Dirgēla Petrs

Joldijas jūra. Baltijas triloģijas otrā grāmata. Pirmā daļa

PETRS DIRGĒLA

Joldijas jūra

Pirmā nodaļa

PaSlaik jaukajam dāņu karalim vēl pāragri zīlēt, kas viņu gaida nākotnē, vai uz labo pusi vai ļauno pavērsīsies viņa valsts lietas, tuvo cilvēku un visu pavalstnieku dzīve… Pāri Kategata šauruma melnajiem ūdeņiem trako vējš, valda aukstums, saule spīd, tomēr nesilda, tā pat nav skaista — tā ir savādi skarba un liekas noslēpumaina un atbaidoša. Pāragri par kaut ko priecāties, jo to, ka pēc tēva nāves kronis tiks viņam, Fredriks zināja sen. Aizvakar viņš pavadīja no Kopenhāgenas senos bērnības skolotājus: Jo- hanu Svaningu, pedantisko historiologu, un Kristofu Mikelsenu, Roski- les kanoniķi, kurus viņš bija uzaicinājis uz pili tūdaļ pēc kronēšanas svinībām, — pirmajās valdīšanas dienās Fredrikam bija licies, ka tikai uz šiem kopš mazotnes labi pazīstamajiem vīriem viņš var paļauties. Un patiešām: veco skolotāju padomi, ar ko jāiesāk zemes pārvaldīšana, nepavisam nebija līdzīgi padomiem, kādus deva sanīkušie tēva sekretāri, kuri līda acīs gluži kā knišļi un pastāvīgi skaitās, kad jaunekļa karalis tiem neklausīja.

Vēl pāragri pateikties bērnības skolotājiem par dotajiem padomiem, taču karalis pats uz savas ādas izjūt: kad no pils bija izdabūts laukā kanclers Andress Barba — tēva valdīšanas laikā viens no diviem kancleriem allaž bijis vācietis — un visi citi vācu padomnieki, diplomāti un garīdznieki, dzīve pilī kļuvusi mierīgāka un omulīgāka. Pat izmainījusies pils gaiteņu smarža. Cik vien Fredriks atceras, gaiteņu nokrēsla bija iesitusi nāsīs sulīgu, smacējošu smaržu, kas līdzīga ziedošu ievu reibinošajam aromātam. Tagad gaiteņos pārsvaru guvusi ādas cepuru un tik tikko saožamā vilnas smarža, tā nešķiet tik bagātīga kā iepriekšējā, tomēr cilvēks jūt, ka elpo skaidru gaisu.

Fredriks ne tikai izsvēpinājis laukā no pils vāciešus, viņš paveicis arī daudzus citus darbus, uzklausīdams bērnības audzinātāju padomus. Vienīgi kopš pašas pirmās dienas, sākdams parakstīt karaļa pavēles, viņš jutis — sirds gluži kā turas pretim galvai un rokai. Galvā grozās domas par sevišķiem zemes valdīšanas jaunievedumiem, roka nepacietībā ceļas mainīt veco, tēva atstāto kārtību, turpretim sirdī aizvien biežāk un biežāk mostas bērnišķīgas izjūtas un ainiņas. Sirds aizvien par kaut ko jūsmo, aizvien pēc kaut kā ilgojas un aizvien iztrūkstas un satraukti iepukstas, no kaut kā izbijusies. Jaunajam karalim pat sācis šķist, ka viņš atkal izvairās no jaunākā brāļa Magnus. Fredriks no viņa bija vairījies bērnībā, kad mazākais brālis, pārslimojis acu iekaisumu, kļuva vienacis. Brālīša sejā, kurā trūka vienas acs, Fredriks baidījās pat ieskatīties. Tikai tāpēc vien, lai izkliedētu Fredrika pretīgumu pret brālīti, māte bija aizvedusi abus zēnus uz Koldingu un katru dienu vadājusi pie dīķa paskatīties uz līdakām, kuras sildās krasta zālēs. Brālīša seja atspoguļojās ūdenī un Fredriku nebiedēja. Sejiņas atspulgs nebija viņam ne riebīgs, ne atbaidošs — pamazām vien Fredriks bija apradis arī ar brālīša īsto seju, visticamāk, bija aizmirsis, ka viņa brālis ir vienacis.

Tagad, kad Fredriks atkal sācis vairīties no Magnus, ar jaunākā brāļa trūkumiem — pieaugušajam Magnum to daudz vairāk nekā bērnībā — tam nav nekāda sakara. Jaunākajam brālim itin kā visa, pat brīvības, pārāk daudz, un šis viss pārākais tieši viņam, Fredrikam — karalim Fred- rikam —, brālim jāatņem.

Vecākā māsa Anna, apprecējusies ar hercogu Saksijas Augustu, bija apmetusies uz dzīvi Drēzdenē, tur viņa ilgojās pēc mājiniekiem un Magnus; lai māte nevēlējās šķirties no jaunākā dēla, cik stipri nevēlēdamās, tomēr bija aizvedusi viņu uz Drēzdeni. O, šī Drēzdenes pils, kuras daudz- žuburu kandelabros allaž deg tikai pa vienai svecītei, šī bagātā Drēzdenes pils, kuras zālēs allaž plūsmo rūsgans mijkrēslis!… Jaunavas un sievietes tajā ņudzēt ņudzēja, un daudzas jo daudzas briesmīgās baumas, neaptveramie apgalvojumi un riebīgās tenkas, kādas klīda pa vācu her- cogistēm, parasti bija cēlušās tieši Drēzdenes pili. Tomēr Magnum, lētticīgam un vaļsirdīgam zēnam, Drēzdenes sievietes likušās skaisti, maigi un mīļi radījumi, kuri pilni kvēliem sapņiem un stiprām, sirdi plosošām jūtām. Viņa sirdi bija iekarojusi Lauenburgas Tuba, vienmēr visu zinoša, visu protoša un visus valdīt alkstoša neprecēta sieviete. Magnus viņu mēdza saukt par Tubu Lauenu. Pat sagaidījis sešpadsmito gadu, viņš joprojām sēdēja viņai klēpī. To mokoši pārdzīvoja māte, un bažu pilna bija Anna. Skolotājs Kaspars Mule vadāja Magnu uz luterāņu baznīcu un skaidroja, kādas brīnišķīgas jūtas esot mīlestība, vēl jo vairāk, ja tās izbaudot, zaudēdams galvu padzīvojušas un daudz piedzīvojušas sievietes dēļ, tikai neesot labi, ka Magnus glaužas Tūbas jaunkundzei ap ceļgaliem — īsti mīlētāji noskatoties viens otrā iztālēm. Cits Magnus skolotājs, holandietis Pauls Noviomags — no izskata drūms, savukārt sirdī bezbēdīgs vīrs — aizvien murmināja ausī kā tāds kārdinātājs velns: labi mīlēt sievieti, labi, vēl labāk — ja viņa tev pieder. Tagad dāņu pilī neviens nešaubās, par kura skolotāja uzskatiem jaunākais princis vairāk sajūsminājies. Sevišķi labi to zina pils hofmeistars Birgers Triolē. Arvien biežāk jaunais princis ņēma no viņa naudu, vakaros izgāja, bet no rīta atgriezās tukšu kabatu. Piedodošajam labsirdim Triolē sāka draudēt lielas nepatikšanas, un, nelaimes spiests, hofmeistars iekārtoja otru ienākumu un izdevumu grāmatu, kuru atrādīja valsts mantzinim, bet patiesību ierakstīja īstajā tikai pats savai zināšanai.

Stingrāks par visiem citiem pret Magnu bija viņa audzinātājs Lūkass Bakmeistars. Zaudējis pacietību, viņš vilku mēneša pēdējā dienā ar spē- cigu triecienu iecirta savu īso zobenu griestos un teica, ka Magnus neiziešot no pils līdz tam laikam, kamēr zobens pats nenokritīšot uz grīdas. Taču nākamajā dienā nomira karalis tēvs, un Magnus tūdaļ tika palaists brīvībā.

Pēc tēva bērēm Magnus no sievietēm vairījās, toties vīnu tempa dienu un nakti. Ja vīnu nevarēja dabūt mājās, viņš karietē aizdrāzās pie draugiem, un mājinieki pat nezināja, no kurienes viņš rīta pusē trokšņaini atgriežas apmiegojies un balts kā drāna. Jaunākā dēla izlaidīgā dzīve sāka modināt nemieru mātē un iedragāja viņas sēro noskaņojumu. Pēdējās nedēļās karaliene, pārcēlusies uz prinču flīģeli, pati sāka uzraudzīt dēlu. Galminieki priecājās, ka rūpesti par jaunāko dēlu karalienei palīdz aizmirst vīra zaudējuma sāpes. Taču patiesībā iemesla priekam nebija, bet to zināja tikai Fredriks viens. Kurš tagad var uzminēt, kā māte pārdzīvos šķiršanos ar jaunāko dēlu? Šī šķiršanās diena, kas nenovēršami tuvojās, biedēja arī Fredriku. Arvien biežāk karali pārņēma un satricināja bērnības atmiņas. Tas, kas notiek visapkārt, tikai palīdzēja atmiņas modināt un uzbudināt. Māte pret Magnu sākusi izturēties tā, it kā tas patiešām joprojām būtu maziņš. Piedevām vēl Fredriku visur pavadīja bērnības skolotājs Johans Svanings un Kristofs Mikelsens. Labsirdīgā seja, aizbildnieciskie skatieni un sazvērnieciskā balss — itin viss, ko abi runāja un darīja, karalim Fredrikam atsauca atmiņā bērnību, viņos bezrūpīgos laikus, kad divatā ar Magnu klaigādami bija skraidījuši pa pils dārzu vai laiviņā īru- šies pa Koldingas dīķiem.

No šīm bērnības atmiņām vajadzēja tikt vaļā. Tēva bērēs Fredriks drudžaini pūlējās atcerēties vismaz kādu gadījumu, kad tēvs pret viņu būtu izturējies kā tēvs. Veltīgi viņš bija pūlējies! Cik vien viņš varēja atcerēties, tēvs pret viņu izturējies tā, kā klājas izturēties pret dēlu karalim. Šis nenosakāmais, tomēr stipri sajūtamais karaliskais valdonīgums allaž bija ieraugāms tēva acīs, saklausāms tēva balsī un sajūtams tēva rokā — gan glāstošā, gan sodošā. Šāds valdonīgums Fredrikam vēl jāapgūst, un viņš nolēma, ka visupirms un uz to ātrāko viņam jāizraida no pils vecie bērnības skolotāji. Kādus padomus abi varējuši dot, tos viņi jau devuši, tagad lai viņi ceļo uz savām roskilēm un vitenbergām — kamdēļ vēl jātraucē sirdsmiers un prāts ar sen aizvadītās bērnības atmiņām, kuras šie abi viņā izraisa? Diezgan! Ir pienācis laiks. Tā stunda situsi. Laiks būt bargam.

Aizvakar Fredriks bija pavadījis Svaningu un Mikelsenu uzostu; tikai šeit, vējainajā krastmalā, karalis ieraudzīja viņu acīs un saprata no atvadu vārdiem, cik stipri abi vecīši cerējuši viņa pilī aizkavēties ilgāk un varbūt pat kļūt par viņa padomniekiem. Varbūt jau tolaik, kad princis Fredriks — viņu skolnieks un audzēknis — bija skraidījis maziņš, Svanings ar

Mikelsenu — abi sapņojuši par krēslu nākamajam karalim pie labās rokas. Aizvakar ostā, vējainajā krastmalā, šie divi vecie viri bija sapratuši, ka krēsli karalim pie labās rokas bijuši vien skaisti sapņi, ak, skaistie sapņi, tie nekad nepiepildās, un abiem vecišķās acis savilgušas no asarām. Gluži kā sarunājuši, abi divi vecie karotāji spēji pacēla roku, noņēma cepuri un turēja to rokā, līdz bija iekāpuši kuģī. Divas nokārtas galvas palēnām attālinājās un kāpa augšup pa izliektu tiltiņu, bet vējš pluinīja viņu sirmos matus. Fredriks nešaubījās: šajā brītiņā vecie skolotāji bija sapratuši, ka no pašu izaudzinātā karaļa viņi atvadās pēdējo reizi — tagad jau uz visiem laikiem.

Pavadījis bērnības skolotājus, karalis Fredriks iekāpa citā kuģī un arī aizbrauca no Kopenhāgenas. Un tā nu tagad pār Kategata šauruma melnajiem ūdeņiem trako vējš, valda aukstums un saule spīd, taču nesilda. Starp kailajām, stāvajām klintīm karaļa kuģu jūrnieki kurina ugunskurus, visur, kur vien pamet acis, vējš dzenā dūmus, no ugunskuru svelmes kūst sniegs, ūdens straumītes čurkst lejup un ieplūst tumšajā Kategata ūdenī.

Karaļa svīta iet pāri lielam, piesnigušam klajumam, atstādama iemītu ceļu, uz kura tūdaļ jau satupstas vārnas un meklē kaut ko ēdamu. Karalis apskata Elvsborgas akmens mūra cietoksni, sveicina ierindā nostādīto garnizonu, un tā komandants rēkšus norēc zvērestu, ka aizstāvēšot cietoksni līdz pēdējam asiņu pilienam. Karavīri komandiera vārdus atkārto.

Fredriks bija dedzis nepacietībā ieraudzīt Flvsborgu. Šim Dānijai ārkārtīgi svarīgajam cietoksnim, kura dēļ jau daudzus gadus plūst gan dāņu, gan zviedru asinis, pēc karaļa domām, vajadzējis iekvēlināt viņa apņēmību un gribu pārvaldīt valsti stingri, bez žēlastības un nerēķinoties pat ar vistuvākajiem cilvēkiem. Fredriks nešaubījās: viņa patiesā valdīšana sāksies pēc asiņainās Elvsborgas apmeklējuma. Taču Elvsborgas garnizona karavīru zvērests ieguļas karalim sirdī kā ļauns likteņa vēstnesis: vētra, trako vētra, karalis redz, ka karavīri rēc un kliedz pilnā rīklē, cenšas pāri spēkiem, bet vārdi nav sadzirdami, vētra tos izsvaida un izmētā uz visām pusēm nesakarīgās, paniski skanošās skaņās — vētrā karavīri plāta muti kā bez- balss zivis, izmestas krastā, tas arī viss, un karalis nebūtu spējis saprast nevienu zvēresta vārdu, ja admirālis Vincess Jūls tos nebūtu atkārtojis viņam tieši ausi.

—   Elvsborga ir drūma, uz to skatoties, noteikti jāliek lietā fantāzija, — karalis saka admirālim. — Paskatīsimies uz to no tālienes, lai fantāzijai būtu plašāka telpa!

Admirālis Jūls atbild:

—   Man nav šaubu, ka uz Elvsborgu no attāluma nolūkojas arī citi Eiropas valdnieki. Fantazēt prot visi.

—   Jā, tālredzīgo ir daudz, — bilst karalis. — Tikai retais no viņiem saskata, kur pašlaik liek soli.

—    Jo lielāks gods jums!

Admirālis paklanās.

—    Droši vien arī es esmu tikai tālredzīgais.

Karaļa svīta atgriežas pāri lielajam, piesnigušajam klajumam pa pašas iemīto ceļu. No gāles paceļas spārnos vārnu bari, un Fredriks dažus putnus liek nošaut, uzdurt uz mietiņiem un atstāt karājamies, lai vārnas vairs neuzdrīkstētos laidelēties ap Elvsborgu.

Uzkāpis piekrastes kailajā klintī, karalis Fredriks pagriežas atpakaļ, acis piemiedzis, veras Elvsborgas akmens cietoksnī, kas rēgojas tālumā uz šaurumā stāvās kraujas un no šejienes nešķiet lielāks par vārnas ligzdu. O, tagad fantāzijai telpas pietiek! Karalis Fredriks nodreb no spēja spēku uzpaisuma, skaļi nosmejas, gluži kā sajēgu zaudējis, uzkāpj vēl augstākā klintī, kur vētra sagrābj un planda viņa apmetni, un, iztvēris šauteni no apsarga rokām, izšauj gaisā. Šāviens noblīkšķ, skaņa, vētras aizrauta sāņus, pagaist bez atbalss. Taču karalis atbalsi grib dzirdēt un dzird to. Viņš dzird, kā atbalss veļas pa mazajiem, pamestajiem zviedru ciematiņiem, pa Jončēpingu un Norčēpingu līdz pašai Stokholmai, aizsniedz vārguļa Vāsas ausis, un zviedru karalis satrūcinājies sauc uz pusviru zāles durvīm:

"Pērson! Kas tur šaudās?"

"Ā, tur Elvsborgā blēņojas jaunais dāņu karalis."

Dāņu karalis paceļ abas rokas un iesaucas:

—    Patiesība ir medības! Jā!

Vētra aiznes viņa balsi un cepuri, norautu no galvas, pāri šauruma melnajiem ūdeņiem — karaliskās spalvas piepūtušās un vētrā iepļekšķējušās kā beigta, krītoša putna spārni.

Karalis Fredriks nokāpj no klints, pieiet pie ugunskura, kas iekurts uz ātru roku, un admirālis Jūls viņam saka:

—   Žēl cepures, kāds vēl noķers un apgānīdams samīs kājām.

—   Admirāl, galva palika man plecos!

Vincess Jūls nosmīn.

"Reiz es uzliku galvā sava virsnieka cepuri un piepeši aptvēru, ka viņš flotē gatavo sazvērestību. Ceļodama no galvas uz galvu, cepure nes līdzi arī domas…" karalis klusi nosmejas. Visas viņa svarīgākās domas nevienam nav noslēpums. Tās zina gan zviedri, gan krievi, gan lietavieši, ko lai vēl saka par vāciešiem. Fredriks savā zemē nīcina ārā hercogistes, veido vienlaidu dāņu valsti, kādreiz tai jātop par ērci, kura izsūc labumu no jūras, bet Elvsborga pie šauruma — ērces dzīvotspējīgā galviņa. Skaļi karalis saka:

—   Ja Flvsborga ir ērces galviņa, tai vajadzīga cepure. Es nopirkšu Sām- salu un bīskapa ostu, un mūsu Elvsborgai tā būs brīnišķīga cepure.

Admirālis Jūls iepleš acis.

—   Vai princis Magnus ir ar mieru doties uz Sāmsalu? Vai viņš patiešām ir ar mieru?

Karalis īdzīgi nolūko admirāli un atkal blenž uz Elvsborgu, kas rēgojas vējainajā tālumā. Lielais, piesnigušais klajums, kas izplešas līdz cietoksnim, pagaist krēslā.

—    Kas tur rēgojas? — karalis nemierīgi jautā.

—   Tās ir vārnas, kas sadurtas uz mietiņiem, — atbild admirālis.

Karalis Fredriks norauj cepuri admirālim no galvas un uzplakšķina

savējā. Admirālis samulst un dažus soļus paraucas malā. Vai gan karalis pārbauda viņa domas, vai gan karalis viņu tur par kaut ko aizdomās? Acis iepletis, admirālis sāk bērt vārdus, gluži kā nododams zvērestu:

—    Es vēl esmu jauns cilvēks, es uzticīgi kalpoju jūsu tēvam karalim Kristiānam, vecam vīram, jo uzticīgāk es kalpošu jums, viņa dēlam — jaunam, gudram un darbīgam karalim, kas galu galā saņems dūrē visu Dāniju, un es nekad, nekad…

"Tās nav domas, tās nav domas, tas ir velns zina kas!" — Karalis pārtrauc Jūlu. Fredriks lūkojas apkārt un brīnās, ka nekur vairs neredz nevienu lidojošu vārnu. Gaisā virs lielā, apsnigušā klajuma vairs neredz nevienu kustīgu punktiņu, tikai tuvu pie zemes uz mietiņiem melnē nošautie putni.

Šajā gāršā karalis Fredriks nekad nav medījis. Medību mājas Kēgā tikai tādēļ celtas, ka ziemas mēnešos uz šejieni atvizinās medīt Saksijas Augusts, karaļa svainis. Tad pie medību mājām sardzē stājas gari vīri platiem pleciem un atbaidošu mērkaķa ģīmi. Atlasīti biedēkļi. Arī tā ir sakšu pils sieviešu iegriba. Viņas tic, ka arī ienaidnieks, pārgājis pāri pagalmam, ko sargā milži pērtiķeilvēki, ienāks iekšā maigs un pieļāvīgs.

Iekšā valda klusums. Kuras kamīns. No tā mutes plūst vairāk gaismas nekā 110 daudzžuburu kandelabra, kurā deg tikai viena svece. No paraduma kandelabrā dedzināt tikai vienu sveci kūrfirsts neatsakās pat medību mājā. Vai tas ir tikai kūrfirsta taupīgums? Vai arī nevēlēšanās sēdēt apgaismotu seju, kad apkārt vairāk cilvēku? Bet pašlaik viņi šeit ir, ir arī sievietes, ir, protams, arī Lauenburgas Tuba. Pašlaik taču tiek aizvadītas nozīmīgas stundas. Šodien sakšu kūrfirsts medījis, pārnācis no gāršas līksms un laimīgs, rokā pārnesis zaķi, nometis dīriķim un visiem pateicis, ka lielo medījumu esot atstājis gāršā, kalpotāji ar pamatīgu piepūli to stiepjot mājās cauri biezoknim. Ko viņš esot nomedījis? Vai briedi? Vilku? Mežakuili? Tā visi bija taujājuši. Taujāšanai vajadzēja notikt pēc senas paražas. Kūrfirsts, protams, nebija atbildējis. Atkal tā bija vajadzīgs. Ja viņš būtu izstāstījis, ko nomedījis, neziņa pagaistu un zustu šo gaidīšanas stundu jaukums.

Vienīgā degošā svece apgaismo galda stūri, uz šī stūra nekas nav nolikts, zelta biķeris laistās uz galda attālāk — jau krēslā. Biķerī lēnām kūpinās vīraks, pirkts Grieķijā. No tā smaržas tāda sajūta, ka šajā telpā spirdzinoši elpot…

Karalis Fredriks nebija pajautājis svainim, ko viņš nomedījis. Dāņu karalis var sēdēt ari lepns un cēls, visus noskaņodams uz domu, ka viņu neinteresē, kas ko nomedījis, — tā jau ir, viņu nevar pārsteigt nekāds guvums. Taču Fredrikam neiziet no prāta šis zaķis, kuru svainis pārnesis no medībām rokā. Pirms kāda laiciņa Fredriks arī bija izgājis medīt — nevis uz Kēgas gāršu, bet kādu citu. Viņš bija medījis tik ilgi, līdz nošāvis desmit zaķus. Pavadoņu nomedītos zaķus viņš neskaitīja un to ādiņas neņēma. Maisu sašuva tikai no karaļa nomedīto zaķu ādiņām. Šādi karalis bija gribējis izkliedēt savas bažas par jaunāko brāli, kuram tēvs mirdams atstājis Šlēsvigas un Holšteinas hercogisti. Fredriks nespēja atdot šīs hercogistes Magnum. Mūžs ir garš. Bet prinču brāļa jūtas — nenoturīgas. Un, ja prinči sanāk naidā, neviena valsts vairs nevar būt vienota. Zaķādas maisā pils mantzinis sabēris divdesmit tūkstošus tāleru, un rātskungs Kristofs Minhauzens, naudu vezdams, aizsteidzies uz Nīborgu, kur no Kuresāres ieradies viņa brālis Johans — Sāmsalas bīskaps Jānis. Nekad neviens nevarēs sacīt, ka karalis izturējies pret Magnu necilvēcīgi, proti, atņēmis viņam bagāto Šlēsvigu un Holšteinu un piespiedis doties uz Sāmsalu — uz kailu salu tālu jūrā. Tā nebūs taisnība. Karalis pats nomedījis desmit zaķus, no to ādām pašuvis maisu naudai, par kuru Kristofam Minhauzenam jānopērk Sāmsalas bīskapija. Pat tad, ja kādreiz vairs nepaliktu nedz bagātību, nedz dāņu valsts, ja kādreiz paliktu vienīgi karaļa sirdsapziņa, Fredriku tā nevarētu grauzt: no visas sirds viņš ilgojies, ar burvestībām būris jaunākajam brālim laimīgu nākotni, bet, ja laime tomēr pagājusi brālim secen, — tā vairs nav karaļa vaina. Tā gan ir, ka ne jau ikkatru soli iespējams attaisnot tikai ar valsts nostiprināšanu un tās interesēm. Katram valdnieka solim jāliek pretim arī cilvēciskais attaisnojums, kaut vai zaķādās vai vēl mazvērtīgākos sīkumos ievīstīts. Lai saka, ko grib, bet tieši sīkumi vislabāk spēj paust cilvēciskumu.

Blakus kamīnam, uz tās sienas, pie kuras sēž sievietes, tātad arī Lauen- burgas Tuba, mijkrēslī gluži kā caur dūmaku redzams blāvs gleznojums: kaili svētie spiežas čupā gluži kā nosaluši, viņiem pie kājām izlokās pūķis ar baismīgām acīm un ieplestu rīkli…

Lauenburgas Tūbas vaigi sasārtuši un kvēlo, viņai karsti no kamīna, no satraukuma un no gaidām uz medījumu, ko kalpotāji pašlaik stiepj cauri biezokņiem. Taču jārunā par kaut ko citu, par ko citu, nepiederīgas valodas piešķir gaidām ari savādāku, necerētu burvīgumu.

— Visi dzirdējuši, ka krievu cars atvedina savu cilmi no Prusa, Romas imperatora Aleksandra brāļa, taču tas ir kas nedzirdēts, ko viņš izspēlē pašlaik! — ar izbailēm runā Lauenburgas Tuba. — Iedomājieties tikai — viņš ieņēmis Narvu! Un tagad viņa kuģi peld no vienas jūras otrā pat gar sakšu un dāņu krastiem! Es ienīstu, es ienīstu krievu caru! Ak! Ja viņš atvedina savu cilmi no Bizantijas, ja viņa sirdij tuvi divgalvainie ērgļi, ja viņš sačukstas ar Konstantinopoles emīru meitām, lai viņš atkāpjas uz dienvidiem — tur vairāk jūru, — vai es nerunāju pareizi?

Kūrfirsts Augusts klusē un noslēpumaini smīn, skatīdamies uz zelta biķeri, no kura kūp grieķu dūmi.

Kalpotāji aizvien vēl nav atstiepuši no gāršas kūrfirsta medījumu, un Fredrikā nemiers aug augumā. Viņš skaita dienas. Cik daudz to jau pagājis kopš tā laika, kad Kristofs Minhauzens bija aizsteidzies uz Nīborgu, vezdams līdzi naudu? Karalis skaita, viņam nojūk, viņš skaita atkal no jauna. Pustumsa sāk viņu kaitināt. Vīraks sāk kaitināt. Taču visstiprāk kaitina māsa Anna un viņas seja, kuru pustumsā Fredriks lāga nevar saskatīt. Ja nebūtu Annas, ja nebūtu mātes, viņš Kristofu Minhauzenu būtu aizsūtījis uz Nīborgu, vismazākais, desmit dienu agrāk. Desmit dienu! Vai tikai šīs dāņu karaļa novilcinātās dienas gan nav sakšu Augusta lielākais guvums?

Māte bija atnesusi uz troņa zāli ābolu grozu, vienu ābolu izņēmusi un aizripinājusi pa galdiņu. Ābols bija nokritis uz tepiķa, un māte karaliene sākusi runāt: "Fredrik, es mīlu tevi tikpat stipri kā citus savus bērnus, bet tu gribi izmest Magnu no mūsu ģimenes, kā es še izmetu ābolu no groza; Dānijā vēl nav bijis karaļa mantinieka, kas būtu pārkāpis tēva novēlējumus, tāda vēl nav bijis, nav bijis."

Bet Anna? Vai gan viņa nebija piebalsojusi mātei? Vai gan viņa uz ceļiem nebija lūgusies Fredriku apžēloties par jaunāko princi?

"Fredrik, vai gan tu nezini, kāds Magnus ir netiklis? Sāmsalā viņš būs tālu no mājiniekiem, un sievietes viņu iedzīs kapā!" Tā bija runājusi Anna. Pēc māsas domām, Fredrikam bijis jāaizmirst, ka Magnus vispirmāk ir princis, ka ari uz viņa pleciem gulstas pienākums apvienot Dāniju; bet, ja Magnus ir izvirtulis, Fredrikam nekad, ne uz mirkli to neesot vajadzējis aizmirst. Attiecībā uz Sāmsalu un Magnu itin viss jau bija pārdomāts un izlemts, taču, sieviešu piespiests, karalis vēl svārstījās. Desmit dienu. Desmit dienu! Vai jau šovakar nekļūs skaidrs, cik nepiedodami Fredriks nokavējies? Kādu medījumu sakšu kūrfirsts gaida? Vai tikai Sāmsalas pirkšanas aktu viņa kalpi nenes no Nīborgas uz Kēgu? Vai tikai tamdēļ svainis nebūs ieradies Kēgā, lai šo aktu saņemtu dāņu zeme un līdz ar to padarītu Fredrikam kaunu un par viņu paņirgātos?

Lauenburgas Tuba, kamīna gaismas apspīdēta, sāk trīcēt…

—   Kāpēc jūs neklausāties, ko es stāstu par krievu caru? Kas ar jums noticis, dārgie?

—   Mēs klausāmies, mēs klausāmies! — murmina sakšu Augusts. Viņa acis kvēlo, noslēpumains smaids ne uz mirkli nepagaist no viņa lūpām.

Lauenburgas Tuba noraugās baltām acīm.

—   Taču jūs nešausmināties par krievu caru! Kāpēc jūs nešausmināties?

—    Briesmas mūsu jūrai ceļas no citas puses — no Lietavas, — ierunājas sieviete, kura sēž kamīnam otrā pusē, viņu arī apspīd kamīna liesmas, taču pat to sārtā gaisma nespēj padarīt sārtu viņas seju — tā ir balta jo balta. Dāņu karalis desmit reižu dzirdējis šīs sievietes vārdu, tomēr pat tagad to neatceras. Šo Saksijas garmēļu vārdus viņš cenšas neiegaumēt.

—   Briesmīgs ir krievu cars, briesmīgs! — Lauenburgas Tuba uzsauc šai bālvaiga sievietei. Tā, gluži kā neko nebūtu dzirdējusi, runā savu:

—   Briesmas jūrai ceļas no Lietavas. Tikai šīs briesmas drīz pagaisis, ticiet man. Viņa Eminence Rīgas virsbīskaps, Brandenburgas markgrāfs, lietuviešus piekrāps, ticiet man, piekrāps! Lietaviešu valdnieks ir viņa brālēns. Brālēnu vienmēr var viegli piekrāpt. Atcerieties — savus brālēnus, — vai es nerunāju patiesību? Viņa Eminencei Vilhelmam brīnišķīgi veicies. Gālens ir miris. Firstenbergu nostūmis malā Ketlers. Ketleram sasaista rokas lietavieši. Lietaviešiem — Viņa Eminence Vilhelms. Pats Dievs mums atsūtījis šo virsbīskapu! Vilhelms uzdāvinās mums jūru, brīvu no luterāņiem, zviedriem, grieķu krieviem un sazin kādiem lietuviešiem.

Patiešām — nu, kurš man pateiks, varbūt jūs, mīļā Tūba, kas tie lietavieši tagad tādi ir? Luterāņi vai katoļi? Bet varbūt viņi joprojām ir pagāni? Nē, nē, Svētā Roma nekad neatbalstīs neskaidras ticības cilvēkus!…

—   Par ko jūs runājat, par kādiem sīkumiem! — iesaucas Lauenbergas Tuba, viņas acīs iezaigojas izmisuma asaras. — Krievu cars ir briesmīgs, briesmīgs! Ar viņu uz vienu roku tatāri! Ar viņu uz vienu roku mežoņi un cilvēkēdāji! Viņš pavēlējis piejaucēt maitēdājus ērgļus! Viņš saplosīs Eiropu! Viņa kuģi katru dienu peldēs gar mūsu logiem!

—   Jūra tiks Svētajai Romai, tātad arī mums! — mierīgi saka bālā sieviete.

—   Neviens manī neklausās, nevienam nerūp patiesība!

Lauenburgas Tuba izplūst asarās.

Sakšu kūrfirsts pieceļas, pieiet pie loga, paver aizkarus un veras tumsā, karalis Fredriks blenž viņam mugurā. Ko svainis saskata vakara laukā un tumsā, ko viņš tajā var ieraudzīt? Tūdaļ aiz loga sākas mežs. Tas plešas piesnidzis. Varbūt arī viņš redz tumsā sniegu. Taču viņš skatās laukā tik ilgi un vērīgi, it kā redzētu arī ko vairāk. Nav miera, svainītim nav miera par savu medījumu! Vajag svaini pakaitināt, vajag vēl stiprāk satraukt viņa sirdi, un Fredriks saka:

—   Patiesība ir medības. Šeit kāda no sievietēm teica tīru patiesību. Lietava grib iegūt Līvzemi par vasali, kā savā laikā Polija ieguvusi Prūsiju. Rīgas osta valdzina lietaviešus, tāpat kā Danciga savā laikā valdzinājusi poļus. Tur viņi visi prot savaldzināties. Viņi saprot, par ko var savaldzi- nāties. Jo vairāk tāpēc, ka pašlaik vācu zemes ir tik trauslas — irst un irst…

Hercogiene Anna, nobijusies, ka vīrs sadusmosies uz viņas brāli, steidzīgi saka:

—   August, dārgais, kur ir tavs medījums, kāpēc tavi kalpotāji to nenes šurpu? Nav vairs pacietības gaidīt!…

Ko grib, to sakšu kūrfirsts dzird. Karali Fredriku viņš izliekas nedzirdējis. No loga viņš pagriežas pret sievu.

—   Mīļā, mani kalpotāji arī ir cilvēki. Viņi zina, ka mēs gaidām, un grib mums paildzināt šo prieciņu. Jā, jā, viņi tīšām nesteidzas uz mājām.

—   Man pietiek šo prieciņu! Man sirds izlēks no krūtīm!

Anna smagi elpo.

Augusts nodur galvu, klusē, tad pēkšņi atkal paceļ acis uz sievu.

—   Patiešām, man pat bija izkritis no prāta, ka tu vēl neesi parunājusies ar savu brāli. Nu jā, medījums jau nekur nepazudīs, sagaidīsim to no rīta.

Sakšu kūrfirsts! Viņš atvadās no dāņu karaļa, no sievas un no gudrajām pils sievietēm, noslēpumaini smaidīdams. Cik lielisks spēlmanis šis sakšu kūrfirsts! Fredrikam pār muguru noskrien šermuļi no domas, ka tas var sapulcēt sešus tūkstošus kājnieku vienā nedēļā. Hercogam tās ir tikai sīkas rūpes. Un, ja šāds vīrs iegūtu Sāmsalu — salu jūras vidū…

Atvadīdamies Fredriks paklanās svainim.

—   Medību guvumu es labprātāk aplūkoju nekā gaidu, kamēr to pārstiepj no meža. Tāpēc domāju, ka rītdiena man būs vēlīgāka. Arlabunakt, mīļais svaini!

—   O, tevi gaida vēl daudz vēlīgu dienu! — saka svainis, tomēr noslēpumainais smaids viņa lūpās izplēn.

Sievietes jau izdrūzmējušās laukā. Tagad iziet arī kūrfirsts. Kam viņam šīs sievietes, kāpēc pilī viņu ir tik daudz? Vai tikai tāpēc, ka viņam patīk noskatīties, kā pils sieviešu mēles kūda viņa draugus un ienaidniekus? Bet varbūt sievietes viņam ir tas pats, kas Vāsam — Pērsons?

Viņi abi paliek divatā — Fredriks un Anna, dāņu karalis un sakšu kūr- lirste, brālis un māsa. Tagad karalis vairs neslēpj savas bažas.

—    Kādu medījumu viņš gaida, kādu medījumu? — Fredrika balss skan arvien atbaidošāk, arvien niknāk. — Ko slēpj šis viņa lūša smīns?

—   Es nezinu, neko skaidri nezinu! — Anna krata galvu, satriekta un nobijusies viņa skatās uz brāli. — Es varu vien tik daudz pateikt, ka medījumu, kuru viņš vienmēr it kā atstājot kalpotājiem pārnest, es nekad neesmu redzējusi… Vai tu saproti? To lielo medījumu neviens nekad nav redzējis. Tomēr tas noteikti ir. Nav iespējams neticēt viņa lielajiem medījumiem — viņš allaž atgriežas no medībām tik priecīgs, tik laimīgs… Es baidos no viņa, Fred! Kādu dienu taps skaidrs, ka šis lielais medījums — tā esmu es, tas esi tu, tie esam mēs — visi dāņi…

Viņa izplūst asarās, saplok gobelēnu apvilktā krēslā, un tagad viņu apgaismo dziestošais kamīns. Savādi neglīta kļuvusi Anna. Viņas daiļumu izmaitājis satraukuma un ciešanu karsonis, bez pārstājas plūzdams no krūtīm. Viņas seja sablīdusi, gluži kā pietūkuši. Fredrikam māsas nav žēl. Viņa pati vainīga. Viņa pati izgudro ciešanas, pati piesauc sirdsapziņas pārmetumus. Viņa aizvien dara to, ko nevajag, ko nav vajadzības darīt. Grib izdabāt vīram, grib aizbildināt jaunāko brāli, grib pažēlot māti, grib salabināt visus ar visiem un pati visiem grib laba būt. Tā ir sevis pazudināšana, nekas vairāk.

—   Mūsu veselība — tā ir šis viņa medījums, — Fredriks saka. —Viņš ēd mūsu veselību, tas arī ir viss viņa noslēpums, lukuši no satraukuma un neziņas, slimības pārņemti un sašļukuši, mēs vairs nebūsim spējīgi stāties viņam šķērsu ceļā, tas ir tas, ko viņš domā. Nepiegriez vērību viņa medījumiem, saudzē veselību, un tev būs mierīgāka dzīve, Anna!

—   Saudzē veselību! — rūgti atkārto Anna un paskatās uz brāli, bēdīgi smaidīdama caur asarām. — Man vairs nav ko saudzēt. Nevis es pati — citi manu veselību izšķieduši, mīļais, mīļais brāli! Tēvs mani vēl nedzimušu piešķīra sakšu Firstam! Viņš nemaz nelauzīja galvu, kas būs šis firsts, kad es paaugšos. Ja sakšus būtu pakļāvis kāds vilku suns, tagad es būtu tā sieva! Jā, Fredrik, šeit es neesmu nekas… Man obligāti jāģērbjas tā, kā ģērbjas spānietes, man obligāti jāsažņaudz krūtis tā, lai viena krūts liktos mazāka, lai visiem no tā celtos riebums, un neko vairāk no manis nevienam šeit nevajag. Neko vairāk, pilnīgi neko… Ak, Fredrik, — viņa iekļauj seju delnās, — tu nezini, ko nozīmē dzīvot svešumā!… Nekad, nekad tev nav pašam savu māju. Viss visapkārt liekas pagaidām, pagaidām! Pagaidu jumts virs galvas, pagaidu logs, pa kuru skaties, karote, ar kuru ēd, guļvieta, kurā guli… Pagaidu mājas ļaudis tev visapkārt… Nekā mūžīga, nekā pastāvīga nav apkārt! Ak, kaut tu saprastu, ko nolem savam jaunajam, nelaimīgajam brālim!…

—   Nelaimīgajam? — Fredriks pagriež galvu.

—   Jā! Viņš visu redz tikai ar vienu aci! Viņam grūti saprast, ko tu viņam piedāvā!

—    Nu, māsiņ, aci es viņam neesmu laupījis!

—   Tu laupi viņam vairāk! Tu laupi viņam mājas, tēvu zemi, dzimteni… Itin visu tu viņam laupi, tikai viņš to neredz, bet tu nemaz negribi, lai viņš to redzētu!…

Fredriks cieš klusu. Māsa saka viņam sāpīgus vārdus. Un ko viņa runā? Fredriks laupot Magnum mājas? Kungs Dievs! Anna runā tukšus vārdus un to dēļ cieš gluži kā par jēdzīgiem. Nav vienotas Dānijas, tātad vēl nav ari īstu māju. Nekad nav bijis. Fredriks tās ceļ! Fredriks grib, lai tautiešiem piederētu īstas mājas, bet viņi — pat mājnieki, cilvēki no karaliskās ģimenes, — re, kā visu pārgroza: Fredriks viņus dzenot ārā no mājām!…

—   Arlabunakt, Anna! — Fredriks saka bez kāda siltuma balsī. — Es nemaz nezināju, ka tu ģērbies kā spāniete… Un kas no tā mainījies, ka tagad es to zinu? Es nevaru rūpēties par saviem tuviniekiem vairāk kā par Dāniju.

Muiža Koldingā izskatās gluži kā veca lauku sēta. Ēkas slejas starp veciem kokiem, tie mūždien kā grimuši snaudā, un no lapotnes lielā kupola augšup debesīs ceļas dūmi. Klusi un mierīgi, tikai reižu reizumis ievaukšķas laiski suņi, vakaros un agros rītos visapkārt krūmos pogo lakstīgalas. Pāri pļavai uz dīķa pusi mūždien iet basi vīri vienos kreklos, nesdami airus. Tagad karalim Fredrikam jābrauc uz Koldingu katru nedēļu — trešdienās vai piektdienās —, un viņš obligāti atbrauc.

Pa rasotu zāli, saslapinādams kurpes, karalis pa dārza aleju aiziet uz māju un iziet cauri trim istabām, vidējā paliek viņa pavadoņi. Tumšajā lielajā istabā māte viņu jau gaida. Skatīdamās uz slapjajām, tīmekļu apvītajām dēla kurpēm, māte stāsta:

—   Tevi viņš negrib ne redzēt, tas man ir saprotams. Tagad viņš daudz ko negrib: negrib nekur iet, negrib satikties ar cilvēkiem. Tas man ir saprotams. Taču man nav saprotamas viņa vēlēšanās. Viņam te bija uznākusi vēlēšanās izbraukt uz Šlēsvigu un uzturēties Šlēsvigā, kamēr tavi meistari būvēs viņam kuģus braucienam uz Sāmsalu. Un kāpēc tagad viņš vēlas dzīvot tieši Š lēs vigā? Šo laiku viņam taču mierīgāk būtu pavadīt kaut kur citur, nevis savā valdījumā, vai ne? Kad viņš ieraudzīs, kas tiek zaudēts, viņam sāks smelgt sirds…

Nīgra, pareizi veidota melnīgsna seja, norūpējušās acis, sirmu matu sprodziņas vijas gar ausīm, krīt uz pleciem, uz melnās kleitas. Karaliene Doroteja — Fredrika māte. Viņa labi bija pārzinājusi un izpratusi, kā valsti pārvalda viņas nelaiķis vīrs — Fredrika tēvs Kristiāns, tāpēc viņai piemita stingra pārliecība, kā valdīt ir gudri un kā — muļķīgi. Visi cilvēki, kuri atradušies ap karali Kristiānu, no pils Fredrika padzīti. No viņiem laikiem palikusi tikai māte, ar viņu Fredriks nevarēja izrīkoties pēc savas patikas. Toties māte ar viņu — varēja. Viņa dēlam varēja sniegt padomus ikkatrā solī, mātei taču šķita, ka Fredriks joprojām ir bērns un — no kurienes lai viņam būtu radusies prasme, kā gudri jāpārvalda valsts?

Vairākas dienas karaļa Fredrika nosūtītie vīri grāvuši, plēsuši un ārdījuši visu, kas vien Šlēsvigas hercoga pilī, lai Magnus, šeit ieradies, atrastu priekšā baismīgu nekārtību, nemājīgas telpas. Ieradies Šlēsvigā, Magnus neatradīs neko, kas citkārt katru mirkli būtu varējis atrasties viņam pa rokai. Viņš neatradīs ne aizkarus pie lielajiem logiem, un Magnus vakaros nevarēs ne sveces iededzināt. Šlēsvigā viņam būs neomulīgi un nelāgi, nekas nespīdēs, nemirdzēs un nelaistīsies viņam acu priekšā, nekas neizsauks viņā žēlumu par hercogistes zaudējumu. Un viss būs, kā nākas, domāja karaliene Doroteja.

Nedēļas aizjoņo trakotā ātrumā. Pienācis laiks, kad Fredriks, no rīta pamodies, vispirmāk notirpst no domas, ka nedēļa atkal aizsteigusies un viņam atkal jābrauc uz Koldingu. Katru mīļu rīta stundu viņu tirda šī riebīgā sajūta.

Aizsnigusī Koldingas muiža nav līdzīga pat ne vecām, snaudā iegrimušām lauku mājām. Aizsnigusi tā gluži kā pagaist, gluži kā aizgrimst vairākus simtus gadu atpakaļ pagātnē, varbūt pat karalienes Margrētas laikos. Saulē vizuļo sniegs un žilbina acis — tā ir neapstrīdama īstenība; bet zināšana, ka zem sniega atrodas jumti un klusas un tumšas istabas, kurās čabinās mātes soļi, liekas, ir vienīgi izdomājums vai arī bērnības atmiņas. Kur nu tev atmiņas!… Rau, kur no senajiem kokiem pāri sniegam uz visām pusēm aizved taciņas. Uz Koldingas muižu katru dienu kāds atnāk un kāds no tās aiziet. Māte joprojām uztur sakarus ar apkārtējo pasauli, un zem sniega, telpu klusumā, joprojām gail dzīve.

Māte runā:

— Es baidos par viņu, es nožēloju, ka neaizbraucu kopā ar viņu uz šo Šlēsvigu. Mēs viņu esam pametuši vienu un vēl pacentušies, lai viņš tur justos neomulīgi. Savā prātā tu domā, ka dari labu, bet iznāk slikti, un mūždien tā… Vai tu zini, Fredrik, kas notiek Šlēsvigā? Viņš nolīdzis meistarus, un tie taisa krustus. Es vēl varētu saprast, ja viņš būtu izgatavojis un aizbraukdams uzstādījis Šlēsvigā vienu krustu, varbūt tas pat būtu jēdzīgi. Bet viņš teicis, ka galdnieki krustus gatavošot tik ilgi, kamēr karalis būvēšot viņam kuģus. Neviens vēl nezina, kur viņš šos krustus liks. Fredrik, vai tikai viņam nav nojukuši prātiņi?…

Māte šodien Fredrikam liekas pārvērtusies. Viņa iet, sēžas, paceļ roku — un ikkatra kustība liecina, ka viņa ir pārvērtusies, tikai viņš vēl aizvien nevar noteikt — kādā ziņā. Bet Magnus krustu dēļ nav iemesla baiļoties… Magnus aizvien vēl ir puišelis. Pirmo reizi mūžā viņam radusies nepieciešamība aizbraukt tālu projām, un viņam jau rādās, ka drīz mirs. O, nav nemaz tik viegli sagaidīt nāvi!…

Tikai aizbraucot nākamajā nedēļā, Fredriks skaidri ierauga, kādā ziņā māte pārvērtusies. Viņas kleita — tāpat kā agrāk — ir melnais sēru tērps, taču rokgalos jau iešūtas baltas saitītes, tās plīvo pa gaisu un duras acīs, kad māte vicina rokas. Baltas saitītes melnajos rokgalos. Redz, kā skrien laiks! Jau gads apkārt, kopš tēvs miris, kopš Fredriks sēž tronī, bet viņš joprojām nav neatkarīgs no mātes. Pēc vīra nāves viņas svītā nav nomainījies neviens cilvēks. Viņu ielenc bijušie padomnieki, bijušie kalpotāji, bijušie ziņneši un bijušās kambarjumpravas. Viņa viņus ļoti augstu vērtē. Jaunie Fredrika cilvēki viņus nemaz nepazīst. Būtu pienācis laiks Fredrikam izlabot misēkli un atsaukt atpakaļ pilī kaut vai dažus nīkulīgos vecīšus, kuri kalpojuši tēvam. Tad Fredriks varbūt zinātu labāk, ko dara karalienes cilvēki, ar ko tie uztur sakarus, ko tie par plašo pasauli pavēsta mātei. Šodien viņa stipri satraukusies un dusmīga.

—   Viņš gribot atvadīties no šīs Tūbas, no šīs Drēzdenes ākstenes un tenku vāceles… tās ir šausmas! Mani krata drudzis, kad pieveru acis un ieraugu viņu blakām šai novecojušajai lellei!…

Nu, tā nav nekāda nelaime, Magnus drīz Lauenburgas Tubu aizmirsīs — laiks taču sākt gatavoties atvadu dzīrēm. Uz tām no Ribes jāuzaicina Kaspars Mule, no Holandes — Pauls Noviomags, no Rostokas — Lūkass Bakmeistars. Bērnības skolotāji un audzinātāji Magnum pastāstīs daudz pamācoša. Laiks jau nosūtīt uz Šlēsvigu arī nākamos Magnus pavadoņus Sāmsalā: padomnieku Klāšu Urni un karakalpu vadoņus Kristofu Min- hauzenu un Lavi Bradi. Lai viņi sagroza Magnum galvu ar stāstiem par jauno zviedru tēraudu un sirdīgajiem lietuvjiem un krieviem. Lai viņi nākamajam Sāmsalas bīskapam izskaidro, ka daudzas Baltijas austrum- piekrastes kādreiz piederējušas dāņiem. Bet uz pēdējām atvadu dzīrēm ieradīsies arī daudzas slavenības: leģendārais karavadonis Jakobs Bro- kenhūzens, dižais kara burvis Daniels Rantsavs, admirālis Vincess Jūls… Pēdējās dzīrēs puišelim Magnum visapkārt atradīsies ietekmīgākie un bagātākie hercogistu vietvalži un rātskungi. Nu, šādā sabiedrībā Magnus izjutīs savu vērtību, par to nevar būt šaubu! Viņu acu priekšā Lauenbur- ģiete nobālēs, liksies nenozīmīga un tāda, kura nav cienīga ne tikai viņa mīlas, bet ari uzmanības. Bet Fredriks vēl neatklāj mātei savus nodomus. Pēcāk, lai viņa pēcāk dabū zināt par jaunu skaistuļu pulkiem, ar kuriem karalis salaidīs pilnu Šlēsvigas pili…

Agrā pavasarī par Koldingas muižu nemaz negribas iedomāties. Ceļā uz Koldingu zirgi slīkst dubļos. Karietes logi dubļiem nošķiesti, apkārt nekas nav redzams. Fredriks sēž karietē gluži kā cietumnieks. Pat iegājis muižā, viņš netiek vaļā no domas, ka viņš ir mātes cietumnieks. Jāizbeidz šī braukšana uz Koldingu, diezgan, karalim ir svarīgi pienākumi, lai vienreiz māte dabū to zināt.

Noguruša, daudz pārcietušā cilvēka balsī māte saka:

—   Fredrik, es zaudēšu prātu… Viņam nav diezgan, ka viņš dabū atvadīties no viņas. Viņš grib kopā ar viņu braukt prom no Šlēsvigas, viņš grib braukt kopā ar viņu līdz pat Ķīlei. Tu taču zini, Fredrik, no Šlēsvigas līdz Ķīlei ir sešas jūdzes ceļa… Sešas jūdzes brauciena par kaunu visai Dānijai… Jā, jā, Fredrik, par kaunu!… Mums taču šo vecoāksteni vajadzēs izsaukt no Drēzdenes. Nevienu, itin nevienu, jo vairāk sievieti, nav iespējams izsaukt no Drēzdenes tā, lai neviens to nevarētu pamanīt, lai nepa- klīstu riebīgas klačas pa visu Vāciju, pa visu Dāniju, bet kādas nekādas — arī pa visu Eiropu… Un šī Lauenburģiete arī… Vai gan uz viņu var paļauties? Vai viņai pašai neieniezēsies mēle izskandināt par savu noslēpumaino braucienu? Vai viņa nesacerēs arī tādas lietas, kuras nav bijušas, ko, Fredrik?

Karalis klusē un domā: varbūt tas viss tikai nāk par labu? Kamēr Magnum prātā Tuba Lauena, viņš gluži kā uz acīm sists. Neredz Šlēsvigu, neredz to, ko zaudē. Dievs nedod, ja Magnus atskārstu un ieraudzītu Šlēs- vigas zemes bagātības, ieraudzītu nekārtības izmaitāto pils diženumu un skaistumu, pat ķēdēs ieslēgtu viņu vairs nevarētu dabūt prom uz Sām- salu — viņš no kuģa nolēktu un galu padarītu.

Māte karaliene saprot dēla karaļa klusēšanu pēc sava prāta. Viņa izrunā briesmīgus, pilnīgi negaidītus vārdus:

—   Es zinu, kāpēc tu izsūti brāli uz Sāmsalu. Tur sācies karš, un zemes virsū tu nevarētu atrast piemērotāku vietu, kur brālim draudēs visdrošākā nāve…

Viņa ir karaliene atraitne, viņas labākie gadi jau pagājuši, viņu jau nospiež vecums un vajā bailes no nāves… Fredriks atkārto šos vārdus un tikai šādā ceļā spēj nociesties klusu, necirzdams pretim un neuzvezdamies nekaunīgi. Māti apstulbina viņa pašsavaldīšanās. Māte izbīstas no saviem vārdiem un sāk runāt čukstus:

—    Piedod man, dēls karali, piedod nabaga nelaimīgajai mātei…

Tagad viņa pati ilgi valdās. Kādus vārdus viņa atkārto, lai spētu savaldīties? Nē, Fredriks tos nevar uzminēt, viņam vēl nav spiegu starp cilvēkiem, kuri mātes tuvumā, tātad — arī viņas dvēselē.

Māte atkal sāk runāt, tagad jau aizlauztā balsī, ar visu samierinājusies:

—   Es saprotu, ka viņš grib aizbraukt no Šlēsvigas, no savas tēvijas kopā ar mīļoto cilvēku… Viņš dodas gluži kā uz kara lauku… Viņam sāp sirds… Es viņu saprotu, vēl jo sāpīgāk man, mātei, ka viņa mīļotais cilvēks ir šī — šī novecējusi meiča… Es viņam teicu: no Šlēsvigas tevi pavadīs Anna — miesīgā māsa, kopā ar viņu lai būtu arī šī tava Tuba, tad viņa nevienam nebūs kā skabarga acī… Nē, viņš man teica, nē, es gribu braukt divatā ar Tubu. Tad es viņam teicu: dēliņ, es pati pavadīšu tevi no Šlēsvigas, braukšu kopā ar tevi līdz kuģim, ar kuru tu dosies projām… Nē, viņš atbildēja, nē, es aizbraukšu lepns, neviens nedabūs redzēt asaras ne manās acīs, ne tavās! Fred- rik, šis Tūbas dēļ viņš atgrūž savu miesīgo māti… Kurā viņš iedzimis, kurā?

Fredriks varētu nosūtīt ziņnešus pie sakšu kūrfirsta Augusta, varētu ar viņu sarunāt, un — Lauenburgas Tuba būtu Magnum prom no acīm! Taču Fredriks to nedarīs. Brīva atvadīšanās no Tūbas bez kādiem ierobežojumiem kļuvusi par Magnus galveno noteikumu, lai viņš būtu ar mieru kuģī doties uz Sāmsalu. Labi, ļoti labi, ka tikai šāds noteikums kļuvis par galveno.

Marta beigās atkal sācis snigt, atkal biezs kļuvis sniega auts uz Koldin- gas muižas jumtiem, klusās un tumšās karalienes Dorotejas istabas atkal it kā aizgrimušas senatnē — karalienes Margrētas jaukajos laikos.

Māte runā jo klusi klusiņām:

—   Fredrik, dēls, es baidos tikai no viena — ja nu šī Tuba nebūs ar mieru viņu pavadīt, jo uzaicināta apvainosies un sadusmosies? Viņa taču ir lepna, lepnāka par dažu labu karali. Viņa acīgi sargā savu labo slavu. Un te taču tenkas var iziet pa visu Eiropu: cienīga sakšu dāma pavadījusi dāņu puišeli… Fredrik, dārgumiņ, sagatavo Lauēnburģieti šim ceļam, noskaņo viņu uz žēlsirdību, pārliecini, ka tu gādāsi par brauciena slepenību, pilnīgu slepenību…

Māte pieceļas no krēsla un aizčaukstina pa tepiķi pāri tumšajai istabai. Cik stipri karaliene sakritusies pa šiem dažiem mēnešiem!… Melnā sēru kleita kļuvusi par platu un tā kā par garu — karaliene iet un aizvien piemin stērbeli, aizvien uzkāpj tai virsū. Aproču baltās saitītes kuļājas atraisījušās…

No tumšās istabas kakta viņa atnes baltu zoss spārnu — Fredriks pat satrūkstas no tā baltuma — un saka:

—   Es nezinu, vai es viņu vēl satikšu, vai man radīsies izdevība redzēt viņu pirms aizbraukšanas kuģī… Nodod viņam šo spārnu, varbūt tur —

Sāmsalā — neviens zosis netur. Lai viņš izplūc spalvas no šī spārna un raksta man vēstules… pēc iespējas biežāk… Lai raksta man pēc iespējas biežāk!…

Nekad, pat vīra karaļa bērēs, karaliene Doroteja nav izskatījusies tik nelaimīga un tik sagurusi.

2

Princis hercogs Magnus sēž uz zema krēsliņa ar pītu atzveltni — uz lauka sēdekļa, kas tapis par viņa pastāvīgo pavadoni, — ietīstījies apjomīgā kažokā un galvā uzmaucis kažokādas kapuci, zvērādas maisā sabāzis kājas un salīcis uz priekšu — tuvāk liesmojošam ugunskuram, kurā, iesma caurdurts, cepas prāvs gaļas gabals. Tauki notek ugunī, čurkst, gruzd, sprakšķēdami šauj uz visām pusēm, un hercogs aizvien piever savu vienīgo aci, lai tauki to neizsvilina. Otru aci slēpj melna saite, bet seju, kā liekas, hercogs nepiesargā: spirgtie un maigie vaigi, karsto tauku apšaudīti, saraustās, saraucas un piesarkst, tomēr hercogs atpakaļ nepakāpjas — sēž, joprojām padevies tāpat uz priekšu, nekustēdamies un pacietīgi panesdams sāpes. Dzīve sākusi viņu rūdīt, vētīt un svaidīt, un priecāties par to hercogs piespiežas ar visiem gribasspēkiem, viņš priecājas, zobus sakodis, nemitīgi pārmākdams un apspiezdams sirdī drūmās pārestības sāpes.

Pirms divām nedēļām, sulu mēneša sākumā, trīs hercoga Magnus kuģi izbraukuši no Kopenhāgenas ostas biezas miglas skautajā jūrā, pirmsākumā viņi braukuši akli, ne ūdeni neredzēdami, vienīgi zinādami, ka tas ņirbuļo visur visapkārt. Miglai paklīstot, pretim sākuši peldēt ledus lauki, tie novirzījuši viņu kuģus uz ziemeļvakariem. Vējš audzis augumā un pilnīgi izklīdinājis miglu. Uznākusi vētra viņu kuģus piedzinusi pie Gotlandes salas, draudēdama sadragāt tos pret klintīm. Vecie, pieredzējušie jūrnieki, kurus Magnum bija iedevis admirālis Jūls, ar lielām grūtībām novirzījuši kuģus nelielas upes grīvā, kur mazāki viļņi. Beidzot viņi bija nonākuši aizvējā, un kuģi izmetuši enkuru. Melni vētras padebeši skrēja pāri debesīm, un sala tinās baisā pustumsā. Tuvumā nebija redzamas ne apdzīvotas vietas, ne atsevišķas mājas. Karakalpu vadoņi Kristofs Minhauzens un Lave Brade tūdaļ aprēķinājuši, ka no upes grīvas līdz Visbijas pilsētai — mazākais, divas jūdzes ceļa. Dienu vēl tumšāku padarīja slapjas, spīdīgas klintis, kas tumsnīja visur riņķī.

Jau divas nedēļas starp šīm klintīm viņi slēpjas no vēja, kurina ugunskurus un sildās pie tiem, uz kuģiem pārguļ, bet pamodušies ikreiz ierauga atbaidoši saputoto jūru. Ne tikai par nākotni, bet arī par dzīvību nemiera un baiļu mocīts, Magnus sācis lūgt Dievu, un nabaga hercogam uzbrukusi jauna nelaime. Dvēselē viņam radies īsts izjūtu haoss. Tiklīdz Magnus sācis čukstēt lūgsnas vārdus, viņš tūdaļ ieraudzījis vēl jaunavīgo mātes seju un baiļpilnas, asarām pierisušas acis. Šīs acis nolūkojās viņā iz bērnības. Lūkass Bakmeistars, iemācījis Magnu, mazu puišeli, jaunā lūgsnā, mēdza vest viņu pie mātes karalienes palielīties ar panākumiem zinībās. Māte klausījās dēliņa nobērtajos lūgsnas vārdos, un viņas acīs palēnām sariesās asaras. Zēniņš sācis jaukt un aizmirst lūgsnas vārdus, tad māte pati skaļā balsī sākusi lūgties, novērsdama no dēliņa asarainās, baiļpilnās acis. Bērnībā Magnus nevarēja saprast, kāpēc māte tik stipri uztraucas, klausīdamās viņa lūgsnās, kuras aizčaloja dzidrā, nevainīgā balstiņā. Šeit, baisajā un vētrainajā Gotlandē, kur Magnus, kā liekas, skatās acīs pašai kaulainajai, mātes izbailes ar rāvienu viņam tapušas saprotamas. Vārdos hercogs neko nevarēja izskaidrot, taču juta: es viņu saprotu, es saprotu! Magnus pat pārtrauca skaitīt lūgsnu, sabijies, ka sāks brēkt un svaidīties starp kailajām, slapjajām klintīm kā plānprātīgs. Padomnieks Klāss Urne iepriecināja Magnu: hercog, Jūsu Gaišība princi, jūs varat tikai priecāties — tas, kurš nav aizmirsis lūgsnā grimušo māti, ar mierīgu sirdi jau var kļūt par bīskapu. Taču padomnieka mierinājuma vārdi nobiedēja Magnu vēl stiprāk. Ja jau šitā, es nevarēšu būt par bīskapu, hercogs bēdājās, es nevarēšu lūgt Dievu, es zaudēšu prātu, katru dienu redzēdams savu sirdēstu pārņemto māmiņu, no kuras pat neatvadījos, dodamies projām šajā briesmīgajā ceļojumā; Dievs Kungs, kas mani sagaida, kas?…

Caurām stundām hercogs Magnus varēja noskatīties vētrainajā, trakojošajā un mutuļojošajā jūras klaidā kā zaudējis valodu: te stāvu es, bīskaps — mūžīgais cīnītājs pret ciešanām. Hercogam šķita, ka visi, kuri viņu pazīst, atkal viņa dēļ bažījas, nepacietīgi gaidīdami ziņas no tālās, noslēpumainās Sāmsalas. ļau vairākus mēnešus viņa dēļ visi nobažījušies. Lūkass Bakmeistars bija atbraucis uz atvadīšanās dzīrēm Šlēsvigā, kaut ari tieši tajās dienās konkurējis uz teoloģijas profesora vietu Rostokā. Bakmeistars ieradās, atmetis ar roku siltajai vietiņai — lai notiek kas notikdams! — lai tikai varētu pateikt Magnum savus dažus satrauktos vārdus: mans mīļais bērns, par bīskapu nevar būt tas, kurš nejūt aicinājumu, es to tev saku skarbi kā tēvs. Atvadīšanās dzīrēs Bakmeistara vārdus Magnus bija laidis garām ausim, tie viņam likušies tukši, bet, tiklīdz tie viņam bija atausuši atmiņā šeit, tuksnesīgajā un vētrainajā Gotlandē, hercogs saprata Bakmeistara vārdu atbaidošo patiesīgumu uzreiz, tāpat kā mātes bailes, klausoties bērniņa lūgsnu. Neviens cilvēks nebija priecājies, ka Magnus kļūs par bīskapu, atvadīšanās dzīrēs neviens viesis viņam nebija pasacījis nevienu gaišu vārdiņu par augsto kalpošanu Dievam, kāda viņu sagaida. Pat bezrūpīgais un drūmais Noviomags, iereibis un apraudājies, pie dzīru galda murminājis: princi, mans princi, dzīvodams šķirti no sievietēm, tu jau sāksi zaudēt izpratni par to, kas notiek raibajā pasaulē; kur tikai pametīsi aci, redzēsi vien daiļumu un labestību, tev šķitīs, ka visi cilvēki ir laimīgi radījumi — bez postā dzenošām kaislībām, bez riebīgiem netikumiem, bez viltīgām domām… Nelaimīgs tas cilvēks, kurš tādā reizē turas pie patiesības!…

Bet māte, ko izdarījusi māte? Viņa iedeva viņam ceļā līdzi zoss spārnu. Tā cilvēki ieliek zārkā zobenu, lai aizgājējam būtu ar ko aizstāvēties pret elles neradījumiem. Māte gluži kā čukstēja Magnum: dēls, raksti man vēstules, raksti man vēstules no viņas pasaules! Ak, nē, nē! Viens cilvēks bija, kurš priecājās par Magnus likteni! Šis cilvēks — Kaspars Mule, baznīcas prāvests no Ribes, prinča bērnības mērenīgais skolotājs. Atvadīšanās dzīrēs acis viņam staroja priekā: brīnums, tas ir brīnums, ka pār manu izvirtušo skolnieku nākusi Dieva apskaidrība!…

Dieva apskaidrība, mūžīgā Dieva apskaidrība.

Satinies zvērādās, acis pievēris un raustīgu seju, kurā iesprakst karstie tauki, Magnus sēž pie ugunskura, no sāpēm apmākdamies, un viņam liekas, ka tieši Dieva apskaidrību viņš redzējis pa karietes logu, kopā ar Tubu Lauenu braukdams no Šlēsvigas uz Ķīli. Magnus sēdēja karietē cēls, ar tirpām krūtīs. Viņam blakus sēdēja mīļotā sieviete, viņi bija divatā, neviens netraucēja viņu slēptās jūtas. Siltu saules staru spožumā slīdēja garām lauki, mežiņi, pakalni, atsevišķas mājvietas un mazi, klusi ciematiņi. Krustcelēs, uz pauguriem un pakalniņiem stāvēja Magnus darinātie, brūngani krāsotie krusti. Līksmās pavasara saules apgaismoti, pāri pelēkajai zemei debesu telpā izslējušies, tie šķita cēli un vareni. Prieks sakala Magnu un aizžņaudza viņam valodu. Te viņš, princis hercogs Magnus, augstdzimušais dāņu goda bruņinieks, bagātīgais upurētājs savai tēvijai Dānijai, brauc prom, dodas noslēpumainā, briesmas un ārkārtīgus piedzīvojumus sološā visa mūža ceļojumā. Viņš ziedojis tēvijai savu hercogistu zemes, muižas un pilsētas, tās vārdā atteicies no līksmas un bezrūpīgas dzīves, ar mieru bijis apmesties trūcīgajā, saltajā saliņā jūras vidū. Sām- sala, Sāmsala, trūcīgā un saltā sala, bet kādi plašumi tajā sapņiem!… Tuba, mīļā Tuba, netālu no Sāmsalas ir krasts, neaptveramās zemes krasts, šajā krastā atrodas Hārijas novads un Vīkzeme, senos laikos šīs zemes piederējušas mūsu senčiem, diemžēl paaudzi pēc paaudzes viņi izdzimuši, un mūsu tēvi ne tikai šīs zemes nav pārvaldījuši, tie pat vairs nav atcerējušies, ka šīs zemes kādreiz piederējušas dāņiem. Tuba, mīļā Tuba, es šīs zemes atgūšu atpakaļ tēvijai! Ak, tu netici man, vai tevi noskumdina krusti, kurus es sacēlu ceļmalās? Nu jā, krusti ir skumji, Tuba, krusti mudina sapņot, Tuba! Ja es Hariju un Vīku — šo lielo jūras krastu — iegūšu Dānijai, mani krusti pie Šlēsvigas un Ķīles ceļa kļūs slaveni tikpat lielā mērā, kā kļuvušas Dieva atklāsmes vietas. Bet, ja Sāmsalā es iešu bojā, krizdams no ienaidnieka bultas vai zobena, mani krusti visiem atgādinās, cik nesavtīgi jādzīvo un jācīnās ikkatram dānim!

"Princi, manu nabadziņ, kāds tu vēl esi bērns!…" Tuba iečukstējās, pie- kļāva viņa galvu sev pie krūtīm un paijāja un bužināja viņa matus.

Kur tagad pazudusi šī Dieva gaisma, kura bija gaismojusi viņam un Tūbai visu ceļu no Šlēsvigas līdz Ķīlei?

Magnus atliecas tālāk no ugunskura, saraujas un iekrampējas kažoka platajā apkaklē. Tikmēr atskan stingri un smagi soļi un labi pazīstamā Kristofa Minhauzena balss:

—   Jūsu Gaišība hercog, jūsu karaspēks nostādīts ierindā — sveiciniet to!

Gotlandē karakalpu vadoņi Minhauzens un Brade negarlaikojās, nesūkstījās, nelādēja likteni un nelūdza Dievu, lai viņus glābj no bojāejas. I.ikās, viņi negaidīja pat bezvēju. Katru dienu viņi trenca karakalpus pa slapjo, klajo līdzenumu un dresēja bez žēlastības, mācīdami viņus kauties. Lietus vai vējš, karakalpi soļoja pa tukšo un gludo paaugstinājumu, izvirzījuši un priekšu pīķus, izkliegdami kara saucienus un desmitām reižu ik dienas uzvarēdami neredzamo pretinieku. Klāss Urne neapmierināts purpināja: Minhauzens un Brade sirgst ar Brokenhūzena augstprātību, varētu domāt, ka uz Sāmsalu mēs pavadām nevis bīskapu, bet gan briesmīgu laupītāju.

Magnus atver acis, drūvīgs pārlaiž skatienu karakalpu vadonim un debesīm virs tā galvas. Re, kā — beidzot cauri mākoņiem iespīdējusies spoža saule! Magnus pieceļas, nogrūž no pleciem plato kažoku ar kapuci un paliek stāvam vienā karavīra ādas kažociņā, kas izšūdināts ar sudrabu. Atklātajā jūrā ledu vairs neredz, vienīgi pie krasta gabali sadzīti un sakrāvušies bez sava skaita. Sazalējušā ūdens putām nošļakstīti, ledus gabali šķiet kā staigns sūnu klājiens.

—   Paldies Dievam, beidzot mēs varēsim kuģot tālāk, vai ne? — nopriecājies Magnus jautā.

—   Jā, visugaišais hercog! — Kristofs Minhauzens saka. — Sveiciniet savu armiju, tā ir gatava braucienam!

Priekā starojošā, sasārtusī karakalpu pavēlnieka seja gluži kā vēsta Magnum: hercog, tagad jūs esat ne tikai hercogs nosaukuma pēc, bet ar visu hercogisti, nevis tāpat vien kādas plikas bīskapijas bīskaps, tagad jūs esat politiķis un karavadonis, paskatieties — jums ir savs karaspēks!

Karakalpu ķiveres, to asās tērauda sekstes atspīdina blāvainu saules gaismu. Gari un spēcīgi apbruņotie vīri rindās stāv izslējušies un sastinguši. Arī Magnus nevilšus saslejas un izrieš krūti. Sirds viņam dauzās no saviļņojuma. Magnus nekad nav domājis, ka jutīsies tik laimīgs, noraudzīdamies uz apbruņotiem vīriem, kuri gaida viņa pavēli. Princim hercogam Magnum ir karaspēks — paša karaspēks! Viņš lāga nezina, kādā skaitā karavīru pulki — zviedri, krievi, leiši vai kādi mežonīgi tatāri — kustas gar Baltijas krastu uz priekšu un atpakaļ, taču viņam ir četri simti karakalpu, un viņš jūt: es vairs neesmu gluži vājš, lai arī kāds gvelž ko gvelzdams par mani. Trīsēdams no saviļņojuma, Magnus dodas pie akmens, kas pārklāts ar tepiķi, un ceļā viņam priekšā uzrodas Klāss Urne, uztraucies vēl vairāk nekā Magnus.

—   Hercog, mans visugaišais pavēlniek, nedariet muļķības!… Dieva dēļ, nesveiciniet karakalpus! Jūs taču būsiet bīskaps, nevis kāds slepkava!…

—   Padomniek, kas noticis? — bargi noprasa Kristofs Minhauzens. — Dodiet ceļu hercogam!

—   Viņš nav karavadonis, karakalpu pavēlniek! — pārskaities atcērt Klāss Urne. — Dievam nekad nav bijis un nav karaspēka, tomēr viņš allaž pratis aizstāvēt sevi un arī aizstāv.

Kristofs Minhauzens spalgi nosmejas.

—   Dievs! Viņš piesauc Dievu! Jā, Dievam nav karaspēka, toties viņš vienmēr tur vaļā atvērtus vārtus uz elli! Viņa karaspēks ir velni, mīļais gudriniek!

Magnus paiet garām Klāsam Urnem, uzkāpj uz lielā, ar tepiķi pārklātā akmens, paceļ uz augšu abas rokas un sveicina karotājus. Karakalpi viņam atbild vienprātīgiem saucieniem. Magnum pār muguru pārskrien prieka šermuļi. Viņa vienīgajā acī iemirdzas asaras. Caur tām karakalpu ierinda saplūst vienlaidu krāsainā sienā.

Hercogs saka Kristofam Minhauzenam:

—    Lai viņi izšauj debesīs, lai notiek tā!

—   Pulveris mums jātur dārgs. Ja kaut kā mums Sāmsalā pietrūks, tad visvairāk jau pulvera.

—        Es esmu teicis: lai notiek tā! — Magnus iekliedzas, viņa vienīgā acs izsprāgst uz pieres un grozās uz visām pusēm, no prieka un spējas nepiekāpības.

Karakalpi izšauj nesaskanīgu zalvi. Pukstošu sirdi nogaidījis, kamēr noklusīs šāvienu atbalss, Magnus nolec no akmens un, noiedams gar ierindu, sāk apskaut karakalpus.

Pēkšņi noplīkšķ vientuļš šāviens. Visi atskatās uz kuģi, kas slejas pie krasta, zaļām ūdens putām nošļakstīts. Karakalps, kas stāv sardzē priekšgalā, sveicina princi hercogu, izsviedis gaisā dūri, aiz priekiem lēkādams un briesmīgi klaigādams.

—   Ieslogiet viņu kuģa dibenā, lai pārliecinās, cik dārgs mums pulveris! — Magnus negaidīti pavēl.

Kristofs Minhauzens nekustīgi blenž karsto tauku applaucētajā Magnus sejā.

—    Kas noticis? — Magnus satrūcinājies iejautājas.

—   Nevienam, kurš jums uzticas, netiks nodarīta pārestība. Jūs būsiet dižens karavadonis! — Kristofs Minhauzens sajūsmināts atbild.

—   Kāpēc?

—   Pietika ar visas ierindas tukšo zalvi, lai jūs spētu aptvert, kāds zaudējums ir viens tukšā palaists šāviens!

Prinča hercoga seja tumši pietvīkst. Trakoti sāk sūrstēt applaucētie vaigi, un brītiņu Magnus klusītēm burkšķ zem deguna, zobus sakodis.

Tas notiek gluži kā parasti: iesākumā zeme nav redzama, bet pie paša apvāršņa debesīs jau var saskatīt, ka migla viegli, viegli iesārtojusies — visticamāk no putekļiem, kurus vējš un cilvēku un dzīvnieku kājas dienu no dienas paceļ gaisā. Tie jau ir putekļi no šīs svešās zemes, kuru pārvadīt tu esi šeit atkuģojis. Tu sāc uztraukties, kļūsti nepacietīgs un miglā drīz jau ieraugi mirguļojam tālo bākas uguntiņu. Bāka maz būs no tevis atkarīga, ne tu to vakaros iedegsi, ne tu no rītiem apdzēsīsi. Bākām jāmirguļo pēc citiem paradumiem, nevis atkarībā no zemes pārvaldīšanas. Bākas gaisma — tas ir pierādījums, ka dzīvē vēl gana darbu, kuri nemitīgi veicami, vadoties no pienākuma un sirdsapziņas.

Vēlāk kļūst redzamas arī citas uguntiņas — pie pašas krasta līnijas. Taču vairums pilsētas ļaužu, kuri būs no tevis atkarīgi, joprojām guļ. Nu, viņus tu varēsi modināt, kad tikai vēlēsies, kaut vai nakts vidū. Ikdienā gan tev viņi būs jāmīl. Viņi sarunāsies nesaprotamā valodā, nebūs saprotamas arī visas viņu ieražas, bet tev viņi būs jāmīl un par viņiem jārūpējas.

Piestātnē mirkst vairāki nelieli kuģīši — visi vienmastnieki. Piestātne ir maza. Krastmala tukša. Cilvēki vēl guļ un nenojauš, ka viņu valdnieks nāk tuvāk krastam. Neviens valdnieku nesagaida. Kāds jau, nupat tikai piecēlies, varbūt arī atnāks uz krastmalu paskatīties, vai jūrā nav redzami sveši kuģi. Kādam taču būtu jāatnāk. Pilsētā taču ir daži cilvēki, kuri zina: no Kopenhāgenas viņi izbraukuši, gandrīz jau trīs nedēļas apkārt, kopš izbraukuši, — atbilstoši norunai. Bet aizvien vēl nav. Bez šaubām, kāds uz piekrasti mēdz atnākt ikdien un gaidīt, bet jūra aizvien bijusi tukša, un kuresārieši sākuši domāt, ka nākamajam bīskapam varbūt kaut kas gadījies, varbūt nelaime.

Būs jānosūta uz pilsētu vairāki karenieki, lai saceļ troksni: ir atkuģo- jis! Nē, karotājus sūtīt nevar! Pašā pirmā kārtā nākamais bīskaps atsūtījis uz pilsētu karakalpus — tas nav labi. Domā, kā gribi, skatīdamies uz svešo pilsētu, kas tūdaļ tev piederēs, bet tajā slejas ne tikai bāka, tajā mīt vēl kaut kas, kas nebūs no tevis atkarīgs. Teiksim, cilvēkam ir dvēsele, kuru tu nepazīsti, tā slēpjas klusumā un slēpsies mūžīgi, un nekad tev pa īstam neizpaudīsies. Un tev šķitīs, ka viņiem dvēsele ir šejienes tumsa un nakts, kurā tu esi akls kā neredzīgais.

Bet viņi ir pacietīgi ļaudis, nesteidzas noticēt, ka nākusi nelaime un jaunais bīskaps vairs neatkuģos, — sakucis vīrietis, apvelcies melnu, garu uzmetni, pār acīm uzmaucis pelēku kapuci, — re, kurš tevi gaida! Viņš stāv kuģu piestātnes maliņā, zem kokiem, no kuru zariem lāso migla. Viņš stāv un tur aiz iemauktiem sirmu zirgu.

Ja Magnus redz vīru, tam jāredz arī viņš un viņa kuģi. Tā arī ir. Vīrs tikai tāpēc vēl šeit stāv, lai pārliecinātos, ka kuģi ir sveši. Viņš pārliecinās. Viņš aiziet gar akmens nožogojumu, kas slejas cilvēka augumā, un nozūd aiz tā gala. Zirgu viņš atstājis nepiesietu, bet tas nekur neiet, stāv mierīgi, galvu nokāris. Tas stāv pie koka, tāpēc varbūt arī domā, ka ir piesiets. Magnus arī domā, ka pie Kuresāres viņš jau piesaistīts. Viņš taču nevar vairs pagriezt kuģus un doties atpakaļ jūrā. Par vēlu. Prieks vienīgi par to, ka savai piemiņai pie Šlēsvigas un Ķīles ceļa viņš uzcēlis krustus.

Atnāk stipri garš vīrs, galva pacēlusies pāri akmeņu nožogojumam. Liekas, viņš atnāk viens, bet nožogojuma galā viņi parādās piecatā. Tā arī ir, pelēkajā mājā netālu no piestātnes nākamo bīskapu gaidījis viss kapi- tuls. Lieliski cilvēki, nav steigušies noticēt, ka viņu valdnieku piemeklējusi nelaime un viņš vairs neatkuģos. Vai uzreiz viņi sapratīs arī to, ka ieradies arī karaspēks? Viņiem tas būtu jāsaprot pirmām kārtām: tagad jūrā daudz laupītāju, laupa, kam vien nav slinkums, jo jūrai nav neviena valdnieka, un bīskaps bez apsardzības nevarēja kuģot šurpu. Katram ir zināms: neviens bīskaps uz savu bīskapiju nedodas ar tukšām rokām. Līvzemes mestrs Ketlers zina vēl vairāk: šis bīskapiņš nebrauc uz Sāmsalu ar tukšu galvu, tajā — daudz nodomu un daudz iecerējumu, kuri skar arī viņu — mestru. Tāpēc jau tā gadās: tu kuģo uz svešu salu, uz svešu pilsētu, kuru nemaz vēl redzējis neesi, kura, var tā teikt, jau ir tavs īpašums, un taviem kuģiem uzbrūk mestrs, kas nevēlas, lai tu apmestos viņam degungalā ar visiem saviem iecerējumiem un nodomiem. Mestra kuģi apšauda tavus kuģus, lien tuvāk, un tu redzi, ka tevi grib nogremdēt. Šie ļaunie tīkojumi tev lieku reizi atgādina, ka šeit tu esi svešzemnieks. Bet arī Ketlers šeit ir svešzemnieks. Viņam tāpat šajos Baltijas krastos nekas un neviens nav pazīstams kopš bērnības. Arī viņš, tagad atsaucot atmiņā bērnību, atsauc atmiņā Vestfāleni, tālo novadu, un Ķelni, tālo pilsētu. No turienes atpeld pār jūru visgaišākās atmiņas un ne ar ko, kas mestram pašlaik visapkārt īstenībā, nesader. Taču Ketlers apšaudījis Magnus kuģus tā, it kā tie būtu ielīduši viņa īstajās mājās — viņa bērnības atmiņu zemē. Nu, gluži tā varbūt nav, varbūt tie nebija Ketlera karenieki par katru cenu. Ketlers jau nav vienīgais — neviens neko Līvzemē neaizstāv tā, kā būtu jāaizstāv dzimtene.

Magnus jāj uz pilsētu tajā zirgā, kurš nepiesiets rāmi bija stāvējis zem kokiem. Blakus soļo tas garais vīrs, kam vienīgajam galva bija pacēlusies pāri akmeņu aizžogojumā. Tas ir Magnus priekšgājējs — bijušais bīskaps

Jānis. Zirgam pa pēdām švīkstina kapitula locekļi, Magnus padomnieks Urne un pavadoņi — viņu nav daudz. Kristofs Minhauzens un l,ave Brade — abi palikuši kuģos kopā ar karakalpiem. Tie izkāps vēlāk, kad taps skaidrs, kur viņiem ierādīta pajumte.

Eksbīskaps Jānis iet līdzās zirga galvai drūms un nerunīgs. Varbūt viņi visi šeit pieturas pie ieražas ar svešzemniekiem ceļā nesarunāties, varbūt pieturas pie vēl kāda paraduma. Gudrs nevar tikt. Bet bijušais bīskaps Jānis šeit ari ir svešzemnieks. Savulaik viņš ieradies Sāmsalā, bet tagad dosies atpakaļ uz turieni, kur pavadīta bērnība. Šeit visi ir svešzemnieki, un tas padara mierīgu Magnus sirdi.

—   Cienīgais tēvs, uz kurieni no šejienes jūs dosieties? Kur jūs gaida? — Magnus jautā, viņam šādas valodas nav sāpīgas, tās sāp bijušajam bīskapam. Tas saka:

—   Šeit es ierados no Ferdenas, turp arī atgriezīšos, kaut gan nezinu, vai mani kāds gaida. Mani sapņi taču nav piepildījušies.

Magnus noraugās uz bijušo bīskapu no zirga muguras — no augšas, redz viņa melno trīsstūra cepurīti un nošļukušos plecus. Viņš neredz ne .seju, ne rokas — viņš redz vienīgi apģērbu. Un sirdsjūtas kļūst nenoteiktas. Liekas, vienā acumirklī aiztraukuši daudzi gadi uz šīs miglainās salas, un te nu viņš pats, hercogs bīskaps Magnus — sadrūvējies, pieklusis, ģērbies mūka drēbēs, uzmaucis galvā melnu trīsstūra cepurīti, soļo blakus sirmajam zirgam, kurā jau sēž cits bīskaps, viņa pēctecis. Magnus dodas atpakaļ uz Kopenhāgenu, uz Koldingu — turp, kur aizskrējusi viņa bērnība. lo Sāmsalā viņa sapņi nebija piepildījušies.

Nē, šādas domas un tēli jāaizgaiņā, un Magnus steidzīgi jautā:

—   Piedodiet par ziņkārību — ko jūs bijāt sapņojis šajā salā paveikt? Kādi sapņi nav piepildījušies?

—   Es sapņoju nodibināt ģimeni un izaudzināt divus dēlus, — eksbīskaps Jānis atbild. — Bet vai gan tas dēvējams par sapni? Tā ir parasta vēlēšanās.

Magnum kļūst vieglāk ap sirdi, viņš atskatās uz Klāšu Urni, kurš nāk no muguras, un priecīgi tam uzsauc:

—   Vai tu dzirdēji? Un es jau nobijos, ka ari mani sagaida viņa liktenis!

Urnem kauns par hercoga vārdiem un puicisko balsi. Magnus to nojauš. Viņi visi aizvien vēl uzskata viņu par puišeli, un reizi pa reizei Magnus tīšām pakaitina viņus ar puicisku izrīcību. Urne cienīgi atbild:

—   Jaunībā cilvēku daudz kas biedē, tikai visbiežāk tas nav tas, kas viņu sagaida dzīvē patiesībā. Viņš nezina, kas viņu sagaida. Turpretim patiešām visbiežāk iepriecē tas, kas vecumā nes vilšanos.

Bijušais bīskaps viņu sarunā nejaucas, dažādie apgalvojumu pierādījumi viņam, visticamākais, nav interesanti. Viņam nav sievas, nav bērnu, vecums skatās acīs, dzīve viņam ir nemājīga. Te nevar līdzēt nekādi prāta apsvērumi.

—   Tu mani nesaprati! — Magnus aizsvilstas. — Cilvēku sagaida tāds liktenis, kādu viņš pelnījis, — tas ir tas, ko es teicu. Dievs apžēlojas par tiem, kuru sapņi ir sevišķi. Jā, Klās, Dievs mums palīdzēs! Nekad es Kure- sārē nesagaidīšu jauno bīskapu — ja nu vienīgi beigts.

Bijušais bīskaps nejaucas viņu sarunā. Viņam nav ģimenes, dzīve viņam ir nemājīga, prāta apsvērumi neko vairs nevar viņam līdzēt.

Vakarā dāņu atceļotāji jau zina, kur ir viņu jaunās mājas, kur viņu telpas un kur kas tajās nolikts. Grūti iegaumēt, kur kas nolikts. Pacel acis un ieraugi mantu, kuru nebiji cerējis ieraudzīt. Nē, tās nav mājas! Tomēr pils Magnum patīk. Koka. Logi ir mazi, galdi — lieli. Kad apsēdies, pie galda esi mazs. Šīs izjūtas Magnus vēl nav aizmirsis — tās bieži viņu piemeklējušas gan Kopenhāgenā, gan Koldingā, gan Drēzdenē, kamēr viņš vēl bijis bērns. Bērns apsēžas pie galda un jūt, ka ir mazs, tā ir taisnība. Nezin kāpēc Kuresārē arī pieaugušie noilgojušies pēc šīm sajūtām — galdi ir lieli, sēsties tiem klāt, un tu būsi mazs.

Vīns ir gards. Šajā vakarā pie galda šejienes cilvēku vēl nav, sapulcējušies tikai viņi, atbraucēji, lai apradinātos ar jauno mājokli. Pie visa jāpieradinās uz visdrīzāko, šeit taču būs viņu mājas. Karstos ēdienus nepasniedz — to nebūs. Pīles ceptas pirms vairākām dienām. Kuresārē neviens nebija zinājis, kad viņi ieradīsies. Kaut gan būtu varējuši izcept un pasniegt uz ātru roku, tikai tādēļ nav vērts lauzīt galvu. Viņi jau stāv uz sauszemes, beidzot varēs atpūsties.

Pēkšņi Kristofs Minhauzens iegaršo, ka tas ir franču vīns. Tātad gan Kopenhāgenā, gan Šlēsvigā viņi bieži tādu jau dzēruši. Bet tikai tagad, jau iesiluši, viņi to aptver. Iedzerts visur tiek vienādi. Un Minhauzenam ataust atmiņā, ka viņam ir rēķini ar Magnus padomnieku Klāšu Urni, šo lielo gudrinieku. Visu brauciena laiku uz Sāmsalu viņš karakalpu vadoņiem stājies šķērsu ceļā. Viņš kurnējis pret karaspēku: Minhauzens un Brade sirgstot ar Brokenhūzena augstprātību. Centies atsvešināt princi hercogu no karaspēka, bet karaspēks viņam taču ir jāmīl. Vienīgi karaspēks nākamajam bīskapam sagādās prieku. Un vienīgi tas viņu paglābs nelaimē. Tamdēļ Klāsam jānocērp bārda, lai viņš nav tik augstprātīgs. Gud- relim jāpakļaujas karaspēkam, ar pliku gudrību nekur tālu nevar tikt. Ja tu domā, ka visam saprātīgajam jāpieder tev, vispirms to vajag iekarot. Gan zemes, gan bagātību, gan sieviešu sirdi. Tāpēc Klāsam Urnem jānocērp bārda, lai viņš nav tik augstprātīgs.

—   Nē, nē, Klāss nevar zaudēt bārdu, — Magnus saka Minhauzenam ar Bradi. — Šo bārzdu jūs metiet ārā no prāta!

—   Kā tad tā? Urne bārdu tomēr paspēlējis. Taču jūs, hercog, dzirdējāt pats savām ausīm — viņš ir paspēlējis! — Karenieku vadoņi paliek pie sava.

Magnus bija dzirdējis. Par Klāsa bārdu viņi bija sākuši ieminēties, kad jūrā viņu kuģiem uzbruka Ketlera kuģi.

"Ko jūs, gudriniek, ieteiktu darīt?" Kristofs Minhauzens bija pajautājis Klāsam Urnem. Tikām Lave Brade muļķīgi smīnējis. Jau tajā acumirkli karakalpu vadoņi zināja, ka Klāss bārdu viņiem būs zaudējis. Lai arī ko Urne būtu teicis, Minhauzens ar Bradi būtu rīkojušies tieši pretēji.

"Visu laiku jāmaina braukšanas virziens, galvenais — nedrīkst pielaist viņus tuvumā." Tā karenieku vadoņiem bija ieteicis Klāss Urne. Nē, gudriniek, Minhauzens bija atbildējis, jārīkojas tieši pretēji: tiklīdz ienaidnieka kuģi pienāks tuvumā, jāizspiež viss ātrums — pilnā ātrumā taisni uz priekšu! Minhauzens ar Bradi laimēja. Viņi izlauzušies cauri Ketlera

kuģiem. Tobrīd princis hercogs bija izturējies netaktiski, apsolīdams uzdāvināt karakalpu vadoņiem, ko vien sirds viņiem uzkāros.

Tagad Minhauzens un Brade, no franču vīna apdulluši, saka:

—   Turiet doto vārdu, hercog! Sirds mums uzkārojusi pēc Klāsa bārdas.

Karavadoņi nejoko, tas redzams no viņu duļķainajām acīm. Un vēl ir

redzams: karaspēks Magnum nebūs paklausīgs, ja Magnus nebūs paklausīgs Minhauzenam ar Bradi.

Prinča hercoga skatiens aizkavējas pie Klāsa. Tur jau viņa bārda ir! Gaiša, smaila bārdiņa. Ja tā tiks nocirpta, Klāsa galva kļūs maziņa. Kā tādas bundžiņas. Bet jau rīt taču sāksies sarunas ar šejieniešiem. Drīz klāt arī konsekrācijas svinības. Un visur Klāss Urne stāvēs viņam labajā pusē un čukstēs ausī padomus — visur vajadzēs izmanīties, kas sakāms un kas darāms. Kā tad šitā? Viņam sniegs ieteikumus vīrs bez bārdas un ar mazu galviņu? Nu nē, šitas cauri neies! Ja piekāpsies Minhauzenam ar Bradi vienu reizi, viņi allaž visu pieprasīs tik ilgi, līdz Magnus būs spiests piekāpties. Nē, Klāsam bārdu viņi nenocirps! Taču tieši un atklāti pateikt karakalpu vadoņiem savu lēmumu nevar. Jāaizsvilstas, jāuzsprāgst, kaut kas jāsalauž vai jāsasit. Lieti noderēs trakuma lēkme. Pēc tam var neko neatcerēties.

—    Metiet ārā no galvas! — Magnus stingri saka karenieku vadoņiem. — Metiet ārā no prāta!

Tomēr viņš neaizsvilstas un neuzsprāgst, pietrūkst apņēmības. Tikai sametas skumji ap sirdi. Magnus atkal ierunājas, tagad jau saviļņotā, stomīgā balsī:

—   Godātie, mums šeit nekā nav par daudz. Mums šeit visa pietrūkst — gan bezbēdīgu vīru, gan skaļuma, gan sieviešu. Mēs esam pārmēram trūcīgi, lai pa tukšo varētu dzīt nost bārdas, plēst drēbes, šķiesties ar pulveri un cits citu aizskart. Kungi, iedzersim vīnu!

Taču vīns ir derdzīgs. Grūti noticēt, ka tas ir tāds pats vīns, kādu stopiem dzēruši mājās— Kopenhāgenā un Šlēsvigā.

Magnus ceļas no sēdekļa, iet pāri zālei, vienā pusē parēgojas mazi, tumši lodziņi, otrā garām slīd garš, plats galds, apkrauts ar ēdieniem un vīna pudelēm. Galds nebeidzas un nebeidzas, re, pie tā vairs nav neviena cilvēka, bet galds arvien vēl stiepjas gar malu.

Laukā ir tumšs. Āre, debesīs laistās Oriona josta, sliekdamās uz rietumu debesmalu, tātad — laiks jau pāri pusnaktij. Pa ārējām kāpnēm Magnus kāpj lejup, spalgi un atbaidoši dun soļi, acīs aizvien tumšāk — nu jā, pār zemi gulstas bieza migla, Magnus ienirst tajā. Ausīs sāk džinkstēt klusums. Pacel acis uz augšu un redzi, ka starp debesīm un tavu galvu — koku kailo zaru režģis. Nopakaļ reti soļi pa kāpnēm — dunks, dunks, dunks… Miglā soļu atbalsojums izgaist. Acu priekšā parēgojas melna cilvēka ēna.

—   Hercog, to, ka mēs esam uzvarējuši, mēs neaizmirsīsim!

Tā ir Kristofa Minhauzena balss.

—    Kāpēc tāds klusums? — Magnus iekliedzas.

—   Nakts, — Minhauzens atbild.

—    Kas ir, kāpēc nekas nenotiek?

—    Ir jau noticis — Sāmsalā esat ieradies jūs, gaišība hercog!

—   Tad kāpēc tāds klusums? Kur ir tavi karakalpi? Ko viņi dara? Mierīgi vāļājas vai guļ aizmiguši? — Niknums sagrābj Magnu aizvien stiprāk. — Pavēli karakalpiem dziedāt! Jā , lai viņi brēc un bauro pilnā rīklē!

Minhauzens klusē un ik pa brīdim tumsā neapmierināti iesēcas.

—    Dod pavēli karakalpiem dziedāt!

—   Labi, karakalpi padziedās! — Minhauzens piekāpjas. — Bet pēc tam gudrelim nocirpsim bārdu.

Dzirdams, ka karenieku vadonis aiziet tālāk tumsā. Magnus atmet atpakaļ galvu un skatās uz Oriona jostu. Kāda bezgalība!… Tajā pilnīgs klusums — šādos plašumos un šādos dziļumos nekas nekur ne čiku, ne grabu. Magnum atmiņā uzplaiksnās Koldingas pļavmala, pār dīķa līmeni krīt koku ēnas, krūmos pogo lakstīgalas, ganīdamas debesīs sudraboto mēnesi. Šļakstinās ūdens, atspraudušas brunču stērbeles, dzied veļas velētājas:

Mans Strazdiņš balts — Snip, snap, snurre; Snip, snap, snurre — Mans Strazdiņš balts!…

Atmiņas glaimo patmīlībai. Tu šeit, svešajā Kuresārē, stāvi svešas nakts vidū, tavā acī neierasti spoži atzaigo Oriona zvaigznes, savādāka un neierasta liekas visa nakts telpa, bet tavās atcerēs dāņu velētājas dzied — tīkami un jauki līdz aizkustinājumam. Tu esi tālu no mājām, aizgājis, aizkuģojis un aizceļojis no tēvzemes novadiem un pats sev nespēj noticēt, ka līdz ar aizbraukšanu esi paplašinājis pasauli savas tēvijas velētāju dziesmai. Kādreiz varbūt patiešām velētājas Kuresārē dziedās: stiip, snap, snurre, snip, snap, snurre— šos noslēpumainos dāņu buramvārdus, šos saprotami neiztulkojamos vārdus, ar kuriem dāņi apbur visu, kas viņiem visapkārt.

Tikmēr sagulētās, aizsmakušās un džerkstošās balsīs savu skaļo dziesmu rauj vaļā karakalpi, un ar joni Magnū ieperinās satraukums. Sirds viņam saraujas. Jutekļi gluži kā izbaidījušies no apkārtnes un neko vairs negrib just. Jutekļi, šie, teiksim tā, neredzamie piesūcekņi, ar kuriem tu, cilvēk, tveries klāt visam, kas tev riņķī, atsprāgst atpakaļ no apkārtnes nobijušies, tie sarūk un ieraucas tevī un itin neko vairs nestāsta tev par to, kas notiek visriņķī. Tavas ausis aiz neizprotama kauna lokās, liekas, tūlīt tās saklausies, aizvērsies, un tu itin neko vairs nedzirdēsi. Tavas acis sāk šaudīties, ne pie vienas lietas tās vairs neuzdrīkstas apstāties un lūgšus lūdz tevi, lai ver tās ciet. Sejai un rokām uzmetas zosāda, tās vairs nepanes nakts dzestrumu, šo drēgno gaisu un skubina uz ātrāko sprukt iekšā un slēpties siltajā pajumtē. Jutekļi atsakās kalpot, un tu vairs nevari pats sev paskaidrot, kur atrodies, ko dari un kas norisinās tev apkārt.

Magnu sagrābj nepārvarama nemierpilna vēlme, kaut tikai karakalpi pārtrauktu dziedāšanu — uz visātrāko, tūlīt pat!

Pirms daudziem gadiem tēva karaļa pilī dzīvoja itāliešu cilmes padomnieks, kuram bija jāsajēdz viss par astroloģiju un mākslām. Viņš vienmēr izteicās nesaprotami. Viņā klausīdamies, visi paklusām smējās, un Magnum allaž bija žēl šī vīriņa ar iedvesmā zibošām acīm. Magnus lūdza Dievu, lai tikai itālietim nevajadzētu runāt ļaužu priekšā un lai, savu norunājis, jo drīzāk viņš apklustu. Šīs savas vēlmes Magnus nevarēja izskaidrot. Viņš taču nesaprata, par ko šis vīriņš runā, un nesaprata, vai šie vārdi ir dumji vai gudri. Viņš vēlējās, lai tas apklust, un neko vairāk. Un kas notiek? Šīs neizskaidrojamās, nožēlojamās izjūtas pārņem Magnu savā varā arī šeit, Kuresārē, aizsmakušiem karakalpiem svešas nakts vidū dziedot spalgu dāņu dziesmu. Kas notiek, kas pie tā vainīgs? Vai dziesmas melodija nav skaista? Vai tās vārdi ir muļķīgi? Neskanīgās karakalpu balsis vai tikai dziedāšanai nepiemērotais laiks? Bet varbūt šeit nav nekā, itin nekā, vienīgi pēc garā un nogurdinošā ceļojuma Magnum galvā viss sajucis? Varbūt, iebiedēts no tām briesmām, kādas piedzīvojis ceļā, viņš visur, ikkatrā solī sāk saskatīt briesmas?

— Pieradīšu — pie briesmām, pie visa es pieradīšu, skaidrs, ka pieradīšu! — Magnus saka pats sev, bet sirdī jūt: viņš nav izskaidrojis, ne ar vienu vārdiņu nav izskaidrojis, kas patlaban šeit, Kuresārē, svešas nakts pašā viducī, notiek. Vienvienīgas mokas klausīties dziesmu, tas ir viss, bet šī dziesma taču ir pašu dziesma, pašu!

3

Viņi abi staigā, skatās apkārt, apstājas un stāv, pa kāpnēm kāpj te augšā, te lejā — visu laiku klusēdami. Kopā ar viņiem arī vairāk cilvēku — pavadoņi, padomnieki un kalpotāji, tomēr nozīmīgi lūkojas apkārt vienīgi viņi abi — vecais un jaunais bīskaps. Svīta pili nevienam nenodod, ne no viena nepieņem. Svīta kustas līdzi mēma kā ēna. To Magnus atceras tikai tad, kad nemierīgi paveras riņķī un aptver: nu jā, esmu droši apsargāts, viņi mani apsargā. Citādā ziņā viņi ir vien Dieva radības, kādas čum un mudž visur. Tu viņus izdali no dzīvo ņudzeklības un novērtē, kad atceries viņu uzdevumu. Tajā — viņu visu vērtība: nu jā, viņi tevi apsargā, viņi ir šepat. Šādas apjēgsities iet caur sirdi, tās skar arī tevi. Rau, bijušais bīskaps Jānis paskatās atpakaļ un redz, ka viņu pavada tikai viens vīrs, pārējie pavada nevis viņu, bet — jauno bīskapu. Bijušajam bīskapam cieņas arvien mazāk un mazāk — varbūt pienāks pat tāds laiks, kad viņu neviens, itin neviens vairs nepavadīs. Gaužām nepatīkami ir nonākt pie šādas atziņas. Un pa pili staigā klusēdami viņi abi — vecais un jaunais bīskaps. Viņiem nav par ko runāt. Visu izsaka lielais sārts, kas jau trīs dienas kuras pils pagalmā, gremdēdams pilsētu kodīgos dūmos. No visām malu maliņām kalpi mēž laukā drazas un dedzina. Vakarā sārtu izdzēš, lai nepiederīgas personas naktī tālu no jūras neieraudzītu atblāzmu. Pa jūru tagad braukā daudz tādu, kuri uz ātru roku gatavi noticēt, ka redz krastā visu iznīcinošo ugunsgrēku un, sak, tam apkārt var palaupīt un tikt pie labumiem. Tālab sārtu krastā dzēš, un pa Kuresāres tukšajām ieliņām klīst sadegušo drazu riebīgie izgarojumi. Tad par ko lai viņi sarunājas? Klusēdami viņi abi staigā, skatās apkārt, apstājas un stāv. Pils pirmajā stāvā viņi redz, ka uz stūra zāli, kura jau tukša, no kuras viss jau iznests un izmēzts, aiziet divi plečoti meistari, pēc ietērpa un rīkiem, ko viņi nes rokās, — namdari. Meistari aiziet uz zāli, un viņi vairs nav redzami. Dzirdamas tikai viņu balsis. Starp kailajām sienām tās skan skanīgi un nepatīkami, vārdu jēgu nevar ne saprast. Bet pats ticamākais, viņi abi runājas, kas šajā zālē būs jādara, kā tajā trūkst, no zāles viss taču iznests, un nav vairs skaidrs, kam tā domāta. Vieni cilvēki no tās izvāku- šies, citi vēl nav ievākušies. Zāles viens uzdevums beidzies, cits vēl nav sācies. Tālab meistari apspriežas, ko tajā darīs. Kam šī zāle būs domāta, protams, viņiem ir pateikts, viņi zina tās uzdevumu un pašlaik vienīgi pārspriež, kā lai to visu paveic. Nu jā, itin visam uzdevumu labi zina Dievs, tā ir taisnība, bet, kamēr līdz lietai nav nonācis Dieva sūtnis cilvēks, tai vēl uzdevuma nav. Ir tikai vielas masa, nekas vairāk. Tikai tad, kad tai ķēries klāt cilvēks un pastrādājis, šī masa pārvēršas par pili, arsenālu, viesu zāli, guļamistabu un tā tālāk. Pārvēršas par cilvēka mājokli, par daudz ko pārvēršas. Un šis tapšanas laiks pārņem tev sirdi. Tev ir nemājīgi, tu nezini, par ko te kas taps. Nekas tev neatsauc atmiņā bērnību.

Un nu šajā nelielajā pils zālē agrākais bīskaps un jaunais bīskaps sāk runāties. Tā ir apaļa telpa vidējā tornī. Tajā plīv mijkrēslis, kas piesārtis no drēgnajām velvēm un sienām, mūrētām no sarkaniem ķieģeļiem. Šī ir valsts kases telpa, un hercogs Magnus pat neelpodams skatās uz trim lielām, ar dzelzīm apkaltām lādēm. Vairāk nekā telpā nav, nekādu mantu.

Bijušais bīskaps Jānis pēc kārtas pieiet pie katras lādes, ar dūri uzsizdams tām pa vāku. Bet nobūkšķ klusums. Zelts, murmina eksbīskaps, nauda. Skaļi viņš saka:

—   Varat būt mierīgs, hercog, nekad neviens jūs neaplaupīs! Bīskapijā naudu nekad nesavāc tik daudz, lai būtu ko likt iekšā šajās lādēs.

Viņi mani baida, Magnus nodomā un uz ātru roku meklē vārdus, kurus pārliecinoši varētu apliecināt, ka naudas dēļ viņš galvu nelauza.

—   Mana valsts kase būs Līvzeme! — Magnus mierīgi saka, un bijušais bīskaps žēli pasmaida.

—   Ak, mīļais hercog, ap šito maitu plūcas daudz ērgļu, nemaz nav tik viegli viņiem kaut ko nočiept!

—   Kā tad tā — jūs Līvzemi saucat par maitu? Vai tad ērgļi kādreiz plūkušies maitas dēļ?

—    Kā citādi Līvzeme tagad būtu nosaucama? Tā ir tukša. Tās lauku sētās nav mājkustoņu. Tās lauki aizauguši ar krūmiem. Tās pilsētas ir sagrautas. Tās ļaudis izkauti vai izklīduši kur kurais.

—    Ko tad ērgļi Līvzemē uzknābā?

—    Ērgļi, kuri atlido uz Līvzemi, ir pieēdušies, mīļais hercog! Tiem šeit vajadzīga vienīgi vieta, lai ērti varētu apmesties pie jūras. — Bijušais bīskaps ilgi nolūkojas hercogam Magnum sejā un piebilst kā mierinādams: — Nu, Dānija ir apmetusies Sāmsalā, labi apmetusies — Līvzemei taisni pie sāniem. Šimbrīžam jūras austrumu piekrastēs labāk varbūt apmetušies vienīgi leiši… Viņi jau pārvalda sesto daļu no visas Līvzemes. Viņi vistuvāk Rīgai.

—   Tas nozīmē, ka leišu ērgļa nagi ir asāki?

—   Kā lai to pasaka… Ar nagu asumu leiši nelielās. Viņi apgalvo, ka sirds viņiem esot maiga — maigāka nekā zviedriem vai krieviem. Sak, sirds viņiem esot līdzcietīga, tā tiecoties būt par aizbildni. Dažs labs tam notic. Mestrs Ketlers tam tic. Rīgas virsbīskaps tāpat. Viņi paši Līvzemes dienvidaustrumus atdevuši Lietavai, kā mēdz sacīt, par līdzcietīgajām acīm.

Hercogs Magnus klusē. Karakalpu vadoņi, viņa pienākums godā turēt un mīlēt karakalpu vadoņus, neviens cits viņam nepalīdzēs, tikai karakalpu vadoņi. Te nu tu stāvi, hercog, pie savas bīskapijas tukšās naudas lādes, bet nejūti ne baiļu, ne pārlieka satraukuma. Tādēļ, ka tu domā par Min- hauzenu un Bradi. Tādēļ, ka tev ir viņi. Visticamākais, ka karaliene Doroteja, Magnus māte, parūpējusies, lai Minhauzens un Brade kopā ar viņas dēlu kuģotu uz Sāmsalu. Viņudien Kuresārē pa ceļam no Zviedrijas uz Dāniju bija iegriezies Mekels Gejens, Magnus mātes karaliskais sūtnis. Šis cietais sarkanbārdis vīrs zina, kas notiek pasaulē, gandrīz tikpat labi kā Vīborgas vietvaldis Georgs Pērsons. Pēdējais tikai pērnajā ziemā ieradies no Vitenbergas dzīvot Zviedrijā un kalpot karalim Gustavam, bet jau, kā Gejens stāsta, visās Eiropas pilīs iemitinājis zviedru spiegus. Visticamākais, ka tā ir patiesība, — par kādiem citiem nopelniem zviedru karalis Gustavs būtu bijis pret Pērsonu tik vēlīgs, ka viņu, sveštautieti, iecēlis par Vīborgas, Zviedrijas austrumu svarīgākā cietokšņa vietnieku? Taču — to izdarījis. Karalis Gustavs krietnu spiegu vērtējot augstāk nekā tūkstoti karavīru, Gejens bija teicis Magnum. Vai tikai Gejens nebūs Pērsona spiegs Kopenhāgenā? Vai karaliene Doroteja ar starpniecību nenodod Pērso- nam šādas ziņas par dēla Fredrika nolūkiem, lai saņemtu pretim ziņas par citām valstīm? Šī doma aizžņaudz Magnum elpu. Jā, tā patiešām ir, Magnus ir laimīgs, neizsakāmi laimīgs — par šo laimi gādājusi viņa labā māte. Liekas, karaliene dara visu, lai dēls, kuram nodarīta pārestība, Dānijas labā izpelnītos vairāk nekā dēls karalis. Viņa vērpj tādu dāņu politiku, kuras svarīgākais veicējs varētu būt Magnus. Pēc Mekela Gejena vārdiem, Pērsona spiegi arvien biežāk ziņo par krievu karapulku gatavošanos jauniem gājieniem uz Līvzemi; Makenpraugs ziņo par to no Maskavas, Forislainens — no Novgorodas, Lase Laks — 110 Ivangorodas; zviedru spiegi ziņo par to no svarīgākajām krievu pilsētām, tāpēc par ziņu patiesību šaubīties nav pamata. Mekels Gejens ir pārliecināts, ka Magnum vajag pasteigties — Minhauzenam nekavējoties jāizvietojas Vīkas zemē un jāieņem svarīgākās Vīkas pilis; ja aizsteigsies priekšā krievi vai mestrs Ketlers, dāņi nekad vairs nepārvaldīs savas senās zemes Baltijas rītu krastā. Mekels Gejens: zviedru karalis Gustavs Vāsa ir smagi slims, tuvāk stāvošie galminieki viņa slimības gultu jau sauc par nāves cisām, tāpēc

Minhauzenam jāsteidzas it īpaši; dāņu uzrašanās Vlkā nobiedēs sirgstošo karali, katrā ziņā nobiedēs — šādā gadījumā dāņi varētu apdraudēt ari Tallinu; zviedru karalis taisni būs spiests izcelt savus pulkus Vīkā un iejaukties strīdū par Līvzemi. Pēc tam kad Gejens teica, lai Vāsa mirst, lai, mums vairs nebūs noslēpums, kā izturēsies viņa mantinieks dēls, — tēvs būs viņu ierāvis karā par Līvzemi tā, ka viņš vairs nespēs izķepuroties. Sāksies ilgi un asiņaini kautiņi starp zviedriem, krieviem un Iietuvjiem. Lai viņi plēšas, lai plēšas vienu gadu, otru, trešu, lai plēšas desmit gadu. Dānijai nav jāsteidzas. Tā paņems savu daļu, kad karojošās valstis novāji- nāsies un noplūdīs asinīm. Tā ir stratēģija, kas paredz asiņu upes. Vai to būtu varējusi izdomāt karaliene Doroteja, Magnus māte — maigā un labsirdīgā sieviete? Magnus jūtas nelāgi un neomulīgi. Izmet no galvas māti, Magnus sev atkārto, nenozied viņu ar asinīm — nejau viņas prāts spējis to izdomāt. Varbūt jau tēvs bija lolojis šo asiņaino stratēģiju? Bet varbūt tas ir valsts rātskungu Brokcnhūzena un Rantsava un admirāļa Jūla darbs? Bet Fredriks? Vai gan tam nav varējusi iešauties prātā asiņainā doma? Skaidrs, stratēģiju izstrādājuši viņi, kuri ir šie viņi, varbūt šobrīd vairs nevarēs parādīt ar pirkstu. Māte, bez šaubām, zina, ka šis nodoms vairs nav atsaucams. Un viņa ar Gejena starpniecību skubina Magnu pēc iespējas drīzāk iesoļot Vīkā tikai tamdēļ, lai vēlāk Vīkā varētu iesoļot pats Fredriks. Viņa vēlas, lai šīs karagaitas slava piekristu Magnum, viņas jaunākajam dēlam, kuram nodarīta pārestība. Tas ir saprotami, tas ir mātišķi. Tas nebūs viņas dēls, kurš lies līvzemiešu asinis, tās lies citi — zviedri, krievi, lietuvji. Par asiņainajiem varmākām nosauks tos…

Viņi atkal klusē, vecais un jaunais bīskaps. Staigā, skatās uz visām pusēm un klusēdami ilgi stāv. Pils ir, durvis ir, atslēgas ir, telpas tukšas un tīras — kamdēļ vēl jārunā, par ko gan jārunā? Galu galā abi nokāpj pils pazemē, un šeit bijušais bīskaps Jānis top nemierīgs un pazagšus sāk pamest skatienu Magnum sejā. Apstājies pie dzelzs apkaltām durvīm ar lodziņu acu augstumā, bijušais bīskaps ierunājas vainīga cilvēka balsī:

— Jūs pats redzat, hercog, es jums nododu pili pēc visiem priekšrakstiem. Taču pie šīm durvīm es stāvu satriekts. Aiz šīm durvīm atrodas cilvēks. Viņš tur sēž jau divus gadus. Pēc kādiem priekšrakstiem viņš jānodod jums — es nezinu.

Hercogs Magnus pieiet pie apaļā lodziņa durvīs, bet tūdaļ paraujas atpakaļ — degunā ietriekusies, kā viņam šķietas, gruzdošas aitādas smaka. Sveces apgaismotu mūra sienu — vairāk neko Magnus nav paguvis pagrabā saskatīt.

—   Kas ir šis cilvēks? — Magnus vaikstās. — Karagūsteknis? Noziedznieks? Jūras laupītājs?

—   Ja es pats īsti to zinātu. Visu par šo vīru zina Rīgas virsbīskaps, bet es jau kur tas laiks kā nesaņemu no viņa nekādus norādījumus. Klīst valodas, ka virsbīskaps smagi sirgstot…

Magnus brīnās.

—    Kā — šo viru jums atsūtījis katoļu virsbīskaps?

—   Jā! Bija tāds laiks, man vajadzēja noslēgt ar viņu nelielu darījumu, un es gribot negribot biju spiests pildīt virsbīskapa noteikumu: gādāt par šo vīru…

—    Dīvaina gādība!

Magnus gausi pārlaiž acis dzelzīm apkaltajām durvīm.

—   Tāpēc jau jums stāstu: es nezinu, pēc kādiem priekšrakstiem viņš jānodod jums. Kad virsbīskaps šo vīru atsūtīja uz Sāmsalu, viņš nebija gūsteknis. Virsbīskaps lūdza, lai atļaujot viņam brīvi dzīvot uz salas, nav svarīgi — kur: pilsētā vai ciemā, klosterī vai pilī… Taču drīz gadījās pārpratums. Šis vīrs mēģināja aizbēgt. Vienu reizi, otru reizi… Es ziņoju par to virsbīskapam, un tas lika viņu ieslodzīt. Lai vaino sevi, virsbīskaps teica. Dažus mēnešus noturējis ieslodzījumā, es atkal ļāvu viņam dzīvot brīvē, devu darbu klosterī. Bet viņš atkal mēģināja aizbēgt. Viņam ir kāds mērķis, jādomā — liels mērķis. Viņš grib izrauties uz kaut kurieni… Man viņa kļuva žēl. Mācīts vīrs, gudrs, savulaik studējis Vitenbergā… Vispārībā es jūtu cieņu pret cilvēkiem, kuri cenšas izrauties uz kaut kurieni. Es jau biju izlēmis: lai aizbēg… Dievamžēl… Pēdējā mirklī nobaidījos viņu palaist. Ja no viņa bīstas virsbīskaps, tik varens un svēts vīrs… Ja viņa mērķis ir briesmīgs… Vai jūs saprotat mani, hercog?

Studējis Vitenbergā, šis vīrs studējis Vitenbergā. Šie vārdi iestrēgst Magnum sirdī. Arī Magnus studējis Vitenbergā… Varbūt Magnus pazīst šo cilvēku? Varbūt šis cilvēks pazīst Magnu? Nē, nē, nevar būt! Šis vīrs šeit tup jau divus gadus, Vitenbergā, pēc virsbīskapa vārdiem, studējis kādreiz, sen atpakaļ… Jo labāk! Magnu paziņas no Vitenbergas ne acīs nevēlas redzēt — viņi, bez šaubām, vēl nebūs aizmirsuši jaunā dāņu prinča neprātīgās dēkas universitātē…

Hercoga Magnus klusēšana vēl stiprāk samulsina bijušo bīskapu Jāni. Kā lūgšanā saņēmis rokas, žēlām acīm viņš noraugās uz Magnu.

—   Hercog, jūs nevarat man pārmest, pret jums es neko neesmu noziedzies! Nodevis dāņu karalim Sāmsalu, es nosūtīju uz Rīgu ziņnešus. Taču tobrīd virsbīskaps Rīgā neatradās. Viņš nebija ne Raunā, ne Turaidā… Vēl tagad neviens nezina, kur viņš ir.

—   Nu, lai virsbīskaps pašlaik atrastos kur atrazdamies, viņš nevar nezināt, ka Sāmsalai mainījies saimnieks, — to jau zina visa Eiropa, — Magnus bilst, augstprātīgi smaidīdams.

—   Var gadīties. Taču viņš man nav atsūtījis nekādus norādījumus, ko lai iesāku ar šo vīru. Es viņu izvestu uz Ferdenu, tas man nebūtu tik grūti. Tikai — kā tas izskatīsies? Ferdenā es pārvaldīšu tikai savu personisko pieticīgo muižiņu, audzēšu zirgus un kopšu dārziņu… Man vairs nebūs nekādas varas! Tad kā gan es varēšu turēt ieslodzījumā svešu cilvēku? Mani var Dievs sodīt, hercog! — Bijušais bīskaps apklust un, zaudējis dūšu, piebilst: — Es saprotu, arī jums viņš nav vajadzīgs… Nekādi priekšraksti neuzliek jums par pienākumu viņu pārņemt no manis. Jūs esat nopircis bīskapiju bez šī vīra, un ne par kādiem maniem darījumiem ar virsbīskapu jūs atbildību nenesat, es to saprotu. Bet iedomājieties, hercog, par šī nabaga vīra likteni!… Varbūt viņš savu vainu jau izpircis? Varbūt virsbīskaps drīzumā piesūtīs ziņojumu, ka viņš jau ir brīvs?

—   Jūs teicāt, ka viņš esot studējis Vitenbergā. Tas nozīmē, ka viņš ir luterānis un pieder pie mūsu ticības? Varbūt viņš ir dānis? — Magnus pauž ieinteresētību. — Parādiet man viņu!…

—        Tā ir taisnība — viņš ir luterānis. Dievamžēl, hercog, dānis viņš nav! Lai būtu, cik dīvaini būdams, šis mūsu ticības vīrs ir — lietuvis… Tvirbuts ir viņa uzvārds.

Lietuvis? Tas nu nevar būt! Bijušais bīskaps melo. Vai arī viņam melojis virsbīskaps. Pēdējais ir leišu sabiedrotais, kā gan viņš gudru un mācītu lietuvi, tā sakot, bajāru vai pat augstmani, varbūt pat kunigu, būtu varējis turēt ieslodzījumā? Ja aiz šīm durvīm tupētu zviedrs, krievs, dānis, tatārs vai pat kāds turks — viss būtu skaidrs: tas atrodas virsbīskapa ziņā, kur viņu likt. Bet tagad — lietuvis, virsbīskapa sabiedroto un aizstāvju cilvēks… Te kaut kas nav kārtībā, patiesības te nav ne par grasi.

Magnus uzbudinājies čukst:

— Parādiet man viņu! Es gribu viņu redzēt!

No kalpotāju un pavadoņu bara, atslēgu saišķi žvadzinādams, iznāk atslēgu glabātājs. Viņš atslēdz un atver pagraba durvis. Magnus pieliec galvu un sper soli uz iekšu. Ir nu gan mūriem biezums — trīs soļi! Pagrabā klusums, pilnīgs klusums. Hercogu sagrābj bailes, ka var aptrūkties gaisa. Viņš sāk elpot dziļi, ar vaļēju muti. Dievs, atklāj man noslēpumu un apskaidro, kas ir šis vīrs, kurš sēž zem zemajām velvēm pie galdiņa, kas sanaglots uz ātru roku: izdilis, garš, noaudzis ar gariem matiem un iesirmojušu bārdu. Cietumnieks sēž saliecies, pārkāries pār galdiņu, svece deg viņam pie pašas pieres, no viņa elpas liesmiņa trīsuļo un plandās. Cietumnieka garās kājas netilpst zem galdiņa, tam abās pusēs izspiedušies asie ceļgali, pārvilkti līdz spīdumam notrītām biksēm. Cietumnieks raksta. Viņš paceļ galvu un pavērš pret Magnu lielas, brūnas acis. Ziņkāre par atnācēju tajās nav saskatāma. Visticamākais, ieslodzītais samierinājies ar domu, ka viņa dzīve tik drīz nemainīsies. Pēc miesasbūves un auguma cietumnieka seja liekas smalka, pat ar bārdu apaugusi, tā liekas sīka. Deguns garš, ausis lielas un atkarenas. Smakdams no derdzīgās pagraba smakas, hercogs Magnus gaida, līdz ieslodzītais piecelsies un pirmais sāks runāt. Veltīgi viņš gaida. Cietumnieks neceļas, neklanās un nesasveicinās. Ko viņš Vitenbergā mācījies? Vai patiešām viņš tur studējis? Ieslodzītais atkal noliecas pār galdu. Viņš turpina rakstīt. Magnus nevar saprast, ko viņš raksta. Rokā kustas nevis spalva vai skals, bet kāda neizprotama iegarena lietiņa, melna un aprupējusi. Roka sastingst. Cietumnieks blenž sev priekšā, iepletis nemirkšķinošās acis. Magnus stāv dažu soļu attālumā, un viņš nevar rakstīt, nevar koncentrēties. Spēji viņš atliec atpakaļ galvu, un garie mati nokrīt pār pleciem un apkakli, atsegdami iedvesmas pilnu seju un tagad jau pievērtās acis. Magnus redz viru — vīru ar cildenu seju. Bet varbūt Magnum tā izskatās tikai tādēļ, ka šī cilvēka pagātne tik noslēpumaina. Lietuvis… Bez šaubām, savādāks cilvēks — nav taču tas ne dānis, ne vācietis, ne zviedrs, kurus hercogs atskatījies cik uziet kopš pašas mazotnes. īstenu lietuvi, nevis kādu poli vai puspoli, Magnus nekad agrāk nav redzējis. Un arī lietuvja vārdu pirmo reizi viņš izdzirdējis nesen — piecdesmit piektajā gadā Drēzdenē. Toreiz hercogs, Mēk- lenburgas Kristofs, astoņpadsmit gadu jauneklis, bija iegriezies sakšu pilī apsveikt kūrfirstu un viņa jauno sievu Annu, Magnus māsu. Pie cienasta galda hercogs stāstīja par saviem neparastajiem piedzīvojumiem Parīzē — tur viņš bijis protestantu, vācu firstu, ķīlnieks piecdesmit trešajā gadā — un garajos ceļojumos pa Eiropu. Kristofs atcerējās, ka Dancigas ostā esot redzējis lielu burzmošanos. Divi apburoša izskata augstmaņi — viens ar garu, melnu bārdu, otrs ar gaišu un cirtainu — esot stāvējuši krastā un turējuši izplestu lielu ādas maisu. Bet viņu kuplā svīta ar cepurēm smēlusi no jūras ūdeni un lējusi šajā maisā. Ticiet man, hercogs Mēklenbur- gas Kristofs bija stāstījis, lietuvju kunigi gribējuši sasmelt jūru vīna maisā un pārvest mājās. Līksmi cilvēki!… Turpretim šis cietumnieks itin nemaz nebija līdzīgs bezbēdīgam jokupēterim vai naivam muļķim. Drīzāk viņš līdzīgs domātājam vientuļniekam — cilvēkam, kurš saprot tikai to, ko sev iekalis galvā. Tādi citus cilvēkus godā netur. Citiem ienākot, tādi neceļas kājās. Lietuvji… Vai tic jel kādreiz nostāsies hercogam Magnum šķērsu ceļā? Vai viņam iznāks ar tiem jel kādas darīšanas?

No šķērminošās pagraba smirdoņas Magnum pēkšņi sametas nelabi, un viņš steigšus dodas ārā pa durvīm, ar plaukstu aizspiedis muti un degunu. Kad viņi 110 pazemes izlien akmeņiem izbruģētajā pils pagalmā, tajā stāvus slejas vēja brāzmas. Cik daudz telpas vējam trakošanai starp debesīm un zemi! Cik skaista, cik saulaina ir jaunība!… Cik laimīgs ir mūža pirmais cēliens!… Kristofs Minhauzens un trīs viņa karakalpu vienības jau Vīkā, trīs Vīkas pilis jau viņa rokās. Varbūt Minhauzens paguvis ieņemt vairāk piļu. Jaunumus no lielā krasta Magnus dabūs zināt tikai pēc četrām piecām dienām, tā ir vienīgā nelaime, un Magnus vēl nezina, vai mestrs Ketlers jau izlasījis viņa vēstuli, kuru Kristofs Minhauzens aizvedis sev līdzi uz lielo krastu un pēc tam ziņneši aizgādājuši uz Rīgu. Līvzeme ir mana! Tieši ar šādiem vārdiem Magnus bija uzrunājis Ketleru. Mestrs veltīgi mēģina pacelt akmeni, kuru viņš ar saviem piekritējiem nevar izkustināt no vietas. Mestrs ir zaudētājs. Nekādas slapstīšanās, nekādas mānīšanās — patiesība pateikta acīs!

Bet Lave Brade ceļo pa salu. Sāmsalieši viņam sarīko sagaidīšanas dzīres te Jāmā, te Puhjā, te Kihelkonnā. Sāmsalieši ir laimīgi: aiz jaunā bīskapa muguras stāv varenā Dānija. Visā salā to vien dzird runājam: sākas noturīga dzīvošana. Šādi vārdi iet caur sirdi, modina uzticēšanos un dubulto jaunos spēkus. Ko tur runāt!… Tallinas bīskaps Maurīcijs Vrangelis, vienlaikus nobaidījies gan zviedru, gan krievu, piedāvā Magnus aizbildnībai savu bīskapiju. Aizbildņa tiesības maksātu vien deviņus tūkstošus tāleru. Ulrihs Bērs, Kurzemes doma prāvests, piedāvā pirkt Pilteni. Līv- zemes jūrmala pati lūdz pēc Magnus valdīšanas. Krievus Līvzemē nav laiduši iekšā zviedri, leišus nelaidīs iekšā krievi. Tad ko šeit spēj paveikt nabaga Līvzemes mestrs Ketlers?

Līvzemē salidojis daudz ērgļu, tas tiesa. Taču neviens no viņiem nav tik spēcīgs, lai nebūtu atkarīgs 110 citiem. Neatkarīgs ir vienīgi Magnus. Cik daudz telpas vējam plosīties starp debesīm un zemi!… Cik skaista, cik saulaina ir jaunība!… Iesvaidīšanas rituāla laikā, kad gājiens ies no pils uz cietoksni, no cietokšņa uz baznīcu un no baznīcas atpakaļ uz pili, kapitula kalpotāji Magnum pa priekšu nesīs ziedošu ievas koku. Tas būs neparasti. Ziedošais ievkoks dievišķā pavasara gaismā apmirdzēs ielas, mājas un cilvēkiem seju. Tas būs neaizmirstams skats visiem, kuriem būs laime to redzēt.

"Mūsu acīs iemirdzējās ziedošs ievkoks, un šādi sākās dāņu prinča hercoga bīskapa Magnus laiki mūsu zemē." Tā kādreiz stāstīs Sāmsalas vectēvi saviem mazbērniem. Magnus nomirs, taču vēl ilgi turpināsies viņa laiki, ziedoša ievkoka apmirdzēti. Vien jāpārvar viens šķērslis, viens vienīgais šķērslis. Kaut kādi gudrie kaut kad sacerējuši noteikumus, kā jānorisinās bīskapa konsekrācijas rituālam. Noteikumos minēti vien baznīcas piederumi, tikai tādi piederumi, kuriem piemīt precīzi nosakāma svētā jēga, kura katrā ziņā, starp citu, ierakstīta ļaunajā derībā. Bet ko varētu nozīmēt ievkoks? Bijušais bīskaps Jānis neprasa, lai paskaidro, šis skumīgais, labsirdīgais vīrs Magnum neiebilst. Šīs svinības notiek tev par godu, tavā ziņā tās izdaiļot, teica bijušais bīskaps Jānis. Turpretim Magnum iebilst kapitula locekļi. Viņi ir neapmierināti, viņi ir dusmīgi, viņi ņurd: kāpēc tāda nepieciešamība nest koku? kāpēc ievkoku? kāpēc ziedošu ievkoku? kādā sakarā te ziedēšanas stihija? vai ar šādu rituālu nav gribēts izdabāt pagāniem? kādiem pagāniem? bet — varbūt Magnum ir slepenas vēlmes vēlreiz reformēt baznīcu?

Klau, cik nīgri viņi runā! Viņi atzīst krustu, sveces, sprediķus, ērģeles, svētbildes un svētos korāļus. Ziedošu ievkoku viņi neatzīst. Nevienos noteikumos nav ierakstīts, ko var atzīt. Lai šie noteikumi izkrīt cauri zemei, man tie nekrīt svarā, Magnus viņiem saka, svarīgi ir tas, lai svinību laikā es būtu atklāts un cilvēki to varētu redzēt. Mīļie, kas gan spēs manu sirsnīgo ticību Kristum izpaust skaistāk nekā ziedošā ievkoka gaisma? Šī gaisma cilvēkiem plūst caur sirdi, vai gan jūs nekad to neesat manījuši? Tā viņiem teica Magnus. Bet viņi cērt pretim: ej no pils uz cietoksni, no cietokšņa uz baznīcu un no baznīcas atpakaļ uz pili nakts melnumā, kad visi gulēs aizmiguši, ej pavisam viens, ej kopā ar dažiem, tad nu gan ne kāds cits, ne tu pats nesāksi šaubīties par savas ticības sirsnīgumu! Cirtuši pretim, viņi dzēlīgi smīn: jaunekli, tev tikai deviņpadsmit gadu…

Dienā domas plūst cita pēc citas, veidojas to cēloņsakarīgā secība. Naktī, kad apkārt viss noklust, kad visu ieskauj tumsa, domas galvā sāk vandīties kopā ar vakardienas un aizvakardienas domām. Tas, ko redzi šobrīd, sajaucas ar pagātnes ainām. Sākas murgaini redzējumi. Trīsuļo sveces liesmiņa, krusti gar ceļu, ko apmirdz spodra saule, tumšās un drēgnās Gotlandes klintis, aizkavējies vientuļš šāviens, Tūbas Lauenas zobgalīgā seja: nē, nē, puisīt, nē, tukšās naudas lādes, ziedošais ievkoks, biedējošā dziesma pusnaktī, tikai tas ir patiess, kurš naktī, kad visi guļ, pa ceļu iet cauri pilsētai, — neaptverams tēlu un domu jukums, baismīgs mistrojums. Atmiņas stihija šādi rada tavu garīgo esību un tevi, kurš nākamajā rītā atmostas un saka:

— Es teicu: gādājiet ziedošu ievkoku, lai notiek tā!

Hercoga Magnus priekšā stāv Kiprijons Tvirbuts — lietavietis, Rīgas virsbīskapa Vilhelma gūsteknis, sagrābts tālu no virsbīskapa rezidencēm Limbažos, Raunā un Koknesē. Kāpēc Viņa Eminence šo lietuvi netur ieslodzītu kādā no savām pilīm? Galu galā — vai Rīgas virsbīskapijā trūkst baznīcu un klosteru? Vai tajos nav pietiekami izmūrēts pagrabu un tumšu un drēgnu pazemes telpu, no kurām pat pele nevar izsprukt? Kas šis lie- tuvis tāds ir? Kamdēļ virsbīskaps Vilhelms baidās viņu turēt ne tikai savā muižā vai pilī, bet vispār pat savos īpašumos? Vai tad šis lietuvis ir tik bīstams, tik izveicīgs un izmanīgs uz bēgšanu, ka drošībā turams vienīgi jūrā uz salas? Savukārt virsbīskaps, ja jau tur gūstekni tik tālu no mājām, negrib neko no viņa izdibināt — visticamākais, ka šis lietuvis neko ārkārtīgu nemaz nezina. Virsbīskapam viņš ir bīstams, tas arī viss, un Viņa Eminence viņu nevar nomaitāt — visticamāk, arī tādēļ, ka virsbīskaps ir Lietavas dižvīru sabiedrotais cīniņos ar Līvzemi. Kuresāres gūsteknis Magnum šķietas noslēpumains arī tāpēc vēl, ka tas ir cēlies no l.ietavas, par kuru hercogs Magnus dzirdējis un zina tik maz. Lietavas jautājumu ne- pārzināšana hercogam dara nemierīgu prātu. Šis apstāklis — kas gan nevar atgadīties! — viņam var tapt par šķērsli ceļā uz mērķi. Lietuvji jau sagrābuši Līvzemes dienvidrītus, viņi var nonākt arī Vīkas novadā, kuru Magnus tur par likumīgu dāņu zemi. Ziņneši piegādā arvien satraucošākas vēstis no Rīgas. Livonijas ordeņa mestrs Ketlers, Rīgas virsbīskaps un pat Rīgas pilsētas rātes locekļi sarunās ar lietuvjiem kļūst arvien pieļāvīgāki un pieļāvīgāki. Nav divu domu: Lietava ir bīstama Līvzemei un vienlaikus bīstama arī Magnum — tā var ieplest ērgļa spārnus pār Vīku, un — kas tad notiks? Katrā ziņā varbūtējais ienaidnieks pamatīgi jāiepazīst un jāizprot, kura tam ir stiprā puse, kura — vājā, taču hercogam Magnum vēl joprojām Lietuva ir gluži kā miglā tīta — nepazīstama un neizprotama. Kuresāres gūsteknis, kurš stāv, re, tepat acu priekšā, Magnum ir divtik noslēpumains: tamdēļ, ka lietuvis, un tamdēļ, ka viņš bīstams Rīgas virsbīskapam — Lietavas sabiedrotajam. Varbūt Lietavā pastāv kāda skolotu augstmaņu konfederācija, kāds politisks spēks, kas stāv pretim Lietavas valdnieka nolūkiem Līvzemē un kas sliecies graut viņa slepenās vienošanās ar virsbīskapu Vilhelmu un mestru Ketleru?

Ieslodzīto lietuvi hercogs Magnus licis pārvietot no piesmirdušā pils pagraba uz savas pils atstatāko flīģeli — otrā stāva stūra kambarīti. Taisnību sakot, istabiņa ir maza mazītiņa un trīsstūraina, tai ir biezas sienas un durvis ar divām stiprām atslēgām. Toties durvīs trūkst uzraudzības actiņas, istabiņas mūri nesadrēgst, tajā ir silts un sauss, bet galvenais — tai ir pat divi logi un gaisma, kas plūst pa tiem iekšā no rīta līdz vakaram un no tumsas līdz tumsai nevar nepriecēt cilvēku, kurš dienu dienām kaut ko iedvesmoti raksta ar strupu rakstāmrīku. Pārvietotam uz ieslodzījumu gaišā un sausā kambarītī paša bīskapa pilī, šim noslēpumainajam lietuvim jāsaprot, ka kopš šī brīža viņa dzīve sākusi pagriezties uz labo pusi un viņa liktenis — visticamākais — nebūs tik briesmīgs, ar kādu samierinājies pēdējos divus gadus, kopš atgādāts uz Sāmsalu. Hercogam Magnum nav šaubu, ka viņš pelnījis gūstekņa uzticēšanos un pateicību — ar cilvēka prātu domājot, citādi nevar būt.

Tā nu šobrīd gūsteknis te stāv Magnus priekšā un nemaz neizskatās pēc ieslodzītā. Viņš ieģērbts panēsātās, taču izmazgātās drānās, mati apcirpti, pats nomazgāts un gludi noskūta bārda. Ne viens vien no vienkāršo ļaužu vīriem nevarētu justies šim līdzvērtīgs, daudzi viņam klanītos. Jebkurš augstmanis var noticēt, ka šis vīrietis ar balto un rimto seju mācījies Vitenbergā. Augsta piere, garš deguns, vērīgs un saprātīgs skatiens — jā gan, ar šādu vīru var runāties arī pusvārdos, apspēlējot vārdu dažādās nozīmes. Rīga, Rīga, saka hercogs Magnus un uzmanīgi lūkojas gūsteknim acīs: vai tās iekvēlosies, vai tajās atplaiksnīsies kādas liesmiņas, vai ietrī- suļosies cerību gaisma un izglābšanās priekšnojautu atblāzmojums?

Magnus viltīgumu un nejauko gudrību gūsteknim nevajadzētu nojaust — nē, nē, ne uz to pusi! Istaba ir tukša, izbalsināta un tīri izslaucīta, tās vienā kaktā — apaļa ēze. Istabā vēl nav sanagloti plaukti, uz tiem vēl nav izliktas ādas pletnes ar dzelzs bumbuļiem, šeit vēl nav knaibļu un adatu, kuras iedurt zem nagiem, vēl nav dunču un zāģu, vēl nav ienests sols, uz kura guldīs un spīdzinās nodevējus un sagūstītos ienaidniekus. Pagaidām vēl istaba stāv tukša un tīra, pat ēze, kurā drīz bende nokaitēs adatas pirms paduršanas zem nagiem, pagaidām vēl izskatās gluži kā omulīgs mājas pavards. Un arī pats hercogs — vai gan šobrīd viņš līdzīgs gudram viltniekam vai ļaunam varmākam? Siltas čības, apšūtas ar safjān- ādu, raibs spilgtu krāsu rītasvārks, izoderēts ar zvērādu, un viegla nakts- micīte… Var domāt, ka hercogs Magnus guļamistabā pļāpā par Rīgu ar savām gultas klājējām. Nūja, cietumniekam viegli klausīties hercogā, viņam nav pat nojēgas, ka atvests uz nākamo spīdzinātavu, ka viņa jaunais valdnieks pūlas sagrozīt viņam galvu un iesaistīt savu nolūku pildīšanā Līvzemē. Magnum grūti runāt. Viņš vēl aizvien ir ļoti jauns un nevar izmest no galvas, ka spēlē slepenu spēli, ka rīt no rīta viņu gaida konsekrā- cijas svinības, ka pašlaik stāv nākamajā spīdzinātavā, ka šobrīd viņš tajā izpilda tādus kā bendes pienākumus, tikai viņš vēl netur rokās knaibles ar nokaitētu adatu starp austiņām un tēlo bezvainīgu jēriņu. Viņš nevar izmest no galvas, ka, izrunājies ar ieslodzīto, atgriezīsies guļamistabā un tajā atradīs skaistuli, kuru Laves Brades desmitnieki atveduši no sazin kādas pasaules malas — nevienam taču nav jāzina, ar ko kopā jaunais Sāmsalas bīskaps pavadījis nakti pirms konsekrācijas, kā atvadījies no svabadās un bezbēdīgās jaunības. Bet vai gan tā ir spēle? Tā ir īstenība, viņa dzīve! Viņš taču pagaidām spēlējas vienīgi ar šo ieslodzīto leiti — ieāvis kājas čībās, pļāpā ar to, jauc tam galvu, gribēdams nabaga gūstekni padarīt par savu notespuļķi, un tas ir viss. šī spēlīte ir tīrais nieks salīdzinājumā ar to, kādu hercogs iecerējis nospēlēt šeit, Sāmsalā, bet kamdēļ viņam jau šobrīd ir tik grūti, kamdēļ viņš joprojām nevar aizmirst savas īstās dzīves apstākļus, ar kuriem šo spēli, vēl tikai tīro nieku, iesācis? Kamdēļ viņš visu laiku jūt, ka stāv savas pils dziļajā pazemē, kamdēļ viņam šķiet, ka viņu šaušalīgi nospiež biezs zemes slānis un smagie pils mūri? Kamdēļ viņš ne uz brītiņu neaizmirst, ka pašlaik atrodas pazemē un virs viņa galvas, virs telpas nobalsinātajiem griestiem gul milzīgs svars? Agrāk viņš tik šaušalīgi bija izjutis vienīgi augstumu, kad iekārās koka galotnē, un vienīgi dzelmi, kad laivā brauca pa jūru. Vai gan šīs šaušalīgās sajūtas dzīvē ies un ies vairumā līdz bezgalībai?

Nolādētā spīdzinātava, nolādētā šī sienu baltā krāsa… Magnum sāk rādīties pat tie rīki, kuri šajā telpā vēl nav ienesti. Kas notiek? Kamdēļ viņš jūt, ka šeit pat saliktas gan knaibles, gan adatas, gan dunči, gan zāģi, gan ādas pletne ar dzelzs bumbuļiem?

Spīdzinātava — arī tā ir Minhauzena un Brades izdoma, kuru tie izveduši dzīvē ātri un priekšzīmīgi. Magnus ārdījās un turējās pretim cik spēdams domai, ka šādu telpu varētu ierīkot viņa pilī. Es būšu bīskaps, Magnus runāja, ko par mani domās cilvēki, ja es turēšu pilī spīdzinātavu un bendi gluži kā tāds iekarotājs tirāns? Lave Brade piedodoši smīkņāja, Kristofs Minhauzens glaudās pie valdnieka maigs kā pele: nav svarīgi, kas jūs esat — karalis, imperators vai bīskaps, svarīgi ir tas, ka jūs esat dižs vīrs, mīļais hercog, bet ikkatram dižam vīram ir ienaidnieki, milzums ienaidnieku, un bieži, ļoti bieži dižie vīri ar tiem spiesti parunāties; šim nolūkam nepieciešama mājīga un droša vietiņa, mīļais hercog! Lai notiek, Magnus piekāpās, ierīkojiet šo riebīgo telpu cietoksnī, cietoksnī saimniekosiet jūs, karotāji, uztaisiet tajā kaut vai karātavas, kaut vai bluķi galvas ciršanai tajā uzstādiet — tā būs karaspēka padarīšana, nevis mana. Minhauzens un Brade visas hercoga iebildes noklausījās, saprotoši smīkņādami, bet pēc tam vēl neatlaidīgāk klāstīja savu viedokli: ak, mīļais hercog, jo vairāk ienaidnieku mēs notversim un cietoksnī ieslodzīsim, jo biežāk jūs nāksiet uz turieni; jūs vēlēsieties ieraudzīt viņus pats savām acīm un viņu vārdus uzklausīt pats savām ausīm; jūs nāksiet uz cietoksni arvien biežāk un biežāk, un Sāmsalas iedzīvotāji, jūsu avis, katrā ziņā to ievēros; bet kamdēļ tas vajadzīgs? Lai visiem ļaudīm būtu zināms, ka viņu bīskapa rokas notraipītas asinīm? Mīļais hercog, spīdzināšanas telpai jābūt slepenai, noslēptai kā jūsu azote; tai jāatrodas tuvu, pavisam tuvu, lai jums būtu iespējams jebkuru brīvu brītiņu, kad tikai ienāks prātā, aiziet uz šo telpu un pārmīt dažus vārdus ar saviem ienaidniekiem; sacīsim, vakarā jūs pošaties uz miegu, pēkšņi galvā iešaujas negaidīts jautājums ienaidniekam — uzaujat kājās rītačības un ejat; rītā pieceļaties, pat neapģērbies, ar skaidru un svaigu galvu jūs aizdrāžaties uz šo istabiņu; ko tur daudz vārdus tērēt, mīļais hercog, jums vajadzēs pierast pie tādas dzīves. Pie kādas dzīves, Magnus jautāja, vai jūs gribējāt teikt, ka man vajadzēs pierast pie asinīm? O, nē, pie asinīm nē, nē, nē, mīļais hercog, jums būs jāpierod pie dzīves — pie dzīves, kas cieši saistīta ne tikai ar padomniekiem, draugiem un tuviniekiem, bet arī ar ievērojamākajiem ienaidniekiem. Pie tādas dzīves, Minhauzens paskaidroja. Vai tikai šīs dzīves smagumu pašlaik nejūt hercogs Magnus, stāvēdams vēl tukšajā istabiņā iepretim tās apmeklētājam? Vēl ne, šeit vēl nav pa rokai pletņu un nokaitēto adatu, hercogs tās vēl nedur ieslodzītajiem zem nagiem, šeit vēl nav redzamas asinis, taču Magnus jau cieši ieskatās savam upurim acīs, jau pārbauda tā ietiepību un pacietību ar labsirdību, laipnību un maigumu — nē, nē, hercogs sapurina galvu, tās vēl nav nokaitētas adatas, vēl nav tā dzīve, pie kuras viņš būs spiests pierast… Nu jā, viņš jau dzen projām patiesību, jau dzen!… Vai tad tā nav patiesība, ka viņš atnācis uz šejieni, apvilcies rītasvārku, uzmaucis naktsmici, taisnā ceļā no guļamistabas? Vai tad tā nav patiesība, ka viņš jau radinās, jau apņēmies pierast arī pie asiņainās dzīves?

Rīga, Magnus saka cietumniekam lietavietim Kiprijonam Tvirbutam, Rīga, viņš saka, Rīga, un visu laiku tīksminādamies sašmaukstina lūpas. Domās viņš sev atkārto: atgriezies guļamistabā, tur es jau atradīšu priekšā skaistuli, kura atvesta no tālas pasaules malas, bet es jau būšu apvilcies rītasvārku, uzlicis naktsmici un man nevajadzēs zaudēt laiku — tāpēc, tikai tāpēc esmu atnācis uz šejieni šādi apģērbies; es nekad nepiekāpšos Minhauzenam un Bradem, nekad nepierādīšu pie viņu piedāvātās dzīves; es būšu bīskaps, un nekas, kas saistīts ar bendes lietām, nekad nebūs manas uzmanības lokā, tā ir svēta patiesība, Dievs visaugstākais, Tu redzi, cik sirsnīgi es par to domāju!

Hercogs Magnus sarunā šim ieslodzītajam daudz ko, pasaka milzum vārdu, pēc tam negaidīti tomēr ieminas: Rīga, Rīga! Tīksminādamies no- čāpstinās, šo vārdu bildis, tāpēc vārdu straumē šis īsi, negaidīti un ar iz- garšu pasacītais vārdiņš iezaigojas kā pērle. Magnus šim ieslodzītajam rāda Rīgu gluži kā pērli un vērīgi pēta viņa acis. Vai tajās neatspīdēs alkatība? Vai ieslodzītais spēji nekritīs uz ceļiem un nesāks lūgšus lūgties: laidiet mani uz Rīgu, nosūtiet mani uz Rīgu, šajā pilsētā es izdarīšu visu, ko jūs vien liksiet!…

Savādi. Brūnās, vērīgās un saprātīgās ieslodzītā acis ne iespīdas, ne apmācas. Vārds Rīga aizslīd viņam gar ausīm tāpat, kā, visticamāk, varētu aizslīdēt vārds Konstantinopole vai Šlēsviga. Ko tas varētu nozīmēt? Vai viņš vairs nesapņo par Rīgu? Vai viņš nevēlas atgriezties Rīgā, nekāro padarīt virsbīskapam to, no kā tas baidās? Bet virsbīskaps Vilhelms taču baidās no Tvirbuta, baidās! Viņš neuzticas ne savu klosteru aklajiem pagrabiem, ne savu piļu bendes kambariem — aizsūtījis uz salu un nošķīris ieslodzīto no sevis vēl arī ar neaptveramo jūru. Kas tad noticis, kāpēc Tvirbuta acis neiekvēlojas atriebībā pret virsbīskapu, kad Magnus piemin Rīgu? Vai notrulinājušās ieslodzītā izjūtas? Vai Tvirbuts zaudējis cerības sasniegt slepeno mērķi? Vai viņš samierinājies ar domu, ka viņu, nebrīvē mirušu, apēdīs žurkas? Vai gan nebrīves divi gadi ir tik baigi? Vai patiešām tik baigi? Magnus netic, viņš negrib ticēt. LietaviešiL. Ja jau viņu augstmaņi tic, ka ar vīna maisiem izsmels jūru un pārvedīs mājās, vai gan tad skolots un gudrs lietuvju vīrs divos nebrīves gados pilnīgi varētu nokārt degunu. Nē, nē, tas nevar būt, Magnus nospriež, viņam ir aizdomas, ka es biedos, viņam ir pārlieku cieta, nebrīves norūdīta daba, lai spētu noticēt svešzemju valdnieka negaidītai laipnībai; es melšu niekus, un tas ir pats ļaunākais; lai notiek, es viņam neteikšu vairāk ne vārda; kad viņš pāries uz savu treju stūru kambarīti, uzraugi durvis vairs nenoslēgs; viņi durvis vairs nenoslēgs, un ieslodzītais tūlīt pat jutīs, ka durvis ir vaļā, ka viņš pats tās var atvērt, ka pa tām var iziet, — tad Tvirbuts atcerēsies, ka viņa jaunais valdnieks pieminējis Rīgu, desmit reižu pieminējis Rīgu; vai tikai tāpat vien, vai patiesi aiz nejaušības?

Hercogs Magnus, neteicis ne vārda, iziet no istabas, juzdams apmierinājumu, ka neviens viņu šeit nav redzējis. Sargi atveda ieslodzīto uz šejieni un aizgāja, pēc tam ieradās Magnus — atnāca pa citām durvīm, pa citu gaiteni, šo te — šauro, vietvietām apgaismoto —, pa kuru pašlaik viņš dodas atpakaļ uz guļamistabu. Magnus zina, ka gaitenī nesastaps nevienu cilvēku, ka nesastaps ne uz kāpnēm, ne otrā gaitenī, ne otrajās kāpnēs: ceļš no moku kambara līdz viņa guļamistabai ir tikai viņa, hercoga bīskapa, ceļš, citi cilvēki nekad pa to nestaigās, ja nu vienīgi Kristofs Minhauzens un Lave Brade, ja nu vienīgi karalis Fredriks, Magnus brālis, viņam kādreiz ierodoties Kuresārē. Cilvēki, pār kuriem valda valdnieki, nekad nav redzējuši valdnieku patieso dzīvi, viņi tos redz svētkos, ceremonijās un ceļojumos, viņi tos redz grezni tērptus, sasparojušos un atklāto spēli svinīgi spēlējošus. Tas sniedz mieru un remdējumu Magnum, viņš pats brīnās, cik stipri alkst dzīvot pēc iespējas tālāk no svešām acīm. Visticamākais, viņam piemīt modra sirdsapziņa, šī sajūta iet caur sirdi kā spirdzinoša vēja brāzma, tomēr sirds dziļumos knaibī arī sāpīga apjausma, ka ilgi dzīvot slepenu dzīvi būs grūti, ļoti grūti, ja visu laiku būs modra sirdsapziņa.

Guļamistabā jau ir tā — tā, kuru 1.aves Brades desmitnieki atveduši no tālās pasaules malas. Viņa sēž istabas kaktā, puskrēslā pie galdiņa, uz kura stāv vīna pudele, divi kausi un nodzēsta, nupat tikai nodzēsta svece — gaisā joprojām plīvo dūmu gredzentiņi, plūzdami uz pavērtā loga pusi, pa kuru tālumā saskatāma bākas gaisma. Magnum ienākot, jaunava pielec kājās, un tagad hercogs tuvojas viņai arvien gausāk un apstājas istabas vidū viegli sapīcis. Viņš bija nolēmis, ka spēji ļaus izlauzties kaislei, domājis, ka ienāks, pacels viņas roku pie lūpām skūpstam un vairs nelaidīs vaļā, līdz nebūs remdējis iekāri. Taču, viņam ienākot, jaunava piecēlusies — stalta un šmauga, kuplu matu ieskautu sejiņu. Nu jā, viņa nav cēlusies no augstmaņiem, dižciltīga jaunava būtu sveicinājusies sēdēdama, tas Magnum mazliet samaitā omu, jebšu tagad neklājas skūpstīt viņai rokas, un hercogam uz ātro jāizdomā cits veids, kā viņai tuvoties. Taču ne, Magnu sakaitinājis kas cits. Jaunavas dižciltība viņam nav svarīga, tādu noteikumu viņš Lavem Bradem nav uzstādījis, lai atvestā būtu dižciltīga. Jaunavai vajadzēja būt vienīgi jaunai un skaistai, un, piegājis tuvāk, viņš pārliecinās, ka viņa tiešām tāda ir. Taču ar piecelšanos viņa bija izrādījusi stipru satraukumu. Viņa mani negaida, viņa vienīgi atrodas šeit, Magnum iešaujas prātā. Varbūt jaunava, iekams devusi piekrišanu doties pie nepazīstama augstmaņa, ar desmitniekiem būs kaulējusies. Bet varbūt pat viņa atvesta varmācīgi, ja desmitniekiem viņa likusies ļoti skaista. Viņai ceļoties kājās, mēļais zīda apmetnis noslīdējis no pleciem, saļimis uz krēsla, un jaunavas kailās krūtis mijkrēslī ieblāvojās visā savā daiļumā. Neno- laizdams acis no šī uzbudinošā skata, Magnus pieiet pie galdiņa, šķielēdams ielej kausos vīnu un vienu kausu paceļ un sniedz jaunavai. Viņa apburoši pasmaida, viņas lielās acis samiedzas un loga gaismā uzzibsnī. Paspērusi liegu solīti, jaunava piekļauj lūpas pie kausa un tā paliek stāvam, Magnus pat nesaprot, vai viņa nogaršo vīnu vai ne.

—   Ņem kausu un turi pati! — saka hercogs, viņš negrib būt ar viņu pārāk pieklājīgs. Jaunava atvirza kausu no lūpām, pavisam klusi iesmejas, un viņas acis atkal iekvēlojas loga gaismā. Jaunava ir brīnišķīga, seja viņai balta, acis lielas, visticamāk — brūnas, mati smalki, ar vizošu melnumu. Magnus krūtīs pamostas uzbudinājums, kādu modina vienīgi sievietes, un viņa sapīkums tūdaļ izplēn.

—   No kurienes tu esi? — Magnus jautā, maigi ar plaukstām apsegdams viņas plecus, un viņa klusītiņām iečukstas:

—    Līsa, Līsa!

—   Kur viņi atrada tevi, Līsa, kāda zeme izauklē tik daiļas sievietes? — Magnus jautā atkal. Jaunava nodur skatienu un kaunīgi nočukst:

—    Līsa Viholainena.

Nūja, viņa nesaprot hercoga valodu, viņš taču jautājis dāniski. Magnus atkārto savu jautājumu vāciski, tagad ne tik daudz cerēdams izdzirdēt atbildi, cik uzzināt, vai viņa saprot vācisku runu.

—   Līsa, Līsa Viholainena! — jaunava atkārto vārdu un uzvārdu.

Nē, vāciski viņa nesaprot, tas nozīmē, ka viņi abi nevarēs sarunāties. Bet vai gan viņiem diviem jāsarunājas? Pirmo reizi Magnus nonācis saskarsmē ar meiteni, kura nesaprot viņa vārdus, un viņš pārdzīvo savādas izjūtas, kuras klusībā pats mēģina noteikt: kaut kas nav kārtībā, kaut kas nav labi, mīlestības pilnestību šonakt viņš neizbaudīs. Magnus spēji apskauj jaunavu, paceļ uz rokām, piekļauj galvu pie viņas krūtīm un, apreibis no meitenīgā siltuma, no viņas ātrās un karstās elpas, aiznes uz gultu, čukstēdams: Līsa, mana Līsa, Līsa, tu mani saproti tikpat labi kā aitiņa! Pēdējo salīdzinājumu viņš atkārto un atkārto, viņš zina, ka jaunava viņu nesaprot, viņš vienīgi vēlas, lai viņa dzird viņa alkstošo balsi. Magnus skūpsta viņai matus, seju un rokas, skūpstīdams viņš jūt, ka nu jau ir piepildījies, ka viņš iežūžo pa acīm, pa ausīm, caur sirdi to, pēc kā tik stipri ilgojies, taču iežūžo tik negaidīti, ka nespēj šo stāvokli ne aizkavēt, ne paildzināt, vienīgi jūt, ka viss ir garām un beidzies — nevis ikdienišķā diena, nevis prieks, nevis garlaicība, nevis ciešanas, nevis vējš dārzā un nevis ievas plaukums — piepildījuma gaidas… Magnus satrūkstas, izdzirdis pavisam klusu, toties nevērīgu čukstu: nē, puisīt, nē! Viņš atliec muguru, pieceļas sēdus, ieplestām acīm lūkojas uz jaunavu, kuru pats tikai nupat padarījis kailu, viņas augums gluži kā staro starp saņurcītajām drēbēm un spilgtajiem zīdiem — apbrīnojama daiļuma augums… Bet ir jau noticis, nenovēršami noticis! Magnus izdzirdējis Tūbas Lauenas balsi, viņas balsi karietē, kad viņi divatā bija braukuši no Šlēsvigas uz Ķīli garām pavisam, pavisam svaigajiem krustiem ceļa malā. Magnus žēlojās Tūbai, ka viņš nevēloties tādu nākotni, ka viņš vēloties pārvaldīt Sāmsalu, bet nevēloties būt par bīskapu, par daudz ko viņš bija žēlojies, un Tūbas skatiens sāka aiz- migloties arvien stiprāk un stiprāk, viņa pārvilka ar plaukstu viņam pār matiem un vaigiem, Magnum šķita — iekārīgi, un viņš viņu apskāva, iespiedās ar galvu viņai krūtīs un satrauktiem pirkstiem sāka meklēt ceļu pie viņas auguma. Nē, puisīt, nē, Tuba teica klusi un nevērīgi, tādā balsī, ka viņa mugurai pārskrēja aukstums. Un tagad nu atkal viņš izdzirdējis šo atbaidošo balsi, kura zibenīgi šķir un attālina cilvēkus vienu no otra aiz simtiem jūdžu. Ne jau Līsa izrunājusi šos vārdiņus, viņa nemaz nevarēja tos pateikt vāciski! Un tomēr hercogam tagad viss liekas citādi. Viņš skatās uz kailo apbrīnojama daiļuma jaunavas augumu un saprot, ka tas nav Tūbas Lauenas augums. Magnus pieceļas, ātriem soļiem aiziet pie galdiņa un vienā paņēmienā izdzer vina kausu līdz dibenam. Jāpiedzeras, jāpiedzeras, un tad viss būs kārtībā, šī nakts būs neprātīga, viņš domās sev saka, atkal pildīdams kausā vīnu. Tomēr pie lūpām neceļ. Viņš atspiežas ar rokām pret galdiņu, nokar galvu, aizver acis un iesēcas vilšanās pārpilnā nopūtā. Viņš nedrīkst piedzerties: šonakt viņš nedrīkst piedzerties; rīt viņu gaida konsekrācijas svinības, tajās viņam noteikti jābūt mundram, nosvērtam un šķīstu sirdi. Dievs visaugstais, Tu neļāvi man zemu krist, paldies Tev, Tu redzi, es Tev pateicos no visas sirds! Magnus lēnām noslīgst krēslā, kurā sēžam viņš bija atradis jaunavu, nākot iekšā guļamistabā. Nabaga Līsa, atpestošā Līsa!… Magnus bija nodomājis pirms konsekrācijas pavadīt neprātīgu nakti, bet vēl lieku reizi, vēl sāpīgāk dabūjis izbaudīt, kāds jūtu juceklis plosās viņam dvēselē. Dzīve skrien, plūst un aizdimdina no dienas uz dienu trakojošā ātrumā, nes Magnu, aizdimdina, viņš saprot, ka aizdimdina nepareizā virzienā, tikai nesaprot — kāpēc, tad pie kā lai tveras, kā vari turēties dzīvei pretim, nesaprazdams, kas notiek apkārt? Laiks nes un aizlidina tevi tālāk, tu tveries pie itin visa, kas patrāpās pa rokai, — atkal pa tukšo: ardievu visam, kas dzīvē varētu būt labs, kas spētu radīt ticību sev un spēku saņemt sevi rokās!

Aizvakar vakarā uz Kuresāri bija atbraucis kuģis no cietzemes, no Piltenes krastiem, karakalpi ar to atveda ziedošu ievas koku, un Magnus bija nolēmis aiziet to sagaidīt. Kad koks tiks izcelts krastā un noguldīts uz Sāmsalas zemes, es nometīšos ceļos tās ziedu gaismas priekšā, kura pēc tam spīdēs garus gadus, varbūt gadu simtus sāmsaliešu atmiņā. Tā Magnus bija domājis. Kuģis, kas bija atvedis ievas koku, šūpojās pa gabalu no krasta līdz pusnaktij. Neviens, neviena dzīva dvēsele no Sāmsalas nedrīkstēja ieraudzīt, kā koks tiek izcelts viņu krastā. Ziedošās ievas gaismai jāatspīd veco iedzīvotāju acīs konsekrācijas svinību rītā pēkšņi un negaidīti — kā no debesīm nākušai. Pēc pusnakts kuģis pietuvojās krastam, karakalpi pukodamies un šņākdami, jo lamāties un skaļi klaigāt viņiem cieši bija aizliegts, izcēla koku krastā, nezin kā neveikli izlaida no rokām, un ieva nogāzās zemē, baigi nobrakšķēdama. Lūstošo zariņu krakšķi dūrās Magnum sirdī. Viņš lāga nesaskatīja ne ziedu bagātību, ne skaistumu, kaut arī caur mākoņiem reižu reizēm tos apmirdzēja mēness, un vairs neizbaudīja šīs šķīstuma jūtas, kuras viņš bija cerējis izbaudīt. Visas dvēseles skaistās izjūtas pārmāca lūstošo zaru krakšķu izraisītais nemiers. Nomesties ceļos Magnus gan nometās, nolieca galvu koka priekšā, bet izdarīja to ļoti ātri, bez jebkāda rituāla. Stāvēdams uz ceļiem, viņš domās nepavisam negāja uz to pusi, uz kuru bija noskaņojies. Viņš aizmirsa gan par salas iedzīvotāju atmiņu, kurai ievas koks veltīts, gan par Magnus nākamajiem slavas laikiem Baltijas austrumu krastos. Stāvēdams uz ceļiem, viņš bija atsaucis atmiņā Tubu, un piecēlies viņu vairs neaizmirsa. Sirdī viņš juta nežēlīgu vēlmi Tūbai atriebties. Mīļotā sieviete atgrūdusi viņu, atvadoties no tēvu zemes un no bērnības un jaunības takām, atgrūdusi karietē, atgrūdusi Ķīlē, kad viņš bija uzaicinājis viņu uz iebraucamās vietas māju, kuru pasūtinājis priekšlaikus un kura, viņam ierodoties, gaidīja pavisam tukša. Neprātīgās mīlas nakts, kurai vajadzēja aizjoņot Ķīlē, par kuru vairākus mēnešus Magnus bija sapņojis, pieprasīdams mātes un brāļa karaļa atļauju atvadīties no Tūbas Lauenas, šī neprātīgā mīlas nakts tā arī palika tukšs sapnis un pagāja pilna pārestības un niknu skumju. Tuba viņu atgrūdusi! Un, kad aizvakar viņš ieraudzīja ievas koku, kad iekrakšķējās tā ziedošie zari, triekdamies pret Sāmsalas zemi, viņš pirmo reizi aptvēra, kas noticis. Kopš šī brīža viņš būs bīskaps. Sirdī trakojošās jaunības kaislības viņam jāapvalda tā, lai tās nekad vairs neizlauztos brīvībā. Bija aizgrimusi tumsa un pagājusi tā Ķīles nakts, kas viņu būtu varējusi apbalvot ar prieku, paļāvību un drosmi visam mūžam, tā aizgrimusi tumsā, pagājusi un nebija apbalvojusi, tagad ir cauri — nekad vairs neviens atlikušā mūža acumirklis viņu ar to vairs neapbalvos. Magnum krūtīs iegailējās niknums, asinis uzmutuļoja atriebē Tūbai, un šajā pašā naktī viņš bija pieprasījis, lai Lave Brade sameklē skaistuli un atved uz pili. Neviens, ne pats Dievs, ne pats Dievs, viņš bija teicis Bradem, ne pats Dievs man neatņems pēdējo manas jaunības nakti!

Bet — bija atņēmis.

Magnus paceļ galvu, palūkojas uz gultu, redz tajā klusiņām sēdošu jaunavu, kuru nespodri apspīd naksnīgajā logā varbūt mēnesnīcas, varbūt tālās bākas gaisma, un viņš jau lieliski saprot, ka mīlas nakti Dievs viņam atņēmis. Arī šī, arī pati pēdējā neviena nesaistītās, brīvās jaunības nakts paies citādi, nekā viņš cerējis to paejam. Kaisle krūtīs noplakusi, no tās trakuma vairs palikusi pirkstu bezspēcīgā trīsēšana. Acs neredz nekādu šīs jaunavas skaistumu. Galvā uzrodas pret visu vienaldzīgi vārdi: nabaga Līsa, viņa nav pārspējusi Tubu, nepavisam nav pārspējusi Tubu, veltīgi ir mani pūliņi Tubu nomainīt ar citu.

— Vai tu zini, kur pašlaik atrodies, Līsa, vai zini, kam pieder šī pils? — aizvainojumā jautā Magnus.

Jaunava sakustas, pavirzās uz gultas galu, ieķeras tajā ar abām rokām un klusiņām smejas, varbūt viņa pārliecināta, ka viņas smejošā seja par visām skaistākā un ka pat pustumsā šis vīrietis to redz un novērtē. — Vai tu zini, pie kā esi atvesta? — no aizvainojuma Magnū aug niknums, viņš ceļas un iet pie gultas, ar abām plaukstām saņem jaunavas galvu, pagriež ar seju uz augšu un piebāž pie tās savu aci. — Vai tu zini, kas es esmu? Tu nedrīksti to zināt, nedrīksti! — Niknums Magnū aug un aug, un viņš izbīstas, ka sāks meiteni sist. — Nav svarīgi, ka esi no tālienes! Nav svarīgi, ka tenkas neaizsniegs Kuresāri! Tev jāaizmirst, ka biji pie manis! Ja arī nezini mana vārda, ja arī nezini, kas es esmu, — aizmirsti vīrieti, pie kura šobrīd atrodies! Uz mūžīgiem laikiem izmet viņu no atmiņas! Tu redzi — man tevis nevajag. Es padzenu tevi, Līsa! Padzenu, tev nepieskaries! Vai tu saproti, ko es saku? Vai tu saproti, lai velns tevi parauj!

Jaunava izbijusies kunkst, grib izrauties no hercoga rokām, bez pār- stājas ber klusus jo klusus vārdus, no kuriem Magnus saprot tikai vienu: Abru, Abru. Visticamāk, ka viņa nosauc Abrukas salu, Sāmsalas kaimiņieni, un stāsta viņam, ka viņa atvesta no Abrukas. Viņa nesaprot Magnus valodu, nesaprot, ko viņš grib un ko prasa. Dievs visaugstais, Magnus nespēj ne tik daudz viņai paskaidrot: aizmirsti mani, uz mūžīgiem laikiem izmet mani no atmiņas! Viņa neaizmirsīs. Visu mūžu viņa atcerēsies garo ceļu uz lielo pili pie dižā vīra, kas laikam galvā ķerts, ja noniecinājis viņas sirsnīgo atdevību. Visu mūžu viņa izjutīs pārestību. Viņai liksies, ka šis lielais vīrietis noturējis viņu par neglītu un nekam nederīgu.

Zaudējis cerības viņai kaut ko ieskaidrot, Magnus izdrāžas pa durvīm, niknuma pārņemts, soļo pa gaiteni un katram kalpotājam, kurš parādās acīs, uzkliedz:

— Kurš viņu man atveda? Kurš izdomāja tādu nekrietnību? Es noraušu galvu tam, kurš vinu atvedis uz manu guļamistabu! Patrieciet viņu! Izmetiet uz ielas kā kaķeni! Tas ir plānprātīgs, kurš viņu atvedis uz šejieni!

4

Aust saule. Hercogs Magnus jau apģērbies, katrs viņa tērps citādā krāsā — sarkans, violets, zils un zaļš. Jau laiks doties lejup, tomēr hercogs joprojām stāv pie loga. Viņš nespēj atraut skatienu no austošās saules. Palūk, cik tā liela un sarkana — šī tūkstoš pieci simti sešdesmitā gada lapu mēneša trīspadsmitās dienas saule!… Šo sarkano un lielo sauli hercogs Magnus neaizmirsīs nekad. Ir laiks!

Hercogs novēršas no loga, pa durvīm iziet no istabas, gaitenī aiz muguras cits pēc cita stājas svinīgi tērpušies viņa tuvākie vīri, to vidū Klāss Urne un Lave Brade. Viņu pavadīts, hercogs Magnus iziet no pils un apstājas uz augstajām, platajām kāpnēm. Retiem, svinīgiem dundiem ierības bungas kāpņu abās pusēs. Kāpņu apakšā kalpotāji paceļ no zemes ievas koku — lielu, zarotu un noklātu ar kupliem ziedu ķekariem, kuru rasā rotājas, dzirksteļo un laistās austošās saules sarkanie stari. Hercoga svītai ejot pāri nelielajam, mājīgajam pils laukumam, no tā malām svinību procesijai pievienojas godājami viesi no Tallinas un Piltenes, Kolu- veres un Dobeles, 110 jūras salām un lielās sauszemes. No aicinātajiem viesiem uz konsekrācijas svinībām nav ieradušies vienīgi Padizes abati. Lēnām, lepni paceltu galvu, nenolaizdams acis no ievas koka, kura ziedos dzirksteļo saule, hercogs Magnus domā: rīt es nosūtīšu ziņnešus uz Vīkas novadu pie Kristofa Minhauzena, lai viņš ar karakalpu vienībām dodas uz Padizi; vispirms jāaplauž ragi tiem, kuri negrib paklausīt.

Pilī eksbīskaps Jānis svinīgi atsakās no bīskapijas un nodod varas regā- lijas kapitulam. No cietokšņa gājiens, kura priekšgalā saulē kvēlo ziedošais ievas koks, lēnām virzās uz pils kapelu. Šeit puslokā gar sienām sastājušies kapitula locekļi. Cieši turēdamies pie ceremonijas noteikumiem, nevienu lieku vārdu nebilzdami, viņi ievēl Magnu par bīskapu, un kalpotāji, kuri ārpusē turējuši ziedošo koku, sāk kustēties uz baznīcas pusi. Šaurā ieliņa stāvgrūdām pilna ļaužu, vairums no viņiem klusē, ieplestām acīm lūkodamies uz apburošo ziedošās ievas tēlu, izceļas vienīgi mazi skaļu jaunekļu pulciņi, kuri dedzīgi sveic jauno Sāmsalas bīskapu — viņu viengadnieku. Līksms satraukums labi saskatāms godājamo viesu pulkā, kas seko Magnum gājiena vidū. Āre, Tallinas bīskaps Maurīcijs Vrangelis saka Kurzemes doma prāvestam no Piltenes — Ulriham Bēram:

—    Paskatieties, garīgais tēvs, jaunā bīskapa avis nemaz neelpo — viņus apbūris šis ziedu kalns! Vai jums nešķiet, ka šejienieši nav redzējuši ziedošu ievas koku? Varbūt tas nemaz neaug šajā trūcīgajā salā?

—   To nu es nezinu, )ūsu Eminence! Tikai, pēc manām domām, ievas, tāpat kā visi koki, ilgi nezied. Viss, kas zied, arī novīst un daudz kam nes vilšanos, iesējot sirdī īgnumu.

—   Nu, garīgais tēvs, kamēr šim puišelim turēsies nauda, ievas koks ziedēs!…

Baznīcā ceremonijas dalībnieki svinīgi nodzied: "Tevi, Dievs, slavinām!" — un hercogs Magnus, kas dziesmu vadījis, pirmo reizi izjūt ne tikai savas varas, bet arī balss varenumu. Neviens cilvēks ar skanīgu balsi, kādu šeit ir daudz, neuzdrīkstas pārmākt viņa balsi. Korālis skan uzbudinoši. Eksbīskaps Jānis paslepus noslauka asaras un palūkojas apkārt. Viņa skatiens aizmiglojas arvien stiprāk, galu galā viņš sāk blenzt grīdā pie kājām. Ko bijušais bīskaps meklē ar acīm baznīcā, un ko viņš šobrīd tajā nav atradis? Vai gan viņa gadi, kuri aiztraukušies šajā vietā, pagaisuši bez pēdām?

No baznīcas gājiens ziedošo ievas koku pavada atpakaļ pie pils. Uz platajām un augstajām ārējām kāpnēm kapitula prīms pasniedz Magnum bīskapa varas simbolus — atslēgas un zobenu, un jaunekļi, kuru laukumā sapulcējies daudz, atkal saceļ neaizklausāmu, priecīgu troksni. Kuresāres, Kihelkonnas, Puhjas, Jāmas un citu Sāmsalas vietu jaunekļi nešaubās, ka viņu gadagājuma bīskaps sapratīs viņu jauneklīgās fantāzijas lidojumus un pavērsīs tos sevišķu piedzīvojumu virpuļu virzienā. Rituāli beigušies, un hercogs bīskaps Magnus, no pūļa jūsmīgajiem sumi- nājumiem apreibis, savas vērtības ārkārtējo izjūtu pārņemts, vairs nespēj savaldīties, viņš paslej abas rokas un, pārkāpdams bīskapa cienīguma rāmjiem, sāk saukt pūlim skaļi, cik tikai spēki ļauj:

— Mani dārgie, esiet svētīti! Plūciet ziedus no mana koka un saudzējiet! Nekā dārgāka nekad jums nebūs! Es saudzēšu, es gādāšu, es pestīšu jūs tik ilgi, kamēr pasaulē ziedēs ievas! Plūciet ziedus no mana koka, plūciet!

Jaunekļi, kuru laukumā saradušies daudz, cits par citu atgrūzdami nost vecos ļaudis un sievietes, klūp klāt ziedošajam ievas kokam. Hercogs bīskaps redz, ka ievas zari ietrīsas, nodreb, sāk brīkšķēt, lūzt un izklīst uz visām pusēm, cilvēku roku iztverti. Drīz baltie ziedu čemuri izbārstīju- šies pa visu laukumu un plaši iemirdzējušies pāri jūsmojošo cilvēku galvām — no pils līdz pašai baznīcai. Pa gabalu šķiet, ka tie ir nevis ziedi, bet gan sniegs, kas piepeši nosnidzis no vasaras debesīm. Šī iespaidīgā aina aizkustina un satriec Magnu, un pirmo reizi mūžā viņš sāk raudāt kā siltu un saltu piedzīvojis vecis: galva izslieta, seja mierīga, bet pa vaigiem līst asaras. Bērni tā neraud, bērni raud elsodami, raustīdamies un krizdami izmisuma pilnā bezcerībā.

Asaras neslēpdams, hercogs bīskaps novēršas no pūļa un dodas uz pili — dzīru zāli. Magnus galminieki un goda viesi šeit jau sasēdušies ap galdiem. Pie galda pienākot hercogam bīskapam, visi pieceļas. Jaunais bīskaps pārmet viņiem krustu, svētī viņus un uzsauc svinību sākuma tostu, un plašo zāli tūlīt piepilda līksmas dzīru kņadas, smieklu un kausu šķindoņas troksnis. Pie Magnus, kas vēl nav nolicis tosta kausu, pienāk viņa personiskais sūtnis Hermanis Šneiders divu kalpotāju pavadībā. Pirms trim dienām Hermanis Šneiders atgriezies no Dānijas — no Koldingas, no dāņu karalienes pils, un tagad nu viņš pasniedz Magnum mātes vēstuli, kuru māte likusi nodot dēlam viņa konsekrācijas dienā. Drebošu sirdi Magnus dodas uz pils kapelu, kurā dienas vidū ievēlēts par bīskapu, ieslēdzas tajā gluži viens, tādējādi izrādīdams goddevību mātei, viņas vēstulei un katram viņas vārdam vēstulē, jo šī vēstule ir ne tikai mātes apsveikums konsek- rācijas sakarā, bet vispār pirmā mātes vēstule, kura atnākusi pie Magnus uz ciemu zemi. Mātes vēstule ir gara, tajā daudz laba vēlējuma un maigumu apliecinošu vārdu, tikai daži teikumi skar valsts lietas. Bet tic tik dziļi iespiežas Magnum sirdī un tik stipri viņu satriec, ka, vēstuli izlasījis, viņš nespēj atcerēties nevienu vārdu, kas būtu nācis no mātes sirds, — tos atstūmuši aizmirstībā vārdi, kurus rakstījusi karaliene — tikai karaliene.

Karalis Fredriks nodomājis iejaukties Līvzemes lietās kopā ar Magnu, bet viņš vēl aizvien vilcinoties, jo vairāk esot piesardzīgs nekā apdomīgs. Vai gan Magnus nepazīstot Fredriku? No nelaimēm un neveiksmēm viņš baidoties tāpat, kā bērnībā baidījies paskatīties uz vienaci brālīti. Mātei tomēr esot izdevies karali iedūšināt, izkustināt no bezdarbības, un, līdz viņš būšot izlēmis galīgi, kā iejaukties Līvzemes lietās, karalis Fredriks atbalstīšot Magnu, atsūtīdams uz Sāmsalu kuģi ar sāli un pārtiku. No dusmām Magnum nokrakšķ žokļi. Sāli! Brālis karalis viņam atsūtīšot sāli! Nav ne mazāko šaubu — brālis karalis neuzticas Magnum, uzskata viņu par nejēgas puišeli, grib viņu pataisīt par savu notespuļķi, neko vairāk. Kā viņš viļas, brālis karalis! Fredriks tramīgi mistās no vienas kājas uz otru, bet Magnus karakalpi jau Vīkas zemē! Kristofs Minhauzens jau ieņēmis Vīkzcmes svarīgākās pilis, atstājis tajās savu garnizonu, to apkaimē ieviesis dāņu kārtību, saņēmis gūstā Zoneburgas fogtu Henrihu fon Līdings- hauzenu, Ketlera draugu, mestra labo roku ordeņa valstī. Nav vārdam vietas! Pats Ketlers, atbildēdams uz Magnus dusmīgo un draudpilno vēstuli, piedāvājis — atturīgi, taču piedāvājis! — apvienot viņa un Magnus spēkus un kopīgi kauties ar austrumu naidniekiem. Mestrs Ketlers nobijies! Dažās nedēļās Magnus iedzinis viņam bailes! Bet dārgais brālis Dānijas karalis Fredriks pa šo laiku vienīgi izdomājis piedāvāt Magnum sāli. Jo labāk, jo labāk, Magnus spēji nopriecājas. Kad viņš Dānijai atdos atpakaļ Vīkzemi, mīļais brālītis ne ar pušplēstu vārdu nevarēs bilst, ka esot palīdzējis Magnum. Kad visa Dānija sveiks Magnu un pateiksies viņam par varoņdarbu, brālis karalis paliks bez slavas — neviens tās stariņš nekritīs pār viņa vaigu!… Tomēr nē, Magnus būs taisnīgs. Kad tūkstošiem dāņu sagaidīs viņu, Vīkzemes iekarotāju, Kopenhāgenas ostā, viņš tiem teiks garu, patriotisku runu, kurā pieminēs ari brāļa karaļa nopelnus: viņš man atsūtīja sāli — paldies viņam par to, gods viņam par to!

Priecīgs, teju vai smiedamies, hercogs bīskaps Magnus atgriežas dzīru zālē. Galminieki un viesi šeit sarosījušies, piecēlušies no galda un izklīduši pa bariņiem. Viņi kaut ko dedzīgi apspriež, smejas un palaiž dzēlīgas zobgalības par sazin kādu bēgli. No viesu pulciņa, kas tuvāk pie durvīm, līdz Magnum atlido balss:

—   Jūs pieminēsiet manus vārdus — par agru mēs smejamies! Ja pamatīgi apdomā, tik priecīgi un mierīgi nemaz nav. No mūsu kuģa mēģinājusi aizbēgt pirmā pele — vai tas nepareģo, ka pienāks laiks un kuģis sāks grimt?

Balsi pārmāc daudzu cilvēku smiekli, tomēr uzdzirdētie vārdi iespiežas Magnum sirdī un ievaino to. Kā viesi uzdrīkstas runāt par viņa kuģa grimšanu viņa konsekrācijas dienā? Dusmīgām acīm Magnus uzmeklē zālē padomnieku Klāšu Urni, un tas steidzas pie sava pavēlnieka.

—   Hercog bīskap, neklausieties vaļīgās mēlēs, cilvēki priecājas, tas arī viss! — pienācis saka Urne. — Esot izbēdzis virsbīskapa cietumnieks, bet karakalpi to notvēruši. Es jums teicu, hercog bīskap: neatstājiet vaļā durvis, ieslodzītais aizbēgs! Kāpēc lai viņš jums pielabinātos? Galvu lieku ķīlā — šis leitis nekad jūs neuzskatīs par labdari!

—   Ikviena galva par kaut ko domā citādi nekā es! — Magnus neapmierināti nosmejas. — Es nemaz necerēju, ka šis cietumnieks pats atnāks pie manis un palūgsies dienestā. Es spēlēšos ar viņu ilgi — tikmēr, kamēr viņš būs man pieķēries kā suns.

—   Diezi, hercog bīskap, vai tā notiks! — Urne krata galvu. — Vairāk sliecos ticēt bijušajam bīskapam, kurš stāsta, ka šim leitim esot sevišķs mērķis un pēc tā viņš tiekšoties pat mirdams.

—   Es spēlēšos ar viņu pat tad, kad viņš jau atradīsies tālu 110 šejienes, — Magnus nomurmina.

—   Hercog bīskap, divus gadus bijušais bīskaps nav nolaidis ne acu no viņa, un es domāju, ka viņš zina, ko runā. Cilvēks, kuram pašam savs dižs mērķis, citiem nekalpo. Un, ja arī kalpo, — vai no tā kādam ceļas labums? Ja nu vienīgi posts…

Hercogs bīskaps Urnem vairs neatbild. Gūstekņa mērķis hercogam bīskapam nerūp, viņam nav svarīgi uzzināt, par ko ieslodzītais sapņo. Lai Tvirbuts tiecas pēc kā tiekdamies, viņa mērķis nevar stāvēt līdzās Magnus mērķim padarīt Dāniju vēl slavenāku — par lielu, spēcīgu valsti, slavenāko visā Eiropā. Vai gan iespējams salīdzināt leišu godkārību ar dāņu godkārību? Neviens cilvēks, kas kaut cik ko sajēdz no tā, kāda kuram Eiropā vērtība, tās nekad nesalīdzinās. Un vēl: ja gribi iegūt ieslodzītā uzticību, nekad nejautā, par kādiem noziegumiem viņš tiek turēts ieslodzījumā! Magnus to saprot un par Tvirbuta nolūkiem neinteresējas. Vairāk viņu nodarbina, kāda lieluma zivtele virsbīskapa gūsteknis bijis Lietavā, vai viņš daudz varēs līdzēt Magnum. Vērtīgas, slepenas ziņas viņš varētu piegādāt Magnum no Lietavas, ja būtu ievērojams bajārs vai augstmanis, un spētu iepriecināt vienīgi ar pļāpām, ja būtu kāds parasts muižnieķelis, kas apņēmies tapt par zinību vīru. Pirms dažām dienām hercogs bīskaps bija izsūtījis ziņnešus uz Turaidu, uz kādu Rīgas virsbīskapijas fogtiju un pie Mēklenburgas Kristofa — virsbīskapa Vilhelma palīga — koadjutora. Pēdējais tikai trīs gadus vecāks par Magnu, savulaik viņi abi satikušies Drēzdenes pilīs un piedalījušies bruņinieku spēlēs. Kaut arī vēlāk, kad Mēklenburgas Kristofs sācis gādāt par nākotni, viņu abu draudzība pārtrūkusi — Magnus devās mācīties uz protestantisko Vitenbergu, un Kris- tofam iekārojies tapt par katoļu dvēseļu ganu —, Magnus cerēja, ka uz nevainīgiem jautājumiem, kas ir šis virsbīskapa gūsteknis Kuresārē, Mēklenburgas firstēns viņam atbildēs; Kuresāres ieslodzītā pagātni Kristofam vajadzētu labi zināt, viņš taču ir Rīgas virsbīskapa koadjutors, nākamais darba turpinātājs. Pat gadījumā, ja arī Kristofs nevēlētos atcerēties seno pazīšanos ar Magnu, tomēr viņa pienākums būtu atbildēt: virsbīskapa cietumnieka liktenis Kuresārē viņam varētu būt ne mazāk svarīgs kā pašam virsbīskapam. Koadjutoram nevarētu būt vienalga, kā izrīkosies ar ieslodzīto — nocirtīs galvu vai palaidīs brīvībā — jaunais Sāmsalas saimnieks. Turklāt lūgums paskaidrot, kas ir šis Kuresāres gūsteknis, Magnum bija lielisks iegansts atkal nodibināt sakarus ar koadjutoru un atsvaidzināt seno draudzību ar viņu — vai gan Magnum tas nevarētu nākt par labu?

Klāss Urne par Magnus sūtņiem uz Turaidu nezina. Daudzus Magnus darbus viņa tuvākais padomnieks nezina. Klāss Urne vēlas, lai Magnus būtu tikai bīskaps 1111 nekādās citās darīšanās nejauktos, proti, lai viņš labi apzinātos viņam nolemto vietu šajā raibajā pasaulē. Pēc Magnus pārliecības, Urne grib, lai viņš būtu galīgs nulle — lai ne tikai par tēvzemes Dānijas nākotni nedomā, bet arī par savu godu. Izraidīt Urni no Sām- salas vai izvēlēties sev citu padomnieku Magnus nevar. Urne ir karalim Fredrikam tuvu stāvošs vīrs, gluži kā tāds viņa vietnieks Sāmsalā: Klāsam jādara itin viss, lai Magnus kļūst par Fredrika notespuļķi, kas bez brāļa Fredrika atļaujas nepakustina ne pirkstu. Šādu vīru padzīt 110 Sāmsalas Fredriks nepieļaus, galu galā, ja arī tiktu atsūtīts — par to nav šaubu, ka atsūtīts tiktu, — uz Kuresāri cits padomnieks, vai gan tas rīkotos savādāk? Tāpēc jau Magnus pacieš Urni tuvumā un rūpīgi slēpj savus patiesos nolūkus un svarīgākos darbus. Protams, kad šie darbi būs jau paveikti, nonākuši atklātībā un Urne par tiem uzzinājis, viņš uzmāksies Magnum ar saviem sprediķiem un rakstīs karalim Fredrikam. Pateicoties Minhau- zenam un Bradem, šīs Urnes vēstules nokļūs rokās nevis Fredrikam, bet Magnum. Brašie karakalpu vadoņi!… Tiem rūp gan viņu pašu, gan Dānijas gods. Viņi dara visu, lai tikai Magnus iejaucas Līvzemes lietās un pūlas nostiprināt un padarīt slavenu Dāniju, vienlaikus arī Magnus vārdu. It visu Magnus dara, apspriedies ar Minhauzenu un Bradi, šiem abiem nākot talkā. Un vēl ne reizi viņš nav pievilts. Minhauzens un Brade spēj visu: domāt, karot, paredzēt, uzminēt un blēdīties diženā mērķa vārdā. Visi viņu padomi nākuši Magnum par labu, kaut arī allaž bijuši pretrunā ar Urnes uzskatiem. Arī ieslodzītā lietavieša sakarā karavadoņu viedoklis ar padomnieka viedokli nonācis pretrunā. Lave Brade deg nepacietībā nosūtīt Tvirbutu uz Rīgu, kur tiek gatavotas lietuvju sarunas ar līvzemiešiem. Šīs sarunas sola lielas nepatikšanas Magnum, varbūt pat viņa cerību sabrukumu nostiprināties Vīkzemē. Varbūt Tvirbuts varētu būt Sāmsalas bīskapa spiegs šajās sarunās? Bet Klāss Urne iesaka gūstekni iesēdināt kuģī, karakalpu pavadībā aizvest uz Koknesi un nodot virsbīskapam — šāda laipnība garantēšot kaimiņattiecības ar virsbīskapu. Nabaga Klāss Urne, nabaga karalis FredriksL. Viņi abi vēlas būt krietni un miermīlīgi kaimiņi gan Gothardam Ketleram, gan virsbīskapam Vilhelmam, gan Rīgas pilsētas rātei, gan pašiem pekles nelabajiem!… Nu, un par ko pārvērtīsies Dānija, dzīvodama tik labās kaimiņattiecībās ar visiem, pat ar nežēlīgākajiem ienaidniekiem?

Magnus klusē. Konsekrācija, svinības, ieslodzītā bēgšanas mēģinājums, dzīres… Magnus jūt, ka radusies brīnišķīga izdevība izrīkoties ar gūstekni tā, lai tas dabū just — tomēr Sāmsalas jaunais bīskaps ir viņa labdaris, viņa glābējs. Pēkšņi Magnus saka:

—   Mīļais Klās, par kādu postu tu runā? Šodien man ir liela godadiena, arī es vēlos priecāties, vēlos, lai priecājas visi, — paaicini šurp nabaga gūstekni!

Urne tiepjas, mēģina pārliecināt Magnu, ka gūsteknis esot un paliekot gūsteknis, jau pati viņa atrašanās dzīrēs varot apvainot godājamos viesus. Gūstekni vismaz vajadzēšot apģērbt tā, lai nevienam nerastos aizdomas, kas viņš tāds ir.

—   Kurš tad tev liedz viņu apģērbt? — Magnus brīnās, vairs neļauj Urnem ne muti paplest, apgriež viņu un atgrūž nost no sevis.

Hercogs bīskaps iet pie galda, tūdaļ pat pie galdiem sasēžas arī viesi. Dzīres atkal uzbango visā līksmībā. Magnus uzklausa apsveikumus, novēlējumus un uzticības zvērestus, pats viņš saka saprātīgas runas un bārsta skaistus solījumus. Piepeši viņš apklust: durvīs parādījies Tvirbuts, ko apstāj Urne un vairāki kalpotāji. Raugi, ko nozīmē skaists un grezns ietērps! Kuresāres cietumnieks šobrīd līdzīgs Spānijas karaļa Filipa brālēnam, kas bieži ciemojies Kopenhāgenā, kaut vai ņem un stādi viņu priekšā viesiem ar svešu vārdu: stalts, slaiks, taisns, atkarenām ausīm, garu degunu, iesirmām ūsiņām, lielām, rāmām acīm, kuras lūkojas apkārt pamazām un apskaužamā mierā, — pie kāda vīra acis apstājas, veras nemirkšķinādamas, tad, retumis saveroties, pārslīd pie cita vīra vai priekšmeta, kurā atkal noraugās jo cieši. Magnum grūti noticēt, ka tik mierīgi apkārt pa augstmaņu pilno zāli spēj skatīties cietumnieks, kam nupat vēl nav paveicies ar izbēgšanu brīvībā. Magnu tas apbur. Viņš tuvojas Tvirbutam, starodams neviltotā priekā un ieplezdams rokas, gluži kā Tvirbuts patiešām būtu Spānijas karaļa brālēns, sens Magnus draugs.

—   Lūdzamais, kas noticis, kas tev iešāvies prātā? Šodien manā pilī tik ievērojami svētki, mans kalps gāja uzaicināt tevi uz dzīrēm, un še tev — tevis nav! Kā tad tu tā? — Magnus pārmetoši brīnās. — Kur tu, lūdzamais, bēgi, uz kurieni tu bēgi no šādām līksmām dzīrēm?

Gūsteknis tik tikko pamanāmi, gluži kā atvainodamies pasmaida. Viņa nelielā, izģindusī galva viegli paliecas garajā kaklā, kurā izspiedies ass Ādama ābols un divas spēcīgas muskuļu pītes. Cik rāma un miermīlīga viņa balss — pārestības atēna, atēna no samierināšanās ar visu, kas un kā notiek, atēna no drosmes izdzīvot jebkuros apstākļos un nepakļauties jūtu mulsumam:

—    Kur citur lai es būtu bēdzis, hercog bīskap? Uz mājām.

Magnus ir satriekts. Tvirbuts atbildējis kā bērns: es bēgu uz mājām.

Cik reižu Magnus bērnībā bija uzmācies mātei, viņiem abiem kaut kur ciemojoties! Viņš raudājis, spirinājis kājas un kliedzis: es gribu uz mājām, es gribu uz mājām!… Gūsteknis to pateicis sulīgā, piesmakušā un vīrišķīgas gribas pilnā balsī. Magnus jūtas kā soģis, kas nolasa spriedumu gan šim pieaugušajam bērnam, gan savai bērnībai. Skaļi, pieglaimīgā balsī ierunājas viens no Tvirbuta pavadoņiem, laikam jau pārģērbies desmitnieks:

—   Uzdrošinos ziņot, hercog bīskap, ka šis vīrs jūs tur lielā cieņā! Kad karakalpi pēc notveršanas viņu pārmeklēja…

—   Tu varētu paklusēt!… — Klāss Urne nikni iešņācās, taču Magnus jau saintriģēts.

—   Turpini, lūdzamais! — viņš saka, un Tvirbuta pavadonis pabeidz teikumu:

—   …tie viņam azotē atrada ievas zariņu, — un tūdaļ neatlaidīgi cenšas iegalvot: — Jā, jā, hercog bīskap, ievas zariņu!

—   Patiešām? — Magnus ir pārsteigts. — Tu noplūci zariņu no mana koka?

Atkal atskan gūstekņa sulīgā, piesmakusī balss:

—   Kur nu es… Pacēlu to no ielas putekļiem.

Magnus pietvīkst, acs sāk šaudīties uz visām pusēm, kaunēdamās no cilvēkiem, kuri stāv riņķī. Gūsteknis sacījis: es pacēlu zariņu no ielas putekļiem, un — vienā mirklī Magnus iztēle pārspīlē šo vārdu jēgu. Viņam rādās, ka visi zari un visi ziedi, kurus gavilēdami lauzuši un plēsuši no koka jaunekļi laukumā pie konsekrācijas, šobrīd gul nosviesti ielas putekļos un tos vienaldzīgi samin gājēju kājas.

—   Nelaimīgs ir tas, kas pazaudējis zariņu! — Magnus pūlas runāt cik iespējams priecīgi.— Iesim pie galda! Līksmosimies! Šādu svētku manā mūžā vairs nebūs!

Urne aizved gūstekni pie galda, viesi iedūcās, dzīres uzšalko vēl skaļāk, taču Magnum agrākais prieks vairs neatgriežas. Viņš aizvien vēl nespēj aizmirst gūstekņa balss skanējumu un ielas putekļus, no kuriem Tvirbuts pacēlis ziedošo ievas zariņu. Magnu neatstāj īgna sajūta, ka šādā balsi, kādā runā gūsteknis, var runāt vienīgi cilvēks, kurš lieliski izprot dzīvi, un pašlaik viņš laikam gan redz Magnus satraukumu, nemieru un pārestību, gan saprot, cik trausls, cik viegli ievainojams vīrs patiesībā ir Sām- salas jaunais bīskaps…

5

Telpa šeit ir ovāla un šaura, lodziņi augstu, to gaisma apspīd ieliktos griestus, kuri rotāti ar sudrabu un cinobru, apakšā — krēsla. Telpā slejas gan altāris, gan kamīns, tāpēc tā ir kā noslēpumaina, tā omulīga. Sarunai ar Tvirbutu bīskapa kapelu Magnus izvēlējies ne bez nolūka. Kapliča ir protestantiska, vitenberģiska, tā atgādina, ka viņi abi — valdnieks un gūsteknis — piederas vienai ticībai. Šim mēmajam atgādinājumam vajadzētu stiprināt viņu abu savstarpējo uzticēšanos. Pēc Saksijas Augusta ieražas arī Magnus kandelabros atstājis degt tikai pa vienai svecei. Sakšu hercogs dedzina kandelabros tikai pa vienai svecei ne jau aiz taupības — puskrēslā cilvēki ir atklātāki. Magnus šai patiesībai tagad tic. Tvirbuta seju viņš saskata labi, bet, ja gūsteknis justos apmulsis, piesarktu vai kļūtu drūms, puskrēslā Magnus to nevarētu pamanīt. Visticamākais, ka ari Tvirbuts to saprot, nav redzams, ka viņš kautrētos vai justos neomulīgi. Viņa sulīgajā, piesmakušajā balsī vēl nepārprotamāk saklausāmi pārestības, ilgu un apņēmības pilnie toņi izdzīvot jebkuros apstākļos.

— Es biju kanclera Radvila sūtnis, tā ir taisnība, hercog bīskapi — lēnām runā Tvirbuts, brūnām, vērīgām acīm klīzdams pa kapliču. — Taču mans kungs mani aizmirsis, tam jums būtu jāpiekrīt. Citādi es šobrīd nesēdētu jūsu priekšā. Ja viņš būtu uz mani saskaities, ja viņa priekšā es kaut ko būtu nogrēkojies, dzīvu mani kanclers nebūtu atstājis. Ja viņš būtu līdzcietīgs pret mani, ja es būtu viņam vajadzīgs, viņš būtu painteresējies, kur es atrodos, un dabūjis zināt, ka esmu izsūtīts uz svešu salu. Viņš būtu dabūjis mani atpakaļ. Kanclers mani aizmirsis, tas arī viss. Ko tur var darīt… Liekas, es nemaz vairs nevēlos, lai viņš mani atceras. Par sūtni es vairs negribētu būt, nav tie gadi. Mierīgāku dienestu uz vietas diezin vai viņš man tagad piedāvās. Esmu tālu nost no visām viņa lietām, vairs nezinu, ne kas, ne kur, ne kā. Ir taču pagājuši četri gadi. Četrus gadus esmu nodzīvojis kā kurmis — ne esmu ko redzējis, ne dzirdējis. Kāds es šobrīd varu būt politiķis? —Tvirbuts apklust un skatās Magnum acīs. Rets cilvēks uzdrīkstas tik mierīgi skatīties viņam acīs, varbūt vienīgi māte un vēl daži tuvākie cilvēki. Svešie visbiežāk nevar attapt, kurā acī jāskatās — veselajā vai tajā, kuras nav. Nespēdami izlemt, tie apjūk un cenšas acīs vairs neskatīties. Tvirbuts stiepti nopūšas. — Iešu uz mājām. Man ir sieva un trīs dēli — Petrs, Povils un Jons. Vecākajam pašlaik deviņi, pastarītim — četri. Kad redzēju pēdējo reizi — viņam bija tikai dažas nedēļas. Es iešu uz mājām…

Lēno, sulīgo un piesmakušo Tvirbuta balsi aizklausījies, Magnus neuzdrīkstas ne pakustēties. Kā cilvēks, tik stipri ciezdams, runā tik ļoti rāmi, skaidri un precīzi visu nolikdams savā vietā — bez jebkāda domu jucekļa! Iešu uz mājām… Tvirbuts izrunā šos vārdus tik patīkamā balsī, it kā viņa mājas atrastos šeit pat, kādas Kuresāres ieliņas galā — viņš tikai celsies kājās, izies no kapelas un pils un pēc brītiņa jau būs mājās. Un ko viņš sauc par mājām? Kādu muižu, lauku viensētu vai kādu atstātu māju? Vai visu Lietavas zemi? Magnus nešaubīgi nevarētu pateikt, kur atrodas viņa mājas. Ko viņš varētu nosaukt par mājām — karaļa pili Kopenhāgenā, mātes mitekli Koldingā vai māsas muižu Drēzdenē? Bērna gados dzīvojis gan tur, gan citur, un šobrīd vārds mājas viņa iztēlē neapmirdz vienīgo vietu, vienīgo māju vai dārzu. Tas izraisa sirdī nekārtības sajūtu. Magnus vēl ir pavisam jauns, un varbūt viņam neklājas klausīties, ko pārdzīvojuši ārdēti un mētāti vīri. Tiklīdz saklausījies patiesīgas runas par cilvēku postu un nelaimi, viņš naktīm nav varējis aizmigt un svaidījies — galvā līdušas baigas domas par nāvi. Visur uzglūn nāve. Te gavilē, te mokies, te ciet, bet — visur uzglūn nāve. Paklausies kādu nelaimīgu cilvēku, liekas, viņš stāsta tīros niekus, nosauc vienkāršas patiesības, bet viņam dreb balss… Bet balss viņam dreb, un tava sirds ietrīsas no kaut kā vēl nepiedzīvota. Noskaidrojas, ka viņam nav vienīgo māju. Bet visur taču uzglūn nāve, un visdrošāk gan ir mājās. Vēl tikai pirms brītiņa Magnus stipri bija priecājies, ka ziņas, kuras viņa sūtņiem sniedzis Mēklenburgas Kristofs, ir patiesas. Hercogs bīskaps taču bija baidījies, ka bērnības draugs par Ku- resāres cietumnieku var arī samelot. Nav samelojis. Pirms dažiem gadiem Kiprijons Tvirbuts patiešām bijis kanclera Radvila sūtnis, Viļņas pilīs godājams diplomāts. Cēlies no mācītu vīru dinastijas. Pat viņa vecvectēvs jau bijis slavens skolotājs Viļņā. Rīgas virsbīskapa koadjutors Magnus sūtņiem pastāstījis krietni daudz faktu no Tvirbuta dzīves un ne ar vārdu nav ieminējies, ko ar gūstekni darīt un kur viņu likt. Magnum tas ir ļoti svarīgi. Viņš gūstekni var nonāvēt, var palaist brīvībā, var padarīt par savu rokaspuisi — nevienā gadījumā Magnus neizsauks virsbīskapa koadju- tora dusmas. Pazīšanās ar viņu atjaunota, un nav jaušami draudi, ka tā varētu pārtrūkt atkal! Vēl tikai pirms brītiņa Magnus par to varen priecājās, bet nu viņš parunājies ar Tvirbutu, un sirdī jau atradušas mājvietu nekārtības sajūtas. Vienmēr un visur uzglūn nāve, mājās ir visdrošākā vieta, bet vienīgo māju viņam nav. Varbūt kādreiz Magnus nešaubīdamies visiem stāstīs, ka viņa mājas ir Kuresāres muiža?

Magnus sapurina galvu, izgainīdams nepatīkamās domas, un pēkšņi jautā:

—   Es redzēju, ka tu pagrabā raksti. Es nevarēju uzminēt, ar ko tu raksti. Ar ko, lūdzamais?

Tvirbuts tik tikko pasmaida, iesirmojušās ūsiņas trīc.

—   Ar ko var rakstīt cietumnieks? Ar ogles galu…

—    Ko tu rakstīji? Kam? Vai kaut kas ir uzrakstīts?

Gūstekņa smiekli ir nepierasti. Tu redzi, ka viņš smejas, bet nedzirdi nekādu ķiķināšanu, nevienu skaņu, tikai tobrīd izrunātie vārdi skan maigāk un siltāk:

—    Ko nu tagad runāt par maniem rakstu darbiem, hercog bīskapi Vai jūs nezināt, kas ir cietumnieku kultūra? Tā tūdaļ izzūd. — Redzēdams, ka Magnus viņu nesaprot, Tvirbuts piebilst: — Es rakstīju vēstules uz mājām. Sievai, bērniem, mātei, citreiz — labākajam draugam… Ko citu no dienas dienā pagrabā lai dara?

—   Apbrīnojami! Vai tu šīs vēstules nosūtīji?

—   Kur nu… Cietumnieku rakstu darbus neviens neizplata. Uzrakstīju un sadedzināju.

—   Kāda tad jēga bija rakstīt? — Magnus brīnās.

Tvirbuts nokar galvu, lēnām minstinās, it kā atsvabinādamies no sāpīga locītavu stīvuma. Kad viņš ierunājas atkal, šoreiz viņa balsī visas pārējās noskaņas pārmāc skumju un aizvainojuma noskaņa:

—   Hercog bīskap, vai kāda jēga bērniem spēlēties un būvēt smilšu mājiņas?… Nekādas mājiņas taču viņi neuzbūvē…

—   Bērniem spēlēšanās sagādā prieku!

—   Jūs mani nesapratīsiet, ja arī mazliet paskaidrošu… Man taču nav neviena izskaidrojuma, kas nebūtu izsmejams…

—    Kāpēc?

—    Ko nu es runāju… man jau trīsdesmit astoņi gadi… Manus locekļus jau grabina tā ar izkapti…

Kapelā trokšņaini iesoļo Klāss Urne un apstājas, pametis durvis vaļā. Viņa trūcīgā, gaišā bārdiņa saspūrusi liekas viegla un kustīga — šķiet, drebinās katrs tās matiņš. Magnus padomnieka zilās acis ieplestas un izbijušās, balss aiztrūkstas:

—   Hercog blskap, izdzeniet gūstekni ārā, man tūdaļ jāizstāsta jums sevišķi svarīga lieta!

Magnus nokar galvu un saērcināts nošņācās. Lēnām viņš ceļ no sola savu smagnējo, lempīgo augumu — darīdams kaut ko negribīgi un sapīcis, viņš liekas novecojis un nespēcīgs. Tuklums un lācīgums tad īpaši krīt acīs. Magnus čammādamies kustas pāri tumsnējai kapelai un, nostājies padomniekam priekšā, sēc:

—   Tvirbuts vairs nav gūsteknis! Tagad viņš ir man tuvs cilvēks, un es neko no viņa neslēpju.

—   Neko? — Urne netic, varbūt pat novīpsnā un grib vēl kaut ko teikt, taču Magnus spēji satver uz krūtīm pakārto krustiņu un piebāž to Ur- nem pie mutes. Padomnieks apraujas. Negaidīti viņš nokrīt kņūpus sava bīskapa priekšā un guļus bērtin ber vārdus. Kur Magnus bāžot nagus, kur viņš bāžot? Gan Tallinā, gan Kurzemē ordenis bīskapus esot iecēlis, tad kas no tā, ja šie bīskapi pārdodot Magnum savus lēņus? Bīskapi sarausīšot naudu, no tās nepalikšot ne smakas, ordenis pakļaušot zemes, kuras tie vairs nepārvaldīs kā savējās, tā jau tas notiekot — kas tad palikšot pāri Magnum? Viņš grauzīšot nagus un pacietīšot visu izsmieklu…

—   Tas vēl nav viss! — iekliedzas Urne, piesliedamies uz ceļgaliem un paceldams uz Magnu spīdošās acis. — Ja tu paņemsi aizbildnībā Tallinu, tev uzbruks zviedri. Vai tu tik stipri vēlies karot ar zviedriem? Zobi tiem no Eiropas labākā tērauda!

—   Kāpēc man būtu jākaro ar zviedriem? — Magnus brīnās. — Manuprāt, zviedru lielākais izspiegotājs Pērsons visai drīz būs mans labs paziņa…

Pēdējos vārdus Magnum neklājas teikt, tie ir tukši, to saprot gan Urne, gan pats Magnus. Taču Magnus tic, ka šie vārdi var atstāt iespaidu uz Tvirbutu. Nežēlīgais Vīborgas vietvaldis, zviedru vispirmais izspiegotājs — Magnus draugs? Tas tikai ir jaunums! Jā! Tvirbutam dzirdot, Magnum jārunā tā, lai noslēpumainais leitis pēc iespējas vairāk negaidītu jaunumu varētu pastāstīt savam kungam Radvilam par jauno Kuresārcs bīskapu.

Joprojām stāvēdams uz ceļiem, Urne izvalbītām acīm skatās uz Magnu.

—   Ieosts tev, ja tu ieņemsi Kurzemi! No tavas bezkaunības Ketlera pacietība būs galā, un tad tavā priekšā uzradīsies viņa aizbildņi lietavieši! Saproti, ka lietaviešiem vajadzīga ne tikai Līvzeme! Viņiem vajadzīga Rīgas osta! Osta viņiem ir pats svarīgākais. Rīgas dēļ viņi kausies uz dzīvību un nāvi. Bīskap! Vai patiesi tu tik stipri vēlies karot ar lietaviešiem? Viņi spēj sapulcināt tūkstošiem karotāju. Viņu priekšā trīcējuši gan mežonīgie tatāri, gan katoliskā Roma!…

—   Nē, nē! — Magnus pamet skatienu uz Tvirbutu un sāk smieties.

—    Ar lietaviešiem es nevēlos karot. Te ir liecinieks — es meklēju tikai draudzību ar viņiem.

—   Bīskap! Tad kāpēc tu, nevēlēdamies karot ne ar zviedriem, ne lietaviešiem atsevišķi, gribi saķerties cīniņā ar zviedriem, lietaviešiem un ordeni vienlaikus?

—   Bīskaps Vrangelis atdod man bīskapiju par pusvelti. Bet šis plikais Bērs — galīgi par velti. Kāpēc lai es tās neņemu? — Magnus iepleš acis.

—    Klās, es būtu pēdējais muļķis, ja sāktu gaidīt, kamēr viņi uzsitīs cenu!

—    Bīskap! Es lūgšus lūdzu — esi prātīgs! — Urne pielec kājās. — Vai tev nerodas aizdomas, ka viņi nav atraduši citu pircēju, tikai tevi vienu? Visi ir nabagi, tu vienīgais esi tas bagātais, vai ne? Vrangelis ar Bēru redz — Līvzemē ierodas jauni saimnieki. Viņi abi meklē muļķus, lai gūlu peļņu! Viņi pārdod to, ko jaunie saimnieki rīt jau būs nolaupījuši! Abi nevēlas ar to plūkties, bet tu drāzies uz t>ojāeju pa kaklu, pa galvu! Tu ierausi Dāniju nedzirdētā karā! Tu iedzīsi postā dāņu kroni! I^redriks tevi nolādēs! Tu vairs nesaņemsi no viņa ne maizes drupaču, ne sāli!

Magnus pašcieņai tas jau par daudz. Ko par viņu domās Tvirbuts, izdzirdis šādus vārdus? Ka draudzību ar Lietavas kancleru Radvilu meklē lupatlasis bīskaps, kuru dāņu karalis baro ar drupačām no sava galda? Magnum iedrebas sirds, tā iekaist baismīgā niknumā. O nē!… Nē, nē, šobrīd viņš nevar aizbāzt Urnem muti! Magnum jāiztur viņa apvainojumi un jāuzklausa viņa pārmetumi vēsi un vienaldzīgi. Dievs visaugstais! Tu zināji, ka mani sagaida šāds riebīgs, šāds pazemojošs mirklis, tāpēc radīji izdevību divas nedēļas nokvernēt pie ugunskura Gotlandē; cepešu karstie tauki apsvilinājuši man seju, tagad tā liekas skarba, norūdīta un dzedra. Cilvēku, kam šāda seja, nevar izvest no pacietības ar niekiem. Šāds vīrs jūt .savu vērtību, varu un godu. Šāds vīrs apvainojumus un neslavu uzklausa mierīgi. Uz Tvirbutu tas atstās iespaidu, viņš izstāstīs Radvilam, cik stingrs vīrs ir jaunais Sāmsalas bīskaps. Viņa seja ir rupja, rievaina un rētām klāta, tā ne drusciņas nav līdzīga citu prinču izlutušajai sejai.

—   Pa tukšo man jāklausās tavi padomi! — Magnus nopūšas un piedodoši piebilst: — Ikkatra cita galva domā citādi nekā mana galva.

Tikai — vai viņš nav pāragri noniecinājis Urni? Viņa padomnieka seju izvaiksta nu vairs neslēpjamas dusmas. Klāsa acīs nav vairs redzama ne atēna no padevības savam bīskapam. Viņš nekaunīgi tuvojas Magnum un teju vai pagrūž to krūtīs.

—   Es šeit vairs necietīšu ne Minhauzenu, ne Bradi! Diezgan! Laiks viņiem stāties karaļa tiesas priekšā. Viņi pārkāpuši visas pieļaujamās robežas! Kristofs Minhauzens ir vājprātīgs! Viņš saņēmis gūstā Vulfu!

—   Nu, un lieliski! Vienā rāvienā Ketlers piedāvājis uzsākt sarunas. Bet sarunas — tas ir tirgus, un tajā es pārāk lēti nepārdošos.

—   Ko — ko tu esi nolēmis darīt ar Vulfu?

Magnus notēlo, ka paguris no padomnieka muļķīgajiem jautājumiem, un vienaldzīgi murmina:

—   Pārvedīšu uz Kuresāri un ieslēgšu karcerī… Jā! Šajā vietā Vulfs stāsies Tvirbuta lomā! — Hercogs bīskaps atgūst možumu, smiedamies un ar sevi apmierināts viņš pagriežas pret bijušo Kuresāres cietumnieku. — Lai Vulfa kungs no pazemes raksta vēstules Ketleram! Sarunu laikā tas uz mestru atstās iespaidu.

—   Attopies, bīskap! — Urne iekliedzas. — Ketlers mums to nepiedos! Tavas domas ir posts Dānijai! Nocērp man bārdu, ja es runāju nepatiesību!…

—   Jā, tā ir patiesība, jā! — Magnus izsmējīgi klana galvu. — Jaunas domas allaž atņem spēkus. Tu domā, ka tikai Dānijai? Arī man, Klās! — Hercogs bīskaps piever plakstienus juzdams, ka pienācis laiks pateikt

Radvilam ari biedējošus vārdus. Nav divu domu! Tvirbuts pārstāstīs savam kungam ikvienu Magnus vārdiņu. — Eiropu — redz, ko es šobrīd neizprotu! Kamdēļ, mans gudriniek Klās, lietavieši žņaudz nost Līvzemi, bet Eiropa izliekas to neredzam? Kamdēļ tā cieš klusu? Kamdēļ purpina sazin kādus murgojumus par admirāļu kārtību jūrā? Kādu admirāļu? Kur ir tas admirālis, kam paklausa piecu valstu karavadoņi? Tāds nav redzams, tāda nav! Bet lietavieši drīz būs Rīgā! Kamdēļ Eiropa neredz to? Kamdēļ tikai es redzu un šo to daru?

— Tu jautā — kamdēļ… — Arī Klāss Urne tagad iesmejas — ņirdzīgi, naidīgi un ar nicinājumu. — Un kamdēļ Eiropa nerunā par tevi? Kamdēļ Eiropa neredz tevi? Tu taču jau esi Sāmsalā! Jau Vīkzemē! Tu jau pērc Tallinas bīskapiju, jau pērc Kurzemi! Līvzemei jau mauc virsū dāņu kroni! Drausmas, kas notiek… Drausmas!… Tad kamdēļ Eiropa tev nepievērš uzmanību? Patiesi — muļķe nejēgas Eiropa!… Neredz šādus ziloņus — Magnu un Lietavu!

No dusmu lēkmes un pazemojuma hercogs Magnus nodreb. Nu jā, man vajadzēja dzīt adatas Tvirbutam zem nagiem, viņam iešaujas galvā, uz mājām viņu vajadzēja palaist sadurstītu, piekautu un izspīdzinātu!… Tad Radvils spētu apjēgt, kāds jauns valdnieks uzradies Baltijas salā. Tad Radvils pats meklētu rokā Magnu un atradis luncinātu asti! Taču dusmu lēkmes reibonis pāriet, un Magnus tūdaļ sajūt vājumu visā ķermenī. Kas viņam lēcies? Vai prāta aptumsums? Vai viņš jucis? Viss ir nieki, nieki… Aizvainojums — tā tagad saucas viņa vājums. Kāpēc Urne tā runā? Kāpēc tas ņirgājas par viņu, ja Magnum viss un visur veicas? Vai Urne viņu apskauž? Vai Urnem īgnums, ka to, ko būs paveicis Magnus, nebūs paveicis Fredriks, viņa mīļais karalis? Tā tas ir! Urnem žēl Fredrika. Viņš taču redz, kāda neredzēta slava sāk apņemt Magnu. Nu jau kuro nedēļu uz Kuresāri plūst ļaudis 110 Līvzemes. Tallinas pilsēta atsūtījusi deputāciju. No Padi- zes, pat no nepakļāvīgās Padizes, slepus no tās abatiem, uz Kuresāri atku- ģojuši vairāki desmiti muižnieku. Basi atceļojuši zemnieki no Leales un Koluveres apkaimes. Atjājis bruņinieku pulks no Alūksnes un Cēsīm. Tirgoņi no Kokneses, seglinieki no Daugavgrīvas un mūki no Ikšķiles divas nedēļas gaidījuši uz pieņemšanu pie Magnus. Karaklausību zaudējušie vilandieši, pieprasīdami Sāmsalas jaunā bīskapa aizbildnību, Kuresāres apkaimē sākuši laupīt. Visi nācēji no kaut kā baidījušies. Vieni no zviedriem, citi no lietaviešiem vai krieviem, trešie — no saviem kungiem, ceturtie — no bada un bezjēdzīgas nāves. Pat mežos mēs nevaram justies droši, viņi stāstījuši, visur mūs redz, uz mums mērķē, mūs tvarsta; ja mums būtu putna spārni, mēs pat nevarētu uzlidot debesīs — arī tur mūs izķertu. Visi atnācēji uzticējušies Magnum, likuši uz viņu visskaistākās cerības. Visi cerējuši paglābties zem Dānijas kroņa. Vieni lūguši aizstāvēt pret ienaidniekiem, otri — ieviest kārtību viņiem pilsētā un apkārtnē, trešie lolojuši cerības, ka Magnus uzsāks tirdzniecību pa jūrām, atdarīs viņiem vārtus un peļņu nesošos Rietumu tirgus. Hercogs bīskaps Magnus visus sapratis un visiem jutis līdzi. Visiem viņš solījis patvērumu. Visi no Kuresāres devušies projām nomierināti, pažēloti un dāsni apbalvoti. Kad izsīka nauda, ko Magnus bija dabūjis no brāļa karaļa par piedevu pie bīskapijas, hercogs bīskaps pavēlējis Minhauzenam un Bradem atlikt algas izmaksāšanu karakalpiem — lai tikai iznāktu apdāvināt nelaimīgos lūdzējus no Līvzemes, lai tikai varētu nodrošināt viņu mūžīgo uzticību. Ja līvzemieši būs Magnum uzticīgi, Magnum tiks arī Līvzeme! Urne to saprot, kā nu nesapratīs, nav taču ne akls, ne kurls, ne arī muļķis, un viņam sirds vai lūst, kad iedomājas par savu mīļoto karali — nabaga Fredriks, Magnus slava viņu nostums ēnā, arī no troņa viņu nogāzīs Magnus, ja hercogam bīskapam tikpat labi veiksies arī uz priekšu.

— Tu esi nepateicīgs cilvēks, Klās, valzivs mugurā peldi pa vētrā bangojošu jūru un brēc, ka valzivs tevi slīcina, — Magnus sadrūvējies purpina, pagriežas pret Tvirbutu, cieši nolūkojas tajā, cenzdamies atminēt, kādu iespaidu uz lietuvi atstājis viņa strīdus ar Urni. Lietuvja vaigā neieraudzījis nekādu apbrīnu, Magnus kļūst vēl drūvāks. Tvirbutam viņš saka: — Lūdzamais, visticamāk tu nekad neesi redzējis tādu padomnieku, kas lūgšus lūdz savu valdnieku galīgi neko nedarīt! Pakustini pirkstu, un viņam jau mālējas bojāeja. Varbūt viņam piemetusies baiļu kaite, varbūt viņš kļuvis prātā vājš — ko tu par to domā?

—   Ko gan es varētu domāt? — Tvirbuts noraugās uz Magnu, pārsteigts, ka tas prasa pēc viņa viedokļa par padomnieku. — Šeit es esmu svešinieks, jums ir savas ieražas un paradumi…

—   Tu dzirdēji: viņš ņirgājas ne tikai par mani — arī par Lietavu!

Tvirbuts pasmaida, viņa iesirmojušās ūsiņas sāk trīcēt.

—    Ko tu, cilvēk, vari te saprast — varbūt pa gabalu Lietava patiešām izskatās smieklīga? — Pēc klusuma brīža viņš bēdīgā balsī piebilst: — Lai citam liekas Lietava kāda likdamās, tā ir mana dzimtene, tajā ir manas mājas, un tajās man vajadzēs atgriezties… Man būs jāatgriežas, tas arī viss…

Magnus vīlies iečinkstas:

—   Cilvēki neko vairs netur cieņā — ne sevi, ne citus… Nekādas pašcieņas! — Viņš pārmetoši paceļ balsi: — Es varu saprast savu padomnieku, viņš aizmirsis par pašcieņu tumsonības dēļ. Bet — kāpēc necieni sevi tu, lūdzamais?

Urne pamet skatienu atpakaļ, viņa acīs uzplaiksnās aizvainojums. Tumsonības dēļ… Klāss spēji apmetas riņķī un steidzas uz durvīm kā vārošu ūdeni apliets — asti ierāvis, sameties greizs un rokas uz abām pusēm iepletis…

Ak Dievs visaugstais, Magnus klusiņām atvelk elpu, pie kā gan vainīgs Klāss, ja dzīve viņam izveidojusies tā, ka sirsnīga pieķeršanās viņu saistījusi ar karali? Pie kā vainīgs Klāss, ja šis viņa karalis ir bailīgs, neapņēmīgs un nevienam nederīgs? Cilvēks paliek cilvēks, viņš nevar būt uzticīgs šodien vienam, rīt citam — tad jau dzīvē vispār vairs nebūtu uzticības, pastāvības, svētlaimīgu jūtu, kuras ļautu dzīvot mierīgi un krietni…

Tvirbuts sakustas un pārtrauc klusumu piesmakušā un sarūgtinātā balsī:

—   Hercog bīskap, jums nevajadzēja apvainot padomnieku! Es redzēju, ka viņš jūs mīl, saudzē jūs un baiļojas par jums… Ja kādam piederētu viens tik uzticams draugs…

—   Lūdzamais! — Magnus aizsvilstas. — Tu nebūsi tas, kurš runās par augstsirdību! Tas nebūsi tu, lūdzamais! — Pārvalbījis acis, viņš noliecas uz Tvirbuta pusi. — Es liku sardzei atstāt vaļā tavas durvis, es gribēju, lai tu vari staigāt brīvs kā visi godīgi cilvēki… Kā tu man par to atdarīji? Aiz- muki, ne aci neparādījis!

Tvirbuta lielās, brūnās acis iekvēlojas spītībā.

—   Nevainojiet mani! Kad uzraugs neaizslēdza manas durvis, es sapratu: labdaris bīskaps radījis man izdevību, viņš mani negrib turēt savā pilī un savā bīskapijā, bet viņš negrib uzņemties arī atbildību, atbrīvodams mani pēc savas gribas. Cita valoda, ja cietumnieks izbēdzis. Tā es jūs sapratu, hercog bīskap! Es nezināju, ka esmu jums vajadzīgs. Man ne prātā neienāca, ka dāņu princis, Sāmsalas bīskaps un dižs vīrs varētu cerēt uz manu palīdzību — es taču esmu vienkāršs, sīks cilvēciņš; vai gan jūs nesaprotat, kāpēc es aizbēgu, hercog bīskap?

Magnus pieliecas cieši klāt Tvirbuta sejai un satraukti čukst:

—   Vai tu runā patiesību? Vai tu mani neaizmirsīsi, iekāpis kuģī? Vai tu neaizmirsīsi man atmaksāt labu ar labu? Vai tu nesmiesies par manu uzticēšanos? Vai tu nebēgsi no mājas, pat uz Sāmsalas pusi nepaskatīdamies atpakaļ?

Tvirbuts pasmaida apmulsuša cilvēka smaidu.

—   Hercog bīskap, jūs nesaprotat manu stāvokli! Uz mājām… Es nevaru pārnākt mājās, iepriekš neapjautājies savam valdniekam Radvilam. Vispirms man jāsaņem atļauja atgriezties, tikai pēc tam varu doties uz mājām. Vai gan man, runājot par saviem jautājumiem, būs grūti atstāstīt Radvilam jūsu vārdus vai nodot jūsu vēstuli? Ticiet man, tik nepateicīgs jau es neesmu…

Magnu aizkustina šī vīra naivā atklātība, satriec viņa gaišais prāts un spēja ar skaidru apziņu novērtēt sarežģītos dzīves apstākļus. Tvirbuts savu nelaimi nepārspīlē, nevaino likteni, nesūkstās par četriem gūstniecības gadiem un nekrīt panikā nākotnes dēļ, kura, kā izrādās, pat tagad, kad viņš jau brīvs cilvēks, viņam nebūt nav skaidra. Viņš viegli, šķiet, bet jebkādas gribas piepūles izvairās 110 tā, no kā dažs labs nespēj izvairīties: no bailēm, ka ir vājš un bezspēcīgs dzīvē kaut ko grozīt, no baisām, ka dzīve aiziet ellē. No dzīves jūkļa viņš cītīgi izloba tikai tās lietas, kas ir īstas kā ceļa oļi, viņš domā un runā tikai par tām lietām: par Radvila atļauju atgriezties mājās, kā atdarīt ar labu Magnum par atsvabināšanu, par sievu un bērniem… Par to, kas ir neskaidrs, viņš nelauza galvu. Viņš izraudzījies

darīt vienīgi to, ko nedrīkst nedarīt, lai viņam vairs nepaliktu itin nekas — pat ne cerības vēl vismaz drusciņ padzīvot.

Magnus apskauj Tvirbuta plecus, saspiež tos gluži kā tuvam un labam draugam, jauzdams sāpīgu satraukumu, ka daudzējādā ziņā viņš apskauž šo pa pasauli mētāto vīru.

6

Hercogs bīskaps, kas ietur vakariņas, izbailēs sastindzis, noliek tasīti rūgušpiena ar sarīvētām mellenēm uz galda un šausmās blenž uz skaidro, sarukušo Klāsa Urnes seju. Magnus bija aizsūtījis kalpu uzaicināt Urni, Magnus gaidījis viņu — viņu nebija satriekusi pati Klāsa parādīšanās ēdamzālē. Padomnieks ieradies noskuvies! Klāss stāv pie durvīm ar neticami mazu galviņu un bezvainīgu seju, kura vairs neizraisa apbrīnu — šādu seju papilnam visur, kur tikai pagriezies. Noskuvis bārdu, Klāss uzreiz zaudējis padomniecisko cildenumu un pielīdzinājies kuram katram ielas gājējam. Magnus labi atceras gadījumu, kad Klāss bija paspēlējis bārdu Minhauzenam un Bradem. Toreiz viņa padomnieks drīzāk būtu bijis ar mieru atvadīties no galvas nekā no bārdas. Kas noticis Klāsam tagad? Ko viņš izdomājis? Kāpēc viņš sevi tik stipri pazemojis un sodījis? Varbūt viņš vairs nevēlas būt par Magnus padomnieku?

—   Vai jūs brīnāties, hercog bīskap? — Klāss pieliec mazo galviņu uz vienu sānu un veras Magnū izsmējīgām, dzeldīgām acīm. Ak, ak, Klāss atkal uzrunā viņu ar jūs! — Nebrīnieties, es arī vēlos būt par karali!

—   Kurš — varbūt Minhauzens, varbūt Brade — tevi piespiedis no- skūt bārdu? — Magnus atjēdzas.

—   Neviens nav piespiedis, man pašam ir labs, vecs skuveklis.

—   Ārprātīgais! — Hercogs bīskaps pietvīkst. — Es tevi uzaicināju apspriesties par sarunām ar Ketleru… Tu neesi aizmirsis, ka parīt mēs abi dodamies uz Pērnavu — uz sarunām?

—   Man ir vienalga, uz kurieni jādodas.

—   Dievs visaugstais! — Magnus iesaucas. — Tieši pirms sarunām noskūt bārdu! Tas līdzinās nodevībai pret valdnieku! Kur es tevi tagad likšu? Kā es tevi tādu turēšu pilī? Savu padomnieku es nevarēšu rādīt cilvēkiem…

Klāss Urne smaida greizu, nevērīgu smaidu.

—   lūsu Eminence, es esmu dzimis kuģī, tūdaļ jums visu izstāstīšu! Es piedzimu uz kuģa, kad mani vecāki devās no Kristiānijas uz Udevalu, un uz mani paskatīties atnāca kuģa kapteinis — vecs holandietis, stiprs kā vērsis, — Klāss noslēpumaini stāsta. — O! Vīri mēdza stāstīt, ka šis ru- peklis esot pieredzējis itin visu! Āda viņam bijusi bieza kā ronim! Taču, mani ieraudzījis, vecais jūras vilks apraudājies. "Cilvēkam nav lielākas nelaimes kā piedzimt uz kuģa, kad pūš vējš, tiek plosītas buras un pats kuģis nesas un nesas sazin uz kurieni… Tam, kas piedzimst krastā, visu mūžu ir dzimtene, dzimtās takas un koki pie mājas… Tas ir laimīgs! Visu mūžu tas ir likumīgs dzimtenes karalis! Bet jūsu mazulīti m slikti, pavisam slikti… kapteinis stāstījis maniem vecākiem. "Jūs aiznesīsiet mazulīti no kuģa, kuģis aizpeldēs… Reiz kuģi sadragās pret klintīm viesuļi… Kuģis satrunēs, izmests krastā, apaugs ar zāli, un jūsu dēlam nekad nebūs dzimtenes — visur, kur viņš ies, viņš būs svešinieks un vientuļnieks…"

Cik savāda šodien Klāsa valoda! Uz kuru pusi viņš griež, uz kuru sliecas? Varbūt viņš grib pamest Magnus pili un, baiļodamies, ka Fredriks, kura pavēles viņš nav bijis spējīgs izpildīt, nekad nekur vairs viņam nepalīdzēs, lūdz Magnu uzdāvināt viņam muižu un zemi, kur mierīgi varētu audzēt labību?

—   Mana māte… Bet ko iesāka mana māte, Jūsu Eminence? — Klāss turpina stāstījumu. — Viņa vēl bija vārga pēc dzemdībām, arī viņa sāka raudāt, izbijusies manis dēļ. Pēc tam, ietinusi manos autiņos tēva skuvekli, viņa klupdama staigājusi pa kuģi, ar dzemdību asinīm apšļakstījusi visus tā kaktus un skaitījusi senus buramvārdus… Viņa domājusi, ka noburs kuģi un viesuļi to nesadragās pret klintīm, kamēr vien viņas bērniņš dzīvos, — visu mūžu dēlam būs dzimtene, kura klejos pa vētrainajām ziemeļjūrām…

Tagad Magnus nodomā, ka padomniekam ar zemi un muižu vēl nepietiek, ka tam vajadzīga dārgāka dāvana. Hercogs bīskaps klusē, vēl stiprāk sadrūmis, vēl stiprāk norūpējies.

—    Bet kurš vīrs gan pietiekami novērtē sievas pūliņus saglābt dēla mūžu? Viņš nepavisam netur tos vērtē! — Klāss Urne stāsta tālāk. — Mans tēvs bija mācījies Romā un burvestībām neticēja. Viņš samaksāja biezā- dainajam kapteinim bargu naudu, nopirka kuģi, aizbrauca to uz Roskili un sadedzināja. Pelni lika uzglabāti, kamēr sagaidīšu desmit gadu vecumu. Tad man lika savām rociņām izkaisīt kuģa pelnus… )ūsu Eminence,četrus mēnešus es kaisīju savas dzimtenes pelnus, jo tēvs atļāva kaisīt tikai svētdienās. Kopš šī brīža Dānija ir tava dzimtene, tēvs man teica, kad darbu biju pabeidzis, tā tevi saudzēs, nekad tu tajā nebūsi ne svešinieks, ne vientuļnieks. Tēvs teicis taisnību. Dānija man nav darījusi pāri! Esmu kļuvis par bīskapa padomnieku, lielu vīru. Tāpēc jo vairāk sevi nevaru izprast, Jūsu Eminence! Kāpēc aizvien man ataust atmiņā mans dzimtais kuģis? Kāpēc mūždien es domāju par to? Kāpēc joprojām redzu tā pelnus sev zem kājām, lai eju kur iedams — Roskilē vai Halmstadē, Kopenhāgenā vai Sāmsalā?

Hercogs bīskaps vieglāk atvelk elpu.

—   Beidzot esmu sapratis, ko tu vēlies, Klās! — viņš iesaucas. — Tu gribi, lai tev pieder kuģis! Ak, Klās, — acis viņam aizmiglojas, — jau šodien tev tas būs liels un skaists, ar vairākiem mastiem! Tikai tu pats visu esi samaitājis. Tu noskuvi bārdu! Paskaties spogulī! Paskaties, kāds tu pašlaik esi! Paskaties, cik maza kļuvusi tava galva! Vai gan šāds vīrs var būt bīskapa padomnieks? Vai gan šādam vīram es varu dāvināt kuģi? Jebkurš nodomās, ka man nav visi mājās!

—   Nē, Jūsu Eminence, kuģa man nevajag, — Klāss Urne saka. — Es, tāpat kā visi, vēlos būt par savas dzimtenes karali. Vai atceraties, Jūsu Eminence, ko teica šis holandietis? Ikviens cilvēks ir likumīgs savas dzimtenes karalis…

Ko Klāss ar to grib teikt? Vai tikai viņš neņirgājas par Magnu, nešaubīdamies, ka viņa bīskapa augstākais un slepenākais ilgojums būtu izgrūst no dāņu troņa brāli Fredriku? Varbūt Klāss tikai melšas tāpat vien, tikai sazin ko notēlo? Varbūt, izlikdamies par muļķi vai jukušu, viņš grib atdarīt Magnum acis un parādīt, no kāda gudra padomnieka viņš novērsies?

Patiešām — Klāsam ir neapskaužams liktenis… Magnus pat ietrīcas no pārsteiguma: šajos mēnešos, kurus aizvadījis Sāmsalā, viņš nav paklausījis nevienam Klāsa padomam!… Vai gan Klāsam ir viegla dzīve? Iespējams, ka šis Klāss ir neatlaidīgs un nelokāms vīrs. Par visām varēm, pat izlikdamies par muļķi un jukušu, viņš tiecas piespiest savu valdnieku ielūkoties viņā, ieklausīties viņa padomos un ticēt viņa taisnībai. Magnus negaidīti saka:

—   Labi, Klās! Esmu vienisprātis ar tevi, pietiek izturēties iecietīgi pret Minhauzenu un Bradi!

Otra doma, kuru Magnus skaļi neizsaka, negaidīta arī pašam. Un kas notiks, kad viņš iegūs Līvzemes krastus, kad nostiprinās Dāniju un izpelnīsies slavu? Vai tajā brīdī Minhauzens un Brade visiem nesāks klāstīt, ka tas ir vienīgi viņu nopelns, ka hercogs bīskaps bijis tikai lupata viņu rokās, tikai aizsegs, lai būtu iespēja piepildīt karavadoņu ieceres? Tā, raugi, viss var pavērsties!… Magnus šīs domas nemaz nemēģina noniecināt un izmest no galvas. Arvien atbaidošāk sirdī sāk skrubināties nojauta: no Minhau- zena un Brades viss ir sagaidāms, apsviedīgie vīri lieliski zina, ka viņi ir apsviedīgi — tiks galā ar valdnieka ienaidniekiem, tiks galā arī ar pašu valdnieku. Tā mēdza teikt karalis Kristiāns, Magnus tēvs. Šos vārdus vērts iegaumēt. Vai tad karakalpu vadoņi jau tagad nepaceļ balsi pret Magnu? Viņdien Lave Brade pārskaities nostādīja karakalpus iepretim pilij un teica, ka viņi stāvēšot, kamēr izlaidīs garu, ja Magnus viņiem neizmaksāšot algu un nepārtraukšot izšķiest naudu visādiem dienaszagļiem lūdzējiem, kuri atkūlušies šurpu no Līvzemes. Dievs visaugstais, kamdēļ Tu esi apveltījis ar apsviedīgumu trulus un tumsonīgus vīrus? Kamdēļ? Kāpēc?

—   Diezgan visādu minhauzenu un brāžu, esmu vienādās domās ar tevi, Klās; diezgan ar karavadoņiem! — Magnus saka un steidzīgi iziet no istabas. Hercogs bīskaps saprot, ka šobrīd izskatās satriekts. Viņš nevēlas, lai Klāss redz viņu šādu. Asaras aizžņaudz viņam rikli. Pirmo reizi mūžā Magnum žēl pagātnes, to laiku, kad par viņu gādāja māte, kura dēla pastarīša labuma dēļ pūlējusies visiem spēkiem: es esmu dzemdējusi šo bērniņu, es neesmu pasargājusi viņa veselību, pametu viņu skatīties ar vienu aci, izlaidu cilvēkos ar neglītu seju, tāpēc man jārīkojas tā, lai šim manam bērniņam vismaz turpmākajā dzīvē nekad vairs nevajadzētu ciest pārestības…

Magnus iedrāžas guļamistabā, ieslēdzas un tajā pašā acumirklī jūt, ka viņš baidās — baidās atrasties vienatnē. Kāpēc? No kā viņš baidās? Kāpēc viņu sagrābis tāds nemiers pat uz īsu brītiņu būt nošķirtam no cilvēkiem? Kāpēc viņš jūt, ka nedzīvo tā, kā klājas, ka viņš dzīvo slikti un neglīti, tiklīdz paliek pavisam viens?

Naktī tālumā, varbūt cietoksnī, varbūt ostmalā, atskan klusa dāņu dziesma — tā skan bezbēdīgi un vingri, stāstīdama nakts klusumam, ka tiem cilvēkiem, kuri dzied, dvēselē nav miera, ka tajā plosās alkas pēc grēka. Magnus nomet nost segu, iet pie loga, blenž, iepletis acis, dūmakainajā, gaišajā naktī, šaurajās tukšajās ieliņās, tumšajos māju jumtos, mazajos, aklajos logos un bākas ugunī tālumā. Kur šobrīd atrodas Tvirbuts, šis sirsnīgais, mīļais cilvēks, kas spēj atkratīties no domām, kuras iedzen šausmas? Vai viņš vēl brauc kuģī? Vai jau ceļo pa Līvzemi?

Tvirbuts aizkuģoja no Kuresāres pirms divām dienām. Nākot vakaram, siltajai saulei ieslīgstot kuplajās koku galotnēs, viņš pa nodilušajām kāpnītēm nokāpa uz mola, kas izklāts dēļiem, kaut ko atcerējās, uzkāpa atpakaļ, piegāja pie Magnus, baiļpilns ieskatījās viņa vienīgajā acī un teica:

"Hercog bīskap, jūs man vaicājāt, vai es jums atvadām nevēloties dot kādu padomu! Neļaujiet karakalpiem naktī dziedāt, ticiet man, tā būs labāk!"

"Kāpēc?" Magnus brīnījās.

"Esmu dzirdējis, kā viņi dzied, kad vēl sēdēju pagrabos. Es neprotu izstāstīt, ko jutu. Man bija ļoti sāpīgi. Bet šajā salā es biju tāds pats svešinieks kā jūs. Tad man ienāca prātā: ja pa naktīm šie karakalpi dziedātu Lie- tavā… Neļaujiet karakalpiem naktīs dziedāt! Kamdēļ jāmodina sāmsa- liešos ienaids?"

Tvirbuts pagriezās apkārt, aizgāja, iekāpa kuģī un pazuda Magnus acij. Pat kuģim atbraucot nost no krasta, viņš neiznāca uz klāja, nepastāvēja pie borta un atvadām nepamāja ar roku. Viņš aizbrauca.

Kāpēc viņš no Magnus, no sava atsvabinātāja bija atvadījies tik skarbi?

Otrā nodaļa

Nakts klusums… Nav taisnība: lai cilvēks atrastos kur atrazdamies — klajā laukā vai mežā, purvā, pie upes vai ezera —, nekad, ne dienu, ne nakti, klusuma nekur nav. Ieklausies, un tu izdzirdēsi desmitiem balsu un dažādu skaņu. Klau, vējiņš kustina koka lapas, čab zāle, tik tikko dzirdami pār akmeņiem burbuļo strauta ūdens, kaut kas pavisam klusu iesprakšķas melnajā meža biezoknī, krūmos iebrēcas samiegojies putniņš… Bet, ja stiprāk uzpūš vējš, liekas, ietrīsuļojas visa nakts tumsa, visapkārt iešalkojas, iečabas un ieūjinās, vienlaikus atraisās simtiem skaņu, kur lai te saprot, kas tās rada — dzīva radība vai zāles un krūmu sašūpošanās un ielīgošanās…

Ietinies apmetnī, sakucis, elpu dvašodams azotē, lai būtu siltāk, Kip- rijons Tvirbuts sēž uz lieliem akmeņiem pie dīķa — nespodrajos naksnīgās debess spīgulīšos viņa acu priekšā atmirguļo tumšais ūdens, no dīķa uz meža pusi klusītiņām aizurgo strautiņš, tam abos krastos — augstāk par akmeņiem un uz tiem sēdošā vīra — šalko varbūt meldri, varbūt niedres, varbūt vēl kādas citas zāles — tumsā nav viegli tās pazīt. Tvirbuts paceļ acis augstāk, redz blāvojošo baltā māla krastu, zedeņu žogu, aiz tā — tumšus krūmus, vēl tālāk — melno meža robojumu, pār kuru dzidrajā debesu velvē kvēlo zvaigznes. Brīvība!…

Nu jau aizritējis vairāk nekā mēnesis, kopš Kiprijons ar kuģi aizbraucis no Kuresāres, tomēr brīvības sajūta viņam joprojām vēl jauna, necerēta un pretrunā ar īstenību. Acis tā kā jau būtu apradušas ar plašajām ārēm, laukiem, dziļajo debesu jumolu, visādu trokšņu aizklausījušās ausis tā kā vairs nebūtu sadzirdējušas vēja svelpas un meža šalkas, taču sirds krūtīs, paskat vien, tuk tuk, un viss augums ietrīsas un nodreb spējās izbailēs. Brīvība, kas ir šī brīvība? Nakts tumsa, vēja čaboņa krūmoksnī, melnie meža noelsieni, zvaigžņotā debesu velve — vai tā jau ir brīvība? Kurš tagad var pateikt, cik vēl jāiet, līdz viņš nonāks pie kāda lielāka ceļa, ciema vai pilsētas, kurš dos padomu, uz kuru pusi jāiet, kam lai palūdz maizes kumosu? Ej, kur acis rāda, — tā vēl nav brīvība… Kļuvis par Radvila Melnā sūtni, Kiprijons drīz bija pārliecinājies, ka sveša zeme cilvēkam ir kā necaurredzams maiss — tu nepazīsti mežus, nezini ceļus, tev nav pat apjausmas, ko par tevi domā ceļā satiktais šejienietis. Par ko viņš tevi noturēs, kas viņam iešausies galvā, tevi sastopot un tev viņu uzbilstot? Raugi, cik tālu stiepjas jūras krasts, cik daudz neapdzīvotu klaidu šajā krastā, bet Lībekas jūrnieki, kuri bija paņēmuši Tvirbutu uz kuģa Kuresārē, veselu mēnesi nevarēja piebraukt tam tuvāk. No Pērnavas viņus bija padzinuši Ketlera kuģi, bet pie Verderas kuģi sākuši vajāt zviedru jūras laupītāji.

"Šeit nav krasta," kapteinis bija murminājis. "Arī šeit nav krasta."

Ceļu uz sauszemes ostām aizvien viņiem nošķērsojuši nezin kādi — karaļu vai laupītāju — kuģi. Lībekas jūrnieki kuģoja uz sīkajām salām, meklēja tajās ūdeni un pārtiku, pēc tam atkal devās tālāk uz ziemeļiem. Tālumā, virs dūmakā tītās krasta līnijas, paslīdēja garām Krusta klostera baltie torņi, Vikingu līča melnās klintis un Lielā Raga tumšās bākas…

Bākas ir Likteņlēmēja acis, kuras mielo jūrnieku dvēseli!… Kā tikai viņu skatienam bija pagaisušas Kuresāres bākas uguntiņas, tā nevienu spīdošu bāku viņi vairs nebija redzējuši. Kuģodami garām Nargenai, viņi skatīja stalto un balto Tallinas bāku, no Mazā Raga salas krasta viņi bolīja acis uz plato, gluži kā saplacināto Baltijas ostas bāku… Bet uznāca tumsa un nakts, un bākas pazuda skatienam. Mirušās bākas rēgojās sauszemes krastos un baisi centās pārliecināt garām braucošo kuģu jūrniekus, ka arī zeme, uz kuras tās slejas, ir nedzīva…

"Šeit nav krasta… Arī šeit nav krasta… Un šeit arī nav krasta…" biezām, sasprēgājušām lūpām atkārtoja viņu kuģa kapteinis. Vai gan Tvirbuts uz kuģa ilgi varēja priecāties, ka viņš jau brīvs cilvēks? Pēc neveiksmes iebraukt pat Hāpsalas ostā kuģa kapteinis nolēma atgriezties Kuresārē, pēc tam doties mājās — uz Lībeku. Viņš teica: "Mans saimnieks maldījies, domādams, ka Līvzemē vēl mīt cilvēki. Viņu vairs nav."

Tvirbutu sagrāba paniskas bailes. Varbūt Rīgas virsbīskaps jau nosūtījis vēstnešus pie bīskapa Magnus, varbūt viņi jau pieprasa, lai gūstekni izdod? Un Magnus pats arī — vai viņš nav sācis nožēlot, ka atlaidis Tvirbutu brīvē?

Kiprijons sāka lūgšus lūgt kapteini, lai tas pietuvojas sauszemes krastam vienalga kur, vienalga kādā vietā, kur nav ne tikai ostas, bet arī nevienas dzīvas dvēseles. Sadrūvējies kapteinis klusēja un domāja. Viegli pateikt: piebrauc pie krasta! Lai to varētu izdarīt, jābūt vismaz upes grīvai vai dziļam līcim. Un jūras laupītāji? Vai tad naktī viņi visi guļ, neko neredz un nedzird?

"Šeit krastā ir necaurejami meži, tajos tu ņemsi galu," kapteinis sacīja, un Tvirbuts sāka dievoties, ka pazīstot šos krastus kā savu kabatu, ka viņa mājas neesot tālu no šiem krastiem, ar roku aizsniedzamas. Kapteinis nopūtās. "Cilvēk, cilvēk, kur tu esi cēlis savas mājas!… Nē, es nevaru pakļaut kuģi riskam."

Visi, kuri brauca kuģī, zināja, ka kapteinis ved kaltētās zivis. Tā arī patiesībā bija. No dienas dienā saules kveldētajā kuģī zivis sāka smakt un izplatīt riebīgu smirdoņu. Apdullinoši brēkdami, kuģim sekoja kaiju bari. No šūpošanās un šķebīgās smakas sāka mesties nelabi ne tikai pasažieriem — Tvirbutam, Tīšam fon der Rekeni un diviem viņa pavadoņiem —, bet arī jūrniekiem. Neveiksmīgā brauciena trešajā nedēļā kapteinis pavēlēja sasmakušās zivis izmest jūrā. Tomēr kuģi viņi nepagrieza un stūrēja tālāk uz ziemeļiem — Nargenas un Tallinas virzienā. Kāpēc? Kas vēl viņam kuģī vedams? Varbūt tajā atrodas arī slepena, pat jūrniekiem nezināma krava? Varbūt tās dēļ kapteinis nav drīkstējis piestāt krastam, kur pagadās?

Aiz izmisuma Tvirbuts zvērēja, ka atdošot kapteinim visu naudu, ar kuru viņu apdāvinājis Sāmsalas bīskaps, taču peļņa kapteini nebija sakārdinājusi, viņš pat nepaprasīja, cik daudz šīs naudas braucējam līdzi. Tad Tvirbuts viņam pačukstēja:

"Kaptein, es esmu izbēdzis no gūsta, es sapūšu cietumā, ja jūs mani aizvedīsiet atpakaļ uz Kuresāri!"

"Neko es nevēlos zināt, neko!" kapteinis iekliedzās. "Man nav daļas, no kurienes tu esi izbēdzis un uz kurieni bēdz!"

Vecais, skarbais kapteinis ar biezajām, sprēgainajām lūpām un mazajām, caururbjošajām ačelēm platajā, tumsnējā sejā… Tagad Tvirbuts viņam tikpat pateicīgs kā Sāmsalas bīskapam, kam bija uznākusi vēlēšanās palaist viņu brīvībā. Kādu nakti Kiprijonu pamodināja Tīss fon der Reke, Dobeles komturs, kas arī brauca mājās, tikai no Hesenes, līdz ar diviem pavadoņiem. Viņš sāka tincināt Tvirbutu: kur tu dzīvo, kur atrodas tava muiža — vai patiesi netālu no šiem krastiem? Tālu nav, Tvirbuts atbildēja. Pēc Rekes uzbudinājuma viņš saprata, ka noticis brīnums un kapteinis nakts tumsas aizsegā vada kuģi uz sauszemes krastu. Nē, tagad Tvirbuts nevienam nebūtu stāstījis, kur patiesībā atrodas viņa mājas! Tobrīd pat viņš pats par to nebija domājis. Sirds vai lēca no krūtīm laukā: kaut tikai piestātos sauszemes krastam, kaut tikai piestātos! Uz sauszemes viņš nepazudīs — pāries, rāpus viņš pārrāpos mājās, lai tas prasītu, cik nedēļu prasīdams!…

"Ja tu man varētu aizdot vai pārdot karieti un zirgus, es kāptu krastā kopā ar tevi. Man arī nav ne mazākās vēlēšanās atgriezties I.ībekā," Reke sacīja.

"Labi, es aizdošu!" Tvirbuts atbildēja.

Nabaga Dobeles komturs… Ja viņš būtu zinājis vai vismaz nojautis, kādiem tukšiem ceļabiedra vārdiem viņš uzticas… Viņš būtu bijis ar mieru atgriezties pat Hesenē, ne tikai Lībekā! Kapteinis ievadīja kuģi šaurā un garā līcī, un tagad Kiprijons min: vai tas nav pusceļā starp Hāpsalu un Verderu? Divi jūrnieki nolaida ūdenī mazu laiviņu, tajā stāvēdami, viņi saņēma uz rokām Tvirbutu, Tīsu fon der Reki un divus tā pavadoņus. Ceļinieki bija atpeldējuši no kuģa varbūt kādus dažus desmitus asu, kad manīja, ka laiviņā smeļas ūdens. Laiviņa bija par mazu, lai varētu noturēt sešus vīrus.

"Ūdenī!" Tīss fon der Reke uzbrēca saviem pavadoņiem. "Turieties pie laivas un peldiet!"

"Komandor, tu mūs pazudini!" iebļāvās viens no pavadoņiem. Komturs zvēla viņam pa krūtīm, un pavadonis noplunkšķēja tumšajā ūdenī. Otrs pavadonis palika kvernam laivā — ūdens pāri malām vairs nesmē- lās. Ūdenī bija izmests tas, kurš visstiprāk baidījās noslīkt. Nobraukusi vēl dažus simtus asu, laiva atdūrās pret krastu. Tvirbuts izkāpa. Visapkārt auga kupla zāle, čabināja lietus, degunā iesitās stipra un asa zemes smarža, un Kiprijons sāka smieties, gluži kā prātu zaudējis — galvu atgāzis un lietū aizrīdamies…

Cik mānīga ir brīvības sajūta!… Tu jūti brīvi un līksmo par to, bet īstenībā šī brīvība vēl aizvien mīt tālumā…

Tvirbuts palūkojas debesīs; ieraudzījis pār apvārsni pazīstamu zvaigzni, viņš pieceļas un ierauga vēl divas spožas zvaigznes — nu jā, aust Sietiņš, tūdaļ sāks svīst gaisma. Nosalis, pirmsausmas dzestrumā trīcēdams, Tvirbuts sper platus soļus pa dīķmalas akmeņiem un iznāk uz takas. Viņš čāpo ieplestām kājām, lai tumsā taka nepazustu. Viņš ienirst melnā ēkas ēnā. Atver čīkstošās durvis, lēnām ieiet melnajā priekšnamā, tad blāvā istabelē, kurā ierauga apkvēpušus pavarda akmeņus, starp tiem plēnējošas ogles un nostāk no pavarda uz klona guļošu vīru.

Kiprijons pietupstas, pastiepj rokas pret pavardu, groza tās un silda virs dziestošajām sprikstīm. Ieraudzījis, ka pie oglēm sasildīties nevarēs, viņš uzmet tām sausus, sīki salauzītus zarus. Ugunskurs sāk gruzdēt un sprakšķēt, un pēkšņi uzplaiksnās zilgana liesmas mēlīte. Bērnībā, kad Kiprs auga tēva muižā, viņa istabā ik rītu uguni aizkūra vecāmāte — mātes māte Auka Alšiene. Viņa ilgi rosījās ap pavardu, uzpūta čūkstošos un dūmojošos žagarus, tad, ugunij iedegoties, sāka priecīgi izsaukties, jūsmināties un zem deguna bubināt savus buramvārdus: svētā Gabija dārgā, guļos un ceļos, un tavu vārdu izčukstu… Cik tālu atpakaļ vien atmiņa sniedzas, vecāmāte nekad, nevienu pašu rītu, Kipra istabā iekurt uguni nebija ļāvusi kalpiem — aizvienādi viņa to iekūrusi te pati.

— Gabija, Gabija! — Kiprijons nodudina, paceļ acis no uguns un cieši blenž uz aizmigušo Reki. Kā tik ilgi cilvēks var gulēt… Tīss bija aizmidzis aizpagājušo nakti, bet guļ vēl joprojām, varbūt pat nepagriezies uz otriem sāniem, — rokas saliektas elkoņos, galva atmesta atpakaļ, mute pusviru… Pa pusei paslējies, Kiprijons pievirzās tuvāk ceļabiedram, noliecas pie pašas sejas, nolūkojas tajā un ieklausās. Tīss elpo, tik tikko nomanāmi, tomēr elpo… Pats Dievs palīdz Rekem, uzsūtīdams viņam tik dziļu miegu. Bet tas bija vēl pavisam nesen, kad Kiprijons baidījās, kaut Reke nesajuktu prātā. Dobeles komturs bez mitas ņurdēja, lādējās un ārdījās, draudēja visai pasaulei ar zobenu un asinīm, bet, sajutis savu bezspēcību ceļojumā kaut ko grozīt, tūdaļ ļāva vaļu asarām, krita izmisumā, svaidījās un plēsa sev nost drēbes.

Tvirbuts nedusmojās uz Tīsu un neuzskatīja viņu par gļēvnadzi. Ilgāk par nedēļu viņi bija gājuši labā saskaņā, vīrišķīgi pārciezdami klaidoņu grūtības. Mežs, cauri kuram viņi bija lauzušies cietzemes iekšienē uz dien- vidrietiem, pēc viņa domām — uz Zontakenas pusi, bija vecs, čūkslains, cilvēku neskarts — brikšņi, biežņas, nepieveicamas vējgāžu kritalas… Tāpēc, ja pagadījās seklāks strautiņš, viņi gāja pa tā gultnes oļiem. Viņi nonāca pie stirnu dzeramvietām, nogriezās uz zvēru iemītām takām, reižu reizēm iznāca klajumos, nodedzināto ciemu kādreizējās vietās, no kurām uz rītiem pletās izdegušu mežu klaidumi. Starp rēgaini snaikstīgiem apdegušajiem stumbriem sausās sagāzenes bija pārvērtušās pelnos un gruzdošās oglēs, pa tām iešana vieglāka nekā pa brikšņiem, vienīgi mutuļi melno kvēpu, kuri uzputēja no kājapakšas, grauzās acīs, līda degunā un mutē, smacēdami nost. Drīz jau seja viņiem kļuva melna, drēbes piesūcās ar putekļiem un degumu izgarojumiem. Meža ugunsgrēka vietas izbeidzās pēkšņi, at- dūrušās pret necaurejamiem džungļiem, kuru čūkslienas bija drēgnas, pu- vešu un trūdu pilnas, pat ugunsposts, līdz tām aizložņājis, bija apdzisis.

Šādiem lūznājiem viņi gāja apkārt, mezdami lielus līkumus, apmākušajās dienās zaudēdami apjēgu, uz kuru pusi pagriežas. Viņi priecājās, atkal nonākuši pie kāda strauta gultnes, nomazgājās, atspirdzinājās un pa urgas vagu devās tālāk. Bet tieši strautu dēļ viņu starpā bija sākušās nesaprašanās. Reke bažījās, ka strautu gultnes viņus ved uz rītiem, pat uz ziemeļrītiem — uz citu pusi, nekā vajadzīgs viņiem. Tā bija taisnība, bet pa strautiem viņi dienā daudz varēja veikt, turklāt tajos ņudzēt ņudzēja zivis, kuras viņi viegli varēja noķert, un Kiprijons pārliecināja ceļabiedrus: pie upītēm jāturas tik ilgi, kamēr nebūsim nokļuvuši pie kāda lielāka ceļa. 'lād ātrāk — vienā, divās dienās — varētu noiet uz dienvidrītiem tādu attālumu, cik nedēļā esam novirzījušies uz ziemeļiem. Lauzdamies cauri čūkslājam taisni uz dienvidrītiem, drīzāk mājās nenokļūsim — ja nu vienīgi atstiepsim kājas, Tvirbuts klāstīja ceļabiedriem. To saprata gan Reke, gan abi viņa pavadoņi. Taču nemiers un sapīkums viņiem sirdī auga augumā. Vēlēšanās drīzāk aiztapt pie lielāka ceļa izsmēla pacietību, un aizvien biežāk viņi sastrīdējās nieku un sīkumu dēļ. Aizvien biežāk Reke pieprasīja, lai viņš izstāstot, kur atrodas Tvirbuta mājas, kāpēc viņi nevarot un nevarot pie tām nonākt.

Vairākas dienas Kiprijons no tiešas atbildes atvairījās ar jociņiem, izdomātiem vietu nosaukumiem un noslēpumainām vīpsnām. Vienlaikus viņš lieliski saprata, ka Reke un viņa pavadoņi ilgi neļausies vazāt sevi aiz deguna. Agri vai vēlu patiesību vajadzēs pateikt. Sestajā ceļa dienā viņi negaidīti izlīda no skujkoku meža un nokļuva pļavās starp kupliem krūmiem. Pāri pļavām aizlīkumoja celiņš. Prieks aptumšoja Kiprijonam acis un prātu, viņš nodomāja, ka pa šo celiņu viņi aizies diezin cik tālu. Ceļabiedri arī noticēja, ka nonākuši pie glābēja ceļa. Reke un viņa pavadoņi, sajūsmā izkliegdami uzvaras saucienus, saklupa uz ceļiem, ar dūrēm un pieri sāka dauzīt celiņa zemi un bučot to. Cik lieliska izdevība izstāstīt viņiem patiesību, kur atrodas manas mājas, Tvirbuts nodomāja, tik stipri priecādamies par celiņu, viņi pat nesadusmosies uz mani. Un Kiprijons sāka stāstīt, ka viņa mājas atrodoties tālu, daudz tālāk nekā Rekem, lai viņš nemaz necerot, ka pārbraukšot Dobelē ar viņa zirgiem — visticamāk, Kiprijons pārbraukšot mājās ar Rekes zirgiem, ja vien komturs došot viņam zirgus. Reke nebija dusmīgs uz Tvirbutu. Viņš pajokoja, ka arī blēdība reizēm nākot par labu: šobrīd Tīss vēl būtu staigājis pa Lībeku vai Heseni, lauzīdams galvu, kā atgriezties mājās, bet šeit viņi jau atraduši ceļu!… Reke pat uzsita Kiprijonam uz pleca un apsolīja, ka nežēlošot labdarīgajam blēdim ne pašu labāko zirgu. Tvirbutam veicās. Patiesība, kuru viņš bija izstāstījis ceļabiedriem, tos nebija sakaitinājusi.

Taču pa šo atpestītāju ceļu viņi nenogāja ne pusi jūdzes. Celiņš sāka izzust zālē, sazaroties tik tikko ieraugāmās sliedēs, priežu mežs to malās tapa aizvien retāks, un uzradās pusauga pricdītes. Zeme ceļiniekiem zem kājām sāka līgoties un šūpoties, atskanēja ūdens šļaksti, un drīz jau viņi apstājās, līdz ceļgaliem iestrēguši ļumīgajās sūnās. Neviens neuzdrīkstējās bilst kādu vārdu. Acu priekšā viņiem pletās nepārskatāms purvs, rai- buļodams zilganiem zileņu ceriem, vaivariņu vēdekļiem un pāraugušu mazpurenīšu dzeltenajiem gļecekļiem. Šajā brītiņā, šķiet, apdzisa viņu pēdējā cerība ne tikai atgriezties mājās, bet arī izkulties dzīviem. Daba gluži kā ņirgājās par viņiem. Saule spīdēja karsta un mīļa, rūgtenā vaivariņu smarža reibināja, un purva klājiens zaigoja tīrā zaļumā, samtains un puķains, no skata ciets kā pļava. Bet ko gan vērts šis neizsakāmais skaistums izmocītajiem ceļiniekiem? Ja spers soli — varbūt iestigs līdz jozmenim. Taču pat šajā brīdī Reke nelamājās kā traks un nemetās vainot Tvirbutu. Tīss pacietīgi klusēja. Viņi griezās atpakaļ uz celiņu, tad sāka apiet purvu gar mežmalu bez jebkādas taciņas. Visi klusēja, katrs ietaupīja savus atlikušos spēkus. Vai to pietiks, lai izķepurotos ārā no šīs nolāpītās staignas? Rekem un viņa pavadoņiem tagad bija divtik grūtāk: zudis ne tikai atpestītājs ceļš, bet arī cerības, ka varbūt nav vairs tālu līdz Tvirbuta muižai, bet tajā — karietē iejūgti četri spīdīgi zirgi…

Līdz vakaram viņi aplieca purvu un pa priežu mežu iznāca koši baltā bērzu birzī. Pārgurumā ļimstošām kājām un rokām viņi sakrita sūnās un aizmiga. Bet, knišļu sakosti, viņi drīz pamodās un mocījās līdz rītam: snauduļoja, svēra tabaku un no dzestruma klabināja zobus, ne mirkli neizlaiz- dami no prāta savu briesmīgo stāvokli.

Otrā dienā viņi nonāca pie cita celiņa. Tas aizlocījās starp bērzu un apšu birztalām, smilšains un labi iebraukts, patiešām jau līdzīgāks lielākam ceļam, tomēr neviens no ceļiniekiem tagad neiedrošinājās par to priecāties. Debesis bija apmākušās, cauri mākoņiem nebija ieraugāma ne miņa no saules un pat nebija aptverams, uz kuru pusi pa šo ceļu jāiet. Rckes pavadoņi aizgāja uz vienu pusi, Tvirbuts uz otru. Izlūkojušiem, kurp ceļš ved, viņiem vajadzēja atgriezties pie Rekes, kas palika bērzājā gaidīt. Rekes pavadoņi neatgriezās. Baidīdamies, ka varbūt kalpiem gadījusies kāda nelaime, viņi devās tos meklēt. Varbūt tiem uzbrukuši laupītāji, varbūt aizturējuši šejienieši, varbūt sagrābuši Gotharda Ketlera vai zviedru karotāji — vai mazums pašlaik I.īvzemē visādu tās postītāju? Meklēdami kalpus, Reke ar Tvirbutu nosoļoja apmēram pusotras jūdzes. Pa tukšo. Viņi nesastapa nevienu dzīvu dvēseli, nenonāca ne pie ciema, ne vientuļām mājām. Pievakarē cauri mākoņiem iespīdējās saule, un abi atskārta, ka viņi iet uz ziemeļvakariem — uz pretējo, nevis vajadzīgo pusi, tāpēc tūdaļ pagriezās un devās atpakaļ. Šaubu viņiem nebija: Rekes pavadoņi no viņiem aizbēguši. Kopš tā laika Tīss vairs nespēja savaldīties. Bojāeja viņam sāka rēgoties uz katra soļa. Nolādētā, iztukšotā, naidnieku nopostītā līvu zeme!… Ne tikai cilvēka balsi tajā nevar dzirdēt — pat ne suņa rejas, ne gaiļa dziesmu!… Neviens viņiem nepalīdzēs, neviens viņiem nenāks palīgā, neviens!… Viņi nomocīsies, zaudēs spēkus, saļims kādā meža čūkslī un izdvesīs pēdējo elpas pūtienu!… Āmen — ne kapa, ne krusta, ne vēsts tuviniekiem…

"Lībieši, viņi ir lībieši!" atcerējies aizbēgušos kalpus, Reke plosījās. "Par lopiem, par zvēriem viņi ir briesmīgāki, es sen jau to zināju! Ak, velni, visi viņi jāizkauj un jāizkarina pa kokiem, lai tirinās, kamēr sapūst!"

Lībieši, vai gan no viņiem aizbēguši lībieši? Aizbēguši taču bija kunga kalpi! Nē jau, nē, Tvirbuts neattaisnoja aizbēdzējus. Ejot četratā, viņi būtu jutušies drošāki un stiprāki. Taču apvainot šos vīrus nesapratnē, gribas vājumā vai nodevībā Kiprijons tāpat neuzdrošinājās. Kad piemeklēja nelaime, Reke vienu no viņiem bija izgrūdis no laivas, viņi abi to nebija aizmirsuši un nebija varējuši aizmirst. Viņi bija sapratuši: ja šajos nepazīstamajos mežos apstākli atkal spiedīs izlemt, kuram jāpaliek dzīvam un kuram jāiet bojā, kungam roka nenodrebēs — paliks kungs. Šīs domas par aizbēgušajiem kalpiem Tvirbuts neklāstīja Rekem. Bet klāstīt nebija vajadzības. Reke pats saprata, ka sevi sodījis, viņā naktī izgrūzdams kalpu no laivas. Vai tonakt viņam maz bija ienācis prātā, ka viņa kalps var noslīkt? Nē, nebija, un kalpi lieliski zināja, kādu cilvēku pametuši likteņa vaļā, paši aizbēgdami.

"Lībieši, nolādētie lībieši!" Reke ārdījās. No trakajām dusmām un izmisuma viņam arvien vairāk juka prāts. Gadījās pat tā, ka viņš krita gar zemi, plēsa sev nost drēbes un dzina prom Tvirbutu, pieprasīdams, lai viņu pametot mežā pavisam vienu. Bet no plosīšanās Tīšam spēki izsīka, neprātīgās dusmas noplaka, acis kļuva gaišākas, un Reke atkal cēlās kājās un gāja pakaļ Tvirbutam sakņupis, galvu nokāris, ne vārda nerunādams. Gods, samīdīts viņa gods! Vai tikai tāpēc Tīšam nebija vislielākās ciešanas? Kuģī, kad vēl pat nebija ne jausmas par mokām, kādas stāv priekšā, Tīss lielīdamies stāstīja ceļa biedriem par savu tēvu Dīderihu fon der Reki Bagāto, bijušo Kamenas un Unas vaivadu, I.ojes pārvaldnieku, un tuvo radinieku Johanu fon der Reki, Livonijas ordeņa bijušo mestru. Rekes valdīšanas laikā līvzemieši dzīvojuši drošībā un turībā. Tīsa tēvs gādājis par Kurzemes nabagajiem, vārgdieņiem un bāreņiem. Kad tēvs kritis no ienaidnieka nodevīgās rokas, kurzemnieki četras nedēļas neesot strādājuši, gājuši baznīcā un aizlūguši par nelaiķa dvēseli. Kad miris mestrs Jo- hans, četras nedēļas neesot strādājuši, lūguši Dievu visi līvzemieši — gan vācieši, gan vietējie. Šie vietējie Rekēm, vienīgi Rekēm bijuši pateicīgi, ka nav izmiruši badā, ka izdzīvojuši un laimīgi audzina bērnus. Bet kāds labums, ka šie bērni izauguši? Reki piemeklējusi pirmā nelaime un — kalpi aizbēg, pamezdami labdari likteņa vaļā!

"Neaptēstie tēvaiņi! Nekad viņi labu neatmaksās ar labu! Nekad!" Reke atkal sāka skaisties, iedams Kiprijonam aiz muguras. Tagad Tīšam pašam vajadzēja noķert zivi, izrakt sakni un žāvēt apavus. "Lībieši, nolādētie lībieši!" Tīss lādējās, atkal lēnām uzkaisa un satrakojās, atkal šis niknums viņam beidzās ar baigu trakuma lēkmi.

Te nu viņš, Tīss fon Reke, guļ aizmidzis jau otro diennakti! Miega dēļ Tvirbuts viņu apskauž. Kiprijons ne atcerēties nevar, kad būtu gulējis ilgāk par pusi nakts. Un arī tas, ko Kiprijons sauc par miegu, bieži vien bijusi snauda, vien zaķa miegs, vien draudīgi, biedējoši murgi. Tvirbuts jūt: nelaimi, kurā iekūlies, viņš pārdzīvo vieglāk nekā Reke — Kiprijons vēl ne reizi nav kritis galīgā izmisumā, 110 šausmām viņam vēl nekad nav aptumšojies prāts; bet griba un pašsavaldīšanās patērē daudz spēku, un tie, šaubu nav, izsīks drīzāk nekā Rekem, ja viņu ceļš ievilksies vēl uz ilgu laiku. Reke ir apbrīnojami veselīgs cilvēks. Viņš aizsvilstas, iedegas, gāžas gar zemi kā prātā tērēts, tomēr ceļas kājās un — atkal mundrs, atkal priecīgs par katru paveikšanos ceļā. Kā viņš bija skrējis — palēkdamies kā puika — pāri izdegušajai meža norai, ieraudzījis neskartas palikušās mājas!… Mājās viņi nebija uzgājuši ne dzīvu dvēseli — ne suņa, ne kaķa, toties atraduši miltus, sālītas un žāvētas gaļas gabaliņus un lieliskas šķiltavas uguns izšķilšanai. Vienā redzējienā Reke bija aizmirsis par visām ceļa nedienām. Tukša, pieputējusi, visādu pretīgu smaku piesūkusies būdele viņam bi ja kļuvusi par paradīzi. Apbrīnojami mierīgs, pat lepns viņš ielaidis pavardā uguni, katlā gatavojis un vārījis strebekli, izklājis uz klona vecu sienu guļvietai! Un tagad nu viņš guļ, otro diennakti guļ…

Tvirbuts pārnes no upītes ūdeni, uzkarsē pavardā vārošu un bļodā ar ūdeni iemērc saziedējušas maizes kancīšus. Pietiek kvernēt šajās mājās, jāiet! Būdelē ēzdami un gulēdami, viņi mājās nenonāks. Jāpaņem viss, kas būdā vēl ēdams, un jādodas ceļā, jāiet dienu un nakti.

Tvirbuts pieiet pie guļošā Tīsa un sapurina aiz pleca. Reke iekunkstas un sačāpstina lūpas, tomēr nepamostas. Kiprijons satver viņu aiz pleciem, uzvelk sēdus, krata Tīsa nokareno galvu un ar plaukstām iepliķē pa vaigiem. Reke paver acis, blenž Kiprijonam sejā un satrūkstas.

—    Kas noticis? Ko mēs šeit darām?

—    Neko nedarām, — Tvirbuts saka. — Vajag iet, Tīs!

—   Iet, jā, iet, vajag iet! — Reke atgūstas, izbola acis, pielec kājās, grīļojas, mīņājas, pie sienas turēdamies, šļūc pie ūdens tovera, iegrūž tajā galvu, nosprauslājas, aukstuma kratīts, noskurinās, skatās uz visām pusēm, ģeņ- ģerē pa istabu, vāc kopā apavus, drēbes, savus sīkumus, ņurdza visu klēpī, murminādams: — Ejam, ejam, ka tevi sasodīts, ejam…

—    Pagaidi, iedzersim karstu! — Tvirbuts ierunājas, bet Tīss viņā neklausās, basām plekšina ārā pa durvīm, cauri tumšajam priekšnamam, ejam, viņš murmina, ejam, ar plecu atgrūž ārdurvis un iznāk rītausmas gaismā — apžilbis mirkstinās un krata galvu. Varbūt tikai nupat Reke atgūstas no miega. Rokas viņam gausi atslīd lejup, drēbes izveļas no klēpja un sagumst pie basajām kājām. Brītiņu Tīss stāv, rokas nokāris, skatās uz māju pagalmu, uz akmeņiem pie dīķa, uz meldriem, uz satrunējušo zedeņu žogu krastā… Visas pagalma maliņas aizaugušas, zālē ieaudzis, gluži kā spoks no tās palien salūzis ritenis, sabiris kubuls, lietū un saulē sazilējuši riķi… Ejam, čukst Tīss, ejam, bet kājas viņam ielīkst, ielīkst, Reke saplivi- nās un atsēžas uz augstā, saplaisājušā būdas sliekšņa. Viņš nokārsta galvu, ar elkoņiem atbalstās pret ceļgaliem un saņem plaukstās deniņus.

—   Tīs! — Tvirbuts uzsauc.

Reke gluži kā nedzird, sēž uz sliekšņa saliecies, pakņupš, vien saplīsušu kreklu apvilcies, ar plaukstām deniņus saspiedis, un Kiprijons satraucies iet viņam klāt.

—   Tīs, nu kas tev lēcies! Mums jau sāk veikties — tagad mums būs milti, žāvēta gaļa… Atradis laiku bēdāties, Tīs!

Reke neatbild, nepaceļ galvu, tikai plaukstas viņam lēnām slīd pa deniņiem un aizspiež ausis, lai nekas vairs nebūtu jādzird.

2

Apkārt egles kļūst aizvien retākas, sākas lapkoku meži — bērzu, ozolu un apšu birzis, caur kurām plīvā rītausmas miglas izkliedu vāli. Bērziem lapas dzeltē, daudzas jau dzelteno zemi. Gar birzmalām laidelējas strazdu un meža cīruļu bari. Mazie putniņi ir siltuma bērni, viņiem jau iedveš bailes rītausmas dzestrums, viņi jau pulcējas baros, drīz aizlidos no rudenīgās dzimtenes uz siltajām zemēm. Kas nekaiš putniņiem, tie vienmēr zina, kur viņi atrodas un uz kurieni lido. Uzlaižas augstu debesīs, ar actiņām pārskata zemi un mežu klaidus, un viņi jau zina, kur plūst upes, plešas ezeri, kur slejas tumšie eglieni un kur — baltās bērzu birztaliņas… Bet kur šobrīd atrodas viņi, Kiprijons un Tīss? Pie Vilandes? Netālu no Zontakenas? Bet varbūt viņi jau soļo pa kādu vietu starp Vilandi un Paistu? Cik reižu Tvirbuts, kalpodams par ziņnesi, jājis cauri Vilandei, cik reižu ieturējis vakariņas iebraucamajā vietā starp baznīcu un zemes pārvaldnieka pili, cik reižu dzirdījis zirgus straujajā Mētras upē — pat ne apjausmas nebija bijis, ka viņš reiz klaiņos pa mežiem netālu no Vilan- des, meklēs šo pilsētu un atrast nevarēs…

Tur kūp dūmi. Kas tur deg? Liesmu apņemts liels krūms, tagad vairs nevar pateikt, kas tas bijis, — lapas jau sadegušas, šobrīd liesmo sapiņķerējušies zari, liekas, uguns kaut ko ada… Pie degošā krūma spiežas trīs bērneļi — meitene un divi puikas: basi, rasā sarkanām kājām, garās pašaustās drānās un veltas vadmalas svārkos nav redzama neviena poga, mazās rociņas nemitīgi tvarsta svārķeļu stērbeles, vīstās un tīstās tajās, lai būtu siltāk… Meitene dzegužraiba, bezmaz sarkanmate, zēniņiem mati rūsgani, cekuls miglā samitris, ar čabām pieķēries… Vai viņiem jau ir deviņi gadi? Ja Tvirbuta Petrelis šeit būtu kopā ar viņiem, vai viņš būtu pazinis tēvu?

Rekc uzrunā bērnus vāciski, vēl kādā — varbūt lībiešu — mēlē. Viņš jautā, kā sauc šo vietu, kurp aizved celiņš, varbūt tuvumā kaut kur esot baznīca, kurā tie iet? Bērniņi klabina atkārtu lūpu, blenž ieplestām acīm, klusē, nesaprot nevienu svešā onkuļa vārdu. Reke atkārto: Vilande, Vilande, Zontakena, Zontakena — mazajiem šie miestu nosaukumi varbūt liksies dzirdēti?… Ar cerībām viņš dudina: Karkus, Paista… Rīga, vīlies viņš iesaucas, Rīga!… Un bērneļi pārbijušies metas prom, ceļinieki ierauga muguras, aplipušas ar čabām, un zibošo kāju sarkanās pēdas… Varbūt kādas simt asis aizjozuši uz visām pusēm, bērni atkal sanāk kopā. Tur, kur viņi sanākuši, ceļavīri ierauga pelēku kazu ar mazu, melnu tesmeni. Redzi, kā — pusaudži gana lopiņu, dedzina krūmu un pie tā sildās… Reke joprojām nezaudē cerību ar ganiņiem sarunāties, iet tiem tuvāk, kaut ko stāsta Tvir- butam nesaprotamā valodā, rādās ar pirkstiem, ķiķina, smejas, stāsta atkal… Tomēr bērneļi viņu nesaprot. Tie spiežas ciešāk cits pie cita, kļaujas, varbūt grib aizstāties priekšā savam lopiņam, lai neierauga svešās acis. Puikām ieplešas nāsis, abi sāk dusmīgi šņācināt, skuķēns baida Reki ar saboztu pieri un dusmīgām acīm… Kur viņiem ir mājas, kas vēl viņiem ir bez kazas? Vai tēvs ir, vai māte ir?

— Tīs! — Tvirbuts uzsauc. — Nāc atpakaļ, Tīs!

Reke apstājas, runā uz bērneļiem pa gabalu. Viņa balss skan augstprātīgi un priecīgi, Reke visu laiku braši paslej galvu, te izmet gaisā vienu roku, te otru, te abas reizē. Ko tas varētu nozīmēt? Kā šī svešinieka plātīšanās lielās bērzu birzs vidū būtu jāsaprot bērniem, kuri šeit dzimuši, šeit dzīvo un šeit gana savu vienīgo lopiņu?

— Mans Dievs, mans Dievs! — Tvirbuts nočukst, apsviežas riņķī un pa celiņu ātri dodas prom — dziļāk dzeltējošās dūmakas tītajā birztalā. Šie sīkalīši nekad mūžā nebūtu atkāpušies un atdevuši kazu, ar zobiem un nagiem būtu aizstāvējuši to pret uzbrucējiem… Tvirbutam aiztrūk- stas sirds: šīs mājas, kurās viņi ar Reki pūtušies un sildījušies, varbūt šīs mājas pieder šiem bērniem? Varbūt viņi vieni palikuši tajās dzīvot? Varbūt viņi izdzinuši kazu uz bērzu un apšu birzīm un pat pa naktīm neatgriežas tukšajā mājā? Varbūt viņiem baigi tajā atgriezties? Varbūt viņi redzējuši savā pagalmā nokauto tēvu? Varbūt pakārto māti redzējuši dārziņā? Varbūt šie milti, šī žāvētā gaļa, ko viņi aiznes, — Tvirbuts, re, sažņaudz kules galu saujā — ir viss, ko vecāki atstājuši šiem bērniņiem?…

Tvirbuts neapstājas, neskatās atpakaļ, arī Reki negaida — ciešāk aizžņaudz kules kaklu un pasteidzina soli. Ak, bērniņi, bērniņi, jums ir kaza, nedusmojieties uz mani, arī es vēlos izdzīvot, man arī ir bērni, mazi bērni… Žēla nopūta tūdaļ izlaužas Kiprijonam pār lūpām: ak, es esmu briesmīgs, jau esmu briesmīgs — par ko es pārvērtīšos beigu beigās, kas es būšu — vai vēl cilvēks? — kad pienāks mirstamā stunda?…

Reke vairs neķēmojas, nemēģina sasmīdināt bērnus. Viņš rēgojas starp bērziem, nokāris galvu, lūr uz bērniem caur pieri un klusītiņām bubina: lībieši, nolādētie lībieši, — apgriezies soli aiz soļa iet atpakaļ uz celiņu gar liesmojošo krūmu. Atkal abi ceļinieki dodas cauri dūmakainajai, dzeltējošajai bērzu birzij — Tvirbuts pa priekšu, Reke, palicis tālu iepakaļ, tālu iepakaļ…

Kamēr Tvirbuts uzturējies lauku mājās, kamēr tajās kūris pavardu, kamēr staigājis pa ābeļu dārziņu, kamēr sēdējis uz akmeņiem pie dīķa — šīs mājas, visi tās nostūri viņam vēl likušies nepazīstami, sveši un nemājīgi… Tagad šķiet, ka neviena lieta viņam nebija atsaukusi atmiņā ne vecāku muižu, ne sievas vecāku muiželi. Šejienes mājas ēkas citādi būvētas un citādi izskatās. Bet varbūt šīs svešatnīguma jūtas Tvirbutā izraisījusi vienīgi nekārtība — putekļi un netīrumi istabā un zāle uz pagalma taciņām? Varbūt svešas un atbaidošas šīs mājas viņam likušās tāpēc, ka tajās nebija nevienas dzīvas dvēseles? Nu, tagad taču mājas viņa atmiņā jau gluži savādākas — kārtīgākas, skaistākas, klēts līdzīga vecāku klētij, dārziņš atsauc atmiņā sievas vecāku dārzu… Nūja, tur jau Dvarčūns, Kip- rijona sievastēvs, Upītes apriņķa šķilteris, sparīgais, sirmais vīrs nāk uz savu dārziņu, uzkar zarā baltu dvieli, atloka apakškrekla piedurknes, iemērc rokas silē ar ūdeni, mazgā tās, berzē, brucina ar pelniem, noskalo seju — tūdaļ sēdīsies braucamajā un dosies darīt savu darbu: varbūt kāds kādu nositis, varbūt apzadzis, varbūt svešu zemi apcēlis, un šķiltera pienākums notikuma vietu apskatīt, cietušos uzskaitīt un lieciniekus sasaukt. Tīrīgs un lepns ir šķilteris, Tvirbuta sievastēvs, viņš zina, ka ir svarīgs vīrs, allaž jūt savu vērtību. Ieradies nozieguma vietā, viņš ne ar vienu neielaidīsies nekādās runās, līdz viņam nebūs padots ķipis ar ūdeni, līdz vēl reizi — tagad jau visiem redzot — nebūs nomazgājis rokas, līdz rūpīgi tās nebūs noslaucījis spodrā dvielī: pēc tam jau ķersies pie darba, rēķinās, mērīs, prašņās, tirdīs un apskatīs, bieži ar rokām arī pilnīgi neko neaiztikdams.

Un tur jau klumpačodama, brunču stērbeles plandīdama, pāri pagalmam steidzas Elena Tvirbutiene, Kiprijona māmuļa, baltu, izbiedētu vaigu. Viņa jož ārā pa sētas vārtiem, pa taciņu pakalnā augšā, gar Jūras upītes zaļo krauju, brien pāri braslam un lien iekšā kārklu krūmos pretējā krastā… Tūdaļ pagalmā iejās vairāki bruņoti jātnieki, kurus sūta žemaišu stārasts 110 Telšiem, tos pavadīs Rietavas karvedis Jozaps Svirgailis — nemierīgs un nobažījies, vai viņa ziņnesis paguvis darīt zināmu Tvirbutienei par negaidītajiem ciemiņiem, vai sieva paguvusi noslēpties… Stārasta karavīri virinās durvis, izkratīs visu muižu un meklēs Elenu Tvirbutieni — veltīgi meklēs… Viņu neatradīs ne pagrabā, ne pieliekamajā, ne siernīcā uz klēts jumta… Tvirbutu muiža būs gluži kā izmirusi, tikai goda klētī, kambarītī ar mazu rūtiņu, karotāji ieraudzīs vecum vecu sievu, kura guļ baltā gultā, ar vairākiem pagalvjiem apspraudīta. Bet arī viņa būs aizmigusi, un viņas sirmā, noslīgusi galviņa purēsies. Karotāji sauks, kliegs un modinās viņu kā prazdami — veltīgi, večiņa nepamodīsies. Tad kambarītī ienāks kar- vedis Svirgailis — ko jau, ko, bet Auku Alšieni viņš labi pazīst —, pieies pie večiņas gultas, pielieksies un iekūkos viņai ausī: ku-kū… Vecīte satrūksies, pavērs acis, cieši nolūkosies karvedim sejā un klusītēm teiks: ej, mīļumiņ, ej, paskaties kuldā, tur uziesi krūzi, krūzē — siltus sviklus… Tā pateikusi, vecīte atkal aizvērs acis, atkal aizmigs un gulēs mierīgi, līdz atkal kāds iekūkos ausī — tikai dzeguzēna, bezpatvēruma bārenīša, balsī viņu var pamodināt…

Saulainās atmiņas!… Tās ir skaistas, tās ir sērīgas, tās pārpilnas ilgām pēc mājām, tās apspīd Kiprijonam dvēseli skumjā un svinīgā gaismā, tās padara dzidrāku šo posta dienu, šo svešo ceļu zem kājām un nostiprina pārliecību, ka visas nedienas beigsies labi… Atmiņas viņu apskaidrojušas, bet arī tās mazina spēkus, arī tās mazina, mans Dievs!…

Tvirbutu panāk Reke un sāk klāstīt, ka nupat pagājis garām krustcelēm un redzējis, ka pa celiņu uz rītiem aizbraukuši vienjūga rati un tajos sēdējuši divi cilvēki…

Skriesim, Tvirbutu sagrābj prieks, dzīsimies pakaļ, un — viņi nogriežas no celiņa, teciņiem metas cauri birztalai — šķērsu vien, šķērsu vien, varbūt pagūs aizskriet ratiem priekšā?

Rati grab, reizēm nosprauslojas zirgs, tā balss Tvirbutam noskan brīnišķīgi — kā senos laikos, kā no sen aizmirstiem laikiem. Zirgu, bēri viņš bieži redzējis, pagrabos sapņodams par brīvību…

Viņi izspraucas no bērzu birztalas uz citu celiņu, nu jā, pajūgs jau pabraucis garām, jādzenas tam pakaļ. Vezumā sēž divi. Vīrieša mugura iespīlēta trinītī, galvā — zaļa tūka cepure. Vīrietim spiežas klāt sieviete, kailā roka ceļas viņam pār muguru un skauj vīrieša kaklu. Vīrietis sarosās, uzšauj zirgam ar pātagu, un sievietes roka noslīd 110 pleciem.

Tvirbuts ir tuvu pie vezuma, vīrietis pagriežas atpakaļ un lūr uz viņu. Nē, vīrietis nav nobijies, viņa skatiens laikam tikai vērīgs, dzeldīgs un caururbjošs. Tvirbuts sveicina lietaviski. Ja viņi ir latgaļi, vajadzētu saprast. Nesaprot. Reke vāciski sāk lūgties, lai vīrietis viņus paņemot ratos. Sēdētāji lūgumu saprot un pārmij skatienu. Vīrietis nodur acis, klusē un domā. Kaut ko viņam nodudina sieviete — jauna, iesārtu seju, varbūt vēl jaunava. Vīrietis pat nepakustas. Par ko viņš šobrīd domā, ko izlemj? Vai pustukšajā vezumā vietas diezgan? Vai zirgs varēs pavilkt? Vai šie svešinieki neatņems zirgu? Vai viņus nenomaitās? Vai mazums, par ko pašlaik var domāt līvzemietis, mežā sastapis divus nepazīstamus vīrus…

Beidzot vīrietis paskatās uz Tvirbutu, vāciski jautājums skan klusu, tomēr rupjā balss pauž spēku:

— Vai grožus noturēt māki? Ja ne, tad ne — par kučieri es jums nebūšu!

Zibinādama tvirtās, iedegušās kājas, sieviete tūdaļ pārceļas uz ratpa- kaļu un iekārtojas uz zāles. Vīrietis atdod grožus Tvirbutam, sarauktu pieri noskatās debesīs uz izklīstošajiem mākoņiem. It kā nopriecājies, ka varbūt nelīs, viņš norauj no galvas cepuri, nomet uz ratu dēļiem, pieturēdamies pie redelēm, pārvietojas uz vezumeļa galu un atlaižas blakus sievietei. Kādi cilvēki, kādi brīnišķīgi cilvēki, Tīss fon der Reke jūsmo, sēzdamies blakus Tvirbutam uz bukas. Kiprijona skubināts, zirgs sāk kustēties un uzņem raitus rikšus. Tīss visu laiku griežas atpakaļ pie zemniekiem, prašņā, kas šī par vietu, kurp ved celiņš un uz kurieni viņi — vai tālu? — braukdami. Nepazīstamā ceļabiedra jautājumi vīrietim nepatīk, viņš šņākuļo, grozās un knosās, gribēdams ierīkoties uz zāles pēc iespējas ērtāk, galu galā nenocieties apskauj sievieti, kļauj sev klāt, sāk viņu glāstīt un bučot uz vaigiem. Mēs esam nomaldījušies, Reke nerimstas, mēs dodamies no Hāpsalas uz Vilandi, un jau vairākas dienas apkārt, kopš esam nomaldījušies. Reke veltīgi dzisina muti. Jaunā sieviete vīrieša skaujās kļūst kvēlāka un neprātīgāka, pati kļaujas vīrietim klāt, pati viņu skūpsta — kāri un alkaini, svešajiem ceļabiedriem nepievērsdama nekādu vērību. Tīss ir satriekts, negribīgi novēršas no zemniekiem, apsēžas ar seju pret zirgu, īgni purpinādams Tvirbutam: sasodītie lībieši, galvu lieku ķīlā, arī viņi ir lībieši, laizās kā runči, neko no viņiem nevar izdibināt…

Cauri plānajiem mākoņiem atspīd saule, un smilšainais celiņš iezai- gojas, it kā būtu no zelta. Stiprāk uzpūš vējiņš, iešalcas birztala, pāri ceļam vējiņš sāk bārstīt nodzeltējušās lapas. Ratpakaļā vīrietis un sieviete čaukstinās un darbojas, viņu mīlestība uzbango aizvien stiprāk, un jau Tvirbutam arī raujas ciet elpa. Dīvaini cilvēki!… Divi vien braukuši cauri mežam, nav varējuši izmīlēties, tagad nu pie cilvēkiem īd un nespēj savaldīties. Nu un lai — lai Dievs viņiem palīdz!… Lai tikai viņi brauc pēc iespējas tālāk, lai tikai glaužas ilgāk — rati taču brauc uz rītiem, pat mazliet uz dienvidrītiem, tieši uz to pusi, kurp vajag Tvirbutam ar Reki. Lai šie labsirdīgie zemnieki būtu braukuši kurp braukdami, taču ne jau uz neapdzīvotu vietu — uz kādu ciemu vai pilsētu, uz cilvēku apdzīvotu vietu.

Tīss fon der Reke nespēj nosēdēt mierīgi, viņš klusām pukojas: tie lībieši nav cilvēki, nē, nav cilvēki, palaid viņus kopā ar kaķiem — nevarēs atšķirt, kur cilvēks, kur kaķis… Tvirbutam tvīkst sirds, gar acīm sāk spokoties saldkaislas mīlas ainas, bieži tās mocījušas nebrīvē, bet tikai tagad, kad dzirdamas cilvēku mīlas elsas, viņš jūt, cik neprātīgi noilgojies pēc sievietes… Atmiņā iekvēlojas lielās un tumšās Alas Risēs acis, valgas un ilgpil- nas… Visus garos gūsta gadus šīs acis nebija devušas Kiprijonam mieru, tās izpeldējušas no pagraba tumsas, nemirkšķinādamas glūnējušas no mitrajām sienām, no griestiem, klaidojušas atmiņu dūmakas tītajās tālēs… Šo acu ilgpilnais mirdzums Tvirbutam vienmēr licies saistīts ar miesas ciešanām, ar reibīgu mīlas mirkli. Ar laiku šīs acis viņu sāka biedēt. Reizumis Kiprijons pat bija kritis izmisumā, ka viņa tumšā, dzīvnieciskā daba tik viegli pārmāc visus pūliņus atzīt Dievu un Svēto Trīsvienību, saglabāt tīru sirdsapziņu un būt par gudru un cildenu cilvēku. Ikdienas dzīves apceres, seno rakstu gudrība, lūgšanas un nelokāma apņemšanās pacietīgi apslāpēt greizsirdības, pāridarījuma, atriebības un naida jūtas — viss, liekas, bija vien sīkums, meli un pašapmāns: nakts tumsā iekvēlojās valgās Alas Risēs acis, un itin nekas, pat tīšuprāt atmiņā atsauktais sievas skatiens, nebija spējis pārmākt viņa saldkaislās alkas ieraudzīt Alas Risēs acis; vienā mirklī izplēnējusi visa Kiprijona gudrā pārliecība, svētās jūtas un cildenie mērķi…

Alu Risi pirmo reizi Kiprijons ieraudzīja Trakos trīsdesmit ceturtajā gadā, kad pašam bija pilni trīspadsmit. Kopā ar tēvu viņš no Rietavas devās uz Trakiem, ceļš ilga četras vai piecas dienas, un līdz pat šim laikam viņam tas ir pats burvīgākais ceļojums no visiem, kurus viņš atceras ar prieku un skumjām, ka tie palikuši jau tālā pagātnē. Kopā ar tēvu dodamies uz Trakiem, viņš pirmo reizi ieraudzīja sarkano cietoksni augstā kalnā, plato upi un lielo ezeru, pirmo reizi izbaudīja, kādu izjūtu jūkli ceļojumā izraisa katrs saullēkts un katrs saulriets, noslēpumaino skaņu pilnā nakts tumsa, — gandrīz visu, ko šajā ceļā viņš redzēja un pārdzīvoja, viņš redzēja un pārdzīvoja pirmo reizi. Toreiz Kiprijona tēvs bija devies uz Trakiem atvadīties no sava labā drauga pīšļiem. Togad ziemā bija miris Pēteris Ķiška, Traku kastelāns, pēc nāves apbedīts Traku baznīcā, un viņa tuvinieki, pienākot vasarai, steidzās izpildīt aizgājēja pēdējo vēlēšanos — pārnest viņa mirstīgās atliekas uz Drahīčinu — Ķiškas senču zemi.

Daudzus gadus Kiprijona tēvs bija nodzīvojis Viļņā, strādādams par skolotāju Svētā Jāņa baznīcas skolā, skaidrojis audzēkņiem romiešu, Mag- deburgas un šejienes tiesības. Viņš bija ļoti dievbijīgs, sastāvēja mācītāja Vaitieķa biedrībā, kura rūpējās, lai Kazimiers Kazimieraitis tiktu pasludināts par svēto. Divdesmit pirmajā gadā Romas pāvests pasludināja Kazi- mieru par kanonizētu, un kopš tā laika tēvs bija kļuvis pārmērīgi dievbijīgs. Vispirms viņš pārgāja mācīt uz skolu pie Viļņas katedrāles, bet pēc dažiem mēnešiem pilnīgi atmeta skolotāja amatu un pārcēlās dzīvot uz savu dzimto pusi Rietavā, nodevās lūgšanām un māju uzturēšanai. Mātei, kura turējās pretim pārbraukšanai uz Rietavu, tēvs teica: kuram tagad vajadzīgs šis tukšais un grēcīgais skolotāja darbs? Pār Lietavu nākusi debesu gaisma, un kopš šī brīža to vajag mīlēt stiprāk par īsto māti, no tās vajag pacelt ikkatru labības vārpu, paņemt visu, ko tā izaudzē un ar ko lietavie- šus apbalvo. Viļņā tēvs bija pazinis daudzus augstmaņus, kunigus un ievērojamos bajārus, taču pēc pārcelšanās uz dzīvi dzimtajās mājās satikās un sarakstījās tikai ar Pēteri Ķišku. Dažas reizes Pēteris Ķiška, tolaik Po- lockas vaivads, bija ciemojies Rietavā. Katru reizi viņš stāstīja, ka esot ieradies, lai redzētu jūru — no Rietavas līdz jūrai nebija ne septiņu jūdžu. Taču šī Ķiškas lielā vēlēšanās tā arī palika tukši vārdi. Tikai vienu vienīgu reizīti viņš kopā ar tēvu bija saposies uz Sventāju. Nojājuši pusjūdzi, viņi uzdūrās platam strēķim — rozai, piegāztai ar kokiem, kuri apkapāti tā, lai zari slietos asi kā pīķi, kā dzelkšņi. Ķiška pagājās gar strēķi, tad nocēla cepuri un teica: nolieca galvu žemaišu priekšā, kuri mūs pasargājuši no krustnešiem, — pāri šitādiem dzeldoņiem pat man nebūtu dūšas lauzties.

Doties uz Trakiem tēvs izlēmis nesvārstīdamies. Ar to vēl par maz — viņam iegribējies paņemt līdzi ceļā arī divpadsmit gadu veco dēlu. Māte raudāja, atrunāja tēvu, centās pārliecināt, ka tik bēdīgā reizē bērnam neklājas jaukties, galu galā — kas šie Ķiškas viņu bērnam kādi radi esot? Ne radi, ne sābri — galīgi sveši cilvēki. Taču tēvs nebija pārliecināms. Viņš bija briesmīgi dievbijīgs, ar visu sirdi Dievam paļāvīgs vīrs, un nāvi viņš neuzskatīja par melnu nebūtības bezdibeni, kurā bērnam vajadzētu liegt pat ieskatīties. Nāve ir nāve; bet bērns vismaz dabūs redzēt pasauli, tēvs teica mātei. Par ceļa īstajiem nolūkiem viņš mātei nepateica, neuzdrīkstējās pateikt, kaunējās pats no sevis, — mirstīgo atlieku izvadīšanas laikā viņš bija nolēmis sasniegt savtīgu mērķi. Tēvs zināja, ka uz Traku kaste- lāna pīšļu izvadām sapulcēsies daudz bagātu un slavenu vīru, augstmaņu un kunigu, tēva seno paziņu. Viņš kāroja, lai tie visi dabū redzēt viņa dēlu — varbūt kādam viņš iepatiksies, varbūt kāds izrādīs interesi, varbūt piesolīs palīdzību, kad dēls paaugsies, viņam vajadzēs iziet cilvēkos un atrast savu vietu dzīvē. Saprātīgais, tālredzīgais tēvs!… Tagad Kiprijons nešaubās, ka toreizējā došanās uz Trakiem viņam kā tādam graudam bija sagatavojusi augsni, kurā viņš vēlāk izaudzis un tapis par to, kas viņš ir. Trakos aizsākusies Kiprijona draudzība ar nelaiķa Ķiškas bērniem, sevišķi ar Mikolu, jaunāko no trim brāļiem. Trakos Kipru apbur Radvilu dzimta, par kuras padevīgu kalpu galu galā viņš kļuvis. Bet galvenais — Trakos viņš sastapis savu nākamo aizbildni. Izstīdzējis, gauss, ar vērīgu skatienu — Kiprijons stipri bija iepaticies Janam Hornastajam, senam tēva draugam, valsts mantzinim, vienam no vistuvākajiem lielkuniga augstmaņiem. Trakos tēvam Hornastajs teica: dievbijīgais zemkopi, atved savu dēlu uz Viļņu, es no viņa iztaisīšu mācītu vīru!… Toreiz augstmaņa vārdus tēvs pārvērtis jociņos, taču slepenībā ieglabājis dziļi sirdī. Pēc četriem gadiem, pēc ilgas tēva un valsts mantziņa sarakstīšanās, Kiprijons Tvirbuts bija nokļuvis Viļņā — Hornastaja pilī. Liktenīgie Traki!…

Atgriezies no Trakiem mājās, Kiprijons augām dienām ložņāja mātei pa pēdām un atstāstīja visus ceļojuma iespaidus. Dažas lietas, kuras bija iekritušas bērna sirdī, māti biedēja. Kiprijons stāstīja, kā uz nelaiķa pīšļu izvadām ieradies Mikalojs Radvils kopā ar māsīcu Barboru Radvilaiti, bet acis viņam slimīgi spīdēja. Apklusis Kiprijons staigāja aizsapņojies, satrauktās ilgās apstarotu seju. Radvilus viņš iztēlojās par zvaigznēm, kuras spoži kvēlo nakts debesīs. Jaunie augstmaņi atbrauca uz Ķišku muižu sešu zirgu aizjūga karietē, gatavotā no neredzēta krāsaina koka, ar stikla logiem, kurus klāja aizkariņi, gaisīgi kā migla. Kamēr jaunie augstmaņi klanījās viņiem priekšā stādāmajam bajāram, Kiprijonam šķita, ka aizsteigusies mūžība. Radviliem mugurā ar zeltu un sudrabu izšūdinātas drānas, uz pirkstiem samaukti gredzeni ar prāviem dārgakmeņiem. O, kā Kiprijons apskauda Stanislovu, Petru un Mikaloju — jaunos Ķiškas, savus jaunos draugus!… Mikalojs Radvils viņiem bija īstenais brālēns. Viņu un Rad- vila vecmāmiņa bija tā pati — Montiģirdaitīte Ķiškiene. Radvilēna māte bija nelaiķa Ķiškas miesīgā māsa — kādreiz, viņai izejot par sievu pie Jona Radvila, Traku kastelāna, nākamais Ķiškēnu tēvs pūra daļu bija izmaksājis naudā. Ķiškēnus, jaunos draugus, radniecības dēļ ar slavenajiem augstmaņiem Kiprijons apskauda gluži kā par kādu burvīgu Dieva žēlastību. Saklausījusies šādus dēla iespaidus, māte pagalam zaudēja sirdsmieru. Tolaik Mikalojs Radvils bija jauneklis, bet viņa māsīca Barbora pavisam vēl bērns, viņa laikam nemaz nebija vecāka pat par Kiprijonu. Un Tvirbu- tiene baiļojās: aizies postā mans zēns, sajuks galvā, ja neizmetīs no prāta šos bagātnieku jaunekļus, ja uzkāros viņiem līdzināties. Puisīt, viņa čukstēja dēlam, puisīt, labie sapņi nepiepildās! Slavē dienu vakarā, cilvēku — zārkā, tā mēdz sacīt. Tomēr velti māte bija baiļojusies: pagāja mēnesis, otrs, un Kiprijonam, izdzirdot Radvilu uzvārdu, atmiņā parēgojās vien blāvas šo augstmaņu ēnas. Toties aizvien spilgtāk atstarojās Alas Risēs, slaidās, varbūt viņa gadagājuma meitenes tēls ar lielajām acīm. Ala Rise nebija dižciltīga, viņa valkāja vienkāršu, pie kakla savilktu kleitiņu, bet rokā visu laiku turēja izšūtu audekla kulīti. Trakos Kiprijons nemaz nebija izpratis, no kurienes viņa ieradusies, kas viņu atvedis uz bēru mielastu.

Tikai vēlāk, pēc daudziem gadiem, viņš dabūja zināt, ka viņa dzīvo Bres- lavā, nelaiķa Ķiškas dēla Stanislova muižā. Trakos Kiprijons jūsmoja par Radviliem, bet sirdī visu laiku sajuta Alas Risēs atrašanos tuvumā. Ar laiku Āla Rise kļuvusi Tvirbutam par tādu sievišķīgu būtni, kura, gan viņu redzot, gan atceroties, uzjunda satraukumu, aptumšo visus sapņus un modina nepārvaramu mīlestības kaislību…

Vai Āla Rise bija skaista? Nekad Kiprijons pat ne pats sev nebija atbildējis ne apstiprinoši, ne noliedzoši. Izsvērt, vai Āla Rise ir skaista, viņam likās veltīga nodarbe — viņa bija tāda, kāda bija, kādu viņam vajadzēja, un nekādi prāta pierādījumi neko nespēja grozīt. Garajos nebrīves gados, domādams par nākotni, bērniem un dienestu, par dzīves lielajiem un mazajiem mērķiem, Kiprijons allaž redzējis Ievas, savas sievas, tēlu un iedrošinošās acis, allaž sajutis viņas kluso apņēmību uzticīgi palīdzēt. Bet, tiklīdz viņš sāka ilgoties pēc sievietes maiguma, pēc sievietes glāstiem, tiklīdz sajuta miesiskās mīlestības kaislību, tūdaļ no tumsas uz viņu sāka lūkoties Ālas Risēs lielās, valgās un skumīgi mirdzošās acis… Kiprijonu grauza sirdsapziņa, viņš cieta un karsti lūdza Dievu, pūlēdamies domāt tikai par sievu Ievu, savu bērnu māti, tomēr pa tukšo — tumsā rēgojās Ālas Risēs acis: plati ieplestas, nenokaunināmas un neaizgaināmas… Kāpēc viņš ir tāds divkosis? Kas viņš ir patiesībā — grēcinieks, kuru Dievs sodījis ar sirds- ēdām, vai bezvainīgais, kuru spītīgi kārdina un pavedina uz grēku sātans?

Ratpakaļā vīrietis ar sievieti pārstājuši glāstus un atvirzījušies viens no otra. Vīrietis strauji pieceļas, apsēžas uz redelēm un džerkstoši pretīgā balsī Tvirbutam uzšņāc:

— Pieturi! Pieturi, tev saka!

Tvirbuts pievelk grožus, apstādina zirgu un pagriežas atpakaļ pret vīrieti. Ar acs kaktiņu viņš redz, ka Rekes roka nozūd zem putekļainā apmetņa, nūja, Rekem pie jostas piekārts duncis.

Vīrietis sēž uz redelēm sakucis, galvu ieliecis plecos, drūms un sēcoši elpodams. Viņš šķielē uz sievieti, it kā baidās paskatīties uz viņu tieši, murmina viņai sazin kādus vārdus, kurus nesaprot ne Reke, ne Tvirbuts. Kiprijons pastaipa brīvāk apkakli un atsedz vējiņam krūtis. Karsts, svelmē dienas vidus saule… Ko šis vīrietis saka sievietei, ar ko viņu biedē? Sieviete sakņūp, viduklī pārliekusies, un ar plaukstām piesedz seju. Viņas pleci raustās. Vīrietis nosēcas, ne vārda neteikdams, tikai elpu caur zobiem dvesdams, pieceļas no redelēm, sagrābj sievieti aiz rokas, lec laukā no ratiem un izvelk sev līdzi arī sievieti.

—   Ei, ko jūs darāt? — Reke ceļas 110 bukas, neizvilkdams roku no apmetņa apakšas. Taču tūdaļ apsēžas atkal. Vīrietis, kā sajēgu zaudējis, skūpsta sievieti, steigā ar lūpām pieskardamies viņas pierei, acīm un vaigiem. Viņa kļaujās sieviete jau skaļi un steni raud. Vīrietis pārstāj viņu skūpstīt, izlaiž no skaujām, atgrūž no sevis nost, apsviedies riņķī,ātri pieskrien pie ratiem un iemetas tajos; tūdaļ atkal pielēcis kājās, viņš vienā solī atrodas starp Reki un Tvirbutu, no tā rokām izrauj grožus un baismīgā balsī sāk triekt zirgu.

Pazemotā, uz ceļa atstātā sieviete vaimanādama, galvu atpakaļ atmezdama, aizgrīļojas uz ceļa malu, lien iekšā krūmos un spēku zaudējušām rokām tveras pie zariņiem.

Visu laiku pasliedamies, vīrietis plīkšķina zirgu ar grožiem un pātagu un brēc džerkstošā balsī, nezin kāpēc tagad vāciski:

—   Ātrāk! Ātrāk, ka tevi velns parautu, ātrāk!

Kas viņam šī sieviete ir, ar ko tā nogrēkojusies viņa priekšā, ja, izmīlējis viņu, tik rupji atgrūž un tik necilvēciski pret viņu izturas un pamet bezgalīgajā mežā pilnīgi vienu?

Prāvu ceļa gabalu viņu sirmais zirgs skrien aulēkšiem, bailīgi sprauslādams un laužņus kodīdams. Kad ceļš pagriežas uz ziemeļrītiem un ievijas biezā egļu jaunaudzē, vīrietis mazliet stājas un iesēžas ērtāk, neslēpdams īgnumu, ka arī viņa ceļabiedri sēž uz bukas. Reke ar Tvirbutu tūlīt pārceļas uz ratu pakaļgalu, kur atkrīt uz apvītušās zāles. Reke atkal sāk uzrunāt vīrieti:

—   Vai jūs nepateiktu — šeit taču ir jau Vilandes zeme?

Vīrietis pagriežas, skatās uz ceļabiedriem aizdomīgām, atbaidošām acīm un noburkšķ:

—   Tīra patiesība! Padodiet manu šļobi!

Tvirbuts un Reke skatās apkārt, nesaprazdami, kas viņiem vīram būtu jāpadod, un tas sapīkst.

—   Jūs tai uzsēdāties virsū, bezgoži! Šo daiktu jūs, kungi, saucat par cepuri, it kā no tam šļobis taptu labāks! —Viņš greizi savaikšķās un nospļaujas pāri redelēm uz ceļa. — Ka tevi pie visiem velliemL. 'lād prāta pietiek, kad lepnība jāizrāda.

—   Lūdzamais, kad mēs būsim Vilandē? — Reke ir neatlaidīgs. — Vakarā? Pa nakti? Kad?

—   Tad, kad aizbrauksim! — vīrs īgni atcērt.

—   Nejauc viņam galvu! — Tvirbuts čukst Rekem. — Pašlaik viņam tava Vilande nav prātā.

Viņi iekārtojas ērtāk ratpakaļā, ierozās, uzmet kūkumu un atslābinās. Iepriecinošā ziņa, ka Vilande nav vairs tālu, raisa galvā milzums domu, neiespējami drosmīgus lēmumus, ko viņi šajā pilsētā darīs, pie kā griezīsies pēc palīdzības, lai varētu ceļot tālāk — ja arī braukšus ne, tad vismaz jāšus. Un kāpēc lai viņi nevarētu pasapņot? Kabatas pilnas naudas, bet Rekem klāt arī dārgas mantiņas — pašu Vilandes birģermeistaru varētu nopirkt. Uz zāles gulšņāt mīksti, riteņi tricina, saule silda un reibina, un braucējiem acis sāk vērties ciet, drīz snaudiens tās aizlipina pavisam.

Tvirbutu un Reki pamodina vakara vēsums un sacēlies vējš. Sajutuši, ka pajūgs stāv, viņi satrūkstas, paceļ galvu un, acis iepletuši un satraukti, skatās apkārt — nē, pilsētas vēl nav, ratus ielenc egļu mežs. Vīra ratos nav, nav redzams arī ceļmalās. Reke un Tvirbuts izkrecelējas no ratiem, izloka locekļus, paiet uz vienu pusi, paiet uz otru, nevarēdami saprast, ko lai domā, kamdēļ vezums apstājies un kurp aizgājis grožu turētājs. Ā, tur jau viņš peras ārā no meža, saliecies zem liela, pelēka maisa. Reke paietas pretim, gribēdams vīram palīdzēt, bet tas apstājas, paceļ uz viņu niknu skatienu un nosēcas:

—    Pieturi! Paej nost! Paej nost no ceļa, tev saka!

Viņa riebīgā balss nobiedē kā Reki, tā Tvirbutu. Abi pierāvušies un apklusuši vēro, kā vīrs pieiet pie ratiem, iegāž tajos maisu un nesteigdamies rūpīgi apčubina ar vīstošo zāli, uz kuras Reke ar Tvirbutu nupat bija gulējuši. Vīrs nomana ceļabiedru nemieru, viņu satriektos un jautājošos skatienus. Viņš pavēršas atpakaļ un skatās uz viņiem, ar elkoņiem atspiedies uz redelēm. Viņš pavīpsnā un mierīgā balsī saka:

— Jūs nedomājiet bēgt, zēni! Visās malās ir mani cilvēki, viņi jūs nogrābs šā vai tā, tikai tad neko labu no manis negaidiet!

3

Cietoksnis ir no koka, augstām sienām, virs kurām slejas pieci apbrukuši torņi, pagalms četrstūrains, izbrugēts un bedrains, akmeņi sala izcilāti, gar sienām — divu stāvu arku terases, tajās svilpo caurvējš, pa vaļā durvīm lodādams uz pils otro un trešo stāvu, bet gūstekņi nevar tur augšā tikt, terasēm pakāpieni izlauzti, apakšā visas durvis no pagalma uz torni ciet, aizslēgtas, no iekšpuses atspiestas, abas ieejas pazemē aizgāztas ar akmeņiem un aizbērtas ar kūdru un zemi. Gūstekņi — pagalmā viņu ir divi, varbūt trīs simti — murd, staigā, klīst un šaudās uz priekšu un atpakaļ, sala izšķobītā bruģa bedrītēs žļakst ūdens, melna, dubļaina pļurza, un gūstekņiem, lai viņi būtu kas būdami — bagāti muižnieki, viņu vagari vai atbruņoti karenieki, dāņu karakalpi, platbikšu kazaki vai vācu bruņinieki —, kājas apskretušas ar šo melno zampu līdz ceļgaliem, daudziem tajā noziesta seja un bārda. Visiem gūstekņiem galvā domas par atsvabināšanos un glābšanās plāni, visi runā, klaigā, cits citu klusina, apspriežas, kā to labāk izdarīt, kaut ko meklē, visu laiku kaut ko plēš, ārda, tad aizgū- damies sien kopā, met mezglus, galu galā nosviež zemē, triec pret to, sāk vilkt no kūdras akmeņus, grib ietikt pagrabos. Tikai daži veči, pēc visa spriežot, bagāti muižnieki — sirmiem matiem, gluži baltu seju — sēž uz bruģakmeņiem, ar muguru atspiedušies pret nomelnojušajām baļķu sienām, nekustas un nedīdās, ēnā spīd viņu izvelbtās, aiz šausmām noblā- vušās acis. Tvirbuts kvern atstatu no viņiem, pietupies pašā pagalma kaktiņā zem terases, teju vai tumsā. Rekes līdzās nav, Reke, tāpat kā vairums, nevar nosēdēt mierīgi, staigā, maisās starp gūstekņiem, lien acīs te vienam, te otram, kaut ko skaidro, par kaut ko izklausi na. Varbūt viņš jautā, uz kuru pusi un vai tālu ir Vilande? Skumja smaida atblāzma pazib Tvirbuta brūnajās, nogurušajās acīs… Kas sagrozījis galvu Tvirbutam un Rekem, kas viņus vazājis aiz deguna, ja, ejot uz dienvidrītiem — uz Vi- landi, viņi nonākuši tālu ziemeļos — pie Koluveres?

Viņais zemnieks Šļobis atvedis viņus uz ciemu un nodevis bruņotiem sargiem, krēslai metoties. No laukiem cēlās migla. Visās pusēs liesmoja ugunskuri, to gaismā baisi sārtojās būdeļu, kūts un klēts koka sienas, salmu jumti, pavirši aptestie un zemē ieraktie stabi zirgu siešanai — zirgi nupat pārdzīti no dzirdītavas, un tos pa pieciem, pa sešiem sēja pie viena staba. Pa zemi ložņāja garas cilvēku un zirgu ēnas, nostiepdamās pāri apgaismotajam laukumam no tumsas līdz tumsai, — cilvēks vai zirgs gāja gar ciema mājām, bet ēnas sastapās un krustojās tikai tālu mežmalā, un, ja nepagriezies un nepaskaties pār plecu, kas šo ēnu met, liekas, ēna, slīdēdama tev garām, pati ir dzīva radība un rīkojas pēc savas patikas. Ar zobeniem bruņotie vīri aizdzinuši Reki un Tvirbutu uz ciema malu — uz šķūni, ieslēguši tajā un noturējuši līdz rītam. Cauru nakti abi lauzījuši galvu, kā izsvabināties no nelaimes. Viņus saņēmuši ciet šejienes zemnieki, nevis kādi karotāji, nevis kādi zviedru svešzemnieki, tas bija skaidrs. Ceļā uz šķūni viņi neredzēja nevienu vīru, kas būtu bruņots ar šaujamo, — pie basajiem stilbiem kuļājās un ugunskura gaismā spīdēja kaili zobeni, rokās pavīdēja sirpji un zvejas rīki, te šur, te tur meta kūkumu mietu kaudzes. Neradās nekādas šaubas — zemnieki dumpojas pēc pašu gribas, pēc saviem uzskatiem un karo nevis par saviem kungiem, bet gan pret tiem. Tas nozīmē, ka arī Rekem ar Tvirbutu jāgaida nevis kāda valstsvīra, bet gan pašu zemnieku spriedums. Tvirbuts kļuvis nemierīgs. Zemnieks paliek zemnieks, viņš teica Rekem, garus skaidrojumus viņi neklausās: redzēs, ka mugurā kunga drēbes — lai arī putekļiem klātas, lai arī no- skrandušas —, tās ir kunga drēbes, punkts un cauri — tu esi ienaidnieks… Bet Reke līksmoja. Viņam likās, ka neviens Līvzemes zemnieks vēl nav aizmirsis mestru Reki, viņa radinieku. Visādi goleni, firstenbergi un ket- leri ir tie, kuri iedzinuši zemniekus badā! Tie ir viņi, kuri atdevuši viņu zemes svešiniekiem! O, Rekes laikos bijis citādi!… Rekes laikos neviens svešzemnieks — ne zviedrs, ne krievs, ne dānis — nav uzdrīkstējies spert kāju Līvzemē. Rekes laikos zemnieki dzīvojuši labi, viņi visi raudājuši, kad nomiris mestrs Reke, četras nedēļas baznīcā stāvējuši uz ceļiem un aizlūguši par tā dvēseli — zemnieki to nebūs varējuši aizmirst, viņi to nav varējuši aizmirst: viņu dumpis neko nebūtu vērts, ja pat vadoņi nezinātu, pret ko jāpaceļ roka un kā priekšā jāklanās!…

No rīta uz šķūni atnāca trīs vīri, viens no tiem bija Šļobis, zemnieks — zemnieks, kas abus uz šejieni atvedis. Taču pratinātājs bija cits — spēcīgs, plecīgs vīrs, apzēlis ar melnu bārdu, lielām, zilām acīm. Naktī Kiprijons bija izlēmis, ka nemelos nevienu vārdu un stāstīs tīru patiesību, jo viņš taču nevienam un neko sliktu nekad nav darījis. Viņam likās: zemnieku vadoņi varēs neklausīties, ko viņš runā, varēs apšaubīt katru viņa vārdu, bet viņiem jādzird, patiešām jādzird, cik mierīga un bezvainīga viņa balss, — viņi nevarēs turēt viņu par savu ienaidnieku! Tā Kiprijons bija domājis naktī. Bet, kad no rīta melnbārdainais zilacis zemnieku vadonis uz viņu paskatījās, Kiprijonam aiz vājuma saļodzījās kājas. Viņš neuzdrošinājās ne muti pavērt. Kā, kāpēc Rīgas virsbīskapa gūsteknis nokļuvis Sām- salā? Kāpēc viņu atlaidis brīvē jaunais Sāmsalas bīskaps, tas vīrs, kura karotāji pašlaik mīda Vīkzemi? Kamdēļ viņš skaidro, ka dodas mājup pēc četriem nebrīves gadiem, bet kabatas piestūķētas ar naudu? Desmitiem kamdēļ… Lai kārtīgi varētu izskaidrot, Tvirbutam vajadzēs stāstīt visu dienu. Garas ir runas par patiesību… Gara runa par patiesību allaž izklausās pēc meliem. Tvirbuts saprot: nē, nē, nē, viņa balss nebūs mierīga un neizklausīsies bezvainīga! Baidīdamies, ka tev, cilvēk, var nenoticēt, mierīgā balsī tu neizrunāsi nevienu vārdu, ne pašu vistīrāko patiesību.

— Es esmu Tīss fon der Reke, Dobeles komturs. Mans tēvs Dīderihs fon der Reke bija Unas vaivads, Lojes pārvaldītājs. Vadoni, jūs ceļat dumpi pret bagātajiem! Jūs zināt: nabagie bagātniekus sauc par mantraušiem. Bet manu tēvu iesauca par Bagātnieku — tāpēc, ka tēvs trūcīgajiem izdalīja ziedojumus un gādāja par bāreņiem… Visi Rekes, sākot ar ciltstēvu Reineru, nu jau gandrīz ceturto gadu simtu bijuši krietni un cildeni vīri.

Mana tēva brālēns Johans fon der Reke bija mestrs, kas… Velti runāts! Redzu, ka jūs, vadoni, esat tādos gados, ka patiesi labi atceraties, kā zemnieki mestru Reki apbērēja — četras nedēļas…

—   Atceros. Arī Pletenbergu es vēl atceros!

—    Jūs man neticat!… Es saprotu — jocīgi, ka atrodos šeit…

—   Viņu uz cietoksni!

—   Vadoni, Ketlers ieņēmis mana tēva cietoksni Jaunpilī! Ketlers ir mans ienaidnieks. Jūsu ienaidnieks ir mans ienaidnieks!

—   Viņu uz cietoksni! — atkārtoja melnbārdainais zemnieku vadonis un paskatījās uz Tvirbutu. — Kas tu tāds esi? Vai augstdzimušā komtura ieročnesējs?

Galvā Tvirbutam vēl skanēja vadoņa vārdi:

"Viņu uz cietoksni!"

Ko cietoksnis viņiem solīja? Vai bojāeju? Glābiņu? Mocības?

Vadoņa palīgi sāka izkratīt viņiem kabatas un čamdīt, vai nav kaut kas zem drēbēm. Tvirbutam bailes pārgāja. Nu, kāpēc gan viņš ņemas domāt ar zemnieku galvu, kāpēc izlemj viņu vietā, ko un kā viņi var saprast? Ir jārunā un jāstāsta… Un viņš ierunājās:

—   Esmu lietavietis, dodos mājup no jūras salām… Cita ceļa man nav… Tikai pāri jūsu zemei varu nokļūt mājās…

Izkratītājs atrada viņam azotē ievas zariņu, izvilka un padeva meln- bārdainajam vadonim.

—   Ko? — tas brīnījās. — Parasti kabatā nēsā naudu, bet šo puļķi tu nēsā azotē? Kāpēc tu to tā glabā, kam tev tas vajadzīgs?

—   Vadoni, daudzas dienas esmu gājis pa jūsu zemes mežiem… Tur tādi necaurlienami mūžameži… — Tvirbuts apjuka un skumji pasmaidīja. — Vadoni, ko lai tagad saku? Mani ceļi bijuši tik samudžināti, pats neesmu sapratis, kamdēļ, kurp un kādā nolūkā gājis… Esmu atradies Rīgas virsbīskapa gūstā, pēc tam — pie dāņiem… Galu galā esmu izticis laukā un tā nu tagad dodos uz mājām… Ticiet man, šo naudu neesmu nopelnījis, bet arī zadzis to neesmu… Man nav uzticēts nevienam to nodot… man ir trīs bērni… — Viņš apklusa, aptvēris, ka runā muļķības. Dāņu princi Sāmsalas bīskapu Magnu viņš neuzdrīkstējās pieminēt. Tā karakalpi iekarojuši Vīkas novadu, un, visticamākais, šie zemnieki jauno Sāmsalas bīskapu necieš. Neminēdams Magnu, Kiprijons melnbārdim neko nevarēja paskaidrot. Viņš nopūtās un piebilda: — Man ir trīs bērni… Es dodos mājup… Tas arī viss…

Melnbārdis pievēra acis.

—   Kā es sapratu, tad tu gribēji teikt, ka šis zars, šis puļķis pats iekritis tev azotē?

Vadoņa līdzbiedri smējās.

—   Tā gluži nav… — Tvirbuts atzinās. — Šo zariņu es pats pacēlu no ceļa putekļiem…

—   Vai tas ir viss, ko tu vari paskaidrot par savu, kā pats saki, samudžināto dzīvi?

Melnbārdainis iepleta acis, un viņa pavadoņi nosmējās vēl sirsnīgāk.

—   Šis zariņš ir no ievas koka. Vārdā Ieva ir mana sieva, manu bērnu māte…

Melnbārdainis nokāra galvu, cieši blenza uz zariņu, ko turēja rokā, pasmaidīja, pārlauza zariņu un nometa to šķūņmalas ēnā.

—   Viņu uz cietoksni! — melnbārdainis teica saviem līdzbiedriem, apgriezās riņķī un izgāja no šķūņa.

Tā nu tagad Kiprijons dirn cietokšņa pagalmā, pašā kaktā, ēnā zem terases, gandrīz tumsā. Otro diennakti tajā pašā kaktiņā. Šis stūrītis ir nomaļš, ja no tā izkustēsies, aizņems cits, un tik mierīgu vietiņu atrast vairs nevarēs. Naktī lija. Bija auksts. Izsalkums graizīja iekšas, ļa būtu saglabājies ievas zariņš, tagad viņš to būtu sagrauzis. Sirdī drūmums tāds, kāds vēl nekad nav bijis. No bagātīgajiem mūža piedzīvojumiem, nelaimēm, starpgadījumiem un norisēm Kiprijons Tvirbuts zemnieku vadonim pastāstījis pašu bērnišķīgāko: ievas zariņu es pacēlu no ceļa putekļiem, manas sievas vārds ir Ieva… Viņš gribējis izgrozīties no nelaimes, bet sarunājis šitādas muļķības. Ak!… Vai gan gudrāk būtu bijis stāstīt, ka piecdesmit sestā gada ziedu mēnesī vāci viņu nošāvuši netālu no Kokneses? Vai tad melnbārdainais zemnieku vadonis viņu nebūtu noturējis par vēl nekaunīgāku meli? Nē, ne jau tāpēc Tvirbuts pašlaik nomokās, ka atstāstījis melnbārdim par savu bērnišķīgo rīcību. Viņš nav samelojies. Pēc iesvētīšanas svinībām viņš bija gājis pa Kuresāres ielu apdullis, pats lāga neapjēgdams, ko dara — vai bēg no Magnus pils, prom no Kuresāres, no gūsta, vai tikai smīdina pasauli. Zaļš metās gar acīm no apjēgas, ka vispir- māk jāpārpeld pāri jūrai — ar ko, Dievs Kungs, ar ko? — bet sirds juta, ka mājas jau tuvu, pavisam tuvu. Gara acīm te parēgojās mātes, te bērneļu sejas… Un viņš ielas putekļos ieraudzīja ievas zariņu ar samītu ziedu ķekaru. Sāpīgi iedzēlās sirdī no domas, cik stipri viņš nogrēkojies sievas un bērnu priekšā. Iedzēlās, un viss, neko citu viņš nebija domājis, nekas cits nebija prātā — noliecās un šo zariņu pacēla. Nu, ievas zariņš putekļos, sieva Ieva viena pati ar bērniem, pa pusei bāreņiem — domās tas viss sasaistījies kopā. Tā ir taisnība. Melnbārdainim viņš teicis taisnību, un pašlaik viņu drūmums nomāc nevis tādēļ, ka melnbārdainis nebija noticējis un noturējis viņu par prātuļojošu liekuli. Drūmums nospiež tādēļ, ka laikam gan pasaulē neviens vairs netic, ka Kiprijons Tvirbuts vēl dzīvs. Tik baismīgu gūstu, kādā nonācis pašlaik, viņš vēl nebija piedzīvojis. Četrus gadus Kiprijons nokvernējis te klostera nostūrī, te fogtijas pilīs, te cietokšņa pagrabā, te prātam nemaz neaptveramā ūķī. Taču vienmēr viņš kvernējis viens. Vienmēr viņš bijis gūsteknis, saucams uzvārdā, lai arī reižu reizumis izdomātā. Tagad viņš iejaukts lielā gūstekņu barā, un šeit viņš vairs nav ne Tvirbuts, ne Būga, kā viņulaik Turaidas fogtijā, viņš vairs nav ne lietavietis, ne skolots vīrs. Viņš ir vairs kukainis. Kiprijons nekad nebija domājis, ka tik baigi pūlī pazaudēt visu, kas tev ir vai ir bijis. Iepretim tādam zaudējumam vientulība pagrabā ir sīkums. Pagraba vientulībā tu esi Tvirbuts, tie, kuri tevi ieslodzījuši, to zina, tu saproti, ka to nu viņi neaizmirst, tamdēļ pats sev šķieties vēl svarīgāks, vēl cēlāks, nekā esi bijis brīvībā. Šī apziņa palīdzējusi cīnīties ar bezcerību, ar izmisumu, ar šausmām, kādas sagrābj, iedomājoties par savu nākotni. Tu esi cīnījies un — kā vēl cīnījies! Rakstījis vēstules mātei, sievai un bērniem. Pēc tam lasījis tās un jutis, ka topi aizvien labāks, gudrāks un iejūtīgāks. Paša vēstulēs viņš atradis tādus vārdus, kuri iedzēluši sirdī ar savu patiesību un sirsnību. Atradis tādus vārdus, kādi brīvībā, dzīvojot cilvēku vidū, nav nākuši ne prātā. Viņš noticējis, ka spēs norūdīties un kļūt par krietnu dēlu, gudru tēvu un nelokāmu vīru — īstu cilvēku. Kad esi tam noticējis, vieglāk pārdzīvot to, ka vēstules nekur neaizies, ka tās nelasīs ne māte, ne sieva, ne bērni. Šīs vēstules nav grūti arī sadedzināt tās pašas sveces liesmiņā, kurai gaismojot esi rakstījis. Bet nu tu, cilvēk, esi ieslodzīts kopā ar simtiem citu gūstekņu, un visam, ar ko sevi esi bagātinājis vientulībā, zudusi jēga. Tu esi dzīvs, pagaidām vēl dzīvs, nekas vairāk no tevis nav palicis — tev nav pat vārda, un, brīvam cilvēkam no malas skatoties, tu esi tikpat daudz, cik skudra skudru pūznī.

Tēvs!… Nekad viņu Kiprijons nav sapratis, nekad, līdz pat šai dienai nav sapratis…

No gūstekņu ņudzoņas iznirst Tīss fon der Reke — vaļā atrautām drēbēm, līdz ceļgaliem nomālējies ar melnu pļurzu, acis šaudās uz visām pusēm. Pienācis aptupstas un ierīkojas blakus Tvirbutam, atspiežas pret mitro un glumo baļķu sienu, bezspēkā nokarina rokas un izmisuma un aizvainojuma pilnā balsī čukst:

— Vai tu dzirdēji? Visi runā: klaušu ļaudis vedot žagarus un kraujot pie sienām… Tu saproti? Viņi aizdedzinās cietoksni… Kā? Vai patiesi tās jau ir beigas? Ko mēs esam nogrēkojušies viņu priekšā, Kungs Pestītāj?

Tvirbuts klusē. Ko teikt, ko domāt? Cik viņi abi ar Reki gājuši, noziedzības pēdas vien tikai redzējuši: nodedzināti ciemi, pamesti zemnieku mājokļi… Kurš zemniekiem izskaidros, no kurienes viņu nelaimes ceļas? Kas — vai tikai dāņu karakalpi noposta viņu zemi, vai tikai zviedru kare- nieki un krievu kazaki? Vai tikai mestrs Gothards Ketlers, vai tikai muižkungi? Kurš norādīs zemniekiem, kas vainīgs vairāk, kas mazāk? Pa mežu iet cilvēks — ne zemnieks, ne ubags, runā svešā valodā — dedzini, spried kakla tiesu, ko var zināt, varbūt rīt viņš uzkārs tevi…

Tēvs, Tvirbuts čukst, tēvs! Viņš jūt: mans pienākums, vismaz pirms nāves mans pienākums tēvu ar labu vārdu pieminēt, vismaz pirms ceļa pie Dieva, Visaugstā Soģa, mans pienākums tēvam piedot, izlīgt ar viņu, mūžīgu atdusu dodi, Kungs, viņam un man…

—   Tu paskaties uz viņiem — kādi visi sumpurņi!… — Rekes neprātīgais skatiens klīst no gūstekņa pie gūstekņa. — Vai tu domā, neviens no viņiem nav raudājis, kad mira mestrs Reke? Vai tu domā, neviens no viņiem nav aizlūdzis par aizgājēja dvēseli? Nē, viņi raudājuši un lūguši!… Ik otrais lūdzis, ik trešais raudājis — galvu lieku ķīlā!… Es te pagājos un apjautājos— nē, neesot redzējuši, neesot dzirdējuši, nevarot atcerēties RekiL.

Tvirbuts pagriežas pret Reki, skatās uz viņu lielām, tumšām acīm, kurās nav ne gaismas stariņa.

—    Kas ar tevi notiek, Reke? Ko tu gribi no viņiem, nāvei nolemtiem?

—   Šie muižkungi var mani izglābt.

—    Izglābt? — Tvirbuts brīnās.

—   Jā! — Reke iesaucas. — Klaušinieku vaivads neticēja, ka es esmu Reke. Viņš mani izsmēja — varbūt tu esi Pletenbergs? Pletenbergu viņi ienīst, viņiem pamats to ienīst. Bet es esmu Reke. Visi Vestfālenes Rekes ir grūtdieņu apustuļi! Ja kāds… ja vismaz viens cilvēkgabals no šiem sumpurņiem muižniekiem pazītu mani, pačukstētu un apliecinātu, ka es patiesi esmu Reke, — klaušinieki mani palaistu vaļā!…

—    Es apliecināju…

—   Tu! Tevi viņi notur par manu kalpu, kurš runā tikai to, ko es lieku.

Naivulis Reke… Tieši tāpēc zemnieki viņu ieslodzījuši, ka viņš ir Reke.

Kādu, kuru mestru, komturu vai pārvaldnieku Līvzemes zemnieki būtu varējuši godāt un mīlēt? Par ko mīlēt? Par to, ka tas iekarojis viņus un paverdzinājis? Bet Kiprijonam iesmeldzās krūtīs arī aiz tīras skaudības. Kas aptumšo Rekem acis, pāri kādam kalnam viņš nevar ieraudzīt patiesību, kura viņam kavē saprast, kāds vārds viņu var glābt, bet kāds — tikai ieslodzīt postā? Bezgalīga godbijība un mīlestība uz nelaiķi tēvu, uz visu radu cilti — tas ir visa pamatā. Nabaga Jurģis Tvirbuts, nelaimīgais Kip- rijona tēvs, viņš nekad, pat pirms nāves ne, pat pēdējās mūža dienas nav baudījis sava vienīgā dēla godbijību… Cik netaisns, cik nežēlīgs Kiprijons bijis pret viņu!… Nekad, pat bērnībā ne, tēvs Kiprijonu nav pēris, vienmēr bijis pret viņu dāsns un uzmanīgs, pacietīgi, bez uzkliedzieniem, bez rupjas varmācības viņu krietni, pēc viņu mājās atbilstošiem likumiem radinājis dzīvot, kopš mazām dienām mācījis viņam to, ko kādreiz mācījis augstmaņu un bajāru bērniem Viļņas skolās. Bieži ņēmis līdzi uz Varņu baznīcu, bet dažu labu reizi — arī tālos ceļojumos. Zēna gados Kip- rijons tēvu mīlēja… Tēva uz Viļņu atvests, valsts mantziņa )ana Hornas- taja pilī dzīvot atstāts, bieži no rītiem Kiprijons vienā kreklā, kā no gultas lēcis, bija skrējis pie loga un lūrējis uz pils pagalmu — varbūt ieraudzīs tēva karieti un no tās kāpjam ārā tēvu… Dzīve Hornastaja pilī viņam bija nemājīga. Gabriels, Jans un Jermohens, aizbildņa vecākie dēli, bija par viņu jaunāki un mazāki, savas jūtas vēl neprata slēpt — viņi mūždieniņ Kiprijonu izsmēja un izņirdza, apsaukāja par rietaviešu ērcēnu. Mazulītis Eistāķijs, no rīta knapi acis pavēris, sauca pēc mammas, Marijas Bohda- novnas, un brēca: man bail no žemaišu lāča, man bail no žemaišu lāča! Bet visstiprāk Kiprijons dabūja izciesties, kad uz pili atnāca Bohdana, dullo Hornastajēnu māsīca, Viļņas atslēgu glabātāja Onikeja Hornastaja meita. Viņai ritēja sešpadsmitais gads. Lēnīgā brūnmate skuķe skaistu seju ieslīdēja Kiprijona istabā un nosēdēja šeit stundu, divas, trīs… Kiprijona sirds strauji sāka dauzīties, un viņu pašu pārņēma karstums. Nespēdams izdomāt, pie kā lai ķeras, viņš iebāza degunu grāmatā, bet, arī Bohdanu neredzēdams, juta viņas silto un ilgpilno skatienu. Šajās stundās Kiprijons karsti vēlējās izkrist cauri zemei. Kā viņš gaidīja pavasari!… Maija beigās tēva kariete patiešām iebrauca Hornastaja pils pagalmā, tēvs izkāpa no tās noputējis un noguris, satikšanās priekā starojošu seju. Lai pārvestu Kiprijonu no Viļņas, tēvs nekad nav sūtījis kalpu, kā mēdza darīt citu skolnieku vecāki, Tvirbuts vienmēr atbraucis pats… Kiprijons, garš, slaiks, kā apīnis izstīdzējis jauneklis, metās tēva apskāvienos kā mazs puika, tēvs piekļāva pie vaiga viņa galvu un murmināja:

"Palaidniek, tu esi pāraudzis savu tēvu! Kā tad tu šitā?"

Trijus gadus disciplinēts, kluss un pakalpīgs Kiprijons dzīvoja Jana Hornastaja pilī, slavējami mācījās skolā pie Svētā Jāņa baznīcas un godbijīgi paklausīja skolotājiem. Lielā apmierinātībā tēvam to ziņoja gan Kiprijona aizbildnis, gan baznīcas draudzes priekšnieks. Taču ne Hornastajs, ne draudzes priekšnieks nezināja, kas patiesībā notiek viņu aizbilstamā un skolēna noslēgtajā dvēsele. Tolaik Viļņā dažu labu jauno cilvēku nomocīja šaubas par to, par ko māca viņus vecāki — par publisku mīlestību uz Dievu, par ziedošanos baznīcai, par mācītāju — visuvareno ticības lietās. Tolaik no franču zemes, no Sēnas krastiem, Viļņā bija atgriezies Ābrams Kulvietis, augsti mācīts vīrs, kas jaunatnes vidū sāka izplatīt jaunu mācību, kā jāmīl Dievs. Dieva mīlestība, baznīca, ticīgo sirdsapziņa — par šiem jautājumiem iedegās strīdi un uzmutuļoja kaislības. Vai visu varu un cieņu pelnījis mācītājs, tāds vidutājs starp Dievu un ticīgo, kas 110 mācītāja darbības vienīgi uzkrāj bagātību? Kamdēļ šīs kliedzošās at- laidas, kamdēļ šīs svinīgās ceremonijas baznīcā, ja tā visa mērķis tikai izplēst ticīgajiem naudu? Kamdēļ šis biktstēvs tumšajā biktskrēslā, ja viņa nolūks iesēt tavā sirdī bailes un nemieru un veicināt devīgumu mācītājiem? Nost, nost ar atlaidām, nost ar svinīgajām ceremonijām, nost ar ziedojumiem, nost ar grēksūdzēm un grēku atlaidām, nost ar visu, kas mīlestību uz Dievu dara publisku, izmērāmu un nosveramu!… Nāc uz baznīcu tikai noklausīties sprediķi, Bībeles gudrības un korāļus, nāc uz baznīcu tikai tāpēc, lai vari koncentrēties, ieskatīties sevī, iepazīt sevi un pavērsties uz tikumības ceļu!…

Dienu dienas Kiprijons staigāja satraukts un sirdsēdu nomocīts, pa naktīm viņš vairs nevarēja aizmigt, atkal un atkal vienmēr no jauna pakļaudams pārbaudei sirdsapziņu. Arvien aizdomīgāka Kiprijonam sāka likties tēva dievbijība. Katru svētdienu tēvs mēroja tālo ceļu no Varņiem — uz baznīcu. Parasti tika iejūgti visskaistākie zirgi, pats tēvs ģērbies labākajā kārtā. Baznīcai viņš ziedoja daudz naudas un allaž lūkoja, lai mācītājam tiktu iedots vairāk, nekā dod Svirgailis, Rietavas karvedis. Muti neaizdarīdams, viņš visiem klāstīja, ka karaļdēls Kazimiers, lielā Ģedimina pēctecis, ja tikšot pasludināts par svēto, atpestīšot Lietavas zemi un nomaldījušās lietaviešu dvēseles. Vakaros tēvs gāja pie karveža Svirgaiļa, un viņi abi līdz vēlai naktij apsprieda, kā lai sagroza galvu lielkunigam un izdabū no tā tirdzniecības privilēģiju Rietavai. Jau daudzus gadus viņi novilcinājuši un aizvien atlikuši baznīcas būvi miestiņā, uzstādīdami lielkunigam noteikumu: jūs — Rietavai tirdzniecības privilēģiju, mēs — baznīcu… Jo skaidrāku galvu un seclgāk Kiprijons domāja, jo vairāk tēva dievbijība viņam likās ārišķīga un blēdīga, aizvien stiprāk līdzīga publiskai uzskatu sludināšanai, saimniecības lietu kārtošanai un dzīšanās pēc labumiem nekā sirsnīgam Dieva mīlestības izklāstam. Reizumis, šaubu un nebeidzamu pārdomu novārdzis, Kiprijons aizdomājās līdz elles lietām: Auka Alšiene, viņa pagāniskā vecāmāte, mātes māte, seno laiku zintniece, kura ataudzējusi īkšķa nagu un zem tā glabāja papardes ziedu, savā pagāniskajā ticībā viņam šķita patiesāka par katoli tēvu… Vai gan dievbijība cilvēku acu priekšā izdevīguma un labā vārda dēļ ir jau mīlestība uz Dievu? Nē, nē!… Tikai dziļa garīga ieskatīšanās sevī lūdzot, tikai Bībeles gudrības apjēgsme, tikai sirdsapziņas balss uzklausīšana ik dienas, tikai klusas, nevienam neredzamās, neviena neizsveramās tavas ciešanas — tikai tā ir mīlestība uz Dievu!…

Tirdošo pārdomu, bezmiega un mūžīgā ēstgribas trūkuma novājināts, Kiprijons aizvien biežāk sāka slimot un aizvien stiprāk mācībās atpalikt no biedriem. Skolā juzdamies aizvien dumjāks par pārējiem, viņš sāka no mācībām izvairīties, neapmeklēt stundas un aizvien biežāk uzkavēties Dubrovicku muižā. Šeit Simona — jaunā Dubrovicka — istabās mēdza pulcēties daudzi no ievērojamās jaunatnes. Simona tēvs Jurģis Jons Alšē- nišķis, no tēva saņēmis bagāto Dubrovices muižu, bija pārkrustījies par Dubrovicki. Alšēnišķi bija ļoti sena dzimta. To aizsācis seno laiku kunigai- tis Aļģimants gandrīz pirms trim simtiem gadu. Aļģimanta mazdēla And- rjus māsa Julijona bija lielkuniga Vitauta sieva, bet meita Sofija — karaļa Jagaiļa sieva. Taču Simona tēvam ar Alšēnišķu dzimtas turpinātāja godu vien nepietika. Viņš kāroja pēc jaunas kunigu dinastijas ciltstēva slavas. Abas Jurģa Jona sievas bija kunigu meitas: pirmā — Ostrogiškīte, otrā — San- guškaite. Viņu bērniem, kuri mantoja ne vairs Alšēnišķu, bet Dubrovicku uzvārdu, vajadzēja nostiprināt un padarīt slavenu jauno kunigu dinastiju lietaviešu augstmaņu dzīvē: dēliem vajadzēja precēt tikai kunigu meitas, bet meitas drīkstēja iziet par sievu tikai pie kunigu dēliem. Pēc slavaskārā tēva sevišķās ieceres viņa pirmās sievas vecākajam dēlam Jonušam vajadzēja precēt nelaiķa Viļņas vaivada Mikaloja Radvila meitu Elžbietu, bet Simonām, otrās sievas vecākajam dēlam, tika precināta Ona Radvilaite,

Viļņas kastelāna Jurģa Mikaloja meita — Mikaloja Sarkanā un Bart>oras māsa. Taču Viļņas kastelāns Jurģis Mikalojs nevēlējās izdot meitu Onu pie Simona. Kastelāns meitu precināja slavenā lietaviešu karveža Konstantīna Ostrogiška un Alšēnu meitas Tatjanas dēlam Iļjam. Ona un Iļja viens otru mīlēja. Diemžēl Iļjas tēvs nesen bija miris, un lijas dzīvi nokārtoja pamāte Aleksandra, kura ienākusi Ostrogišku muižā no Olel* koviču dzimtas: viņa apprecināja Iļju ar Beāti Koscelecku, savu radinieci. Kad nu tā bija noticis, Dubrovicku muižā svinīgi ieradās Viļņas kastelāns Jurģis Mikalojs Radvils — viņš paziņoja Simona tēvam, ka esot ar mieru izdot Onu pie Simona. Drīzā laikā slavaskārie augstmaņi līgumu par dēla un meitas saderināšanos parakstīja. Iļjas pamātes noniecinātā Ona tēva lūgumam nepretojās. Viņa klusēja. Viņas klusēšana Simonām likās aizdomīga. Nojauta Simonām čukstēja priekšā: Ona tevi nemīl, viņa precas ar tevi, lai atriebtu Ostrogiškiem. Un tā bija patiesība, kura nāca skaidrībā it drīz, ļaunos apstākļos: īsi pirms Onas un Simona saderināšanās pēkšņi nomira lija Ostrogiškis, Braclavas vaivads, un bajāri un augstmaņi sāka runāt, ka šis jaunais un stiprais vīrs esot noindējies — neesot gribējis un neesot varējis dzīvot kopā ar nemīlamu sievu. Iļjas nāve un bajāru apru- nas salauza Onu Radvilaiti. Viņa metās tēvam pie kājām, sāka lūgšus lūgt, lai saderināšanās ar Simonu Dubrovicki tiekot atcelta. Redzēdams meitas ciešanas, tēvs saderināšanos atcēla. Taču Simona tēvam tika apgalvots, ka viņu abu līgums paliekot spēkā — paiešot viens gads, otrs, un Ona iziešot pie Simona. Iziešot… Atceltā saderināšanās un nākamās līgavas sēras par Iļjas nāvi jauca Simonām prātu un sagrauza sirdsmieru. Kas būs? Kāda dzīve viņu gaida? Vai gan viņš dzīvos ar sievu, kura viņu nemīl, kura ieslēgusi sirdī mirušā mīļotā gaišo tēlu?…

Mierinājumu un skaidrību, ko darīt un kā rīkoties, Sirnons sāka meklēt Bībelē. Uzradās gana daudz draugu, kuri bija vīlušies dzīvē tāpat kā viņš. Arvien vairāk un vairāk tādi pulcējās uz vakariem pie Simona. Mēdza atnākt Stanislovs Hlebāvičs ar māsām Elžbietu, Kristinu un Solīju. Jons Jurģis Hlebāvičs, Polockas vaivads, gribēja izprecināt meitas Polockas lielmaņiem, viņas aizbēga no Polockas, atgriezās Viļņā un apmetās dzīvot nelaiķes mātes vecāku — Petkeviču — mājās. Šādas meitu nekaunības saniknots, lēvs grasījās nodot viņas klosterī. Visticamākais, ka Hlebāvičūtes tikai tāpēc vien bija vēlējušās kļūt par protestantēm, ka evaņģēlisti klosterus neatzīst un viņiem to nav.

Pie Simona Dubrovicka mēdza atnākt brāļi Ķiškas, brāļi Valāviči, Jons JCrošinskis… Viņiem tuvojās brieduma gadi, jau vajadzēja izlemt, kādu bajāru un augstmaņu — pārliecinātu katoļu vai uz ķecerību sliecīgu — mājās lūkot pēc līgavas un cerēt uz visizdevīgāko atbalstu.

Mēdza atnākt Bohdana Hornastajūte. Viņas māte Anastasija Gromika, ista krieviete, spieda meitu apmeklēt Šķīstās Jaunavas Dievmātes baznīcu, turēties pie grieķu ticības, bet tēvs Onikejs, vēlēdamies izdabāt senās cilmes augstmaņiem, īstenajiem lietaviešiem, un augstu kāpt pa pārvaldes kāpnēm, ar laiku cerēja meitu izdot tikai pie vīra katoļa. Nākdama pie Dubrovickiem, Bohdana meklēja trešo — savu ceļu. Visi, kuri šeit nāca, meklēja katrs savu ceļu… Katoļu ticība bija izvirtusi, to pārmāca ticība, ka dzīvē visu, visu var pirkt un pārdot, pirkt un pārdot, pirkt un pārdot. Blēdīgi darījumi, dzīšanās pēc pašlabuma, varmācīgi uzspiesta divkosīga dzīve — viena mājās, otra — baznīcā, cenšanās nepalaisties apkārtējiem izveicībā — tas viss apspieda jaunos, vēl skaidros cilvēkus. Apvainoti, ciešanu izvārdzināti, dzīvē visos un visā vīlušies, viņi pievērsās Bībelei, atrada tajā citādu pasauli un citādu cilvēku — tuvāku, skaidrāku… Sapulcējušies vienkop un iegrimuši Bībeles gudrībās, viņi jutās vienoti, izturīgi un stipri. Ikviens šeit varēja atvērt sirdi. Visi kopā viņi apsprieda karastāvokli, nelaimi un postu. Visi kopā viņi izlēma, kā katram kurā reizē jārīkojas. Reiz rudenī, lapām krītot, šis nemierīgais domubiedru pulciņš bija izlēmis arī to, kā turpmāk jādzīvo Kiprijonam.

Kiprijonam lēmums likās bargs, taču cēls un taisnīgs, un kādā aukstā, miglotā rudens rītā, paslepus sabāzis ceļamaisā drēbes, grāmatas un nepieciešamākās lietas, viņš zagšus aizbēga uz Hornastaja pili. Viņš apmetās Dubrovicku muižā, mazā istabiņā, un iestājās mācīties protestanta Ābrama Kulvieša skolā. Tūdaļ pat to visu dabūja zināt viņa aizbildnis Hornastajs. Tomēr uz Dubrovicku muižu viņš aizbrauca tikai pēc vairākām nedēļām, acīm redzami ilgi niknojies un pārlicis, kā viņam jārīkojas. Krietnais, gādīgais Tvirbuta aizbildnis, lai allaž ceļu viņam apmirdz Dieva gaisma!… Garš, melnu bārdu, kūkumā sameties, viena acs drusciņ lielāka par otru, viegli šķielējošs, bet varbūt tā tikai izskatījās, jo acis viņam liesmoja neierasti — dažādās krāsās… Tāds nu, no pirmā skata gaudenim līdzīgs, šis vīrs stāvēja durvīs un skatījās uz Kiprijonu, kas sēdēja pie grāmatām. Viņš skatījās klusēdams un satraukti vilkdams dvašu. Kipram asaras saskrēja acīs: nepateicīgais, viņš ir nepateicīgais! Cik daudz laba šis vīrs viņam darījis — pieņēmis savā paspārnē, laidis skolā —, bet viņš aizbēdzis no viņa pajumtes pat neatvadījies, ne acis neparādījis, aizdrāzies citā ticībā…

"Atnesiet viņam kažoku un savāciet viņa grāmatas!" Hornastajs lika Dubrovicku kalpam. Drīz jau Kiprijons sēdēja Hornastaja karietē un raudāja, ietvēries sev ceļgalos. Aizbildnis nedusmojās uz viņu, nelasīja sprediķi, nedraudēja un nebiedēja ar ziņošanu tēvam par viņa nomaldiem un bēgšanu pie ķeceriem. Viņš tikai sacīja:

"Ko tu pinkšķi, ko, kas noticis? Kulvecs arī māca to pašu gramatiku un to pašu ģeometriju. Vai tad ne?"

Jo bezbēdīgāk aizbildnis viņu žēloja, jo gaužāk Kiprijons raudāja, jo dziļāku vainu viņš juta pret savu aizbildni. Vēlu vakarā, kad pilī arī kalpotāji jau bija izklīduši pa guļamtelpām, Kiprijons ieslīdēja aizbildņa darbistabā. Hornastajs sēdēja dziļajā, pītajā krēslā, apvilcies rītasvārku, nokāris galvu un domās nogrimis. Nē, nē, viņš nebija aizmidzis, viņš redzēja, ka Kiprs ienāk, ka lēnām pietuvojas un nobučo viņam roku… Taču aizbildnis neizteica ne vārda, pat nepakustējās… Skriešus izskrējis atpakaļ gaitenī, pirmo reizi mūžā Kiprijons izjuta neizsakāmu prieku, kādu viņam sniedzis pa jaunam mīlētais Dievs: tu samierinājies, bez vārdiem pateicies cilvēkam par viņa labo sirdi, šis cilvēks nav izjaucis tavu noskaņojumu un saņemšanos ne ar vārdu, ne kustību, un tu esi sapratis, ka no visas sirds esi samierinājies un bijībā viņam pateicies no visas dvēseles. Kāda svētlaime to apjēgt!… Par kādu svētlaimi cilvēkam kļūst mīlestība uz Dievu, ja to vairs neiedragā neviens— neviens vidutājs, neviens biktstēvs!…

Par Kiprijona pāriešanu uz nemaldos aizldīdušā ķecera, velna apsēstā vīra, skolu tēvam ziņoja Svētā Jāņa baznīcas draudzes priekšnieks. Ne dienu nekavēdamies, tēvs tūdaļ pat posās uz Viļņu. Tas notika četrdesmit otrā gada lapu mēnesī. Ceļmalas dārziņos ziedēja ķirši, nokalnēs — ievas… Un ievas nokalnēs… Kiprijons to labi atceras. Viņš sēdēja karietē blakus Jurģim Zablockim, otram ķecera skolniekam, platām acīm raudzījās uz Paleņķes purviem un ar satraukumu un izbailēm minēja, kas un kā viņu pieņems Karaļaučos… Ziedošie ķirši un ievas, bez šaubām, bija aizslīdējuši gar acīm arī tēvam ceļā no Rietavas uz Viļņu… Tāds garš brauciens, tāds tāls ceļš, tik daudz ziedošu ievu ceļmalās, bet drūmas sirdssāpes aptumšo skatienu un liek vai zaudēt prātu… Ko Hornastajs tēvam teicis? Ar ko izskaidrojis, ka palaidis garām viņa dēla nomaldīšanos? Ar kādiem vārdiem par šādu dēla aizbildnību viņam atmaksājis tēvs? Paldies tev, mans labais jaunības dienu draugs, tu aplaidi dēlu ar ķecerību, iedevi viņam naudu braucienam uz prūšiem, uz ķeceru Jūdasu zemi, paldies tev, dižciltīgais kungs… Bet varbūt tēvs dēla aizbildnim neko nebija teicis — ko vairs bija vērti vārdi?…

Brīnišķīgs, pārpilns saules, ziedu, cilvēku nemiera, ciešanu un asaru bija tā gada ziedu mēnesis, pēc tam ilgus gadus ļaudis par to vien runāja. Togad ziedu mēneša pirmajās dienās no Viļņas izceļoja uz Krakovu karaliene Bona, Kulvieša aizgādne un viņa skolas aizstāvētāja. Bīskaps Alšēniš- ķis tūlīt pat izdeva bargu dekrētu, pavēlēja visiem ķeceriem stāties bīskapa tiesas priekšā, nožēlot grēkus ķecerībā, padevīgi pieņemt sodu un visu mantību atdot bīskapam, zemes kasei un baznīcai pie Viļņas cietokšņa. Taču ķeceru skolotājs Kulvietis bija modrs, viņš lieliski saprata, kāda dzīve viņam sāksies pēc Bonas aizbraukšanas no Viļņas. Kad bīskaps Alšēnišķis izdeva savu dekrētu, gan Ābrams Kulvietis, gan daudzi viņa skolnieki jau bija aizkūpējuši pa tāliem mežu celiņiem uz prūšu zemes pusi… Saniknojies bīskaps sāka plosīties kā īsts karavīrs. Viņa ļaudis tūdaļ saņēma ciet Kulvieša māti, vairāku viņa audzēkņu vecākus un līdz ar citiem arī Tvir- butu, Kiprijona tēvu, — tas, no Rietavas ieradies Viļņā, gluži vai pats bija ielīdis bīskapa pavērtajā maisā. Neviens no saņemtajiem bez bīskapa norādījuma nevarēja tikt atlaists, līdz nebūs atteicies no dēla ķecera. Kaut kādā vīzē katoļus taču vajadzēja pārliecināt, ka pats Dievs soda ķecerus ar vecāku muti un neļauj novērsties no svētās katoļu ticības.

Skaistais, saulainais, ziedos palojošais tā gada ziedu mēnesis!… Kipri- jons spiests bēgt no Lietavas, no tēvu zemes, tēvs nokļuvis klostera tumšajā pagrabā, māte vairākas nedēļas slapstījusies Jūras upītes krastos, biezajos krūmu čūkslienos, no žemaišu stārasta uzsūtītajiem vajātājiem… Tēvs… No bērnu darbiem tēvs dabū nosirmot… Viens atslēgas pagrieziens durvīs šķīris tēvu no visa — no goda, muižas un ģimenes… Vienā acumirklī no dievbijīgā, skolotā un bagātā vīra palikusi pāri dzīva būtne, kurai iespējams izdarīt vairs vienu labu darbu — atteikties no miesīgā dēla…

Divas nedēļas tēvs cieta klusu, panesīgi izciezdams mūku apsmieklu un visas nebrīves mokas. Pēc tam atkal atausa rīts, uzlēca saulīte kā katru dienu… Ak, cik lieliski pašlaik Kiprijons saprot tēvu! Kamdēļ man jāpacieš pazemojums, kamdēļ jāskatās acīs bojāejai? Kas dēlam notiks, ja es no viņa atsacīšos? Dēls ir tālu, svešās zemēs, ne mats viņam nenokritīs no galvas… Atteikšos 110 dēla, iziešu brīvībā, tad jau… tad jau tikai mana sirds izšķirs, kā izturēties pret dēlu… Dievs, Dievs, visu tēvu Tēvs, vai Tu atgrūstu no sevis Kiprijonu, ja viņš tagad atteiktos no saviem bērniem tamdēļ, lai varētu iziet brīvībā, lai varētu izrauties no nāves ķetnām? No šādas domas Tvirbuts nodreb. Acis iepletis, viņš sāk skatīties uz cietokšņa pagalma aizvērtajiem vārtiem. Viņa bezcerības un šausmu pārpilnais skatiens tos paver. Pa vārtiem ienāk vīrs un saka: Tvirbut, atsakies no saviem bērniņiem, un tu būsi brīvs! Vai viņš atteiksies? Vai atteikdamies viņš nedomās: tikai izlaidiet mani brīvībā, tikai atstājiet dzīvu, es slepus, atrazdamies tālu no bērniem, pabalstīšu viņus, audzināšu un mācīšu mīlēt Dievu? Ak, cik baismīgas izdomas, neviens viņam neko nejautā, neviens viņam neuzstāda nekādus noteikumus… Zaimojoši šādas iedomas ņemt galvā… Zaimojoši? Vai gan zaimojoši?… Un kādas šobrīd būtu tikumiskas, cēlas un patiesas? Skarbā īstenība!… Nevienam nerūp viņa bērni, nevienam nerūp viņš — kāda roka pielaidīs cietoksnim uguni, tas iesprak- šķēsies, to pārņems liesmas, un Kiprijona dzīve būs galā. Bet kāpēc, kāpēc pirms nāves viņa atmiņā gruzd ziedoši ķirši dārziņos un ievas ceļmalās? Kamdēļ šobrīd viņš neredz ne mātes, ne sievas, ne dēliņu sejas? Kamdēļ viņš atceras tieši to pašu, ko redzējis viņa tēvs, braukdams uz Viļņu un no viņa, Kiprijona, sava dēla, atteikdamies? Nūja, tā taču ir brīvība, ziedēšana — tā ir brīvība…

Tīss fon der Reke murmina:

—   Lībieši, sasodītie lībieši… Ja tie divi nebūtu aizbēguši no mums… Četriem Šļobis nebūtu ķēries klāt! Viņam pietrūktu dūšas!

—   Ko tur daudz runāt, — Tvirbuts atsaucas stieptā, bēdīgā balsī. — Arī desmitu mūsu viņi būtu saņēmuši. Mēs gājām viņiem taisni nagos… Ja negadījies Šļobis — būtu uzskrējuši virsū citiem.

—   Galvu lieku ķīlā, ka, iedami četratā, mēs būtu nogriezušies pa citu ceļu — varbūt patiesi uz Vilandes pusi…

—   Neplosi sev sirdi, Tīs! — Vaidēdams un aiztirpušās kājas brucinā- dams, Tvirbuts slejas stāvus. — Tā, kā būtu varējis būt — nekad nebūs… Tu taču zini… — Klusībā ar rūgtumu viņš nodomā: mans tēvs vispār varēja uz Viļņu nebraukt, tās dažas nedēļas būtu izslapstījies kopā ar māti…

Gūstekņu čumeklī atskan mundrs, priecīgs kliedziens:

—   Vīri! Vīri! Nenokariet galvu, vīri!

Kliedz garš, plecīgs dāņu karakalps bez cepures, krūtis iespīlētas pītās, sakapātās bruņās, kājas basas. Viņa plaši ieplestās acis sajūsmā mirdz.

—   Nekrītiet panikā, vīri! — viņš kliedz, plivinādams rokas gluži kā tāds pestītājs. — Uzklausiet mani! Esmu cirties daudzos cīniņos un lieliski zinu: īsti karotāji nedeg! īsti karotāji paliek pelnu čupā kā zaigojoši zelta gabali! Galvu augstāk, vīri!

Gūstekņi, kuri jau bija samierinājušies, izsmēluši visas cerības aizbēgt, un apklusuši, atkal sakustas un sarosās. No visām pusēm atskan saucieni:

—   Viņam ir taisnība!

—   īsti vīri nedeg!

—   Viņi izkūp dūmos!

—   Aizbāziet muti tam muļķim!

—   Viņš ir nojūdzies!

—    Pataisīs arī mūs trakus!

Daži vīri no pagalma malas metas gūstekņu biezumā un laužas pie

visu mierinātāja.

—   Dodiet, šeku, to bruņās ietērpto maitu!

—   Ja nebijuši dāņi, mēs te netupētu!

—    Ek, mīkstpautu aizstāvji — visi viņi jāizžņaudz!

Pielec kājās pat večuki un muižkungi, kuri visu laiku tupējuši sienmali ar šausmās neprātīgām sejām. Tagad viņi lēkalē un kliegdami nezin kam draud:

—   Pareizi, jāizžņaudz dāņi, jāizžņaudz! Gan Minhauzens, gan viņu puika bīskaps — visi jāizžņaudz! Mēslu vaboles! Biksēm pusratā atnākuši mūs aizstāvēt!

Piepeši iepretim Tvirbutam plaši ieplešas Tīsa izbalējušās acis.

—   Tu mani iedzini postā, tu! — neprāta niknumā gārdz Reke. — Ja nebūtu bijis tu, nemaz no kuģa es nebūtu nokāpis! Tagad es pastaigātos pa Lībeku!

Tvirbuts atsprāgst atpakaļ no Rekes. Ko te vairs runāt… Ne tikai Tīsu, arī pats sevi Kiprijons apkrāpis — cik nežēlīgi, cik liktenīgi apkrāpis!… Tvirbuts steigšus lavās gar glumo dižbaļķu sienu terases ēnā — tālāk, šobrīd tikai tālāk vajag turēties no Rekes. Apkrāpis, vai gan viņš kādu apkrāpis? Kiprijons ticējis, cieši ticējis tam, ko teicis: nostāšos uz cietzemes, un mājas būs tepat, pavisam tuvu. Diemžēl… Itin viss, par ko cilvēks sapņo, pēc kā ilgojas, allaž no cilvēka attālinās, ar katru dienu attālinās… Tvirbuts uzgrūžas virsū gūsteknim, kas iemaisījies pa kājām, apstājas un blenž viņā. Nu jā, bruņās tērptais, viens no dāņu karakalpiem, no bailēm stīvs, meklē jo tumšāku kaktiņu… Āre, arī citi karakalpi lien zem terases, nostāk no acīm, viņi spiežas pie baļķu sienas…

—   Kā ir, puis, — Tvirbuts saliecas uz dāņu karotāja pusi, — varbūt arī Minhauzens ir nogrābts?

Karenieks aizsvilstas un nekaunīgi atiežas.

—    Nelien! Nelien acīs — nositīšu!

—   Tu noķersi Minhauzenu — ha, ha, ha!… — gluži kā jucis spalgi nosmejas cits karakalps.

Tvirbutam aizsit ausis kautiņa troksnis, kas izcēlies šeit pat. Kiprijons atkal metas tuvāk pie sienas. Par vēlu. Visas sienmales jau apstātas un ielenktas, katrs gūsteknis lien, kur tumšāks, kur to redz mazāk acu… Visi šķiet kā vājprātīgi —jau bīstas cits no cita… Kungi, igauņu zemes kungi, valdnieki, kārtības uzturētāji, lielie vīri — bet cik vāji, cik ievainojami viņi šobrīd… Kur likties Tvirbutam, kur rast mierīgāku vietiņu? Nu jā, uz vidu, jākāpjas uz pagalma vidu, tur tagad tukšums, nav vairs ne melnās pļurzas bruģa iedobēs — to izšļakstījušas un iznēsājušas gūstekņu kājas… Te še, te tur spokaini vārtās saplēstās, sasietās, mezglos sasaistītās drēbes, vakara sakrēslā izskatās, ka tur guļ beigti, samīdīti cilvēki… Tvirbuts pavāc kopā šīs skrandas, šīs virves, kuras pievīlušas vīru cerības aizbēgt, samet kaudzītē un nokrīt uz tām kņūpus — drīzāk, nu jā, lupatās viņš drīzāk sadegs un nosmaks… Ko darīt, kā zaudēt sajēgu, kā iemidzināt jutekļus? Tā viņš pierims, zaudēs samaņu, un viss būs galā — bez sāpēm, bez mocībām, bez šausmām… Varbūt Dievs par viņu apžēlosies, varbūt tieši tā arī notiks? Galva, raugi, patiešām kļūst trulāka… Aizvērto acu tumsā domas uzplaiksnās kā maldugunis — aizvien tālāk, aizvien vājākā gaismā… Tēvs… Tēva kariete rīb pa ceļu garām ziedošām ievām…

Tvirbuts uztrūkstas, pieceļas sēdus, aukstuma, bet varbūt ārprāta drudža kratīts, viņš klabina zobus, skatās visriņķī un klausās, ausis sasmaili- nājis. Kas viņu pamodinājis? Varbūt cietoksnis jau aizdedzināts? Rau, apkārt arī vairāki citi cilvēku stāvi tumsā paceļ galvu, sakustas, sarosās, atskan nopūtas, murdoņa, sirdi plosoši lāsti, kāds aizgūtnēm skaļi smejas, uzrauj neķītru dziesmu, kāds sāk spiegt: kur tu kāp, kur kāp — galvu sašķaidīšu!…

— Tvirbutu pie vadoņa! Tvirbutu, Tvirbutu pie vadoņa! — tumsu pāršķeļ skaidra, skanīga balss.

Kiprijonam sagriežas gar acīm aukstas, zilganas ugunis. Viņš pielec kājās un, tumsā stiepdams uz priekšu rokas, klupdams pār sala izcilātajiem bruģakmeņiem, gulošo un sēdošo kājām, viņš skriešus metas pie vārtiem. Glābts!… Glābts!… Spēji viņš, bailēs stingdams, apstājas, krūtīs apstājas sirds. Pirmais upuris… Pats pirmais…

—   Ašāk! Ašāk! No bailēm nevari paiet, ko? — sarga balss skubina.

Plati iepletis acis, pavēris muti, Tvirbuts izlien pa knapi pavērtajiem

vārtiem. Vārtu abās pusēs rēgojas lielas žagaru kaudzes, sagāztas gar cietokšņa sienām, šo kaudžu ēnā slejas un mīņājas daži zirgi, viņiem mugurā vīd jātnieki, nemierīgi grozīdamies un raustīdami pavadu. Tvirbuts nevar saskatīt jātniekiem seju, labi viņš redz vienīgi sargus dažu soļu attālumā un sārtu apgaismoto laukumu mazliet tālāk — jātniekiem aiz muguras.

—   Nāc tuvāk! — viens no jātniekiem sauc. Vai tikai tā nav Šļobja balss? Dažus vārdus, kurus vēl pasaka jātnieks, Tvirbuts satraukumā vairs nesaklausa, tikai acīs parēgojas nodzeltējušas bērzu birztalas aina, celiņš, no kura paceļas putekļi, un bērais, skrejošais zirgs. Šļobis… Spriegums Tvir- butam krūtīs noplok, un tagad jau Kiprijons labi sadzird, ko Šļobis saka:

—   Paklau, neizdevies klejotāj, es ticu, ka tu dodies uz mājām, ka tev ir sieva Ieva un ka tev ir bērni. Es negribu, lai tava dzīvība gulstas uz manas sirdsapziņas. Staigā, kaut velns tevi rāvis! Staigā, kur acis rāda!

Spējš prieka uzplūds Tvirbutam krūtīs kļūst par spēku, kuram viņš nespēj turēties pretim, un Kiprijons nemaz nemana, ka jau nokļuvis pie jātnieka un ietvēries ar abām rokām viņa kājā.

—   Labdari, taisnīgais cilvēk, tu taču redzēji, ka es neceļoju viens, kopā ar mani gāja vīrs, mēs abi devāmies uz mājām… Esmu vainīgs viņa priekšā… Man sagriezās galva, un mēs abi nomaldījāmies, aizgājām uz citu pusi… Mēs nekad nebūtu nonākuši jūsu zemē, ja mans prāts nebijis kā apmiglots… Es viņu iedzinu nelaimē, es, viņa nāve gulsies uz manas sirdsapziņas!…

—   Viņam vieta palikt šeit, viņš ir vācu komandors!

—    Labdari! Viņš ir tāds pats komandors, kāds es esmu karalis! Viņš jums samelojās aiz bailēm! Domādams, ka, pastāstījis kaut ko sevišķu, viņš iztiks laukā no nelaimes!… Postā nokļuvis, cilvēks zaudē saprašanu, tu taču to zini, labdari!…

—   Tu esi īsts muļķis, lai tevi velni parauj! — Šļobis sadusmojas. — Tūliņ tu sāksi lūgt, lai es laižu vaļā visus… Ā!!! — Viņš pievelk zirga pavadu, un tas saslejas uz pakaļkājām. — Vai nu es iešu muļķus dedzināt… Palaidiet viņa biedru! Pavadiet abus līdz ozolu birzij! — viņš liek sargiem, viņa zirgs raujas uz priekšu, saklūp un, putekļus saceldams, riksī aizskrien pāri laukumam. Viņam pa pēdām aizjāj arī pārējie jātnieki. Viņi jāj uz vārtu pusi, uguns gaismā arvien stiprāk piesārto gan zirgi, gan vīri, uz vienu mirkli zemnieks Šļobis, tvarstīdams vēja nopūsto cepuri, pagriežas atpakaļ, un Tvirbuts ierauga viņa seju ļoti spilgti, tā iespiežas atmiņā — kā tāda žilbinoša, lēna zibens plaiksna…

4

Biezā migla starp melnajiem ozolu stumbriem tumsā sāk mesties gaišāka: iesākumā tā ir pelēcīga, sakrēšļa un duļķaina lietus krāsā, tad sāk bālēt, baltoties un gluži vai sastingt tīros, bālzilganos sniega mākoņos — rudens, tā jau ir rudens migla — drēgna, locekļus stindzinoša. Rītausmas laiku vistiešāk dabū izbaudīt, kad jau mijas gadalaiki… Jo cilvēks kļūst vecāks, jo īstenība īsāka, aizvien ilgāk viņš sāk dzīvot no atmiņām. Lapas no koka nenokrīt, neatsaukdamas atmiņā citas, sen birušas lapas… Vasara pagājusi… Bet tu, cilvēk, stāvi, muti pavēris un acis iepletis, sajuzdams, ka jau apnicis, līdz kaklam apnicis atkārtot: vasara pagājusi… Tu esi izglābies no nāves!… Sirds vai plīst no prieka. Un tūdaļ šajā priekā vilies: cik reižu jau esi izglābies — divas, trīs, desmit, bet varbūt pilnu simtu? Bērnībā nokritis no lielās kļavas, slīcis Jūras upītē, slimojis ar zilo spitālību… Vīra gados esi nošauts… Ko tur daudz runāt!… Vai mazums, kas tava garā mūža laikā tev varējis uzkrist uz galvas, vai mazums, kur pats varēji paslīdēt un iegāzties bezdibenī?… Tomēr nē, tu neesi beigts — ik reizi esi parāvies nostāk, ik reizi esi aizķēries un noturējies, laikā piesaucis Dieva vārdu un izglābies… No kā? Vai no nāves? Kā nu ne!… Nāve stāv ceļā, nākotnē, no tās izglābties nevar — rau, jau aust saule, vēl par vienu solīti kaulainā pienākusi tuvāk… Tu esi gudrs! Nevajag bīties no kaulainās — jāpriecājas par sauli…

Saule vēl nav redzama, migla sāk sārtoties it kā pati 110 sevis un kvēlot aukstās, draudīgās ugunīs. Tikai pacel acis, pamet skatienu uz ozolu galotnēm — tās apspīd siltāka saules gaisma. Tur jau saules stari noglāsta arī to galotni, kura visu laiku atradusies ēnā. Vispirmāk iekvēlojas rasotās, zaļās, vēl tumši zaļās lapas, tad vietvietām cauri lapotnei iedzirkstas slapjie zari, beigu beigās, uzpūšot vējiņam un sakustoties lapām, starp tām parādās sārtuma nozibināti zīļu vaidziņi… Ikvienās cilvēku mājās tā uzlec saule. Vispirms piesarkst māju jumti, ieliesmojas logi, tad saules gaisma uzrod kāsējošo vecvecāku seju, māti, kura miegā nopūšas, sapinkāto tēva galvu — tas vēl nav rīts, vēl nav!… Gan vecīši, gan vecāki ceļas no guļvietas un dodas pirmajos darbos — sanest ūdeni, pakurt uguni un grabināt traukus — klusi, neveikli, viņiem sejā vēl nav ieraugāms prieks, mājas vēl ieskauj nakts miers, visi kakti vēl spokaini apmiegojušies, sveši un nemājīgi… Tas vēl nav rīts!… Un, raugi, saules stars iespīd pa logu, kas visilgāk bijis nakts ēnā, un notiek brīnums: saulstars saplūst un izbārstās simtos priecīgu, daudzkrāsainu spīgulīšu vizuļos — atvērušās bērnu actiņas!… Pie pavarda atliecas vecāmāte, pasmaida mīļu smaidu, priekā icsta- rojas mātes seja, labā oma pārņem sirdi visiem mājiniekiem, skaļi un mundri mājā ieskanas tēva zvanīgā balss — tā, tagad nu atausis rīts, uzlēkusi saule un iesākusies jaunā diena!…

Vājums saļoga Tvirbutam kājas, viņš atspiežas pret ozolu, kurā nupat uzlēkusi saule, norauj no galvas savalkāto un noputējušo cepuri, īstu šļo- beni, tās oderē noslauka no pieres aukstos sviedrus. Izlaidis no nagiem cepuri, nometis to pie kājām, viņš ar abām rokām sāk čamdīt un izvērst uz āru kabatas. Kabatas ir tukšas. Kabatās nav ne šķiltavu, ne nazīša, ne naudas. Tvirbuts nokar rokas un nosmejas saraustītus smieklus.

—   Neiespējami, — viņš murmina, — sirdsapziņa… viena vīreļa sirdsapziņa, nesataustāms nekas mūs izglābis!…

Tīss fon der Reke sadrūmst, viņa satumsušais, dzeļošais skatiens sāk durties Tvirbutam cauri.

—    Kā?… Tu no tiesas domā, ka mūs izglābusi šī klaušinieka sirdsapziņa? Tu man paskaidro — kāda sirdsapziņa? Kāda viņam var būt sirdsapziņa? — Tīss pietupstas un groza viciņu, uz kuras samauktas vairākas sēnes, virs ugunskura dūmojošās liesmas. — Tu tikai atsauc atmiņā, kā klaušu ļaudis dzīvo. Viņiem nekad neko nevajag izlemt pašiem, galīgi neko! Valdnieki viņiem parāda ar pirkstu, kas jāpadara šodien un kas rīt. Vai man nav taisnība? Kā klaušiniekam var būt sirdsapziņa, ja viņš nekad neko neizlemj? Pat tad, ja klaušu cilvēkam tā būtu iedzimta, ilgi tā nevarētu izturēt — bez varas tā izzūd, ka ne smirdiens nepaliek. Bailes! Tās ir tas, ko sauc par klaušu sirdsapziņu. Jā, mīļais Kipr! Tu visu izskaistini. Bet tavos gados jau klātos skatīties patiesībai acīs…

—   Tīs, — Tvirbuts jūtas satriekts, — tu man stāstīji, ka viņi mūs abus palaiduši aiz bailēm. No kā viņiem, sasper jods, bija bail?

—   Es taču tev jau teicu: viņiem pietrūks dūšas nomaitāt Rekes!

Gaišs, bērnišķīgs smaids atstarojas Tvirbutam sejā.

—    Kāpēc tu smejies? — Tīsa acīs uzzibsnī dusmas un nicinājums. — Galvu lieku ķīlā, ka kopš mūsu notveršanas brīža Šļobis ne acu nebija aizvēris. Ko tu domā? Klaušiniekam nav nemaz tik viegli nolietāt koman- doru, vīru no slavenās Rekes dzimtas… Viņš zina, ka reiz nāks atmaksa. Viņam ir bailes no atmaksas. Bailēs iedrebas sirds un notrīc roka…

Tvirbuts klusām un apslāpēti sāk smieties.

—   Tu esi brīnišķīgs cilvēks, Tīs!… Komandors, bet bāba!…

No pārsteiguma Reke atsēstas un draudīgi iešņācās:

—    Ko tu teici?

—    Es teicu, ka bāba pat pie brunčiem var tuteni uztrīt! — Tvirbuts smejas vēl sirsnīgāk. Cik lielisks mirklis!… Kiprijonam ataust atmiņā daudzas vienlaikus smejošas sejas. Reiz, kad visi Tvirbutu mājasļaudis sēdēja pie galda un Kiprijonam, vēl puikam, ne no šā, ne no tā uznāca smieklu lēkme, līdz ar viņu kā traki smējās gan vecāmāte, gan māte, gan muižas vagaris Budģins, pat atturīgais tēvs nevarēja novaldīt smieklus. Reke ne, Rekem viņa smiekli nepielīp. Aizskarts, apvainots un nikns viņš izrauj 110 ugunskura viciņu, nobrauka no tās daļu apcepušo un pašķīdušo sēņu, sažņaudz tās delnā un atlikušās uz viciņas pasviež Tvirbutam.

—   Pietiek, — pa brīdim iešņākdamies, viņš saka. — Pietiek, nepatiesais un nepateicīgais cilvēk, pietiek man ar tām nelaimēm, kuras tu uzsauc… Redzi, sēnes esmu sadalījis līdzīgi, tagad iesim katrs savu ceļu. Lai viens pats Dievs izšķir, kuram atdarīt elles vārtus, kuram debesu…

Gabaliņu pagājies, Reke apstājas, pagriežas, acis iepletis, stīvi skatās ugunskura kvēpstošajās liesmās. Žēl to pamest, ko? Nav dūšas aiziet? Varbūt izvilks no guns degošu zaru un nesīs to?

—   Tīs, nemuļķojies!… — Tvirbuts uzsauc. — Neesi bērns!…

Ļaunā priekā Reke atiežas un paceļ roku.

—   Paliec sveiks! Kad atkal kritīsi kādam nagos, aizlūdz par Rekes dzimtas mirušo dvēseli. Ardievu!…

Reke aizsoļo, viņa tumšā un līganā mugura lēnām pagaist miglā.

—   Nāc atpakaļ! — Tvirbuts iesaucas. — Tu dzirdi? Nāc atpakaļ! Katrs par sevi iedams, mēs būsim pagalam!

Reke nepavēršas un nozūd miglā. Cik daudz gadu, cik gadsimteņu, cik cilvēku pazudis miglā… Spēji Tvirbuts pārbiedētām acīm sāk blenzt ugunskura liesmās. Ir palikusi uguns, ir palikuši koki un ir palikušas lietas, uz kurām skatījušies izzudušie cilvēki…

Ugunskurs sāk gruzdēt arvien stiprāk, arvien retāk dūmos pazib liesmu mēlītes… Kad ugunskurs tika aizdegts, viņi vēl bija divatā. Viņi rāvās uz visām četrām, iekarsuši un nosvīduši, tērēdami, liekas, pēdējos spēkus, pastāvīgi sajuzdami pretīgu un biedējošu mitruma un trūdošu lapu izgarojumus… Likās, uguni iekurt neizdosies, arī viņu abu mitruma piesūkušās drēbes sāks pūt un trūdēt, sairt gļetās driskās… Viņu abu miesas satrūdēs un sapļeks uz šīm samelnējušajām un glumajām lapām… Saitīte, rauta starp trim sausām spīdīgām šķēpelītēm, sīca smalki un baisi, gluži kā satverta un pie zemes piespiesta zemesbite… Nomirs vai tiks brīvē, nomirs vai tiks brīvē?… Reke un Tvirbuts pamīšus, bet brīdi pa brīdim arī abi reizē sīcināja saitīti nežēlīgi, zobus sakoduši, bīdamies pat ar acs kaktiņu pablenzt tumsā un šausminošajā miglā visapkārt. Kāda laime!… Guntiņa, tik tikko ieraugāma zilgana liesmiņa ielīpinājusies starp šķēpelītēm un apvijusies saitītei… Kiprijons un Tīss — abi piebāzuši guntiņai drīksniņu, sausu lapu, plānu tāss skrandiņu, sausu žagaru… Palēnām uguns pieņēmusies — sprikstēdama, dusmodamās, ka izsaukta no nebūtības, lai dzīvotu… Ugunskurs iededzies… No prieka vai apdullusi, galva viņiem nosliecās pie zemes, uz trūdiem smirdošajām slapjajām lapām…

Un tagad nu ugunskurs jau dziest… Tā uguni nav paņēmis līdzi ceļā Reke, nepaņems arī Tvirbuts… Uguns nav ceļabiedre… Viņi šķirsies visi trīs — Reke par sevi, Tvirbuts par sevi un uguns atpakaļ nebūtībā…

Tvirbuts nebija Rekem pieķēries. Reke bieži viņu nokaitinājis, pļāpādams muļķības, padarījis ceļu apgrūtinošu, krizdams bezcerībā, līdz ar to izsmeldams arī Tvirbuta pacietību. Taču viņi bijuši divatā, abi ēduši odziņas no vienas saujas… Galu galā arī rūpes, kādas Kiprijonam sagādājis Reke ar savu vājumu un untumiem, savā ziņā Tvirbutam bijušas atpesto- šas… Žēlodams un sadūšodams Reki, palīdzēdams viņam atgūt pašsaval- dību, arī pats Tvirbuts guvis mierinājumu un bieži arī pavisam aizmirsis par sevi un savām drūmajām domām. Divatā bijis viegli… Vienam būs grūtāk… Grūtāk pat būs ticēt, ka šis neprātīgais gājums vēl varētu beigties laimīgi…

Tvirbuts ievaidas un iesmilkstas, apjautis sevi baismīgi vientuļu saltās miglas ieskautajā ozolājā: simtiem reižu ar desmitiem cilvēku viņš izšķīries un atkal saticies, viņš pieradis šķirties, tos, kuri vairs nav satikti, viņš aizmirsis, pat nepamanījis, ka tos aizmirsis, pat neaptvēris, ka viņš dzīvo, kādu aizmirsis… Iepletis acis, Tvirbuts bailīgi skatās uz to pusi, kurp nupat aizgājis Reke, un no miglas dziļumiem parādās te viena, te cita sen aizmirsta cilvēka tēls. Arvien vairāk un vairāk melnu parādību — sarāvušos, nogurušu cilvēku — viņam sāk rēgoties acīs… Aizsteigušies gadi!… Aizmirstie cilvēki!…

Četrdesmit devītā gada ziemas mēnesis bija auksts, rītos un vakaros pāri Karaļauču sarkanajiem jumtiem vēl sarkanākas pletās debesis. Saimnieki pat suni nedzina ārā no istabas — steidzīgi ejot pa ielu, kur tevi biedē stiklainā sniega gurkstoņa zem kājām, tu piepeši izdzirdi un ieraugi, ka caur logu tevi aprej suns, kas tup istabas siltumā. Briesmīgā sala dienās vairums no viņiem, lietaviešu aizbēdzējiem, pulcējās pie Jurģa Zab- locka. Viņa istaba bija ar vienu logu, tumša un liela, un, lai gan Zablockis augām dienām kurināja krāsni, gaiss tajā nekad nesasilda tik stipri, lai runājot no mutes nekūpētu garaiņi. Sanākušo elpa plandījās zem griestiem veseliem tvaika mākoņiem — Zablockis, Mažvīds, Vilents un vēl vairāki puiši ar varenu balsi, muti neaizvērdami, dziedāja garīgās dziesmas. Visu viņi darīja vienlaikus: atdzejoja dziesmu vārdus no latīņu valodas lietaviski, no šiem vārdiem veidoja dzejas rindu un tūdaļ to nodziedāja, ieklausīdamies, vai skan labi. Ar skanēšanu viņi nekad nebija apmierināti, apklusuši sabāza degunu papīra lapās, svītroja dziedātos vārdus, pierakstīja jaunus, atkal paslēja galvu un atkal dziedāja aizsmokošā balsī, kura jau sākusi čērkstēt… Viņi dzirdēja, paši savām ausīm dzirdēja, ka korāļu vārdi neskan lietaviski — viņiem vien izbailes un kaunu izsauc pa vidu izteiktais Dieva vārds. Taču nekad neviens no viņiem nebija atmetis visam ar roku un teicis: pietiek, liekamies mierā, no tā nekas neiznāks… Kur nu! Viņi bija strādājuši ar vēl lielāku sparu un vēl neatlaidīgāk meklējuši īstākos vārdus. Acis viņiem kvēlojušas gluži kā tādiem jukušajiem. Viņi svēti bija ticējuši: pienāks laiks, un visi lietavieši visos Lietavas dievnamos dziedās viņu lietaviskās garīgās dziesmas…

Tvirbuts nekad nebija dziedājis līdz ar viņiem. Viņš sēdējis istabas kaktā pie pašas krāsns un nolūkojies uz līdzbiedriem ar sāpošu sirdi. Atdzejot korāļus no latīņu valodas lietaviski — kāda muļķība, kāds prāta aptumsums!… Tikai tāds, kam visi nav mājās, spēj noārdīt daiļo, balto smail- torņu katedrāli un no tās ķieģeļiem celt zirgu stalli bez logiem. Saietos pie Jurģa Zablocka Kiprijons cieši bija izlēmis atgriezties Viļņā. Valsts mantzinis Jons Hornastajs neatlaidīgi viņu aicināja uz savu pili, viņa pirmo vēstuli Tvirbuts saņēmis jau četrdesmit astotā gada vilku mēnesī. Hornastajs bija uzrakstījis vēstuli, satriekts no ziņas, ka Martīns Mažvīds izdevis Karaļaučos svēto rakstu grāmatu, kura sarakstīta lietaviski. Visi, kuri izgudrojot jaunās lietaviešu rakstības likumības, ņirgājoties par savas tautas pagājību, Hornastajs rakstīja, viņi gribot, lai lietavieši pilnīgi aizmirstot savu romisko cilmi, lai nekad vairs nevarētu iemācīties sentēvu latīņu valodu un uz mūžīgiem laikiem paliktu tumsoņas: no tā viņi gribot iedzīvoties bagātībā, nemaz neieklausoties sirdsapziņas balsī; niknie ienaidnieki, kuri gribējuši sagrābt lietaviešu zemes, daudzus gadsimtus lējuši lietaviešu asinis; cīņās uz dzīvību un nāvi, grūtā darba, posta, mēra un bada laiku mūždien izmocītiem, par savu godpilno cilmi un valodu rūpēties lietaviešiem nav bijis laika — visi spēki viņiem bijuši jāveltī cīņai par izdzīvošanu; lietaviešu pašcieņas jūtas esot iznīdētas; ja mēs neiedvesīšot viņiem sirdī lepnumu, atgādinādami par romisko cēlumu un īsteno valodu, viņi vairs nesaglabāšot arī dzīvību — lepnuma jūtas zaudējuši, agri vai vēlu viņi nolaidīs rokas, samierināsies ar baigo likteni un klanīsies ienaidnieku priekšā… Tā Hornastajs bija rakstījis Tvirbutam vēstulēs. Savu aizbilstamo viņš aicināja atgriezties Viļņā un sākt kalnus gāzt: rakstīt, sagatavot un iespiest grāmatiņas latīniski, vispirmāk tādas, no kurām varētu mācīties bērniņi. Viņš solījās Tvirbutam atpirkt vecvectēva māju, iekārtot spiestuvi un savākt līdzekļus grāmatu iespiešanai. Ikkatrā vēstulē viņš piemetināja: lūdzamais, svešā malā dzīvodams, tu nekad nevarēsi saprast, ko dzimtajai zemei patiešām no tevis vajag… Pēdējie vārdi visstiprāk iedūrās Kiprijonam sirdī. Viņš klausījās nesaskanīgajā, rupjajā un smieklīgajā līdzbiedru dziedāšanā lietaviski, skatījās uz viņu uzbudinātajām, neprātīgi kvēlojošajām acīm un klusībā sev jautāja: kurš no viņiem iestāstījis, ka šīs dziesmas lietaviešiem pašlaik vajadzīgas visvairāk? Baznīcās mācītāji dzied latīniski, īstajā lietaviešu sentēvu valodā… Tad — kas ir labāk: vai dziesmas pārcelt lietaviešu valodā, vai lietaviešiem iemācīties savu senču valodu?…

Četrdesmit devītā gada ziemas mēneša beigās Kiprijons pateica draugiem, ka atgriezīsies Lietavā — Viļņā. Draugi novērsās no viņa, nodūra acis zemē un klusēja. Viņi saprata: Tvirbuts nav izcēlies Karaļaučos ar ķecerīgajiem darbiem, arī Viļņā daudz kas pārvērties, uz protestantu pusi sākuši nosvērties pat Radvili un citi bagātākie augstmaņi, Viļņas bīskaps Tvirbutam galvu nenoraus… Tomēr vēl skaidrāk viņi izprata, ka Tvirbuts nodod viņu centienus kopt lietaviešu valodu, izskaidrot ticību arī zemniekiem, vienkāršiem ļautiņiem un nodot it visu — viņu mīlestību uz Dievu. Draugi cieta klusu… Atvadīties no Kiprijona atnāca vienīgi Zabloc- kis un Mažvīds. Klusām ienākuši Tvirbuta šaurajā kambarītī, turpat pie durvīm viņi apstājās. Martīns turēja padusē lielu, spīdīgu krūzi ar melno lāču attēliem uz apaļajiem sāniem, šņaucināja plato degunu, kas viņam bija ciet, un vienā laidā grozīja galvu, gribēdams nolaist uzslieto kažokādas apkakli. Jurģis lēnām lūkojās apkārt pa pickraustīto kambarīti, kurā palikušas vien drazas un plika koka gulta. Žēlas sažņaudza Tvirbutam sirdi. Cik dienu, cik gadu Vitenbergā un Karaļaučos nodzīvojis Kiprijons kopā ar Martinu un Jurģi, cik Prūsijas taciņu kopīgi ar viņiem izstaigājis!… Cik svešatnes likstu pārcietis… Cik reižu dalījies ar viņiem maizē, naudā un neprātīgajos sapņos…

—   Nu jā, gremzties gan tev nevajag, — Martīns ierunājās. — Viļņā varbūt tu paveiksi vairāk nekā desmits mūsējo šeit.

Kiprijons piegāja pie Mažvīda un sniedza viņam roku.

—   Ardiev! Turies, esi nelokāms! Paturi prātā, ka esi žemaitis…

—   Pagaidiet, vīri! — Jurģis iemurminājās. — Iekursim pēdējo reizīti uguni, labi?

Viņi ielaida krāsnī uguni. Satupušies apkārt ugunij, viņi meta liesmās drazas — to, kas palicis pāri no Tvirbuta dzīves Karaļaučos, un klusēja. Ilgi viņi klusēja.

—   Žēl! — beigu beigās Jurģis sacīja. — Ceļā līdzi uguni nevar paņemt… Ugunij vajadzīgas mājas.

—    Kuru nekad mums nebūs, — Martīns klusi piebilda, un Kiprijons pārmetoši paskatījās uz viņu.

—   Uguni atradīšu mājās, vecāmāte iekurs, bet tavas grāmatas, Mar- tīn, man nebūs!

—   Ko — vai tu baidies vest līdzi? Vai gribi izdabāt bīskapam? — Jurģis iepleta acis.

—    Savu grāmatu Martīns man paņēma atpakaļ…

—   Kur tad tu to liksi? — Martīns izvairījās no tieša vārda. — Neko tā nav iemācījusi tev, jo mazāk ticams, ka iemācīs taviem bērniem… Re! — Mažvīds piecēlās un pacēla no grīdas krūzi. — Tas pasaulē labākais trauks, kurā glabāt medu!… Aizved to tēvam, lai vecītis piepilda ar medu!…

—   Tēvam? Tu teici — tēvam? — Kiprijonam acis pavērās platas un rūgts aizvainojums iesvēlās krūtīs. Bīskapa ieslodzīts cietumā, tēvs atteicies no Kiprijona un dēlu nolādējis — Mažvīds to zināja. Ja dažkārt kāds bija ierunājies par Tvirbuta tēvu, Mažvīds mēdza nodurt acis un aiziet tālāk. Kamdēļ, kamdēļ Martīns šobrīd tā sasāpinājis Kiprijonu?… Vai tad viņš nav gribējis pateikt, ka visi Tvirbuti ir nodevēji, nekrietni un negodīgi cilvēki?

Ieraudzījis, ka Kiprs kļuvis kā pārakmeņojies, Martīns pasmaidīja.

—   Tēvs būs priecīgs, tu redzēsi, ka viņš būs priecīgs…

—   Ak Dievs, kā es kāroju pēc medus, medus lāses koka karotē!… — Jurģis iekunkstējās, un viņi visi piecēlās, apskāva cits citu un atvadījās. Kiprijons izgāja laukā, iekāpa kuražā, un zem ragavu sliecēm sāka spin- dzēt sprēgoņas sniegs… Uz mājām, sirds krūtīs pukstēja, uz mājām!…

Ak!…

Tā nu Tvirbuts iet, lēnām kustas, piekusušām kājām velkas cauri miglas ieskautajai ozolu birzij, cauri svešas zemes ozolu birzij… Kas ir šīs viņa mājas? Kur ir šīs viņa mājas? Uz kurieni viņš, patiesību sakot, dodas — vai uz Rietavu, uz tēva muižu, kurā aizskrējusi viņa bērnība, kurā nosirmo māte un vecāmāte Auka Alšiene kaujas ar mūžīgo snaudienu? Vai uz Upītes apriņķi, uz Sirvju muižu — sievas vecāku mājām, kurās atradusi patvērumu viņa sieva un t)ērni? Vai varbūt viņš dodas uz Viļņu, uz Hor- nastaja pili, uz lielkunigu galmu? Viņš saka: uz mājām, es eju uz mājām… Sen, ļoti sen viņam vairs nav vienīgo māju — sešpadsmit gados Kiprijons bija aizbraucis no Rietavas, no tēva muižas, uz Viļņu un kopš tā laika sācis saukt par mājām pajumti, zem kuras patvēries. Hornastaja pils — mājas, Dubrovicku muiža — mājas, prūšu firsta Albrehta patversme aizbēgušajiem lietaviešiem Karaļaučos — mājas, bēniņu kambarītis Viten- bergā — mājas, Dvarčūnu muižiņa Širvjos — mājas… Aiztraukušies desmit gadu, aiztraukušies divdesmit gadu — mājas aizvien citas, aizvien citur… Pat vienīgo māju apjauta izbālusi un apdzisusi. Tev ir kur atgriezties, un labi ir… Ko gan vērta šāda dzīve, kad, aiziedams no mājām, vairs neizjūti nekādu satraukumu, bet atgriezdamies — neizbaudi ne svētlaimīgu mieru? Ko Kiprijons redz šobrīd, domās atkārtodams: uz mājām, mājup, es eju uz māju pusi? Jūras upīte, piekrastes kārkli, ēku pelēkās sienas, mātes vaigs tumšajā logā, vecāmāte, noliekusies pie uguns, kūku- mota vientuļa vieta, pa kuru aizlokās sagāztu koku grēdas, senie nosprosti pret krustnešiem — nu jā, tās ir Rietavas apkaimes ainas. Un tur jau šalc mājīgs augļudārzs, balts dvielis karājas ābeles zarā, noslēpumainas vakara ēnas mijas dārza zālē — tā jau ir cita Lietavas mala, Širvju muiža… Nu jā! Tūdaļ jau atmiņā paslejas Viļņas katedrāles fasāde — augstā, šaurā, tik tikko par durvīm platākā priekšbūve ar kupolu un krustiņu virs tā, abās pusēs pa logam, fasādes stūrī — ovāls lodziņš, pāri puslokā izliektajam frontonam — tornītis, vēl viens krusts… Cik brīnišķīgas ir viņa atmiņā atsauktās mājas!… Zemnieku istabas Zemaitijā, augļudārzs — Aukštaitijā un baznīca —Viļņā, svētajā galvaspilsētā… Nakts debesīs dun Viļņas zvans, zemnieka istabā deg svecīte, uz galda — medus krūze, koka karotes, aiz galda mijkrēslī vīri lietaviski dzied — viņu balss ieduras sirdī… Atceries visu, ko mūžā skaista esi redzējis, atceries visu, ko esi pārcietis, no pagātnes izceltās ainas saliec blakus, sajauc, savij vienā tēlā un to, ko būsi izveidojis, nosauc par mājām — lielas būs tavas mājas, visa LietavaL.

Visa Lietava… Ar visu līpošo muti, visu barības vadu Kiprs sajūt slāpes, miesu pārlej karstums, kājas saļoga vājums, un viņš liecas, noklūp pie kupla krūma un četrrāpus lien zem zariem. Krūmā ir vēsums. Šeit saule nespīd iekšā, rasa vēl nav nokritusi. Kiprijons abi rokām plūc zāli, mitros kušķus spiež pie vaigiem un lūpām, alkaini čāpstina, juzdams vēl negantākas slāpes. Viņš osta — gluži kā dzerdams ūdeni — spirdzinošo valgmes smaržu. Aptumšojies prāts lēni lēnītēm atgriežas pie gaismas, deniņos atkal patīkami sāk pulsēt asinis. Skaņas, tālumā saklausāmas savādas skaņas, aizkusušajam prātam nekādas bažas tās neizsauc, tomēr Tvirbuts visiem gribasspēkiem piespiežas ieklausīties. Tagad viņš nepārprotami sadzird tālumā kaut ko dobji dundam — meža skaņa ir tikpat atpestoša kā bākas gaisma jūras plašumos… Tvirbutam aizbēg snauda. Nogurums gluži kā nebijis — Kiprijons kā ķirzaka izslīd no krūma un teciņiem aizskrien starp vecajiem ozoliem. Tagad jau viņš saklausa gan daudzu zirgu sprauslošanu, gan atbaidošus cilvēku uzkliedzienus. Varbūt Reke saticis krietnus cilvēkus un kopā ar tiem atgriežas ozolainē meklēt Tvirbutu? Kiprijons skrien saules virzienā, uz birzs malu, uz biezo egļu jaunaudzi. Šeit viscaur daudz sapinušos sausu zariņu, kuri skrāpē seju, baksta acīs, satver augumu un vispār nelaiž tikt uz priekšu. Četrrāpus pa zemi vieglāk izlauzties, vēl vieglāk — līšus. Drīz Kipra galva izlien no eglītes zaru apakšas, atkal viņam acīs iespīd saule. Galvu paslējis, kaklu izstiepis, ar rokām pret zemi atbalstījies, Tvirbuts gluži kā meža radījums ielūkojas lielā, iep'akušā klajumā un cilvēku pulciņos, kuri virkne kāpj paugurā. Cilvēki, pēc visa spriežot, zemnieki, lielākā daļa no tiem — bērni un sievietes, iet, steidzas puspaklupdami, nokrizdami pie zemes, cits pie cita turēdamies. Bruņās tērpti jātnieki jāj viņiem pa pēdām, dzenā zirgus te uz vienu pusi, te otru, vicina garas pātagas un griezīgi, ķērcoši klaigā. Varbūt simt asu no dzinējiem jātniekiem atpalikuši, jāj karognesēji — garos kātos plandās melnraibi, zili un dzelteni dažāda griezuma karogi. Četri jātnieki, jādami četrstūrī, tur rokā virves, ar kurām apsietas pa zemi velkas lielas, pelēkas bungas. Bundzinieka roka, kurā saņemta gara milna, nesteidzīgi met lokus kā vējdzirnavu spārns. Dunks, dunks, dunks — skan dobjā, spēcīgā skaņa uz visām pusēm un atsitas no mežiem atbalsī: tunk, tunk, tunk… Aiz bundziniekiem jāj košu krāsu drēbēs ģērbušies kara- kungi, virs galvas plivinās dižciltīgie spalvu cekuli. Bet vēl gabaliņu tālāk jau zibēt zib rikšojošo zirgu kājas — jāj simtiem, varbūt tūkstošiem — kas viņus tagad var saskaitīt! — karakalpu…

Smilkstēdams un žēli noelsodamies, Tvirbuts rāpus atkāpjas atpakaļ egļu jaunaudzē, sauso zariņu biezoknī. Šeit viņš sakņūpst un pieplok zemei. Gulēt un nekustēties, gulēt un nekustēties, un lūgt Dievu, lai jaunā nelaime paiet sebu…

Bērs zirgs gaišām krēpēm guļ strupos, nīkulīgos alksnājos, galvu pacēlis, skatās uz Tvirbutu lielām, tramīgām acīm, reizēm nosprauslājas, sabu- bina nāsis un pasvaida galvu. Tā brūnganā, īsā spalva, izmirkuši sviedros, žūdama saslējusies un stāv šķipsnām, tāpēc viss lopiņa rumpis liekas tumšiem plankumiem nosēts. Vienu pakaļkāju zirgs tur atstieptu — tā savainota, apkaltuši asinīm un mušu apsēsta. Nabaga lopiņš… Kad tas sāk pieglaust pusnolaistās ausis, purns kļūst miegains, bēdīgs un nožēlojams, liekas, zirgs pats noģiež savu nelaimi un nevar izprast, ko lai tagad dara.

Koš, koš, koš, Tvirbuts čukst, koš, koš, koš… Viņš virzās pie avenājiem, pie tajos gulošā zirga lēnām, pēdu aiz pēdas, plati un mīļi smaidīdams. Ja Kipra acis būtu krietni prāvākas, tās ne ar ko neatšķirtos no šī zirga acīm — abiem acis vienādā brūnumā, vienādā tumšumā, vienādi pārpilnas satraukuma un baiļu. Tvirbuts čukst arvien klusāk: koš, koš, koš, nabadziņ, koš, koš, koš… Nupat jau Kiprijonam zem kājām iebrikstas nokaltušie aveņu kāti, lopiņš jau pavisam tuvu, pavisam… Kur tev!… Zirgs baigi nosēcas, pielec kājās, iebrikšķas un nošalc avenāji, nodimd zeme, un zirgs jau sāpīgiem lēcieniem aizlobj tālumā…

Kiprijons apstājas, vīlies nolaiž rokas, žēlām acīm pavada aizskrējušo zirgu, veltīgi, jau pavisam veltīgi viņš murmina: koš, koš, koš… koš, koš, koš… Tūdaļ viņš mierina sevi: nu ir kārtībā, zirdziņš jau nomierinājies, nelaidīšu laukā no acīm — būs mans!…

Pareizi vien ir, nevar gaidīt no lopiņa uzticēšanos un piemīlību — viņa acu priekšā ugunī sprakšķējis ciems, koka cietoksnis un koki, cilvēki un zirgi miruši, vaidējuši un neprātā zvieguši… Kas noticis pie cietokšņa, Tvirbuts pats nav redzējis. To redzējuši zirdziņi, kuri satrakoti auļo pa laukiem… Viens ogļu melns zirgs parādās aiz paugura izspūrušām krēpēm, kaklu izstiepis, kājas, liekas, zib pa gaisu, zemi neskardamas, briesmīga spēka rauta, aste, šķiet, attrūks, atplīsīs un nokritusi paliks gulēt klajumā. Zirgs auļo taisnā ceļā uz egļu jaunaudzi, uz Tvirbuta pusi, un tieši tobrīd iešaujas prātā doma: kautiņā daudzi jātnieki kritīs, daudz zirgu izklīdīs pa mežu — ja varētu tā kādu notvert!… Tvirbutam pat šķiet, ka zirgs nupat būs rokās: melnais ērzelis jau tik tuvu eglājam, ka nekādā ziņā vairs nevar nogriezties sānis, drāzdamies šādā ātrumā, ērzelis ietrieksies eglājā, aizķersies, un Kiprijons bez pūlēm kāps tam mugurā. Taču ērzelis, līdz eglājam neatskrējis, pēkšņi paklūp, vienu reizi, tad vēl reizi pārkūleņo pār galvu, nogāžas uz sāniem un atstiepj kājas… Viņš izlaiž garu vienā mirklī, pat neiekrācies, vienīgi krampji īsu brītiņu rausta kājas — sirds plīsusi un apstājusies, bet kājas vēl skrien, vēl joņo…

Tvirbutam skaidrs: pie cietokšņa iedegusies kauja, notiek briesmu lietas, ja jau zirgs tādā neprātā. Kiprijons nezināja, ko domāt. Šie muižkungu karotāji taču dzinuši sev pa priekšu zemnieku baru, visvairāk sieviešu un bērnu. Uz neapbruņotiem savējiem — varbūt pat saviem bērniem un māti — dumpinieki nešaus, bet pēc tam cirsties ar zobeniem būs jau par vēlu, sāksies juceklis, un muižkungu karavīri viegli tiks galā ar dumpiniekiem. Tā sprieda Tvirbuts, dirnēdams egļu jaunaudzē. Taču bija notikusi kauja. Varbūt dumpinieki nojautuši ienaidniekus nākam, varbūt viņu spiegi bijuši modri un zemnieki pasteigušies tā izkārtot vienības, ka varējuši uzklupt muižkungiem no sāniem un pat no aizmugures? Tukša minēšana… Nakti Koluveres pusē blāzmoja ugunsgrēka atgaisma. Tas nozīmē, ka dumpinieki nav noturējuši cietoksni, ciemu un savas apmetnes… Vai daudzi no viņiem krituši, vai daudzi izbēguši, vai palicis dzīvs Šļobis? Bet varbūt dumpinieki paši aizdedzinājuši cietoksni, pielaiduši uguni un atkāpušies, nakts tumsas piesegti? Tad ugunsgrēka ugunīs sadeguši visi tie, ar kuriem kopā Tvirbuts bija sēdējis ieslodzīts… Visi šie ar melno pļurzu apsekšējušām kājām — vecīši lielkungi ar neprātīgu skatienu, dāņu karakalpi, sazin no kurienes atkūlušies kazaki, vācu garnizonu karavīri… Tāpat arī tas drosminieks, kurš tik priecīgi bija saucis::

"Galvu augstāk, vīri! īsti karotāji nedeg! Nedeg! Tie pelnos uzzib kā zelta gabali!"

Veltīgi Tvirbutam minēt, kurš gājis bojā, kurš izglābies, kuram Dievs palīdzējis un no kura novērsies. Viņš redzēja tikai ugunsgrēka atblāzmo- jumu naktī, dūmu stabus un satrakotus zirgus, kuri lēkšo pa laukiem bez jātniekiem…

Ar vienu zirgu, skaistu sirmi, šorīt Kiprijons saskrējās ozolu birzī. Ieraudzījis cilvēku, zirgs iezviedzās, mezdamies sānis, iekšā krūmos un tālāk no viņa kā no kāda baismekļa… Nopratis, cik iebiedēti, cik satrakoti šie aizbēgušie zirgi, Tvirbuts nemaz nesapņoja notvert veselu zirgu. Šis te savainotais, ar atsisto kāju, šis Tvirbutam tieši laikā jāt klimpadu, klam- padu… Lai arī kāds klampadu — tomēr solītis uz māju pusi…

Lopiņš ar sagandēto kāju nav straujš un izveicīgs, ja Tvirbuts pēkšņi mestos tam klāt, viņš nogrābtu aiz laužņiem, ka nebūtu ko redzēt. Bet vai ar rupju spēku notverts zirgs atkal nesāks svaidīties? Nē, nē, šausmās iedzīts zirgs, šādi noķerts, cilvēkam neklausīs, nozvelsies zemē un gulēs — nevarēs dabūt kājās, kaut vai sities nost. Labāk Tvirbuts ies tam pa pēdām, tuvu nelīzdams, lai bēris aprod ar viņa uzturēšanos tuvumā, lai ieskatās un pārliecinās, ka viņš nav ļauns puika, nav kauslis.

Zirgs apstājas un, galvu mētādams, skatās uz Tvirbutu. Nu jā, tagad viņš stāv ēnā, šepat zem pīlādžiem arī zāle rasota. Paliec, paliec te, Tvirbuts saka zirgam, paplūkāsi slapjo zāli un atžirgsi… Kiprs pats dažus soļus paiet biezākā ēnā un apsēžas mitrajā zālē. Viņš murmina: redzi, zirdziņ, es esmu stiprāk noguris par tevi… Zirgs sāk cirpstināt ausis, nokar galvu, izdveš elpu, gluži kā nopūzdamies… Tas ir labi, tu mani saprati, Tvirbuts pasmaida, izstiepjas augšpēdu un saliek rokas zem galvas. Zirgs atkal pa- slej purnu, sasmailē ausis un lielām, tumšām acīm nekustīgi nolūkojas uz savu pakritušo vajātāju. Tvirbuts piever plakstienus. Labi vien ir, zirgs nomierināsies, kārtīgāk sajutīs sāpes kājā un varbūt drīzāk sapratīs, ka bez cilvēka palīdzības galā netiks… Koš, koš, koš, Kipra galvā pulsē doma, koš, koš, koš… Vārdiņš ielīdis galvā, iesēdies un lipinās smadzenēs pret prāta gribu. Katru mirkli — koš, koš, koš, nekā cita galvā nav. Droši vien pat šis zirdziņš jūt, ka viņa vajātājs ir svešinieks. Koš, koš, koš… Vai gan tā viņu saucis saimnieks? Žemaitijā zirgus sauc tā, Aukštaitijā — citādi, bet šeit ir tāla, gluži sveša zeme… Cilvēks cilvēku nevar saprast… Koš, koš, koš — ko šīs skaņas izsaka igauņu zemē augušam zirgam? Kiprijona vecāmāte Auka Alšiene mēdza teikt: tagad cilvēki tapuši arvien tumsonīgāki, arvien mazāk ko saprot; skatās, lūr, bola acis, to priekšā aizvien kaut kas rēgojas, bet kas — neapjēdz; agrāk cilvēki nāvi varēja sajust, tiklīdz redzēja, ka kaulainā ienāk pagalmā, — tūdalīt uzkūra uguni un izglābās, nāvi aizbaidīdami; tagad… nav vairs tie laiki, nav vairs tie cilvēki — nāve jau teju pat klāt, bet tie skatās apkārt, neko nejuzdami, smīn kā tādi žāvas; šajos laikos kaulaino pa gabalu ierauga tikai gailis, suns un zirdziņš, šīs dzīvās radības vēl nav zaudējušas sajēgšanu; gailis sāk dziedāt un spārnus sist; suns ierauj asti, smilkst un pīkst, nezina, kur tverties, sāk gaudot; zirgs mīņājas un sprauslā, svaida galvu augšā lejā, lai kaulainā ar izkapti pie kakla netaptu klāt; cilvēkam, ja grib dzīvot kā kurls un akls, ja negrib par dumiķi būt, jātur mājās gailis, suns vai bērītis; viņi it bieži parāda to, ko cilvēks nekad nebūtu ieraudzījis…

Hornastajs, Kiprijona aizbildnis, turēja gaili, pamazu sarkanmelnu holandiešu šķirnes gailīti, brīnišķīgu ķildnieku un dziedātāju. Agro modinātāju, kas nekad neaizguļas, viņš veda līdzi arī tālos braucienos, šim nolūkam bija pat atbilstošs sudraba būrītis. Visticamāk, ka arī tagad Hornastajs tur gaili — vecie cilvēki stipri pieķeras un paradumus reti maina. Bet vai Hornastajs zina visu patiesību par Kiprijonu, savu aizbilstamo? Vai zina, kas patiesībā noticis ar viņu piecdesmit sestā gada ziedu mēnesī? Vai vismaz nojauš, kā galu galā Radvils ar viņu izdarījies? Vai viņš Kipri- jonam palīdzēs nostāties uz kājām un sākt dzīvi no jauna, kad tas atgriezīsies mājās? Dievs Tēvs, Visu Tēvu Tēvs, nogriez savu bardzību no manis, es neticu gailiskajai augstākajai gribai, neticu nekādām burvestībām, Hor- nastaja gailītis man skaists pats par sevi — es viņu neslavinu, viņš man atsauc atmiņā sen aiztraukušās, laimīgās dienas, neko vairāk.

Četrdesmit devītā gada pavasarī Hornastajs paņēma Kiprijonu līdzi braucienā uz Dubiču pili, uz Motieja Vainas jaunākā dēla krustabām. Jau aizritējuši trīs mēneši kopš tās dienas, kad Kiprijons no Karaļaučiem atgriezies Viļņā, taču valsts mantzinis nevienu solījumu savam aizbilstamajam nebija turējis. Visi Hornastaja pūliņi iegriezt Tvirbutu darbīgā dzīvē izputējuši vējā. Dziļu aizvainojumu un rūgtumu valsts mantzinim radīja mēģinājums atpirkt Kiprijonam viņa vecvectēva, Kazimiera laiku prātnieka, namu pavisam netālu no Viļņas, skaistajā lazdu audzē. Bajārs Diemants, mājas īpašnieks, dabūjis zināt, ka Hornastaja atpirktajā mājā dzīvos ķeceris Tvirbuts, tūdaļ dedzīgi ķēries pie citu pircēju meklēšanas. Sekodami Diemanta paraugam, norunas ar Hornastaju lauzuši arī citi namsaimnieki, kuri gribējuši mājas pārdot. Par Hornastaja un viņa aizbilstamā nolūkiem atpirktajā mājā ierīkot spiestuvi namsaimnieki nebija zinājuši. Viņus biedējis jau pats Tvirbuta vārds — viņš ir cilvēks, no kura atteicies pat tēvs. Negaidīti Hornastajs ierunājās Kipram par tēva muižu Rietavā: kāda vaina vietiņai, kur jāatrodas viņu spiestuvei? — nomaļus, klusa, tālu no bīskapu un augstmaņu acīm… Kiprijons aizbildnim atteica: manis dēļ tēvs dabūjis daudz pārciest, es vairs nevēlos, es vairs nespēju grūst viņu vēl lielākās ciešanās. Tad valsts mantzinis slepus no Kiprijona aizrakstījis vēstuli Jurģim Tvirbutam. Vēstulē viņš piesardzīgi sacildinā- jis Tvirbutu dzimtu: Kiprijona vecvectēvu, vectēvu Andrju un, pats par sevi saprotams, arī tēvu Jurģi —visus augsti mācītos vīrus un gudros citu cilvēku skolotājus. Hornastajs nosaucis Tvirbutus par skoloto lietaviešu dzimtas dinastiju, mudinājis Kiprijona tēvu gādāt, lai šī godājamā dinastija arī tagad uzspulgo ar labiem un cēliem darbiem. Mans mīļais draugs, neaizmirsti, ka Kiprijons ir Tavs vienīgais dēls, vēstulē rakstīja Hornastajs, un no tā, kā ievirzīsies viņa liktenis, būs atkarīgs visas Tvirbutu dzimtas dinastijas liktenis; ar gandarījumu Tev saku, ka Tavs dēls ir gudrs un apķērīgs vīrs ar krietnu sirdi; viņš saprot, kāpēc Tu biji spiests no viņa atteikties; viņš varētu aizmirst jūsu sāpīgo pagātni, ja tagad Tu nāktu viņam palīgā; spiestuve, kurai Tu varētu dot pajumti savā muižā vai ierīkot kādā vietā Rietavas apkaimē, varēs iespiest grāmatiņas lietaviešu bērniem, mācīt viņiem latīņu valodu un mudināt neaizmirst godā turamos romiešu sentēvus; jaunie lietavieši jutīs savu vērtību, augs augumā gribas spēks, viņi būs vienotāki un varenāki, gan savu zemi kārtodami, gan Lietavas valsti 110 ienaidniekiem aizstāvēdami; ikkatras tautas cilvēkam dižu stiprību varēs radīt pārliecība, ka viņa sentēvi nav bijuši visu tvarstāmas peles, bet gan varonīgie romiešu vīri! — mans mīļais draugs, tici man: Tava dēla darbi, kurus viņš apņēmies veikt par katru cenu, tik ievērojami varētu palielināt Tvirbutu dinastijas nopelnus 1.ietavas labā, ka lietavieši viņus nekad vairs neaizmirsīs. Kiprijona tēvs ilgi galvu nelauzīja un tūdaļ pat nosūtīja uz Viļņu savus kalpus ar vēstuli dēla aizbildnim. Jurģa Tvirbuta atbilde uz gudrajiem un viltīgajiem Hornastaja pārmērīgajiem slavinājumiem bija apbrīnojami atturīga. Viņš rakstīja, ka esot ar mieru dot pajumti spiestuvei savā muižā ar noteikumu, ka tā tiktu nosaukta Svētā Kazimiera vārdā un ik gadus nodrukātu vismaz pa vienai grāmatiņai par šī svētpilnā dzīvi žemaišu valodā. Šis noteikums Homastajam bija nepieņemams. Divkosis viņš nevēlējās būt. No Jurģa Tvirbuta atbildes skaidri redzams, ka viņam rūp paša, nevis Hornastaja centieni. Vai tālu varēs tikt ar šādu līdzgaitnieku? Tamdēļ tagad Kiprijona aizbildnis arvien biežāk sāka ieminēties par Mikaloju Radvilu Melno, vienu no ietekmīgākajiem Lietavas augstmaņiem — pils maršalu un valsts kancleru. Šajā laikā visās malu malās izplatījās valodas, it kā Radvils jau atklātībā soloties izsludināt sevi par kalvinistu un pāriet ķeceru pusē, proti, tas viņam atvieglināšot sarunas ar ķecerīgo zemju politiķiem. Paklīda arī runas, ka Radvils būvēšot evaņģēlistu reformātu baznīcu un dibināšot protestantu rakstu spiestuvi. Uz ko, uz kādiem mācītiem vīriem Radvils šajā darbā balstīsies? Kamdēļ Tvirbuts nevarētu kļūt par vienu no viņa palīgiem? Kā tikai nesajauc cilvēkam prātu ārkārtīgas ieceres!… Tvirbuts bija Radvilam pilnīgi nepazīstama sīka zivtele. Ar kādiem darbiem, kādiem izlēcieniem Kipri- jons būtu varējis piesaistīt sev Radvila uzmanību un izpelnīties valsts ietekmīgākā vīra labvēlību un uzticību? Kiprijonam tas viss likās neiespējams un neaizsniedzams. Bēdīgs viņš skatījās uz Hornastaju un domāja: arī pats aizbildnis netic saviem sapņojumiem, netic, tikai, zaudējis cerības kaut ko paveikt, uzlaidies šādos reibinošos augstumos — ja jau jākrīt zemē, tad vismaz no krietna augstuma… Nē, nē, Tvirbuts vairs neuzskatīja valsts mantzini par visvareno — tie laiki, kad viņš tam bija ticējis, pagājuši un pagaisuši kā rīta dūmaka. Jau lielā dienā iesliekusies saule apspīdēja Tvirbutam cilvēkus tādus, kādi viņi bija patiesībā: kā gan Hor- nastajs varēja iegūt Radvila vēlību pret savu aizbilstamo, ja viņam nespēja nopirkt no plika bajāreļa ne vecu, pussabrukušu māju, — šī iespītēšanās pret valsts mantziņa gribu un varu bija stiprāka…

Visuvarens Hornastajs nebija, toties neatlaidības viņam papilnam. Netrūka arī saprašanas, kādi ceļi dažu labu jaunu cilvēku aizved uz lielku- niga galmu. Jons Hornastajs sāka vadāt Tvirbutu uz visām svinībām, uz visām ballēm, uz kurām pats tika aicināts. Namatēviem un viesiem viņš to stādīja priekšā kā savu pirmo padomnieku. Kiprijonam gar acīm sāka mirgot greznas zāles, bagāti klāti galdi, sudraba vīna mucas, augstmaņu, ievērojamu bajāru un augstu dienesta stāvokli ieņemošu vīru — karodznieku, staļļmeistaru, virtuves pārziņu, zobenkaļu un galda pārziņu — sejas. Uz ballēm tālajās pilīs valsts mantzinis parasti nemēdza doties — garajos ceļos viņš allaž baidījās par savu drošību, turklāt uz tālajām pilīm parasti sabrauc mazāk slavenu vīru. Nē, līksmoties tālu no mājām valsts mantzinim nepatika. Garos ceļos viņš izposās, tikai svarīgu un neatliekamu valsts kases darīšanu spiests, liela karavīru pulka pavadībā.

Taču uz Dubiču pili, uz Vainu mazuļa krustabām Hornastajs devās nesvārstīdamies, priecādamies un lielas cerības lolodams. Ievērojamais bajārs Motiejs Vaina, izdomas bagāts un izmanīgs vīrs, liels godkāris, darīja visu, lai izpelnītos pēc iespējas vairāk lielkuniga labvēlības. Viņa lepnība droši vien nezināja robežu. Ar bagātību un slavu Vaina kāroja pielīdzināties Goštautiem un Valāvičiem, varbūt pat Radviliem. Viņš sapņoja par nākamo slaveno valstsvīru Vainu dinastiju, nevienam tas nebija noslēpums: Vainam veicās, visi redzēja, ka palielinās viņa īpašumi — četrdesmit devītajā gadā viņam jau piederēja kādi padsmiti muižu un muižiņu dažādos Lietavas apriņķos. Daudzi bajāri viņu apskauda, taču kaitēt Vainam bija par vēlu — viņa greznā kariete trakotā ātrumā jau joņoja pa veiksmes lielceļu. Visbīstamākais vīrs Vainam, bez šaubām, bija valsts mantzinis Hornastajs. Vairākas Vainas muižas piederēja valstij, Vaina tajās bija tikai vecākais vai nomas turētājs, un itin prāvu daļu no šo muižu ienākumiem viņam vajadzēja nodot valsts kasei. Visnegaidītākajā reizē Hornastajs varēja pārbaudīt, cik lieli ienākumi Vainam bijuši patiesībā, cik daudz viņš nodevis kasei, cik paņēmis sev. Dažu labu Vainas grēku Hornastajs zināja, nemaz nepārbaudīdams ienākumus. Vainam netālu no Upītes piederēja personiskā Dubiču pils, tajā viņš turēja algotu karenieku garnizonu un karotājiem algu maksāja no cita kabatas — no tās Upītes stārastijas ieņēmumu daļas, kas viņam jāatdod valsts kasē. Saki, ko gribi, ne tikai Vainam, gandrīz visiem bajāriem valsts mantzinis bija bīstams vīrs — viņš varēja pieķert blēdībās, nosūdzēt valdniekam un izraisīt viņa dusmas.

Kiprijonu uz Dubičiem, uz Vainu mazuļa krustabām Hornastajs aizveda, turēdams prātā divus nolūkus: uz krustabām solījis ierasties kanclers Radvils, un velti būtu cerēt uz vēl lieliskāku izdevību stādīt viņam priekšā Tvirbutu; piedevām valsts mantzinis bija apņēmies piespiest pie sienas Vainu: tavus ienākumus es neskaitu, nepārbaudu un neredzu, kur tu tos liec, tad esi ari labs pret mani — dod pajumti Upītes muižā mana aizbilstamā Tvirbuta spiestuvei!

Hornastajs ar Tvirbutu ieradās Dubičos iepriekšējā vakarā pirms krus- tabām un ilgi vakarēja kopā ar saimniekiem. Pēc garām runām kļuva skaidrs, ka Vainam iekārtot spiestuvi Upītē nav nemaz tik liels risks. Vaina nedzīvoja Upītē, muižā par stārastu viņš iecēlis uzticamu vīru, tāpēc, ja arī nāktu atklātībā, ka Upītē atvērta ķeceru spiestuve, Vaina varētu aizbildināties, ka neko par to nav zinājis. Lai skatās, no kuras puses grib, par pārkāpumiem pret valsts kasi vainīgs būs pats Vaina, bet par ķeceru spiestuvi viņa muižā — citi cilvēki. Vaina netēloja šķīstu vīru, tāpēc tūdaļ ievadīja sarunas lietišķi, cieši nosolījās sameklēt Upītē spiestuvei piemērotu māju. Hornostajs un Tvirbuts tik stipri priecājās par brauciena panākumiem, ka pat nakti, palikuši vienatnē bez namatēviem, nevarēja vien šķirties, jūsmoja un dzēra vīnu līdz rīta pusei. Mazajā kambarītī pie sienas, kurā bija apmetināts valsts mantziņa mūžīgais pavadonis gailis, atskanēja skaļa dziedāšana. Hornastajam acis iedegās un sāka šķielēt, viņš piegāja pie loga, atvēra to līdz galam vaļā, un iekšā ieplūda spirdzinošais lapu mēneša agrā rīta gaiss un ausmas zilgmainā gaisma.

—    Nāc, nāc šurpu! — Hornastajs saviļņots iesaucās. — Paskaties!… Tas taču ir rīts… Mūsu abu rīts… Mēs nekad vēl abi kopā neesam sagaidījuši rītausmu…

hornastajam acīs sariesās asaras, pleci sāka nošļukt un sagurt, izspiedās kūkums. Šajā mirklī viņš Kiprijonam atkal izskatījās līdzīgs gaudenim, novecojušam kroplim…

—    Mans mīļais draugs — ļauj man tevi tā uzrunāt — mīļais draugs! — Hornastajam iedrebējās balss. — Tik ilgus gadus es tev uzticami esmu palīdzējis, darījis visu, lai tev ataustu šis brīnišķīgais rīts… Man vairs nav veselības, lai bīdītu tevi tālāk… Tagad pats nesaudzē spēkus! Tu esi jauns, stiprs un skolots! Meties uz priekšu no visa spēka! Ķeries vērsim pie ragiem un nelaid vaļā, lai notiek kas notikdams! Strādā dienu un nakti! Cel godā Lietavas pagātni, cel ārā no aizmirstības sentēvu valodu, un lieta- vieši nekad tevi neaizmirsīs!…

Hornastajs runāja poliski, un pirmo reizi tas iedzēla sirdī.

—   Un jūs? — Kiprs bija satriekts. — Vai jūs man vairs nepalīdzēsiet? To slavu taču, kuru novēlat man, esat nopelnījis jūs…

—   Es tev palīdzēšu, kā tad ne. Tomēr spēkus nešķiedīšu… To man maz vairs atlicis, mīļais draugs!… Esmu kļuvis vecs… — Hornastajs novērsās no loga, lēnām aizgāja istabas dziļumā, apsēdās un bezspēkā atspiedās pret krēsla atzveltni. — Raugi, paskaties uz mani: tikai vienu naksniņu aizvadīju bez miega, bet kas no manis palicis pāri? Izgriezta lupata… Un kā gan šādā izskatā šodien rādīšos citiem viesiem?…

Tikām Vainas muižas pagalmā iebrauca melna kariete, kuru vilka divi sirmi zirgi. Riteņu klaboņa, zirgu kāju kliksti, tik skanīgi rīta stundā… Sākās jauna diena, neziņa par to acu priekšā kārtojās īstenības ainās un pārvērtās par pieredzi šeit un tagad… Kiprijons izkārās pār palodzi, ieelpoja pilnu krūti spirgtā gaisa un šajā pašā acumirklī ieraudzīja, ka no karietes izlec slaida, lokana jaunava sārtā apmetnī, galvā gaišzilu cepurīti, kura apsieta ar sarkanu lenti, un rītausmas gaismā iemirdzējās viņas žilbinoši baltā seja… Kiprijons sastindzis blenza jaunavā. No karietes izkāpa vēl daži cilvēki, viņus sagaidīt no pils atsteidzās divi kalpi, viens no viņiem sāka klanīties un viesiem kaut ko stāstīt, otrs ķērās zirgiem pie iemauktiem… Iejukusi pārējos ļaudīs, jaunava Kiprijonam likās vēl skaistāka, vēl apbrīnojamāka… Viņš skatījās uz viņu, acis iepletis, pārakmeņojies un gluži kā noburts. Reibinošā jaunība!… Senie sapņi spēji nobāl un zaudē valdzinājumu, dvēseli sagrābj cerības un aicina tiekties pēc vēl nesapņotiem mērķiem — tā notiek tikai ar jauniem cilvēkiem!…

Sēdēdams Kuresāres cietokšņa pagrabā, Kiprijons ar nodeguli bija rakstījis uz papīra strēmeles: dārgā sieva, mana vienīgā sieviete, es zinu, kā Tu ciet, bez manis audzinādama mūsu bērnus, redzu Tevi piekusušu, noskumušu, pa naktīm raudošu… mani grauž sirdsapziņa, es mokos, ka esmu tēvs, kas neko nepalīdz ģimenei… taču nekad, pat visgrūtākajā bezcerības mirklī, nevaru Tevi iedomāties nolādējām savu likteni… es nešaubos, ka mēs abi saprotam: liktenis pret mums varējis būt visāds — gan labvēlīgāks, gan vēl nežēlīgāks, taču tas nav varējis nedot mums abiem bērnus — tas nebija viņa varā… kopš pašas pirmās mūsu pazīšanās stundas mūs pārņēmis visuvarenais spēks, Dieva Tēva Radītāja griba, tā sen atpakaļ, varbūt jau pirms tūkstošiem gadu, kad vēl mūsu jūrai nebija ne Baltijas vārda, kad vēl neviens mūsu dzimteni nosauca par Lietavu, jau bija paredzējusi radīt mūsu abu bērnus… citādi izlemt ar savu prātu un vienam otru atgrūst nebija mūsu vājajos spēkos…

Iebrikšķas piemītie zariņi, atskan klusa un nemierīga sprauslošana. Tvirbuts paver acis: zirgs stāv dažu soļu attālumā, virs tā paslietās galvas tumsnē koku zaru mudžeklis, cauri tam atblāzmo debesu zilgme… Kas viņu, nabaga savainoto lopiņu, mudinājis nākt klāt cilvēkam? Briesmīgās sāpes kājās vai bažas, ka cilvēks, nokritis zālē un palicis nekustīgs, varbūt jau beigts? Tvirbuts guļ, izstiepies zālē uz muguras, un lūr uz lopiņu, baidīdamies pat sakustēties. Ak, ja tagad viņš sēstos seglos, palaistu rikšiem vai vismaz klimpadu, klampadu — tomēr zirgs Tvirbutam būtu kā spārni, tomēr!… Bet pakustini tikai roku, un zirgs atkal aizdimdinās tālumā, iebrīkšķēs krūmos… Skaties uz to, uzsmaidi tam, bet domā par kaut ko citu, Kiprs sevi cenšas pārliecināt, domā, par ko gribi, izmet no prāta, met ārā, ka tvarsti viņu… Koš, koš, koš, galvā pamostas sasodītā doma, koš, koš, koš… Aizmirsti par to, met ārā no galvas, atkārto: bīskaps ļānis, bīskaps Jānis…

Zirgs iesprauslojas no jauna, paklana galvu, nokāris to līdz zālei, un sāk skaļi ostīt…

Kuresāres cietokšņa pagrabos bieži mēdza ierasties Sāmsalas bīskaps Jānis, sadruvējies viņš caur pieri skatījās uz Tvirbutu un pauda savas bažas: es uzklausīju tavu lūgšanos un dodu tev papīru; man aizdomas, ka tev šeit ir vēl cits labvēlis, kas tavas vēstules nodod svešzemju sūtņiem un tirgoņiem, kuri ieklīst salā; man bail, ka šīs tavas vēstules var piesaukt nelaimi kā tev, tā man. Daudzas vēstules Kiprijons sadedzinājis sveces liesmiņā bīskapa acu priekšā, taču tamdēļ bīskapa bažas nav gājušas mazumā. Varbūt tu sadedzini desmit, divdesmit vēstuļu, viņš mēdza teikt, tomēr es nešaubos, ka divdesmit pirmo tev izdodas izsūtīt laukā. Un bīskaps pieprasīja, lai Tvirbuts nolasa priekšā uzrakstīto. Kiprijons vēstules rakstīja lietaviski. Viņa sieva, viņa bērni un tuvinieki, atskaitot tēvu, neprata nevienu svešu valodu. Latīniski vai vāciski rakstīt Kiprijo- nam būtu bijis vieglāk, šajās valodās viņš skaidrāk un skaistāk būtu varējis izteikt savas domas. Lietaviski rakstot, viņam aizvien trūka vārdu, vēl vairāk — visvienkāršāko rakstības likumu, bieži vien viņam tos vajadzēja izgudrot. Taču lietaviešu valoda Kuresāres pagrabos viņam bija brīnumaina — uzraksti vārdu, un sieva vai māte tāltālumos to sadzird, vismaz jau sajūt, ka Kiprs viņām kaut ko stāsta. Šī brīnuma īstenumam Kiprijons svēti ticēja. Lasīdams vēstules bīskapam Jānim, viņš lietaviešu vārdus pārcēla latīniski, un tie ieskanējās skaistāk, lepnāk un svinigāk. No lokanā un cēlā vārdu skanējuma Kiprijonam sirds sasala ledū — viņš jutās vientuļš, nevienam nevajadzīgs, un viņa domas pārvērtās par visīstāko tukšumu… Tās izdzirdēja un saprata visiem žēlīgais Dievs, taču tās radīt Tvirbutam bija likuši tuvinieki. Bīskaps Jānis lieliski prata latīniski, taču pat viņš nevarēja saprast Kiprijonu. Noklausījies Tvirbuta rakstīto, bīskaps klusēja un skatījās uz gūstekni ar satraukumu un bailēm, gāja ārā no pagrabiem krekšķēdams un plecus raustīdams, neizpratnē grozīdams galvu: jocīgais ieslodzītais— raksta un dedzina, raksta un dedzina… kamdēļ tas viss tiek darīts? Tikai vienu reizīti bīskaps piespiedās Tvirbutu pažēlot; ja tas būtu manā ziņā, es tevi palaistu brīvībā, viņš teica, par Dievu Tēvu Radītāju tu raksti tīru patiesību, tas nozīmē, ka tu atšķir patiesību no meliem. Aizvainojums asarās saplūda Tvirbutam acīs. Kiprijons iesaucās: es nerakstu vēstules Dievam!… Bīskaps nepatīkami pasmaidīja. Piedod, viņš nopūtās, piedod man, nesapra- tīgajam…

Mana dārgā sieva, kā jaunam tēvam trūkst vārdu, ieraugot savu pirmdzimto, tā man pietrūka vārdu, kad ieraudzīju Tevi…

Kiprijons attopas, ka viņš stāv kājās un ar abām rokām glāsta zirga lielo galvu: jauki mirkšķina lopiņa acis, no zāles sazalējušās purslas trīs un kustas, tās uzdveš siltu elpu… Prieks ieplūst Kiprijonam sirdī. Viņš apskauj zirga kaklu, piekļauj deniņus pie dzīvnieka bālganajām izklaidus krēpēm un čukst:

—   Tu nebaidies no manis, es nekāpšu seglos, nekāpšu… iesim abi kājām… pameklēsim ūdeni… padzersimies… nomazgāsim brūces… Tu, mans nabadziņ!…

—   Dunn… — no tāluma atplūst stiepts sērs zvana sitiens. Tas noklust, gaisā izdziest tā atbalss. Kiprijons atraujas no zirga un satriekts ieklausās: kas noticis? kamdēļ atskanējis tikai viens zvana sitiens? varbūt kāds ievainotais 110 kaujas lauka aizrāpojis līdz zvanu tornim, vienu reizi parāvis virvi, spēki viņam izsīkuši un cilvēks nomiris? Ak, nē, nē… Dunn… — atkal atskan zvana balss. Atkal ilgs klusums. Dunn… Dunn…

—   Vai tu dzirdi? — Tvirbuts murmina zirgam un norauj no galvas cepuri. — Vai tu dzirdi? Visticamākais, ka zvans skan arī tavam saimniekam — lai viņam atmirdz mūžīgā gaisma!…

Zvana sitieni ir tāli, tie zirgu nesatrauc, toties bēri apmulsina Tvir- buta žēlā balss, un lopiņš sāk cirpstināt ausis, nepatīkamā balsī irgāties un lūkoties uz visām pusēm nespodru skatienu…

5

Zeme šeit ir pauguraina, tepat vien saskaras ar debesīm, labi var saskatīt, ka debesis balstās uz krāsmatu čupas — tas ir viss, kas palicis pāri no Kolu- veres, no tās koka cietokšņa un ciema mājām… Apdegušie un apogļotie koki kaili slejas pret debesu zilumu… Starp tiem pa celiņu traucas putekļu stabi, pa ceļmalām tiem dzenas pakaļ pelēki pelnu mākuļi — vieni gaisā izklīst un pazūd, citi sagulstas uz zemes, jaunie atbrāžas pa pēdām… Debesu zilumā un klajajā laukā nekas netraucē plosīties vējam — tagad tam šeit brīve…

—    Dunn… dunn… — retiem sitieniem tālumā, dienvidvakaru silos, joprojām skan sērais zvans: — Dunn… dunn…

Pievakarē iesācis zvanīt, zvans apvāķēja kritušos ļautiņus cauru nakti, salnas rītā tas skanēja pavisam skaidri un skani, durtin dūrās sirdī, tagad, saulei pakāpjoties augstāk, salnai nokūstot, balss atkal pieslāpusi, gluži kā aizelsusies…

Viņunakt izsprucis ārā no cietokšņa, Tvirbuts bija nonācis ozolu birzī ziemeļos no Koluveres, un tagad, ja viņš grib turpināt ceļu uz dienvidiem, jāmet līkums Koluveres krāsmatām. Iet taisnām pāri Kiprijons negrib: vai mazums ko kāds var meklēt apdeguļu kaudzēs, vai mazums kas var piesieties, piekaut, atņemt zirgu vai vēl ļaunāk — atkal aizdzīt gūstā un nomaitāt… Labāk jau šo baismo vietu apiet no vakaru puses.

Tvirbuts iet kājām, bērais zirgs ar gaišajām krēpēm, uz pakaļkājas pieklibodams, lēnām soļo viņam aiz muguras. Vakar vakarā pie avota Kiprijons zirga kāju bija apmazgājis un apskatījis, ar apakškrekla piedurkni brūci pārsējis. Tā bija dziļa, līdz pašam kaulam, tas, ja arī nebija plīsis, sadauzīts pamatīgi. Pamēģinājis jāt, Kiprijons tūdaļ saprata, ka no šī zirga liela labuma nebūs — viņam priekšā vēl pārlieku tāls ceļš. Un vai pus- jūdzes, pats augstākais, jūdzes dēļ vērts lopiņu mocīt? Dzīvniekam katrs solis darīja sāpes… Vienubrīd Tvirbuts jau grasījās aizdzīt zirgu prom — lai iet, kur acis rāda, lai mierīgi ganās krūmos. Tūdaļ gan iesūrstējusies sirds: kurp zirdziņš aizies, ko satiks, kāds cilvēks — pikts vai labsirdīgs — viņu notvers? kā pret viņu izturēsies — kops un dziedēs vai nokaus gaļai? Atmiņā sāka čukstēt Aukas Alšienes balss: turies tuvāk zirdziņam, viņš kaulaino ierauga nākam pa gabalu… Izdomā pats, ko tu darīsi tālāk, Tvirbuts teica zirgam, atlaida pavadu un aizgāja savu ceļu. Drīz viņš izdzirdēja lopa smagos soļus, kas klunkurēja viņam nopakaļ. Tā nu tagad viņi abi iet, mezdami līkumu Koluveres krāsmatām: Tvirbuts pa priekšu, zirdziņš aiz muguras — karavīra lops cilvēka maigumu varbūt nekad nav izbaudījis, tāpēc nekavējas pieķerties…

Uzkāpis paugurā, Tvirbuts apstājās, palūkojās visapkārt, vai gravās nav redzami cilvēki. Pēc piedzīvojumiem, kādos pēdējā nedēļā viņš iekūlies, Kiprijons izlēmis šajās vietās izvairīties no jebkura cilvēka, lai viņš būtu kas būdams — ubags, zemnieks, karavīrs vai muižkungs. Ko var zināt, par ko pēc slaktiņa Koluverē sastaptais tevi notur, kas viņam iešausies prātā, kā pret tevi izturēties? Tāls, Kiprijonam vēl tāls ceļš priekšā, līdz satiktie cilvēki sāks viņu priecēt. Katru pavasari, kopā ar tēvu braukdams no Viļņas, no Hornastaja pils, uz Rietavu, šādu klusu prieku Kiprijons izbaudījis bieži. Jo tuvāk nākušas mājas, jo mīļāki viņam likušies ceļā satiktie cilvēki. Satiktie vēl nebija ne kaimiņi, pat ne rietavieši, Kiprs vēl nezināja ne viņiem uzvārdu, ne vārdu, taču seja viņiem jau šķitās līdzīga tuvinieku sejai, kopš bērnības pazīstamo cilvēku sejai: kalsna, augstu pieri, prāvu un garu degunu, acis vērīgas, lūpās — tik tikko atjaušams smai- diņš… Liekas, Kiprijons nemaldīgi varēja pateikt, no kurām mājām viņi rītā izgājuši, kādus darbus dienā darījuši, par ko viņi vakarā, gulēt aizgājuši, domās. Sirds līksmi sāk dauzīties: nav vairs tālu mājas!… Vai vēl kādreiz viņš izbaudīs no visiem priekiem šo vislielāko prieku?

Mežmalas tālumā jau dzeltenas, sarkanas un oranžas — salnu aizkostas. Vienīgi eglaines rēgojas, krāsu nemainījušas, dūmakainas — te melnas, te zilgas. Un te arī daži ozoli paugura nogāzē vēl tumši zaļi — vecie milzeņi nemaz nedomā birdināt lapas. Tvirbuta skatiens paslīd ozoliem garām, atgriežas atpakaļ un cieši ielūkojas koku pazarēs. Nu jā, acis nemāna: pazarēs karājas un vējā šūpojas cilvēki, cilvēku rumpji… viens, divi, trīs… vairāk nekā trīs… Galvā pavīd doma: paldies Dievam, šiem ozoliem esmu jau pagājis garām, tikšu pāri pauguram, un tie pazudīs no acīm… Tad Tvirbuts jūt, ka viņš sēž zirgā, kas iet lejup, arvien stiprāk atbalstīdamies uz savainotās kājas, un mēģina skriet rikšiem. Tprū, tprū… Zirgs apstājas, Tvirbuts nokāpj zemē un platiem soļiem, acīgi skatīdamies apkārt, laižas lejā no paugura. Galvā atkārtojas neizdzēšamie vārdi: es ticu, ka tev ir bērni, es ticu, ka tu dodies mājās, es negribu, lai tava dzīvība gulstas uz manas sirdsapziņas, — ej, lai velns tevi rauj, ej, kur acis rāda!… Nē, nē, Tvirbuts nevar paiet garām šiem ozoliem, nevar! No kā gan viņš baidās? Nekur nav redzama neviena dzīva dvēsele. Uz pauguriem — degumu čupas, uz celiņa — putekļu stabi, pa nogāzēm veļas pelnu mākoņi, zvans tālumā nenokļūst un nenokļūst — dunn, dunn… Zemnieks Šļobis neiziet Tvirbutam no prāta. Viņa tēls stāv acu priekšā: cepure, mazās ačeles, lūpas — ņirdzīga smīkņā… Cietpauris ŠļobisL. Ja nebūtu gadījies viņš, Tvirbuts nekad nebūtu nokļuvis dumpinieku ieņemtajā cietoksnī un nāves briesmās. Labdaris Šļobis, tīrās sirdsapziņas vīrs!… Ja nebūtu viņa, vai vējš tagad nenēsātu Tvirbuta pelnus pa šiem kailajiem, rudenīgajiem pauguriem?

Nē, pa gabalu šos cilvēkus, kas karājas pie ozola zariem, pazīt nevar — viņi tik līdzīgi: karājas kailu galvu, kas atmesta un nošķiebušies uz sāniem, neticami izstieptām kājām un rokām… Zaudējuši dzīvību, pārvērtušies par neko, visi kļūst līdzīgi — lai viņiem atmirdz mūžīga gaisma!… Tālumā skan un skan retie zvana dundieni: dunn… dunn… dunn… Tvir- buts norauj no galvas cepuri un arvien lēnāk tuvojas ozoliem. Nūja, ozolā starp zariem, starp tumšzaļajām lapām rēgojas dzīvas radības tumša atēna — sieviete. Pieejot tuvāk, redzams — pelēki zemnieku svārki, melni brunči, basas, sarkanas kāju pēdas… Un tur jau iebalojas arī seja… Tā ir viņa! Dievs Tēvs, Visu Tēvu Tēvs, nav vairs Šļobja, tur, zem ozola zara, karājas viņa ķermenis… Uz Šļobja augumu Tvirbuts neuzdrošinās skatīties — pār muguru skrien šermuļi. Viņš blenž citiem pakārtajiem sejā, vienu pazīst: apzēlis ar melnu bārdu, sastingušās zilās, sāpīgi zilās acis veras uz zemi, kuru kājas vairs nesniedz, — vadonis, zemnieku virsvado- nis, tas pats, kas bija nosūtījis Tvirbutu ar Reki uz cietoksni, notiesājis viņus uz nāvi… Sieviete, Šļobja ratos mīlētā sieviete, kokā nikni darbojas: ar kājām atspērusies pret diviem zariem, ar abām rokām — gan pirkstiem, gan nagiem — viņa plosa zaram piesietās virves mezglu. Nikna, ka nevar atraisīt un nevar atknibināt, viņa ieķeras ar zobiem… Velti… Atkal viņa dedzīgi darbojas ar rokām… Tvirbuts arī sāk iekarināties ozolā, te ar vienu roku, te ar otru viņš mēģina aizkacēt apakšējos zarus. Sieviete tikai tagad viņu ierauga, satrūkstas, saraujas kā zvērēns, pie kura laupījuma lien stiprāks zvērs, stīvi raugās uz Kiprijonu dusmu pilnām acīm un aizsmakušā, atbaidošā balsī kaut ko uzbrēc Tvirbutam nesaprotamā valodā.

—   Tu nebaidies 110 manis, es tev palīdzēšu! — Tvirbuts ierunājas vāciski. Tagad arī sieviete iebrēcas vāciski:

—   Nelien! Nenāc klāt!

Kiprijons sastingst, gaida, kamēr sieviete pārliecināsies, ka viņš tikai grib palīdzēt viņai. Taču sieviete, nerēķinoties ne ar ko, šņāc:

—   Nenāc klāt! Nelien! Nenāc klāt!

Tvirbuts izšļūc no ozola, atkal nostājas uz zemes, uz izlīdušajām koka saknēm. Kā lai paskaidro viņai savus labos nodomus? Vai viņa, nabadzīte, maz atceras Tvirbutu, bijušo ceļabiedru mežā? Kiprijons vairs neuzdrīkstas paskatīties sievietei acīs, viņš jūtas vainīgs viņas priekšā. Nosalušās sievietes pēdas sārtojas starp tumšzaļajām ozola lapām. No rīta bija salna, zāle vizēja sudrabā, skanīgi zvanīja zvans: dunn… dunn… dunn… Tagad skan piesmakušāk un klusāk: dinnn… dinnn… dinnn… Tvirbuts pieiet pie Šlobja nokārtajām kājām, grib pacelt līķi uz augšu, lai virspusē, kuru sieviete grib atraisīt, kļūtu vaļīgāks. Taču sieviete kokā iebrēcas:

— Ej nost! Pazūdi no acīm, es tev teicu!

Tvirbuts nolaiž rokas, pagriežas un, galvu nodūris, iet tālāk no ozola. Varbūt sievietei taisnība — dalīties ar viņu sāpēs nav iespējams… Un kā Tvirbuts, kļūmīgais ceļinieks, var palīdzēt? Šajā zemē viņš ir tukša vieta — sirds pilna baiļu, kabatā — neviena šiliņa… Cik šaušalīga, cik dižena ir mīlētāju priekšnojauta!… Tvirbuts ar Reki ratos šķebinājās par zemnieku mīlu, bet viņi taču neko nav sapratuši — nabaga ļautiņi atvadījušies, labi zinādami, ka vairs nesatiksies… Mīlestība nojauš nāvi labāk nekā suns, nekā zirgs — tā ierauga kaulaino tālos tālumos… Šļobis bija nojautis, ka Koluverē viņu gaida nāve, un tomēr braucis uz turieni, nebija pametis līdzbiedrus nelaimē, nebija nodevis viņus — viņš bija paklausījis sirdsapziņai. Sirdsapziņa iedzinusi viņu nāvē, tā pati sirdsapziņa, kura izglābusi Tvirbutu… Kiprijonam iesmeldzās sirds — viņš atkal vientuļš, pavisam viens iet pāri klajajiem laukiem. Apstājies viņš nemierīgi paskatās visapkārt. Kur ir viņa gaiškrēpis, kur? Ak, nē, nav aizbēdzis, Tvirbutam kļūst vieglāka sirds, tur jau tas ir — bērais, brašais zirdziņš, tas ganās paugura nogāzē. Kiprijons pagriežas pie zirga, un drīz jau viņi atkal divatā dodas tālāk pāri klajumam uz meža pusi. Sirdsapziņa cilvēkam nekad un nekādā ziņā nepalīdz, sirdsapziņa tikai pietuvina nāvi… Tvirbuts atkal apstājas un pa- vēršas atpakaļ, pret tumšzaļajiem ozoliem. Viņš ilgi noraugās, juzdams, ka atvadās ne tikai no Šļobja, ne tikai no viņa sievietes — arī no kaut kā tāda, kas ir gaišs un patiess, kas kopš mazotnes mīt Kipra sirdī… Tagad šis gaišums no sirds pavisam izslīdējis, izbēdzis un pametis piemiņai čukstus, ka viņš nekad vairs neatgriezīsies… Pa gabalu Tvirbuts redz, ka sieviete pārkaras pār zaru, satver virvi un lec zemē. Virve uz mirkli patur viņu gaisā, notrūkst, un abu cilvēku ķermeņi noblaukšķ zemē — vispirms pakārtā augums, tam pakaļ viņu apraudāt atnākušās sievietes augums. Dinnn… din… — tālumā dobji skan zvans. Sieviete guļ zem ozola nekustēdamās, savu vīru aizsegusi. Pa celiņu vējš aizdzen putekļu stabu, gar debesmalu aizgāgina dzērvju kāša trīsstūra virtene… Klusums, ka nevar ne izteikt… Sieviete zem ozoliem nekustas, viņa neceļas… Kas viņai atgadījies — no šausmām paģībusi, vai plīsusi sirds? Zvans skan, vējš tik tikko šalko, klusums, ka nevar ne izteikt. Sieviete zem ozoliem nekustas un neceļas… Tvirbuts teciņiem, klupdams krizdams, garās rokas iepletis, pa paugura atkalni metas atpakaļ pie tumši zaļajiem ozoliem…

Rudenī debesis ir dzidras un zilgas, toties vējš pieņemas spēkā un dzen pa celiņu arvien lielākus un virpulīgākus putekļu mākoņus. Putekļu akli- nāts, zirgs aizvien apstājas, slej galvu uz augšu, sprauslā un krāc, nevarēdams atdabūt elpu. Tvirbuts kļaujas tam pie kakla, slēpj galvu apkaklē un ar roku pastāvīgi pārbauda, vai no zirga muguras neslīd nost pārkari- nātais Šļobja rumpis. Pakārto noklāj putekļi, zirgam klibu ejot, tas kustas, šūpo nokārtās kājas, no malas izskatās, ka zirgam uzkrauts nevis beigts, bet tikai ievainots vai stipri piekusis vīrs. Sieviete, dažus soļus palikusi iepakaļ, iet zirgam 110 muguras, pazūd putekļu mākonī, atkal parādās, visu laiku pazūd un parādās, tāpēc Tvirbutam viņa liekas viegla un kustīga, ja vien Kiprs nezinātu, kas patiesībā nāk nopakaļ, viņš droši vien noticētu, ka viņu vajā kāds rēgs, varbūt pat Šļobja velis. Arī tāpat jau uz mirkli Tvirbutam iešaujas prātā, ka tālu putekļos rēgainā sieviete varētu pagaist, izzust viņa skatienam, ja tikai tālumā apklustu zvans. Zvans nenokļūst, skan tālu tik tikko saklausāms, vienīgi reizēm vēja brāzmas to it kā pietuvina: dun! — iecērtas ausīs skaidra, dzidra skaņa, galvu un atmiņu apmirdz gluži kā neizprotama skanīga un sēra rudens gaisma, iekvēlojas un lēnām Tvirbuta acīs izdziest Viļņas baznīcu torņi, tuvinieku sejas, pēc tam atkal jau apkrēslainajā atmiņā pa zāli jož viņa trīs bērni — mazs, maziņš un vēl maziņāks… Uz brītiņu ausīs pavisam klusu, acīs — tumsu. Raugi, atkal atšalc svelpjošs vēja virpulis, iecērt sejā putekļus, gaisā čaukst sausās lapas, zirgs piepeši iezviedzas, samīņājas, izrauj no Tvirbuta rokas iemauktus un klupdams lec sāņus. Tvirbuts metas viņam pa pēdām un tūdaļ atduras gluži kā citā pasaulē: acīs dzidra, rudens dzestrumu dvešoša debesu zilgme, nespodri saules apspīdēti pauguri, krūtīs ieplūst spirdzinošs gaiss, zem kājām iečabas norudējusi un nodzeltējusi zāle. Viss, ko redzi un dzirdi apkārt, liek pacilāti iepukstēties sirdij, mudina koncentrēties un pakļauties tukšo lauku rāmumam. Gudrs lopiņš ir Tvirbuta zirdziņš, praties nogriezties no ceļa, no putekļu virpuļiem!… Ne Tvirbutam, ne sievietei to izdarīt nebija ienācis prātā, abi kustējušies pa ceļu, putekļos rīstīdamies, varbūt jau visu jūdzi — pusakli, puskurli, apjēgu zaudējuši. No putekļu mākuļiem izsprucis klajumu dzidrumā, Tvirbuts atspirgst un paved zirgu vēl tālāk no ceļa. Viņam iešaujas prātā, ka, pie ceļa neturēdamies, viņi varbūt taisnāk un ātrāk varētu aizgādāt Šļobja mirstīgās atliekas, kur vajadzīgs. Kiprijons pagriežas atpakaļ pret sievieti, ar roku rāda uz vienu pusi, uz otru, ar acīm jautā: uz kuru pusi jāgriežas? Taču sieviete skatās uz viņu platām acīm, neko nesaka un ne ar seju, ne rokām neko nepauž. Viņa nesaprot, ko Tvirbuts grib, varbūt nemaz neredz, ka viņš plātās rokām. Tvirbuts aizvēršas, atkal piemiegtām acīm lūkojas uz priekšu, uz pauguru galiem, kuri saplūst ar debesīm. Sieviete vēl nav atjēgusies, nav nākusi pie saprašanas. Aizskrējis pie ozoliem, Tvirbuts tik tikko bija spējis atraut viņu no Šļobja sastingušā auguma. Pakārtais jau bija karājies pie zara varbūt trīs, varbūt četras dienas — kurš tagad izdibinās, kurā Koluveres notikumu dienā muižkungi Šļobi pakāruši, — viņš jau bija uzpūties, sameties melns un izplatīja šķērmu smirdoņu. Sieviete to ne redzēja, ne manīja. Mironis viņai nebija atbaidošs. Viņas rokas, kā bija apskāvušas mīļotā augumu, tā arī sastingušas — ne atraut nost, ne pirkstus atliekt vaļā. Tikai tad, kad Tvirbuts, pats zaudējis galvu, sāka ar plaukstām pliķēt viņai pa seju, sieviete sāka baisi aurot, arvien smalkāk un smalkāk, līdz ar rāvienu apklusa — gluži kā viņai rīklē kaut kas būtu pārtrūcis.

— Es tev palīdzēšu, man ir zirgs, — Tvirbuts teica. Sieviete klusēja un nenolaida acis no Šļobja sazilējušās sejas. Kiprijons nometās uz ceļiem, pārvilka ar plaukstu šai sejai, taču miroņa acis neaizvērās un gailēja saulē, pilnas sastingušu ciešanu. Nospiedošā vainas izjūta atkal ieknieba Kiprijonam sirdī. Sieviete neraudāja un nelūdzās, ar savu klusēšanu viņa, liekas, vainoja tuvā cilvēka nāvē gan Dievu, gan visu pasauli, protams, arī viņu, Tvirbutu. Mežā sieviete bija atvadījusies no sava vīra, un viņas vīrs aizbraucis kopā ar Reki un Tvirbutu. Aizbraucis dzīvs un vesels. Kurš tagad var viņu pārliecināt, ka šie divi svešie vīri nav vainīgi, ja vīrs viņai zudis? Tvirbuts ar spiešanu aizspieda miroņa acis, piecēlās un aizgāja pārvest zirgu. Kad, zirgu vezdams, viņš atgriezās, no ozolu apakšas klupdami krizdami aizjoza klajumā divi puišeļi, varbūt ap divpadsmit trīspadsmit gadiem — caurām biksēm, noplīsušiem svārķeļiem, neticami vāji. Fatālu aizskrējusi, viņi apstājās, pagriezās atpakaļ un sāka sievietei kaut ko saukt. Viņu nesaprotamie vārdi Tvirbutam saplūda vienlaidu tarkšķēšanā, kurā aizvien atkārtojās skaņas: Grile, Grile — visticamākais, ka tāds bija sievietes vārds. Taču viņa pat nepacēla acis uz zēnu pusi.

—   Grile, — Tvirbuts sacīja, — Grile, — viņš gribēja pārliecināties, vai patiešām tāds ir viņas vārds. — Tevi sauc! Kas ir šie zēni? Vai tu viņus nepazīsti?

Sieviete paskatījās uz Tvirbutu, un viņš saprata, ka viņa neapjēdz neko, kas notiek apkārt, — viņas skatiens maldās, acis izklaidīgas, nespējīgas ieskatīties ciešāk. Nabadzīte, izdzirdējusi Tvirbutu nosaucam viņas vārdu, pavērsās atpakaļ, un tā arī bija visa viņas atbilde.

Tvirbuts uzsauca puišeļiem vāciski:

—    Nāciet šurp! Nebaidieties no manis! Esmu savējais!

Zēni apsviedās riņķī un metās bēgt. Tvirbutam nebija vajadzējis uzsaukt viņiem vāciski. Taču — kādā valodā viņš būtu varējis tos pasaukt?

Ne vārda neizspiedis no Griles, Tvirbuts nolēma rīkoties pēc sava prāta. Viņš pacēla no zemes zemnieka ķermeni, uzkrāva zirgam un mudināja lopiņu ceļam. Sieviete nedusmojās, nedzina Tvirbutu projām, tātad bija ar mieru, ka viņš viņai palīdz. Kiprijons prātoja: ja nedzīšu zirgu uz pareizo pusi, Grile, lai arī joprojām nav atjēgusies, tūdaļ to manīs—viņa ne redzēja, ne dzirdēja, ne juta, kas notiek apkārt, tikai tāpēc, ka visa uzmanība vērsta uz nelaiķi vīru, un, ja ar tā miesām tiks darīts nepareizi, Grile tūlīt to pamanīs.

Tvirbuts izdzina zirgu uz celiņa, nešaubīdamies, ka tas ved uz kādu tuvīnu ciemu. Pa celiņu viņi pagriezās uz dienvidvakariem. Grile neiebilda un gāja zirgam nopakaļ. Pēkšņi Tvirbuts atcerējās, ka pie zara palikuši karājamies vēl četri pakārtie, bez šaubām, bijušie Šļobja draugi un līdzgaitnieki. Kiprijons sāka runāt par tiem ar Grili. Varbūt jāpaņem ari šie līķi? Visus panest zirgs nevar, toties bez pūlēm tos varētu pavilkt — Tvirbuts atnesīs no meža egļu zarus, sasaistīs un saliks uz tiem viņu augumus… Grile viņam neko neatbildēja, ne ar acīm, ne kustībām neparādīja, ko viņa par to domā. Uz savu atbildību Tvirbuts miroņus neuzdrīkstējās ņemt — vēl izdarīs kaut ko nepareizi, Dievs nedod, nonievās šejienes ļaužu paražas, galu galā pakārtos bija redzējuši arī tie divi pusaudži, visticamākais, ka viņi vēl nav pavisam vieni šajā apkaimē, ka vēl kāds ir, kam par redzēto paziņos. Atnāks pie ozoliem pašu ļaudis un apbedīs dumpja varoņus pēc savām paražām.

Celiņš veda gar nodedzināto ciemu. Tā mājiņu, lopu novietņu un klēšu koka sienas, ugunskuru liesmu apgaismotas, Tvirbuts labi atcerējās, Tvirbu- tam arī tagad starp atmiņā atsauktajām mājām sāka krustoties garās cilvēku un zirgu ēnas. Paugura galā celiņu krustoja cits ceļš — tas no nodegušā cietokšņa aizlocījās uz meža pusi. Ceļa malās te še, te tur pa krāsmatu čupām rušinājās sodrējiem nosmērējušies bērni un pusaudži. Ko viņi šeit meklē? Vai tuvinieku paliekas? Nesadegušās mantas? Kas viņi tagad bija — apaļi bāreņi un nabaga klaidonīši? Kā viņi palikuši dzīvi šajās baigajās jukās? Kur viņi tagad patveras pa naktīm? Kiprijona māte, kura viņu pastāvīgi mācījusi dzīvot pēc svētiem likumiem, mēdza teikt: tēvs nomirst — jumts noplīst, māte nomirst — bērni izklīst… Gūstniecībā Tvirbuts šos vārdus bieži bija atcerējies un mocījies, ka viņa bērni bez tēva piedzīvo pa pusei bāreņu nedienas. Dievs Kungs, nav postam robežu pasaulē!… Vai var, vai gan var Kiprijona bērnu nedienas pielīdzināt šo sodrējaino bērneļu šausmīgajam liktenim?… Kašādamies mājas krāsmatās, viņi vis nedzīvo trūkumā — viņi nāvei skatās acīs: viņiem draud bads, rudens slapjdraņķi un ziemas sali…

Aizgājusi zudībā viņu dzimtā vieta, aizgājusi zudībā visa viņu zeme — vairs nav vecāku, kaimiņu, vairs nav ne plikas pajumtes…

Tvirbuts pagriezās pa ceļu, kas ved tālāk no krāsmatām — uz meža pusi. Grile neiebilda, neteica nevienu vārdu un stinga kustējās pa pēdām: pelēki zemnieku svārki, gari, melni brunči, sarkani sametušies stilbi, seja putekļu klāta…

Tagad, kad viņi nogriezušies no ceļa, prom no putekļu virpuļiem, kad viņi sākuši iet pa klajumu, šīs sievietes izskats Tvirbutam sažņaudz sirdi: saules pielieti, vējaini un plaši lauki, debesis dzidri zilas — it visur visapkārt plešas tik pacilājošs un neiedragājams dabas miers, bet sieviete iet pakaļ zirgam tik noputējusi, tik nomocījusies un sanīkusi, jau pavisam pie gala…

Drīz viņi uzkāpj paugurā un pakalnē, pavisam, pavisam tuvu ierauga mežu. Uz paugura aug vecas kļavas, jau gandrīz vai gluži kailas — vējā šalc viena otra sarkana lapa. Kļavas apjož zema akmens sēta, pār kuru rēgojas slejamies krusti. Tvirbuts apstādina zirgu un cieši veras Grilē. Skaļi viņš neko nejautā, tikai acis nodod, ka viņš gaida, ko Grile tagad teiks. Vai viņi nebija gādājuši Šļobja mirstīgās atliekas šurpu uz šo kapsētu? Vai Tvirbutam nevajag pameklēties kapsētas žogmalēs — varbūt atrodas lāpsta? Ja ne — vajadzētu izdomāt, kā citādi izrakt kapu… Grile klusē. Pienāk klāt, uzplakšķina ar plaukstu zirgam pa pakaļu, padzen lopiņu uz priekšu. Tvirbutam atkal ieduras sirdī aizvainojums: viņa ar mani nerunāsies, nekad nerunāsies, viņa domā, ka arī es esmu vainīgs gan pie viņas mīļotā, gan pie citu zemnieku nāves…

— Grile, — Tvirbuts ierunājas dziļā, piesmakušā balsī. — Tu uzklausi mani…. Tavu vīru es nekad neaizmirsīšu. Cietoksnī arī mani būtu sadedzinājuši, bet viņš mani izlaida… Pats Dievs mani bija raidījis, lai eju garām šiem ozoliem, Sļobis gribējis, lai es dabūju zināt, kas viņu piemeklējis…

Vienaldzīgā un drūvā Griles seja pēkšņi kļūst tramīga, viņa panāk zirgu, nokļuvusi tam līdzās, sagriežas sāniski un iepleš brunčus, gluži kā 110 kāda ienaidnieka slēpdama vīra galvu, kura nokarājas no zirga. Pati pa brīdim viņa griež galvu atpakaļ un met pēkšņi atžirgušo skatienu uz kapsētas kokiem. Ko viņa tajos ieraudzījusi? Kas viņu izbiedējis? Lūsis, kapsētas kļavā tup lūsis — piekļāvies pie zara, nekustīgs tas lūr uz zirgu un cilvēkiem. Nē, nē, lai lēktu viņiem virsū, lūsim iznāk par tālu. Tomēr Tvirbuts uzšauj zirgam ar roku un iesaucas:

— Ņo-o, ņo-o! Tas tikai vēl trūka!…

Zirgs ari sajūt briesmas un uzņem pusrikšus soli — pat piemirsis klibot. Grile neatpaliek, viņa skrien blakus bērim, ar rokām piesegdama miroņa galvu, un Tvirbutam ienāk prātā, ka sieviete taču nebaidās no zvēra uzbrukuma — viņa slēpj miroņa seju no tā acīm. Nu jā, Auka Alšiene arī taču, Tvirbuts tagad to labi atceras, mēdza lūgt mājniekus: kad nomiršu, nevediet mani uz Varņiem, nevediet ne uz kādu baznīcu, caur mežu vedot, vēl kāds zvērs mani noskatīs… Tvirbutam pār muguru pārskrien šermuļi: tik daudz dienu, tik daudz nedēļu viņš ar Reki gājis pa mežiem, lauzies cauri biezokņiem, cauri čūkslājiem, bet nebija sastapis, pat nebija redzējis nevienu plēsīgu zvēru. Bet tie taču atradušies līdzās, varbūt slēpušies pavisam tuvu!… Reižu reizēm lūši kokos tupējuši virs galvas, kā nu ne, protams, tie tupējuši, tikai kokiem vēl nebija nobirušas lapas, un Tvirbuts ar Reki viņus nebija redzējuši. Viņi abi pakrituši zem kokiem atvilkt elpu, snauduši un gulējuši miegā, bet lūsis ar atplestu rīkli varbūt dvašojis viņiem pakausī… Bailes, kaut tikai zvērs nenoskata, pat šausmu stindzināto un valodu zaudējušo sievieti spējušas izraut no pamiruma… Visuvarenais Dievs, kāds tam sakars ar viņu!… Dievs neliek slēpt aizgājēja seju no zvēra acīm, to slēpt liek Auka Alšiene, sentēvu paražas un cilvēka mūžīgā apjausma, ka pasaulē pastāv arī lielāki noslēpumi nekā Dievs. Ja ir Dievs, ja ir Dievs Tēvs, jābūt arī sentēviem — kā, kādā ceļā un kad viņi iejaucas cilvēka dzīvē? Ikkatrs cilvēks, lai viņš pielūdz kādu dievu pielūgdams, pastāvīgi sirds dziļumos paliek modrs, kaut tikai netaptu nogulēts noslēpums, kaut tikai dotos sajausta tā dvaša, kaut tikai pagūtu izvairīties no tā atklāšanas tu, cilvēk, un tavi tuvinieki… Kopš seniem laikiem cilvēks zina: ikviena noslēpuma atklāšana — tā ir nelaime tev un tavam līdzcilvēkam… Tā ir pagānu patiesība. Vienā pasaules malā dzīvo Auka Alšiene, otrā — Grile, bet viņas abas vieno nevis baznīca un nevis Dieva izskaidrojums, bet pats Dievs Itin Visa Noslēpums un bailes no tā atklāšanas, tātad arī no lūša noskatīšanās sekām. Pagānu patiesība noģiežama un saprotama visiem cilvēkiem, baznīcas patiesība — tikai tiem, kuri pēc savas gribas to atzinuši un atzīst. Baznīca Dieva vārdā piedod cilvēkiem grēkus un nomierina sirdsapziņu — sniedz kārtīgi sajūtamu lietderību. Tā pārliecina cilvēku, ka Dievs Itin Visa Noslēpums ir viņam žēlīgs un piedodošs. Svēti meli lietderības vārdā!… Patiesībā noslēpums ir vienaldzīgs— vienaldzīgs pret cilvēku un vienaldzīgs pret itin visu, tas atklājas neskatīdamies, vai atnes tev, cilvēk, nelaimi vai prieku. Nolādētā lietderība!… ja iespējams izlūgties lietderību — žēlastību, piedošanu — no Dieva, kāpēc to nevar izspiest un raušus izraut no cita cilvēka, no sava tuvākā? Otram cilvēkam tu atņēmi zemi un viņa darba augļus, bet no Dieva izlūdzies sirdsmieru — gan dvēsele iepriecināta, gan vēders piebāzts… Un tu jūties vientuļš, baismīgi vientuļš… Tiklīdz cilvēks izbauda labuma saldini, viņš kļūst vientuļš… Citus viņš apskauž, citus nevar ieredzēt… Cik briesmīgs Dižā Noslēpuma apgānījumsL. Vai gan vācu bruņinieki būtu pakļāvuši kuršus, lībiešus, igauņus un citus šejienes senos iedzīvotājus, ja būtu apjēguši, ka viņu žēlastīgais Dievs — tas vēl nav viss Noslēpums, ka pastāv arī vēl lielāks Noslēpums, kuram atklājoties apžēlošana nav gaidāma? Vai gan tagad bruktu virsū un šo zemi aplaupītu citi svešzemnieki? Dievs Tēvs, Visu Tēvu Tēvs, Tu esi radījis visus cilvēkus, Tavs Noslēpums visus cilvēkus sapulcina un vieno vienvienā plašā cilvēku saimē, bet baznīca, Tava Noslēpuma tulkotāja, sarīda cilvēkus, grūž viņus vientulībā, mudina no citiem ieslēgties savā dvēselē un tikai savu labumu — Tavu žēlastību un piedošanu! — meklēt… Gudrinieks Luters! Gudrinieks KalvinsL. Viņi grib tieksmi pēc labuma nošķirt no baznīcas, taču nevienu vārdiņu nebilst par pašas baznīcas noliegšanu — kāpēc, kāpēc gudrinieki nedara savu darbu līdz galam? Dievs Tēvs, vai vismaz Tu esi patiess līdz galam — vai arī uz elli raidi visus, kuri Tavu iecietību, Tavu žēlastību jau baudījuši šaisaulē, kuri dedzinājuši cilvēkus un viņu mājas, kuri mazus bērniņus palaiduši mežā par klaidoņiem bāreņiem?

Nu jau arī viņi — Tvirbuts, vezdams zirgu, pa pēdām Grile — ienirst mežā. Grile pasteidzina soli, pietuvojas zirga galvai, pārņem 110 Tvirbuta iemauktus un pati ved lopiņu. Tvirbuts atvieglotāk ievelk elpu: paldies

Dievam, iemaisījies vidū tas lūsis kapsētas kļavā un sabaidījis sievieti, tagad viņa mundrāka, liekas, jau labi aptver, kur atrodas un ko dara. Mež- males alksnājs ir skrajš, koki uz lielām cinatām aug pa vairākiem kopā, starp ciņiem zaļo asais purva grīslis, zem kājām žļurkst ūdens. Gaiss sūri ož pēc trūdošām lapām, un kairina mitrums. Drīz alksnājs kļūst vēl retāks, acīs parēgojas priedītes, zemi sāk klāt sūnas, melleņu, zileņu un brūkleņu mētras, vietvietām apkārušās ar zilām un sarkanām ogām, un Tvirbuts, mīcīdamies pakaļ zirgam, nevar atturēties, tās nepaķēris un ne- iemetis mutē. Grile nepaskatās atpakaļ, pat nepagriež galvu, liekas, viņa nebija varējusi redzēt, ka pavadonis izsalcis rij ogas, bet tūdaļ sāk čamdīties zemnieka svārku azotē, izvelk 110 turienes maizes doniņu un atro- ciski pastiepj maizi Kiprijonam. Viņš ir satriekts, solās maizi neņemt, bet roka paņem pati, un nu jau doniņas garoza skrapst Kiprijonam zobos. Apēdis dažus kumosus, Tvirbuts pārlauž doniņu uz pusēm un vienu gabaliņu ar varēm iespiež sievietei atpakaļ plaukstā. Grile neēd, viņa iebāž maizes kuncīti azotē. Nu jā, apjēgas viņai netrūkst, viņa visu dara jau ar skaidru galvu, un Tvirbuts atkal mēģina panākt, lai viņa sāk runāt: iztaujādams par citiem dumpiniekiem — kas bojāgājušos savācis, vai tie jau apbedīti, vai daudz bērnu palicis bāreņos? — viņš grib atgādināt Grilei par citu cilvēku ciešanām, vismaz tā viņu pažēlodams. Grile neko viņam neatbild. Klusē. Kas viņai ir? Joprojām stīva mēle vai tāda ir viņas griba — izklusēt, līdz apbedīs vīru, un nevaimanāt un skaļi neizteikt sirdssāpes?

Zirgs jau līdz ceļgaliem brien sūnās, Kiprijons un Grile iestieg mazāk, taču meža norā, kura parādījusies acu priekšā, ievizmojas tumšs ūdens, pat zāle no tā vairs nerēgojas laukā, un Tvirbuts sāk bažīties: vai tikai Grilei nav nolūks kopā ar vīra līķi šajā muklājā ielīst kā zemē? Šermuļi sapurina Tvirbutu. Ka šeit viņa padarīs galu arī palīgam, Grile, bez šaubām, nedomā — lai vai visa dzīvā radība ielien zemē, vai viņai par to galva sāp?… E^zīve, kāda izpostīta dzīve!… Kādas, klau, briesmīgas domas lien galvā par otru cilvēku… Bet šis cilvēks nupat taču dalījies ar tevi maizē!… Ja nebīsties Dieva, kaunies pats no sevis, Tvirbut!… Re, nu — kājas jau soļo pa cietu celiņu — ūdens klātu zaru klājienu. Ja zem kājām atrastos akmeņi, varētu domāt, ka ej pa žemaišu slēpto braslu cauri Rietavas vai Pluņģes purvainajiem mežiem…

Purvs beidzas spēji: 110 ūdens paceļas kādu asi augsts krasts, izbozis kailas koku saknes — no krasta debesīs tiecas gari, spilgti brūni egļu stumbri, tikai pašā galotnē ieplešas tumši zaļi zari. Eglājs ir paskrajš, zeme cieta un līdzena, piebirusi ar sakaltušajām skujām un čiekuriem. Putni mežā ir ziemotāji: grudzina un dudina aizsmakušā, rešņā balstiņā — saskanīgie un dzidrie treļļi vairs nav dzirdami… Tvirbuts atkal jūt satraukumu: tajā vietā, uz kurieni Grile gādā vīra mirstīgās atliekas, visticamākais, ir arī citas sievietes un veči, varbūt arī izglābušies dumpinieki — ko viņi domās par Tvirbutu, nepazīstamu vīru un svešzemnieku, kas ģērbies saskrandušās bagātnieka drānās? Varbūt viņiem iešausies prātā: ahā, dumpinieki šo dūruši, dūruši un — nav nodūruši, tagad, tagad pat, tūdaļ uz vietas viņu vajag nomaitāt!… Šoreiz Tvirbuts nemieru apvalda vieglāk — viņa uzticēšanās Grilei jau pagalam cieša, lai vēl varētu sākt šaubīties, vai pie savējiem viņa Kiprijonu neaizstāvēs. Piepeši viņam ienāk prātā: Grile viņu aizstāvēs no savējiem, Ieva no viņa neatteiksies, pie cita neizies un Kiprijonu, savu vīru, lai notiktu kas notikdams, sagaidīs. Ēnainais mežs Kiprijonam kļūst gaišāks un dzidrāks, viņa acīs starp kokiem un starp krūmiem sāk parēgoties pazīstamas, senilgotas sejas. Dvarčūni, tikai Dvar- čūni vien… Kas ir, kas noticis — vai tikai šī nav pirmā reize, kad viņš atceras Dvarčūnus ar ilgošanos un ar mīlestību uz viņiem? Cilvēks ir dīvains… Jo tālāk atkāpjas jaunības trūkumu, nelaimju un nedienu laiki, jo atmiņās tie top skaistāki un gaišāki.

Dvarčūni, Tvirbuta sievas vecāki, neko turīgi nebija, toties lepni, mantkārīgi un godkārīgi bajāri. Konstancija Dvarčūniene allaž staigāja izslēju- sics, galvu augstu pacēlusi, cienīga un patīkami smaidīdama, katru dienu viņa vilka citas kleitas, acīgi sevi gluži kā no malas vēroja un centās, lai viņas izturēšanās cilvēkos būtu līdzīga poļu kundzēnu uzvedībai. Tā viņa, dienu no dienas vīram labas manieres un acīm saskatāmo pieklājīgumu mācīdama, pierunājusi viņu desmit reižu dienā mazgāt rokas. Pat lauka vidū, aizgājis skatīties robežas starp bajāru zemēm, Antans Dvarčūns,

Upītes apriņķa šķilteris, no ceļamaisa izvilka baltu dvieli un pieprasīja no strīdīgajām pusēm, lai atnes viņam toveri ar ūdeni. Tikai tīri nomazgājis rokas, viņš sāka lūkot, kurš kuram kungam nelikumīgi apsējis zemi.

Širvju muiža, kura piederēja Dvarčūniem, atradās pie Nevēžes nomaļā vietā — gandrīz jūdze līdz Upītei, pusotras jūdzes līdz Panevēžai. Muiža — tikai dažas mājas: dzīvojamā istaba, celta ar galu pret klēti, vēl kūts un rija. Muižiņas ēkas, pagalmi un augļudārziņš bija kārtīgs, spīdēja un laistījās tīrībā, stikla logiem, baltiem olīšiem un zili nokrāsotām lapenēm. Visas malu maliņas apstādītas ar jasmīnu un ceriņu krūmiem, kuros vakaros un agros rītos aizrautīgi pogoja lakstīgalas. Taču muižiņas ienākumi no liniem bija pieticīgi. Šķiltera darbs Dvarčūnam bija ienesīgāks nekā viņa muiža. Zemturi apriņķī gudroja un blēdījās, mūždien tiesājās un šķilterim, pirmajam likumības uzraudzītājam, nežēloja ne naudu, ne pārtiku. Atklāti ne pie cienasta galda, ne pie alus kausa Dvarčūns ar strīdniekiem nesēdās un slepus ņēma no viņiem visu, ko deva. Dvarčūni draudzējās, ballējās un līksmojās kopā vienīgi ar pašiem augstākajiem apriņķa pārvaldniekiem. Uz savu pili un muižām viņus aicināja apriņķa bajāru priekšstāvis Pilīps Dvaris, apriņķa pastārasts Mīkols Subačs un karakungs Kazimiers Žuviņinks, Upītes pils pārvaldnieks Silvestrs Ķiela, nu, un, protams, bagātie Vainas. Pēdējo labvēlību Dvarčūni īpaši vērtēja, visādi centās pēc tās izkalpoties un to palielināt. Tvirbutam šķita, ka apriņķa augstie priekšnieki uzskata Dvarčūnus par krietni turīgākiem, nekā viņi patiesībā bija. O jā, Konstancija Dvarčūniene apkārtējiem cilvēkiem brīnišķīgi prata radīt labu ieskatu par savu ģimeni!… Priekšnieku ballēs viņa aizvien rada izdevību ievidžināties: mūsu vagars Modests, mūsu Modests — Modests šo un Modests šito… Šis lieliskais vārds visiem dzīrotājiem skanēja gluži kā zvans. Tikai šī lieliskā un noslēpumainā Modesta vārda dēļ vien Dvarčūniene turēja muižā vagaru Verķeni — zema auguma resnu lamzaku, kas gandrīz neko nesajēdza no saimniecības lietām. Ja gadījumā Širvjos iemaldījās kāds negaidīts ciemiņš, Dvarčūniene lika Mo- destam slēpties klētī vai kūtī. Bet pie galda, viesi cienādama, viņa stieptā, smalkā balstiņā dziedāja: mūsu Modests, redz, kā izdarījis, mūsu Modests, redz, kā pateicis!… Modests! — viņa teica, un viņas acis mirdzēja lepni, gluži kā kādai karalienei. Cienastus viesiem pie galda nesa neglīta, taču izveicīga, bezgala izdarīga vecmeita Būdra Karinčūte. Tvirbuts nekad nav dzirdējis, ka saimniece par strādīgumu un uzcītību viņu būtu uzslavējusi. Dvarčūnieni atkal bija apbūris tikai viņas vārds. Mana Būdra, mūsu Būdra, viņa ar lepnumu atkārtoja kalpones vārdu viesiem. Nabaga cilvēki — viņa izrunāja ar nicinājumu, bagātnieki — ar dziļu godbijību.

Konstancija Dvarčūniene vienoti ar apriņķa bajāru priekšstāvja sievu Izabeli Dvarieni gādāja par visa apriņķa godu. Tikai ar abu ne uz brīdi nerimstošo gādību Upītes pilī tika turēts bende. Daudzu gadu gaitā Upītē nebija uzradies neviens noziedznieks, kam būtu vajadzējis nocirst galvu. Augām dienām bende lāpīja cietuma jumtu un nopakoja sienas, uzraudzīja kārtību un tīrību un par šo darbu saņēma pieticīgu atalgojumu. Taču bende nebija grūtdienis. Visi Upītes apriņķa muižnieki visvairāk audzēja linus, ar tiem viņi bija izslavēti gan lielkuniga galmā, gan karaļa pilī Krakovā, gan Rīgas tirgoņu ģildē. Vēl tālāk Upīti bija izdaudzinājis bende. Nolīgt viņu brauca piļu pārvaldnieki no Ašmēnas un Garodņas, Starodu- bas un Sloņimas, Vilkaviškas un Oršas, Pinskas un Rečices. Dvarčūniene un Dvariene ar bendes braucieniem pa plašo pasauli diži lepojās, lielījās ar to visiem, kuri vien ieradās Upītē no citiem apriņķiem. Nav vārdam vietas, ar bendes slavu mazais Upītes apriņķis bija apsteidzis daudzas lielās vaivadijas — bija laiki, kad pat Viļņas vaivads neturēja bendi, bet Traku, Navagradakas un Polockas vaivadiem bendes laikam nekad nav bijis.

Alkatīgs goda tīkotājs bija arī Dvarčūnu dēls Sigismunds. Vecāki ar viņu lepojās, sarunbiedriem bieži vien kā nevilšus ieminēdamies, ka nokristījuši dēlu vārdā, kāds bijis Lietavas lielkunigam un Polijas karalim, svētītā Kazimiera brālim. Kad Tvirbuts iepazinās ar svaini, tam bija divdesmit četri gadi. Taču viņš jau bija viens no mērniekiem to visu vidū, kuri Upītes apriņķī sadalīja zemi valakās. Zemnieki veda viņam pēdējos lopus un nesa pēdējās linu gurstes, lai tikai mērnieks viņiem nenodarītu pāri. Pat muižkungi Upītē valodoja: ja gribi saņemt labāku valaku, meties pie kājām jaunajam Dvarčūnam.

Ieva Dvarčūnaite bija piecus gadus jaunāka par brāli, klusa, sirdī noslēgusies, arī ļoti lepna jaunava. Lepna citādā veidā… Kad māte iesāka runāt par bendi, Modestu vai Būdru, viņa cēlās no viesību galda un gāja ārā no zāles. Mātes tukšu salmu kulšanā viņai bija kauns klausīties. Tēvu viņa lūgšus lūdza, lai nesmīdinot cilvēkus, vismaz lauka vidū nemazgājot rokas: tētiņ, tu neesi ne Jānis Kristītājs, ne Jēzus Kristus, tu esi Dvarčūns — vai ar to tev nepietiek? Pēdējā laikā Ieva ar brāli Sigismundu vispār nebija runājusi un saukusi viņu par Upītes otro bendi, vēl nežēlīgāku par pirmo: nabagam piegriež ceturtstūri vai pat seststūri tādas zemes, kurā ne kurmis nevarētu izmitināties, zemnieks pēc tam kaujas ar badu — labāk jau ar vienu cirvja cirtienu atņemt cilvēkam dzīvību… Kiprijonam likās, ka vecāku muižā Ievas sirdij mierinājumu sniedz vienīgi dārzs. Vakari tajā bija rāmi, tumšzaļi, reižu reizēm no miglas zilgani; saulei rietot, uz smilšu taciņām, uz baltajiem olīšiem un zāles krustojās koku un krūmu ēnas, zaigoja sārtena gaisma — saule noriet, dārzu ieskauj sakrēslis, kas kļūst aizvien tumšāks, un tu jūties tā, it kā pavisam viens stāvētu zem savas zvaigznes… nakts tumsā palēnām izgaist putekļainā klēts siena, drūmās domas… viens koks sāk ātri augt — tā ir ābele, zem kuras tu, cilvēk, varēji sapņot gaišus sapņus… par nepiepildīto sapņu kokiem, par kuriem, aizlidojuši padebešos, dzejnieki kādreiz sacerēs vārsmas…

Vainu Sakala krustabās Dubiču pilī valsts mantzinis Jons Hornastajs visiem stādīja priekšā Tvirbutu: gaišs zinību vīrs, jau viņa vectēvs un vecvectēvs — abi mācījuši lietaviešus zinātņu gudrībās. To izdzirdusi, Dvar- čūniene iepleta lielās, koši zilās acis.

—   Godātais kungs, jūs uzskatāt, ka skolots vīrs var būt noderīgs mūsu zemei?

—   Pašlaik — vairāk nekā karavīrs, — I lornastajs atbildēja. — Gudrība stiprina garu, bet bez stipra gara šajos laikos nevar laimēt nevienu karu.

—   Ak, kāds jūs esat gudrinieks, gribat visiem izdarīt pa prātam! — Dvarčūniene pajūsmoja par Hornastaju. — Taču īstenība allaž ir pelēka. Lietavietis, kas izgājis skolās, kļūst par atkritēju. Ja arī viņš gudri runā, lietavieši viņu nesaprot — viņš runā poliski vai vāciski, vai žīdiski…

Ieva Dvarčūnaite piesārta un cieši lūkojās uz valsts mantzini ar mātei piedošanu lūdzošām acīm.

—   Laipnīgais kungs, neklausieties, ko mamma runā, viņa neprot ne lasīt, ne rakstīt!

—   Paldies, meitiņ, ka uzcildini savu māti! Visi mēs labi zinām: neskolots nekad par ķeceri nekļūs — viņš ir un paliek šķīsts un nesamaitāts cilvēks!…

—   Katra patiesība pirmajā brīdī liekas ķecerīga, — cienīgi iejaucas sarunā Dvarčūns. — Mana sieva Upītē ir bezkaunīga ķecere, jo mūždien runā tikai tīru patiesību. Tikai tīru patiesību, kungi!

—   Brīnišķīgi, kundze Dvarčūniene! — Hornastajs teica. — Jūs neesat gājusi skolās, bet arī runājat poliski.

—   Vienīgi ar jums! Vienīgi ar jums! — smiedamās iesaucās Dvarčū- niene. Ieva sastinga, nobālēja un lietaviski nepacietīgi sacīja Tvirbutam:

—   Esiet tik labs — iesim… jūs man pastāstīsiet kaut ko ķecerīgu!

Viņi abi pagājās malā, jutās divi vien, un Ieva sāka čukstēt, neslēpdama aizvainojumu:

—   Nekad, nekad neklausieties, ko runā mana mamma, ticiet — man būs vieglāk dzīvot…

Pirmoreiz dzirdot, Ievas balss likās aizsmakusi un padobja, taču, ieklausījies ilgāk, Kiprijons juta tās skanējuma apbrīnojamo saderību: balss žūžoja gluži kā vēsmiņa koka lapās — tā satrauca un apbūra, tā vilināja pie cilvēka, kas tādā balsī runā. Iepretim Ievas balss skanējumam nobāla pat viņas izskats, viņas acu un sejas daiļums.. Apreibis no Ievas tuvuma, Kiprijons nodeklamēja dažas vārsmas no Mikaloja Husovieša Carmen de statura, feritate ac venatione bisontis[1] Viņš domāja, ka Ieva latīņu vārdus nesapratīs, un šīs dažas dzejas rindas noskaitīja, gribēdams uzlikt noslēpumainības oreolu, taču Ieva žēli paskatījās viņam acīs un teica:

—   Dievs tēvs, pat dzejnieki vairs nedzied par mīlestību — tikai par medībām… Kā — vai jūs arī domājat, ka sumbra nogalināšana ir jūsu varoņdarbs?

Sākoties dejām, pie Ievas piegāja Laurins Vaina, pils saimnieka vecākais dēls — glīti noaudzis jauneklis ar melnām ūsiņām. Viņš paklanījās un stāvēja, galvu pieliecis, taisns, piespiedis rokas pie bikšu vīlēm. Laurins bija septiņus vai astoņus gadus jaunāks par Tvirbutu un Kiprijonam likās vēl gluži pusaudzis. Ieva pameta skatienu uz Kiprijonu. Iestājās neomulīgs klusums. Joprojām stāvēdams pieliektu galvu, ne acu uz sarun- biedru nepaceldams, Laurīns sacīja Tvirbutam:

—    Piedodiet, jūs esat mans viesis, taču šī deja pieder man!

—   Mīļais! — Ieva negaidīti teica. — Jums pieder vienīgi šī pils! — Viņa vērsās pie Kiprijona: — Kipra kungs, vai jūs varat uzdejot ar mani vismaz vienu deju?

Laurīns spēji palūkojās uz Tvirbutu iezaļganām acīm, ne slēpdams neapmierinātību, un pasmaidīja.

—   Priecājos, ka manam viesim veicas! Ieva ir maiga būtne. Dejojiet ar viņu — nenožēlosiet!

Tad Kiprijons un Ieva dejoja, moži tērzēdami un smiedamies.

—   Vai jūs patiesi domājat, ka par Sakalu nokristītais mazulis par pie- kūnu [2] arī izaugs? — Ieva jautāja.

—   Mīļā, ar jums dejodams, arī es esmu piekūns!

—   Cik labi! — Viņa pauda prieku. — Es nekad neesmu lidojusi!

Bajāru balles… Tajās mūždien sagaidāmi pārsteigumi: bezkaunīga un

nepamatotas godkārības izraisīta tukša salmu kulšana, apstulbinošas ākstības, ķildas un pat kautiņi. Spalgi klaukšķinādams ar apkaltajām kājām, kā vējš deju zālē iebrāzās balts, niķīgs zirgs; jātnieks, kas sēdēja seglos, visticamākais, bija Sakala krusttēvs, vienā rokā viņš turēja pavadu, ar otru kļāva pie krūtīm zīdaini, ietītu debeszilos, ar dārgakmeņiem izšūtos zīdos.

— Sakals zirgā! Apsveiciet viņu! — rešņā, dobjā balsī sauca krusttēvs.

Dejotāji sadrūzmējās gar zāles sienmalēm, atskanēja smiekli, aplausi un priecīgi izsaucieni. Vīru pulciņš, kas bija īpaši nolasīts, varenās balsīs rāva vaļā:

Sūbris mežā valdinieks, Piekūns — augstu debesīs…

No dārdošajām, zālē diženi skanošajām vīru balsīm Tvirbutam nodrebēja sirds. Spēka uzbangojuma pārņemts, Kiprijons strauji saspieda Ievas roku savējā un turēja tik ilgi, līdz abi atjēdzās, ka izbiedēti veras viens otram acīs, pārsteigumā pavēruši lūpas. Zirga zālē vairs nebija, vīri vairs nedziedāja, visapkārt atkal griezās priecīgi un skaļi dejotāju pāri… Tobrīd viņi abi vēl nezināja, ka deja, kuru pārtraucis zālē ielēkšojis baltais zirgs un krusttēvs ar zīdaini rokās, bijusi pirmā un pēdējā deja, kuru viņi nodejojuši svabadi un bezrūpīgi, bez jūtu mulsuma. Visas pārējās dejas Dubiču pils zālē un citur, citos gadījumos, viņi dejos klusēdami, valodu zaudējuši.

Konstancija Dvarčūniene dievināja Motieju Vainu. Šis ievērojamais bajārs, daudzu muižu īpašnieks, krāja mantu un darīja slavenu savu vārdu ar darbu, gudrību un ieročiem — ar visu, ko vien spēja. Dvarčūniene nešaubījās: jaunā bajāru dzimta neatturami laužas uz augstmaņu kārtu, uz kunigijas augstākajiem amatiem. Un šīs jaunās dinastijas ciltstēvs ir viņas kaimiņš, viņas labs draugs. Liekas, pats Dievs radījis izdevību arī Dvarčūniem celties līdzi ar Vainiem: Laurīns, Vainu trešais dēls, bija ar Ievu viena gada — jaunāks par viņu tikai dažus mēnešus, un Dvarčūniene sarīkoja Ievas piecpadsmitās dzimšanas dienas svinības desmit mēnešus vēlāk, viesiem atklāti paziņodama, ka šādi viņa labojot kļūdu — patiesībā meita esot dzimusi vilku mēneša desmitajā dienā, piektdienā, bet sveču mēnesī esot krustīta, un krustīšanas diena baznīcas grāmatās tikai aiz misēkļa esot ierakstīta par dzimšanas dienu; no šī brīža ieraksts arī baznīcas grāmatās esot izlabots. Dvarčūnienei šķita, ka tagad, kad Ieva tapusi jaunāka par Laurīnu, Vainas vairs nevarēs sameklēt ne sīkāko ieganstu iebildumiem pret dēla precībām ar Ievu. Kamēr bērni vēl bija mazgadīgi, Vainas atklāti dēvēja Ievu par savu nākamo vedeklu, taču klusībā, visticamākais, domāja, ka tie ir tikai joki. Tagad Tvirbuts skaidri zina: Vainas nekad nav vēlējušies saradoties ar Dvarčūniem, cerēdami sameklēt Laurīnam bagātāku līgavu, varbūt pat kāda slavena augstmaņa meitu. Tas, kurš sapņoja iedibināt slavenu valsts vīru dinastiju, dēla precības uzskatīja par būtisku pamatu panākumiem, par to šaubu nav. Saukdams Ievu par nākamo vedeklu, Vaina vazājis Dvarčūnus aiz deguna un gribējis iemidzināt viņu modrību. Vainam bija daudz grēku attiecībā pret valsts kasi, bet Dvarčūniene bija apriņķī neviena nepārspēta tenkuvācele. Tam, ar kuru viņa gribēja apvienoties, jābūt pret viņu draudzīgam, ja nevēlējās, lai blēdības tiktu palaistas pasaulē. īstu un sirsnīgu draugu Dvarčūniem diezi vai kādreiz bijis. Dvarčūnienes mēle bajāriem bija bīstamāka par apriņķa pārvaldītāju sūdzībām valdniekam. Pārvaldnieki, no atklātības slēpdami savus netīros darbus, arī par citu grēkiem vairījās runāt. Tikām Dvarčūnienei mazajā muiželē maz iespēju nogrēkoties pret valsts kasi vai valdnieku — viņai nebija ne jābaidās par kaut ko, ne kaut kas jāzaudē…

Tagad jau ir galīgi skaidrs: Vaina centies izvairīties no saradošanās ar Dvarčūniem sevišķi apdomīgi, ar apbrīnojamu atjautību. Laurīna un Ievas gadiem krājoties, Vaina arvien biežāk rīkoja balles Dubiču pilī un arvien vairāk viesu tajā saaicināja. Vaina saprata: jo vairāk jaunu cilvēku grozīsies ap jauno un skaisto meiteni, jo brīnišķīgāku pārsteigumu iespējams sagaidīt. Tas cilvēks, kuru Vaina pacietīgi bija meklējis un gaidījis, kā tagad iznāk, bijis Tvirbuts — Kiprijons Tvirbuts…

Četrdesmit devītā gada rudzu mēneša vidū Kiprijons kopā ar aizbildni Jonu Homastaju un uzticamo draugu Mikaloju Ķišku aizbrauca uzSirvju muižu. Ieraudzījusi pagalmā iegriežoties valsts mantziņa karieti, Dvarčūniene nobēga guļamistabā un 110 tās iznāca tikai pēc krietnas stundas: apvilkusies smagu, rotaslietās zaigojošu kleitu un uzlikusi galvā vieglu, caurspīdīgu cepurīti, kā Tvirbuts vēlāk dabūja zināt, kuru no Oršas par ciemkukuli atvedis bende. Tik augstu viesi, kāds bija valsts mantzinis,

Dvarčūniene muižā vēl nekad nebija uzņēmusi, viņa izturējās pret mantzini un tā pavadoņiem apbrīnojami cienīgi — pat Krakovas pils kambar- jumpravai droši vien nebūtu radušās aizdomas, ka šīs muižiņas saimniece nekad nav dzīvojusi Krakovā: vieglas un daiļas roku kustības, atturīgi galvas pavērsieni, no lūpām nenozūd gaišs smaids, glaimīgi un godbijīgi vārdi plūstin plūst… Un tad nu valsts mantzinis paziņoja, ka līdz ar viņu atbraucis cilvēks, kas apņēmies lūgt Dvarčūnu meitas roku, un Konstan- cijas kundzi gluži kā būtu kāds pārvērtis. Vēlāk Tvirbuts daudzas reizes dabūja pārliecināties: nojautusi zaudējumus vai briesmas godam, Dvarčūniene aizmirsa ne tikai cēlumu, bet arī vienkāršu pieklājību — viņa gāza patiesību taisni acīs, kļuva nežēlīga un klaji, kaunu neprazdamās, metās uz mērķi — kaut ko iegūt, atdabūt atpakaļ vai atņemt… Tos skaistākos vārdus izmeklēdams, Hornastajs stāstīja Dvarčūnienei par Tvirbuta cilmi, viņa vectēvu un vecvectēvu, augsti mācītiem vīriem, par paša Tvirbuta studijām Viļņā, Vitenbergā un Karaļaučos, par viņa cēlajiem nodomiem atdot lietaviešiem atmiņu un atkal tos izmācīt īstenajā sentēvu valodā. Kiprijonam kauns bija klausīties uzlielīšanā un slavas dziesmās, taču uz Dvarčūnieni tās neatstāja nekādu iespaidu. Kur nu!… Savā runā Hornastajs nebija minējis ne muižas, ne pilis, ne augstus amatus, ar kuriem Tvirbuts būtu varējis lepoties. Aizmirsusi par pūliņiem melst dažnedažādus niekus, ne pieklājību neņemdama vērā, Dvarčūniene izsaucās:

—   Ko jūs man te lielāt, augstdzimušais kungs! Ieklausieties, kā skan viņa vārds — KiprijonsL. Kiprijons ir mocekļu vārds!

Hornastajs ar Ķišku satriekti pārmija skatienus. Valsts mantzinis nesaprata itin neko, par ko mājasmātes kundze runā. Ķiška, kas bija iedziļinājies svēto dzīves aprakstu studēšanā, atkrekšķējās un teica:

—   Jā, cienītā kundze, viens bīskaps Kiprijons kādreiz patiešām bijis moceklis… Taču pēc nāves viņš kļuvis par svēto, nu jau vairākus simtus gadu par viņu aizlūdz visa Eiropa.

—   Viens bīskaps… — Dvarčūniene nopurpināja. — Es zinu vismaz trīs Kiprijonus, un visi viņi bijuši mocekļi… Svētie pēc nāves… — Viņa sa- durstījās un spītīgi sāka kratīt galvu. — Varbūt jūs, kungi, nemaz nezināt: mūsu pusē Kiprijonu sauca par Ciprijonu… Ak, Kungs Dievs! Manā muižā par vagari ir Modests, kalpone — Būdra! Un znots lai būtu Ciprijons? Mana meita — Ciprijoniene? Kungi! — Viņa plati ieplēta dzidri zilās acis. — Tas taču skan tāpat kā prasta JonieneL.

Apstulbis no Dvarčūnienes rupjības, valsts mantzinis klusi sacīja:

—   Cienījamā kundze, esmu pārkāpis pieklājības likumus, uzsākdams šo svarīgo sarunu, kad kopā ar mums nav ģimenes galvas. Mēs pagaidīsim Dvarčūna kungu un tad sāksim sarunu no sākuma.

—   Nē, nē, nekāda Joniene mana meita nebūs! — Dvarčūniene atcirta, viņas seja kļuva briesmīga un dzedra, viņa dvašoja, no satraukuma pie- sēkdama.

Allaž šādos gadījumos ātrs, Mikalojs Ķiška nesavaldījās:

—   Cienījamā kundze, ticiet man — skaņas ziņā Laurīna vārds patiešām nestāv blakus Modestam — tā ka jūs neko nezaudēsiet: vai jūs izlemsiet vienādi vai otrādi, jūsu vagara vārds jūsu muižā tik un tā paliks visskanīgākais.

Goda istabas durvis piepeši ar blīkšķi atsprāga vaļā un pa tām ieskrēja Ieva. Sasārtusi, naidā zvērojošām acīm viņa pārlaida skatienu mātei un sacīja Hornastajam:

—    Piedodiet man, ka iejaucos jūsu sarunā, iekams man neviens neko nav jautājis! Taču jūs apspriežat manu nākotni, un es nevaru klusēt. Daru jums zināmu, godājamais kungs, ka mana māte par Tvirbuta kungu daudz ko zina! Esmu viņai stāstījusi, pie kādas ticības viņš pieder, un to, ka viņa vecākiem šī ticība ir nepieņemama. Vēl viņai nav pa prātam, ka Tvirbuts nav bagātnieks, ka viņam nepieder savas pilis un muižas. Mana mamma man neļaus iziet par sievu pie Tvirbuta kunga. Taču — lai tas jums neliekas nekaunīgi — es esmu ar mieru precēties ar Tvirbuta kungu pret vecāku gribu!

Hornastajam, kas vēl nebija atguvies no Dvarčūnienes rupjības, Ievas atklātība lika galīgi sašļukt. Viņš saliecās, piekņupa un piegāja pie Ievas, līdzīgs kuprainam klibiķim, kādu daudz var sastapt baznīcu svētdārzos dāvanas lūdzam.

—    Bērniņ! — Valsts mantzinis saņēma Ievas rokas un saspieda tās. — Esmu sajūsmā par jums… Es nebiju domājis, ka mans aizbilstamais izvēlējies tik brašu līgavu. Tagad ar mierīgu sirdsapziņu varēšu skatīties acīs viņa vecākiem, ļoti godājamiem cilvēkiem.

—   Nelaime, tā ir briesmīga nelaime! — Dvarčūniene iekliedzās un strauji izgāja no goda istabas, ar rokām aizklājusi seju.

Nākamajā dienā, tiklīdz Hornastajs, Ķiška un Tvirbuts izbrauca no Dvarčūnu muižiņas, Dvarčūni, neko negaidīdami, aizveda Ievu uz Dubiču pili, kurā tieši šajā laikā pavadīja vasaru tās īpašnieks Vaina. Par ko vecāki ar Vainu runājušies, kādu vienošanos ar to noslēguši — ne Ieva nedabūja zināt. Vecāki aizbrauca mājās, no meitas pat neatvadījušies. Vakarā uz istabu, kurā bija apmetināta Ieva, atnāca Motiejs Vaina, apsēdās pie kamīna, stingi lūkojās Ievai sejā un cieta klusu — drūms, domās nogrimis, iesirmojušo bārdu glaudīdams. Ieva arī nespēja izrunāt ne vārdu. Viņa jutās Vainiem varmācīgi uzspiesta un no kauna nezināja, kur acis slēpt. Spēji izplūdusi asarās, Ieva metās Vainam pie kājām un raudādama sāka tās bučot.

—   Dzeniet mani ārā no pils, izmetiet pa vārtiem, es basām kājām skriešu uz mājām, mūždien jūs pieminēšu ar labu vārdu!…

—   Tas man ir ārkārtīgi dīvaini, ārkārtīgi dīvaini… Paša vedekla man jātur aiz atslēgas… — čukstus bilda Vaina, piecēlās un nomākts lēniem soļiem izgāja no telpas.

Pēc divām vai trijām nedēļām, silu mēnesī, Motiejs Vaina atbrauca uz Viļņu — uz Hornastaja pili. Viņš bija atvedis līdzi — acīm redzami krievos nolaupītu — sudraba muciņu ar vīnu, divas dienas kopā ar Hornas- taju pa malciņam iemeta un runājās: Vaina ne par soli neatkāpās no valsts mantziņa. Trešās dienas rītā Hornastajs teica Vainam, ka dodoties uz Ašmēnu valsts kases vajadzībā, un viesis, sapratis, ka pils saimniekam jau apnicis, dedzīgi posās atgriezties mājās. Atvadīdamies viņš Tvirbu- tam sacīja:

—   Ieva diemžēl mīl jūs, nevis manu dēlu. Ko lai padara, liktenis nevar būt žēlīgs pret visiem… Tikai iegaumējiet: liktenis ir grozīgs, ai, cik grozīgs, tā ka arī 110 tiem, kurus tas lutina, pieprasa upurus…

—    Kā — vai Dvarčūnu kungi man uzstāda noteikumus? Kādus?

—    Nē! — Vaina papurināja lielo, smago galvu. — Nē… Noteikumus jums uzstādu es…

Viņa noteikums Tvirbutam bija negaidīts un necerēts, tas trāpīja visvārīgākajā vietā: ja viņš nekavēts vēloties precēt Ievu, viņam pat no domas jāatsakoties ierīkot Upītē spiestuvi. Vaina labsirdīgi un atklāti pasmaidīja:

—   Ticiet man, jaunekli, tas ir pavisam niecīgs, es teiktu, smieklīgi maziņš noteikums! Lietavā apriņķu daudz, tajos nāvīgi nogrēkojušos pret valsts kasi — vēl daudzāk… Vii jūs mani sapratāt?

Tobrīd Vainas vārdiem Kiprijons noticēja. Viņam patiešām likās, ka Motiejs Vaina nav vienīgais no dižbajāriem, kuru valsts mantzinis Hor- nastajs var piespiest pie sienas. Teju vai visi bajāri, valsts muižu — stāras- tiju un ekonomiju — amtmaņi, iemaksāja valsts kasē mazāk ieņēmumu, nekā viņiem to būtu vajadzējis darīt. Taču sirds dziļumos Kiprijonam iesūrstējās: man nebūs spiestuves, nekad man nebūs… grāmatas izplatīsies pa Lietavu… grāmatas cilvēki rakstīs un iespiedīs… taču to darīs citi — es ne…

Tā arī tas ir, kāds kaut kur raksta un iespiež grāmatas, Tvirbuts, redz, reizo pa svešas zemes mežu, zeme ir cieta, piebirusi egļu skujām un čiekuriem, zem kājām ņirbuļo rudenīgās saules gaisma, koku un zāļu ēnas, cīniņā kritušā karotāja zirgs nes uz muguras pakārta vīra mirstīgās atliekas, saņēmusi aiz iemauktiem, lopiņu ved sirdssāpju nospiesta sieviete — uz kurieni ved?…

Jauniņās Ievas balss atmiņā skan, svaidās un nenomierinās: cik labi, cik labi, es nekad neesmu lidojusi, nekad es neesmu lidojusi…

6

Klajumā saule droši vien vēl nav norietējusi, bet mežā jau krēslo. Skatoties ozolu jaunaudzes dziļumā, aiz katra koka gaiss saredzams aizvien pelēkāks un tumšāks. Visapkārt plandi savāda dūmaka: tā iesākas cilvēkam ap jozmeni stingrā līnijā, augstāk tā klājas bieza, neko daudz tajā saskatīt nevar, un atkal beidzas krasā joslā — gluži kā cieta viela — divas trīs asis virs zemes, starp koku zariem.

Uz ozolaini Tvirbuts atnācis kopā ar diviem pusaudžiem, vienam varētu dot ap četrpadsmit, otram, visticamākais, nebūs ne divpadsmit. Tvirbuts rēgojas attālāk no viņiem un labi redz, ka abi saliekusies vēzē cirvi, cērt ozoliņus pie pašas saknes, augstāk kociņu stumbri miglā tik tikko ieraugāmi, bet galotne slejas laukā no miglas, sadreb un trīc no cirvja cirtieniem skaidrajā gaisā. Koki ir cieti, pusaudžiem vēl nav vīra spēka, skaidas lido uz visām pusēm, dīvainā sīkstumā skanēdamas. Te atskan pīkstīga čīkstoņa, un viena koka galotne sāk svērties un gulties miglā, kļūdama par tumsnu ēnu, līdz iekaras bezsvara gaisā — acīm redzami atspiedusies pret mazāku kociņu. Tvirbuts dodas zēnam palīgā, taču tas tiek galā viens, nogulda ozoliņu zemē un pats atslejas pilnā augumā — nu jā, kādreiz viņš būs garš vīrs, jau tagad Tvirbutam līdz plecam, — skaļi nopūšas un iet pie sava mazākā biedra. Tas cērt īsāku, toties resnāku ozoliņu, kapā steidzīgi, bieži vicinādams cirvi, lai nebūtu ilgi jānoņemas un spēka ziņā biedram jāpiekāpjas. Garaudzis vērīgi nopēti, vai dziļi kokā iecirsts, kaut ko pasaka cirtējam savā valodā, un abi pusaudži, cirvjus nometuši, ar rokām atspiežas pret ozoliņa stumbru. Viņi gāž koku, pielikdami visus spēkus un rukšķēdami kā mežacūkas. Ozoliņa galotne, pa- slējusies virs miglas, mazliet pieliecas un atkal sastingst gaisā. Pusaudžiem svars nav liels, viņi nevar kārtīgi atsperties pret zemi, kājas visu laiku slīd un slīd, koku viņi grūž tikai ar roku spēku. Tvirbuts piesteidzas klāt, arī atspiežas ar rokām pret ozoliņa stumbru, pusaudžu galvas nonāk viņam zem krūtīm, un varbūt tas viņus aizvaino.

—   Neķeries klāt, kungs! Nevajag! — vāciski iesaucas garākais, un mazākais viņam piebalso:

—   Nevar, kungs!

Ja puikas cirstu kokus malkai vai kāda nieka taisīšanai, Tvirbuts viņiem nebūtu paklausījis, viņš nogāztu ozoliņu vienā paņēmienā, apkapātu zarus un notēstu. Bet viņi taču atnākuši uz ozolāju uztaisīt krustu, un pusaudžu gribu, viņu lepnumu Tvirbuts nevar neņemt vērā. Ne vārda nebildis, viņš nolaiž rokas un atkāpjas no ozoliņa. Vecākais puika pagrābj no zemes cirvi un sāk to veikli vēzēt. Viņš cērt vēl ilgi — bez atelpas, ar visu spēku un niknumu. Viņš cērt tikmēr, līdz kociņš, čīkstēdams un blakus koku zarus brīkšķinādams, sāk gāzties. Ozoliņam nozveļoties zemē, jaunākais zēns arī paķer cirvi un tūlīt sāk apkapāt zarus. Tvirbuts saka:

—   Varbūt es, zēni, varu iekurt ugunskuru? Būtu gaišāka strādāšana.

—    Nē, nē, kungs! — vecākais puika atbild, un jaunākais papildina:

—   Nevar, kungs!

Tvirbuts ierauj galvu plecos un uzsit apmetņa apkakli. Vēss, auksts… Vai tikai zeme nesāks pārklāties ar sasalušiem dubļiem? Re, cik neveiksmīgi izkārtojusies viņa ceļošana: no Kuresāres viņš devās ceļā vasaras vidū, bet nu jau ziema skatās acīs… Ceļš līdz mājām Tvirbutam tagad liekas vēl tālāks, nekā bija šķitis vasaru Kuresārē.

Pusaudži tikšķina cirvjus, krakšķinās un ķepurojas pa ozoliņu zariem kā tādi kustīgi, melni zirneklīši. Apcirtuši zarus, ar cirvja kātu — gluži kā pieredzējuši amatnieki — viņi izmēra stumbrus un ar iecirtumiem atzīmē, kurā vietā tie jāpārcērt. Tēšanai sagatavotos stumbeņus viņi aizvelk uz plašāku laucīti starp kokiem. Katrs apsēžas uz sava stumbeņa atpūsties: vecākais uz garākā, jaunākais — uz īsā. Nosvieduši zemē cepuri, viņi ar piedurknēm atslauka no sejas sviedrus un kasa, ar nagiem skrāpē pliki apcirptās galvas virsu, kura, krevelēm noklāta, sakrēslī liekas melnraiba. Ausis abiem lielas un atkārušās, vietām asiņainas, zaru uzrautām švīkām. Jaunākais pavisam klusi tusnī un šņaukā degunu. Garaudzis izvelk no azotes ādas kuļķeni — varbūt kaltētu auna pautukuli, varbūt vērša kuņģi —, no tās kakliņa padzer, sašķobījies skurinās un sprauslā. Pēc tam iedzer malku no kuļķenes jaunākais, sāk kāsēt un pavērtu muti kampt gaisu. Garaudzis piedodoši tam uzsmaida, pagriežas pret Tvirbutu un saka:

—   Tu arī, kungs, vari ieraut šļuku!

Tvirbuts paņem no zēna kuļķeni un atgāž galvu. Degunā iesitas šķērma rūguma dvaka — dzēriens nav peļams, tīri ciešams, visticamākais, ka sasmirdusi tikai kuļķene.

—   Nu, kā ir? — nepacietīgi prasa garaudzis.

—    Es teiktu, ka tas ir vīns, īsts vīns, — Tvirbuts uzslavē dzērienu, baiļodamies, kaut tikai nesamestos nelabi: patīkams karstums pārņem tukšās iekšas un sāk tās graizīt.

—   Arī mēs tā domājam, — lielīgi saka garaudzis, bet mazais piebilst:

—   Dzerams ir, to nevar noliegt!

Viņš atkal ņemas kasīt pauri, piever acis, sarauc seju, pat tusnī aiz labpatikas.

Tvirbuts pārlaiž skatienu ozoliņu celmiem, kuri mijkrēslī dzelteno visur apkārt, un drūvs, sirdi sažņaudzošs žēlums ieplūst krūtīs. Kad Kip- rijons dzīvoja Vitenbergā un Karaļaučos, kad visu laiku juta, ka prūšu zemē viņš ir vien nožēlojams svešzemnieks, firsta Albrehta apgādājamais, mūžīgs ubaga dāvanu lūdzējs, sirds viņam bieži bija satrūkusies izbailēs: pienāks diena, sitīs tāda stunda, un firsts Albrehts pieprasīs atmaksu par labo sirdi, par patvērumu un par izrādīto laipnību studēt… Būt par kalpu svešas zemes cilvēkiem, visus spēkus, visas spējas veltīt kaut kam svešam Kiprijonam likās briesmīgi — tev jāaizmirst pašam sevi, savu tēvu un sentēvu paražas un gars. Drosmīgais Mažvīds! Cik daudz veselības viņam maksājusi vienvienīgā lietuviski uzrakstītā grāmata!… Vai rīt tev būs darbs, vai tev būs pajumte un maizes kumoss, vai nenovērsīsies no tevis aizgādnis firsts, nojauzdams, ka tu netērē spēkus viņa centieniem? Grūti par sveša valdnieka kalpu un notespuļķi būt, bet par savu dzimto zemi gādāt. Nu, tāds liktenis vēl nav gals — mierina pārliecība, ka dzīve nav velta, ka dari bērniem un bērnubērniem derīgu darbu. Daudz pazudinošāk būtu ienākt svešā zemē un tās tautu padarīt par saviem kalpiem — sirdsapziņa nekad tevi, cilvēk, neattaisnos! Nomocīs bailes, ka šīs zemes iemītnieki vij virvi, ko uzmest tev kaklā, bet sirdsapziņa čukstēs: virves, tikai virves vērts vien esi… Kad Kiprijons bija bērns, māte viņam mācīja: ierodies gaidīts un aizej mīlēts, un tev nekad nebūs naidnieku. Vai šādai gudrībai Sigismundu Augustu, Lietavas valdnieku, būtu mācījusi viņa māmiņa Bona? Vai šādai gudrībai kāds mācījis Radvilus un citus Lietavas augstmaņus? Vai patiešām viņi domā, ka līvzemieši viņus gaida? Vai patiešām viņi tic, ka Līvzemes ļaudis viņus mīlēs? Varbūt par žēlīgu atvēlēšanu kalpot atnācējiem? Raugi, cik daudz jaunu ozoliņu šejienes senļaužu bērni izcirtusi krustiem — no dzeltenīgajiem celmiņiem raibs metas gar acīm… Bērni apbedīs vecākus, uzliks viņiem krustu, bet pēc tam paaugsies un — par ikvienu krustu, par ikvienu krustiņu viņi pieprasīs atmaksāt ar asinīm. Kurš viņiem ar asinīm atlīdzinās? Dāņu bīskaps, zviedru karalis, krievu ķeizars, Lietavas lielkunigs? Nē… Atlīdzinās ļautiņi, kuri pie vainas nav turami, viņu vienkāršie cilvēciņi, kuri nekur prom no mājām ne uz kādām svešām zemēm nav gribējuši iet, bet viņi būs spiesti — viņi cīnīsies ar nāvi Līvzemes ārēs un čukstēs saviem bērniņiem to, kas nav izgājis no prāta: nāciet gaidīti, aizejiet mīlēti… nāciet gaidīti, aizejiet mīlēti…

Aizkustināts Tvirbuts cieši noraugās uz pusaudžiem lielām, tumšām acīm. Pēkšņi viņš pietupstas, pus sēdus, pus uz ceļgaliem paklumpā uz priekšu, saņem vecāko puiku aiz rokas un ierunājas lēnā, piesmakušā balsī:

—   Zēni, Griles vīrs man izglāba dzīvību, viņš mani izlaida no cietokšņa, viņš apžēlojās par mani un maniem bērniem… Ļaujiet man iztēst viņam krustu… Tas man ir ļoti svarīgi… Es atgriezīšos mājās, pastāstīšu par glābēju saviem bērniņiem… Viņi nekad neaizmirsīs, ka vīrs no jūsu zemes izglābis tēvam dzīvību… Viņi jūs godās un nekad neturēs par saviem ienaidniekiem… Viņi zinās, ka Koluveres zemē stāv krusts, kuru taisījis viņu tēvs… Vai jūs mani saprotat, zēni?

Pusaudži viens uz otru skatās apjukuši un acis izbolījuši. Jaunākais kaut ko nober dzimtajā valodā, un vecākais neapmierināti sāk šļurkāt degunu, izrauj no Tvirbuta rokas savējo, strauji pieceļas, pagrābj no zemes cirvi un sāk test ozoliņu: čik-čikam, čik-čikam… Jaunākais puika izbijies lūr uz Tvirbutu, viņš nevar izgudrot, ko lai dara: vai jātver cirvis un jāteš? jātver cirvis un jādiedz projām, ko nagi nes? bet varbūt ar labu jāatdod svešiniekam?

Tvirbuts skumji pasmaida.

—   Labi, lai notiek pēc jūsu prāta!… Pasakiet, kā vārdā un uzvārdā bija Griles vīrs — ar to man pietiks…

—        Harris Kalevs Saimre, — iepriecināts nopīkst jaunākais pusaudzis, pagrābj no zemes cirvi un metas test savu stumbeņu. Čik-čikam, čik- čikam… Tvirbutam klēpi sāk birt skaidas. Vienu skaidiņu viņš notver, saspiež saujā un piecēlies klunkurē prom, lai netraucētu pusaudžiem strādāt.

Harris Kalevs Saimre… Vārds, tēva vārds, uzvārds… Reiz dzīvojis tāds vīrs. Viņš aris zemi. Mīlējis Grili. Izglābis Tvirbutam dzīvību. Un cilvēka vairs nav. Viņa mirstīgās atliekas Tvirbuts kopā ar Grili nogādājis uz pamazu meža noru paugura virsotnē. Vienā paugura sānā pavērusies dziļa stāvkrastu grava, pa tās dibenu urdza melns strauta ūdens. Strauts iztecēja no purva, kas ieskāva ar eglēm apaugušo pauguru no trim pusēm. Paugurs Tvirbutam atgādināja žemaišu kaupri — to vietu ar pasauli savieno tikai slepens, zem virskārtas noslēpts brasls pāri dūkstij. Uz paugura slējās nožēlojama būdele, uzslieta no apaļiem vējgāztiem kokiem, glumiem un puspuvušiem. Tās jumts bija pīts no zariem, pārklāts ar koka mizām un papardēm, piesiets ar pakulu striķiem, lai vējš nevar noplēst. Laucē, atstatāk no būdiņas, kūkumoja dažas lielas svaigi saraktas zemes kaudzes, uz kurām dzeltenīgu koksni spīdināja vēl pavisam jauni krusti. Visticamākais, ka šeit atrodas slepena dumpīgo zemnieku kapsēta, tikai Kiprijons nevarēja izprast, kāpēc kapu kopas tik lielas. Krustu taisītāji pusaudži vēlāk viņam šo to paskaidroja. Lielkunigi nodedzinājuši dumpinieku ciemus, un to saimes atkāpušās meža dziļumos un te vienā, te otrā drošākā laucītē uz ātru roku uzcēlušas pagaidu patvērumu. Dumpīgajiem vīriem kaujā pie Koluveres cietokšņa ejot bojā, sievietes un bērni pārnesuši viņu līķus, noguldījuši uz galdiem vai soliem un sadedzinājuši vīru un tēvu miesas mājvietas ugunīs. Būdeļu krāsmatu kaudzes aprakuši ar zemi un uz kopām uzstādījuši krustus. Šobrīd, kad šie divi kraup- jaunie pusaudži tēš jaunu krustu, meža laucē uz paugura deg pēdējā — Griles un Harra Kaleva Saimru — būdiņa.

Tvirbuts ar Grili nocēla Harra Kaleva līķi no zirga un ienesa viņu šīs pasaules pēdējā miteklī, trūcīgā un tumšā. To apgaismoja vienīgi mazais lodziņš, aizvilkts ar zilganu vērša pūsli. Pie loga rēgojās galds, sanaglots no pāršķeltiem stumbeņiem, zemē melnēja apkvēpuši pavarda vietas akmeņi, mijkrēslī griezās acīs baltie pelni. Visādas lietas, darbarīki un lupatas izgrūstītas un izmētātas pa būdu galīgā nekārtībā, nevarēja ne soli paspert, lai kaut kam neuzskrietu virsū. Tvirbuts ar Grili noguldīja Harra Kaleva mirstīgās atliekas uz galda tā, lai viņa seja atrastos tuvāk lodziņam. Toveris stāvēja plānvidū — ūdens lāmā, acīm redzami tas vēl nebija labi izmircis un pa galdiņu starpām laida cauri ūdeni. Tvirbuts paķēra toveri un spēra soli uz durvju pusi, taču Grile toveri viņam atņēma un pati atnesa ūdeni no strauta. Samērcējusi ūdenī baltu lina drāniņu, viņa saudzīgi apslaucīja aizgājēja seju, pēc tam arī kājas. Citu samitrinātu drāniņu viņa salocīja un uzklāja miroņa mutei. Tikām ienāca iekšā divas sievietes nosekšētos zemnieku svārkos, Grilei ne vārda neteikušas, viņas sāka ložņāt pa visiem būdas kaktiem. Viņas grāba ciet katlus, pavārnīcas, šķīvjus un vīzes, vāca klēpī drēbes un segas un nesa ārā pa durvīm. Sievietes it kā nemaz neredzēja ne Grili, ne viņas mirušo vīru. Grile it kā neredzēja sievietes. Taču tā tikai šķita. Kad viena no sievelēm, piekrāvusi klēpi ar lupatām, devās uz durvīm, Grile strauji to panāca un izrāva viņai no klēpja melnu vilnas lakatu. Kārtības ieviesēja brītiņu stāvēja un pārmetoši blenza uz Grili. Lakats bija labs un silts, viņa gribējusi to iznest no būdas. Sieviete jau vēra muti, lai kaut ko teiktu, bet, ieraudzījusi, ka Grile šo lakatu pārklāj mironim — tam palika redzama tikai seja un basas kājas —, aizcirtās, izgāja pa durvīm un būdelē vairs neatgriezās. Grile pietupās, uz noblietētā klona salika sausas papardes, lielu kaltētu piepi, izvilka no svārku kabatas šķilas, ar pāris krama sitieniem izšķīla uguni un aizdedzināja vispirms sausās papardes, pēc tam — piepi. Tā dega zilganās liesmiņās ar oranžām mēlītēm. Pie miroņa galvas Grile apgāza uz mutes māla bļodu un uz tās uzlika degošo piepi. Brītiņu Grile stāvēja kā sastingusi, ieplestām acīm skatīdamās uz piepes guntiņas apspīdēto mirušā vīra seju. Tad viņa atmeta galvu, aizvēra acis, atelsās, ieīdējās un ievaimanājās. Atkal atdarījusi acis, viņa piegāja pie lodziņa, norāva no tā pūšļa plēvi un saujā saņurcīja mazā mučkulītī. Pa logu un vaļā durvīm sāka vilkt auksts caurvējš. Grīstēm no pavarda sāka celties pelni. Ar skatienu sekodama pelnu virpuļiem, Grile ieraudzīja mijkrēslī joprojām stāvam Kiprijonu, apjuka un, liekas, iztrūkās, ka viņš vēl aizvien atrodas būdelē. Grile pienāca klāt, pagrieza Kiprijonu un pabīdīja uz durvju pusi, pati kā pavadīdama gāja līdzi. Nojauta Kiprijonam pačukstēja, ka viņš sava glābēja mirstīgās atliekas vairs neredzēs. Pie durvīm Kiprijons apstājās, pavērsās atpakaļ un cieši nolūkojās uz mironi. Lielas, baltas kāju pēdas, ar melnu lakatu pārklāts augums, seja… Piepes zilganās gaismas apspīdētā aizgājēja seja likās gluži kā no laukakmens izkalta. Kas notiek ar sirdsapziņu, kad cilvēks nomirst? Vai tā arī nomirst vai pārceļas uz dzīvi cita cilvēka sirdī? Tvir- buts juta, ka asaras sāk žņaugt ciet kaklu un riesties acīs.

—   Ardievu, glābēj, lai tev spīd mūžīgā Dieva gaisma! — Kiprijons klusi iečukstējās, varbūt tikai sakustināja lūpas, taču Grile sajuta viņa sirdssāpes, negaidīti ietvērās viņa mugurā un sāka šņukstēt. Tvirbutam iesūr- stējās sirds, ka arī Grili viņš nekad vairs neredzēs. Viņš neveikli pagriezās, saņēma Griles plecus savām lielajām rokām, pievilka viņu klāt, nomutēja uz pakauša, uz sarkanajiem matiem un čukstēja:

—   Grile, Grile… Esi stipra, turies, turies visiem spēkiem, cilvēk, mans cilvēk!…

Un viņš izgāja no būdeles. Acīs iespīdēja lielā, sarkanā saules bumba tālumā virs meža. Pie būdeles pakša pacietīgi stāvēja divi pusaudži. Viņi abi bija apvilkušies platus, acīm redzami tēvu garos svārkus, sajozušies ar striķa galu un aiz tā aizbāzuši cirvi. Pusaudži kaut ko iebubinājās, un vecākais pabīdīja mazo uz Tvirbuta pusi. Viņš tramīgi piegāja Tvirbutam klāt, atpleta plaukstu, un tajā atklājās pasīka sarkana monēta.

—    Kas tas ir, kungs? — puika vāciski jautāja.

Kiprijons paņēma no viņa plaukstas monētu, pagrozīja un nopētīja. Monētas vienā pusē bija iespiests Rīgas pilsētas ģerbonis, otrajā — divas sakrustotas atslēgas. Vecākais pusaudzis, kas bija stāvējis attālāk, pēkšņi izbiedēti iekliedzās, un mazākais, izrāvis Tvirbutam no pirkstiem monētu, nozuda aiz būdeles pakša. Kiprijons satraukti paskatījās visapkārt. Gara, dūšīga sieviete platiem, vīrietiskiem soļiem no egļu audzes puses tuvojās būdelei. Viņas vaļā atmestā jupķa stērbeles plandījās vējā, kaulainā seja ar lielo degunu likās barga un nikna. Sieviete pagāja garām Tvirbutam, ne acu pret viņu nepavērsusi, ar blarkšķi atdarīja būdeles durvis un iegāja iekšā. Tvirbuts bažīgi arī devās pie durvīm, taču ieiet iekšā nepaguva — tieši deguna priekšā pa durvīm izšāvās svešā sieviete, satrūkusies apstājās un cieši ielūkojās Tvirbutam acīs. Sievietes acis bija pelēkas, dzedras, tajās nebija ieraugāms ne mazākais siltums. Rokās viņa turēja melno vilnas lakatu, to pašu, kuru Grile bija pārklājusi savam mirušajam vīram. Tvirbuts atmuguriski atkāpās nost, dodams sievietei ceļu. Kad skarbā sieva pārgāja klajumam un nozuda eglājā, gar būdiņas paksi izlīda pusaudži. Mazais, rādīdams Tvirbutam monētu, atkal jautāja:

—    Kas tas ir, kungs?

—   Rīgas šiliņš, — Kiprijons paskaidroja, un puikas platām acīm blenza viens uz otru, satriekti domādami, ko tas varētu nozīmēt. — īsta, pavisam īsta nauda, krietna bagātība! — Tvirbuts piemetināja.

Pusaudži sabāza kopā degunus, pusbalsī runājās, gandrīz jau sāka ķīvēties un bļaut viens uz otru, taču atcerējās, ka viņus redz un dzird nepazīstams svešinieks, un apklusa. Garaudzis, acīm redzami nolēmis mazā domas neņemt vērā, pagrūda viņu nost, ātriem soļiem piegāja pie būdas caurā lodziņa un, paslējies un kaklu izstiepis, ieskatījās iekšā. Pēc tam viņš iebāza pa lodziņu roku un uz kaut kā — visticamākais, uz galda blakus mironim — nolika monētu un aizjoza prom satraucies un dīvaini priecīgs: laikam jau viņš jutās dziļi apmierināts, ka bija pārvarējis vēlēšanos atstāt šo monētu sev. Nopietni un lietišķi — kā īstens vīrietis — viņš Tvirbutam jautāja:

—    Kungs, varbūt palīdzēsiet mums pārnest krustu no ozolu birzs?

Cirvju klaudzieni apklust, pusaudži beiguši aptēst stumbeņus, atkal

nekas vairs netraucē dūmakainā sakrēšļa klusumu. Ko pusaudži tagad darīs? Ar ko viņi pienaglos krusta šķērsi, ar kādām naglām? Taču Tvirbuts pie pusaudžiem neiet. Viņš jau arī pats pārliecināts, ka viņam neklājas bāzt klāt nagus Harra Kaleva Saimres krustam. Agrākā vēlēšanās iztēst krustu glābējam tagad Tvirbutam liekas blēdīga un savtīga: tu man izglābi dzīvību, es tev iztēsīšu krustu un — mēs esam kvitā… Mudīgs, ļoti mudīgs ir cilvēks uz laba atlīdzināšanu otram ar labu, lai tikai sirdsapziņa vairs nejustos nevienam parādniece… Sirdsapziņas parāds laupa mieru, garus gadus, reižu reizēm pat visu mīļu mūžiņu liek dzīvot apdomīgi un uzmanīgi, vairoties no jebkāda slikta darbiņa, un liek būt taisnīgam. Tā dzīvot ir grūti… Savam glābējam iztēst krustu — tas ir vieglāk, tas ir pavisam viegli…

Pusaudži paši pasauc Tvirbutu, un viņš iet pie zēniem. Re, kā — krusta šķērsi puikas piesējuši ar striķi. Tagad viņi abi tur krustu, pacēluši aiz šķērša galiem, garais kāta koks vēl atbalstās pret zemi.

—   Palīdzi, kungs! — garaudzis lūdz; mazais piebilst:

—   Vilkt nevar, kungs!

Tvirbuts paceļ krustu aiz garākā koka. Nu jā, krusta stāvkoks ir cilvēka dzīvība, tā aug uz augšu, tiecas pretim saulei. Nāve — šķērsis, kas dzīvību pārcērt. Vai patiesi tas nav viņš, tas nav Tvirbuts, kas pārcirtis Harra Kaleva dzīvību? Kļuvis gļēvs, Kiprijons kļuvis pavisam gļēvs, priežu skujas zem kājām, arī tās uzurda viņam sirdī vainas sajūtu… Ar ko viņš bija nogrēkojies pret Harri Kalevu Saimri? Ar to, ka saticis viņu mežā, ka uzbildis un palūdzis, lai paņem ratos? Nolāpītā vainas sajūta… Nekādu Kiprijona vainu pret šo nelaimīgo zemnieku prāts neatrod, bet sirdī — it kā uzgūlies akmens… Vai tikai tas nav bezjēdzīgās, galīgi tukšās viņa pēdējo gadu dzīves dēļ? Sieva dzīvo bez vīra… Dēli aug bez tēva… Lietavas likumkrājumus zinību vīri bez Tvirbuta turpina rakstīt… Tikai viens mierinājums, vienvienīgs: Kiprijons vairs nav Radvila notespuļķis, viņš vairs neauž Lietavas augstmaņu tīklus Līvzemē — viņa rokas paliks tīras… Tīras!… Rokas — jā, tīras! Bet sirdsapziņa? Aiz izmisuma Tvirbuts ieīdas un sakož zobus. Bet kurš tad cits, vai tad tas nebija viņš, vai tas nebija Kiprijons Tvirbuts, kanclera Radvila sūtnis, kas tūkstoš pieci simti piecdesmit sestā gada ziedu mēnesī bija jājis pie Rīgas bīskapa Vilhelma? Vai tas nebija viņš, uz kuru mestra Gālena bruņukalpi izšāvuši trīs reizes? Vai tas nebija viņš, kurš ievainots, galīgi bez samaņas, lauka vidū nokritis no zirga netālu no Kokneses pie lielajiem, ar krūmiem apaugušajiem akmeņiem? Vai tas nebija viņš, vai tas nebija Kiprijons Tvirbuts, kuru Radvils Melnais pēcāk paslēpis no visas pasaules, bet valdnieks Sigismunds Augusts izsludinājis par kritušu no bruņinieku šāvieniem? Vai gan ne ar izdomāto viņa bojāeju Lietavas augstmaņi vēlāk mestru Firstenbergu nebija nospieduši uz ceļiem Lietavas lielkuniga priekšā? Vai gan Tvirbuta viltus bojāeja nav bijusi par ieganstu Radvilam ar Sigismundu Augustu celt Livonijas ordenim apvainojumus, kurus abi kaldinājuši jau daudzus gadus? Vai Tvirbuta tā saucamā nāve nebija tapusi par ieganstu, lai piespiestu Firstenbergu parakstīt viņam apkaunojošo Pasvales nolīgumu? Vai tā nebija Tvirbuta nāve, kura kalpojusi par ieganstu kara sākšanai par Līv- zemi? Lietavas valdnieka garnizoni iesoļoja Līvzemes pilīs, un viņiem pa pēdām Līvzemes rītus sāka postīt krievu cara karenieku pulki… Vai tad bija citādi? Vai lietavieši pļaus sienu Līvzemē, bet krievu cars sēdēs, rokas salicis, un snaudīs? Un vai gan varēja snauduļot zviedru karalis, kad Līvzemē sākuši pļaut sienu gan lietavieši, gan krievi? Kungs Dievs, Visu Tēvu Tēvs, ja nebūtu bijis viņa, nebūtu bijis Kiprijona Tvirbuta, ja nebūtu Kip- rijona Tvirbuta viltus bojāejas, varbūt vēl tagad lietavieši nebūtu spēruši kāju Līvzemē? Varbūt vēl ne krievi, ne zviedri tajā nebūtu spēruši kāju? Varbūt vēl nebūtu tik drausmīgi nopostīta Līvzeme? Varbūt šeit nebūtu nekāda kara bijis? Būtu aizritējis viens gads, otrs, būtu mainījušies apstākļi… Nē, nē! Tvirbuts nav vainīgs, viņš ne pie kā nav vainīgs! Ja vācu bruņinieki nebūtu šāvuši uz viņu, tad uz citu Lietavas sūtni… Galu galā — vai katrā ziņā bija vajadzīgi šāvieni? Radvila kūdīts, viņam palīdzot, Sigismunds Augusts būtu atradis citu ieganstu, lai noliktu Firstenbergu uz ceļiem un savus pulkus ievestu Līvzemē. Nav jāšaubās, ka viņš būtu atradis… Apstākļi Firstenberga nospiešanai uz ceļiem bija vislabvēlīgākie, šādu iespēju Lietavas augstmaņi garām nebūtu palaiduši… Ja nebūtu sūtņa dēļ, vienkārša cilvēciņa nonāvēšanas dēļ, Radvils melna kaķa dēļ, suņa speršanas dēļ būtu sakūdījis Sigismundu Augustu piesieties Livonijas ordeņa mestram — Lietavas karaspēks gatavs karam, vajadzīgs vien iemesls, sīks ķīviņš, visniecīgākā dzirkstelīte… Dievs Tēvs! Taču kamdēļ viņš, kamdēļ Kiprijons Tvirbuts, nevis kāds cits, nevis kāds apkārt klīstošs suns kļuvis par grēkāzi, kas nolemts bojāejai? Kamdēļ viņam, kamdēļ tieši viņa sirdsapziņai tiek uzkrauta šī vainas nasta?

Āre: bērni bāreņi aprok ar zemi vēl vienas būdiņas krāsmatas, uzber vēl vienu lielu kapu, kurā apbedīts gan cilvēks, gan viņa mājoklis. Vai gan nav nekādas saiknes starp šo kapu un šāvienu uz Tvirbutu piecdesmit sestā gada ziedu mēnesī? Vai gan nav nekādas saiknes starp šo kapu un mestra Firstenberga nospiešanu uz ceļiem Sigismunda Augusta priekšā Pasvalē? Šī saikne ir. Karš iesākās tad, kad Lietavas kanclers Radvils paziņoja Livonijas mestram Firstenbergam: manu sūtni Tvirbutu tavi bruņinieki nošāvuši tavā zemē, par šo sadursmi jāatbild tev…

Bērni — varbūt kādi divi desmiti viņu rēgojās vakara sakrēslī — darbojas ar lāpstām centīgi, bez atelpas. Kapa kalns aug, kļūst lielāks, krāsmatas vairs nav redzamas, tikai vietu vietām cauri zemei vēl izgruzd dūmu strūkliņas. Pie uzberamā kapa nekustīgi stāv sakņupušas sievietes, viena no viņām tur rokās garu, degošu bozi, uguns skaidri apgaismo viņas seju — tā ir Grile, viņas rokās sadegs mitekļa pēdējā sija…

Pusaudži, kuriem Tvirbuts palīdz nest krustu, laucītes vidū nogriežas sāņš, aizgājuši aiz zemes kopas, uz kuras slejas cits krusts, viņi apstājas un atbalsta krusta kātu pret zemes kaudzi.

—   Atvilksim elpu, kungs, viņi vēl nav aizbēruši kapu! — saka mazākais pusaudzis.

Garaudzis tikām jo cītīgi piņķerē virvi, ar kuru pie stateniskā koka piesiets līmeniskais, pie dzīvības — nāve… Zēns sien, novelk un sien dusmīgs, drūmi purpinādams, acīm redzami — lamādamies, atkal atraisa mezglu, atkal sasien un pievelk — nē, nekas neiznāk… Zaudējis pacietību, pusaudzis neiztur.

—    Kungs, pamēģini tu savilkt mezglu — nesot atlaidies vaļīgs — lai velns to sasper!…

Tvirbutam krūtīs ieslidinās izbailes un uz mirkli viņu sastindzina, tomēr Kiprijons saņem sevi rokās, nošņaukājas, izķer no pusaudža rokām saites galus, sāk tos vilkt un aizsiet mezglu ar visu spēku — zobus griezdams un stenēdams. Veltīgi… Saspringums sirdī neatslābst, galvā lien vēl sāpīgākas domas: cik es esmu vājš, cik vājš — bezgribas gļēvna- dzis… Svaigi notēstais krusts tumsā balto kā tāds sakaltis, spokains cilvēks, izģērbts kails, rokas uz abām pusēm atmetis, un Kiprijonam sāk likties, ka viņš savelk saites mezglu ap kaklu šim nelaiķim zemniekam, šim

Harrim Kalevam Saimrem, kas izglābis viņam dzīvību… Zobus sakodis, gandrīz vairs neelpodams, Tvirbuts samet mezglā saites galus, nostiepj, savelk un vēlreiz samet mezglā — stingri, liekas, stingri saite notur šķērsi. Kiprijons atliec muguru, iztaisnojas, un strauji paslietā galva sāk reibt, gar acīm sagriežas zaļas gaismiņas, iedrebas kājas… Tvirbuts lēnām slīgst zemē un atspiežas pret smilšu kopu — viņš pa pusei stāv, pa pusei sēž, baidīdamies, ka nupat, nupat jau sabruks bezsamaņā, pūlas atgūties un saņemties: purina galvu, velk un velk ar plaukstām pār seju, pār drēbēm, pār seju, pār drēbēm — aukstie sviedri, kurus viņš nemitīgi notrauc no sejas, atvēsina, tik patīkami atvēsina karstos, gluži kā ugunīs degošos pirkstus…

Debesis — zvaigžņotas, nakts tumsa — zila, dārziņa kokos šalc vējš, varbūt lejā aiz dārza pie Nevēžes, varbūt vēl tuvāk, aiz melnās klēts, atbaidoši priecīgā rīkles balsī dzied, klaigā un auro dāņu karakalpi, viņu dziesmas nesaprotamie vārdi dobji sprēgā Tvirbutam ausīs un stindzina viņam asinis. Kiprijons skraida un šaudās starp kokiem, nobijies meklē savus bērniņus, sauc viņus vārdā: Petr, Povil, Jon, JoneliL. Kur viņi ir, viņa zēni? Kur ir Ieva? Dārziņš tukšs, visapkārt kustas un lokās vējainās nakts draudīgās ēnas… Čab un šalc ābeļu lapas — jocīgas lapas: tiklīdz vējš uzmetas stiprāk un ilgāk, lapas nobālst un lēnām top pavisam baltas. Kas ir, kas noticis Dvarčūnu dārziņam? Vējš tajā plosa papeles un apses, nevis ābeles. Kur pazudušas ābeles? Kur izklīduši zēni? Kur noslēpusies Ieva? Tukša un sagāzusies, sausām lapām pienesta lapene, tukši ir celiņi, izlikti ar baltiem olīšiem… Svešzemnieku karavīri tūdaļ, liekas, plosīdamies ielauzīsies dārzā — Tvirbutam nesaprotamā dziesma iedārdas arvien skaļāk un draudīgāk. Kur ir šie laupītāji, kur viņi ir? Varbūt viņi jau sagrābuši Kiprijona bērnus, danco ap viņiem un ņirgājas par viņiem? Varbūt viņi jau aizbāzuši Ievai muti ar kareivja cepuri, varbūt jau rauj viņai nost drēbes? Tukšs ir dārziņš, tukša ir zilā, ēnainotā tumsa — vienīgi nikns vējš svelpj, koku lapas, pat bāldamas, šalc, grand, svešzemju laupītāju dziesma skan aizvien nekaunīgāk, tā trako… Tvirbuta acīm nozūd lapene, tumsā izplēn celiņi, izlikti ar baltajiem olīšiem, labi zināmais dārziņš pārvēršas šepat acu priekšā, kļūst svešs un nepazīstams — apkārt tikai papeles, tikai apses… Tvirbuts krīt kņūpus vēja čabinātajā zālē, saķer galvu, aizspiež ausis, grib izkrist cauri zemei. Klusāk, visapkārt arvien klusāk un klusāk. Tālumā atskan soļi — smagi un reti. Kiprijons paceļ galvu, ielūkojas zilajā tumsā, ak, nē, tā nav Ieva, tā nav Ieva — šurpu nāk gara, dūšīga sieva izģindušu seju, lielu degunu, ietinusies melnā vilnas lakatā… Viņa liecas uz priekšu, rāda baltas acis un neatlaidīgi taujā:

—    Kas? Kas viņš tāds ir? No kurienes tu viņu pārvedi?

Tvirbuts saraucas un atkal iespiež seju zālē. Sievietes rupjā rīkles balss nenokļūst:

—   Kas, kas viņš tāds ir, mana labā? Kāpēc viņš te izstiepies? Kāpēc mums jālēkā viņam apkārt? Mana labā, te tev nav nekādas mājas, te ir slēptuve, te ir mūsu bērni, te ir mūsu pārtika — itin viss ir te. Un mans pienākums ir zināt, kāds cilvēks pie mums piekūlies, ko viņam te vajag. Varbūt viņš ir laupītājs? Varbūt muižkungu rokaspuisis? Nav te gari jārunā — godīgs cilvēks mūsu zemē tagad nav sastopams!…

Atskan citas sievietes balss:

—   Anne… Tu atstājies no viņas!

—   Vai es tā esmu, kas viņai piestājusi? Viņa atvedusi pie mums šo pusdzīvo mošķi!

—   Grile tev neko nepateiks, Anne… Dievs viņai atņēmis valodu, vai tu neredzi?

—    Kā nu ne! Dievs ņēmis un izrāvis mēli, vai ne?

—   Kad mana māsa apglabāja vīru, viņa veselu nedēļu nevarēja izteikt ne vārdu… Visādi gadās, Anne!

—   Mēs visas esam apglabājušas vīrus, bet neviena bez valodas nestaigājam. (Jrile ir lepna kundzene, tā ir visa tā nelaime. Neļāvu viņai sadedzināt villaini, nu uzmetusi lūpu. Iespītējas un vairs nerunā ar mums. Tā jau nu Dievs viņai atņems valodu… Kazi, par ko? — Bridi klusējusi, sieviete īgni piebilst: — Pašai bērnu nav, tad nu viņai rūp, ka svešie puspliki pa sasalušiem dubļiem lodā?… Neviens viņai nerūp, neviens…

Balss attālinās, aizdun smagie soļi. Vairs nav dzirdama ne karakalpu dziesma, ne vēja svelpas. Vienīgi zvans, jā, vienigi zvans tālumā tik tikko sadzirdams: dann… dann… dann…

Tvirbuts jūt daudzu cilvēku rokas, kuras saņem viņu aiz padusēm, aiz joz- meņa un kājām, paceļ un nes. Uz kurieni viņu nes? Garām aizslīd tumšs, garš gaitenis, aizpeld izplūdušās lietu ēnas, mazs, zilgans lodziņš, aizvilkts ar vērša pūsli, priekšā ieblāvojas durvis… Nē, neviens Kiprijonu nenes, viņš peldus peld pa gaisu, raugi, jau kājas lien laukā pa durvīm, tās lien augstu, pie pašas bēģeles… Acīs iegaismojas, un tām paveras dzidra debesu telpa… Viegli, neparasti viegli ievilkt elpu… Tālumā virs meža iekārušies lielā, sarkanā saules bumba…

Aiz muguras, tumšajā ejā, no kuras Kiprijons nupat tikai izpeldējis, baisi skanīga skan sievietes rīkles balss:

—   Viņš mūs neapvedīs ap stūri, ar saviem ģīboņiem viņš mums nepadarīs sirdi mīkstāku, mūsu katlam klāt viņš netiks. Kas nu nebūs, tas nebūs! Aizsietām acīm izvedīšu cauri purviem — lai iet, kur kājas nes…

—   Anne! — ierunājas cita sievietes balss, apklust, pēc tam kaut ko pasaka Kiprijonam nesaprotamā valodā. Anne atcērt:

—    Runāju un runāšu vāciski, lai viņš paklausās!

—   Anne… Tu domā, ka viņš…

—   Kā nu ne! Visu viņš dzird! Ja tikai kāds maizi dotu par velti, es arī gulētu ģībonī. Vai man nebūtu pajumtes, vai es nebūtu siltumā? Guli vienā mierā, visi tevi apdanco, bet tad jau, skaties, svilpt — un pavasaris!…

—   Tu esi krams, Anne, noskaud nelaimīgajam maizes kumosu!…

—   Ak! Ak! Jūs visas trīs labās! Labās tāpēc, ka nelauzāt galvu, ko bērni pēc nedēļas, pēc mēneša ēdīs! Izbeigsies putraimi, izbeigsies gaļa — kur tad tu skriesi? Vai stāvus uz galvas purvā?

—   Cik daudz, Anne, viens cilvēciņš noēdīs, nu, cik daudz?

—   Cilvēciņš! Atradusi cilvēciņu — divas asis garš izbadējies mošķis!

—   Anne, tas ir labi, ka tu mīli bērnus, ka tu viņiem gan šo, gan to… Bet visus citus tu ienīsti… Bērni arī to saprot, tu domā, ka ne?

Sievietes rupjā rīkles balss kļūst briesmīga:

— Un ko tu gribi bērniem mācīt? Ko? Mīlestību pret visiem? Diezgan, šitā mīlestība jau līdz kaklam! Ak, ja man būtu naida mute, visus putraimus tajā sabērtu iekšā! Lai, lai bērni uzaug vārguļi, lai viņiem ceļgali aiz vājuma trīc, lai! Lai tikai viņiem būtu asiņains ienaids pret šiem nezvēriem! Jā, mana labā, vienīgi ienaids uzvar mošķi!…

Saules sarkanā bumba sāk lēkāt virs meža, plīst un sairst sprēgātās pa melnajām egļu korēm… Cauri sprakšķošajai un dzirksteļojošajai debesu telpai atkal atplūst klusā, piesmakusī zvana balss: dann… dann… dann… Kungs Dievs Tēvs, Visu Tēvu Tēvs, kamdēļ tik ilgi aptumsis Kiprijona prāts? Tik daudz dienu, tik daudz nakšu tālumā dunējis zvans, saucis un aicinājis pie sevis visus, kuri palikuši dzīvi, aicinājis arī viņu, Kiprijonu, saucis, vilinājis un viņam atpestīšanu solījis — kur nu!… Kiprijons klausījies kā tūļa — neko nav sapratis, neko nav uztvēris…

Tvirbuts sajūt, ka rokās un kājās sāk ieplūst spēki, ka atsvabinās no stinguma notirpušais ķermenis. Kiprijons paver un iepleš acis: mijkrēslis, samezglojušās koku saknes, zemes blāķi, skalu liesmiņas, kustīgas bērnu galvas, pārlūzušās ēnas uz sakaltušajām griestu pārsedzes velēnām, ēšanas skaņas — čāpstināšana, šļurkstināšana, strebjoša šmaukstināša- nās… Nē, šeit nav dzīvojamā būda, tā nav būdeles iekšpuse… Miteklis ir tumšs, drūms, sliets no izgāztiem kokiem — sakņu un velēnu prāviem blāķiem. Logu nav. Ap galdu aplipuši bērneļi, mazi un jau paaugušies, bikšaini un brunčaini, uz galda stāv divi skali, to liesmiņas plandojas bērniem pār galviņu. Bērniem piesēšanai nolikti bluķi, taču neviens uz tiem nesēž — stāvus garojošajam katlam tuvāk var piekacēties. Mazākie uz šiem bluķēniem stāv, lai ar karoti varētu aizsniegt virumu. Ēzdami visi šļurkstina un čāpstina, te viens, te otrs to pašu laiku ar brīvo roku kasa kreveļaino galvu… Plikas, visu bērneļu, arī meitēnu, galviņas ir plikas. Sejiņu viņiem te apgaismo skali, te tā ir tumša, ēnu izraibināta. Visiem acis ir platas, spriganas, tā vien šaudās uz malu malām un uzmana, ko kuram karote katlā aizķibinājusi. Taču ķīviņi neceļas. Nav dzirdams, ka kaut vai vārdiņu kāds būtu izmetis.

Mitekļa kaktā cits uz cita sakrauti pilni maisi. Kas tajos ir? Graudi, putraimi? Vai kaltētas zivis? Migā blakus maisiem sakrēslī rēgojas sačokurojusies puisēna sejiņa… Acis viņam iekritušas sazilējušos dobuļos, tās ieplestas un nemirkšķinošas, augumiņš apspraudīts ar netīrām lupatām un pārklāts ar melnu vilnas lakatu. Veca sieviete baltiņ baltiem matiem sarāvusies kūkņā pie vājnieka, ēdina to no karotes — vai nabadziņš izķepurosies, vai vēl tiks uz kājām?

Tvirbuts vērīgi nopētī visus mitekļa kaktus, visus tā aizkaktus, kuri piekrauti ar koka kastēm, lieliem māla podiem un pieblīvēti ar guļvietām uz siena: nē, lieldegunīgā dusmu pūce nekur nav redzama, ko vairāk var gribēt — labāku izdevību piecelties viņš nesagaidīs. Piecelties… Miesa notirpusi, stīva, rokas un kājas kā svešas — piecelies, ja esi tik gudrs, vai tālu tiksi piecēlies…

Kādas rokas satver viņu zem padusēm, ceļ, bīda un palīdz tikt sēdus. Bērni pierāvušies, pavērtu muti tie blenž no galda, mazākie spiežas klāt lielākajiem UN glabājas tiem aiz muguras. Tvirbuts pagriež galvu, paveras, kas viņam palīdz. Grile… Viņa piemetusies uz ceļiem tepat Tvirbu- tam aiz muguras, pašā mitekļa kaktā, uz egļu zariem, ar rokām joprojām pietur viņu aiz jozmeņa un vieglām dunkām mudina Tvirbutu slieties. Griles acis, sastapušās ar Kiprijona skatienu, atspīd tik tikko nomanāma smaida atblāzmā. Možāk sāk pukstēt Tvirbutam sirds. Viņš jūtas stiprāks, lēnām saliec garās kājas, pievelk ceļgalus pie krūtīm un ar rokām atbalstās pret guļvietas egļu zariem.

— Tūdaļ, Grile, es tūdaļ! — viņš priecīgi murmina.

Ceļš atkal ved pāri purviem. Tikai tagad seju svilina sals, debesis virs galvas ir blāvas, rītu malā sarkanas. Vairs nav jūtama ne drēgnuma, ne puvešu smaka — zeme sastingusi kruvešos, zem kājām skanīgi plīst saus- ledus. Grile ir viegla, bieži vien viņai zem kājām pat sausledus nelūst, bet pa kruvešiem Grile lidot lido, klimpada klampada, klaudz koka tupeles.

Pārlieku vājumu Tvirbuts vairs nejūt, spēka tikt Grilei līdzi viņam pietiktu, taču sasalums te vienuviet, te cituviet neiztur viņa svaru, Kiprijons allažiņ ielūst un ielūst, dažureiz līdz ceļgaliem iemaucas. Tādā brīdī Grile pa gabalu padod viņam pretim garu nūju, palīdz izkūņāties un atkal stingri nostāties uz sasalušās zemes. Tvirbutam vēders patīkami kaist, māga, dabūjusi karsto virumu, atžirgusi un atkal sākusi darboties, tikai retas reizes vēderu vēl caururbj asa sāpe. Vēders!… Apbrīnojams un pretrunīgs, bezmaz vai pats pretrunīgākais Dieva veidojums. Vēders uzaudzina dzīvo radību, vēders vislabāk to arī iedzen postā…

Vecāku mājās, cik Kiprijons atceras, pie brokastu, pusdienu un vakariņu galda visa ģimene katrā ziņā sēdusies vienlaikus. Neviens nav drīkstējis ēst, kad viņam iegribas. Lai strādājis kādu steidzamu darbu ģimenes loceklis strādājis, lai kad un kā kurš nav bijis vesels, pie galda jāsēžas tēva noteiktā laikā. Piesēdies tas spiests ēst, un — ēst labprāt. Pēdējais pienākums Kiprijonu sevišķi nomocīja. Ģimenē viņš bija vienīgais bērns, bet bērniem, kā zināms, katrs ēdiens nav garšīgs, bieži viņi noskraidījušies, pārguruši un zaudējuši ēstgribu, un, ja tikai Kiprs ēdis gariem zobiem, ēdienu šņerkādams, spaidu kārtā, gluži kā pa muti valstīdams, tēvs sācis skaisties un lasīt viņam morāli. Tikmēr visi mājnieki sēdēja pie galda sapīkuši un nemierīgi, itin kā pēkšņi viņiem dzīvē būtu gadījušās nezin kādas nepatikšanas. Ēdienreize tēva mājās bija rituāls, svarīgs dienas notikums. Ēzdami visi tīksminājās par ģimenes saticību, dzīves saskaņu un patmīlību glāstošo sapratni, ka šādi viņi kopīgi ēdīs gan rīt, gan pēc mēneša, gan pēc daudziem gadiem. Ja visi mājnieki labā noskaņojumā ēd, tas nozīmē, ka viņiem ielikti stingrie ģimenes labklājības pamati nākotnei. Visiem mājniekiem reizē brokastot, pusdienot un vakariņot bija viens no nedaudzajiem tēva likumiem, kas visiem ģimenes locekļiem godbijīgi, bez jebkādiem iebildumiem jāpilda. Tikai pieaudzis, pēc daudziem gadiem, Kiprijons saprata, cik tālredzīgs un pacietīgs audzinātājs bijis viņa tēvs. Brokastot, pusdienot un vakariņot katrā ziņā reizē, katrā ziņā labprāt, katrā ziņā spara pilnam un lēnprātīgam — kāda muļķība tā dažkārt zēnam Kip- ram bija likusies!… Cik reižu viņš tik tikko spējis savaldīties, lai nesāktu raudāt aiz īgnuma un pārestības, nelēkdams acīs ar pārmetumiem. Šādi ēdienreižu ikdienas rituāli mācīja Kiprijonu pārvarēt uzpūtību, tukšos untumus un bez ierunām paklausīt tēva gribai, viņa rokai un gudrībai. Kiprijons pat tad, kad jau bija pieaudzis jauneklis, neuzdrīkstējās tēvam skaļi runāt pretim. Ja arī lielu, pēc viņa domām, muļķību tēvs kādreiz bija izteicis, Kiprijons viņam nav piekritis tikai klusēdams. Ar laiku savu viedokli viņš iemanījās izklāstīt kā svešu domu: bet šis tur, bet viņš tur domā tā… Visbiežāk Kiprijons savas domas pierakstījis tiem slavenajiem prātniekiem, kurus tēvs augstu vērtēja. Tēvs, izdzirdīs, ka viņa viedoklis nesaskan ar viņa cildināmā prātnieka viedokli, bija pārsteigts, apklusa, ilgi staigāja nemierīgs un aizvien pārjautāja:

— Kā — viņš no tiesas šitā teicis? Varbūt viņam kas cits bijis prātā? Varbūt viņš pajokojies, tā sacīdams?

Prasme izteikt savu viedokli, nedodot sarunbiedram nekādu ieganstu aizdomām, ka viņš licies gudrāks par otru, vēlāk daudz reižu Kiprijonam palīdzējusi izvairīties no nevajadzīgiem strīdiem un izšķirīgām ķildām ar draugiem un skolotājiem, aizbildņiem un ietekmīgiem varasvīriem. Vēl kāda lieta. Ģimenes rituāls ēdienreizēs mācīja Kiprijonam pastāvīgi just, vai viņu ģimenes dzīve ir saskanīga vai nesaskanīga, nodrošināta vai nenodrošināta. Tēvs cieši turējās pie tā, lai viņa dēls nekad pēkšņi un negaidīti nedabūtu nākt pie apziņas: nav ienākumu, vairs nav ko ēst vai labais vārds izkūpējis kā dūmi. Tēvs mācīja dēlu nojaust jau pašus pirmos melnās dienas vēstnešus, bet, tos nojaušot, — steidzami kaut ko pasākt, lai melnā diena neataust. Piešķirdams ēdienreizei rituālo cēlumu, tēvs gluži kā būtu teicis: nepriecājies, ka tev šobrīd ir ko ēst, nepriecājies, ka tev podā gaļas gabals rītdienai, — krāj mantu bez atelpas, neizlaid no prāta, ka ēst vajadzēs arī tad, kad sasirgsi, kad piemeklēs nelaime un kad strādāt un par iztiku gādāt vairs nebūs tavos spēkos. Kiprijons bija nepiesātināmi kārs pēc zināšanām, allaž viņš centies saprast ikkatru savu soli dzīvē, ikkatru notikumu ģimenē un dzimtajā tēvzemē. Vēl mācīdamies Viļņā, viņš sāka vērīgi sekot, kas notiek bajāru seimos, muižās un visā plašajā kunigistē, citās valstīs. Vitenbergā un Karaļaučos viņš pastāvīgi izklaušināja profesorus, kādas jaunas grāmatas sarakstījuši pētnieki tālajās zemēs. Ja grāmatas nekur nebija iespējams dabūt, viņš meklēja cilvēkus, kuri tās lasījuši, ceļodami pa Itāliju vai Franciju. Grāmata Kiprijonam bija brīnums. Lai grāmata pauda ko pauzdama — dievišķu gudrību vai cilvēcisku niecību, tomēr grāmata viņam bija brīnišķīga un dižena. Kā viņš apskauda Maž- vīdu, savu tuvu draugu, un viņa "Katķisma vienkāršu vārdu"!… Kiprijons nepiegrieza vērību, ka Martīna grāmata nav sarakstīta latīņu, lietaviešu sentēvu, skanīgajā valodā, izmeta no prāta visus šīs grāmatas trūkumus, kuru, viņaprāt, nebija mazums, un domās drudžaini atkārtoja: Martīns jau uzrakstījis, viņš jau uzrakstījis, es vēl ne… Slepus Kiprijons sapņoja par savu grāmatu. Pacietīgi, pūliņus netaupīdams, viņš krāja zināšanas, taču atmiņā paturēt centās vienīgi labi izprasto paša pieredzi. Slaveno pētnieku domas izgaismoja un izskaidroja viņa dzīvē to, ko viņš nebija varējis saprast, tad tās pagaisa un izdzisa, atmiņā saglabājot vienīgi paša dzīves nezināšanu. Kiprijons domāja tikai ar savu galvu, viņš bija tikai viņš pats, nevienu svešu atziņu viņš nekad akli nav atkārtojis. Cik viņš bija bagāts!… Tēvs varēja ar viņu lepoties. Nē, nē, tamdēļ Kiprijons ne domās tēvam nav pārmetis! Tēvs paveicis visu, ko iespējis, un iedēstījis dēlā tikumus, kurus augstu vērtējis pats. lāču — vai šie tikumi padarījuši viņa dēlu par tādu cilvēku, kādu viņu tēvs vecumdienās gribējis redzēt?… Nē! Dēls nodevis viņa cerības, aizgājis kopā ar ķeceriem un uzkrāvis sev nāves grēku…

Cik traģiski ir cilvēka centieni!…

Koluveres zemnieku dumpinieki bija uzcēluši mežā slepenus mitekļus, izrakuši slepenas alas, sanesuši un sastiepuši tajās putraimus, žāvētu gaļu, zivis un maizi. Viņi domājuši, ka pietiks visa kā, kamēr karos, kamēr cīnīsies, līdz muižkungi piekāpsies un izpildīs viņu prasības. Itin viss, liekas, izdomāts, itin visam — arī melnajai dienai — viņi sagatavojušies. Sirdi pārpildījusi ticība uzvarai. Taču tagad mežā noslēpto pārtiku ēd viņu sievas atraitnes un viņu bērni bāreņi… Vai viņiem pietiks šo putraimu visai ziemai?

Traģiski ir cilvēku centieni… Nelaime sāk uzglūnēt kopš pašas pirmās prātā ienākušās gaišās domas kaut ko sasniegt, kaut ko sevišķu paveikt…

Siltā sulu mēneša novakarē kāzinieki dancoja un draiskojās Dvarčūnu dārziņā, gāja vaļā skaļas valodas, skanēja smiekli, visi jutās priecīgi. Tikai Kiprijona tēvs un māte sēdēja nomaļā lapenē, skumīgi noraudzījās uz dēla trakulīgajiem kāzu viesiem, kailajiem ābeļu un ķiršu zariem, uz noputējušo klēti aiz dārza, uz celiņu, kas gar tās paksi veda uz Nevēžes leju… Dārza vidū, starp dancojošajiem, skaļajiem viesiem, stāvēja vienkājis galdiņš ar trim balstiem, uz tā dzeltenbrūni izcēlās biezs, apaļš baltmaizes klaips, tajā iedurts slējās liels baltspala nazis, taču neviens — ne Dvarčū- niene, ne viņas kalpi — negāja tam klāt, nenogrieza riecienu un nepiedāvāja viesiem. Arī tie nelikās klaipu redzam. Kad Elena Alšīte, Kiprijona māte, precējās ar Jurģi Tvirbutu, šādu klaipu kāzu galdam bija izcepusi viņas māte Auka Alšiene. Viņas kāzām kādreiz ļoti sen atpakaļ šādu klaipu bija izcepusi viņas māte, Kiprijona vecvecmāte. Lieki piebilst, ka Elena Tvirbutiene nevarēja braukt uz Širvjiem, uz vienīgā dēla kāzām, bez šāda klaipa. Taču ceļš no Rietavas līdz Upītei tāls, vajadzēja braukt karietē, mazākais, trīs dienas, bet, ja uznāktu lietus un sabojātos ceļi, brauciens varēja aizņemt arī visu nedēļu. Baiļodamās, ka garajā ceļā klaips sakratīsies un apkaltis, Kiprijona māte iebēra kulē miltus, ielika olas, pa ceļam uz Upīti iegriezās Arjogalā un izcepa klaipu māsas muiželē. No Arjogalas līdz Upītei nebija ne dienas brauciena, un māte, klaipu rūpīgi ievīstījusi, atveda to uz kāzām svaigu, gandrīz vēl siltu. Dzeltens, spīdīgi iebrūnējis, šis klaips stāvēja uz galdiņa dārza vidū, slējās tajā iedurtais baltspala nazis, visapkārt dancoja un līksmojās viesi — neviens klaipu neredzēja… Neviens, neviens pats bērnelis nepiegāja pie galdiņa, ne kumosiņa no klaipa nenogrieza…

Ar Ievu dancodams, Kiprijons nenolaida ne acu no šī klaipa, no tēva un mātes. Lapenē abi sēdēja pavisam vientuļi, sagumuši un noskumuši, no malas likās visu atstumti un aizmirsti. Kiprijonam sametās viņu žēl. Viņi ar Ievu iebrāzās lapenē, piesēdās uz sola vecākiem no abām pusēm, sāka pļāpāt niekus un vecīšus uzjautrināt. Mate bažīgi pieliecās dēlam un iečukstēja viņam ausī:

— Noglabā to klaipiņu kaut kur — neviens to neēdīs. Izlikts apsmieklam, tas arī viss. Tēvs stipri kreņķējas…

—   Tādu nieku dēļ? — Kiprijons norūpējās.

Māte paskatījās uz dēlu pārmetoši, ar sirdssāpēm acīs.

—   Ak, bērniņ! — viņa sacīja, raudamās čokurā. — Ja kādreiz kāds tevi piespiedīs atteikties no saviem bērniem, tu tēvu sapratīsi labāk…

Ar acs kaktiņu Kiprijons uzmeta īsu skatienu tēvam. Viņš sēdēja sa- kucis, nodurtām acīm. Galvu klanīdams, tik tikko nomanāmi smīkņo- dams, viņš klausījās Ievas bezbēdīgajā čalošanā. Kā — vai viņam rādījās, ka ne Dvarčūni, ne viesi netur viņu par līgavaiņa tēvu, ja jau neēd šo klaipu, pat nesagriež to riecienos?

Ak, ja Kiprijons būtu paredzējis, ar ko beigsies visi viņa pūliņi tēvu nomierināt!… Visiem redzot, viņš būtu paķēris šo klaipu no galda, aiznesis uz kūti un atdevis cūkām. Taču to, kas notika vēlāk, viņš nevarēja paredzēt, neviens cilvēks to nebūtu varējis paredzēt… Kiprijons uzmeklēja Dvarčūnu virskalponi Būdru Karinčūti un palūdza, lai viņa vecāku klaipu ienesot iekšā un noliekot pie citiem saldumiem. Viņam ne prātā nebija iešāvies, ka Būdra pārjautās saimniecei, vai līgavaiņa lūgumu drīkst izpildīt. Būdra pārjautāja, viņa allaž bijusi uzcītīga kalpone… Drīz visi viesi, kuri dancoja un trakoja dārzā, apstājās kā sastinguši. Apdzērusies, asaras liedama un lamādamās, Konstancija Dvarčūnicne piegāja pie vienkājas galdiņa ar trim balstiem, apgāza to, iepletusies pārtupās pērnajā kūlā nokritušajam Tvirbutu klaipam un parāva uz augšu brunčus… Sieviete, kura bija dancojusi galdiņam vistuvāk, iekliedzās, tūdaļ ari pārējās sievietes sāka vaimanāt un vērsties prom no Dvarčūnienes, taču arī novērsušās viņas netika gudras, kur acis likt. Dvarčūnicne čurāja visu acu priekšā.

—   To viņi visi vērti, to viņi vērti! — Dvarčūnicne kliedza un vēl kaut ko nenostādāmā sauca, bet arī viņas vārdus diezin vai kāds dzirdēja vai gribēja dzirdēt. Vismaz jau Kiprijonam ausis gluži kā aizkritušas — viņš dzirdēja vientulīgu, sašutuma pilnu balsi, bet vārdus nesaprata — nevēlējās saprast. Sievietes un jaunavas, kā uguns piesārtušu seju, tūdaļ pazuda no dārza — apkārt nekur neviena vairs nebija redzama. Vīrieši sapulcējās lapenē, sastājās ap Kiprijona tēvu un māti, gluži kā aizsargādami no bendes cirvja", — viņus abus ielenca mūris. Vīri nežēloja un nemierināja

Tvirbutu. Žēlot nebija vajadzīgs, tas būtu lēti. Vīri raudzījās cits uz citu apmākusies, norimuši, plecus raustīdami. Tad te viens, te otrs ierunājās: kāzas beigušās — laiks doties mājās… Kiprijona māte klausījās vīru klusajās valodās, acis iepletusi un muti pavērusi, galīgā neizpratnē par notikušo. Tēvu, kas divās kāzu dienās bija turējies no visiem malā, piepeši apkārt sanākušie vīri satriekusi. Viņš nokļuvis visiem acīs. Viņš jutās neomulīgi un nepatīkami. Rokās viņam uzradās ābols, liels, sarkans ābols. Tēvs pats nesaprata, kur šo ābolu ņēmis. Viņš apjuka vēl stiprāk. Vairums vīru sāka blenzt tieši uz šo ābolu: kā — vai tad Tvirbuts tagad to ēdīs? Vairāk par visu tēvs gribēja tikt no ābola vaļā, paspēra soli uz vienu pusi, uz otru, ar acīm meklēdams, kur to nolikt. Galu galā viņš atguvās un stumšus iestūma ābolu vestes kabatā. Tēvam tūdaļ kļuva vieglāk ap sirdi. Acis un seja viņam atmirdzēja platā, labsirdīgā smaidā. Neierasti skaļi — tēvs nekad skaļi nemēdza runāt — viņš teica:

—   Nekļūsim bēdīgi, ciemiņi! Ja, lūdzu piedošanu, šo māju saimnieces rīcība tik stipri kož mums acīs, tas nozīmē, ka pie lietaviešiem tāda nav ierasta. Būsim lepni ar to!…

—   Ko viņš runā, ko viņš runā!… — Kipram ausī iešņācās Mikalojs Ķiška. Viņš bija pārskaities. Piepeši viņš sāka lauzties cauri sanākušajiem vīriem ārā no lapenes, skarbā balsī draudēdams: — Nē, godātie, to es tā neatstāšu! Es viņu pliku izģērbšu! Es viņai ar rīvi pa plikumiem! Veselu gadu kundzene sinjora ne apsēsties nevarēs!

—   Tu nedrīksti! — Kiprijons ierēcās, panāca draugu un, satvēris to aiz pleca, tik strauji parāva uz savu pusi, ka Mikalojs pa gaisu atlidoja atpakaļ, atsizdamies viņam pret krūtīm. Mikalojs nikni atiezās.

—   Tev nav tiesību viņu aizstāvēt! Ne tikai tavs, ne tikai Tvirbutu — visu bajāru gods aizskarts, tu saproti — visu bajāru gods!…

—   Tu nedrīksti, es lūgšus lūdzu! — Kiprs viņam iečukstēja ausī. — Es negribēšu tevi pazīt, ja tu…

Daudzus viesus pārsteidza Tvirbutu iecietība pret goda aizskārumu. Te viens, te otrs sāka purpināt, ka šie Tvirbuti varbūt nemaz neesot bajāri, varbūt viņiem nemaz neesot pašcieņas jūtu. Tēvs ātri atskārta, kas darāms. Viņš ieminējās par vaivada tiesu un sāka staigāt no bajāra pie bajāra, runādams:

—   Viņa taču piedzērusies, galīgi piedzērusies, vari viņu vai nosist, kaunu viņa nejutīs. Tiesā, godātie kungi, viņa būs skaidrā!

Visiem Jurģa Tvirbuta vārdi likās taisnīgi. Kāzas neizjuka un nebeidzās, tās ilga vēl trīs dienas. Ieva, noslēpusies jaunlaulāto kambarītī, visu nakti raudāja. Kiprijons sēdēja uz gultas malas, glāstīja viņai matus, plecus un rokas un klusēja. Žēlot Ievu arī bija lēti. Dvarčūniene bija viņas māte, un meitai jāizcieš viņas izraisītais kauns. Nākamajā rītā, kad viesi atkal sapulcējās pie galdiem un jau sēdās katrs savā vietā, Ieva un viņas tēvs pienāca pie Jurģa Tvirbuta. Ne vārda neteikusi, Ieva metās vīratēvam pie kājām, nobučoja tās un tā arī palika kņūpus, tās apķērusi. Antans Dvarčūns nometās uz ceļiem, cieņas pilns izslējis galvu, ciešanu pilnām acīm paskatījās uz Kiprijona tēvu un viņam teica:

—   Godājamais žemaišu bajār, nekad mani nav nospieduši uz ceļiem ienaidnieki, nav nospieduši uz ceļiem nodevīgi draugi, nav nospieduši uz ceļiem lielceļa laupītāji — apkaunojoši mani nospiedusi uz ceļiem jūsu priekšā mana sieva. Atklāti, visiem maniem viesiem dzirdot, lūgšus lūdzu jūs piedot manai nelaimīgajai meitai Ievai, manam dēlam Sigismundam un man par manas sievas nekrietno rīcību. Nekad,— Dvarčūna sirmā galva noslīga un balss iedrebējās, viņa lielajās debeszilajās acīs iemirdzējās asaras, — nekad nebiju domājis, ka man mūžā vajadzēs mesties ceļos aiz kauna… Saprotiet mani, piedodiet man!

Dvarčūns piecēlās un, asaras acīs neslēpdams, no viesiem neaizgriezda- niies, izgāja no dzīru zāles; pa vaļā durvīm Kiprijons redzēja: priekštelpā, iemērcis rokas ūdens bļodā, viņš brīdi tās stingri paturēja, ar riekšavām iešļāca ūdeni sev sejā, vēlreiz iešļāca, vēlreiz… Pie Dvarčūna pēc noskalo- šanās piegāja viņa dēls Sigismunds un sniedza tēvam baltum baltu dvieli. Izburbusī, tuklā Sigismunda seja bija varen neapmierināta. Sigismunds izmeta:

—   Es tevi, tēvs, neesmu lūdzis minēt mani! Bērni par vecākiem atbildību nenes.

—   Apklusti! Apklusti, varde! — DvarČūns iesaucās un iesvieda dēlam sejā dvieli.

Tikmēr zālē Kiprijona tēvs — nobālis, balts kā audekls — pieliecās, raušus atrāva Ievu no kājām un čukstēja viņai:

—    Bērniņ, neļaunojies uz māti… Nevienam 110 mums nav viegli dzīvot…

Pati Dvarčūniene piedošanu Tvirbutiem nelūdza. Viesi viņu kāzās vairs

neredzēja. Pēc kāzām Dvarčūniene pret Kipru un viņa vecākiem izvedās tā, it kā nekas nebūtu gadījies. Nekādā tiesā — ne apriņķa, ne vaivada, ne seima — Kiprijona tēvs, protams, negriezās, līdz pašai nāvei par notikušo kāzās viņš nekad nav ieminējies ne saviem mājas ļaudīm. Konstancija Dvarčūniene vai ģība aiz sirdssāpēm, ka par viņas znotu nav kļuvis I.au- rins Vaina. Dvarčūnu ģimenei bija vienvienīga cerība — ar meitas laulībām augstu celties un ieplūst bagāto, strauji slavā nākušo bajāru dzimtā —, bet nu to zaudējusi. Tagad kļuvis skaidrs: ne tikai Ievas vīrs, bet arī viņas bērni nekad nevaldīs lielās muižās un nekļūs par augstiem varasvīriem. Pirmās divās kāzu dienās Dvarčūnu dēls Sigismunds, iereibis, uzburbušu seju, pastāvīgi staigāja mātei pa pēdām un mierināja viņu:

—   Ieva ir nožēlojama, viņa dzimusi nožēlojama, sen jau tev vajadzēja to saprast. Viņa iedzimusi tēvočos, vecajā tēvā… Uz labāku znotu tu nevarēji cerēt, mammuci! Un ļoti labi! Tagad tu atcerēsies, ka tev ir dēls. Tev ir dēls, mammuc! Kam mums Vainas? Kam mums mainīt tādu skanīgu uzvārdu! Ieklausies — Dvarčūni! Skan lepnāk nekā Radvili! Kamēr visiem izdalīšu zemi valakās, man jau būs sava muiža, daudz muižu. Es lieliski izprotu, kas ir valaku reforma, tā man pāri nenodarīs. Es apprecēšu kāda augstmaņa meitu un iedibināšu Dvarčūnu dinastiju! Dvarčūnu, mammuci, vai tu saproti? Ko meita iznes, to dēls ienes — no paša Dieva tā teikts!

Māte dēlu nedzirdēja. Viņa klīda kāzinieku vidū aptumšotu prātu, viņa vairs nezināja, ko dara…

Dvarčūnienes izrīcība Tvirbutiem bija nepatīkama un pretīga. Taču tā viņus neapvainoja. Dvarčūnienes kauna lieta viņiem piepeši bija atdarījusi acis un likusi paskatīties uz sevi no malas. "To viņi visi vērti, to viņi vērti!" bija kliegusi Dvarčūniene, pārtupdamās viņu klaipam. Nu jā, Tvirbutiem vairs nepiederēja tāds gods, kura dēļ pat tiesāties vēl būtu vērts. Tēvs… kā tajā mirkli varēja justies tēvs? Bija laiks, kad es pats ienīdu dēlu un atteicos no viņa… Visi tikai brīnīsies un klusībā smiesies, ja tagad es Dvarčūnienesārprātīgā naida dēļ tiesāšos… Dēla kāzas!… Ķecera kāzas… Visi mani pūliņi izaudzināt godīgu un krietnu dēlu izputējuši vējā… Dievam vajadzēja mani sodīt, un Viņš sodīja…

— Nu, no pīpes dūmiem man nav bail! — teica māte, taču klusi, pavisam klusu, varbūt pati nemaz neaptverdama, ko pateikusi. Ja vien dzīvē gadījās kādas nepatikšanas, viņa aizvien atkārtoja šos vārdus. Visticamākais, ka tik vien tikai tie izteica: jādzīvo tālāk, jādzīvo…

Un Kiprijons? Toreiz, kad viņš bija atturējis no kautiņa Mikaloju Ķišku, galvā viņam pulsēja doma: es esmu tirgonis, nekrietns tirgonis… es piekāpos Vainam, atteicos no spiestuves, lai pretim saņemtu sievu… nekad man nebūs spiestuves, nekad es nerakstīšu grāmatas… nekad… mans aizbildnis Hornastajs vienā jaukā dienā vilsies manī, novērsīsies no manis — kas es tad būšu?… ubags… nevienam nevajadzīgs, augsti mācīts ubags… āmen sapnim, mani skaistākie centieni izkūpējuši kā dūmi!…

Sieva!

Kiprijons mīlēja sievu. Viņa mīlestība uz Ievu bija apbrīnojami neizskaidrojama un apbrīnojami pārdomāta. Pirmo reizi Vainu muižas pagalmā, rītausmas gaismā ieraudzījis Ievu, viņš zaudēja valodu: tā ir viņa, tā būtne, kura dzemdēs manus bērnus!… Kas, kāds prātnieks, kāds pareģis burvis spējis izskaidrot tik piepešu un negaidītu viņa lēmumu? Tobrīd taču Kiprijons redzējis vienīgi Ievas ārieni, viņas dvēseles čaulu — ar ko tā viņam likusies tuva un sava? Tas bija neizskaidrojams. Taču pašas jūtas, kuras tajā brīdī sakustējušās sirdī, bet vēlāk laidušas saknes, viņam bija tīras, skaidras un saprotamas: man ir jādara, mans pienākums darīt visu, lai manu bērnu māte būtu Ieva, vienīgi Ieva — neviena cita sieviete neder, lai varētu kļūt par manu bērnu māti, neviena cita tā nevar būt.

Neviena cita sieviete… Uz Kiprijona kāzām Širvju muižā bez daudziem citiem seniem, uzticamiem draugiem bija atbraucis arī Stanislovs Ķiška,

Breslavas stārasts. Dvarčūnu muižas pagalmā Kiprijons viņu sagaidīja līksms un iepriecināts. Stanislovs apskāva viņu drūms un bēdīgs. Ne vārdu nebildis, viņš atrāvās, pārlaida skatienu līgavaiņa drēbēm un cieši pavērās viņam acīs.

—    Kas noticis, draudziņ? Vai tev neveicās ceļā? — Kiprs satraucās un tūdaļ ieraudzīja Alas Risēs acis — melnās, skumji mirdzošās acis. Ala Rise stāvēja kažokos ģērbto Stanislova Ķiškas pavadoņu vidū, pašai mugurā garš, dzeltens kažoks, viņa to atsitusi vaļā, krūtis lauzās ārā no azotes caur balto, pūkaino kažoka apkakles spalvu.

—   Es tev daru zināmu, — Stanislovs Ķiška ierunājās, — ka mans brālis Petrs kāzās neieradīsies. Brāļuks saslimis. Baidos skaļi sacīt, taču Dievs, kā liekas, nebūs viņam žēlīgs…

Pārakmeņojies, karstuma pārliets, Kiprijons ieplestām acīm skatījās uz Alu Risi, kura vīdēja starp Ķiškas pavadoņiem. Viņš pirmo reizi skaidri un — tas bija dīvaini! — sāpīgi aptvēra, ka jau precējies, salaulājies un nupat sāksies viņa kāzu svinības. Kalstošām lūpām Kiprijons teica:

—   Lūdzamie, velciet nost kažokus! Pie mums ir pavasaris, silts. Tūdaļ kokiem sāks plaukt lapas!…

Kažoka atloku spalva sapinkājusies uz augstajām, stāvajām Alas Risēs krūtīm. Redz, par ko kļuvusi tā divpadsmit gadu vecā meitene, kuru Kiprijons bija saticis Trakos: viņas apbrīnojami atplaukušais augums nepārstāja nemitīgi ar sevi lepoties, ķircināt vīriešus un ilgoties grēka. Notirpušām, gluži kā svešām kājām Kiprijons piegāja pie Alas Risēs un teica:

—    Es tevi pazīstu, es tevi atceros!

Ala Rise skumji skatījās viņam acīs un klusēja.

—   Draudziņ, tu esi pārskatījies, mana sieva Ona ir, redz, šeit! — gluži kā no lielas tālienes atlidoja Stanislova Ķiškas balss.

Aizņemts kāzu ceremonijā un dzīru burzmā, Kiprijons te pilnīgi aizmirsa par Alu Risi, te atkal pārskrēja šalkas, viņu atceroties. Šajos brīžos viņa sirdi sagrāba baiss nemiers. Nakti pēc Dvarčūnietes riebīgās izrīkošanās Kiprijons pavadīja pirmās nakts istabiņā, mierinādams raudošo Ievu. Līdz ar ausmu Ieva atžilba, saņēma sevi rokās un sacīja Kiprijonam, ka vēloties sakārtoties — visticamāk, ka šajā brīdī viņa cieši bija izlēmusi lūgt piedošanu vīratēvam un pierunāt tēvu, lai arī viņš lūdz piedošanu. Kiprijons atstāja istabiņu un smagu, noguruma pārmāktu galvu lēnām aizgāja uz dārziņu. Rītu pusē debesis tik tikko sāka ieblāzmoties. Dārziņā bija klusu, mijkrēslī starp arvien skaidrāk saredzamajiem kailajiem kokiem nebija ieraugāma neviena dzīva dvēsele. Bēdīgu domu nospiests, Kiprijons gurdi atvilkās uz lapeni, apsēdās uz sola, uz kura vakar pavisam vientuļi, kāzās visu aizmirsti, bija sēdējuši viņa vecāki. Vai viņi šai naktī bija gulējuši? Par ko viņi runājuši, nevarēdami aizmigt? Vai tēvs niknojies? Vai māte raudājusi? Piepeši Kiprijons izdzirda ašus, klusus solīšus. Satrūcies un paskatījies visapkārt, viņš ieraudzīja dzeltenu vaļā kažoku un plīvojošus, garus svārkus… Atskrējusi pie lapenes, Āla Rise apstājās. Brītiņu viņa mijkrēslī stāvēja sastingusi, grūti saskatāmu seju, vienīgi acis — valgās, ieplestās viņas acis, uzspīdēja reizi pa reizei. Kiprijons juta, ka aizsākas kaut kas, ko pienākam viņš nebija ne nojautis; nav cilvēka spēkos nojaust Dieva gribu — cilvēkam tā nāk kā milzīga laime un kā milzīga nelaime. Kiprijonu sasaistīja izbīlis, viņš nespēja ne pakustēties. Āla Rise, stalta, rokas nolaidusi, lēnām pienāca klāt, taisna, kā stāvējusi, viņa noslīga uz ceļiem un, ceļos nometusies, viņam acīs skatīdamās, iečukstējās:

—   Kāpēc tu nemeklēji mani? Tev vajadzēja zināt, ka es tevi gaidu. Tik daudzus gadus es tevi esmu gaidījusi! Tu juti, ka es tevi gaidu. Kāpēc tu mani nemeklēji?

Kiprijons sēdēja, zaudējis valodu.

—    Pasaki man kādu vārdu! — atkal iečukstējās Āla Rise.

Kiprijons cieta klusu. Viņam šķita, ka viņš redz spoku. Vakarējā Dvar-

čūnienes bezkaunīgā izrīcība. Bezmiega nakts. Raudošā Ieva. Kvēlus, gluži kā degošas ogles vārdus čukstošā Āla Rise. Tas viss, tas viss, liekas, bijis tikai prāta aptumsums…

Āla Rise tik tikko manāmi pavirzījās uz priekšu, ar rokām atbalstījās pret viņa ceļgaliem un ar savām lūpām tik tikko pieskārās viņa lūpām.

—   Ardievu! — viņa nočukstēja dzēlīgi un ļaunā priekā, pielēca kājās, izdrāzās no lapenes, aizskrēja cauri dārzam un pagaisa nokrēslī aiz kailajiem krūmiem. Tad viņa — vairs nepazīstama, tikai kā melna ena — vēl pazibēja pie klēts pakša un pazuda aiz tā pavisam.

Sasalušie dubļi zem Kiprijona kājām vairs nelūza. Purvs beidzies. Visapkārt arvien slaidāki slejas sasalušie koki, te viens, te otrs baigi iečīkstas. Nūjai, kuru Grile velk pa sastingušo zemi, gals lēkā pa kukuržņiem — tar, tar, tar, trrr, trrr… Klimpada, klampada — klaudz pret sasalušajiem dubļiem Griles koka tupeles. Mazlietiņ augstāk plivinās dubļainās un apledojušās brunču stērbeles, kratās un spīguļo ledus pērlītes uz lupatu aptītajiem lieliem. Ledus pērlīšu tinkšķus Kiprijons nedzird, taču tās, bez šaubām, tinkšķ, atsizdamās cita pret citu, un zvana pavisam klusu. Jo sala skaņas klusākas, jo ļaunāk: sals lien tuvāk sirdij paslepen, nemanāmi — kā klusums.

Kiprijons kļūst bažīgs. Viņš attopas, ka skaita Griles soļus. Deviņdesmit trīs, deviņdesmit divi, deviņdesmit viens… Viņš skaita uz atpakaļu — no lielākā uz mazāko. Pāri purvam Grile viņu jau pārveduši, un tūdaļ viens no viņas soļiem būs pēdējais, noietais kopā. Grile apstāsies. Atvadīsies no viņa — nevarēdama izrunāt vārdus, kā nu prazdama. Pēc tam pāri purvam viņa dosies atpakaļ uz dumpinieku atraitņu un bāreņu paslēptuvi. Tikai dažas dienas Grile gādājusi par Kiprijonu, bet viņam tāda sajūta, ka viņš būtu nodzīvojis kopā ar Grili vairākus gadus. Cik sen viņi bija iepazinušies!… Toreiz… Toreiz vēl bija dzīvs viņas vīrs Harris Kalevs, toreiz viņiem bija piederējuši gan rati, gan zirgs… Taču viņie, labie laiki pagājuši, tic aiztraukušies, un nu Grilei vairs nepieder nekas, itin nekas — ne vīrs, ne mājas, ne rati ar zirgu. Klimpada, klampada — klaudz pa kruvešiem viņas kājas. Kurp? Kamdēļ? Kā vārdā? Nu, svešzemniekam, nepazīstamam cilvēkam neviens šeit līdzi nejūt, tāpēc jāpalīdz viņam. Bet pēc tam? Bet pēc tam, kad viņa spers, rau, pēdējo soli un apstāsies, un no Kipra atsveicināsies, ko tad Grile iesāks? Vai nenokritīs kņūpus uz sasalušās zemes, uz griezīgā sausledus aiz bezcerības, ka nav vairs, kura labā dzīvot? Klimpada, klampada — klaudz Griles soļi, pēdējie soļi kopā ar Tvirbutu.

Uz purvāju paugura, slepenajā dumpinieku slapstvietā, Kiprijona un Griles vairs nav. Viņu abu tur vairs nav. Viņi abi vairs neatraus bāreņu bērniem maizes kumosu un viruma karoti. Tur pie bērniem palikušas piecas sievietes, kuras kopš dumpja sākuma slēpušas un pieskatījušas bērnus, un palikušas dzīvas. Tur palikušas Harra Kaleva Saimres mirstīgās atliekas, pagaidu māju pelni un kapvieta citiem dumpiniekiem, kuru miesas sievietes atradušas cīņas laukā. Palicis stiprais sals un kruvešos sacietējusī zeme. Palikušas šaubas sievietēm sirdī, vai pietiks visai ziemai pārtikas bērniem. Dažās novārguma un slimības dienās Kiprijons slēptuvē bija izstrēbis pustrešo bļodiņu ar karsto virumu. Ja pienāks pavisam grūts brīdis, ar trim bļodiņām divdesmit sešus bērnus no bada nāves izglābt nevarēs. Sievietes, bāreņu aizgādnes, to saprata — virumu Kiprijo- nam viņas ielējušas. Taču — vai viņas spēja, virumu svešiniekam liedamas, pārmākt bailes, ka atdod, rau, svešam, nepazīstamam cilvēkam bļodiņu viruma, kas varbūt būtu spējis izglābt visvairāk novārgušo mazuli pavasarī, devis spēku nodzīvot vēl dažu labu dieniņu, līdz zemē izdīgs pirmās zaļās lapiņas? Bailēm acis lielas un sirds skopa… Lieldcgune, drūmīgā Anne, ar virloku ielējusi bļodiņā šļāci, bija skatījusies, vai par daudz nebūs iešļākusi. Roka satrūkās, sadrebēja, un vēl viena viruma šļāce iešļurkstēja bļodiņā, vēl viena šļāce — pietiek, jau pietiek! Bet šorīt gan Anne Iiešus ielējusi pilnu virloku viruma bļodiņā, pasniegusi to dāsni un priecīgi, un Tvirbuts sapratis: Anne ielējusi viņam pēdējo bļodiņu karstā ēdiena un novēlējusi viņam laimīgu ceļu. Kamēr viņš strēba, miteklī, kas sasliets no prāviem izgāzeņiem, cita pēc citas nāca sievas no divām citām slapstvie- tām. Kiprijons strēba karsto virumu un izplestām acīm skatījās uz siltajām drēbēm, kuras sievietes bija atnesušas un sakrāvušas uz galda. Viņš saprata: šīs vecās, salāpītās un pāradītās drēbes sievietes dod viņam līdzi ceļā. Asaras sāka žņaugt ciet Kiprijonam kaklu. Sievietes gādā par viņu un viņa bērniem, slepus ilgojas, lai viņš nokļūst mājās, un palīdz viņam kā varēdamas. Kiprijonam vairs nebija spēka norīt nevienu karoti viruma. Tikām Grile piegāja pie galda, paņēma no drēbju kaudzītes cimdus un ziemas cepuri un pārējās drēbes pabīdīja uz galda malu. Kāpēc Grile tā steidzās? Kas viņai iešāvies prātā? Varbūt viņa nodomājusi, ka Kiprijons paņems visas drēbes, kuras viņam sievietes sanesušas? Tvirbuts strauji gāja uz durvīm. Viņš zināja, ka Grile nāk viņam pa pēdām un nes rokā cimdus un ziemas cepuri — vecu cepuri ar izkritušu spalvu un nodilušām, spīdīgām ausīm. Ārā starp kokiem stāvēja garais pusaudzis, viens no krusta taisītājiem, un turēja aiz laužņiem Kiprijona zirgu. Tas, ieraudzījis Tvirbutu, iebubinājās, nosprauslājās un priecīgi sāka mētāt galvu. Kiprijons paglaudīja zirgam pieri un purslas, pastāvēja, apskāvis zirgam kaklu — acis pievēris un zobus sakodis, lai nebūtu jāsāk raudāt. No prāta neizgāja vecā, noplukusī cepure ar nodilušajām, spīdīgajām ausīm. Kiprijons jutās tā, it kā pats būtu nomaucis cepuri no bāreņa galvas. Taču šajā brīdī viņš nevarēja būt labāks. Viņam stāvēja priekšā garš, tāls ceļš uz mājām. Viņa pienākums — jāpārnāk mājās! Kiprijons atrāvās no lopiņa un pārlaida tam skatienu. Sievietes pat seglus nebija noņēmušas. Kāja zirgam vēl aizvien pārsieta ar Kiprijona krekla piedurkni. Lupata, piesūkusies asinīm, apskretusi dubļiem un sasalusi ragā. Pusaudzim, kas turēja zirgu aiz mutes dzelžiem, Tvirbuts teica:

—   Vēlāk apsēju samitrini ar siltu ūdeni un noraisi, kāju pārsien ar sausu! Rūpējies par kustoni, tagad taču tas ir tavs!

—   Mums nav vajadzīgs tavs zirgs! — teica Anne, stāvēdama Kiprijo- nam aiz muguras. Kiprijons pagriezās atpakaļ pret viņu.

—   Tas nav mans zirgs. Es to noķēru mežā. Varbūt jūsu vīrs beigts kritis no tā segliem…

Anne atbildēja:

—   Savu vīru zirgus mēs pazīstam. Šis — nav mūsu. Ved to sev līdzi!

Neko svešu mums nevajag. Tā Tvirbuts saprata šos vārdus un sāpināts sacīja:

—   Pažēlo kustoni, sieviete! Man nav ne auzu, ne siena. Lopiņam savainota kāja. Zeme sasalusi, purvā ledus lūzīs un graizīs brūci. Viņš nevarēs paiet, lopiņš kritīs…

Apklusis, skatīdamies Annei acīs, Kiprijons gluži kā centās viņu pārliecināt: ja būs gals klāt, uz pavasara pusi zirgu nokausiet — tiksiet pie gaļas.

Drūmajā Annes sejā ar lielo degunu tik tikko jaušami atplaiksnījās smaids. Sieviete skatījās uz Kiprijonu pārsteigta un pateicīga, ka atvadīdamies viņš runājis nevis par savu, nevis par viņu — atraitņu un bāreņu —, bet par sazin kam piederoša zirga nelaimi. Anne pavēloši pamāja ar galvu pusaudzim, ierāva plecos galvu, sabāza azotē kailās sarkanās rokas un šķie- liski vēroja, ka pusaudzis ved zirgu dziļāk eglājā. Zirgs satraukti sprauslāja, cirpstināja ausis un skatījās atpakaļ uz Tvirbutu, raustīdams pusaudzi kā tādu ampelmani. Visi redzēja, kāds viņš vēl vārgans vīrietis, cik maz spēka viņam kaulos. Aiz kauna koši pietvīcis, pusaudzis sāka skaisties, lamāties un spiedzīgā balsī kliegt uz zirgu.

Purvs beidzies, un Grile izvedusi Tvirbutu no dumbrāja. Uz kurieni vēl Grile iet kopā ar viņu, kāpēc viņa iet? Šermuļi noskrien Kiprijonam pār muguru. Rikšiem viņš panāk Grili un satver nūju, kuru viņa nes rokā. Dažus soļus tā nogājis, viņš saņem dūšu un ierunājas:

— Es tev pateicos, es neaizmirsīšu tevi, kamēr būšu dzīvs! Nenāc tālāk man līdzi!… Vairs nevajag, es vairs nepazudīšu — griezies atpakaļ!…

Lielām acīm Grile lūkojas uz Kiprijonu, viņa nesaprot, ko viņš saka. Cilvēkam, kas tā skatās, prāts neko nepasaka priekšā, visu, ko viņš dara, viņš dara tikai aiz nojausmas, ka tā vajag. Vienvienīgi Dievs šādam cilvēkam rāda ceļu: ej, kusties, un — tev būs silti, palīdzi otram, un — tev būs sirdsmiers… Kiprijons noliecas, bučo Grilei rokas, kuras tur nūju. Kiprijons nav bijis vientuļš, nav bijis svešs cilvēks svešā zemē, kamēr jutis sev blakus Grili. Atliecies un pacēlis acis, Kiprijons ierauga nobijušos un pārsteigto Griles seju. Lūpas viņai trīs un raustās. Aizmirsusi, ka nespēj izrunāt ne vārda, viņa mēģina kaut ko teikt un tūdaļ aizcērtas — zem viņas vaigu un kakla ādas saspriegst un sastingst muskuļu šķiedras. Griles acis aiz sāpēm kļūst tumšas. Kiprijons jūt: kluss, pavisam kluss ir visapkārt, pat zvans tālumā vairs neskan. Kas noticis? Kamdēļ apklusis zvans? Vai aiz bada, spēkus zaudējis, beigts pakritis zvaniķis? Kiprijons pastiepj kaklu, aiztur elpu, klausās, liekas, ne tikai ar ausīm — ar visu augumu.

Dann, dann! — klusi klusītiņām atplūst no pilnīgā klusuma. Aptumšojies prāts, dziestošā cerība!… Dieva zvans vienmēr skan, vienmēr stāsta tiem, kuri apmaldījušies, uz kuru pusi jāiet, kur viņus gaida glābiņš, tikai klaidoņu ausis pie Dieva balss pierod un vairs nesadzird to. Cik cilvēku, cik ļautiņu iedzinis nāvē kurlums!…

Kiprijons ar plaukstām sāk pliķēt Grilei pa seju, pa saspriegtajiem un sastingušajiem vaigu muskuļiem, priecīgi bērdams vārdus:

— Nebaidies manis dēļ, Grile! Es dzirdu Dieva zvanu! Mani aicina zvaniķis! Viņš dos man maizi un izvārīs karstu tēju! Viņš iejūgs man zirgu! Parādīs ceļu uz Vigalu, uz Zontakenu. No Zontakenas jau es pats atradīšu ceļu uz mājām!… Tu dzirdi, Grile? Tagad es vairs nepazudīšu, es vairs ne- pazudīšuL.

Krampju savilktā Griles seja, Kiprijona ar plaukstām pliķēta, atslābst un izlīdzinās. Atguvusies Grile satver Kiprijona rokas, atgrūž tās, apgriežas un ātriem soļiem aizklaudzina tālāk pa sasalušo zemi. Ar to viņa Tvirbutam it kā saka: skaties uz mani, skaties, ko es daru, un tu sapratīsi, kas jādara, kā esmu izlēmusi dzīvot tālāk!

Viņi abi izlien no meža, acīm paveras liels, klajš lauks. Dumbrājs, paugurs purva vidū un šaurās dumpinieku slapstvietas uz paugura palikušas tālu aiz muguras. Tur ikviens maizes kumoss un viruma karote, kuru viņi apēduši, tika atrauts no bērnu mutītes. Tur, zem kokiem sabīdītajos izgā- zeņos bērniem trūka gaisa. Bet šeit — kāds plašums! Kamēr vari pakustēt, kamēr esi dzīvs, izdomā šajā plašumā maizi un siltumu. Kāds plašums, kāds stindzinošs plašums!… Tajā skan zvans. Uz tā balsi viņi iet divatā. Viens jau daudzus gadus tiecas uz mājām, otra — nupat tikai no mājām izgājusi… Kurp, vai tālu viņi var divatā aiziet?…

Nē, nē, Grile vairs neatgriezīsies uz pauguru purva vidū, viņa vairs neatgriezīsies atraitņu un bērnu slēptuvē. Kiprijonam tas bija jāsaprot jau tad, kad Grile bija paņēmusi viņam cimdus un ziemas cepuri, bet pārējās siltās drēbes pabīdījusi uz galda malu. Grile steigusies aiziet un baiļojusies, ka svešzemju vīrietis nesapratīs atraitnes un bāreņus, ka viņš paņems visas drēbes, kuras sievietes viņam atnesušas. Jau tobrīd Kiprijons būtu varējis iejusties Griles ādā un izprast viņas sirdsapziņu. Bez Griles uz paugura dumbru vidū, trijās paslēptuvēs, atraduši patvērumu divdesmit seši bērni un piecas sievietes. Viņas bija mātes, par visām kopā viņām deviņi pašu bērni. Piecas mātes ēdinās un apģērbs pašu bērnus — paēdinās un apģērbs ari septiņpadsmit apaļo bāreņu. Piecām sievietēm tas ir pa spēkam. Kamdēļ vēl Grile lai būtu te? Paslēptuvē maizi var ēst tikai bērni, tikai tās sievietes, kurām ir bērni. Tā jau nav zināms, vai visi varēs izmiti- nāties līdz pavasarim… Grile! Grilei bērnu nav, viņa ir jauna un stipra, uz kurieni aizies, tur varēs izdzīvot no darba. Brīva un laimīga ir Grile!…

Acu priekšā — plašs, klajš lauks, tik daudz vietas. Auksts. Zeme zem kājām sasalusi kruvešos. Kiprijons un Grile divi vien. Ej, kur gribi, kur acis rāda, meklē siltumu un maizi. Viņi aizies uz Kullemu, uz zvanu torni. Zvans skan, tas liecina, ka zvanu tornī ir dzīvs, Koluveres asiņainās kaujas satriekts cilvēks. Varbūt viņš būs tas, kurš palīdzēs viņiem un varbūt iedos arī paēst. Uz kurieni viņi ies pēc Kullemas, uz kurieni viņi ies pēc tam? Uz Vigalu? Uz Zontakenu? Un uz kurieni pēc tam? Uz kurieni abi galu galā var aiziet? Vai uz Viļņu? Vai uz Širvju muižu? Bet vai Kiprijons var atgriezties mājās, atvezdams līdzi sievieti? Jauno sievieti viņš vedīs — vai pie saviem bērniem?

Aukstiem sviedriem noplūdis, Kiprijons apsēžas uz akmens un izstiepj kājas. Caur pieri viņš nolūkojas uz noplīsušajiem, ar dubļiem apskre- tušajiem, ar ledu apsalušajiem zābakiem. Liekas, arī kājām tajos vajadzētu būt sastingušām, nosalušām un nedzīvām. Es vairs nevaru paiet, klusi sev saka Tvirbuts, man vairs neklausa kājas. Tālu abi nevar aiziet, agri vai vēlu viņu ceļiem būs jāšķiras, būs. Mājās Kiprijonu gaida sieva un bērni. Ja viņš nebūtu bijis mājās dienu, nedēļu vai mēnesi, viņš varētu Grili vest. Viņš tuviniekiem vēl prastu izskaidrot, kas noticis, kamdēļ pārvedis Grili. Taču Kiprijons nav bijis mājās gandrīz piecus gadus. Pieci gadi klaiņojuniu un sieviete, kuru viņš pārved mājās… Ne tikai sievai, nevienam, pat ne bērnības draugam viņš to nevarēs izskaidrot, neizraisīdams attiecīgas aizdomas.

Kiprijons paceļ acis no saviem zābakiem. Grile iet pāri laukam uz priekšu. Viņa nepaskatās atpakaļ un negaida viņu. Varbūt Kiprijons veltīgi bažījas? Varbūt viņa nemaz nedomā iet kopā ar viņu? Varbūt viņa nemaz negaida uz viņa palīdzību? Varbūt Grile skaidri zina, kurp viņa iet un kamdēļ iet, un par Kiprijonu nemaz nedomā? Diemžēl to pajautāt viņai nevar. Grile neatbildēs, Grile nevar ne vārda izrunāt. Tvirbutam joprojām šķiet, ka viņa aizvien vēl vāji apjēdz, kas noticis: viņai ne prātā neienāk, ka 110 cilvēka, ar kuru kopā viņa iet, vajadzētu izdibināt skaidrību par daudziem jautājumiem — ar pirkstiem, rokām, acīm, ar ko gribi, taču katrā ziņā izskaidroties vajadzētu. Diemžēl Grilei tas nerūp. Dievs viņai liek iet, un viņa iet.

Redz, kāda ir dzīve… Dumpinieku paugurā Kiprijons atstājis zirgu. Zirgu ceļā līdzi viņš nav vedis, bīdamies, ka smagais lopiņš, brizdams pāri purvam un salauzīdams sausledu, sagraizīs kājas, pakritīs un dumbrā ņems galu. Un tagad 11u kopā ar viņu iet Grile, sieviete tam vīram, kas izglābis viņu no nāves, bet pats gājis bojā. Sieviete, kurai nekā vairs nav — ne māju, ne kādu tuvinieku… Kiprijona pienākums iet kopā ar viņu. Ja viņš neies kopā ar Grili, viņu grauzīs sirdsapziņa, varbūt visu mūžu grauzīs sirdsapziņa. Viena cilvēka dēļ sirdsapziņa viņu jau grauž. Nu jau desmit gadu, jau vienpadsmit viņu grauzusi sirdsapziņa ĀJas Risēs dēļ. Gadījies, ka nakts vidū viņš uztrūcies no miega un redzējis viņas acis. Viņam ir nemierīga sirdsapziņa. Kā sastindzis Kiprijons bija uzklausījis Ālas Risēs atzīšanos mīlestībā un nepateicis ne vārda. Jaunava pārskrējusi pār pirms- ausmas dārzu, pazudusi aiz klēts pakša, un vairāk Kiprijons viņu nav redzējis. Nekad viņš pat nav izrādījis ziņkāri, kā viņa dzīvo. Tikai bieži viņš naktī uztrūcies no miega un redzējis viņas acis. Kiprijons domājis, ka viņam nedod mieru Ālas Risēs neapvaldītā, vīrieša sirdi sagrābjošā kaisle. Bet kas ar viņu ir tagad? Tagad viņš neredz Ālas Risēs acis. Tagad viņu nesatrauc Ālas Risēs kaislīgums. Tad kāpēc arī tagad viņu grauž sirdsapziņa Ālas Risēs dēļ? Kāpēc viņa satraukums Ālas Risēs dēļ tagad līdzīgi tikpat skaidrs un šķists kā satraukums Griles dēļ? Kāpēc arī tieši tagad, šajā acumirklī, viņš jūt, ka viņa gļēvā, samierinošā šķiršanās no Ālas Risēs ar skumju gaismu apspīdējusi visu viņa turpmāko dzīvi? Nē, nevis ar skumju, nevis ar zaudējuma gaismu… Ar vārdā nenosaucamo gaismu, kurā pavisam skaidri saredzama viņa, viņa vecāku un viņa dzimtas dzīves neno- kārtotība. Katru mīļu dienu šī gaisma apspīdējusi aizvien jaunus viņa un viņa tuvinieku dzīves notikumus, un tajos visos uzreiz dūries acīs jucek- iīgums. Kā, kādā vārdā jānosauc šī gaisma?

Ievas un Kiprijona kāzu trešajā rītā, kad viesi vēl bija saviļņoti par Dvarčūna vārdiem, ar kādiem viņš bija lūdzis piedošanu Jurģim Tvirbu- tam, dzīru zālē ielavījās neveikls resnis, Dvarčūna muižas vagars Modests Verķenis. Piesarcis un norūpējies, aizķerdamies aiz sēdošajiem viesiem, Verķenis apgāja apkārt galdam, noliecās pie Stanislova Ķiškas un gari kaut ko čukstēja viņam ausī. Breslavas stārasts, ne vārda nebildis, piecēlās no galda un izgāja no zāles. Iekams viņš vēl nebija atgriezies, no āra paklīda iekšā ziņa, ka naktī no kāzām esot aizbēgusi Āla Rise — līdz ar viņu pazudusi viena no četrām Stanislova Ķiškas karietēm un divi zirgi. Kipri- jons tūdaļ sajuta ziņkārīgos un aizdomīgos viešņu skatienus. Ari vīriešiem ieplestas acis: jaunava, pilnīgi viena pati, jaunava bez kučiera un bez kalpa — slepus aizbraukusi no kāzām!… Kā tad nu tas tā? Jebkura jaunava lieliski zina, ka viņa kāzu naktī nedrīkst aiziet, ja viņa vēl jaunajam pārim mīlestību, saticību un laimīgu un garu mūžu. Aiziedama kāzu naktī, jaunava, lai viņa būtu, kas būdama, kunigu meita vai vienkārša trauku mazgātāja, — pārklāj jaunlaulāto pagātni ar noslēpumainības miglu un iesēj viņiem sirdī šaubas vienam par otra godprātību un mīlestību. Viņa iesēj šaubas visam mūžam. Skaidra kā tekošs ūdens ir veco ļaužu gudrība: neizlaid jaunavu 110 savas kāzu nakts — viņa aiznesīs tavu laimi. Visīstākā patiesība!… Dzīve ir sajaukta, duļķaina un sūra, dzīves gudrība — skaidra…

Nav vārdam vietas, viesi bija ziņkārīgi, viņiem piemita iztēle, bet diezgan daudziem — liela divkosīgas ģimenes dzīves pieredze. Viņi saspiedās pūlīšos, čukstējās un minēja, kāpēc un par ko Āla Rise varējusi jaunajam pārim ieriebt, strīdējās un ķiķinājās. Viesu pulciņos cilvēki nemitīgi mainījās — katrs centās izdzirdēt, ko par jauno notikumu runā pārējos citos pulciņos. Viens neķītrs Alas Risēs bēgšanas priekšstāsts nomainīja otru, vēl neķītrāku. Tic aizsniedza Kiprijona ausis, klusiņām izčukstēti un tikai pa mazam gabaliņam. No sākuma lidz beigām Kiprijons nedzirdēja nevienu no tenkām. Taču tas nebija tas iemesls, kura dēļ neķītrības par Ālu Risi un sevi viņš jo drīz aizmirsis. Slepus noklausīts, sulīgs, apmelojošs vārdiņš citkārt iestrēgst atmiņā dziļāk nekā gara aprunāšana. Tenkas Kiprijons drīz aizmirsis tāpēc, ka viņam iegulies atmiņā viesu cēlums. Pareizāk sakot, gadiem skrejot, atmiņā atsaukto cēlumu Kiprijons izjutis aizvien sāpīgāk. Viesi centušies būt augstsirdīgi. Dvarčūniene riebīgi Tvir- butus apvainojusi, taču viņi savaldījušies un saglabājuši cienīgumu. Tas cēlis viesu godbijīgumu un labvēlību pret Tvirbutiem. Dvarčūns lūdzis piedošanu Jurģim Tvirbutam. Viesi pārliecinājušies, ka mājastēvs ir patiess vīrs, un juta viņam līdzi. Viesi vairs nebūtu vēlējušies, lai Ālas Risēs bēgšana no kāzām taptu par vēl vienu skaudru triecienu kādai no ģimenēm vai, jo vairāk, abām — rūgtuma un sirdssāpju šajās kāzās pieticis gan Tvirbutiem, gan Dvarčūnam ar meitu. Viesi centušies būt augstprātīgi. Skaļi viņi runājuši tikai par to, kas būtu spējis piešķirt Ālas Risēs bēgšanai cildenu jēgu. Sevišķi daudz sarunāts par Ālas Risēs godājamo izcelsmi un viņas skarbo likteni. Kurš kaut ko labu zinājis par Ālu Risi, tūdaļ visiem to cēlis priekšā.

Ala Rise bija bajāra meita. Viņas tēvs Ivans Hradičs (pēc vienu zinātāju vārdiem — čehs, pēc otru — guds) pārvaldīja lielas, purvainas zemes platības starp Drahīčinu un Kobrinu, viņam piederēja muiža Paleņķes Bjalojā, bet Beļskā — pašam sava neliela pils. Bezmaz visu mūžu Ivans Hradičs nosēdējis seglos, jādams no kara uz karu. Šo drosmīgo karotāju augstu vērtējis Ķišku vecaistēvs Stanislovs, viņo laiku varen slavenais vīrs, Lietavas kunigijas augstais ierēdnis, — gandrīz trīsdesmit gadu viņš bijis te Smoļenskas vietvaldis vai pils mantzinis, te zemes maršals vai lielhet- manis. Ivans Hradičs piedalījies visos Ķišku vectēva karagājienos pret krievu kņaziem un tatāru hāniem. Karavadoņa ikdiena Ivanam Hradi- čam bijusi par šķērsli nokārtot dzīvi un izveidot ģimeni. Karavīra slavas viņam arvien bijis par maz, bet gadi skrējuši un nomainījuši cits citu kā īsās ziemas dienas. Nomira slavenais Ķišku vectēvs, novecoja Hradičs, viņa rokai par smagu kļuva zobens. Izbijies, ka dzīve jau beidzas, Ivans Hradičs dedzīgi ķērās lūkot pēc sievas. Viņš apprecēja vecmeitu Strumilaiti, sava aizbildņa Ķiškas tālu radinieci. Cilvēki runāja visādi. Vieni apgalvoja, ka sieviete bijusi slimīga, citi — ka pārāk vecai nākušas dzemdības.

Šā vai tā, Hradiča sieva dzemdībās mira, un tēvs nosauca meitu par Ālu Risi — Sarkano Lūsi. Vecīgais tēvs mēdza teikt, ka šis vārds viņam atsaucot atmiņā naktis starp kaujām, sāpošas brūces, aukstumu, slāpes, zvaigžņotās debesis un trakoto ilgošanos mīlēt sievieti un tikt viņas mīlētam. Trīs gadus Ālu Risi audzināja tēvs. Pēc tam viņš nomira. Par bārenes aizgādni kļuva Petrs Ķiška, tas pats Traku kastelāns, uz kura mirstīgo atlieku izvadīšanu Kiprijons bija aizbraucis. Mirdams Petrs Ķiška meitenītes audzināšanu uzticēja tam savam dēlam, kuram bija vectēva vārds, — Sta- nislovam. Tēva novēlējumu viņš pildīja no visas sirds. Iesākumā viņš turēja Ālu Risi par mazo māšeli, vēlāk — par īstu meitu. Visticamākais, ka viņš nekad nav pieprasījis, lai Āla Rise dzīvotu pēc visu atzītiem dzīves likumiem. To Kiprijons sajuta, kad Stanislovs Ķiška, pagalmā noskaidrojis, kādu joku izspēlējusi viņa aizbilstamā, atgriezās dzīru zālē. Viņš nelūdza piedošanu Ievai un Kiprijonam par Ālas Risēs vieglprātīgo izrīkošanos. Viņš nemēģināja pārliecināt viesus, ka tā ir tikai dumja meitenes nerātnība, tikai tīrie nieki, kurus nav vērts ņemt galvā. No malas raugoties, šķita, ka viņš atzīst: Āla Rise aizbēgusi no kāzu nakts, labi apzinādamās, ko viņa dara. Taču aizbildnis nedusmojās uz viņu un nesolījās viņu sodīt — viņš ne vārdiņa nebilda par savu aizbilstamo: sēdēja pie galda bēdīgs, acis nodūris, ar diviem pirkstiem berzēdams kreisos deniņus. Kiprijons nenolaida 110 Stanislova acu. Atmiņā atkal un atkal atkārtojās agrā rīta aina: Āla Rise pielec kājās, izdrāžas no lapenes, aizskrien cauri dārzam un nozūd sakrēslī aiz kailajiem krūmiem, aiz klēts pakša… Stanislovs Ķiška bija vecāks par Kiprijonu, daudz posta un nelaimju dzīvē izbaudījis, stipri noguris, un Kiprijons sajuta, ka viņam jāpieiet Stanislovam klāt, jānomierina viņš un jāpasaka, ka pie tā, kas no rīta noticis, neviens cilvēks nav vainīgs — Āla Rise rīkojusies tā, kā Dievs viņai licis.

Kiprijons piegāja pie Stanislova. Taču tūdaļ aptvēra, ka izrunāt Dieva vārdu šajā mirklī viņš neuzdrošināsies. Uz mēles bija vārdi: viņa atvadījās 110 manis un aizbraukdama neko sliktu nav vēlējusi. Bet vai Kiprijons šādus vārdus Stanislovam varēja pasacīt? Viņš būtu nospriedis, ka Kiprijonu ar viņa aizbilstamo patiešām saista slepena, neglīta mīlestība.

Kiprijons draugam neko neteica. Stanislovs sēdēja, Kiprijons viņam aiz muguras stāvēja: viņš lika plaukstas draugam uz pleciem, cēla, atkal lika un pats nesaprata — vai viņš mierina uzticamo draugu, pārdzīvo līdz ar viņu vai pārmet viņam, ka sīkumu dēļ viņš tik sašļucis. Nepagriezdams galvu, ne acu nepaceldams, Stanislovs drūmi sacīja:

—   Ja es nebūtu atbraucis uz tavām kāzām — nebūtu bijis labi, atbraucu — vēl sliktāk. Es te līksmojos, bet mans brāļuks varbūt šajā brīdī mirst, varbūt pārbraucis vairs nesastapšu viņu dzīvu… Kāpēc, tu pasaki, Dievs neturas pie kārtības, kāpēc citam jāmirst tik jaunam?

Sievietes, kuras sēdēja pie galda tuvāk, elpu aizturējušas, sāka blenzt uz Stanislovu Ķišku. Viņas, liekas, brīnījās, ka šajā mirklī var arī nedomāt ne par Alu Risi, ne par viņas bēgšanu naktī no kāzām. Strauji pie Kipri- jona un Stanislova pienāca Mikalojs un bažīgi jautāja:

—    Par ko jūs abi runājat? Kas noticis?

Mikalojs vērsās ar jautājumu gan pie Stanislova, gan pie Kiprijona, tomēr skatījās vienīgi uz Kiprijonu. Kiprijons aizgrieza skatienu un neatbildēja, un Mikalojs, noliecies vecākajam brālim pie auss, nepiekāpīgi atkārtoja jautājumu:

—    Ko tu viņam pateici, brāl?

—   Neko! — Stanislovs sadrūmis atbildēja.

Mikalojs izslējās, pēkšņi uzsita ar plaukstu Kiprijonam pa muguru un skaļi iesmējās.

—   Neklausies, ko Stanislovs runā! Mūsu brālis izķepurosies. Kad krustīsim tavu pirmdzimto, arī viņš dancos krustabās. Āla Rise arī dancos! Viss būs labi, galvu lieku ķīlā!

Izdzirdušas pieminam Alu Risi, tuvumā sēdošās sievietes kļuva možākas, atžirga un vieglāk ievilka elpu — nu jā, viņām taisnība, neviens kāzinieks pašlaik nevar domāt ne par ko citu, tikai par Alu Risi. Skumju pilna kāda viešņa nopūtās.

—   Ak!… Āla Rise šobrīd brauc un traucas… Zirgi sprauslā, bet karietē viņa pavisam viena… Gar ausīm svilpo vējš, cauri mākoņiem atspīd saule… Ceļš ir tāls, brauciens garš!… Sarkanais Lūsis laižas pāri laukiem, cauri mežiem —jauna, skaista, svabada!… Kleitai apkakle krokaina, sniega baltumā… Kažoks dzeltens… Bajārmeita! Vienīgā īstā bajārmeita, es to saku ar sāpošu sirdi…

Otra sieviete piebilda:

—   Patiešām — vai tad vīri mums ir bajāri, vai mēs esam bajāru sievas? Līksmojamies un tempjam miestiņu, itin kā nekas, nu, itin nekas vakar dārzā nebūtu noticis!…

Sieviešu vārdi Kiprijonam dūrās dziļi sirdī. Viņam šķita, ka viešņas bajārietes ilgojas pēc aizgājušajām jaunām dienām, pēc tiem laikiem, kad viņas bijušas skaistas, varen cienījamas, pārpilnas gaišu sapņu, nevienam neaizsniedzamas — viscītīgāko pielūdzēju viena rupjāka vārdiņa dēļ viņas atgrūdušas nost. Kiprijonam likās: visi viesi bajāri šajā rītā apjautuši, ka viņi dzīvo neglītu, melīgu, viltus un nepatiesību — gluži kā kožu — sakapātu, neko vairs nevērtīgu dzīvi. Kiprijonam likās: šajā rītā visi bajāri ilgojas pēc zaudētās pašcieņas, skaidras sirdsapziņas, cēla mērķa un dižena varoņdarba visas kunigijas labā. Viešņas un viesi daudzināja Ālas Risēs bajārisko lepnumu ar skaudību un aizvainojumu, ka paši tik viegli samierinās ar nekauņām, un Kiprijons ticēja, ka šie vārdi teikti no visas sirds, nerēķinoties ne ar ko, jo stiprāk viņš ticēja tāpēc, ka arī viņa tuvinieki, šie cilvēki, kurus visvairāk vajadzēja sāpināt jaunavas aizbēgšanai kāzu naktī, runāja par Alu Risi ar godbijību. Kiprijona tēvs, saskandinādams ar gal- dabiedriem kausu, nobirdināja asaru.

—   Vakar viņa, zīlītes sirsniņa, gaidīja, līdz pašai naktij gaidīja — varbūt pamodīsies mans pašlepnums, varbūt uzcirtīšu galvā cepuri un dragāšu mājās. Nesagaidīja — viņa aizbrauca pati… Ciemiņi mīļie, kristieši dārgie! Nekaunīga izrīcība mums cērtas acīs, mums tāda nav pierasta, tas tiesa. Mēs ar to lepojamies! Sakām — mēs esam lietavieši! Bet arī paši sevi cienīt mēs neesam paraduši — neesam paraduši, nē, ja tik stipri jūsmojam par lepnu jaunavu. Ko tu padarīsi — iedzersim sasodīto sīvo, klusībā čāpstināsim vienā mierā, ka mēs esam žemaiši, ka mēs esam lietavieši,— čāpstināsim, to jau mēs dūšīgi darīsim… Nepavisam mēs sevi nenosodīsim!

Antans Dvarčūns klīda pa dārzu, slaistījās pa zāli no kakta uz kaktu, neuzdrošinādamies pacelt acis uz cilvēkiem. Visticamākais, ka viņš centies ieraudzīt meitas kāzas ar lepnās, pašcieņas pilnās, bārenes likteni izcietušās bajārmeitas acīm — kam šīs kāzas viņai likušās līdzīgas? Ko viņa nodomājusi par Dvarčūnieni, viņa sievu, par Dvarčūnu ģimeni un visu viņu dzimtu? Visiem rokas nomazgātas piena baltumā, bet no dvēseles — laidara smaka sitas degunā…

—   Sarkanais Lūsis, Sarkanais Lūsis, — ar godbijību un sirdssāpēm Dvarčūns atkārtoja Alas Risēs vārdu — atskan viņas vārds, un sarkana, koša meža zvēra spalva sāk rēgoties acu priekšā.

Dvarčūna dēls Sigismunds pienāca pie tēva un aizkaitinātā balsī ātri sāka runāt, ka šī nolādētā čigāniete vēl nebūšot paguvusi tālu aizbraukt, vīri zirgos vienā rāvienā viņu varētu panākt un pārvest atpakaļ muižā, un viņas bēgšanu visi uztvertu par joku, bet viņas ķeršanu — par kāzinieku rotaļu.

Dvarčūns skumji caur pieri un strupi paskatījās uz dēlu un pusbalsī teica:

—   Nekad neko vairs nevarēsi panākt, dēls! Godu pazaudēt viegli, to atgūt atpakaļ — grūti…

Apaļā un izburbusī Sigismunda seja piesarka, acīs viņam uzliesmoja niknums.

—   Es nevēlos būt brālis līgavai, no kuras kāzu naktī aizbēgusi sazin kāda čigāniete! Es nevēlos! — dēls iešņācās tēvam ausī, un tēvs, spēji atslējies, acis iepletis, blenza uz dēlu, cieši sakodis lūpas. Ar katru brīdi tēva seja kļuva bālāka.

—   Nepūlies, mani tu neapmānīsi, — dēls teica. — Tagad negods krīt arī uz tevi, jo tu esi līgavas tēvs. Mūsu vīriem jāpanāk šī čigāniete, jāpanāk!

Dvarčūns klusi viņam atbildēja:

—   Pakaries pie ābeles zara, tad tu vairs nebūsi līgavas brālis! Visi pārējie pūliņi velti būtu izšķiesti, dēls!

Kiprijons sajuta krūtīs nelabumu. Viņš no visas sirds nožēloja, ka bija dzirdējis Dvarčūnu sarunu. Kopš šī brīža viņš vairs nevarēja zālē atrast mieru, katru, kurš uz viņu paskatījās, viņš turēja aizdomās, ka tas viņam dvēselē ierauga kaut ko nelāgu. Kiprijons izgāja laukā, aizgāja gar dārza malu, biezajos krūmos meklēja vienatni un vēlējās no visiem paslēpties. Kāpēc viņš gribēja paslēpties? No kā? Tobrīd Kiprijonam galva plīsa pušu no pretrunīgām domām, un viņš nevarēja aptvert, kas viņam dvēselē notiek. Šobrīd viņam ir skaidrs: tolaik pirmo reizi mūžā viņš izbijies no sevis un agrāk nekad nepārdzīvotās sajūtas, ka viņa nākotne nebūs tāda, kādai viņš gatavojies un kādai licis pamatus. Sigismunds Dvarčūns viņam bija licies nelietīgs cilvēks — truls, nemākulīgs un agresīvs pašlabuma meklētājs. Sigismundam nebija nekādas daļas, kāds cilvēks ir viņa māte, viņam nebija nekādas daļas par tēva un māsas sirdssāpēm, viņam vienīgi rūpēja, lai mājnieki viņu neapkauno, nesasmērē Dvarčūnu labo vārdu, netraucē viņam kļūt par ietekmīgāko mērnieku apriņķī, iedzīvoties svešās muižās, sakrāt mantību un pakāpties augstos amatos. Kiprijons drudžaini sev jautāja: kas mani sagaida, par ko es kļūšu, vai arī es kritīšu tik zemu? Nē, nē, ar prātu viņš aptvēra, ka tāds kā Sigismunds nekad viņš nekļūs. Kopš mazotnes mācīdamies un cenzdamies saprast Dieva, dvēseles un apkārtējās pasaules vienotību, Kiprijons bija izveidojis cildenu pasaules izpratni. Tas vēl nav viss, viņš bija ticējis, ka dzimdams viņš no vecākiem mantojis ilgas pēc tīras sirdsapziņas, alkas cīnīties ar savu nezināšanu un zemiskām iekārēm. Taču tobrīd, noslēpies dārza malā, viņš juta neizskaidrojamu, ne ar ko, liekas, nepamatotu nemieru: es slīdu nost no tikumības ceļa, es kļūstu arvien sliktāks un sliktāks… Kiprijons nevarēja atcerēties nevienu tādu gadījumu, kad savas rīcības dēļ viņu būtu mocījusi sirdsapziņa. Un tas bija pats briesmīgākais! Viņš juta sevi esam mazu, bezvainīgu jēriņu, kas, saimnieka vests uz nokaušanu, priecīgi spriņģo. Kurš bija šis saimnieks, kas bija vārdā tam spēkam, kas viņu grūdis uz maldu ceļiem un bojāeju, viņam pašam to nezinot? Un Kiprijonam atplaiksnījās galvā: mani centieni… Viņš bija atteicies no sava mērķa nodibināt paša spiestuvi. Viņa sapni darīt cildenu darbu visu lietaviešu labā nolaupījusi mīlestība uz Ievu un vēlēšanās, lai viņam būtu ģimene un bērni. Pēc iepazīšanās ar Ievu Dvarčūnaiti visi citi mērķi pārvērtušies par blakus lietām, tāpēc atliekamām. Tikai kāzu svinības, raugi, vēl nemaz nav beigušās, bet sirdī jau ielauzusies nojausma, ka arī ģimenes laimi viņam nav lemts izbaudīt… Vai Kiprijons to grib vai negrib, viņa sirdi būs ieslēpusies ne tikai mīlestība uz Ievu, bet arī ilgošanās pēc Ālas Risēs — slepena, grēcīga, varbūt pat pazudinoša…

Pēc divām dienām kāzas beidzās, pēdējie viesi jau saposušies braucienam uz mājām. Kamēr sievastēvs vēl reizi izkratīja savas sirdssāpes Kipri- jona tēvam, kamēr abi atvadījās, Kiprijons vadīja nogurušo un noskumušo māti līdz pagalma vārtiem. Te māte pēkšņi satvēra viņu aiz rokām, ievilka tukšajā karietē, aizcirta durtiņas un, pieliekusies viņam pie pašas sejas, sāka čukstēt:

—   Dēliņ, neņem pie sirds, es tevi lūdzu — neko neņem pie sirds! Viss ir tikai pļāpas, acu apmuļķošana, sirds pamudināšana uz sava tuvākā slepkavošanu. Tu vairs neesi puika, tev ir divdesmit astoņi, tev jāzina, ka visiem izdabāt nav iespējams. Dievs pasarg, necenties visiem izdarīt pa prātam! Turies tikai pats pie sevis, lai tikai tev būtu labi!…

Kā sastindzis Kiprijons klausījās mātē. Mūždien viņa dzinusi viņam galvā svētās dzīvotprasmes likumus, devusi padomu būt lietišķam, turēt skaidru prātu un visu dzīvē novērtēt bez divkosības, viņa bija vēlējusies, lai dēls būtu vismaz kaut cik savtīgāks, — bieži viņai pasprucis: zebenieks zirgam nav nasta; kad runā nauda, patiesība klusē… Kiprijons nojauta: tā teikdama, māte tik daudz vis nerādīja atklātībā cilvēku netikumus un tik daudz tos nenosodīja, cik viņu, savu dēlu, mācīja no šiem netikumiem nebaidīties. Taču, ka māte viņu būtu mācījusi šitik atklāti atmest ar roku uz citiem cilvēkiem, Kiprijons dzirdēja pirmo reizi. Apjucis viņš nomurmulēja:

—   Māt, tagad es vairs neesmu viens, esmu precējies…

Māte viņu pārtrauca:

—   Ja būs labi tev — labi dzīvos gan tava sieva, gan tavi bērni! Nekad neizlaid no prāta: skaties tikai uz sevi, tikai uz sevi, dēliņ!…

Vecāki aizbrauca. Kiprijons stāvēja pie vārtiem un skatījās, kā pa ceļu attālinās viņu kariete un tai nopakaļ aizkūp putekļu mākoņi. Tagad māte viņa atmiņās rēgojās blakus uzpūtīgajam un cilvēku ienīstajam Sigismundam

Dvarčūnam, un Kiprijonam aizžņaudza kaklu aizvainojuma un kauna asaras. Pasaule likās tukša un baiga. Kiprijons sev drudžaini jautāja: kas noticis mātei, kāpēc viņa tāda kļuvusi? Vai novecojusi, pagurusi no posta, nelaimēm, cilvēku intrigām un mūžīgajām sāpēm sirdī? Bet varbūt visu mūžu viņa nav varējusi paciest cilvēkus, tikai rūpīgi no citiem to slēpusi? Vecāku kariete nozuda aiz pērnajā kūlā brūnējošā paugura, tikai pelēki putekļu mākuļi kādu laiku vēl kūpēja gar zemi pāri pauguram. Jūtīgās, taisnīgās un augstsirdīgās sievietes slava, kura līdz šim bija apvijusi mātes galvu, Kiprijona acīs sāka bālēt… Vienlaikus viņš mēģināja pārliecināt sevi, ka mātes vārdi, teikti atvadoties, bijuši tikai noguruma un vājuma sekas — māte pārdzīvo, ka viņas dēls ienācis Dvarčūnu ģimenē negaidāms un nevēlams, ka no viņa kāzu nakts aizbēgusi jaunava un varbūt nekad mūžā dēls nebūs laimīgs; mātei vairs nav bijis spēka savaldīties, un viņas sirdī iešļācies žultains ienaids pret visiem…

. Vēl jāpaiet krietni ilgam laikam, lai Kiprijons palēnām sāktu saprast, kāda dzīves nejēdzība pavērusies viņa kāzās. Cilvēki iet un kustas, satiekas, un taisnīgumu viņu dzīvē gandrīz nekad tu, cilvēk, nevarēsi ieraudzīt,— tikai vēlāk, kad biedrošanās izļoga un sašķoba te viena, te otra cilvēka likteni, skaidra top gudrība, kuru mēs saucam par patiesību par dzīvi.

Būdra Karinčūte, Dvarčūnu virskalpone, kuras pārziņā, Dvarčūnie- nei no viesiem noslēpjoties, bija palikušas visu pieliekamo, kambaru un klēšu atslēgas, kāzu nakti par visiem vēlāk gāja gulēt un par visiem agrāk cēlās. Trešajā kāzu rītā, pirms pašas gaismas svīdas, Kiprijonam vēlāk atstāstīja Būdra Karinčūte, iedama pāri pagalmam, viņa satikusi Alu Risi. Pagalmā vēl plīvojis mijkrēslis, no zemes cēlusies migla, Āla Rise pavīdējusi Būdras acīs un tūdaļ pazudusi kā duļķains ūdens pelēkajā miglā. Taču Būdrai iespiedies atmiņā, ka Āla Rise izskatījusies nosvīdusi, teju vai teciņiem skrējusi un vaļā atmestais kažoks viņai slīdējis nost no pleciem. Rokās viņa nesusi dažas tumšas lietas, viena no tām, kā Būdrai izskatījies, varējusi būt ceļasoma — iegarena, plakana, ar lokā izliektu turekli. Būdrai iešāvies prātā: šai meičai velns galvā! Nebijis Dvarčūnienes vakardienas riebīgā izlēciena, Būdra nešaubīdamās būtu Ālu Risi panākusi un pajautājusi, ko viņa darot, vai viņai nevajagot palīdzēt. Taču viesi bija Dvarčūnienes sakaitināti un aizskarti, un Karinčūte baidījusies viešņai uzbāzties, lai vēl vairāk nesaniknotu ciemiņus. Būdrai iešāvies prātā rīkoties citādi. Viņa zinājusi: vecie Tvirbuti neguļ, varbūt viņi nav gulējuši visu nakti — kreisā spārna tukšā flīģeļa galā, kur atrodas viņu istaba, cauri miglai blāvi līpi- nājusies uguntiņa. Karinčūte tūdaļ aizskrējusi un pieklauvējusi pie Tvir- butu istabas durvīm. Tvirbuti uzklausījuši Būdru un skatījušies viens uz otru, ne vārda neteikdami. Satriektā Būdra sacījusi: es negribēju traucēt jūsu mieru, es gribēju pastāstīt Dvarčūna kungam, bet, jūs jau to nezināt, no viņa nebūtu bijis nekāda labuma, viņš tikai būtu uzpūties un atcirtis: "Mana sirdsapziņa ir tīra, un, kur meitas staigā, nav mana darīšana!"

Tvirbuti turpinājuši skatīties viens uz otru un klusējuši, tā Kiprijo- nam vēlāk stāstīja Būdra. Kalponei sameties neomulīgi, un viņa izgājusi no istabas nodomādama: lai viņi paši zinās! Būdra jau gājusi ārā no garā gaiteņa, bet pēkšņi iedomājusies par Ievu, saimnieka meitu, kurai viņa stipri pieķērusies. Būdrai licies: šī meiča, ja viņa aizbēgtu, visstiprākās sāpes varētu būt nodarījusi Ievai. Nu, ka šīs meičas bēgšanas dēļ Ieva pārāk būtu pārdzīvojusi, es nedomāju, vēlāk Būdra stāstīja Kiprijonam, Ievai ir stingrs raksturs, tik viegli viņu nevar izsist no sliedēm, tomēr es nospriedu, ka viņas labā par Tvirbutiem, viņas vīramāti un vīratēvu, šo to slepenu es varētu uzzināt. Un Būdra atgriezusies pie Tvirbutu istabas durvīm. Kad viņa ieklausījusies, aiz tām joprojām valdījis klusums. Taču drīz kļuvusi dzirdama rosīšanās, mīksti soļi un Tvirbutienes balss:

—   Es, tēvs, skriešu un paskatīšos — varbūt tā kalpone stāsta patiesību!

—   Tu nemaz nedomā! — vecais Tvirbuts teicis, tā Būdra vēlāk stāstīja Kiprijonam. Tvirbutiene viņam neesot piekāpusies un apgalvojusi vīram, ka šai meitenei neko ļaunu nedarīšot — kritīšot viņai pie kājām, ar labu lūgšot, lūgšus lūgšot palikt kāzās vismaz līdz rīta gaismai, kamēr piecel- šoties kāzinieki.

—   Nekur tu neiesi! — Tvirbuts stingri noteica. — Visi viesi zina, ka savulaik esmu atteicies no dēla. Ko viņi nodomās, ja tagad mēs abi sargāsim viņu 110 negoda?

Tvirbutiene sāka raudāt.

—   Dievs, Dievs, kādi mēs esam vecāki!… Mūsu kāzās mana māte visas naktis nostāvēja pie vārtiem… Kad māte precējās, ari mana vecāmāte pa naktīm stāvēja pie vārtiem… Viņas bija mātes, īstas mātes!…

—   Tukšas runas! — gluži kā jucis Tvirbuts nosmējās. — Aizmuks vai neaizmuks kāda meitene no kāzām — kas no tā mainīsies? Kādu Kipra laimi viņa vairs var aiznest? Vai var būt laimīgs ķeceris, vai var? Dvar- čūniene izrīkojusies riebīgi, tomēr sirdī es viņu saprotu… Nav vairs reize mums, māt, dēla laimi sargāt — tā sen jau atdota velnam…

—   Tā nerunā, tēvs! Kiprs laulājās katoļu baznīcā!

—   Kā tu zini, ka katoļu? Vai tu biji tai baznīcā? Dvarčūniene izpļāpājās: tā vēl neesot beigta celt, neesot iesvētīta…

—   To ceļ pats Radvils, pils maršals — vai pat viņam tu vairs netici, tēvs?

—   Es neticu, nevienam es vairs neticu, pat kunigi tagad uz ķeceru pusi sliecas, — Tvirbuts klusi teica, tad nopūties viņš piebilda: — Ja tu te sāksi pa laukiem meičas tvarstīt, to pašu bridi es braucu mājās. To pašu brīdi!

Vēl vēlāk Kiprijons no mātes dabūja zināt, kas noticis Rietavā, kad pēc kāzām vecāki atgriezušies mājās.

Izkāpis no karietes, nemaz nepārģērbies, tēvs izložņājis mājas, izošņājis visas istabas, apstaigājis gan kūtis, gan staļļus, visu laiku izklaušinājis kalpus, vai mājās nekas slikts neesot atgadījies, kamēr viņš bijis projām. Aukas Alšienes istabā viņš ienācis tobrīd, kad māte jau atnākusi apsveicināties ar savu māmuliņu. Ieķērusies Alšienei krūtīs, māte raudājusi. Vēlāk viņa Kiprijonam stāstīja: es pārbraucu no Sirvjiem tik daudz izcietusies, tik stipri es kāroju izkratīt kādam savas bēdas… Tēvs, ieraudzījis māti Aukas Alšienes skavās raudam, tajā pašā mirklī, ar sievasmāti pat nesasveicinājies, izgājis no istabas. Kad bija pagājuši pāris gadu, dažas nedēļas pirms nāves tēvs Kiprijonam stāstīja: Elena raudāja, Auka viņai paijāja galvu ar savītušu, baltu roku — daudzus gadus neapgriezts, garais un sazilējušais īkšķa nags rāpās pa Elenas matiem kā zirneklis, kā milzīgs visu zirnekļu zirneklis; man uznāca nelabums, tik briesmīgs nelabums…

Vakarā tēvs nomazgājies pirtī, pārnācis istabā, izdzēris karstu piparmētru tēju un apgūlies par jaunu uzklātā gultā. Viņš gulējis nekustēdamies, plaši atvērtām acīm skatīdamies uz tumšajiem logiem un uz istablietu atspīdumu tajos. Māte nopūtusi uguni un arī apgūlusies. Tēvs teicis:

— No šķīstītavas, vienīgi no šķīstītavas, nevis no nāves es baidos, māt! Mirdams es ciešanas necietīšu, es miršu viegli, nekas man nesāpēs. Es kļūšu arvien vārgāks, māt, un vārgāks — es lēnām atdzisīšu, un dzīve būs galā… Arī tagad man kājas līdz ceļgaliem aukstas…

Māte piecēlusies gultā sēdus un aptaustījusi viņam kāju pēdas — tās patiešām bija aukstas kā ledus, un māte ilgi trinuši, līdz tās atsilušas.

Nākamās dienas pievakarē uz tēva muižu atbrauca Jozaps Svirgailis, Rietavas karvedis, plecīgs un bārdains vīrs, tēva labs draugs, kopā ar savu sievu. Lielajā istabā, kur kurējās kamīns, sapulcējās daži tuvākie kaimiņi un daudzi mājas ļaudis: vagars Motiejs, staļļu puisis Benedikts, bitenieks, dzirnavnieks un priekšstrādnieki. Visi jutās nepiespiesti, izprašņāja Tvir- butus par ilgo braucienu uz Kiprijona kāzām, par vedeklu, vedeklas vecākiem, viņu muižu un dzīves ieradumiem. Tēvs lēja kausos miestiņu un daudz stāstīja par kāzām. Viņš lielījās, ka uz kāzām esot sabraukuši daudzi godājami vīri — Petra Ķiškas bērni, dažs labs jauneklis no Dubro- vieku, Valāviču un Hlebāviču dzimtas. Pie altāra jauno pāri esot vedis valsts mantzinis Jons Hornastajs — žēl, ka neesot atbraucis arī uz kāzu mielastu. Valsts kases sargātājs nobijās, tēvs jokoja, un baidījās rādīties man acīs, viņš domāja, ka man varbūt nepatiks viņa ieprecētā vedekla. Vedekla man patika, tēvs aizvien atkārtoja, skaista un braša vedekla, kopā ar Kipru, kā rādās, varēs iet caur uguni un ūdeni.

Reižu reizēm tēvs spēji apklusa un cieši nolūkojās uz Auku Alšieni. Viņa klausījās tajā izklaidīgi un piedodoši vīpsnādama. Vecs, mūžā siltu un saltu pieredzējis cilvēks katru dzirdēto vārdu par tīru zeltu nepieņem. Cilvēks, kas labi pazīst dzīvi, pēc stāstītāja balss, acīm un izturēšanās nojauž, kad viņš runā patiesību un kad pūš miglu acīs. Un tēva balsī Alšiene, visticamākais, saklausījusi slēpjamo pārestību un ar bezbēdību aizsegto sirdssāpi. Sievasmātes izklaidīgā un piedodošā vipsnoņa tēvam krita acīs un dūrās sirdī. Tēvs nc ar vārdiņu neieminējās ne par Dvarčūnienes riebīgo izrīcību, ne par to, ka dēla kāzu naktī aizbēgusi jaunava, taču, jo tālāk, jo vairāk viņš baidījās, ka Auka Alšiene nojauž, bet varbūt par droši zina, kas noticis viņa dēla kāzās. Auka Alšiene tēvam vienmēr bijusi nepatīkama un aizdomās turama sievele. Viņš viņu nav cietis kopš jaunības. Cik tālu tēvs atceras, Alšiene audzējusi nagu uz labās rokas īkšķa. Bērnus baidīdama, viņa bieži pusčukstus mēdza teikt: zem šī naga es glabāju papardes ziedu, tas ir brīnumains, tādēļ es labi zinu, kā drīkst un kā nedrīkst dzīvē rīkoties. Kamēr Auka bija jaunāka un stiprāka, pie viņas nāca cilvēki pat no tāliem ciemiem, parasti sievietes, — izsūdzēja viņai savas bēdas un lūdza dot padomu un pamācību vai uzminēt nākotni. Klīda valodas, ka Alšiene patiešām varot uzminēt nākotni un pasakot patiesību par cilvēka dzīvi. Kiprijona tēvs šīs runas neņēma pie sirds. Alšienes gudrību viņš uzskatīja par tukšām pagānu burvestībām, kuras viņa pārmantojusi no saviem vecākiem un vecvecākiem. Par Alšienes pamācībām, padomiem un pareģojumiem Jurģis Tvirbuts bieži zobojās. Ar laiku Auka Alšiene kļuva vecāka un sakritās, arvien ilgāk viņa gulēja aizmigusi vai arī snauduļoja. Tikai rīta laikā viņa staigāja skaidru galvu: iekūra uguni, izvārīja zupu, izcepa cepeti un salika ēdienu aizkrāsnē. Pēc tam viņa atkal atgūlās gultā, apspraudījās ar spilveniem un snauduļoja, tabaku svērdama, augu dienu. Ja gribēji pamodināt, kā dzeguzei vajadzēja iekūkot viņai ausī. Bliez ar nūju pa grīdu, plēs podus, cērt ciet durvis, drebini sienas vai logu rūtis — Alšiene nepamodīsies. Klusi klusītiņām iekūkojies kā dzeguzīte — viņa tūdaļ uztrūksies un pavērs acis, tūdaļ sāks tev skaidrot, kur viņas vārītais vai ceptais ēdiens nolikts. Ko gribēja, to Alšiene gan dzirdēja, gan manīja, ko negribēja, to laida gar ausīm. Cik Alšienei bija gadu? Viņas trīs vecākās meitas jau mirušas, un vienai no viņām, kad mira, bijis gandrīz jau sešdesmit. Tātad Auka Alšiene kāpusi vismaz jau devītajā desmitā. Kiprijona tēvam citkārt šermuļi noskrēja pa muguru: varbūt šī sievele nav Dieva ziņā, varbūt viņa tā pusaizsnaudusies dzīvos mūžīgi mūžos — nekad neslimodama, ne par kādām sāpēm nesūdzēdamās un no nāves nebaidīdamās?

Tā nu tovakar Auka Alšiene klausījās tēva stāstījumu snauduļodama, bez mitēšanās izklaidīgi un piedodoši vīpsnādama. Tēvs kļuva aizvien nemierīgāks un arvien stiprāk sāka baiļoties. Pēkšņi viņš apklusa un ilgu laiku lūrēja uz sievasmāti, uz viņas nobālušo un vīpsnājošo seju. Māte stāstīja: šajā vakarā viņa pirmo reizi esot ieraudzījusi, ka galva tēvam tik tikko manāmi purinās. Vēlāk viņam galva purējās arvien izteiktāk un iz- teiktāk.

Beigu galā tēvs tajā vakarā tā bija saskaities, ka, pievirzījies tuvāk mātei, viņš, ciemiņiem nedzirdot, nomurmināja:

—   Tālāk stāsti tu! Es vairs nevaru dabūt laukā ne vārda.

Noraizējusies māte pusčukstus pajautāja:

—    Kas tev noticis? Vai tev atkal salst kājas?

—    Man salst sirds! — tēvs atcirta.

Naktī viņš nevarēja aizmigt, vārtījās no viena sāna uz otru, žēli pūta, dusmīgi sēca un kā jucis ķiķināja — acīm redzami viņu vajāja smagas domas. Māte brucināja viņa salstošās kājas, sildīja ar karstu pelnu kulītēm un klāja viņam virsū kažokus. Piepeši tēvs ierunājās:

—   Māt, Elenīt, es drīz miršu — tie nav mani tukši vārdi, tā notiks, — un es vēlos atstāt mājas sakārtotas, vēlos atstāt tās tīras un pieskatītas! Es lūdzu, nogriez mātei nagu, tas ir mans vienīgais lūgums — pēdējais. Mani nomoka sirdsapziņa, es nevaru sev piedot, ka tik garus gadus esmu pieļāvis viņai to audzēt. Simt gadu Dievs mani nelaidīs ārā no šķīstītavas, ja tu neizpildīsi manu lūgumu, Elenīt! Es esmu tevi mīlējis un mīlu vēl aizvien, arī tu atbildi man ar mīlestību — nogriez mātei nagu, palīdzi man izpelnīties Dieva piedošanu…

Māte neuzdrīkstējās Alšieni, savu māti, piespiest ar varu, neuzdrīkstējās ne ieminēties viņai, lai viņa griež nost īkšķa garo nagu. Par dzīvi mājās pēc atgriešanās no Širvju muižas, no kāzām, māte Kiprijonam stāstīja maz ko. Visbiežāk, ja tikai valodas pavērsās uz tās vasaras un rudens mēnešu pusi, māte apklusa, novērsa skatienu un ķērās pie kāda darba. Bet arī pēc tā, ko viņa reižu reizēm gribot negribot bija izmetusi, Kiprijons saprata, cik lielas ciešanas mātei tolaik bijušas.

Es esmu tevi mīlējis un mīlu vēl aizvien, arī tu atbildi man ar mīlestību — nogriez mātei nagu, palīdzi man izpelnīties Dieva piedošanu… Šos tēva vārdus māte atcerējās allaž. Tēvam galva purējās arvien stiprāk un stiprāk. Māte juta: tēvs sācis runāt par miršanu nevis aiz dvēseles vājuma un nevis pabaidīt gribēdams, ļo tālāk, jo stiprāk viņa ticēja, ka šie viņa vārdi patiešām ir tēva pēdējā vēlēšanās, kas viņai jāizpilda, ko izpildīt ir viņas pienākums, ja negrib pirms nāves vīru sasāpināt un iesēt viņam sirdī aizdomas, ka viņa nekad nav viņu mīlējusi no visas sirds. Tēvs bija nelokāms. Savu pēdējo vēlēšanos viņš nekad vairs mātei nav atkārtojis. Nekad viņš nav apvaicājies, kamdēļ viņa šo lūgumu nepilda un nepilda, nav skaidrojis vilcināšanās iemeslus. Tēvs gaidīja, ka māte rīkosies, klusi un pacietīgi. Un tas māti nomocīja visstiprāk. Bieži viņa sajuta ciešu, dziļi viņai dvēselē ieurbušos vīra skatienu, un sirds viņai pagura, sāka pārvērsties ledū. Kaut tēva acīs viņa dažkārt būtu ieraudzījusi vismaz mēmu pārmetumu!… Diemžēl… Tēvs skatījās uz viņu, itin kā vismaz pirms nāves būtu vēlējies nokļūt pie nemaldīgas apjēgsmes: kādu cilvēku es visu mūžu esmu mīlējis, kāds cilvēks man visu mūžu apliecinājis, ka mīlot mani tikpat stipri?

Taču, kā no mātes stāstiem un īsajiem izteicieniem Kiprijons sapratis, viņai ne domas nav bijis piespiest māti ar varu, lai tā nogriež garo nagu. Lai arī stipri viņai laupījušas spēkus šaubas un sirdsēdas, māte noturējusies pretim kārdinājumam lietot pie mātes varas darbus. Viņai nekad ne prātā nav ienācis, ka māte būtu kaitējusi ģimenes laimei. Viss, ko māte darījusi, darīts, vien viņai, viņas vīram un viņas bērnam labu gribot. Un, ja kādreiz mūžā visi trīs kaut vai īsu sprīdi bijuši laimīgi, par to jāpateicas arī mātei Alšienei, viņas cēlajai sirdij un varbūt arī papardes ziedam, ko viņa slēpusi un sargājusi zem garā naga.

Tūlīt pēc Jaunā gada, ziema mēneša otrajā pusē, mājnieki saņēma no Kiprijona vēsti, ka viņa sieva Ieva laidusi pasaulē dēlu, kas nokrustīts Petra vārdā. Māte aiz priekiem nav zinājuši, ko darīt, un aizvien teikusi tēvam: laimīgs būs viņu dēls, laimīga būs viņu vedekla — ar mīlestību un saticību, ar veselīgiem bērniem abi atspēkošot ļaunos pareģojumus. Rāma prieka apskaidrotu seju šajās dienās staigājis arī tēvs. Taču tieši tajā laikā, kad dzīve, liekas, atkal bija noskaidrojusies, kad laiks, liekas, jau nomierinājies un apremdējis abiem vecākiem daudz pārcietušo sirdi, nācis notikums, pēc kura tēvs vairs nav atguvies un ticis uz kājām…

Šis sveču mēneša sākuma vakars bija auksts un ar stipru salu, un daudzi mājnieki vakarēt sanākuši goda istabā ar kamīnu — siltāko patvērumu visā muižā —, toreiz šeit ielaiduši pat āra sargātāju suni. Piepeši tas iesmilkstējās un nobijies sāka glausties tēvam pie kājām, un visi tūlīt ieraudzīja, ka no kamīna dūkdama, kaukdama izkritusi uguns — tās garā, sarkani zilganā mēle lēnām lidoja apkārt istabai, aplaizīja visas maliņas un, baigi noblīkšķēdama un pērkona balsī nodunēdama, atkal ielocījās atpakaļ kamīnā. Brītiņu visi mājinieki sēdēja sastinguši un valodu zaudējuši. Pirmais atguvās tēvs. Viņš pielēca kājās, palēnām, gluži kā kaut ko baidīdamies, gāja gar sienām un ar roku pieskārās lietām, kuras nupat bija nolaizījusi uguns. Nekur neko uguns nebija apdedzinājusi vai vismaz apkvēpinājusi. Pat drēbes, kuras piekārtas pie sienas, uguns aplaizījusi, nebija apsvilušas. Neko nevarēdams saprast, tēvs atkal palika nekustīgi savā vietā. Pilnīgā istabas klusumā tikmēr atskanēja Aukas Alšienes satrauktā čukstoņa:

—   Svētā Gabija dārgā, gulos un ceļos, un tavu vārdu slavinu…

Platām acīm tēvs noraudzījās sievasmātē, un viņa seja sāka bālēt, bet

galva — stipri kratīties. Turpmākie notikumi risinājās ārkārtīgi strauji. Dažos soļos tēvs pielēca klāt Aukai Alšienei, sagrāba viņu ap vidu, izcēla no pītā krēsla, vieglu un izkaltušu kā skaidu aiznesa pie kamīna, īdēdams un stenēdams nesakarīgus vārdus, viņš iespieda sievasmātes labās rokas dilbu padusē, bet delmu ar īkšķi, ar šo garo nagu, iebāza ugunī, kura atkal dega, rāmi plīvodama. Uz acumirkli mājniekiem sirdi caururba spiedzīgs, sāpju pārpilns vecās sieviņas kliedziens.

Skaidrs, ka neviens no mājniekiem šajā mirklī tēva ādā ielīdis nebija, neviens viņa domas lasījis nebija. Mājas ļaudis tikai redzēja tēva kustības, dusmu pāršķobīto seju un vājprātā kvēlojošās acis, dzirdēja viņa izteiktos vārdus:

—   A-ā-ā-ka, nolādētā, tu nenobursi manu mazdēlu, tu viņu nepārdosi velnam, ragana!… Ar rupuci tavā sirdī cauri! Āmen!… Āmen!…

Tie, kuri redzēja notiekošo, varēja tikai minēt, kas tajā mirklī iešāvies tēvam galvā. Tomēr Kiprijons, kas nosēdēja pie tēva gultas viņa mūža pēdējās nedēļās, arī tagad uzdrošinās domāt, ka sapratis viņu.

Esi acīgs un ausīgs, esi modrs: izvairies no lūša acs, turi godā uguni, savā kāzu naktī neizlaid laukā nevienu jaunavu, nekad neatstum dzeguzes bērnus, mūžīgos bāreņus — pabaro tos… Simti un tūkstoši vēstnešu tev mīt visapkārt — saskati tos un piesargies no tiem… Domā, ja gribi, ka tie ir muļķīgi un smieklīgi, taču esi tiem pateicīgs, tie katru dienu tev atgādina: lai tavs dzīves ceļš būtu līdzens cik būdams, tev uzglūn viltus, meli, nodevība, zaudējumi un bojāeja: lai tavi centieni būtu pieticīgi cik būdami, nekad, nerēķinoties ne ar ko, netici, ka notiks tieši tā, kā tu vēlies. Raugi, par ko visu mūžu runājusi un joprojām runā Auka AlšieneL. Kādā reizē, ar kuriem viņas pareģojumu vārdiem runā pats Dievs vai Dieva griba? Ar kuriem buramvārdiem viņa pauž mīlestību uz Dievu? Nav, nav viņas gudrībā neviena kristietiska vārda, neviena!… Tvirbutam piedzimis mazdēls — viņa vecvecmāte, klau, jau runājas ar uguni!… Dievs atstūmis Alšieni no sevis, nošķīris no svētās nāves, un viņa trako znota mājās — ar burvestībām, lāstiem un pareģojumiem sadragā likteni visiem TvirbutiemL. Kungs Dievs, viņš, Jurģis Tvirbuts, svētā Kazimiera zemes uzcītīgs arājs, sējējs un pļāvējs, pats to neapzinādamies, turējis un tur savās mājās, gādājis un joprojām gādā par pagāni raganu!…

— Ā-ā-ā-ka, nolādētā, ar rupuci tavā sirdī cauri!… Āmen!… Āmen!…

Tēvam Kiprijons vienmēr bijis mīlams dēls — maldu ceļos nogājis, tomēr tuvs un dārgs cilvēks. Tēvs vienmēr par viņu rūpējies, viņa dēļ cietis, vienmēr priecājies par visniecīgāko panākumu viņa dzīvē. Un tomēr mirklis, kurā tēvs atteicies no dēla, tēvam bijis liktenīgs, tas savandījis viņa dvēseli uz visu mūžu. Kaimiņi, draugi un paziņas nekad skaļi tēvam nav pārmetuši par atteikšanos no dēla un atteikšanās dēļ viņu nav nosodījuši, gluži pretēji — bieži viņu mierinājuši un jutuši viņam līdzi. Tomēr viņu skatienā tēvs vienmēr nojautis mēmas aizdomas, nevēlēšanos atvērt viņam sirdi, dalīties ar viņu noslēpumos un meklēt pie viņa atbalstu grūtā brīdī. Arī Kiprijona māte nekad nav pateikusi tēvam ļaunu vārdu par atklātu atteikšanos no dēla. Tikai tēvam tas nav bijis mierinājums. Viņam šķitis, ka kopš tās dienas, kad, atteicies no dēla un izticis no bīskapa cietuma, viņš atgriezās mājās no Viļņas, sieva dzīvojusi viņam blakus, sirdī noslēgusies un tramīgi sarāvusies — visticamākais, viņa klusībā gremzusies, ka dzīvo kopā ar citādu vīru, nekā būtu gribējusi. Ar laiku arī tēvs pats guvis pārliecību, ka viņš vairs nav tik krietns un godīgs, kāds bijis pirms atteikšanās no dēla… Atteikdamies tēvs bija ticējis: es iznākšu brīvībā un pārliecināšu dēlu, ka viņš maldījies, atvēršu viņam acis un atgriezīšu nomaldos aizklīdušo īstenajā ticībā — svētais Kazimiers un pats Dievs man palīdzēs to veikt. Bīskapa no cietuma izlaists, tēvs arī turpmāk pabalstījis Kiprijonu un gādājis par viņa iztiku Vitenbergā un Karaļaučos — ar Hornastaja ziņnešu starpniecību viņš sūtījis viņam drēbes, naudu un daudz vēstuļu, kurās kā prazdams centies atbaidīt dēlu no ķeceriem un viņu sludinātajām patiesībām par baznīcu. Diemžēl dēls nav bijis pierunājams uzskatus mainīt. Gadi gājuši, bet no ķeceriein viņš nav atstājies un no tiem atteicies. Tamdēļ tēvs juties vainīgs. Viņš sācis uzskatīt sevi par sliktu, nekam nederīgu tēvu un cilvēku. Viņš pārdzīvojis, ka arī pats ir peļams katolis, ja pat miesīgu dēlu nav varējis aizraut ar savu ticību… Pastāvīgi pārurdīdams sirdsapziņu un slimīgā jūtīgumā dzīvi pārcilādams, pamazām dēla nomaldos viņš sācis apsūdzēt un vainot dzīves apstākļus, zinību grāmatas un cilvēkus, kuri mīt ap dēlu… Bezspēcīgu dusmu brīžos viņam pie ciešanām sākusi likties vainīga visa raibā pasaule.

— A-ā-ā-ka, nolādētā, ar rupuci tavā sirdī cauri!… Āmen!… Āmen!…

Cilvēku centieni… Cik bieži centienu labad cilvēks atgrūž no sevis otru cilvēku, kurš viņu mīl, kurš tik daudz laba viņam darījis un kurš varbūt visu mūžu būtu varējis būt viņam par atbalstu…

Kiprijona tēvs sapņoja izaudzināt dēlu katolicisma garā, lai viņš 110 visas sirds būtu uzticīgs katoļu baznīcai. Kiprijons vēlējās būt pēc iespējas mazāk saistīts ar baznīcu, lai bez jebkāda starpnieka varētu pietuvinā- ties Dievam — lai nevis dievbijība, nevis ziedojumu lielums un nopelni baznīcas labā, bet gan vienīgi viņa sirdsapziņa ir tas mērs viņa mīlestībā uz Dievu…

Āla Rise mīlējusi Kiprijonu un gribējusi dzīvot kopā ar viņu, bet Kip- rijons tiecies pēc Ievas un alcis, lai vienīgi Ieva būtu viņa bērnu māte…

MažvīdsL. Rau, arī Martīns Mažvīds nāk atmiņā — cik augstsirdīgas labestības pārpilna bijusi viņa attieksme pret Tvirbutiem, Karaļaučos atvadoties no Kiprijona!… Martīns iedeva viņam līdzi krūzi ar medu un lūdza, lai viņš to aizvedot tēvam. Cik stipra bijusi viņa vēlēšanās, lai Kip- rijons izlīgst ar tēvu, atgūst dvēseles mieru un ar visu sirdi iekļaujas darbā Lietavas labā!… Mažvīds nebija mēģinājis pierunāt Kiprijonu, lai viņš paliek Karaļaučos kopā ar viņu un Vilentu, ar pārējiem domubiedriem lieta- viešu dziesmu grāmatu un citas lietaviešu grāmatas rakstīt un gatavot drukāšanai. Kiprijona aizgādnis bija valsts mantzinis Hornastajs, tas tuvu pazīstams ar daudziem Lietavas augstmaņiem, kuri sliecīgi uz protestantu ticību, un Mažvīds ticējis, ka Kiprijons arī Viļņā — tas būtu bijis brīnišķīgi! — radīs labus apstākļus, lai lietaviešus varētu mācīt lietaviešu rakstu mākslā. Diemžēl… Kiprijons bija tiecies pēc kaut kā cita: rakstīt un iespiest vienīgi latīņu grāmatas, pārliecināt lietaviešus, ka viņi cēlušies 110 romiešiem, tamdēļ viņu pienākums runāt kā romiešiem — domādams, ka tādējādi viņš sniegs lielāku labumu Lietavai un gūs lielāku slavu, nekā guvis Mažvīds, izdodams grāmatiņu lietaviski. Nekas cits, vienīgi atšķirīgi centieni šķīruši Mažvīdu un Tvirbutu…

Pagājuši daudzi gadi, savu centienu dēļ Kiprijons uz visu mūžu atvadījies no cēliem cilvēkiem — viņa dzīve aizvien vēl griežas tajā pašā šķīrību burvju lokā. Tā arī pašlaik Kiprijons sēž uz akmens nomākts, sirdsapziņas pārmetumu mocīts: acu priekšā izplešas liels, klajš lauks — auksts, zeme sasalusi kruvešos —, bet pāri šim laukam no viņa aiziet tālumā Grile, acīs viņas tumšais stāvs sarūk arvien mazāks… Kiprijonam pa galvu riņķo domas: mani zābaki noplīsuši, dubļaini un apledojuši, arī kājas tajos jau sasalušas gluži nedzīvas — tās vairs neklausa man, es vairs nevaru paspert ne soli… Vienlaikus deniņos pulsē asinis: tu izliecies un māni sevi — tavas kājas ir veselas, tev vēl pietiek spēka, tikai tu vairs negribi turpināt ceļu kopā ar Grili, jo labi zini: par maz ar to Grilei būs līdzēts, ja kādā vietā sagādāsi viņai maizes riecienu; par maz ar to Grilei būs līdzēts, ja kopā ar viņu aiziesi līdz Kullamai vai Vigalai… Tu skaidri zini: šeit ir Llvzeme, svešzemju iekarotāju nopostīta zeme, kura savus nabaga ļaudis nespēj pasargāt no bada un aukstuma: sievietes atraitnes un bērni bāreņi slēpjas mežā, katrs kumosiņš katrai mutītei izrēķināts līdz pašam pavasarim — kurš zina, vai šo kumosiņu pietiks, lai tiktu izvilkta dzīvība? Ar ko, nu, ar ko Kiprijons var palīdzēt Grilei? Kopā iet meklēt viņai pajumti un darbu? Kur lai to meklē? Vai nodedzinātajos ciemos? Vai vientuļajās, tukšajās mājvietās? Ja arī kādā ciemā uzturas dzīva dvēsele, nezin, vai ar kuru katru tā dalīsies — nē, nē, ziemā neviens ar Grili maizē nedalīsies!…

Neizliecies, Tvirbuts atkal sev saka, tu vari Grilei palīdzēt — tu vari pārvest viņu mājās, apmetināt uz dzīvi sievas vecāku vai savu vecāku muižā, dot viņai darbu un pastāstīt novadniekiem, ka viņa ir pašu cilvēks. Mēģinājums šeit pat, Līvzemē, Grilei kaut kā palīdzēt varētu būt tikai tāds aizbildinājums, lai varētu tikt no Griles vaļā, bet pēc tam sevi mierināt: es centos, es līdzēju, kā varēdams, mana sirdsapziņa tīra…

Ja tu patiešām vēlies Grilei palīdzēt, dalies ar viņu dzimtenē!

Pēdējā doma Kiprijonam aizžņaudz elpu. Kas notiktu, ja viņš pārvestu Grili mājās? Uz viņiem abiem sāktu skatīties Kiprijona sieva, Kip- rijona bērni, sievastēvs, no Rietavas atbrauks sirdēstu nomocītā māte… Vai mājnieki spētu noticēt tam, ko Kiprijons viņiem stāstīs? Mājnieki… Kā gan viņi, šie mājnieki, dzīvo pašlaik? Vai nekas ļauns viņus nav piemeklējis šajos piecos gados, kamēr liktenis Kipru trenkā pa plašo pasauli? Vai mājnieki maz vēl dzīvi?

Dievs Tēvs, Visu Tēvu Tēvs, pat ilgas pārnākt mājās kūda atkratīties no cilvēka, kas tik daudz palīdzējis, un pamest viņu sala pārņemtā klajuma vidū gluži vienu likteņa varā!…

Cik tīra tava vēlēšanās, lai tavu bērnu māte būtu mīļotā sieviete… Cik šķīsta tava pārliecība, ka tavu bērnu māte nevar būt neviena cita sieviete — vienīgi šī izvēlētā, vienīgi iemīlētā… Neviena cita sieviete!… Pēc tam tavās kāzās pamet tavas mājas sieviete, cita sieviete, kura tevi mīl, un pasauli tev apmirdz skumja — gluži kā saulrieta — gaisma… Kiprijons nevarēja pastāstīt Alai Risei, ka viņam bērnībā viņa rādījusies sapņos, ka toreiz sirds bijusi pārpilna ar mīlestību uz viņu. Viņš nebija varējis pastāstīt patiesību, tas nozīmē, ka viņš nav varējis neko, ne tukšu vārdiņu bilst. Viņam bija jāatstumj Āla Rise — citas izejas nebija. Pareizi, Kiprijons rīkojies pilnīgi pareizi! Tomēr kopš tā laika pasaule viņam tā arī palikusi apmirdzēta ar skumju — gluži kā saulrieta — gaismu…

Traģiski ir cilvēka centieni!… Tu, cilvēk, dzīvo, un savā varā tevi pārņem arvien jauni centieni, alkas un mērķi — tie no tevis atstumj un attālina arvien vairāk un vairāk draugu, tuvinieku un krietnu cilvēku… Vai galu galā — sirmā vecumā, mūža beigās — tu nebūsi palicis dzīvot pavisam viens, visu pamests un visu aizmirsts?

Kiprijons ievelk pilnu krūti ar gaisu, zobus sakodis, saliec ceļgalos stīvās kājas, ceļas no akmens un pa sasalušo zemi pasper vienu soli, otru… Tālumā, klajā lauka vidū, melnē Griles mazais augumiņš… Uz kurieni Grile tā steidzas? Kāpēc nepagaida viņu? Varbūt viņa nemaz necer uz Kip- rijona palīdzību? Tvirbuts pamana, ka viņš tur rokā nūju, uz kuras balstīdamās, Grile bija vedusi viņu pāri dumbrājam. Kiprijons apstājas, stīvi blenž uz nūju un arvien ciešāk to sažņaudz nosalušajos pirkstos.

— Nūja, ko lai dara, — viņš murmina. — Apmāni sevi: nedomā, ka nokļūsi mājās, nedomā, ka tevi gaida pārnākam! Domā: es eju uz mājām, es iešu uz mājām rīt, es iešu parīt, visu mūžu es iešu uz mājām!… Kāda citiem daļa, kamdēļ es neeju viens? Kāda citiem daļa, ar ko es eju reizē? Es eju savu ceļu dzīvs un vesels… Jūs redzat — es eju savu ceļu!…

Pa taku Kiprijons ar Grili uzkāpj stāvā kalniņā un nokļūst plašā baznīcas dārzā, ko apjož akmeņu sētiņa. Baznīcas dārzā gan celiņi, gan zāle — visa zeme — piebirusi dzeltenām, rūsainām un sarkanām lapām. Lielie, vecie koki slejas kaili. Zarotnē laidelējas dažas vārnas. Galva tām, pakakle un spārni melni, pavēdere — pelēka. Vārnu balsis aizsmakušas un baiļpil- nas: krā… krā… krā… Kalna galā starp kokiem tumši rēgojas maza, sarkana baznīciņa: tās stāvais divslīpju jumts nav daudz platāks par torni, kas slejas debesīs, kļūdams arvien smailāks. Koki jau pārauguši torni un ieskauj to. Vienas kļavas zari pie galotnes apcirsti, visticamākais, aiz bailēm, ka tie, vēja šūpoti, varētu sapostīt vai pavisam nolauzt krustu baznīciņas tornī.

Nobirušās, sasalušās lapas čab zem Griles un Kiprijona kājām. Zvana skaņas plūst no baznīciņas torņa pa šaurām, aukstām spraugām, kuras ir tumšas, gandrīz melnas. Tomēr spraugu tumsā var saskatīt arī kaut ko vēl melnāku un kustīgu — visticamākais, zvanu, kas zvana nu jau gandrīz divi nedēļas bez pārtraukuma, bez atelpas. No tāluma bija dzirdams: tans… tans… Tuvumā dzirdi: dann… dann… dann…

Baznīcas dārzā starp kokiem novilkti veci — sasieti un samezgloti — tīkli, te vienā vietā, te otrā uz zemes piepeši saplakšķina spārnus vārnas, tomēr gaisā neceļas: nu jā, kājas tām piesietas pie kokiem, putni izmisīgi sit spārnus un ķērc: krjo-o-oL. krjo-o-o!… krjo-o-o!… Tomēr viņu biedrenes, kuras laidelējas pa gaisu starp koku zariem, palīgā nelido. Visticamākais, ka viņas jau redzējušas — tīkls nokrīt pār tām, kuras nometušās uz zemes. Cilvēks, kas vārnas ķer, nekur nav redzams. Viņš ir noslēpies. Dirn kaut kur krūmos vai aiz sētiņas, tur rokā saiti, gatavs jebkuru mirkli to paraut, lai uzmestu tīklu vārnai, kura nolaidusies uz zemes. Šāda vārnu ķeršana Kiprijonam atsauc atmiņā Prūsiju, iespaidīgo Rasīti. Tur vācieši mēģināja ķert un iesālīt vārnas divas reizes gadā — pavasarī un rudenī. Rasītes vācieši ķēra vārnas lielos daudzumos, ziemā sālītos putnus mucām veda uz Karaļaučiem un pārdeva tirgū. Kad Martina Mažvīda draugi pulcējās pie Jurģa Zablocka, Vilents skrēja uz tirgu, pārnesa sālītās vārnas, un uz krietnu stundu istabā bija apklusušas lietaviešu garīgās dziesmas — dzirdama vienīgi lūpu čāpstināšana un kauliņu krikšķēšana zobos. Draugu dzīvošana Kiprijonam likās drūma: vēderam — sīkstā, sālītā vārnu gaļa, dvēselei — no latīņu valodas lietaviski pārceltās un izkropļotās garīgās dziesmas; nekādu skaistu sapņu, nekādu elpu aizraujošu centienu… Tagad to visu atsaucot atmiņā, Kiprijonam draugu dzīvošana Karaļaučos liekas skaista līdz smeldzei. Cik būtu drūmi, ja nekad neviens Karaļaučos nebūtu ēdis sālīto vārnu gaļu un dziedājis lietaviski! Visa lietaviešu pagājība tad būtu nabadzīgāka. Lietaviešu atmiņām pietrūktu žēlabainuma, skaistuma un gara lidojuma. Slikts ēdiens un smags darbs no tumsas līdz tumsai — bēdu ieleja, nekas vairāk. Slikts ēdiens, vārdzinošs darbs un garīgā dziesma, dziedama piesmakušās, čērkstošās balsīs, atpakaļ atmestu galvu, aizvērtām acīm, — bēdu ieleja un saules palos augstā kalnu gāle: rokas tirpst aiz noguruma, galva reibst no laimes, acīs — gaišums!…

Kiprijons ar Grili ieiet baznīciņā. Plaušās ietriecas sauss mūru aukstums. Kiprijonam neiziet no prāta sālītās vārnas. Mutē sariešas siekalas, tās pat svilina aukslējas. Baznīciņā pavisam nemājīgi. Altāris nograuts un salauzts, acīm redzami izlaupīts, soli izgrūstīti gar malām un pie sienām. Postaža kā dzeloņi duras sirdī. Cilvēkus, kuri nākuši uz šo baznīciņu, kuri lūguši Dievu, laulājuši un krustījuši bērnus, liktenis izklīdinājis pa badā mirstošo Līvzemi, daudzu, skaidrs, ka tagad nav vairs dzīvajos. Kiprijons stāv, domā par to un nevar tikt gudrs, ko lai baznīciņā dara. Saprāts čukst, ka šeit nav vairs tā vieta, kur jāmetas ceļos un jālūdz Dievs. Sirds tiecas atpakaļ plašumā, klajajos laukos.

Baznīciņas vidū Grile sagumst un pietupjas uz apakšā savilktām kājām, kuras apsalušas ar ledus pērlītēm un dzindz. Tā viņa tup — pieliekusies un zemu nokārusi galvu. Domās Kiprijonam sāk uzplaiksnīt Dieva vārds un citi vārdi, kādos viņš lūgtos, nometies ceļos, tomēr viņš nevar sevi piespiest nomesties ceļos. Viņš jūt, ka šajā izlaupītajā baznīciņā viņa lūgsna būs juceklīga un nenāks no pilnas sirds — viņš izrunās vārdus un nesapratīs to jēgu. Viņam nebūs spēka saņemt sevi rokās…

Kiprijons palēnām pārlaiž skatienu baznīciņai, un piepeši viņa acis sastopas ar otra cilvēka acīm, pareizāk — ar tumšām acu vietām nokrēslī blāvi bālojošā sejā. Šis cilvēks, apvilcies kažoku, kūkumu uzmetis, sēž uz sienmalē sakrautiem soliem — augstu, pie paša izsistā loga. Šis cilvēks tur rokā saiti, tās gals aptīts apkārt delnai, lai nevilšus nevarētu pasprukt vaļā. No rokas saite ceļas uz augšu, pārsveras pāri palodzei un pazūd ārpusē. Redz, kur noslēpies kūko vārnu ķērājs!… Kiprijonam karstums iebrāžas krūtīs. Viņam neiziet no prāta sālītās vārniņas. Kiprijons nobīstas, ka vārnu, nenoplūktu un nevārītu, viņš tūdaļ apēdīs un samals zobos. Kamdēļ viņš nobīstas? Visticamākais, viņš nojauš, ka vārnu nedabūs, ka šis vīrs vārnu nemaz nav noķēris un pats vēl nav remdinājis izsalkumu.

Pacietību, šādos brīžos vajag sakopot pārcilvēcisku pacietību, lai nekristu izmisumā. Saņēmis sevi rokās, Kiprijons aizgriežas prom un ar līkumu nāk atpakaļ pie Griles. Vārnu viņam vēl nevajag, neko viņam nevajag. Ar steigu viņš var izbiedēt vārnu ķērāju un piesaukt sev nelaimi.

Bet — kas noticis ar Grili? Uz ceļgaliem viņa rāpo pa baznīciņu, atrāvusi vaļā kažociņu, atpogājusi jupķi, kleitas priekšu un pārplēsusi kreklu — kam viņa rāda savas kailās krūtis, kādai svētbildei un kādām Dieva ciešanām? Varētu teikt, ka altāra vairs nav: pelēko kailā siena, rēgojas atlupušas šķērssijas, lejup nokārušies dēļi, zemāk — ielūzuši liela lāde un piemēslotas kāpnītes. Baznīcas grīdu noklājuši putekļi, tā piebirusi ar zemēm — aiz Griles, kura rāpus rāpo, uz tās paliek līkumaina sliede. Dann… Dann… — augstu tornī skan zvans. Grile baigi iekunkstas, ar rokām satver vēderu, saraujas čupiņā un aizsmakusi mokās sāpēs. Nobijies, ka Grilei no bada sākušās graizes, Kiprijons metas viņai klāt, purina aiz pleciem, ceļ kājās, mēģina viņu atliekt taisni: ja bada krampji saraus iekšas un salieks čokurā — būs cauri, Grile noslāps.

Seja viņai asarās slapja, acis neprātīgas, diezin vai viņa kaut ko redz. Viņa zina, ka atrodas baznīcā, varbūt tikai tamdēļ cer uz mierinājumu. Kas rādās viņai acu priekšā, kam viņa, atkailinājusi krūtis, rāda sirdi?

Kiprijons bubina viņai ausī:

— Pacieties brītiņu, es tūlīt aizskriešu… Es tūlīt atnesīšu maizi… Atnesīšu ūdeni… Vai dzirdi? Pacieties! Es tūlīt pat!…

Gluži vai teciņiem Kiprijons skrien pāri baznīciņai pie āra durvīm. Tām blakus pa kreisi tumšas nišas dziļumā ir durvis — tās ved uz kāpnēm, uz zvanu torni. Kiprijonam ir prieks, bet viņš pats nezina — kāpēc. Prāts viņam skaidro: tu neskrej pēc maizes sev, sev ne… tu tik sen nevienam neko neesi palīdzējis…

Kāpnes beidzas, skatienam paveras augstā zvanu torņa telpa. Pa šaurajām, augstajām spraugām tajā krīt blāva dienas gaisma un apspīd četrus stateniskus baļķus, kuri krustiski sastiprināti ar dēļiem. Starp šiem baļķiem un dēļiem karājas liels zvans, no tā mēles lejup nokarājas resna virve. Virve vēzējas. Vēzējas pie virves piesiets vecs krēsls ar atzveltni un parocēm — tajā kādreiz varbūt sēdējuši kunigi, tagad krēsla kājas nokari- nās apspārdītas, ar netīrumiem apskretušas un zirnekļtīkliem aptinušās. Krēslā šūpojas zvaniķis. Kiprijons redz viņa plecu, uz krūtīm nokārušos galvu, lejup nolaistās kājas — novalkāta aitādas cepure, sačokurojies kažoks, mīksti, velti velteņi ar caurumainām pēdām… Tas ir zvaniķis. Svārsts uz priekšu, svārsts atpakaļ, atkal uz priekšu, tagad labā kāja, kura brīvi nokārusies, pastiepjas un atsperas pret krustiskajiem dēļiem — dannL. Liekas, kāja pati, bez zvaniķa gribas, atsperas atkal un atkal. Rokas zvaniķis nekustina. Vienīgi uz krūtīm nokārtā galva ik reizi saraustās pēc zvana mēles atsitiena pret zvanu. Dann — un noraustās. Zvaniķis snauž. Vai arī viņam nemaz vairs nav spēka. Pie kājas, ar kuru viņš visu laiku atsperas pret krustiskajiem dēļiem, piesiets koka klucītis. Tas blarkšķēdams noklaudz pret dēļiem, galva uz krūtīm saraustās, dannn!… — atskan skaņā, rāmā zvana balss. Zvans ir augstu. Tā kauss ir liels, tumšs, no sūbas brūngans, zelta dzelteno metālu tas spīdina tikai tajās divās vietās, pret kurām atsitas mēle. Gaisma zvana telpā krīt pa trim augstām, šaurām spraugām, visas lietas — katrs baļķis un katrs dēlis — met vairākas ēnas. Lietu šķiet dažas reizes vairāk nekā to patiesībā. Zvaniķis, izkaltis vīrelis, šūpojas starp tām sīks, noguris un tik tikko pusdzīvs. Nomiršu zvanīdams — tomēr žogmalē ne, žogmalē ne! Tas arī ir viss viņa mierinājums.

Kiprijons pieiet pie augstās, šaurās spraugas sienā un paskatās lejup — sals un aukstais caurvējš aizcērt elpu… Kailo koku zaru režģis, izbailēs ķērkdamas, tajā plivina spārnus dažas vārnas. Lapu piebirusi zeme. Plata, noslaucīta taka ved no baznīciņas uz kalna nogāzi, uz ieleju un pelēku pili. Tās flīģeļi ir vienā stāvā, zemi, pie zemes pieplakuši, vidējā ēka divos stāvos, rotāta ar četrām skaldņotām kolonnām. Visās pusēs gar celiņiem redzamas mājiņas. Logi tām izdauzīti, vairumam izgāztas durvis. Tur jau arī pār grāvi pārmestas durvis — laipa. Visur kumšķiem slejas pelēka vai ruda zāle, nevar atšķirt, kur zeme bijusi apstrādāta, kur ne. Nekur nav redzams neviens cilvēks, neviens kustonis. Dannn!… Dannn!… — Kiprijo- nam gar ausīm aizskan zvana balss, attālinās un aizplūst no tukšā baznīcas dārza uz klajumiem, sala skautajiem laukiem… Kas noticis? Kamdēļ

Kiprijons bija izlēmis iet uz skanošā zvana pusi? Vai atmiņa viņam pateikusi priekšā? Vivos voco, mortuos plango, fulgura frango…[3]

Ne jau viss, kas atausis atmiņā, var glābt.

Kiprijons atkal pagriežas pret zvanu. Viņš iet gar zvanu torņa sienām, nenolaizdams no tām skatienu. Nē, uz šī zvana nekas nav rakstīts, itin nekas. Sen pagājuši tic laiki, kad uz zvaniem cilvēki izlēja lielus burtus: Vivos voco, mortuos plango, fulgura frango… Sala sagrābts, Kiprijons uzmet kūkumu un klabina zobus. Viņš ierauga, ka stāv pie lielas, noputējušas baļļas. Tajā iemests sāls gabals. Viens tās sāns iegrauzts, acīm redzami tas tiek grauzts sen. Blakus baļļai grīda piebirusi ar vārnu spalvām. Nūja, viņu ir divi. Viens skandina zvanu, otrs ķer vārnas. Sabirušas spalvas. Tātad reizumis tās tomēr noķer, daudz nenoķer, sālīšanai neatliek.

Sajuties neomulīgi, Kiprijons strauji paceļ acis. Zvaniķis skatās uz viņu!… Viņš šūpojas krēslā starp baļķiem, dēļiem un to ēnām un skatās uz Kiprijonu, tik tikko pavēris acis. Skatiens izklaidīgs un vienaldzīgs. Zvaniķis redz svešu vīru savā zvanu tornī, tomēr no viņa nebaidās. Vai tagad viņu nositīs, vai viņš pats ar laiku nomirs — viņam cik plats, tik garš: viņš nomirs zvanīdams… Ko viņš, Kiprijons, te stāv? Ko viņš kvern pie baļļas ar sāli, pie vārnu spalvām? Ko viņš okšķerē pa zvanu torni kā klaidonis suns?

Kiprijons kāpj pa kāpnēm lejup, atkal juzdams krūtīs vāru prieku: Dievs ir mans liecinieks, ne muti es neesmu pavēris, es neesmu lūdzis maizi, neko es neesmu lūdzis! Viņš ir labi darījis. Viņš jutis lidzi zvaniķim un sapratis viņa stāvokli. Kiprijons vēl nav kļuvis gļēvs, nav pārvērties par mežoni, viņā vēl saglabājies gan pašlepnums, gan līdzcietība pret citiem. Taču, nokāpis pa kāpnēm lejā, iegājis pustumšajā nišā, viņš apstājas. Viņam vēl jāpasper daži soļi, un — viņš nokļūs gaismā, kura pa logiem iespīd baznīciņā. Grile viņu ieraudzīs. Tajā pašā mirklī Grile ieraudzīs, ka viņam tukšas rokas, un sapratīs, ka zvaniķis maizi nav iedevis. Kad Kiprijons ar Grili bija iznākuši no dumbrāja, viņš bija pārliecināts: es dzirdu

Dieva zvanu! zvaniķis mani aicina! viņš dos man maizi, iejūgs man zirgu un parādīs ceļu uz Vigalu un Zontakenu… Ko Grilei tagad Kiprijons teiks — varbūt patiesību, tīru patiesību? Jā, tagad viņš pateiks patiesību. Savas īstās domas noslēpt šobrīd viņš vairs nevar. Miglas pūšana acīs šobrīd Grilei neko nedos. Es zināju, Kiprijons teiks viņai. Grile, es zināju, ka zvaniķis mums nepalīdzēs, es mānīju sevi un tevi, es baidījos, ka varu sajukt prātā, ja zaudēšu cerības; es kalu sev galvā: apmāni sevi, un tu veiksi dažas jūdzes… Tev taču vajadzēja zināt, Grile: visu mūžu cilvēks sevi māna — ieņem galvā, ka viņam kāds palīdzēs, ka rīt, parīt, vienreiz mūžā viņam patiešām veiksies. Sirds dziļumos viņš saprot, ka tā ir muļķība, pašapmāns, turpretim prāts viņam saka: labāk paļauties uz muļķību nekā ne uz ko, — tomēr nav jākrīt melnā izmisumā, nav jāsajūk prātā, nav jākļūst par galīgu gļēvuli, savs mūžs tomēr kaut kā tiks nodzīvots… Zvaniķis mums nav palīdzējis, Grile!… Nebēdājies!… Tūdaļ atkal izdomāsim kādu muļķību un iekalsim to galvā — noiesim vēl vienu otru jūdzi!… Vēl viena otra jūdze, Grile, — tas jau ir kaut kas, tici man!…

Piepeši ārpusē atskan griezīga klaigāšana. Vienlaikus baznīciņā dobji nodunkst, it kā no augšas kaut kas būtu nokritis uz grīdas. Kiprijons redz, ka vārnu ķērējs pa kaklu pa galvu aizjoņo garām nišai un nozūd tur, kur āra durvis. Vīrietis pagalmā atkal kaut ko skaļi sāk saukt. Kā — šeit ir vairāk cilvēku? Šeit ir daudz cilvēku? Vai šī vieta ir apdzīvota, kaut kā te tiek izvilkta dzīvība? Kiprijons nemaz nemana, ka nokļuvis pie ārdurvīm. Viņš attopas, ka dzen sev galvā: viņi mani neatstums, viņi man palīdzēs, es nemaz neesmu nekāds vientuļš svešzemnieks, kopā ar mani ir Grile, šejienes sieviete, kopā ar mani ir šīs zemes cilvēks — viņi jutīs mums līdzi, viņi apžēlosies par mums… Taču durvīs Kiprijonu apstādina gausas skaidra prāta domas: nesteidzies, nemeties pie cilvēkiem kā acis izsvilinājis, vārnu ķērējs tevi jau redzējis, viņš arī Grili redzējis, viņš arī pārējiem pastāstīs, ka baznīciņā atrodas sveši cilvēki.

Kiprijons stāv baznīciņas tumšajā priekštelpā, skatās uz auksto gaisu, uz baznīcas dārzu un redz, ka divi vīri pieliekušies piņķerē ārā no zemē nokritušā tīkla putnu. Kiprijons redz viņiem muguru, paslieto dibenpusi un ceļgalos saliektās kājas. Vienam no vīriem mugurā skrandains apmetnis, kājās pusgari ādas zābaki — notriekti un cauri, mitrumā noplukuši. Kā — vai tic kādreiz nebūs piederējuši bagātam vīram?

Vārnu ķērējs izmudžina putnu, izslējās un, priecīgi atiezies, klaigā:

—   Tā nav vārna, kungs, tā nav vārna, paskaties uz asti — tā nav vārna, nav!

Putns ķērēja rokās spārdās, sit spārnus, abi vīri mēģina tos saturēt un sakļaut — katru reizi pa tukšo. Spārni sitas švīkstēdami un dunkstēdami. Kuitala, tā ir lielā kuitala. Kiprijons pazīst pa gabalu: tā ir lielāka par vārnu, spalvas tai melnganas un brūnas, virsaste — balta, aste — šķērsi svītrota, bet knābis garš un līks — gluži kā maza izkaptiņa. Kuitala, lielā kuitala — no kurienes tā te uzradusies? Liepu mēnesī, iedams cauri mežiem, Kiprijons pļavās bija redzējis lielus kuitalu barus — jau liepu mēnesī tās lasījās pulkos un gatavojās aizlidot uz siltajām zemēm. Kāda nediena, kāda nelaime piemeklējusi nabaga putnu, ka tas, Līvzemē sagaidījis ziemu, re, pat sadrīkstējies atlidot pie cilvēku mitekļa?

Otrs vīrietis, pēc apģērba — nabadzībā nonācis kungs, zaudē pacietību: viņš iebāž nesavaldāmo putnu padusē, un te tas nomierinās. Ieplestie, gluži kā aizlauztie spārni tagad nekustīgi nokārušies. Vīrs liecas pie kuitalas knābja un stiepti sauc:

—   Djū-ū-ū-I-īL. Djū-ū-ū-ī-ī!… Djū-ū-ū-ī-ī!…

Kiprijonam aizcērtas mēle. Liepu mēnesī, kad viņi divatā ar Reki gāja pāri kuitalu pilnajām pļavām, Tīss kā jucis bija plivinājis rokas un, acis izbolījis, brēcis: djū-ū-ū-ī!… djū-ū-ū-ī!… Nē!… Reki, kas brēc kuitalas balsī, Kiprijons nevar sajaukt ne ar vienu citu!… Vēlāk, kad bija iesācies rudens lietainais laiks un Kiprijons ar Reki naktī kvernēja kādā eglājā, samirkuši un no aukstuma stīvi, Tīss varēja izvest Kiprijonu no prāta — viņš trīcēja, brīdi pa brīdim nodrebinādamies, klabināja zobus un klusi klusītiņām dūdoja: djū-ī-ī-ī!… djū-ī-ī-ī!… Kiprijonam šermuļi skrēja pa muguru: izklausījās, ka bēdubrālis putns nelaimē izdzied Dieva vārdu…

—   Tīs! — Kiprijons ierēcas, un noskrandušais vīrs apraujas, lēnām paceļ no kuitalas galvu un pagriežas atpakaļ. Tā ir Tīsa seja!… Balta, gaiša, bārdele rūpīgi apcirpta un izskūta — pāri noplēstajām un saplīsušajām drēbēm tā griežas acis ar pārsteidzošu sakoptību.

Kiprijons stāv baznīciņas durvīs, klusē un smaida platu, kā bērnam starojošu smaidu. Tīss fon der Reke atdod kuitalu vārnu ķērējam un gausiem, piesardzīgiem soļiem tuvojas baznīciņai. Galvu pašķiebis, acis samie- dzis un izbrīna pilnu seju, viņš noraugās uz Kiprijonu. Žēlums, sirdi caururbjošs žēlums ieplūst Kiprijonam krūtīs, un viņš sāk klusiņām ūbot:

—   Djū-ū-ū-ī-īL. Djū-ū-ū-ī-īL.

Tīss fon der Reke atgūstas, iesēcas kā neprātīga niknuma pārņemts bullis, sagrābj Kiprijonu apkampienos un bez žēlastības un sajēgas spiež viņu sev klāt.

—   Es neesmu pazudinājis tevi, neesmu! Tu esi dzīvs! Dzīvs, velns!… — Tīšam balss trīs un no saviļņojuma aizlūst.

Brītiņu, īsu brītiņu viņi stāv apskāvušies, rimti, acis pievēruši. Brītiņu, īsu brītiņu abiem atkal atspīd siltā liepu mēneša saule, abi brien pa nenopļautu pļavu, no kāju apakšas, no garās, leknās zāles ceļas lieli, raibi putni, izbiedēti ūbo, gluži kā nelaimē atkārtodami Dieva vārdu: djū-ū-ū-i… djū-ū-ū-i… Taču tūdaļ abi atver acis, atkāpjas viens no otra, un satikšanās prieks viņiem acīs sāk bālēt.

—   Tu esi tālu aizgājis, mīļais draugs! — Tīss ierunājas.

—   Tu esi tālu, Tīs…

—   Apbrīnojami tālu!

Reke nodur acis, apgriežas un iet pie vārnu ķērēja, kam rokās joprojām raustās un joprojām sit spārnus nelaimīgā lielā kuitala.

8

Šī zāle atrodas pils otrajā stāvā. Tā ir gara un šaura, četrpadsmit sveču apgaismota, tās deg šeit pat uz galda, šeit pat piekārtajos kandelabros. Četrpadsmit bagāti lielkungi — Vulfa, Noldes un Šveinihena draugi krituši kaujā pie Koluveres. Četrpadsmit sveču deg viņu piemiņai. Lielajā zālē sveču gaisma staro nespodra. Zāle slīgst mijkrēslī un tabakas dūmos, kas neizklīst, — auksts, logi aizvērti, dūmi peld gaisā gluži kā mākoņi rāmā rudens dienā. Gar zāles sienmalēm ir tumšs. Tvirbuts kvern kaktā, tā nu arī viņš ir pustumsā. Pusgulu viņš sēž uz gara, ar zvērādām apsista sola ar augstu griezta koka atzveltni. No sava kakta viņš redz zāli gluži kā ceļu miglotā naktī, ceļu, gar kuru vietvietām deg nespodri lukturi un izgaismo miglaino gaisu. Kiprijonam šķiet, ka tūdaļ pat viņam jāceļas un jāiet, jāiet bez atelpas. Jāiet dienu un nakti. Rekes iepazīstināts ar Noīdi un Šveinihenu, kopā ar viņiem Tvirbuts izdzēris dažas glāzes vīna. Tukšās iekšas sākušas graizīt sāpes. Acīs meties tumšs. Licies, pienākusi pēdējā stundiņa. Pašlaik nelabums jau pārgājis. Tomēr Noldem un Šveinihenam viņš turpina teikt: ak Kungs, ak Kungs, labāk nomirt nekā šitā mocīties!

Kiprijons vīnu dzert nevēlas. Neko viņš nevēlas. Viņam ir baigi. Acīs rādās miglots nakts ceļš, ko vietvietām izgaismo nespodri lukturi. Nakts plašumā skan zvans: dannn… dannn… Uz to pusi, kur skanēja zvans, viegli bija iet. Sirds traucās uz zvanu, kājas pašas nesa uz tā pusi. Tagad, kad vajag iet prom no zvana, Kiprijons vairs nevar ne pakustēties. Mājas ir bezgala tālu, viņam pietrūkst spēka ceļu līdz mājām sadalīt posmos. Šodien veikšu jūdzi līdz… Līdz kurienei? Rīt veikšu divas jūdzes līdz… Līdz kurienei? Kur pārlaidīsi nakti? Kur dabūsi ēdienu? Ir sākusies ziema. Auksts. Ja nezini, kur varēsi apstāties, paēst un pārlaist nakti, — nekusti ne no vietas. Gaidi, līdz atgriezīsies Vulfs, līdz sāks snigt, gaidi, līdz Šveinihens, Vigalas komturs, dos Rekem ragavās iejūgtos zirgus. Gaidīšanas laiks nav velts, samierinies ar to, un tu vieglāk pārdzīvosi nīkuļošanu.

Kiprijonam baigi vēl arī tādēļ, ka šajā pilī nav neviena, ko varētu nosaukt par mājas ļaudīm, — nav ne saimnieku, ne kalpotāju, ne pavāru, ne naktssargu. Nav ne mājas suņa, ne kaķa. Nav neviena no tiem, kuri šeit kādreiz dzīvojuši. Ir tikai viesi, garāmgājēji un paklīdeni: Nolde, Šveinihens un daži viņu pavadoņi, Reke, Kiprijons un Grile. Visi sveši. Mājas, kurās visi ir svešinieki, Kiprijonu biedē. Viņš nevar tikt vaļā no asinis stindzinošās domas, ka, atgriezies mājās, atradīs priekšā tukšas sienas. Vēl ļaunāk — svešinieku apdzīvotas. Par to, kas varējis notikt ar viņa sievu un bērniem, kur varējuši palikt visi viņa mājnieki, Kiprijons cenšas nedomāt. Viņš sevi piespiež par to nedomāt, pastāvīgi gaiņādams prom domu, ka mājas atradīs priekšā tukšas. Varbūt tās nebūs tukšas? Visticamākais, ka nebūs.

Kiprijons skaidri atceras to dienu, kad bija ieskanējies Kullamas zvans. Tajā dienā ozolu birzī netālu no Koluveres viņam bija izdevies pielabināties ievainotajam zirgam, kas aizmucis no kaujas lauka. Kiprijons apskāva zirga galvu, un tajā mirklī tālumā atskanēja pirmais zvana sitiens. Otrā sitiena ilgi nebija, Kiprijons pat nospriedis, ka varbūt kāds ievainotais aizklīdis no kaujas lauka līdz zvanu tornim, vienu reizi paraustījis virvi — spēki galā un — cilvēks nomiris. Tātad tajā dienā gan Nolde, Vecpērnavas pilskungs, gan Šveinihens, Vigalas komturs, ar svītu ieradies Kullamā, šajā Vulfa pilī. Viņi abi šeit ieradušies no Pērnavas, no Ketlera sarunām ar Daglo bīskapu. Uz Ketlera lūguma Vulfs palicis Pērnavā nokārtot kādas darīšanas. Vulfs pierunājis Noīdi un Šveinihenu, savus sirdsdraugus, sagaidīt viņu Kullamā. Visi trīs norunājuši, ka Kullamā viņi sarīkos varenas dzīres un nosvētīs Vulfa atgriešanos no nebrīves.

Nolde un Šveinihens atjāja uz Vulfa pili tieši tajā dienā, kad dzīvi palikušie muižkungi Kullamas kapsētā bedīja kritušos biedrus. Kritušo bija vairāki desmiti, četrpadsmit no viņiem Nolde un Šveinihens labi pazina. Sešus no viņiem apglabāja Kullamā. Draugu bēres satrieca Vecpērnavas pilskungu un Vigalas komturu. Viņi abi saprata: ja nebūtu piedalījušies Ketlera sarunās ar Daglo bīskapu, arī viņi būtu atveduši uz elli pie Koluveres savus karotāju pulkus. Arī viņus varēja apbedīt šajā dienā. Noldem un Šveinihenam bija žēl savu kritušo biedru, viņi priecāsies, ka paši palikuši dzīvi. Viņi piestājuši diviem bezpajumtes klaidoņiem, samaksājuši tiem bargu naudu un likuši zvanīt zvanus tikmēr, kamēr tikšot pateikts, ka diezgan.

Muižkungu bērēs Nolde un Šveinihens satikuši Tīsu. Jolians fon der Reke, kas ataicinājis Tīsu no Kamenas uz Līvzemi un par viņu gādājis, bijis labs Noldes un Šveinihena draugs. Johans, būdams Alūksnes komturs, iekārtojis Tīsu par Kuldīgas komturijas saimniecības pārzini. Kļuvis par mestra Brigeneja koadjutoru, Johans izgādājis Tīšam mantziņa vietu Cēsīs un visbeidzot — uzticējis pārvaldīt Dobeles komturiju. Vīnu dzerdami, Nolde un Šveinihens aizvien nolūkojušies uz Tīsu un sākuši sērīgi runāt, ka viņiem visiem — gan Tīšam, gan Dīteram, gan Gabrielam — tagad būtu piederējusi lielāka vara, ja mestrs Johans fon der Reke tik agri nebūtu nomiris.

Tīss, ozolu birzī no Kiprijona šķīries, arī gandrīz vai bija saskrējies ar muižkungu karaspēku, kas devās un Koluveri. Pa gabalu ieraudzījis pazīstamos komturu karogus, Tīss aiz prieka teju vai nojucis — pilnā rīklē kliegdams, viņš sācis skriet uz karaspēka pusi. Vakar vakarā Tīss atzinās Kiprijonam: cauru nakti es pēc tam lūdzu Dievu un pateicos Viņam, ka Viņš apgaismojis manu prātu. Skrienot satikt karaspēku, Tīšam piepeši uzzibsnījis galvā: ko es daru! šie vīru pulki taču dodas uz kauju!… Dievs palīdzējis Tīšam. Muižkungu karenieki viņu, skrejošu pa mežmalu, nebija ieraudzījuši un izdzirduši viņa kliedzienus. Tīss laimīgi noslēpies mežā. No tā viņš izlīdis tikai tad, kad Koluveres cietoksnis jau nodedzis un muižkungu karavīri nesuši no cīņu lauka biedru līķus. Pazīstamajiem komturiem, kurus viņš saticis bērēs, Reke skaidrojis, ka arī viņš, vezdams lielu karotāju pulku, devies uz Koluveri, bet uz meža ceļa negaidīti viņu aplenkuši dumpinieki; bezmaz visi viņa karavīri krituši, pats nevarot aptvert, kā esot palicis dzīvs. So pašu izdomāto stāstu Reke izstāstījis arī Nol- dem ar Šveinihenu. Šie divi jūsmojuši par Tīsu un uzskatījuši viņu par Koluveres varoni. Viņi divi esot izdzēruši daudz vīna kausu gan par nelaiķi mestru Johanu, gan par nelaiķi Tīsa tēvu Dīderihu Bagāto, Unas vaivadu, Lojes pārvaldītāju. O jā! Nolde un Šveinihens ar nākamo mestru Johanu fon der Reki iepazinušies Kurlā, muižā starp Klēvi un Dortmundi, dzīrēs, kuras rīkojis Tīsa tēvs Dīderihs Bagātais, — toreiz hercogs Johans fon Klēve esot uzdāvinājis Tīsa tēvam Kurlas Bruņinieku muižu. Kopš senseniem laikiem visi slavenākie Vestfālenes bruņukungi sapņojuši iegūt šo muižu savā īpašumā. Tīsa tēva rokās muiža nonākusi par lieliem nopelniem, palīdzot Vestfālenes Rekem nostiprināties Līvzemē. Dzīres Kurlā bangojušas vairākas nedēļas. Šādi svētki neesot aizmirstami līdz nāves stundai! Aizkustinājumā Šveinihens apsolījis Rekem dot ragavas un četrus zirgus braucienam uz Dobeli, tiklīdz atgriezīsies savā muižā Vigalā. Tīsa varoņdarbu atcerējies, Nolde ikreiz saucis: arī taviem kritušajiem par godu skan zvani! arī tev par godu! arī tev — dzīvajam!…

Šitā, redzi! Arī tev — dzīvajam. Arī mums — dzīvajiem. Arī visiem kaujā kritušajiem. Zvans skan visiem.

Pēc Rekes vārdiem, dažas pirmās dienas Nolde un Šveinihens esot aizmirsuši, ka skan zvans, — dzēruši pilī vīnu, nenākdami pie apziņas. Tīss dzēris maz. Viņam bijis nemierīgs prāts. Zvana nebeidzamā dimdināšana sākusi viņu biedēt. Vai pašlaik pa Līvzemi klaiņājot mazums svešzemju laupītāju? Ja zvana balss atvilina uz Kullamu kādu zviedru, krievu vai dāņu karotāju pulku — beigas būtu. Pats baidīdamies no bojāejas, Reke sācis biedēt ar bojāeju arī Noīdi ar Šveinihenu. Tic sākuši bažīties. Viņi aizgājuši uz zvanu torni un likuši zvaniķim pārtraukt zvanīšanu. Bet, tiklīdz zvans apklusis, Nolde pārbailēs iesaucies: kauns! kauns!… Slaucīdams no pieres aukstus sviedrus, Nolde, vārdus bērdams, vērsies pie Švei- nihena: kur pazudis Vulfs? kāpēc viņš nav atjājis uz Kullamu? vai viņu nav piemeklējusi nelaime? vai nav piemeklējusi nelaime Ketleru? vai jaunās nedienās nav iekļuvusi visa Līvzeme? vai nav sācies ienaidnieku pieplūdums? Bet mēs šeit sēžam un lokam vīnu!…

Pēc ilgas dzeršanas piepeši tik stipri satraucies, Nolde bezmaz vai no- juka prātā.

—   Nē, nē… — viņš sāka šļupstēt. — Klusums pataisīs mani traku!… Zvani! — viņš uzbrēca zvaniķim.— Ko tu tagad te stāvi, acis izbolījis? Zvani!

Nolde un Šveinihens steidzīgi atgriezās pilī, zālē. Uz kausu pusi viņi nemaz nepameta acis. Viņi iztempa krūzes. Izdzēruši viņi atšļuka krēslos un sēdēja klusēdami, acis iepletuši, nekustīgi nolūkodamies vienā punktā.

—   Patiešām, — Šveinihens ierunājās. — Varbūt kāpjam zirgos? Varbūt jājam uz Pērnavu? Ja Vulfam atkal gadījusies nelaime… ja Ketleru piemeklējusi kāda sodība… Tu saproti, pilskungs? Mēs nedrīkstam dīki sēdēt, mēs nedrīkstam…

—   Nē! — Nolde ierēcās. — Nē! Es nekur nejāšu! Ak Kungs… Mēs abi nedēļu dzeram… Ceļā man var plīst sirds, komandor!…

—    Nu, vīnu mēs varētu saliet vīnamaisā, pilskungs!…

Nolde nelokāmi atcirta:

—   Nē, pilskungs!… Nekur es nejāšu. Es sēdēšu šeit un dimdināšu zvanus. Es sēdēšu un zvanīšu. Citu neko es nevaru darīt. Nevaru! Es cīnos ar nāvi… Lai Vulfs dara, ko grib!…

—    Pilnīgi pareizi, pilskungs! — sarunā iejaucās Tīss fon der Reke. — Ja valdnieks nokļūst nelaimē, viņš sauc pēc palīdzības. Vulfs klusē. Ketlers klusē. Es domāju, ka viņi vieni paši svin Vulfa atgriešanos no nebrīves. Tā ir taisnība. Jūs kādreiz pieminēsiet manus vārdus, pilskungs… Jā, jā, komandor!…

Vakar vakarā Kiprijonam par to stāstīdams, Tīss dūrē smēja sīku smiekliņu. Viņš priecājās un bija lepns par sevi. Ja viņš nebūtu atrunājis Noīdi un Šveinihenu no došanās uz Pērnavu, viņam būtu jāatvadās no cerībām dabūt no viņiem ragavas un zirgus. Komturs un pilskungs Kullamā nebūtu atgriezušies, bet jāt uz Pērnavu kopā ar viņiem Tīss fon der Reke nevarēja: jau daudzus gadus viņš ķīvējies ar Ketleru. Tīss tikai ieminējās par nesaskaņām ar Ketleru un tūdaļ aprāvās. Klusums viņa nupat izteiktajiem vārdiem piešķīra augstprātīgu noslēpumainību. Reke skatījās uz Tvirbutu mirdzošām acīm, kuras itin kā runāja: ja mēs dabūsim no Švei- nihena ragavas un zirgus, tavs pienākums būs būt man pateicīgam līdz kapa malai. Ko tur runāt, ilgošanos pēc goddevības Kiprijons izjuta ikkatrā Tīsa vārdā.

Kullamas baznīciņas zvans turpina skanēt. Dzerdami Nolde un Švei- nihens laiku pa laikam jūtas aizkustināti līdz asarām, četrpadsmit bagāti lielkungi, četrpadsmit drošsirdīgi vīri, četrpadsmit sirsnīgi draugi krituši pie Koluveres!… Četrpadsmit mīlētu un mīlošu vīru krituši no zirga, viņi beigti sagūluši melnajā zemē!… Četrpadsmit, Nolde un Šveinihens atkārtoja atkal un atkal, četrpadsmit… Un aiz žēlabām viņi grieza zobus, aiz dusmām viņiem putas šļācās no mutes: pazudināto dzīvību dēļ nevienam netiks piedots, nevienam! Iztrakojušies viņi sakņupa uz galda un nosnaudās. Pamodušies viņi ilgi blenza uz visām pusēm, acis bolīdami un nespēdami apjēgt, kur atrodas. Bet, iedzēruši vīnu, viņi atkal atkusa un priecīgi sāka bļaustīties:

— Vulfs būs izlauzies brīvībā! Vulfs ir dzīvs un vesels! Viņam par godu zvans skan un skanēs! Skan un skanēs! Lai dzīvo Vulfs!…

Divas dienas un divas naktis nokūkojis zāles tumšajā kaktā, saklausījies Noldes un Šveinihena dzērāja runās, Kiprijons saprata, kāda Vulfa pilī viņš nokļuvis, — Nolde un Šveinihens gaidīja pārjājam to pašu Hen- rihu fon Līdingshauzenu, ko pavasarī bija saņēmis gūstā jaunais Sāmsalas bīskaps Magnus. Sarunās Pērnavā, kurām beidzoties Nolde un Šveini- hens atjājuši uz Kullemu, Līvzemes mestrs Ketlers kaulējies ar Magnu. Uz sarunām Pērnavas pilsētā Sāmsalas īpašnieks ieradies tērpts apģērbā, kas sašūdināts no daudzkrāsainiem, dārgiem audumiem. Ar Ketleru viņš sarunājies augstprātīgi, zaigodams visās varavīksnes krāsās, un Nolde ar Šveinihenu viņu iesaukuši par Daglo bīskapu. Viņi visādi par to zobojās, saukādami par gailēnu, pāvu un neaptēsto princi. Pēc viņu vārdiem, Sāmsalas gailēna kasē svilpojot vējš, viņam pat neesot bijis naudas, ko samaksāt par dienestu karakalpiem, tomēr sarunās Pērnavā izturējies tā, itin kā būtu bijis lielas valsts karalis. Ilgi un neatlaidīgi viņš mācies virsū Ketle- ram, lai tas atdodot viņam Padizi, Pērnavu, Leali un Zonenburgu. Ubags, kuram būtu klājies vai izlūgties žēlastības dāvanas, pieprasījis no Līvzemes mestra pilsētas ar slavenām pilīm un cietokšņiem. Daglā bīskapa gūstniecībā atradās Ketlera labā roka Zonenburgas fogts Vulfs, un mestrs visādi centies izlocīties, gudrojis un solījies atdot Daglajam pat Padizi ar visiem tās abatiem, lai tikai ne mats nenokristu no Vulfa galvas.

Valodas par sarunām Pērnavā iespiedās Tvirbutam sirdī un padarīja viņu bēdīgu. Pasaulē viss mainās. Tas, kurš vakar līksmojies, šodien jau raud. Tas, kurš vakar noskumis, šodien smejas. Pirms pusgada Magnus karakalpi ieņēma Vīkzemes cietokšņus citu pēc cita. No Līvzemes uz Kuresāri kuģoja muižnieki un zemnieki, bruņinieki un tirgoņi, mūki un pilsētu domes sūtņi. Visi prasīja, lūdza un uzstāja, lai jaunais Sāmsalas bīskaps ņemot viņus savā aizbildniecībā, zvērēja viņam mūžīgu uzticību un padevību. Magnus bagātīgi izdalīja viņiem dāvanas un solījumus, ka aizstāvēs Līvzemi pret zviedriem un krieviem, pret lietaviešiem un pret ko tikai vēlas, pat pret elles spokiem, ja tie kādam rādītos sapņos. Laiks gāja, un pasaule pārvērtās. Nauda, kas bija atvesta no Kopenhāgenas, izsīka, vārdi, kurus nebija apliecinājuši darbi, palika tukša skaņa… Zemliku mēneša piektajā dienā Magnus uz sarunām Pērnavā atveda savu gūstekni Vulfu. Apmaiņas ceļā par Zonenburgas fogtu viņam no Ketlera vajadzēja saņemt pretim Padizes pilsētas vārtu atslēgas. Bet, tiklīdz Vulfs apsēdās blakus Ketleram, visa mestra svīta pēkšņi cēlās kājās. Mestra sekretārs Zālamans Henings paziņoja: līvzemiešu puse sarunas pārtraucot, jo tai vairs neesot sarunu priekšmeta. Šis sarunu mirklis Noldem un Šveinihe- nam iespiedies atmiņā visspilgtāk. Sasituši kausus, aizrijušies ar kumosu, ielaidušies runās par izlaidīgām sievietēm vai Saules aptumsumiem, viņi abi aizvien atrada kādu salīdzinājumu ar Magnus izskatu un izturēšanos toreizējā sarunu brītiņā. Ketlera svītas priekšā Magnus esot stāvējis nobālējis kā audekls, balts kā krīts, tamdēļ krāsainais ietērps esot licies vēl spilgtāks, vēl uzkrītošāk dūries acīs. Runājot bīskapam lūpas esot trīcējušas, tomēr vārdi joprojām pauduši Ketleram draudus: jūs mani esat piekrāpis, un es paņemšu Padizi ar varu, uz karstām pēdām es nosūtīšu savu karaspēku uz Padizi. Ketlera svītas vīri ieplētuši acis: karaspēku, kādu karaspēku, ar ko tas apģērbts, ar ko bruņots? ak, varbūt Sāmsalas bīskaps soloties Padizes mūrus aplaist ar dievgotiņām? Ketlers esot piebildis: jums, jaunais bīskap, es dotu padomu atgriezties Kopenhāgenā un uzkrāt spēkus pie dāņu karaļa galda — savā bīskapijā, kur visi cieš badu, arī jūs pats varat atstiept kājas, vai es pareizi runāju, jaunais bīskap?

Pasaulē viss mainās, mainās strauji un nepārtraukti. Nekas nemainās vienīgi Kiprijona Tvirbuta dzīvē. Viņš vēl joprojām dodas uz mājām. Viņš iet un iet uz mājām — gals ceļam nav redzams…

Piecdesmit sestā gada ziedu mēneša tveicīgā pēcpusdienā Kiprijons Tvirbuts, triju miesassargu pavadīts, jāja pa Daugavas leju netālu 110 Kokneses. Ziemeļvakaros viņpus Daugavas viņi redzēja Kokneses pils sarkanos torņus, kas cēlās uz kraujas augstāk par koku galotnēm. Nežēlīgi cepināja saule. Sviedros izmirkušais krekls lipa pie muguras. Lejas malā Tvirbuts un viņa miesassargi pagriezās uz krūmiem apaugušas, lielas klinšradžu kaudzes pusi. Šeit, paēnā, viņi vēlējās atvilkt elpu un atpūtināt elsojošos, putās satriektos zirgus. Negaidīti gar krūmu malu parādījās vairāki vācu bruņukalpi zirgu mugurā. Viņi bija ģērbušies baltos apmetņos, galvā uzmaukta bruņucepure, paceltais sejscgs žilbinoši laistījās saulē. Vācu bruņinieku pēkšņā uzrašanās Tvirbutu nenobiedēja. Līvzemē viņi bieži bija aizstājušies Kiprijonam ceļā un izjautājuši, kas viņš tāds esot, kurp jājot, un pārbaudījuši sūtņa neaizskaramības rakstu. Viņā ziedu mēneša pēcpusdienā bruņukalpu izturēšanās arī neradīja Kiprijonā nekādas aizdomas. Bruņinieki nesteidzīgi aizjāja abās pusēs un apturēja zirgus citu 110 cita attālāk — puslokā. Viens no Tvirbuta miesassargiem pacēla baltu lakatiņu ar sarkanu joslu — svešzemju sūtņu pazīšanās zīmi — un, paskubinājis zirgu, pirmais piejāja pie bruņiniekiem. Kā jau sūtņa pavadonim klājas, viņš sāka atbildēt uz bruņukalpu jautājumiem. Piepeši miesassargs sarāvās, pievilka pavadu un iebrēcās: atpakaļ! Viņa zirgs saslējās uz pakaļkājām. Zirgos sēdošie bruņukalpi nebija paņēmuši rokās nekādu ieroci, to Tvirbuts skaidri atceras. Uz viņu šāvuši no krūmiem. Šāvēji, visticamākais, gulēja pie zemes vai uz akmeņiem un varēja pienācīgi notēmēt. Kiprijons vienīgi paguva pievilkt pavadu, un viņam gar acīm sametās raibs. Viņam pazibēja prātā, ka no bailēm un necilvēciskā karstuma būs apdullis, tāpēc ar abām rokām sāka klapēt zirgu — viņš cerēja, ka kustēšanās ļaus viņam atgūties. Vēl Tvirbuts atceras dūmu mākulīšus, kuri pēkšņi bija uzradušies krūmu paēnā, arī baiļpilno un žēlo zirga zvie- dzienu, kas kļuva arvien vājāks un no viņa tālāks…

Cik ilgi viņš bija nogulējis pie krūmiem apaugušajiem akmeņiem, Tvirbuts nezina — varbūt viņš nemaz nav ne gulējis, ne arī no segliem izkritis? varbūt satrakojies zirgs viņu sācis nest pa upes leju? Kiprijons nezina, vai viņa miesassargi cīnījušies ar bruņiniekiem vai arī viņi gājuši bojā, vai viņiem laimējies aizbēgt. Nekad viņš tos vairs nav redzējis. Kiprijons nezina pat, kas viņu aizstiepis uz baznīcas pagrabu, kurā viņš nāca pie samaņas. Uz galda dega strupa svece, tā apgaismoja lielu, melnu krustu pie sienas un apdrupušās tumšsarkanu ķieģeļu velves. Pie Kiprijona guļvietas stāvēja mūks, viņa acis bija rāmas un mierinošas, lūpas visu laiku tik tikko manāmi smaidīja. Mūkam pa rokai bija ķipis un krūzīte, ko iesmelt ūdeni. Mūks pastāvīgi mitrināja Kiprijona lūpas, pieri un deniņus ar slapju drāniņu. Tvirbuts vēroja mūka acis, seju, roku kustības, pagraba velves un sienas, nebūdams spējīgs kaut ko apjēgt un mūkam kaut ko pajautāt. Drīz viņš atkal iemiga…

Kopš tā laika, kad Kiprijons Tvirbuts pagrabā bija nācis pie samaņas, viņa dzīve pašam kļuvusi noslēpumaina un maz saprotama. Ko kurš viņam paskaidroja par stāvokli, kādā viņš nokļuvis, tādam paskaidrojumam bija jātic. Protams, varēja arī neticēt, sirdī apšaubīt, turēt aizdomās par krāpšanu, par kāda cilvēka tālredzīgajiem nolūkiem — kas no tā grozījās? Vadīdamies pēc sava prāta, no savas gribas viņš šā vai tā nevarēja spert ne soli: par notikumiem, kuros, kā varēja nojaust, viņš iejaukts, ne tikai pats Tvirbuts, bet arī cilvēki, kuri viņu kopa, īsti neko nezināja. Lietavas augsto varasvīru norādījumus, kā jārīkojas ar Tvirbutu, viņi saņēma caur vairākām mutēm. Norādījumi bija strupi, bez tuvākiem paskaidrojumiem. No mūkiem, kuri gandrīz trīs nedēļas viņu bija dziedinājuši, ēdinājuši un apkopuši, Kiprijons uzzināja tikai tik daudz: tu atrodies Nerptas, lietaviski runājot — Neretas baznīcā, par tevi rūpējas visvareni Lietavas augstmaņi un varbūt pat visugaišais tās valdnieks.

Kādā vēlā vakarā mūks atnesa Tvirbutam uz pagrabu Jona Hornastaja vēstuli. Valsts mantzinis rakstīja par savām bažām un satraukumu aizbilstamā veselības dēļ. Cilvēk, kuru es mīlu kā miesīgu dēlu, lūdz Dievu, karsti lūdz Dievu, un Dievs nenovērsīsies no Tevis, Hornastajs rakstīja. Neuztraucies par savu ģimeni, par to rūpējos es un gādā kanclers. Esi mierīgs, saudzē veselību! Viss būs labi! Ziņnesis, kurš Neretā ieradīsies pie Tevis, norādījumus, kas darāms, saņēmis no paša kanclera. Paklausi viņam! Viss, ko viņš darīs, tiks darīts Tavā labā!

Izlasījis aizbildņa vēstuli, Kiprijons aiz priekiem apraudājās. Ar lona Hornastaja roku rakstītie vārdi uz ilgu laiku izkliedējuši Tvirbuta bažas par nākotni. Kopš šī brīža viņš ticēja visiem, kuri viņam deva kādus padomus vai izskaidroja viņa stāvokli, un paklausīgi pildīja to, ko viņi pavēlēja.

Nepagāja ne nedēļa, un uz Neretu patiešām atbrauca Hornastaja vēstulē minētais ziņnesis. Tvirbutam viņš nebija pazīstams. Tvirbuts nekad viņu nebija redzējis ne Hornastaja, ne Radvila, ne lielkuniga galmā. Šis vīrs bija apaudzis ar bārdu un ģērbies zemnieka drēbēs. Viņa vienjūga orei bija pārvilkts sabalējis caurumains audekls. Vezumā, ar sienu apmests, gulēja maišelis ar pērnajām pupām. Blakus ķēvei vai nopakaļ orei skrēja salns kumeliņš baltu pavēderi un melnām, visu uzmanīgi vērojošām acīm. Kiprijona vedējs bija kluss vīrelis, viņš runāja pavisam maz, par noslēpumainajiem notikumiem, kuros Tvirbuts iejaukts, viņš neko nezināja vai arī izlikās nezinām. Visstiprāk Kiprijonu apbēdināja tas, ka, izbraucis no Neretas, vedējs pagrieza zirgu uz ziemeļvakariem. Tātad viņi nebrauca ne uz Lietavu, ne uz Viļņu — uz mājām ne. Nesteidzīgi viņi čīkstināja dziļāk Līvzemē, varbūt uz Rīgas pusi. Šajās dienās debesis bija apmākušās un bieži lija. Ūdens sūcās cauri audeklam, kas pārvilkts orei, un mērcējā drēbes Tvirbutam un viņa vedējam. Vakaros vedējs deva ķēvei dažas saujas pupu, lai kumeliņam netrūktu piena, bet sev un Tvirbutam nogrieza pa šķēlītei speķa un riecientiņam maizes. Kiprijona uzjautāts, kāpēc viņi brauc uz Rīgas pusi un kas viņus šajā pilsētā gaida, vedējs atbildēja: mēs nebraucam uz Rīgu, mēs braucam uz Turaidu; Turaidā kāds tevi sagaidīs, nebaidies, sagaidīs!

Kādu vakaru Kiprijons, pa stāvu krauju novedis ķēvi pie strauta padzerties ūdens, spēji pagriezās atpakaļ: viņa vedējs stāvēja puskraujā, un acis viņam spīdēja neslēptā skaudībā — vai tikai skaudīgais nemiers, kas uzdvesa no vedēja skatiena, nebija tas, kas licis Kiprijonam pagriezties atpakaļ? Vedējs apjuka un skumīgi ierunājās: tev ir labi, tu vēl esi jauns, bet jau ar lieliem nopelniem valdnieka priekšā — tagad liktenis tevi lutinās līdz pašai nāvei. Kādi nopelni? Kas noticis? Ko viņa dzīvē pārgrozījušas tās lodes, kuras uz viņu bija izšāvuši vācu bruņinieki? Vedējs neatbildēja ne uz vienu jautājumu. Vismaz jau šo to par jucekli, kurā Tvirbuts iejaukts, vedējs noteikti zināja, Kiprijons to juta. Vedējs klusēja, visticamākais, tamdēļ, ka baidījās pārkāpt tā cilvēka norādījumus, kas viņu šajā ceļā sūtījis. Vedējs vispār likās bailīgs. Viņam bija Turaidas tirgoņa Helvēcija parādraksts, ar kuru tirgonis uzņemas saistības nokārtot ar viņu parādu par pērn pieņemtajiem liniem — šifuntu* sāls un sešus lisfuntus** cukura. Tiklīdz uz ceļa parādījās kāds jāšus vai braukšus, vedējs šo rakstu izvilka no azotes un turēja rokā. Tomēr neviens viņu neapturēja un neviens nekādu ceļa drošības rakstu nepieprasīja.

Tvirbutam un viņa vedējam brauciens uz Turaidu, var teikt, bija veiksmīgs — tajā viņi pazaudēja vienīgi salno skaistuli kumeliņu. Kad viņi brauca cauri Siguldai un rībināja pa mazu, pamestu ciematiņu, kumeliņam, kas skrēja nopakaļ viņu ratiem, sāka pielabināties trīs iedzēruši karavīri, pēc viņu valodas un izturēšanās minot — svešzemju algotņi. Ilgi tvarstījuši, deviņos sviedros noplūduši, viņi kumeliņu notvēra, piesēja pie ceļmalas koka un, sasēduši atpūsties, gaidīja, kamēr aplaupītie aizkra- tīsies prom pa ceļu un pazudīs no acīm. Taču ķēve, ļaunu nojauzdama, apstājās. Vedējs kliedza uz to un no visa spēka zvetēja ar pātagu ■— ķēve stāvēja, nesperdama ne soli: viņa tikai grieza atpakaļ galvu, dusmīgi spraus- loja un baiļpilni zviedza, gribēdama sasaukt mazuli. Tikai tad, kad Kip- rijons izlēca no ores un sāka vilkt aiz laužņiem, ķēve izkustējās no vietas. Kopš šī paša brīža brauciens Kiprijonam kļuva bēdīgs un nomāca sirdi: ķēve bez pārstājas žēli zviedza un klusītiņām bubināja — gluži kā raudādama un sūdzēdamās Dievam. Dodamies ceļā, vedējs kumeliņu tīšām bija paņēmis līdzi, lai laupītājiem, ja tādus trāpītos sastapt, bez ķēves vai ratiem būtu atņemams vēl kas cits. Salnais kumeliņš bija pirmais upuris, kuru labi cilvēki Tvirbuta glābšanas labad ziedojuši. Tā Kiprijons domāja toreiz. Tamdēļ jo skaudrāk viņam plosīja sirdi ķēves nemitīgie zviedzieni — žēli un pārmetoši.

Kiprijonu Tvirbutu atveda Turaidā agri no rīta. Ausa saule. Pilsētas šaurās ielas bija tukšas, vārtu spraugās ložņāja kaķi, zirgiem no kājapakšas uzlaidās gaisā kņadīgi zvirbuļu bari. Cauri zemai vārtu arkai rati iegriezās

* Llvzemcs svara vieniba — 166,7 kg. (Autoru piezīme.)

* * Llvzemcs svara vienība — 8,34 kg. (Autora piezīme.) lielā pagalmā, ko no visām pusēm ieskāva varbūt četrpadsmitajā gadu simtenī būvētie nami. Tie bija drūmi, tos placināja pie zemes smagi, masīvi jumti. No pagalma mājās veda pāri par desmit šauru durvju. Pie vienām no tām Tvirbuta vedējam pirmo un pēdējo reizi brauciena laikā ievaja- dzējās tirgoņa Helvēcija parādrakstu. Apmiegojies vīrs kaili noskūtu gak'u, sagaidījis Tvirbutu un viņa vedēju pie durvīm, šo rakstu ilgi lasīja. Pēc tam, ne vārda nebildis, viņš abus aizveda pa tumšiem, līkumotiem gaiteņiem un parādīja Tvirbutam domāto istabu. Vedējs aizgāja pa gaiteni kopā ar plikpauri durvju sargu. Kiprijons palika istabā viens. Pēc īsa laiciņa atnāca kalps un atnesa padzerties un uzkost. Baiļodamies Tvirbuts viņam atzinās, ka nezinot, pie kā un kādā vajadzībā viņš esot atvests. Kalps atbildēja, ka viesim neesot nekāda iemesla uztraukties: šajā pilī viņam nekā netrūkšot, šeit viņš atradīšoties pilnīgā drošībā; šī diena esot veltīta viņa atpūtai, bet no rīta viesi pieņemšot hercogs Mēklenburgas Kristofs. Ceļā izvārdzis, Kiprijons iekoda un atlaidās platā veclaiku gultā, kuru viņam bija uzklājis kalps. Viņš nogulēja līdz pievakarei. Vakarā ieradās divi kalpi un aizveda Tvirbutu uz pirti, turpat viņam izmeklēja vienkāršas, tomēr neapšaubāmi galminiekam šūdinātas drēbes. Atgriezies atpakaļ savā istabā, Kiprijons priekšā uz galda atrada vīna krūku un lielu paplāti ar jēlām olām. To pašu brīdi ienāca kalps un apvaicājās, vai viesis nevēlētos vēl reizi satikties ar vīru, kas viņu no Neretas atvedis uz Turaidu. Ienācis istabā, vedējs Tvirbutam likās gluži nepazīstams. No viņa lielās, pinkainās bārdas palikusi tikai gluda, iegarena ķīļbārdiņa un Ūsiņu trīsstūris padegunē. Viņš bija apvilcies brūnu tūka virstērpu, zem kura spīdēja dzeltena samta veste. Smaidīdams apmulsušu smaidu, šis negaidīti pārvērties vīrs teica:

—   Piedod man, godātais kungs, ka ierados tik vēlu, bet es dodos prom no Turaidas un nodomāju…

—   Mans labdari! — pārsteigtais Tvirbuts klusiņām iesaucās. — Kas tu esi patiesībā?

—   Tam nav nozīmes, — steidzīgi atbildēja viņa bijušais vedējs, brītiņu paklusēja, mulsdams arvien stiprāk, un piebilda: — Man tā šķita, ka es nevaru aizbraukt, 110 tevis neatvadījies…

—   Tu atkal kratīsies ar šo grabažu? Pavisam viens pats? — Tvirbuts līdzcietīgi pajautāja.

—   Nē, nē! — Viņš papurināja galvu. — Ratus atstāšu šeit, bet es vēlējos palūgt…

Vīrietis apklusa. Kiprijonu aizkustināja viņa biklums un sirsnīgā, mazliet bēdīgā balss. Kiprijons ielēja kausos vīnu, viņi saskandināja un izdzēra, skatīdamies viens otram acīs. Atmiņā Tvirbutam pazibēja brauciena ainas, sirdī pamodās draudošā briesmu sajūta, kāda viņu nebija pametusi brauciena dienās un naktīs… Pēc vīrieša aizkustinošajām acīm un samulsušās sejas Tvirbuts saprata, ka viņa ceļabiedrs domā atvadīties no viņa uz mūžīgiem laikiem. Strauji nolicis kausu uz galda, Tvirbuts apskāva bijušo vedēju un cieši satvēra apkampienos. Svešais vīrs, kā tagad redzams — dižciltīgs un bagāts —, izlicies par nabaga zemnieku un vedis Kipru pa briesmu pilnajiem Līvzemes ceļiem desmitiem jūdžu, varbūt pat riskējis ar dzīvību — ar ko un kā lai viņam atmaksā?

—   Neaizmirsti mani! — Kiprijons pie pašas auss izdzirdēja viņa kluso balsi.

—   Nekad es tevi neaizmirsīšu! —ātri bērdams vārdus, Kiprijons ierunājās. — Es neaizmirsīšu nevienu brauciena dienu! Es neaizmirsīšu nabaga kumeliņu…

Viņš pakāpās soli atpakaļ no sava bijušā vedēja, noslēpumainā cilvēka, un atkal cieši ielūkojās viņam acīs. Tad viņš sacīja:

—   Šis kumeliņš, šis salnais kumeliņš…

Vīrietis spēji nolaida acis un teica:

—   Ceļā pie virsbīskapa tevi pavadīja trīs tavi uzticamie kalpi — trīs drosmīgi vīri, bērnu tēvi… — Viņš atkal pacēla uz Kiprijonu acis, tagad tās bija plaši ieplestas un mirdzēja skumjās ilgās, vismaz mazā mazītiņā sirsnīgā patiesīgumā. — Man nav patīkami to teikt, tomēr ne Neretā mūkiem, ne mūsu brauciena laikā tu par saviem miesassargiem neapvaicājies nevienu pašu reizi…

—   Kas ar viņiem noticis?

Kiprijonam iesvēlās sirdī bailes.

—    Es nezinu…

—   Vai viņi krituši? — Kiprijonam paša balss izklausījās sveša.

—    Es neko par viņiem nezinu. — Vīrietis pasmaidīja vainīgu smaidu. — Es vienīgi vēlētos, stipri vēlētos, lai tavi nopelni valdnieka priekšā nebūtu sagrozījuši tev galvu.

Spējās, bezspēcīgās dusmās Kiprijons nodrebēja. Sejā viņam iekvēlojās sārtums. Viņš iesaucās:

—   Kādi nopelni? Par ko, velns lai parauj, tu runā? Pasaki, kādi mani nopelni, es gribu to zināt!…

Aptvēris, ka viņš uzvedies nekrietni, Kiprijons aizcirta muti un brītiņu valdījās, nevarēdams tikt gudrs, kur lai liek rokas, uz kuru pusi lai skatās un kā šī noslēpumainā, godīgā cilvēka priekšā lai stāv. Niknumam no- plokot, viņš nomurmināja:

—   Es nezinu, kas ir atgadījies, kas notiek un kur es esmu iejaukts… Neviens neko man nestāsta, neviens neko… Tu!… Tu pat nepasaki man savu vārdu…

Vīrietis skumjām, apkārtklīstošām acīm pārlaida skatienu galdam, vīna kausiem, tumšajām sienmalēm un ievilka krūtīs gaisu.

—   Tici man, savu vārdu es nedrīkstu tev teikt! Man nav atļauts. Es esmu bez vārda… Viens no tiem bezvārda cilvēkiem, bez kuriem valdnieks nevarētu nodzīvot nevienu dienu. Nepārmet man, neaizmirsti mani — ardievu…

Uz Tvirbutu acis vairs nepacēlis, vīrietis devās uz durvīm — salīcis, sa- gumis, galvu plecos ierāvis.

—   Pagaidi! — Tvirbuts iesaucās viņam nopakaļ. — Nepamet mani šeit! Man bail šeit palikt!

Durvis jau atvēris, vīrietis, uz sliekšņa stāvēdams, pavērsās atpakaļ.

—   Tici man, tev šeit ne mats nenokritīs no galvas, ne mats…

Durvis aizvērās. Vīrietis bija projām. Kiprijons vēl ilgi redzēja viņa acis,

kuras lūkojās no durvīm un gaiteņa tumsas, — šajās acīs mirdzēja asaras…

Nākamajā rītā kalpi ieveda Tvirbuta istabā divus vīrus. Viņi bija uzposušies — mugurā sarkans kamzolis, baltos cimdos ietērptajās rokās viņi turēja melnu cepuri, ko rotāja melnas spalvas. Taču pēc glumās iztapības viņiem acīs, pēc labi izskolotajām kustībām nekļūdīgi varēja atminēt, ka viņi ir sulaiņi, varbūt augsta kunga kalpotāji, tomēr tikai sulaiņi. Švītu pavadīts, Tvirbuts izgāja no pils un iekāpa viņu greznajā karietē. īsu laiciņu līkumojuši pa šaurajām ieliņām, viņi izbrauca uz šaura, bet priekšzīmīgi sakārtota ceļa, kas aizvijās starp bieziem krūmājiem un meža skupsnām. Ceļa kreisajā pusē piepeši parādījās kraujas mala un skatienam pavērās neizsakāma skaistuma Gaujas upes ieleja. Platā, mežiem aizaugušā jostā upe aizlīkumoja tālumos gluži kā apbrīnojamu kalnu aiza. No kraujas varēja pārskatīt, visticamākais, vairākas jūdzes uz dienvidvakariem un ziemeļrītiem.

Drīz jau kariete iegriezās gobu alejā un upes leja pazuda skatienam. Viņi piebrauca pie cietokšņa. Tvirbuts to bija apmeklējis pirms pusotra gada, piecdesmit ceturtā gada sveču mēnesī. Toreiz šeit bija apstājies Rīgas virsbīskaps Vilhelms — cietoksnī bija iekārtojies viens no diviem virsbīs- kapijas fogtiem, un Turaidā virsbīskapam pastāvīgi uzgadījās darīšanas. Pie cietokšņa vārtiem, tāpat kā aizpēru, sardzē stāvēja švītīgi tērptie virsbīskapa goda sardzes karavīri, kurus turaidieši mēdza saukt par divkājainajiem maitasputniem. Šoreiz Kiprijonu pārsteidza ierindas karenieku daudzums pils pagalmā. Ar zobeniem un šaujamieročiem bruņotie kare- nieki ložņāja pa jasmīnu alejām, zaļajās pļaviņās stāvēja dižgabali un bumbu kastes, tām apkārt sēdēja vai gulēja desmitiem pa pusei izģērbušos kanonieru, kuri sildījās saulē. Te vienuviet, te cituviet slējās pretbalstītas smagās musketes. Pa labi no fogtijas pils, plašā laukumā, saulē laistījās svaigi tēsti, zemē ierakti stabi, pie kuriem, pa vairākiem piesieti, zviedza un satraukti mīņājās apsegloti zirgi. Laukuma zeme bija nomīdīta kā rijas klons, no zirgu un cilvēku kāju apakšas cēlās pelēki putekļu mākoņi — tie klīda un neparko nevarēja izklīst rudzu mēneša saules sakarsētajā gaisā.

Izkāpis no karietes, švītīgo pavadoņu vadīts, Tvirbuts, pirms bija nokļuvis pilī, pagāja garām vairākām apsardzes trijotnēm, tomēr neviena viņu neapturēja. Pie pašām pils kāpnēm viņi pagāja garām uz ātru roku uzslietai lapenei, kuras ēnā, zobus atiezuši un mēli izkāruši, elsa un kā ģībdami ievaukšķējās lieli vilkusuņi.

Hercogs Mēklenburgas Kristofs, Rīgas virsbīskapa koadjutors, vēl bija ļoti jauns — varbūt tikai ap astoņpadsmit gadiem. Virsbīskapijā viņš ieradies pirms gada. Tolaik, kad Tvirbuts bija apmeklējis šo pili pirmo reizi, daudzi vīri, kam bija ietekme uz Rīgas hierarhu, domāja, ka par viņa koadjutoru taps kāds no tiem firstiņiem, kuriem nopelni gan virsbīskapa, gan ordeņa mestra Gālena priekšā. Par jauniņo Mēklenburgas hercogu toreiz neviens vēl nerunāja. Virsbīskaps Vilhelms bija izvēlējies viņu par savu pēcteci patstāvīgi, visiem par pārsteigumu. Baznīcas augstākās varas priekšstāvja izvēli atbalstījis vienīgi ordeņa landmaršals Minsters, tādējādi iemantodams mestra nicinājumu un naidu. Mestrs Gālens pasludināja viņu par nodevēju un par savu pēcteci iecēla nevis landmaršalu, kā tam pēc paražas būtu vajadzējis notikt, bet Vilandes komturu Vilhelmu fbn Firstenbergu. Koadjutoru vēlēšanas galīgi sarežģījušas tā jau pretrunīgās ordeņa mestra un virsbīskapa — divu varenāko Līvzemes valdnieku — attiecības. Par virsbīskapa pēcteci kļuvis nevis tas cilvēks, ko vēlējies ordeņa mestrs, bet par ordeņa mestra pēcteci — tas cilvēks, ko nebija vēlējies virsbīskaps.

Pa pakāpieniem kāpdams uz fogta pili, Tvirbuts labi zināja: tas, ka par virsbīskapa koadjutoru kļuvis jauniņais Mēklenburgas hercogs, bija Lietavas valdnieka Sigismunda Augusta, Radvila Melnā, kā arī pat Prūsijas hercoga Albrehta — Sigismunda Augusta, kurš taču bija arī Polijas karalis, vasaļa — nopelns. Virsbīskapam viņi piesolīja visādu veidu atbalstu cīņā par varu Līvzemē, ja ordenis negribētu atzīt Viņa Svētības izraudzīto pēcteci. Kanclera Radvila vēstules, kuras Tvirbuts bija nogādājis svētajam Rīgas hierarham pēdējos gados, virsbīskapa un mestra starpā uzkurinājušas vienīgi nesaticību. Radvils bija gan gudrs, gan atjautīgs, gan ļoti izveicīgs politiķis. Kad mestrs un virsbīskaps nevarēs sadalīt varu Līvzemē, kad Līvzeme novājināsies, kad zemē sāksies sabrukums, Lietavas valdnieks augstsirdīgi piedāvās līvzemiešiem savu aizbildnību — šos savus nolūkus Radvils Melnais lolojis konsekventi un pacietīgi, cietu sirdi, kura neatzīst nekādu maigu jūtu. Ordeņa mestrs, Rīgas virsbīskaps un Rīgas pilsētas rāte — trīs Līvzemes valdnieki — varēja naidoties, dalīties varas priekšrocībās savā zemē, turpretim, apspriežoties ar kaimiņiem, viņiem jābūt vienotiem — visus līgumus ar citām zemēm viņi parakstīja trijatā un visi trīs bija atbildīgi par šo līgumu pildīšanu. Tā nu virsbīskaps, sliekdamies uz Lietavas pusi, lauzis pamiera līgumu ar Maskavas caru, kuru arī pats pirms trim gadiem bija parakstījis. Bet pamiera līgumam vajadzēja palikt spēkā vēl divpadsmit gadu… Maskavas caru sevišķi varēja sakaitināt Lietavas valdnieka izturēšanās: viņš sarīdījis virsbīskapu ar mestru un piespiedis pārkāpt Līvzemes pamiera līgumu ar Maskavu — pēc šī līguma noteikumiem Līvzeme un Lietava nedrīkstēja noslēgt nekādas militāras vienošanās. Bet pats svarīgākais — Sigismunds Augusts pārkāpis arī Lietavas pamiera līgumu ar Maskavu: tam bija jāpaliek spēkā vēl pieci gadi… Kādus notikumus un kādu nākotni solīja visi šie līgumu pārkāpumi?

Dodamies uz pieņemšanu pie virsbīskapa koadjutora, Kiprijons nojauta, ka notikumi, kurus viņš vēl tik nesen bija uzskatījis par neatminamiem, jau sākušies. Sirds viņam stinga 110 neziņas, kas bija baiga un pretīga. Galvā plaiksnījās domas par galu… Kiprijonam atausa atmiņā pirmdzimtā dēla ieplestās, satrauktās actiņas… Taču, iegājis baltajā pieņemšanas zālē un ieraudzījis jauniņo virsbīskapijas koadjutoru, Kiprijons juta, ka viņa bailes noplok. Astoņpadsmit gadu vecais Mēklenburgas hercogs svinīgajā pieņemšanas zālē izskatījās tā, itin kā viņš uzturētos savā guļamistabā — mugurā rītasvārki un kājās — čības. Seja viņam bija bāla, acis dziļi iekritušas un drudžainas. Pirmais gads, kuru viņš nodzīvojis Rīgas virsbīs- kapijā, viņam nav bijis mierīgs. Pēc visa varēja redzēt: jauneklis vēl nav apradis ar savu augsto stāvokli — ar iespēju kļūt par Rīgas virsbīskapu. Hercogs gluži kā tāds puika skraidīja pa lielo zāli, laiku pa laikam apstādamies un cieši blenzdams uz Tvirbutu, nepārtraukti pārbaudot, kādu iespaidu viņš atstājis uz apmeklētāju. Koadjutors runāja satraukti un iekaisdams: nober vārdu tirādi, apklust un nepacietīgām acīm skatās uz sarunbiedru — varbūt tu man nepiekriti, varbūt tu man iebilsti?… Karaļi bieži karo, pastāvīgi viņi norūpējušies par laicīgo taisnīgumu. Hierarhi katru dienu sarunājas ar Dievu un aizlūdz par savu avju pestīšanu debesīs. Karaļu un baznīcas augstākās varas nesēju aicinājums ir atšķirīgs. Vai tu man nepiekriti, vai tu man iebilsti? Lietavas valdnieks Sigismunds Augusts un Rīgas virsbīskaps Vilhelms ir izņēmums. Viņi abi ir līdzīgi. Viņi ir domātāji. Jā, tā ir neapgāžama patiesība! Abiem tēvi un sentēvi nākuši no Ģedimina, Hābsburgu un Hoencollernu dzimtas. Abiem tēvocis bijis svētais Kazimiers. Pasaulē nav atrodams cilvēks, kura asinis būtu dižciltīgākas nekā šiem brālēniem. Vai tu man nepiekriti, vai tu man iebilsti? Viņu draudzība ir nesadragājama, viņi nekad nenovērsīsies viens no otra un nepametīs otru nelaimē. Tā ir taisnība. Tā ir taisnība! Vai tu man iebilsti?

Tvirbuts sēdēja riekstkoka krēslā ar platām parocēm un augstu atzveltni. Visu laiku viņš ar pakausi juta atzveltņa vēso koku. Viņš klusēja. Viņš nevarēja un nevarēja apjēgt, ko šobrīd nebūtu bīstami koadjutoram pastāstīt. Bija apklusis arī hercogs Kristofs. Viņš vairs neskraidīja un nemētājās pa zāli kā tāds puika. Tvirbutam acu priekšā viņš lēnām un uzmanīgiem soļiem staigāja puslokā, acīgi viņu vērodams. Hercoga čības bija mīkstas, staigājot tās neizraisīja nekādu troksnīti. Zālē bija dziļš klusums. Tāds klusums mēdz būt rāmā rudens dienā lauku vidū. Tālumā dzeltē meži… Kiprijons ik pa brīdim sapurināja galvu, gribēdams aizgai- nīt dzeltenā meža ainas.

Virsbīskapa koadjutors spēji pagriezās pret Tvirbutu un ar garām, slaidām rokām atbalstījās pret parocēm krēslam, kurā tas sēdēja. Hercoga acis šaudījās no vienas Kiprijona acs pie otras, gluži kā meklēdamas tajās kaut ko slēpjamu un nīstamu. Viņa jauneklīgā seja, vāja un iegarena, Kiprijonam no tuvuma likās vēl stiprāk nobālējusi. Hercogs ierunājās bažīgā, neatlaidīgi pārliecinošā čukstā:

— Uzticīgais cilvēk, man nav bruņinieku, es nealgoju bruņiniekus! Es esmu dievlūdzējs. Man nav tik lielu līdzekļu, lai es varētu algot bruņiniekus. Man nav tādas naudas, lai es varētu samaksāt par viņu dižciltīgumu. Man nav vajadzīgi uzpūtīgi cildena izskata karotāji! — Koadjutors apklusa, stingām acīm, galvu pieliecis un muti pavēris, viņš blenza uz Tvirbutu. Tad viņš pajautāja: — Vai tu saprati?

Kiprijons cieta klusu. Viņš juta: uz šo zāli koadjutors viņu atgādājis nevis tādēļ, lai patērzētu par Sigismunda Augusta un Vilhelma senčiem, par viņu dižciltīgajām asinīm un līdzekļu trūkumu bruņukalpu salīgšanai. Koadjutoram nenovēršami jāsāk runāt par viņu — Tvirbutu. Tūdaļ jāpagaist neziņai, kura nu jau otro mēnesi nomocījusi Kiprijonu.

Hercogs Kristofs atliecās nostāk no Tvirbuta, izslējās, atmuguriski, itin kā baidīdamies novērsties no Tvirbuta, atkāpās pie otra krēsla un piesardzīgi apsēdās tajā. Sabozies, ar aizvainojumu balsī, viņš ierunājās:

—   Cik daudz visapkārt mēlnešu, nomelnotāju un ļaunu tenkotāju!… Kungs Dievs!… Ir pat tādi spoki, kuri stāsta, ka uz lietaviešu sūtni esot šāvis es! — Viņš saliecās uz priekšu. — Vai tu saprati? Ir tādi, kuri runā, ka uz tevi esot šāvuši manis nolīgtie bruņinieki!… Tici man, savu mūžu cilvēki nav izgudrojuši neko riebīgāku!…

Kiprijonam deniņos asinis pulsēja klaudzēdamas: hercogs jau sācis stāstīt, viņš jau stāsta, kuru katru mirkli taps skaidrs, ka es, ka mana dzīve, ka itin viss bijis veltīgs, viss aizlidojis ellē ratā, ka itin viss ir pazudināts…

Atbildi nesagaidījis, jaunais hercogs laida vaļā smieklus. Varbūt viņš pamanījis, ka Tvirbuts baidās, ka trīc no bailēm? Vai viņš tīksminās par to? Bet varbūt šādi viņš sadūŠina pats sevi?

Hercogs mitējās smieties, piecēlās un sāka runāt stingrā, apņēmīgā balsī, gluži kā izaicinājumu mezdams:

—   Mans uzticīgais cilvēk, uz tevi šāva Gālena sūtītie bruņukalpi! Tajā pašā dienā Gālena bruņinieki Koknesē saņēma ciet Viņa Svētību virsbīskapu Vilhelmu un mani. — Degošās acis no Tvirbuta nenolaizdams, viņš brīdi paklusēja. — Mūs abus aizveda uz Gaujienu. Gaujienā Viņa Svētību ieslodzīja cietumā, bet mani palaida brīvībā. — Koadjutors lēnām piegāja pie Tvirbuta un piesēdās uz paroces krēslam, kurā tas sēdēja. — Vai tu saprati Gālena gudrību?

Kiprijons klusēja. Hercogs ierunājās atkal:

—   Mestrs Gālens šāva uz lietaviešu sūtni, saņēma ciet Rīgas virsbīskapu un viņa koadjutoru vienā un tajā pašā laikā. Viņš gluži kā nevērīgi bija iesviedis acīs Lietavas valdniekam: man nav bail no tevis… Gālens!… Viņš nebūtu Gālens, ja jau būtu tik drosmīgs. Viņš trīcēja no bailēm kā izkaltusi lapa pie zara, ka Sigismunds Augusts… Vai tu saprati mani?

Gālens metis izaicinājumu Sigismundam Augustam un trīcēja no bailēm, ka lietavieši iesoļos Līvzemē. Tamdēļ viņš mani palaida brīvībā. Šādam solim Sigismundu Augustu vajadzēja pārliecināt: ordeņa mestrs noslēdzis vienošanos ar virsbīskapa koadjutoru, izrēķinājies ar virsbīskapu un pārtraucis draudzīgās attiecības ar Lietavu… Koadjutora, sava ielikteņa, nodotam, Sigismundam Augustam vajadzējis zaudēt galvu. Galvu zaudējis valdnieks nevar ķerties pie nekaunīgiem līdzekļiem. Tā domājis Gālens. — Hercogs Kristofs piecēlās no krēsla paroces un domīgi atkārtoja: — Tā domājis Gālens… Tā domājis Gālens…

Kiprijonam pārlija auksti sviedri. Viņam šķita, ka virsbīskapa koadju- tors tūdaļ teiks: tā domājis Gālens, tomēr viss noticis citādi — Sigismunds Augusts ievedis savus karapulkus Līvzemē… Tvirbutam ausīs sāka riet suņi, kurus viņš bija redzējis lapenē pie ieejas pilī. Acu priekšā vidējās karavīri fog- tijas pagalmā… Nu jā, pils pagalms patiesi bija līdzīgs karaspēka nometnei…

—   Uzticamais cilvēk, kāpēc tu klusē? — hercogs Kristofs bažīgi pajautāja, un Tvirbuts vairs nespēja valdīt pār sevi:

—    Jūsu augstība, kas mani sagaida? Ko jūs grasāties darīt ar mani?

—   Vai tu baidies? — koadjutors atbildēja ar pretjautājumu un, dzēlīgi smīnēdams, izbrīnīti pameta skatienu uz Tvirbutu. — Es tevi apskaužu par tavām bailēm!… Tu baidies tikai par sevi! Kamēr man jābaidās par Viņa Svētības virsbīskapa likteni, par Līvzemes nākamību un tikai pašā beidzamajā kārtā — par sevi… Lai man draud kas draudēdams, man ir pienākums… Vai tu saprati? — Ar visu rumpi viņš paliecās uz Tvirbuta pusi un iepleta rokas. — Paskaties uz mani! Paskaties, kā es esmu ģērbies! Cālēns mani palaida brīvībā, taču viņa spiegi izseko ikkatru manu soli — Rīgā, Raunā un Koknesē man aizliegts rādīties. Slepus es varu kvernēt vienīgi Limbažos — virsbīskapa pavasara rezidencē. Šo cietoksni dienu un nakti apsargā bruņinieku vienība. Uzticīgais cilvēk, lai varētu sastapties ar tevi, es izbraucu no Limbažiem, pārģērbies par skursteņslauķi…

—   Vai jums tik stipri krita no svara satikšanās ar mani?

Tvirbuts iepleta acis, un sirdī viņam iekņudējās: hercogs tūdaļ izstāstīs man uzdevumu, kuru izpildījis es ar veselu ādu laukā netikšu…

—   Jā, tik stipri! — hercogs teica. — Mestrs Gālens apdraudējis mūsu visu trīs dzīvību. Bet no mums trijiem tikai tu viens esi tieši pakļauts Lietavas valdniekam, vienīgi tevis dēļ Lietavas valdnieks var ķerties mestram Gālenam pie rīkles…

—    Manis dēļ — mestram pie rīkles?

—   Jā, uzticīgais cilvēk! — tagad hercogs runāja mierīgā, bezmaz vai priecīgā balsī. — Tevis dēļ Sigismunds Augusts var pateikt Gālenam: šaudami uz Lietavas sūtni, jūsu bruņinieki šāvuši uz mani…

—   Jūs jokojat, jūsu augstsirdība!… Mans valdnieks nekad… Es nekad…

—   Tavs valdnieks Gālenam to jau pateicis. Pareizāk, viņš gādājis, lai Gālens dabūtu noprast, ko viņš tam drīz pateiks. Klausies manī vērīgi! — Hercogs pacēla roku un atkal to nolaida. — Tu, Kiprijons Tvirbuts, Lietavas kanclera sūtnis, esi Gālena bruņinieku nošauts! Tu vairs neesi dzīvs. Tev tas jāzina. Man uzticēts tev to darīt zināmu. Tavas bēres notikušas Neretas baznīcas kapličā Svētā Pētera un Pāvila dienā. Pie tava zārka trīs priesteri skaitījuši sprediķus. Ir skanējuši zvani. Labara funebria[4] ar tavu attēlu arī pašlaik vēl karājas kapličā — tu jau esi apbedīts kā drošsirdīgs, kaujā kritis varonis… Tev tas jāzina.

Hercogs Kristofs apklusa, aizgāja pie sava krēsla un apsēdās. Viņš sēdēja, nokāris galvu, pievēris acis un slābani nolaidis rokas no krēsla platajām parocēm. Viņa nobālušajā sejā varēja ieraudzīt tik tikko nojaušamu rāmu prieku. Virsbīskapa koadjutoram pateikt Tvirbutam to, ko viņš pateicis, nav bijis viegli. Šaubu nav, viņš baiļojies, ka viņa paustā ziņa Tvirbutu satricinās, ka dzīvs apbedītais lietaviešu sūtnis sāks pretoties valdnieka nolūkiem, ka viņš nesamierināsies ar savu likteni, sāks trakot un varbūt pat kritīs izmisumā. Taču Tvirbuts, noklausījies vēsti, klusēja, un koadjutors priecājās par šo klusumu, par šo mirklīti miera. Pavēris plakstus un līksmām acīm paskatījies un Tvirbutu, viņš teica:

—   Tu esi brašs vīrs! Uz tevi paļaujas Lietavas valdnieks, un tev tic Viņa Svētība virsbīskaps… — Mirkli minstinājies, viņš piebilda: — Kopš šī brīža tev ticēšu arī es!

Tvirbuts cieta klusu, un virsbīskapa koadjutors ierunājās atkal:

—   Es tevi apskaužu! Liktenis tev lēmis dižu godu… Pat karaļiem reti izdodas šādā mērā gūt nopelnus gan savas valsts, gan kaimiņvalsts labā… Dzejnieki sacerēs par tevi odas, cilvēki daiņos par tevi dziesmās — gan lietaviski, gan vāciski! Jā! Gan lietaviski, gan vāciski!

Tvirbuts cieta klusu.

Ko — nav vairs vīna? Šveinihens, Vigalas komturs, tam netic. Viņš izskatās nožēlojams: slīpā piere norasojusi, garais, kumpais, lejup nosvēries deguns — sarkans, zods — uz atpakaļu nošļaupts, maziņš, assādamābols bez apstājas slīd uz augšu un uz leju: Šveinihens rij un rij siekalas gluži kā karstus pelnus — aizslāpdams un briesmīgi šķobīdamies. Acis viņam izsprāgušas uz pieres, lielas, tās seko katrai Tīsa fon der Rekes kustībai. Tīss aizdrāžas uz pieliekamo blakus zālei, atnes apsudrabotu muciņu, pagriež ar dibenu gaisā un novieto uz galda tā, lai vīns gar galda malu varētu pilēt uz grīdas. Tīss atnes, pagriež ar dibenu uz augšu un novieto otro, trešo un ceturto mučeli. Visas! Vairāk pieliekamajā nav. Un šīs ir tukšas. Gar galda malu vīns no tām izpil uz grīdas tikai retiem pilieniem.

—   Lūdzamie, pārdomāsim, ko darīt, — īstais laiks, īstais laiks, pa atslēgas caurumu lien iekšā kaulainā! — satriektā balsī runā Reke. — Švei- nihen, Gabriel, komandor mīļais, glāb savu dvēseli, glāb dvēseli mums, ved mūs uz savu Vigalu, taisi vaļā vīna pagrabu!…

Nolde šausminādamies velkas gar garo galdu un cilā tukšās krūkas, viņa smailā, uz priekšu izslietā ķīļbārdiņa dreb.

—   7ās nevar būt, tas nevar būt… — skan murmināšana.

—   Vigala nav tālu, Vigala ir tepat, tikai četras jūdzes! — neatlaidīgi atkārto Reke.

—    Nē, — Šveinihens izbola blāvās acis, — nē!… Pa ceļam bez vīna es sajukšu galvā!

Reke iesaucas:

—   Saņem sevi rokās, komandor! Mūs var glābt vienīgi tavs vīns!

Reke vairs negaida Vulfu atgriežamies. Reke baidās no Vulfa. Jo ilgāk

Vulfs nav pārjājis muižā, jo ciešāk Reke tic: Ketleru piemeklējusi nelaime. Pa naktīm Tīss vairs nevar aizmigt. Viņam rēgojas, ka Līvzemē iebrukuši zviedru vai krievu karapulki. Ka lietavieši vairs nepalīdz Ketleram. Ja arī Vulfs iegriezīsies šajā muižā, tad tikai tamdēļ, lai uz karstām pēdām varētu izvest Noīdi un Šveinihenu. Bet piedevām viņš šeit sastaptu arī Reki…

No rīta Reke bija borējis Tvirbutam galvā: ja mēs neaizvāksimies no Kullamas pirms Vulfa atgriešanās — ardievu, ragavas, ardievu, zirgi, kurus man apsolījis Šveinihens… No rīta, kamēr Nolde ar Šveinihenu vēl gulēja miegā, Reke bija izritinājis no pieliekamā divas mučeles ar vīnu, nodevis tās zvaniķim, šim vārnu ķērējam, un pavēlējis mučeles tā noslēpt, lai ne suns neuzož, kur tās atrodas. Pēc tam viņš steidzīgi bija apstaigājis galdu un no krūzēm salējis vīnu Noldes vīna maisā, atstādams tikai vienas otras krūzes pašā dibenā. Tīss bija līksmojis: slava manai gudrībai! kurp es tagad nesīšu vīna maisu, turp komandora kungs un pilskungs skries man pakaļ — kā trīs ķēniņi pakaļ ceļa rādītājai zvaigznei!…

Vienā krūzē uzgājis šļuku vīna, Nolde steigšus, gandrīz aizrīdamies, atdzeras. Brītiņu viņš stāv svētlaimīgu vaigu, čāpstinādams un atraugādamies, pēc tam stīvi sāk blenzt, ka vīns pil no galda — no apgrieztajām mučelēm. Viņam šķiet, ka šie pilieni ir glābiņš, un Nolde sarosās, tver no galda krūzes un liek tās uz grīdas, kur pilinās vīns. Darbu paveicis, viņš atliec muguru un priecīgi sāk bļaut:

—    Prom, kaulainā, prom, prom, nolādētā!…

Šveinihens saliecas uz priekšu un ar izvalbītajām acīm caurdur Reki, rāda uz viņu ar pirkstu un draudoši — kā nepielūdzams apsūdzētājs — bilst vārdus:

—   Tu pūt miglu acīs, godātais! Vulfa muižā nevar pietrūkt vīna, nevar! Neesot vīna — vēl neesmu dzirdējis, ka tik bezkaunīgi kāds celtu neslavu augstdzimušā vīra namam!…

Tvirbuts ieraujas zāles pustumšajā kaktā uz sola — viņam ir neomulīgi un nepatīkami, kopš vakardienas zāle nav kurināta, gaiss tajā turas auksts, pelūksnējs un ēnains, acu priekšā tas peld kā netīrs ūdens, vīru balsis tajā skan baigi, liekas, tukšā, miglainā mežā sasaucas izklīduši, no bailēm kā neprātīgi kļuvuši svešzemju iekarotāji. Bet nelielā attālumā skan zvans, tā dzidrā un cēlā balss Kiprijonam atsauc atmiņā saules apmirdzētās āres, rudenīgo koku spilgtās krāsas, plīvojošos, sudrabainos tīmekļus, rāmo mieru, citādu — tālu un klusu — dzīvi, tuvo cilvēku mīļās sejas… Dzīvo taču, arī šajā vēlīnajā rītā kaut kur tālu joprojām dzīvo viņa māte, viņa bērni, viņa draugi un kaimiņi… Ko viņi dara pašlaik? Ko skata viņu acis? Ko dzird viņu ausis? Viņi nes ūdeni, izšķiļ uguni, lūdz Dievu pie gultas gala, paijā un glāsta mazu bērniņu, ienākušo cilvēku uzaicina piesēst, bažīgi skatās tam acīs, gaida, ar kādiem vārdiem ciemiņš sāks runāt, kādu ziņu viņš atnesis, bet lielākie bērni, pie galda sasēduši, smejas… Ak Dievs, Dievs!… Pārvērtusies — kā nu ne! — pārvērtusies arī Kiprijona Tvirbuta dzīve!… Nokļuvis svešā zemē, viņš no sākuma bija paļāvies uz Lietavas valdnieka, kanclera Radvila, valsts mantziņa Hornastaja un virsbīskapa Vilhelma palīdzību, pēc tam cerējis, ka viņam palīdzēs svešās zemes bīskaps Magnus, vienkāršais zemnieks Šļobis, vēl vēlāk — Grile, nabaga vientuļā sieviete… Un tagad nu viņš liek cerības vairs tikai uz Noīdi un Sveinihenu, uz iznireļiem, kuri nodzērušies un kurus pat par cilvēkiem nemaz nevar nosaukt…

Sadreb Kiprijonam sirds pie katra zvana sitiena. Pat arī zvans šeit apgānīts — tas tiek zvanīts tikai tāpēc, lai, dienu no dienas tempjot vīnu, ausīs nedžinkstētu klusums… Tikai — kāds tam sakars ar zvanu! Zvans nekrīt izmisumā — tas skan, un tā balss plūst dzidra un cēla! Tvirbuts klusībā iečukstas: neliec cerības uz Reki, neliec cerības uz Sveinihenu un Noīdi, negaidi no viņiem neko labu — paļaujies tikai uz saviem spēkiem, uz savu gribu un savu pacietību. Patiešām!… Vai gan mazums melna izmisuma dienu Kiprijons pārcietis Turaidas cietoksnī, fogta pilī, Kuresāres cietokšņa pagrabos, pa Līvzemes mežiem maldoties, pāri dumbrājiem brie- not un izbrist vien nevarot? Kaulainā, nāves rēgs, reizēm likās, jau dvašo elpu sejā, jau sniecas ar izģindušo roku pie rīkles… Bet pagāja kāds laiks, bezcerība izplēnēja un atmiņā atkal atspīdēja mātes seja un dēlu actiņas…

Taču nē jau, ne tikai pēdējos gados, jo mazāk — ne tikai pēdējos mēnešos Kiprijonam grūti dzīvot. Ne tikai pēdējos mēnešos viņš ir ceļā uz mājām un nevar un nevar ceļu pieveikt. Kiprijonam bija vien sešpadsmit, kopš viņš devies projām no tēva muižas, no dzimtajām mājām — kopš tā laika viņš meklējis savas mājas un meklē tās līdz šim laikam…

Daudzus gadus Kiprijons mācījies skolās un universitātēs, arī no prātnieku grāmatām, daudzus gadus liktenis viņu svaidījis un mētājis pa raibo pasauli, daudz trūkuma, daudz ciešanu viņš pārdzīvojis ceļinieka gaitās, daudz visādu cilvēku — labu, ļaunu un blēdīgu — pazinis, dzīvē daudz kam ieguvis ticību, par daudz ko vīlies — pamazām viņš kļuvis par to, kas viņš ir tagad: pēc sava prāta mīl Dievu, pēc sava prāta nosoda un cildina cilvēkus, pēc sava prāta spriež par dzīvi un pasauli… Kas no tā tiek… Tā, kā viņš gribējis dzīvot, viņš nekad vēl nav dzīvojis… Pārbraucis vecāku mājās, Kiprijons tikai ķeceris, pazudušais dēls, atgriezies Sirvjos — neciešams znots. Ne dzimto sētu, ne pajumti, zem kuras patvērusies viņa mīļotā sieva un aug dēli, par īstajām mājām saukt Kiprijons nevarēja… Mājas!… Mājas, kurās saimniekotu tava dvēsele, tava sirdsapziņa un tava griba, — vai tas nav pats skaistākais, ko dzīvē iespējams radīt? Šādas mājas būtu gluži kā brīvestības sala pasaulē, kurā valda atkarība no citiem cilvēkiem. Tajās neviens nevar tev pavēlēt, kas ir jāatceras, bet kas no vakardienas jāaizmirst, kurp jāiet un kas jādara rīt.

Nē, Kiprijonam vairs nesāp, ka mājupceļš tik stipri ievilcies, ka tas tik grūts un bīstams. Tamdēļ viņš vairs nenolād likteni, vairs nepārmet Dievam lūgšanās, vairs nejūtas Dieva pārestības nomākts un aizmirsts. Sēdēdams Kuresāres cietokšņa pagrabos, Kiprijons bija rakstījis vēstules mātei, sievai un bērniem. Liekas, tam vajadzējis būt veltam darbam — vēstules taču viņš nebija nosūtījis, viņš tās nevarēja nosūtīt. Toties pats viņš pēcāk savas vēstules lasījis un jutis, ka kļūst arvien labāks, gudrāks un jūtīgāks. Un tad viņš bijis laimīgs, bezgala laimīgs!… Pašlaik līdzīgu jēgu Kiprijonam guvis arī viņa mājupceļš. Viņš iet, velkas, tik tikko cilā kājas aiz noguruma, griež zobus aiz bezcerības, krīt bezsamaņā, bada novārdzināts… Viņš vairs nesaka: pāriešu mājās, tad nu gan sākšu dzīvot!… Viņš saka: es eju uz mājām… Tas nozīmē, ka viņš zaudējis dūšu, ka viņš ir ļoti bēdīgs. Taču reižu reizēm acis viņam tā iemirdzas, ap sirdi tik priecīgi top — re, kāds es esmu tagad, vakar tāds es nebiju! vakar es to vai šito nebiju atcerējies, vakar es to vai šito nebiju paspējis novērtēt!… Vai tikai nav tā, ka šādā ceļā — grūtā, bīstamā un nebeidzamā ceļā — vārgs bezdvēseles cilvēciņš pats rada dvēseli — savu valdnieci, savu māju saimnieci?

Mēklenburgas Kristofs, virsbīskapa Vilhelma koadjutors, Kiprijonam bija pateicis: tu vairs neesi dzīvs, tevi nošāvuši mestra Gālena bruņukalpi. Tagad Tvirbutam pat šķiet, ka, izdzirdis šos vārdus, viņš bija nopriecājies: man vairs neuzticēs bīstamus, varbūt pat neizpildāmus uzdevumus, mani vairs nedzīs patiesā nāvē — es jau esmu miris. Taču patiesībā hercoga vārdi tobrīd viņu bija ķēruši gluži kā zibens. Pat vēl pašlaik viņš atceras ikkatru hercoga vārdu un kustību līdz tam mirklim, kad virsbīskapa jaunais koadjutors bija pateicis par apbedīšanu Neretas baznīcas kapličā. Viņš atceras tikai līdz šim mirklim. Bet viss, par ko viņi bija runājuši pēc tam, — kā miglā. Tajā parēgojas hercoga rokas mājiens, noskan dažs labs vārds — tas arī viss — atmiņā tukšums. Tiesa, vēl rudens lauku rēnums, nodzeltējušie meži tālumā — aina, kura viņā reizē bija atmirdzējusi acīs un saglabājusies atmiņā līdz šim laikam. Šī aina gan saglabājusies…

Turaidas fogta pilī Kiprijonu iemitināja istabā ar vienu pašu logu, kas vērās uz mazu pagalmiņu. Pagalmiņu apjoza sarkanas, apdrupušas māju sienas, gar kurām uz bruģa piebiris ķieģeļu drumslām un sīkām šķembām. Pagalmiņā auga vientuļš bērzs, kam garām veda plats sasprēgājušu akmeņu celiņš — kas tik smags gājis pa to, ka saplaisinājis pat akmeņus? Celiņa abās pusēs auga zāle un sakrājušās drazu čupas, pa kurām saulainā dienā puslokā lēnām slīd pāri bērza ēna.

Turaidas fogts pavēstīja Kiprijonam, ka Lietavas kanclera sūtņa kungs šajā istabā dzīvošot tik ilgi, kamēr mestrs Gālens būs izpildījis Lietavas valdnieka Sigismunda Augusta prasības un kamēr no gūstniecības nebūs atgriezies Viņa Svētība virsbīskaps. Fogts lika viņam aizmirst Tvirbuta uzvārdu un izraudzīties citu. Tvirbuta uzvārds Turaidā nedrīkstēja tikt pieminēts. Neviens, atskaitot fogtu, nedrīkstēja zināt, kas Kiprijons ir patiesībā.

Būga, sacīja Kiprijons, sauciet mani par Būgu!

Kad Kiprijons vēl bija mazs, tēvs viņam mēdza stāstīt šermuļainas leģendas par Būgu, allaž piebilzdams, ka tas esot tāda cilvēka paraugs, par kādu neklājas būt, par kādu pretīgi būt. Būga esot dzīvojis pirms simt gadiem. Viļņā, lielkuniga pilī, svešas valodas un diplomātijas artikulus Būgam mācījis Kiprijona vecvectēvs Tvirbuts. lajos laikos daudzi lieta- vieši vēl aizvien turpinājuši turēt godā pagānu dievus. Taču visā Lietavā jau būvētas kristiešu baznīcas, un tos ļautiņus, kuri nav atzinuši vienīgo, visuvareno Dievu Tēvu, Viņa dēlu Jēzu Kristu un Svēto Garu, bīskapi jau dēvējuši par ķeceriem. Un tā nu tieši šādā laikā Būga piedāvājis Lietavas valdniekam iejaukties poļu un krustnešu karā un atņemt no krustnešiem atpakaļ Nemunas grīvu un Klaipēdas ostu. Būga sacījis: mūsu pienākums nevis par Volīniju un Podoliju rūpēties, nevis svešas zemes sagrābt, bet savējās atkarot! Būga centies pārliecināt Lietavas valdnieku: vai mums piederēs jūra vai nepiederēs— tieši no tā atkarīgs, kāds nākamībā būs lietu- vis: tumsonis vai izglītots; tas, ko viņš varētu atvest pār jūru no senajām Eiropas valstīm, bagātinās gan viņa saimniecību, gan viņa dvēseli. Bīskaps un priesteri Būgu nozākājuši: tu runā par jūru! jūra, cik bezgalplaša jūra ir Dievs! Dievs un Svētā Baznīca — tieši tas ir visu cilvēku izeja un atpestīšana; vienīgi ar mīlestību uz Dievu cilvēks var izmērot savu dvēseli. Vienkāršiem ļautiņiem, uz kuru atbalstu viņš palaidies, Būga stāstījis: Dievs uzradies tikai tagad, jūra bijusi vienmēr! Dievs kā nācis, tā arī aizies, jūra zilnēs mūžīgi!… Tā jau bija nepārprotama ķecerība! Viļņas bīskaps nolādējis Būgu un atšķīris no baznīcas. Bajāri notvēruši Būgu žemaišu mežos, aizveduši uz jūras krastu pie Palangas, sanākušo zemnieku pūļa priekšā apmelojuši viņu nebijušās lietās, un saniknotais pūlis Būgu būtu saplosījis gabalos, ja viņš nebūtu meties jūrā. Krastā Būga vairs nav izpeldējis…

Tvirbuti un viņu radinieki Būgu nebija aizmirsuši. Nē, Tvirbuti nebija pārsprieduši, vai lietaviešiem katrā ziņā jāpieder osta. Viņi nebija lauzījuši galvu, ko Lietavai varētu dot brīva kuģošana pa jūru. Būga bijis viņu vecvectēva mīļākais skolnieks, un Tvirbuti domājuši, ka viņu gods prasa, lai tiktu pierādīts, ka tas nav bijis skolotājs, kas skolnieku aplaidis ar ķecerību. Ja viņi būtu atzinuši vecvectēva vainu, ēna tiktu mesta arī uz viņu goda un cilmes šķīstību. Tā licies Tvirbutiem, un vairākas viņu paaudzes līdušas vai no ādas laukā, lai vecvectēvs leģendā par Būgu ne pieminēts vairs netiktu. Tomēr Kiprijona tēvs un viņa radinieki sapratuši: ja leģendā par Būgu neminēsim vecvectēvu, viņa vārds pilnīgi tiks aizmirsts; tas padarīs īsāku cilvēku atmiņu par Tvirbutiem un padarīs nabadzīgāku viņu pagātni. Un Tvirbuti atkal ierunājušies jo skaļi: mūsu vecvectēvs bija sirds- skaidrs kristietis, spēcīga gara cilvēks — lai viņš mīlējis savu audzēkni, cik stipri mīlēdams, kad tas bija nomaldījies, viņš tam pateicis: uz jūru skatīdamies, tu esi zaudējis acu gaismu — tu vairs neredzi ne Svēto Baznīcu, ne visuvareno Dievu, un tamdēļ no tevis es atsakos. Klausīdamies radinieku runās, Kiprijons aizvien stiprāk sācis apšaubīt, vai Būga, gudrs vīrs, būtu varējis jūru pretnostatīt Dievam. Kurš būtu varējis uzminēt, ko patiesībā par jūru un Dievu domājis kāds nabaga cilvēks pirms simt gadiem!… Bet Kiprijons par šo nabaga cilvēku sajūsminājies arvien stiprāk. Būgu nosodījis Lietavas valdnieks, viņu atstūmuši augstmaņi un nolādējis bīskaps, viņu vajājuši bajāri un mūki — nekad, pat nāvei acīs skatoties, Būga no sava mērķa nebija atteicies. Agri, jau bērnībā, kad viņš bija sācis sapņot par dižiem un vareniem darbiem, Kiprijons allaž atsaucis atmiņā Būgu, viņa spītību un viņa neatlaidību. Taču toreiz Turaidā…

Toreiz Turaidā, nosaucoties par Būgu, Kiprijonam pārskrēja šermuļi. Tajā brīdī viņam bija licies, ka pats velnu velns pačukstējis priekšā, lai viņš izvēlas Būgas uzvārdu un vienlaikus arī viņa likteni — nepiepildītos sapņus un traģisko nāvi pašā spēku plaukumā. Cauru nakti Kiprijons svaidījās pa savu istabu kā zvēriņš krātiņā. Rīt, rīt pat pateikšu fogtam, ka es būšu Alšis, Alšis, tikai Alšis, bez nostājas atkārtoja Kiprijons. Divkārt traģisks ir varoņa liktenis — laikabiedri drosminieku iedzen nāvē, pēcteči jūsmo par viņa drosmi, tomēr būt par šādiem pašiem drosminiekiem baidās… Novārdzis, smago domu izmocīts, Kiprijons apstājās pie loga, kur nomierinājies un sadudzis stingri nolūkojās uz vientuļo bērzu pagalmā un uz rīta cēliena miglu. Atmiņās lēnām paslējās tēva roka. Tā sastinga un vīdēja nekustēdamās… Vienīgo reizi mūžā tēvs bija atvēzējies pret Kipri- jonu pliķim. Iekaisušais Kiprijons bija teicis:

— Būgas vārdu jūs atceraties — Stanislovs, jūs sakāt, Stanislovs, bet, kā bija vārdā mūsu pašu sencis, to vairs nezināt… Kamdēļ jūs cildināt to, kura uzvārdu pat esat aizmirsuši?

Tēvs sarāvās un atvēzējās pret dēlu. Taču roka sastinga gaisā un, zaudējis spēku, palēnām noslīga lejup… Dēls bija sacījis patiesību. Visi Tvir- buti vienprātīgi saukuši Būgu par Stanislovu, bet savu priekšteci — kā kuram ienācis prātā: viens — par Mīkolu, otrs — par Jonu, trešais — par Ambrazieju… Dievbailīgā skolotāja vārds no Tvirbutu atmiņas bija izbālējis, viņa pazudušā skolnieka vārdu visi atcerējušies arī pēc simt gadiem — nepatīkamu, nevēlamu, tomēr nenoliedzamu patiesību uzjundījis šis fakts, šī objektīvā liecība par dzīvi… Bet varbūt arī tas, ka Kiprijons, nokļuvis nelaimē un briesmās, neviļus nosaucies par Būgu, liecina par dzīvi kaut ko patiesu — par to, kas ar prātu nav aptverams, tikai ar dvēseli izjūtams?

Vienu gadu un trīs mēnešus, visu šo laiku, kamēr dzīvojis Turaidas fogta pilī, Kiprijons Tvirbuts bija Būga. Nevis Stanislovs Būga — Būga, tas arī viss. Nepieņemdams Būgas vārdu, Kiprijons mierināja sevi, ka viņa liktenis arī nebūs pilnīgi tāds pats kā Būgas liktenis.

Logts, viņa sekretāri, rakstveži un pils kalpotāji tajā laikā kārtoja virs- bīskapijas arhīvu. No Kokneses uz Turaidu to slepus nogādājuši īpaši norīkoti vezumnieki. Virsbīskaps Vilhelms, kuru Koknesē bija saņēmis ciet mestrs Gālens, baiļojies, ka mestrs var nolaupīt arī Kokneses arhīvu, īpašuma aktus, virsbīskapijai noderīgus līgumus, dāvanu rakstus un citus svarīgus papīrus un pergamentus un to visu iznīcināt. Slepeno vezumnieku ratos Kokneses fogts arhīvu bija krāvis steigšus, kārtību nevērodams — dokumenti un pergamenti atceļojuši uz Turaidu sajaukti un samaisīti, ka pats velns tajos neko nebūtu varējis saprast. Tamdēļ Turaidas fogta pils ļaudis pārcilāja katru rakstu, katru vēstuli, katru lapiņu un grāmatu — sašķiroja, ievīstīja ūdeni necaurlaidošā audeklā un sakrāva dzelzs kastēs, kuras fogta karenieki tūdaļ aizveda nezin kur projām. Uz kurieni? Vai tuvāk jūrai — uz Limbažiem, uz Rīgu? Bet varbūt taisnā ceļā uz Vāczemi, uz Brandenburgu — virsbīskapa Vilhelma dzimto pusi? Daudz no tā, kas tolaik patiesībā notiek fogtijā, Kiprijons nezināja vai arī nesaprata. Pilī un visā cietoksnī valdīja juceklis. Gaiteņos un istabās, visās malu maliņās sakrauti, zem kājām brakšķēja vaska vai deguta piesūcināta audekla baķi, gabali un lēveri. Ūdeni necaurlaidīgā melnā drēbē tika ietīstīti ne tikai arhīva pergamenti, bet arī vērtīgas mantas. Tvirbuts nevarēja vien tikt vaļā no domas, ka šis melnais, brakšķošais audekls kļūst par mūžīgā noslēpuma autu, zem kura nozūd viss, kas sniedz kaut sīku nieciņu liecības par seno Rīgas virsbīskapu un viņa pilslaužu dzīvi. Fogts, kuram trūka cilvēku, arī Kiprijonu pielika pie arhīvu kārtošanas. Tikai viņam atļāva kārtot vienīgi senos pergamentus un papīrus — vienīgi tos, kurus fogts neuzskatīja par slepeniem un bīstamiem izpaust. Augām dienām Kiprijons pārcilāja dokumentus un rakstus 110 pirmā Rīgas virsbīskapa Alberta Zīrbēra laikiem līdz šī gadu simteņa pirmajām desmitgadēm — virsbīskapa Jaspera valdīšanas laikiem. Bāzt degunu pēdējo četru gadu desmitu arhīvos Kiprijonam bija stingri aizliegts.

Dzīve fogtijā plūda vienmuļa un garlaicīga, pastāvīgi ausīs barkšķot melnajam, ūdeni necaurlaidīgajam audeklam, tomēr neziņa par nākotni, mūžīgā baiļošanās par to, kas notiks nākamajā dienā un nākamajā nedēļā, vērta to neomulīgu, slepenas spriedzes pilnu. Kiprijonam galva nekad tik stipri nebija nogurusi kā šajos mēnešos. Dienu izkašājies pa pergamentu un papīru kaudzēm, pierijies senlaiku putekļus, nakti viņš ilgi nevarēja aizmigt, parasti cēlās augšā no gultas, ietinās rītasvārkā un stundu stundām nodirnēja pie vienīgā loga. Pa to viņš redzēja vientuļo bērzu pagalmā, plato akmens celiņu, mazo zemes pleķīti, drazu čupas, zvaigžņotās vai apmākušās debesis, logam garām slīdošos mākoņus vai arī mēnesi. Reizēm Kiprijons bija tiktāl pārguris un spēkus zaudējis, ka, liekas, pakritīs, nespēdams noturēties kājās, bet galva tomēr strādāja, ar katru reizi domas tajā uzradušās aizvien jaunas un jaunas — bez viņa gribas, precīzāk sakot — pret viņa gribu. Nogurusi bija tikai miesa. Toties tas, kas viņā domāja un juta, pacietīgi un bez atpūtas centās orientēties jaunajos dzīves apstākļos.

Viņš, Kiprijons Tvirbuts, ir bruņinieku nošauts. Viņš ir apbedīts Neretas baznīcas kapličā. Kas tajā apbedīts patiesībā? Kā miesas atdusas zārkā?

Vai kāds no viņa trijiem miesassargiem? Vai Kiprijonam pavisam nepazīstams cilvēks? Mēklenburgas hercogs sakās nezinām, kas guļ zārkā Neretas baznīcas kapličā. Viņš tikai apgalvo, ka zārks patiešām neesot tukšs. Pārlieku riskanti būtu uzstādīt bargas prasības mestram Gālenam par Lietavas sūtņa noslepkavošanu, ja sūtņa zārks Neretas baznīcā būtu tukšs.

Aizritēja dienas un nedēļas, bērzs pagalmiņā sāka dzeltēt, zeme un drazu čupas tajā apbira ar zeltainajām lapām. Pirmās salnas nokoda zaļo zāli, tā sāka vīst un brūnēt… Tvirbuts bija nošauts, miris, bet viņa acu priekšā mijās gadalaiki. Tie mijās gausi, mierīgi un vienaldzīgi. Kiprijona istabiņā uz galda gulēja divas grāmatas — Bībele un Aulaeum Dunaidum*. Šīs divas grāmatas fogts atnesis uz istabu tajā pašā dienā, tiklīdz Kiprijons bija iekārtojies. Bez vārda bikluma šīs grāmatas viņam lika lasīt. Varbūt fogtam pat šķita, ka cilvēkam, kurš nokļuvis Tvirbuta apstākļos un mainījis pat uzvārdu, patiesi katrā ziņā šīs divas grāmatas jālasa, lai nezaudētu gara spēkus. Turpretim Kiprijons pirmajā laikā bija vairījies grāmatas pat rokās ņemt. Bībeles lasīšana nenovēršami būtu mudinājusi viņu domāt, apsvērt un iedziļināties cilvēka dzīvē, viņa dvēselē. Iestigt nebeidzamās pārdomās Kiprijons baidījās — tad nebrīve viņam varēja kļūt neizturama, viņš varēja zaudēt prātu. Aulaeum Dunaidum Kiprijons nelasīja cita iemesla dēļ. Kopš jauniem gadiem viņš nav varējis ciest grāmatas, kuras slavina karaļus, firstus, karavadoņus un hierarhus. Šādas odas viņam skanējušas kā eņģeļu koris varmācībai, gūstniecībai un brutālam spēkam. No Bībeles Kiprijons baidījās, odu Vilhelmam viņš ienīda. Viņš nelasīja šīs grāmatas. Naktīs stāvēdams pie loga un skatīdamies uz gadalaikiem, kuri mijās pagalmā, visbiežāk viņš domāja par māti, par sievu, par saviem puisēniem Petru, Povilu un Jonu, kuri mājās palikuši bez tēva uzraudzības.

Pēcāk aizvien biežāk viņa galvā uzplūda domas, kuras izraisīja izlasītie senie, apputējušie pergamenti. It sevišķi viņa iztēli uzkairināja ziņas par lietaviešu karagājienu uz Līvzemi tūkstoš divi simti septiņdesmitā gada sveču mēnesī. Šīs ziņas, kuras gan vēstīja tikai par senatni, izraisīja

* Nezināms autors, kas parakstījies ar Augustīna Eicēdija vārdu, šī 16. gs. vidus poēma slavina — bez visiem pārējiem — ari virsbīskapu Vilhelmu. (Autora piezīme.)

Tvirbutā bažas par nākotni. Viņos laikos lietavieši nopostījuši plašus Līv- zemcs novadus. Pa ledu viņi aizsoļojuši pat līdz Sāmsalai tālu ziemeļos un izlaupījuši to. Ordeņa mestrs Luterbergs, viens nespēdams turēties pretim, sācis saukt palīgos visus savus sabiedrotos un draugus. Lietaviešu pulkus, kuri ar laupījumu griezušies atpakaļ, uz ledus netālu no Kurzemes sagaidījis pats Livonijas ordeņa mestrs, dāņu valdnieka Ērika Hli- pinga un karalienes, liekas, Margrētas karavīri, vācu hercoga Korneviļas Ričarda bruņukalpi un Novgorodas kņaza Jurija jātnieki. Rīgas virsbīskaps Alberts Zīrbērs, izbijies, ka lietavieši nopostīs arī Rīgu, palīgos ordeņa mestram pasaucis zviedru valdnieku Valdemāru, Sāmsalas un Tērbatas bīskapus Hermani Pirmo fon Bekeshovēdi un Fridrihu fon Hāzeldorfu. Uz jūras ledus uzmutuļojusi kauja. Lietaviešu bijis maz, toties viņi kāvušies pašaizliedzīgi. Vispirms viņi nogalinājuši ienaidnieku zirgus, bet bruņiniekus pēc tam, jo tie uz zemes cīnīties nebija raduši. Kaujā kritis mestrs Luterbergs un daudzi viņa bruņukalpi. Bekeshovēde ticis smagi ievainots, viņu aizgādājuši uz Rīgu, uz virsbīskapa pili tikai pēc nedēļas. Dodamies tālāk uz mājām kopā ar laupījumu, pa ceļam ielaizdamies kaujās ar zobenbrāļiem, kuri viņus vajājuši, lietuvji nokāvuši gan ordeņa apakšmestru Vestfālenes Andri, gan nupat ievēlēto jauno mestru Ernstu fon Rasburgu.

Luterberga laikā lietaviešiem, kuri bija nopostījuši Līvzemi, rūpēja vienīgi tikt laukā no svešurienes ar veselu ādu un nosargāt laupījumu. Tagad Sigismunds Augusts un kanclers Radvils grib atnākt uz Līvzemi un to vairs neatstāt — palikt tās cietokšņos savu garnizonu, savus vietvalžus un meslu ievācējus. Viņi grib nostiprināties Līvzemē uz visiem laikiem. Nolūki jau sākti īstenot. Sigismunds Augusts jau piespiež mestru Gālenu pie sienas un pieprasa viņam samierināties… Bez citiem iemesliem Lietavas valdnieks to dara arī aiz viņa, Kiprijona Tvirbuta, nāves iemesla… Dievs Kungs!… Labāk lai viņš patiešām būtu kritis!… Ar ko beigsies Sigismunda Augusta un Gālena nesaskaņas? Vai laimīgi — ar miermīlīgām sarunām? vai arī sāksies karš — nežēlīgs, asiņains karš?

Kiprijons sāka baidīties no ikkatras austošās dienas. Rītos viņš nāca ārā no istabas sadudzis, lēni vilkās pa gaiteņiem, šaudīdams acis uz pils kalpotājiem un fogta rakstvežiem — vai viņi neieminēsies par briesmīgajiem notikumiem Līvzemes un Lietavas pierobežā? Kiprijons nešaubījās: no tā, kas notiks pierobežā, būs atkarīgs arī viņa liktenis. Kas viņu sagaida, ja Gālens nepiekāpsies Sigismundam Augustam? Kas viņu sagaida, ja sāksies karš? Kas viņu sagaida, ja virsbīskaps Vilhelms vairs neiznāks brīvībā, ja Gālens viņu nenobendēs? Vai Kiprijons tad vairs izkļūs no šīs pils, kura kļūst tukšāka, tiek ievīstīta melnā, ūdeni necaurlaidīgā audeklā un grimst iekšā nebūtībā? Vai viņš atgriezīsies mājās? Vai viņš atkal varēs būt Tvirbuts?

Aizvien biežāk Tvirbuts atcerējās māti, sievu un dēlus. Vai viņi zina, kur viņš ir? Vai viņi zina, kas ar viņu noticis un kādos tīklos viņš saķerts? Ko Radvils ziņojis par viņu sievai vai mātei un ko noklusējis? Kārtodams arhīvus, Kiprijons pastāvīgi turēja pa rokai spalvu un papīru. Pastāvīgi viņam sāpēja sirds un niezēja nagi, ka jāuzraksta vēstule un tā kaut kādā ceļā slepus jānosūta mātei. Rakstīt sievai viņš nemaz nedomāja. Šaubu nav, sieva sāktu bāzt vēstuli Radvilam acīs, pieprasīt no kanclera paskaidrojumus un lūgties pēc viņa palīdzības. Māte spētu nociesties klusu un saglabāt noslēpumu. Taču pat mātei viņš nav uzrakstījis vēstuli. Paņēmis spalvu rokā, viņš tūdaļ atcerējās Mēklenburgas hercoga piekodinājumu: par sevi nevienam neieminies ne vārda, pat tavu īsto uzvārdu neviens nedrīkst zināt — ja pavērsi muti, žēlastības tev nebūs. Tvirbuts centās sevi pārliecināt: Sigismunds Augusts un Radvils zina, ko dara, viņi aplēsuši un paredzējuši visus iespējamos notikumus, viņi nostiprināsies Līvzemē bez kara, bez asinsizliešanas, bet, ja tu, Kiprijon Tvirbut, uzrakstīsi kādam vēstuli, ja izlīdīsi atklātībā kā īlens no maisa, ja izgāzīsi sava valdnieka sarunas ar Gālenu, — tu būsi pazudis, tad tu patiesi būsi pazudis…

Reiz, arhīvu kārtodams, Kiprijons uzgāja virsbīskapam Blankenfel- dam domātu vēstuli, kuru parakstījuši trīs saniknoti priesteri. Vēstulē viņi lādēja kādu Valdi [5] un viņa sacerēto "Alegoriju par pazudušo dēlu", ko sazin kādi dienaszagļi esot tēlojuši simtiem cilvēku acu priekšā.* Tēlotāji kā tādi plenči tenterējuši pa skatuvi un runājuši pretīgā atejvedēju valodā. Bet viņi taču izrādījuši svētos Bībeles cilvēkus! Priesteri lūdza virsbīskapam Jānim Septītajam Blankenfeldam aizliegt dienaszagļiem tēlot, lai Svētie Raksti vairs netiktu zaimoti vispārības priekšā. Priesteri pabeidza vēstuli ar vārdiem: lai netiek aizmirsta mūsu mīlestība uz Dievu! Ak, lai tikai cilvēki, Dievs apžēlojies, neaizmirst, cik stipri viņi mīlējuši Dievu!… Mirifica sanctitas!** — ar kāda roku — droši vien rakstveža — uzšņāpts uz vēstules malas. Tomēr virsbīskapa norādījumu, kas ar kļūmīgajiem tēlotājiem būtu iesākams, uz vēstules malām nebija. Acīm redzami cītīgie priesteri rakstījuši vēstuli tajā laikā, kad virsbīskaps Blankenfelds jau sirga un, visticamākais, jau bija aizceļojis uz Spāniju, uz Torkvemadu, kur pēc īsa laiciņa — tūkstošs pieci simti divdesmit septītā gada silu mēnesī — miris.

"Alegorijas par pazudušo dēlu" tēlotāji, priesteru vārdiem sakot, runājuši atejvedēju valodā — kādā: vācu, latviešu vai kuršu?… Valda alegoriju, kura sacerēta pēc Bībeles, izrādījuši ķeceri luterāņi — tātad viņi skaidrojuši Bībeli cilvēkiem, kuri nesaprot latīniski. Arī Martīns Mažvīds taču bija pārcēlis katķismu lietaviešu valodā tikai vienkāršo ļaužu labad… Vai tikai latviešu vai kuršu valodā Valdis nebūs uzrakstījis savu alegoriju pēc Bībeles sižeta? Šis minējums Kiprijonam negāja ārā no prāta. Kādu nakti viņš pielēca no gultas un, kā bija ieradis, piegāja pie loga. Pagalma vientuļā bērza zari bija apsarmojuši. Apsnigušas tumsā baloja drazu čupas. Pa mēnesnīcā dzirkstošo sniegu brida Kiprijona māte, Kiprijona sieva un Kiprijona dēli. Petrs, Povils un Jons cits caur citu izklaušināja māti: kur mūsu tēvs, kur viņš ir? Kiprijons strauji novērsās no loga, metās pie galda un atšķīra Bībeli. Mēnesnīcas gaismā viņš tās lappusēs neko nevarēja salasīt. Viņš aizdedza sveci. Viņš ātri šķirstīja Bībeles lapas un meklēja stāstus par pazudušo dēlu. Galvā Kiprijonam jaucās īstenība un nebijušas lietas. Viņš gribēja uzrakstīt vēstuli mātei, un viņš bija miris. Un viņam ienāca prātā vārdi, kurus senos laikos cilvēki atlējuši uz lieliem zvaniem.

* "Alegorija…" Rīgā tika izrādīta 1527. gada 17. februārī. (Autora piezīme.)

** Pārsteidzošs svētums! (Latīņu vai.)

In omnem terram exivit sumus eorum…" Vivas voco, mortuos plango, fulgura frango… Un viņš atcerējās vēl daudzus citus vārdus, kurus senos laikos cilvēki atlējuši uz lielajiem zvaniem. Un visi šie vārdi bija latīniski… Māte nevarētu saprast, ko tie nozīmē… Čukstēdama nesaprotamus vārdus, māte saklausītu vienīgi auksto un biedīgo zvanu dimdoņu…

Kiprijonsātri šķirstīja Bībeles lapas un meklēja rindiņas par pazudušo dēlu. Kādā lappusē acis viņam aizķērās pie vārdiem: pārnākšu uz savām mājām… Šo lapu viņš vairs nešķīra ciet. Viņš sameklēja spalvu un papīru un, iekams bija ataususi gaisma, Bībeles latīniskos vārdus uzrakstīja lietaviski: Nešķīstais gars, pametis cilvēku, klīda pa vietām, kur nav ūdens, meklēdams pēc atpūtas, un neatrod to. Tad tas saka: es pārnākšu uzšāvām mājām, no kurām biju aizgājis. Atgriezies tas uziet tās tukšas, izmēztas un izpušķotas.

Kiprijons juta ārkārtīgu prieku. Viņam šķita, ka smagais neziņas kalns novēlies no viņa kamiešiem. Viņš ieķērās Bībeles lielajās lapās, kuras oda pēc putekļiem, un sāka raudāt. Visi viņa sapņi tapuši ar roku sataustāmi un viegli sasniedzami. Kiprijons atgriezīsies mājās, apskaus un noskūpstīs sievu, paņems uz rokām dēlus, pēc tam apsēdīsies pie galda un uzrakstīs uz Karaļaučiem vēstuli Mažvīdam: Martīn, mīļais cilvēk, es neesmu atdevis tēvam Tevis dāvināto trauku… tēvs to nav piepildījis ar medu… mēs abi to neesam piepildījuši… es atkal vēlos būt Tev līdzās… es vēlos kopā ar Tevi dziedāt garīgās dziesmas lietaviski… ir, pastāv saikne starp zvana dimdoņu un vēstuli mātei!… es to sajutu, un tagad pamodusies mana aizmigusi dvēsele!… viņa, vienīgi viņa kopš šī brīža būs mana valdniece, mana pavēlniece!…

Tvirbuts bija nošauts un miris, bet viņa acu priekšā mijās gadalaiki, viņa dvēsele to redzēja pa logu. Bērza lapas atkal izplaukušas, tās zaļo, čab un šalc vējā. Ķiprijona dvēsele, pie atvērtā loga plīvodama, Bībeles vārdus čukstēja lietaviski:

Mans dēls, neturi Tā Kunga pārmācīšanu par mazu lietu un nepagursti, kad tu no Viņa kļūsti pārmācīts. Jo, ko Tas Kungs mīli, to Viņš pārmāca, un Viņš šaus ikvienu dēlu, ko Viņš uzņem…

* Visuaugstais pārstaigāja visu zemi… (Latīņu vai.)

Kiprijonam kļuva vieglāk dzīvot. Viņš priecājās, ka domās saderējis mieru ar Mažvīdu, priecājās, ka pati dzīve viņam likusi šķēršļus latīņu grāmatu rakstīšanai un drukāšanai, vētījusi un mētājusi viņu tik ilgi, līdz viņš sajutis: mātes valoda ir tā valoda, kurā jārunā, jālasa un jāraksta maniem bērniem, mans pienākums iemācīt viņiem šo valodu! Tā Kiprijons izlēma, neapsvērdams un neaplēsdams, kā būtu labāk un derīgāk, viņš gluži kā atguvis acu gaismu, viņš jutis uzreiz: šis ir taisnīgs lēmums, vienīgi šis lēmums ir taisnīgs! Pēdējo nevajadzēja pierādīt — tas bija taisnīgs, un tas arī viss. Kiprijonam šķita: es jau esmu pārdzīvojis tik daudz, cik jāpārdzīvo, lai varētu atmodināt sevī dvēseli, — līdz pašai nāvei tā tagad man čukstēs priekšā, kur ir taisnība, bet kur — meli un nomaldi.

Tūkstoš pieci simti piecdesmit septītā gada ziedu mēneša pirmajā nedēļā Turaidas fogtijā, kur arī līdz šim visi dzīvojuši uztraukumos un izbailēs, sākās apjukums: bija nācis zināms, ka lapu mēneša trīsdesmitajā dienā Tērbatā miris Livonijas ordeņa mestrs Heinrihs fon Gālens un par viņa darba turpinātāju kļuvis Vilhelms fon Firstenbergs. Gālens bija nove- cējis, apdomīgs un piesardzīgs mestrs, no viņa varēja cerēt uz saprātīgāku piekāpšanos Lietavas valdniekam. Turpretim Firstenbergs, būdams Gālena koadjutors, bija izslavēts ar ārkārtīgu uzpūtību un pārgalvīgu drošsirdību. Šīs jaunā mestra — jauna vīrieša — rakstura īpatnības varēja pavērst ordeņa sarunas ar Lietavas valdnieku un augstmaņiem virsbīskapu Vilhelmu pazudinošā virzienā. Gaujienas cietoksnī ordeņa bruņinieki virsbīskapu acīgi apsargāja, un brīvībā esošajiem apakšniekiem Viņa Svētība nevarēja nodot nekādus norādījumus. Virsbīskapa koadjutoram Mēklenburgas hercogam pēc mestra norādījuma vajadzēja dzīvot Limbažos, virsbīskapa pavasara rezidencē, no kuras mestra spiegi nenolaida ne acu. Kamēr par mestru bija bezspēcīgais Gālens, hercogs Kristofs vēl bija uzdrīkstējies no Limbažiem izbraukt, ar Turaidas un Kokneses fog- tiem slepus satikties un viņus vadīt. Tagad, kad par mestru tapis jauns un apņēmīgs vīrs, virsbīskapa koadjutors, baiļodamies par dzīvību, sāka stingri turēties pie bruņinieku uzspiestās kārtības. Kad Turaidas fogts ieradās Limbažos, spiegu nepamanīts ielavījās virsbīskapa pilī un sāka pieprasīt no koadjutora norādījumus, kas tagad jādara un kā jādzīvo, hercogs Kris- tofs viņu patrieca no savām telpām. Turaidas cietoksnī izcēlās apjukums. Arhīvus neviens vairs nekārtoja, ārā no fogtijas tos nekur vairs negādāja. Katrs rūpējās tikai par savu galvu. Te viens, te otrs no pilsļaudīm, pārliecināts, ka Lietavas valdniekam Firstenbergs nepiekāpsies un ka virsbīskaps Vilhelms brīvībā nekad vairs neizkļūs, salaupīja vērtīgas mantas un no pils aizbēga. Sekretāru un rakstvežu pilī kļuva arvien mazāk. Bet arī tie, kuri vēl joprojām slaistījās pa pili, visticamākais, domāja, kā, bēgot no Turaidas, varētu aizvākt līdzi pēc iespējas vairāk virsbīskapa bagātību. Šajās juku nedēļās Kiprijons Tvirbuts bija vismierīgākais cilvēks visā cietoksnī. Viņš neapsvēra, vai paliks dzīvs vai ies bojā, ja Lietavas valdnieks sarunās ar ordeņbrāļiem negūs virsroku. Viņš pastāvīgi sev atkārtoja: es esmu laimīgs, es zinu, ko darīšu, ja palikšu dzīvs, — strādāšu to darbu, ko strādā Martīns Mažvīds, par manu darbu maniem dēliem nekad nebūs jākaunas. Kā norisinās vai kuram par labu nosveras Lietavas valdnieka sarunas ar ordeņa mestru, Kiprijons Tvirbuts varēja noprast pēc tā, kas notiek fogtijas pilī. Rudzu mēneša sākumā Turaidā atkal iegriezās jaunais virsbīskapa koadjutors hercogs Mēklenburgas Kristofs. Viņš izskaidroja fogtam jauno politisko stāvokli, atkal deva norādījumus, kā jākārto fogtijas saimnieciskā dzīve un kase, uz kurieni jāsūta armijas pulki. Rudzu mēneša beigās pilī atgriezās trīs aizbēgušie rakstveži. Kādu labumu pārnācēji cerēja izplēst — nav zināms. Taču, bez šaubām, viņi par to gudrojuši: nokrituši uz ceļiem, viņi lūdza fogtu pagaidīt, kamēr no gūstniecības atgriezīsies virsbīskaps — lai tad Viņa Svētība sodot viņus par bēgšanu; šie prātvēderi zināja: virsbīskaps, svēts cilvēks, apakšniekiem piespriest nāvessodu nevar — šādas tiesības virsbīskapijā pieder vienīgi fogtam, tamdēļ no fogta sprieduma pārnācēji baidījās visstiprāk. Likās, fogts būtu viņus apžēlojis, taču gudrinieki liedzās atdot atpakaļ bēgot salaupītās dārglietas un dievojās, ka no pils neesot iznesuši ne kripatiņas, — tas saniknoja fogtu, un viņš pavēlēja palaidniekus pakārt. Turaidas fogts atkal bija kļuvis apņēmīgs un nežēlīgs — tātad virsbīskapa nolūki nostiprināties visā Līvzemē atkal kļuvuši iespējami un īstenojami.

Silu mēneša beigās Kiprijons saņēma Lietavas valsts mantziņa Hor- nastaja otro vēstuli. Vecais, labais Tvirbuta aizbildnis ziņoja: Livonijas ordeņa mestrs Firstenbergs meties Pasvalē uz ceļiem Lietavas valdnieka Sigismunda Augusta priekšā, lūdzies piedošanu par savu bruņinieku ļaundarībām Līvzemes un Lietavas pierobežā un zvērējis, ka tās nekad vairs neatkārtošoties; pēc tam mestrs Firstenbergs un Lietavas lielkunigs Sigismunds Augusts — abi parakstījuši trīs līgumus, pēc kuriem Lietava kļuvusi ne tikai par Līvzemes sabiedrot, bet arī aizbildnieci. Vairākas reizes Hornastajs vēstulē atkārtoja: viena no bruņinieku ļaundarībām, par kurām Firstenbergs lūdzis piedošanu Sigismundam Augustam, — šāvieni uz Tevi netālu no Kokneses, mans mīļais!… No Pasvales atgriežoties Viļņā, Hornastajs esot piestājis Širvju muižā un apciemojis Kiprijona ģimeni. Viņa sievu un dēlus atradis veselus, tikai stipri noilgojušos pēc vīra un tēva. Žēl, bet par Tvirbuta varoņdarbu Lietavas valsts labā Hornastajs mājnie- kiem vēl neesot varējis ziņot — pēc Radvila domām, to darīt vēl esot bijis par agru. Vēstules beigās Hornastajs neatlaidīgi lūdza Tvirbutu vispirms atgriezties Viļņā, viņa pilī — uz mājām, uz Širvju muižu, Hornastajs ar svītu vēloties savu aizbilstamo varoni pārvadīt pats.

Kādā vēlīnā zemliku mēneša vakarā uz Turaidas cietoksni atjāja pārsvīdis un noputējis virsbīskapa Vilhelma ziņnesis. Viņš fogtam ziņoja: virsbīskaps iznācis brīvībā, jau ieradies Raunā — savā ziemas rezidencē atpūsties un pavadīt ziemu; ne dienu nekavējoties, rīt pat, ziņnesis izjāšot atpakaļ uz Raunu — pēc Viņa Svētības virsbīskapa lūguma kopā ar viņu jājājot arī lietavietim, bijušajam Radvila sūtnim. Pēdējā pusotra gada laikā svešs cilvēks pirmo reizi pateicis: bijušais Radvila sūtnis. Tvirbuta priekam nebija robežu: viņš ir augšāmcēlies no miroņiem, viņš atkal ir dzīvs, viņš atkal ir Tvirbuts, Kiprijons TvirbutsL. Šajā naktī Kiprijons nepievēra ne acu. Sirds līksmi pukstēja, domas lidoja pie mātes, sievas un dēliem. Pagalma vientuļajam bērzam zari atkal bija kaili. Atkal mijās gadalaiki, toties tagad Kiprijonam šķita, ka tie vēršas uz labo pusi — uz brīvu, ne no viena vairs neatkarīgu dzīvi. Kad sāka svīst rīta gaisma un bērza zaru pinums sāka iezīmēties gaišākajā gaisā, Kiprijons neviļus sāka dedzīgi skaitīt lūgšanu. Viņam nebija šaubu, ka šajā brītiņā viņš uz visu mūžu atvadās no vientuļā bērza. Lūgšanā viņš pateicās bērzam, ka tas bija palīdzējis pārciest pašus smagākos mēnešus, kā toreiz viņam bija šķitis, viņa mūžā.

Nākamajā dienā fogts virsbīskapa ziņnesim nomainīja šurp jājot nodzīto zirgu, iedeva Tvirbutam skaistu ātrkāji aidinieku, un abi — virsbīskapa ziņnesis un Tvirbuts —, piecu fogta jātnieku pavadīti, no Turaidas izjāja uz Raunu. Ceļš izlocījās pa eglāju ar alkšņainām malām un priežu siliem apaugušiem pakalniņiem… Ceļa kreisajā pusē, tālumā, paslīdēja garām Cēsu cietokšņa torņi, sākās ievu gravas un pakalni, no kuriem varēja tālu redzēt — pamalē starp debesīm un zemi bija neskaidri saskatāmi dažāda ziluma un tumšuma skujkoku meži. Vaivē, krāčainā upītē, ceļinieki padzirdīja zirgus, tomēr ilgi nepūtās — viņi steidzās, viņi jāja tālāk…

Raunas skaistums apbūra Tvirbutu. Uz kalna, kas apaudzis kokiem, slējās varena, drūma pils, no tās uz ziemeļiem, piekalnē, kā bulta triecās debesīs rotaļīgi pievilcīgs mazas baznīciņas tornis… Starp baznīcu un pilskalnu lokā izlocījās dziļa grava, tās dibenā tecēja strauja, čalojoša upīte, no kalna nogāzēm tajā sūcās dzidri, trauksmaini avoti…

Pilī Tvirbuts pārgulēja, un otrā rītā, pirms paša saullēkta, viņa istabā ienāca divi virsbīskapa kalpotāji. Divatā viņi pa paceļamo tiltu pārveda Tvirbutu pāri upītei un pa taku cauri parkam aizvadīja pie baznīciņas. Taču viņi pagriezās nevis pie lielajām dienvidgala durvīm, bet gan pie ieejas zvanu tornī no vakaru puses. Virs zemajām arkveida durvīm spīdēja balts ģipša veidojums — kaila Ieva, kails Ādams, viņiem pa vidu koks, kam apvijusies čūska un ar iekārīgu cilvēka seju tīksminās pirmā grēka priekšnojautās…

Viņi iegāja baznīciņā, tās apkrēslā pa kreisi, netālu no altāra, vīdēja trīs kolonnas, kuras balstīja melnkoka sētiņas iežogotu terasi. Altāri ietvēra jomas velve, atspiedusies uz smagām četrstūra kolonnām, kuras saplūst ar sienām. Baznīciņa bija pavisam tukša, tomēr uz altāra jau dega sveces, liecinādamas, ka tūdaļ sāksies kādi rituāli.

Visi trīs — Tvirbuts vidū, kalpotāji kā sargeņģeļi abās pusēs — piemetās uz ceļiem baznīcas solā, kas atradās vistuvāk dievgaldam. Kalpotājs, nostājies Tvirbutam labajā pusē, bilda: Viņa Svētība virsbīskaps tagad noturēs mesu par svēto Kazimieru, Lietavas aizbildni, un par padevīgajiem Dieva kalpiem, kuri visus savus darbus ziedo Lietavai. Otrs kalpotājs piemetināja: cilvēciskāk runājot, Viņa Svētība noturēs mesu par jums un jūsu ģimeni.

Mesa bija īsa, visticamākais, ka virsbīskaps noturējis vienīgi mesas galveno daļu. Līdz šim brīdim Kiprijonam nav pagaisusi no prāta mazā pacelšana. Virsbīskaps, garš, spēcīgs vīrs, mugurā plāna auduma tuniku un krāsaini dalmātiku, tunikas krāsas cimdos ietērptām rokām pacēla biķeri ar hostiju un sāka dziedāt drūmā, kā Kiprijonam izklausījās, nogurušā un vienaldzīgā balsī:

— Per ipsum, et cum ipso, et in ipso, esi tibi deo patri omnipotenti*… Šajā svinīgās mesas laiciņā Kiprijons ar aizvainojumu atcerējās sevi jaunu zēnu, kas bēdājās tēva dēļ un viņa zaimojošā darījuma dēļ ar Jo- zapu Svirgaili, Rietavas karvedi. Jurģa Tvirbuta kūdīts, toreiz karvedis bija uzstādījis žemaišu stārastam noteikumu: viņš Rietavā nesākšot būvēt baznīcu tikmēr, kamēr stārasts neizgādāšot Rietavai tirdzniecības privilēģiju. Toreiz Kiprijons bija ienīdis tēvu, ienīdis Svirgaili un ienīdis visus, kuri rauš labumu no baznīcas un Dieva mīlēšanas, cik tikai spēdami. Dievs Tēvs!… Salīdzinājumā ar visiem tiem pašlabuma tīkotājiem, kuri bariem kā zirnekli lodā pa katoļu baznīcām, Viņa Svētība virsbīskaps bija visu pūķu pūķis — viņš bija gatavs atteikties no katolicisma un atzīt Lutera ticību, lai tikai varētu kļūt par Līvzemes kunigu, lai tikai pēc iespējas vairāk zemju un cietokšņu viņš varētu iegūt savā pārvaldījumā un pēc iespējas stiprāku varu spētu sagrābt… Un šis nepiesātināmais pūķis notur mesu par viņu, Kiprijonu Tvirbutu, un viņa tēviju Lietavu… Baiļodamies, ka no trakajām dusmām un pārestības viņš celsies kājās un atstās baznīcu, mazās pacelšanās laikā Kiprijons klusībā atkārtoja: es zinu, ko darīšu un kā dzīvošu, kad būšu atgriezies mājās, es lieliski zinu, kā dzīvošu…

Noturējis mesu, virsbīskaps izgāja no baznīcas, un divi priesteri, kuri mesē viņam bija kalpojuši, pienāca pie Tvirbuta. Kalpotājs, kas stāvēja uz " Caur Viņu, ar Viņu un Viņā Tev, visuvarenais Dievs Tēvs… (Latīņu vai.)

ceļiem viņam līdzās, lika Kiprijonam pacelt uz priekšu lūgšanā saņemtās rokas. Viens priesteris pārmeta Tvirbutam krusta zīmi, otrs no šaura kakla sudraba krūzes uzlēja viņam uz rokām svētīto ūdeni un sacīja: esmu rīkojies nevainīgi, tāpēc apžēlojies par mani un pestī mani — es spēju visu kopā ar To, kurš mani stiprina, āmen!

Pēc šī rituāla, kas, visticamākais, aizvietoja Tvirbuta — luterāņa — grēksūdzi, kalpotāji aizveda Kiprijonu pie virsbīskapa brokastā. Mazajā istabā bija uzklāts liels, apaļš galds, viegli smaržoja pēc aveņu sulas. Kip- rijons piemetās uz viena ceļa, noskūpstīja virsbīskapam roku, un Viņa Svētība drūmā, nogurušā balsī bilda:

—   Tad tāds izskatās vīrs, kas tik daudz man palīdzējis. Sargi viņu, Dievs!

To teicis, virsbīskaps uzspieda skūpstu Kiprijonam uz pieres, paņēma

viņu pie rokas un aizveda līdz brokastgaldam, pats, apgājis galdam apkārt, viņš apsēdās iepretim. Viņa Svētības seja bija pietūkuši un sadzeltējusi, ādas maisi pazodē — piesārtuši; pēc garajiem gūsta mēnešiem virsbīskaps likās nonīcis, varbūt pat garīgi salauzts. Ieturēdams brokastu, viņš centās skatīties Kiprijonam acīs. Viņa Svētības acis bija pelēkas, labsirdīgas un mazliet bažīgas. Satraukumu virsbīskaps pielipināja arī Kiprijonam. Viņu kaitināja ģeķīgā doma, kura visu laiku malās pa galvu: smaržo pēc avenēm, smaržo pēc avenēm…

Virsbīskaps ierunājās:

—   Mans uzticīgais dēls, mestram Firstenbergam tuvu stāvošu cilvēku vidū ir visziņi, kuriem aizdomas, ka tu esi dzīvs. Manā pilī tev bīstami uzturēties. Es nesaku, ka manā azotē atrodas mestra spiegi. Taču, kā zināms, visur pagadās tādi, kuri, rodoties izdevībai, nespēs noturēties pretim kārdinājumam par dažu labu vārdiņu saņemt lielu naudu. No manas virsbīskapijas tev jādodas projām. Manuprāt, pats labākais — uz Kure- sāri. Šī pilsēta atrodas uz salas, salu pārvalda man draudzīgs cilvēks… Šajā pilsētā tu atradīsies absolūtā drošībā. — Pārsteigts un iepriecināts par Tvirbuta mierīgumu, virsbīskaps uz mirkli apklusa. Viegli uzbudinājies, viņš runāja tālāk: — Mestrs Firstenbergs pie varas ilgi nenoturēsies. Tu atgriezīsies Lietavā tūdaļ pat, tiklīdz Firstenbergs būs gāzts, — kad viņa vietu ieņems mūsu cilvēks, kad vēstij, ka tu esi dzīvs, uz notikumiem Līv- zemē vairs nebūs nekādas ietekmes. Mūsu kopīgais darbs būs jau padarīts. Esmu pārliecināts, ka pēc dažiem mēnešiem tas jau būs padarīts.

Teikdams pēdējos vārdus, virsbīskaps sniedza Tvirbutam papīra lapu, uz kuras Kiprijons pazina Lietavas kanclera spiedogu.

— Izlasi šo sava valdnieka pavēli, mans uzticīgais dēls! Tā tevi nomierinās un iepriecinās, — virsbīskaps sacīja. — Otrs tāds pats raksts atrodas Lietavas valsts mantziņa kancelejā. Visu šo laiku, kamēr tu dzīvosi Kuresārē, no valsts kases tavai ģimenei tiks izmaksāta alga kā algotņa karotājam. Tavs valdnieks tevi, mans dēls, godā un par tevi gādā!…

Kiprijons labi atceras: kad viņš bija izdzirdis atalgojuma vārdu jur- gelts, viņam spēji bija iedzēlies sirdī, ka no labā aizbildņa Hornastaja abām vēstulēm bija uzdvesušas slēptas sirdssāpes. Sevišķi savāda bija otrā vēstule. Tajā Hornastajs izteica prieku, ka Kiprijons palicis dzīvs un vesels, tik pārspīlēti, ka tādējādi, liekas, tā vien bija centies izraisīt Kiprijonā aizdomas: nedienas vēl nav beigušās, vēl nav beigušās… Kāpēc Hornastajs noklusējis par jurgeltu, kas piešķirts viņa ģimenei? Kanclera Radvila pavēle piešķirt Tvirbuta ģimenei jurgeltu — atalgojumu kā algotņa karotājam — uzrakstīta veselus divus mēnešus agrāk nekā valsts mantziņa otrā vēstule — vai Hornastajs būtu varējis tik vienkārši par jurgeltu piemirst? Algotņa alga!… Tā bija vislieliskākā valdnieka žēlastība, kādu vien lietavietis varēja izpelnīties! Jurgeltu — uzturēšanu par valsts kases līdzekļiem vīri saņēma tikai par izciliem nopelniem valsts labā, visbiežāk karavadoņi, kuri uzvarētās kaujās zaudējuši veselību un vecumdienās palikuši vientuļi. Tomēr, lai arī jurgelta saņemšana bija godpilna, par tā piešķiršanu Tvirbuta ģimenei Hornastajs noklusējis. Kāpēc?

Tūkstoš pieci simti piecdesmit septītā gada zemliku mēneša deviņpadsmitā diena — Tvirbuta aizkuģošanas diena no Rīgas uz Kuresāri — bija klusa un mierīga. Ostmalā tekalēja milzum daudz cilvēku. Piestātnē stāvēja vairāk nekā divdesmit visāda lieluma kuģu. Debesis bija dzidras, turpretim pie zemes tiņājās viegla migla, un tāles virs Daugavas platās jostas, kura vijās uz jūras pusi, nebija saskatāmas, — kuģi nevis nozuda aiz apvāršņa, bet gan izkusa miglā. Kiprijons nostāvējās un noslaistījās pa ostu no agra rīta līdz vēlam vakaram. Viņu pavadīja trīs virsbīskapa kalpotāji no Raunas pils, viens no viņiem bija bruņojies ar musketi. Kādā kuģī Kiprijonam jākāpj, nezināja ne viņš pats, ne viņa pavadoņi. Pēdējie Tvirbutam nepārtraukti atkārtoja: mums jāstāv šeit, pie šī zirgu sienamā staba, pie savas greznās karietes, un pie mums pienāks cilvēks, kas tevi iesēdinās kuģī. Pa visu dienu pie karietes bija pienākuši septiņi vai astoņi siltās ceļojuma drēbēs ģērbušies vīrieši. Viņi uzradās no pūļa negaidīti, pusbalsī apvaicājās, vai šeit esot Būga, un, saņēmuši atbildi, ka jā, esot, atkal nozuda drūzmā. No ostas cits pēc cita izpeldēja kuģi un izkusa miglā virs Daugavas. Ostmalā cilvēku kļuva arvien mazāk un mazāk. Vakarpusē viņu palika tik maz, ka greznā virsbīskapa pils kariete un pie tās stāvošie četri vīri sāka visiem krist acīs. Tvirbuts satraucās arvien stiprāk un stiprāk. Kā likās, kāds nepilda norunu ar virsbīskapu, varbūt pat izmet bīstamus tīklus. Kiprijonam atkal ienāca prātā jurgelts. Lietavā viņa ģimenei piešķirts valsts uzturs, kurpretim viņu, redz, tūdaļ iesēdinās kādā svešzemnieku kuģī, kas aizbrauks un drīz izgaisīs miglainajos jūras tālumos… Pirms simt gadiem saniknotie un prātu zaudējušie vajātāji Būgu bija ietriekuši jūrā kā stāv, Tvirbutu, kas nosaucies Būga vārdā, tagad uzliks uz kuģa, viņam pat iedos līdzi ceļā nepieciešamākās lietas — vai tamdēļ viņa liktenis būs laimīgāks nekā Būgam? Tikmēr no cilvēku pulciņa, kas gāja garām, atšķīrās kāds plecīgs, barga izskata prāvs vīrs, pienāca klāt, piespiedās aiz karietes un pusbalsī drūmi jautāja:

—    Kurš no jums ir Būga? Vai tu?

—   Nē! Tvirbuts, es esmu Tvirbuts! — no spējā niknuma pārskrienot šermuļiem, Kiprijons iekliedzās. Vīrs atbaidoši un stīvi sāka lūkoties viņam acīs. Viņš pavērsās sānis, nospļāvās un atkal blenza Kiprijonam acīs.

—   Būga, viņš ir Būga! — prāvo vīru metās pārliecināt Tvirbuta pavadoņi, un tas drūmi noburkšķēja:

—   Iesim!

Pavadoņi izcēla no karietes Kiprijona mantas, tās nesdami, viņi soļoja prāvajam vīram pakaļ. Tvirbuts sekoja aiz viņiem. Viņu sagrāba vājprātīgas bailes. Acis iepletis, viņš stingi noraudzījās uz Daugavas miglaino tālumu, un viņa augumam te pārskrēja karstums, te uzklupa aukstums.

Pašlaik, kad kopš viņās dienas pagājuši trīs gadi, Kiprijons Tvirbuts vairs nešaubās: kanclers Radvils un virsbīskaps Vilhelms — abi viņu izsūtījuši uz Kuresāri nevis tāpēc, lai saglabātu viņam dzīvību, — abi lolojuši cerību, ka cilvēks, kura šķietamajā nāvē vainojuši Livonijas ordeņa mestru, tālajā Sāmsalā patiešām ņems galu, pazudīs bez ziņas, bez miņas un nekādas baumas par viņu neaizsniegs ne Līvzemi, ne Lietavu.

Nē, kungs RadvilL. Nē!… — Domās Kiprijons ļauni priecājās. — Tavs sūtnis ir dzīvs, tavam sūtnim Tīss fon der Reke tūlīt, rau, izgādās ragavas, un viņš atgriezīsies Lietavā, atgriezīsies mājās, un, ja tu, mīļais kungs, joprojām vēlies, lai viņš mirst, viņu nonāvēt vajadzēs tev pašam savām rokām — izdarīt to ar svešām rokām tev nav paveicies!… Nonāvē, mīļais kungs, savu sūtni pats, pēc tam vari runāties ar sirdsapziņu, kā proti!…

Vīna vairs nav. Svīst rīts. Zālē auksts un nemājīgs. Noīdi ērcina sveču gaisma, kura viņam esot par spilgtu. Tukšums sirdī, tukšums galvā, murmulē Vecpērnavas pilskungs, viņa sapinkājusies, uz priekšu paslējusies bārdele trīc. Seja viņam sanīkusi, acis dziļi iekritušas un žēlabaini spīd, vaigukauli izspīlējušies, tiem pārvilktā āda sadzeltējusi, gluži kā izkaltusi. Retiem, rāmiem dundiem zvanu tornī joprojām skan zvans. Vīna vairs nav. Nolde ievaidas, galvu atmetis, piever acis un nošņācās: s-s-katos uz debes-sīm, Laura ir tur! krūtīs — tukšums!… Atvēris acis un pielēcis kājās, Nolde strauji iet pie komtura Šveinihena. Nopeipis, izspūrušiem matiem tas sēž uz krēsla, tur un virpina rokā glāzi, šļakstinādams tajā vīna šļāci. Pāris soļu no komtura Nolde apstājas, noliecas uz priekšu un iekliedzas kā aizkauts:

—    Ceļa putekļi cērtas rīklē, Šveinihen!

Noldes kliedzienu Šveinihens gluži kā nedzird. Viņš iemalko no glāzes vīnu. Tas ir duļķains un biezs, gandrīz melns. Negaršīgs. Atiezies Šveinihens pukšķ un skatās visapkārt izvalbītām, žēlām acīm.

—   Es lūgšus lūdzu—jāsim uz Vigalu, līdz turienei tikai četras jūdzes! — gausā, dobjā balsī saka Reke. Viņš sēž pie galda nogurušu, tomēr spītīgu seju. Rekes labā roka guļ uz galda, kreisā atspiesta pret ceļgalu. Šāda poza piešķir Rekem skarbu augstprātību.

—   Kungi, jāsim uz Vigalu! — Tīss atkārto.

—   Mūsu draugs pareizi runā, Šveinihen! — Nolde iebrēcas. — Laura ir tur!

Šveinihens apvērš glāzi, salej mutē pēdējos pilienus vīna, krašus sakrata biezumus, tos, kuri pieķērušies pie glāzes stikla, izslauka ar pirkstu un no pirksta nolaiza — viņš smejas pats par sevi, acis izvalbījis un ķēmodamies. Vīna vairs nav! Kur tas redzēts, kur tas dzirdēts — Vulfa pilī vairs neesot vīna!… Nu jā, pieliekamajā blakus zālei tā vairs nav, tas tiesa. Toties tur apakšā, zem grīdas, dziļi zemē ir pagrabs, bet pagrabā, šaubu nav, vīns vēl ir, tajā vēl daudz vīna!…

—   Tas nav glābiņš! — stingrā balsī Reke noskalda. — Pagrabā durvis ir noslēgtas.

Šveinihens acumirklīgi apcērtas pret Reki.

—   Vai tu redzēji?

—   Jā!

—   Nu, kāda tam nozīme? — Šveinihens izbola acis. — Kungi! Mēs varam tikai priecāties, ka pagrabs ir noslēgts! Tas liecina, ka neviens vēl to nav uzlauzis!

Augstprātīgs un nesatricināmi mierīgs Reke cieši ieurbjas ar skatienu Šveinihenā.

—   jums labpatikas jokoties, Gabriel! — viņš saka, un Šveinihens atkal laiž vaļā smieklus.

—   Nepavisam, nepavisam! Ja pagrabs ir noslēgts, es galvu lieku ķīlā — tas vēl nav izlaupīts!…

Reke kļūst tramīgs. Viņa acis sāk tekalēt no Šveinihenā pie Noldes. Satrauktā balsī viņš saka:

—    Kungi!… Mēs allaž esam bijuši dižciltīgi vīri, un mēs nekad…

Reki pārtrauc Šveinihens:

—   Klausies manī vērīgi, dižciltīgais vīrs! Tu nepazīsti Vulfu, tamdēļ tev te viss liekas savādāk. Cita lieta — es un Nolde. Mēs abi esam Vulfa labākie draugi! Un redzi nu, kāda nelaime mūs piemeklējusi: atjājuši uz šejieni, uz drauga pili, mēs esam atraduši to tukšu. Pavisam tukšu! Kur pazuduši muižas saimniecības pārziņi un pils kalpotāji, mēs nezinām. Kā lai mēs to varētu zināt? Varbūt viņi izklīduši, kad pa Vīkas novadu sākuši plosīties dāņu karakalpi? Varbūt viņi aizmukuši, tiklīdz viņu saimnieku saņēmis gūstā Daglais bīskaps? Varbūt… Mēs abi ar Noīdi skaidri neko nezinām. Mēs pili atradām tukšu, arī pagrabs jau bija izlaupīts, tas ir viss, ko mēs abi varam pastāstīt.

—   Tas ir pavisam tuvu patiesībai, Šveinihen! — Nolde līksmi iesaucas.

—    Kāpēc tikai tuvu? — Šveinihens brīnās. — Tā ir tīra patiesība!

Starojošu seju Nolde murmina: Laura ir tur, Laura ir tur… Aizvien

straujāku soli viņš iet pāri zālei uz kaktu, kur nokrēslī dirn Tvirbuts. Rot- mistr, rotmistr, viņš tam uzsauc, celies, esi vīrs, tu mums palīdzēsi! Tikām Šveinihens uzsauc Noldem:

—   Ei, tu, atšujies no rotmistra! Rotmistrs nedzer, rotmistrs ir apsir- dzis — liec viņu mierā!… Nedzērājiem un neveselajiem — mieru!

Nobažījies Nolde pavēršas pret Šveinihenu.

—    Kurš lauzīs augšā durvis — vai tu, Gabriel?

—   Es! — lielīgi nokliedzas Šveinihens, pēc tam saka: — Mūsu sargi krustcelēs velti salst. No kā viņi mūs apsargā, ja muiža ir tukša? Nerunā pretim, Dīter, es zinu, ka tu esi zaķpastala. Bet paļaujies uz ērgli — kamēr sardzes vīri uzlauzīs durvis, patiesi, vējš ne dāņus, ne krievus uz šejieni neatpūtīs!

Nolde un Šveinihens, kā jau veciem karotājiem piederas, tūdaļ sāk apspriest ielaušanos līdz sīkdaļām: kurš uz kurieni ies, kur stāvēs, ko darīs, kā un cik daudz no pagraba nesīs ārā un kur iznesto noliks. Šādi apspriez- damies, abi iziet no zāles. Gaitenī viņi sastrīdas — izklausās, ka no zāles attālinās vismaz jau desmits saķildojušos vīru. Reke aizvien tikpat augstprātīgi sēž pie galda: viena roka guļ uz galda, otra atspiesta pret ceļgalu. Rekes galva palēnām noslīgst. Tīss tagad izskatās pavisam, pavisam bēdīgs. Viņam nav paveicies izvilināt savus draugus uz Vigalu. Viņš ir zaudējis. Sveinihena piesolītās ragavas un zirgi, kuri atradušies tik tuvu, ka, liekas, ar roku jau aizsniedzami, vienā mirkli atkal atvirzījušies un izgaisuši neziņas miglā: kad atgriezīsies Vulfs… kurš zina, kas notiks, kad atgriezīsies Vulfs?…

Kiprijons no sava kakta bilst:

—   T īs, kamdēļ mums vajadzīgas ragavas? Šitiem… Šitiem kungiem ir daudz sardzes vīru, un viņi visi ir jāšus.

—   Nē! — Reke purina nokārto galvu. — Nē! Tagad viņi zirgus mums nedos. Nevienu savu pavadoni viņi nepametīs kājām. Tas ir stingrs karagājiena likums, un to nepārkāps ne Nolde, ne Šveinihens.

—   Kā — vai pašlaik viņi atrodas karagājienā? — Tvirbutam tas ir pārsteigums.

—    Ja viņi nav mājās, tas nozīmē, ka viņi atrodas karagājienā.

—   Karagājienā… — aiz sapīkuma un augošā niknuma Tvirbuts nošņācās. Reke sarozās, ar skaļu pūtienu izdzēš sveci, kura stāv uz galda viņam pie rokas; acīm redzami pēkšņi izlēmis kaut ko darīt, viņš skaļi ceļas no krēsla un dodas uz durvīm atkal taisns, augsti paceltu galvu.

—   tu ej? — Tvirbutam pasprūk. — Tu ej kopā ar viņiem?

Kiprijona balss noskan pārmetoši, un Tīšam iesitas sejā sārtums. Tīsa acis, strauji pavērsušās Tvirbuta tumšajam kaktam, iespīdas neiecietīgās dusmās.

—    Es eju! — Reke trīc. — Jā, es eju!…

—   Nemūžam viņi mums nedos ragavas, Tīs, nemūžam! Viņi ir rāpuļi, riebīgi rāpuļi, Tīs, viņi šeit dzers tik ilgi, kamēr atstieps kājas, tici man, Tīs!…

Reke neatbild Kiprijonam. Viņš pazūd aiz durvīm. Pa tukšo gaiteni aizknaukst viņa soļi, to tālumā gaistošā atbalss sapurina Kiprijonu saltiem drebuļiem. Kiprijons bezspēcīgi atkrīt pret zvērādām apsisto sola atzveltni, nekustīgi noraugās uz piecūkoto galdu, pie kura nav vairs neviena cilvēka, uz Rekes nopūsto, vēl gruzdošo sveci, uz citām svecēm, kuras turpina degt. Viņam sariešas acīs asaras, un sveču liesmiņas sāk mirguļot un ieskatīties dzirkstošā vaiņagā. Zemnieku dumpinieku ieslodzīts Kolu- veres cietoksnī, Kiprijons bija domājis: tik baismīgu gūstu, kādā esmu nokļuvis tagad, es vēl neesmu pieredzējis. Gūstekņu ņudzeklī viņš vairs nebija ne Tvirbuts, ne lietavietis, ne vīrs. Viņš bija vien dzīva radība. Radība!… Viņš bija dzīva radība! Un tas vismaz bija niecīgs mierinājums. Pašlaik Kiprijonam ir vēl ļaunāk. Viņam kauns par savu dzīvību. Pašlaik viņš jau tiktāl nomaldījies apkārt, tik daudz zaudējis pašcieņas, tik stipri pazemojies, ka gaida, kamēr viņam iedos ragavas un zirgus cilvēki, kurus ne tikai par cilvēkiem, pat par dzīvām radībām nosaukt mēle nepagriežas… Bezdvēselīgi padibenes, svēto dzīvību noslīcinājuši vīnā, viņi paši tik tikko spēj pavilkties kājām, tomēr stiprāki par Tvirbutu — viņi var viņam palīdzēt, viņi drīkst viņam palīdzēt vai nepalīdzēt… Tvirbutam kauns par savu bezpalīdzīgo dzīvību…

Čīkstēdamas lēnām atveras zāles durvis, atskan reti, klusi soļi. Galvu nepagriezdams, caur pieri viņš pašķielē uz soļu pusi. Nu jā, iekšā ienācis viens no diviem zvaniķiem, tas, kuru Kiprijons nosaucis par Vārnu Ķērēju,— viņš visu laiku staigā piesardzīgi, klusiem soļiem. Nesdams malkas klēpi, Vārnu Ķērējs iet gar zāles sienmali, pie izdzisušā, aukstā kamīna neveikli tupstas, uzmanīgi pa vienai pagalei kraudams malku uz ķieģeļu grīdas, viņš ik pa brīdim pamet skatienu uz Tvirbutu: ko tas tumšajā kaktā dara, vai gan vēl guļ? Kiprijons atkāsējas un sakustas. Kā tas iznāk — ieraudzījis darbojamies cilvēku, tu aizmirsti par nomācošajām domām, atžirgsti, kļūsti priecīgāks un sāc interesēties par pašām parastākajām lietām.

—   Labrīt, zvaniķi! — Tvirbuts ierunājas. — Varbūt šorīt esi redzējis Grili? Kur viņa pašlaik ir?

—   Vai tava sieviete? — Vārnu Ķērējs atjautā, sabāž abas rokas kažoka kabatās, vandās pa tām un no vienas izvelk īsus skaliņus aizkuram. Tvirbuts apmulst: mana sieviete? Harra Kaleva Saimres, mana glābēja, dod viņam mūžīgu mieru, sieva — mana sieviete?…

—    Kur viņa pašlaik ir?

Vārnu Ķērējs pieceļas stāvus, ar roku sniecas pēc sveces, kura deg uz kamīna marmora dzegas — tā atspulgo logu blāvo gaismu, tūdaļ viņš aizdedzinās skaliņu.

—   Tava sieviete mazgā traukus. Viņai te darba pāri galvai — pats redzi, kungs, kas darās, nav kam strādāt…

—    Vai viņi neklups viņai virsū, kā tu domā? — nolaizdams kājas no sola, Tvirbuts jautā.

—    Kādi viņi? Ak tā — viņi… — Skaliņš aizdegas, un Vārnu Ķērējs atkal pietupstas, saudzīgi, liesmiņu piesegdams no gaisa plūsmas ar plaukstu, viņš liek uguni kamīnā. — Sieviešu viņiem, kungs, vairs nevajag! Vīnu, tikai vīnu, neko citu viņiem vairs nevajag… Viņi pat nelūdz tavai sievietei izvārīt ēdienu…

—   Vai viņi patiešām lauž augšā pagrabu?

—    Nu jā!

Aizkuri kamīnā iedegas, Vārnu Ķērējs bāž rokas tuvāk uguntiņai un sildās.

—    Kā tu domā — vai vīnu viņi atradīs? — Tvirbuts jautā.

—    Nu jā…

—   Dievs Kungs, te sāksies elle!…

Iedegusies uguns apspīd Vārnu Ķērēja pieri, dziļās acu dobes un iesirmojušo bārdu.

—    Kamdēļ elle, kungs? — Vārnu Ķērējs brīnās. — Viņi ieraus un — aizmigs, ieraus un — aizmigs… Iestāsies miers!

Vārnu Ķērējs pieceļas un skatās uz zāles tumšo galu, uzTvirbutu. Tas sēž uz sola, ieloka un vingrina garās, stīvas kļuvušās kājas. Zvaniķis pasper soli uz viņa pusi, apstājas un gluži kā bez vārdiem jautā: vai drīkstu pieiet tuvāk, kungs? Viņš saņemas. Pieiet. Mijkrēšļa ietīts, satumsnījis, viņš caur pieri skatās uz Tvirbutu puspiemiegtām acīm, lūpu atkāris — starp zobiem melnē plata starpa —, cilvēks tā skatās uz tumsu, nevis uz cilvēku… Kiprijons kļūst nemierīgs: ja Vārnu Ķērējs tagad viņam pateiks, ka Nolde ar Šveinihenu uzmākušies Grilei, vai viņš steigsies Grili izpestīt, vai viņam pietiks uz to dūšas?… Kad Kiprijons i/kuģoja no Kuresāres, viņš bija pats laimīgākais cilvēks — gan galvā, gan krūtīs prieks plosījās gluži kā vētra. Viņš bija brīvs!… Bet pagāja dienas, nedēļas un mēneši, viņa ceļojums tapa arvien grūtāks un grūtāks, un Kiprijons arvien biežāk sāka nomanīt, ka vēl viņš ir gūsteknis, lai arī izrāvies brīvībā: viņš bija atkarīgs no necaurejamā meža, no neizbrienamā dumbrāja, no dumpīgajiem zemniekiem, no Šveinihena un Noldes, no izsīkušajiem spēkiem, gluži vienkārši — no tāluma līdz mājām… Šīs atkarības sajūtas Kiprijons nekad nav mēģinājis ar prātu noteikt — šāda sajūta svilina krūtīs, un tas ir viss. Un nu tagad… Mans prāts ir savandīts un iekalts važās. Sastingusi doma ir skaidra un nav divdomīga. Gūstā esmu guvis pārliecību, ka allaž esmu no kaut kā atkarīgs un ka allaž būšu atkarīgs. Tā ir atbaidoša un baisa doma, savukārt sirds čukst: tā ir patiesa, patiesa, ieklausies tajā! Vai es būtu steidzies izpestīt Grili? Kiprijons atbild: jā! Diemžēl sirds nečūkst: tu steigtos, tā ir taisnība. Sirds klusē. Tā aplipina prātu ar izbailēm, ka arī viņa pati ir nodevēja: Grili būtu nodevis Kiprijons, bet Kiprijonu būtu nodevusi viņa paša sirds… Kungs Dievs, vai kādreiz izplēnēs gūstniecības gados iemantotā nebrīves sajūta, vai tā nebūs par traucēkli Kiprijonam viņa saskaņā ar sirdsapziņu, vai tā nekavēs paklausīt atmodinātajai dvēselei, vienīgajai pavēlniecei? Es nevaru paveikt vairāk, nekā ļauj dzīves apstākļi un mani spēki, manas spējas — vai atpestošas vai pazudinošas Kiprijonam ir šīs sajūtas, viņa dienu pastāvīgās pavadones? Ja tās atbilst īstenībai, ja tām ir neizdomāts cēlonis, tās sargā tevi — sargā tavu brīvību, bieži vien pat dzīvību… Turpretim, ja kaut mazlietiņ, kaut par sīku krislīti šīs sajūtas sāk kļūt par attaisnojumu, ja akli sāc taisnoties… Tu vairs neesi cilvēks. Par tavu pavēlnieku kļuvušas bailes…

—   Kungs, es gribēju tev pajautāt! — Vārnu Ķērējs pietupstas, grozās un knosās, viņam tā neērti tupēt, viņš piemetas uz viena ceļgala, pret otras kājas ceļgalu viņš atspiežas ar rokām. — Es noķēru kuitalu… Pirms vairākām dienām, varbūt pirms nedēļas… — Zvaniķis brītiņu klusē, tad piebilst: — Es neuzdrīkstos tai nogriezt galvu, to es gribēju teikt…

—   Vārnām tu varēji nogriezt, — Tvirbuts noburkšķ.

—   Vārnas paliek vārnas, kungs! Tās šeit dzīvo vasarā, ziemā… Bet kuitalas, kad vasara beidzas, aizlido, un pašlaik tām te nav jābūt. Tagad tās te nevar būt…

Pierāvies un pārsteigts Tvirbuts skatās uz zvaniķi: cilvēks piemeties uz viena ceļgala, runā satraukdamies, balsij aiztrūkstot, viņš izkrata sirdi otram cilvēkam — kamdēļ Kiprijons jau gatavs domāt, ka šis vīrelis ir naivs, negudrs, ķerts, kāpēc tā vien spraucas sirdī ļauns prieks, ka šā vīreļa teicieni ar gudriem atzinumiem par dzīvi ir viegli nopeļami, ar zemi sajaucami?… Kiprijonam pasprūk:

—    Laid to putnu vaļā!…

—   Es jau palaidu, kungs!… Ja tas laistos prom! Nelaižas… Neko neēd… Neko vairs negrit>… Tu jau laikam smejies, kungs?…

Vārnu Ķērējs apraujas, muti pavēris, viņš cieši lūkojas Tvirbutam acīs, satraucies, ka viņa saruna ar cilvēku, nupat tikai aizsākusies, tūdaļ pārtrūks. Nē, izsmieklu Kiprijona acīs zvaniķis nesaskata, viņš sāk runāt veiklāk, gandrīz vai priecīgi:

—   Es tai nogrieztu galvu, kungs, nogrieztu, ne acu nepamirkšķinājis, ja droši zinātu, ka ir… ka patiesi ir… kungs, — viņš paliecas uz priekšu un izrunā vārdus klusāk, — vai ir pēcnāves dzīve?

Kiprijonam šermuļi pārskrien pār muguru. Ko viņš runā, šis Vārnu Ķērējs? Vai tad viņš zina, ka Tvirbuts ir nošauts, ka viņa vairs nav, ka viņam nevajadzētu būt?… Ak, nē, nē!… Kiprijons ir dzēris vīnu… Saticies ar Reki, iepazīdamies ar Noīdi un Šveinihenu, Kiprijons bija izdzēris dažas glāzes vīna, un vīns saindējis, sarāvis čokurā — ko citu tas būtu varējis izdarīt? — viņa izbadējušās iekšas. Kiprijons neatceras, kā bija pavadījis vairākas stundas… Viņu atžilbināja Reke un Vārnu Ķērējs, un, visticamākais, tas tagad domā, ka Tvirbuts bijis miris. Un zvaniķis viņam jautā, vai pastāv dzīve pēc nāves. Otro mēnesi viņš skandina zvanus, dzindzina to kā tādu dzelzs gabalu un apsver, vai ir dzīve pēc nāves. Sašutums, kas uzplaiksnījis Kiprijonam krūtīs, izšļācas viņam pa muti vārdos:

—   Kam, kam tu zvani zvanu? Varbūt tev sirds skaudri sāp? Varbūt tu apraudi mirušos? Vai iedrošini dzīvos? Kamdēļ tu dauzi šo dzelzi dienu un nakti?

Vārnu Ķērējs neapjūk un nenolaiž acis, vienīgi balsī ieskanas aizvainojums, kad viņš saka:

—   Nevaino mani…

—   Kā ir — vai tu teiksi: man vajag naudu, man ēst vajag — tamdēļ es dzindzinu?

—   Nauda ir māns, kungs…

—    Aptausti kabatas — tās piebāztas ar naudu!

Vārnu Ķērējs lēnām krata galvu, velk to iekšā plikādas kažoka apkaklē.

—   Tā nerunā, kungs!… Pašlaik nauda ir kā pērnās lapas… Ja tā būtu ko vērta, ne Noldes kungs, ne Sveinihena kungs man un manam pāriniekam nebūtu devis ne šiliņa! Tā nerunā par mums, kungs…

—   Ak, lūdzamais, lūdzamais, tu vaicā par dzīvi pēc nāves!… Norauj galvu savai kuitalai, noplūc putniņam spalvas un rij nost taisnā ceļā — vēders tev pateiks, kur patiesība un kur meli!…

—   Ja atklāti… — Sirdssāpe Vārnu Ķērēja balsī sāk apdzist, ieskanas tik tikko apjaušama prieka tonīši, ka viņam ir ko pateikt, ka ir ar ko attaisnoties. — Ja atklāti runājam — patiesība ir mirusi, un es zvanu…

Zvaniķis melo! Viņš melo! Par maizes kumosu, par naudu viņš šķindina zvanu otro mēnesi, viņš šķindinās gadu, ja viņam maksās naudu… Viņš tic: atausīs diena, atplauks Līvzemes dzīve, un nauda atkal kļūs visvarena, un tad viņš, bijis nicināms vārnu ķērējs, nopirks zemi, uzbūvēs muižu… Kādreiz bērni pajautās: par ko tu saņēmi tik lielu naudu? Kam tu zvanīji zvanu, ja tev tik dārgi samaksāts, tēvs? Vai tēvs tad bērniem varēs atbildēt: bija mirusi patiesība, es zvanīju tās velim… To viņš nevarēs! Taisnība badīs acīs: re, kur tava zeme, re, kur tava muiža… Patiesība grauzīs sirdsapziņu: par naudu, par naudu, itin viss ir par naudu… Patiesība ir nemirstīga! Iti omnem terram exivit sumus eorum!…

—   Zvani, zvani, lūdzamais! — Tvirbuts čukst. — Kādreiz tev gribēsies izkrist cauri zemei…

Vārnu Ķērēja acīs iemirdzas asaras.

—   Pēcnāves dzīve taču ir, vai tā nav taisnība? Tu tur esi bijis, tu redzēji, ka ir, — tā taču taisnība?

Kiprijons aiztur elpu un, acis iepletis, skatās uz Vārnu Ķērēju: ir, patiešām ir pēcnāves dzīve — Kiprijons gājis bojā, bet viņa acu priekšā mijas gadalaiki… Ir pēcnāves dzīve…

Vārnu Ķērējs ar abām rokām atbalstās pret grīdu, smagi uztraušas kājās, atslejas, galvu pagriezis, skatās uz kamīnu, kas pa gabaliņu kuras,— viņš elpo saviļņojies, muti pavēris, šķirba starp zobiem melnē, acis spīd, sirmie mateļi iziruši pār kažoka apkakli… Viņš ierunājas:

—   Nekad, kungs, zvana virvi nebiju turējis rokās… Es aru zemi… Muižkungi mani satvēra un dzina karapulkiem pa priekšu… Muižkungi domāja, ka uz nabagajiem dumpinieki nešaus… Es domāju tāpat — savējie, nešaus… Viņi tomēr sāka šaut… Es metos bēgt… Es atjēdzos eglājā, pašā biezoknī… Es atjēdzos, un man tapa vēl baisāk… Es atkal metos skriet… Es skrēju uz šejieni — uz baznīcu… Man šķitās, ka tikai baznīcā varēšu izglābties… Es baznīcā gulēju uz vēdera, lūdzu Dievu un raudāju… Un baznīcā ienāca Nolde ar Šveinihenu… Viņi abi lika man zvanīt… Un es zvanīju… Es priecājos, ka esmu baznīcas tornī… Es priecājos, ka mani nav padzinuši no baznīcas… Un tu man saki: par naudu!…

Kiprijons pieceļas no sola, ar garajām, notirpušajām kājām viņš liek platus soļus gar zāles sienmalu. Viņš apstājas pie kamīna. Tik stipri viņu velk notupties pie uguns un apsildīt rokas, tāpat vien ieelpot silto gaisu — kad zālē atgriezīsies pļēguri pagraba aplaupītāji, Kiprijons vairs nevarēs sildīties pie kamīna… Ieraudzījuši, ka Tvirbuts jau staigā, Nolde un Švei- nihens atkal sāktu mēģinājumus vilkt viņu pie galda, skubinātu uz dzeršanu un ar tukšajām pļāpām piedūktu pilnas ausis…

Vārnu Ķērējs arī pienāk pie kamīna, viņa acis satrauktas, tās spīguļo, un viņš saka:

—   Kuitala ir nesaprātīga radība, tomēr, nokļuvusi grūtā nelaimē, neēd un grib nomirt — kāpēc, kungs? Vai tā nojauž, ka ir dzīve pēc nāves?

Kiprijons klusē. Viņš silda pie uguns rokas, taču jūt nevis tik daudz siltumu, cik vainīgumu pret to, kas uguni iekūris. Kiprs bija redzējis, ka muižkungi dzen zemnieku barus karapulkiem pa priekšu pāri lielam, ieplakušam klajumam… Bruņas apvilkušies bruņinieki zirgiem mugurā šaustīja zemniekus ar garām pātagām, zemnieki skrēja teciņiem, klupdami krizdami, kājām aizķerdamies, cits citam celties palīdzēdami… Kā izrādās, starp viņiem bijis arī Vārnu Ķērējs, šis te pats cilvēks, kas tagad jau otro mēnesi šķindina zvanu, — vēl briesmīgāka ir dzīve pēc nāves, vēl briesmīgāka… Tvirbuts atraujas nostāk, atliecas no uguns, pagriežas pret zvaniķi, tomēr neiztur viņa satraukto skatienu un atkal sāk nekustīgi lūkoties uz uguni kamīnā. Viņš iemurminās:

—   Piedod man… Tu ierunājies par patiesību, un es nodomāju… Tagad daudzi savu neģēlību attaisno ar taisnīgumu…

—   Es domāju tā, kungs: ja pastāv dzīve pēc nāves, jods viņu sasper, dzīvē taisnības var arī nebūt… Dzīve ir maza, pārejoša nelaime…

Kas noticis, ko šis zvaniķis viņam piestājies ar to dzīvi pēc nāves? Viņa runas Kiprijonam vien tikai vēl trūka… Kiprijons neiztur un nepacietīgi saka:

—   Cilvēk, esi tik labs, atstājies no manis, man nav spēka…

—   Nedzer vīnu, kungs! Vīns atņem spēkus…

—   Kāds tam sakars ar vīnu? — Kiprijons iepleš acis un aizvainoti nosmejas. — Rīts… Katrs rīts mani pieviļ… Saulīte uzaust un apsola, ka diena būšot skaista un silta, — diemžēl!…

—   Lūdz Dievu, kungs!…

—   Man vairs nav spēka! — Kiprijons iesaucas, viņš vairs netiek gudrs, ne kā, ne kur lai stāv un ko lai dara, viņu atkal velk uz zāles tumšo kaktu: dirnēt uz sola, gulēt un kunkstēt — lai visi domā, ka viņš ir slims, lai liek viņu mierā…

Vārnu Ķērējs līdzjūtīgām acīm skatās uzTvirbutu, paver muti, lai kaut ko teiktu, taču Kiprijons aizsteidzas viņam priekšā:

—   Tu ej — ej projām no šejienes, lūdzamais!…

Zvaniķis smagi nopūšas, sadugst, pieliecas uz viena ceļa un, paņēmis krāsns kruķi, parušina kamīnā apdegušās šķilas un piemet dažas jaunas. Piecēlies viņš iet uz durvīm, aizver tās aiz sevis, uz Kiprijonu vairs pat nepaskatījies. Kiprijona sapīkums pāriet, taču viņš jūtas vēl riebīgāk. Kāpēc viņš tā sasāpinājis zvaniķi, kāpēc izdzinis to no zāles?

Dievs Kungs, kā tad nu Tvirbuts nekam vairs netic!…

Toreiz Neretas baznīcas pagrabā uz galda dega svece, pie sienas karājās liels, melns krusts un līdzās Kiprijona guļvietai stāvēja mūks, turēja rokā krūzīti ar karstu virumu, no kura cēlās garaiņi, izplatīdami ģīboni raisošu gaļas smaku… Tvirbutam spēji sametās acīs tumšs, viņš sāka griezt zobus un, paslējies uz elkoņiem, slāpdams iekliedzās:

—    Jūs šāvāt uz mani! Jūs, jūs šāvāt!

Mūks skumji pasmaidīja, novērsās, nolika kausiņu ar virumu uz galda, pastāvēja, rokas nokāris, pēc tam no spaiņa ar ūdeni izvilka baltu drā- niņu, izgrieza to, rūpīgi izlīdzināja un uzklāja Tvirbutam uz pieres…

Daudz izmisuma, daudz izmisumā iztrakotu dusmu brīžu Tvirbuts piedzīvojis kopš tā laika, un tagad nu viņam šķiet, ka šādos brīžos katram satiktam cilvēkam — nav svarīgi, pazīstamam vai nepazīstamam — viņš būtu varējis iekliegt acīs:

—    Jūs šāvāt uz mani! Jūs, jūs šāvāt!…

Tvirbuts novēršas no kamīna uguns, lēnām iet uz zāles tumšāko galu pie savas guļvietas. Tā nu nodzīvoti jau trīsdesmit astoņi gadiņi… Nekas labs nav padarīts, itin nekas nav paveikts, bet cik daudz neēdamas putras ievārīts, cik daudz citu cilvēku sasāpināts!… Tomēr atmodīsies, ikkatra cilvēka, ikkatra cilvēciņa dvēsele atmodīsies, kaut kad atmodīsies…

Viņi atkal dzer. Viņi atkal tempj vīnu un runā par Vulfu un Ketleru. Reke skaišas, palēnām kļūst niknāks, ik pa brīdim lūdz draugus izmest no galvas Ketleru — kas šis Ketlers tāds esot, kāds svētais vai Dieva vietnieks šajā bēdu ielejā, ka viņa vārds pastāvīgi uz mēles? Šveinihens neklausās Reki, acis bolīdams un ik pa laiciņam nosmiedamies kā dēmons, viņš mēģina pierādīt:

—   Šajā nedēļā Vulfs vēl neatgriezīsies, šito vīna bļodu varu izmest vienā paņēmienā — viņš neatgriezīsies! Pirmais iemesls: Vulfs kopā ar Ketleru dzer, viņš tencina mestru, ka tas viņu izsvabinājis no gūsta. Otrais iemesls: Vulfs zina, Vulfs lieliski zina, kāds slaktiņš noticis Koluverē. Bet viņi taču atrodas Koluverei taisni blakām! Pasakiet, lūdzu: kurš var pārliecināt Vulfu, ka Kullemas apkaimes mežos dumpinieku vairs nav? Neviens to nevar! Pat es viņam nevarētu apzvērēt, ka šitie jūgalopi vairs nav palikuši dzīvi! Vulfam bail muižā rādīt degunu, tā tas ir, kungi!

Nolde neapmierināti sarauc pieri un purpina:

—   Vai tad tu par to priecājies, Gabriel? Par ko tu priecājies, Gabriel? Vai tad tavu muižu nelaime nevar piemeklēt?

—   O, nē! — Šveinihens izvalba acis. — Manā muižā dumpinieki nekad nesavairosies! Tā ir svēta patiesība!

—   Gabriel, Dievs dzird tavus vārdus! — Nolde baiļojas, un Šveinihens klana galvu, viņam piebalsodams:

—   Dzird! Un redz! Un redz, ka manā muižā vairs nav neviena zemnieka, neviena klaušulopa!

Šveinihens piespiesti un jo skaļi nosmejas. Spēji aprāvies, viņš sāk justies neomulīgi, satriekts un nemierīgs skatās apkārt: kaut kas nav tā, kā vajag, kaut kas nav labi… Nostenējies un nopūties ar pilnu krūti, viņš pār- klūp uz galdu un no māla bļodas tempj vīnu lieliem malkiem.

Tvirbutam sirds satraukti pukst: viņi ir piedzērušies, viņi ir galīgi piedzērušies, no tādiem, apdomīgi izklaušinot, var izvilkt ari lielus noslēpumus. Nē, Kiprijons netic, ka Gotharda Ketlera sarunas ar Magnu bijušas vien bezbēdīga komēdija. Nolde un Šveinihens par Daglo bīskapu ierunājušies tikai drūmās dzeršanas dažādošanas dēļ. No Magnus sarunām ar Kctleru viņi parasti pieminējuši vienīgi to, kas tajās bijis smieklīgs, kas pazemo Magnu un dod vielu viņa izņirgšanai. Bet vai patiešām Magnus stāvoklis tik maznozīmīgs, proti, traģisks? Kiprijonam rūp Magnus liktenis. Magnus palaidis viņu brīvībā. Pēdējos desmit gados neviens Tvirbutam nav palīdzējis tik cēlsirdīgi, kā palīdzējis Magnus — svešurienes jaunais bīskaps, Kiprijonam gluži nepazīstams cilvēks. Vēl vairāk Magnus var palīdzēt Kiprijonam pēc atgriešanās Lietavā. Sāmsalas bīskaps, palaizdams Tvirbutu brīvībā, ar viņa starpniecību cerējis aizmetināt sakarus ar Rad- vilu, kancleru no Lietavas, kuras ietekme Līvzemē kļūst arvien spēcīgāka. Vai pastāvējusi kāda cerība, ka ar šo politisko pazīšanos, jaunu un negaidītu, Radvilu varētu sakārdināt? Pats Magnus, nelielas un nomaļas bīskapijas bīskaps, diezin vai spētu Radvilu ieinteresēt. Bet vai Lietavas kancleram ar Magnus starpniecību neiegribētos satuvināties ar dāņu troni? Magnus ir dāņu princis, Dānijas karaļa miesīgs brālis… O, Tvirbuts pazīst Radvilu! Viņš ir tālredzīgs un gudrs, viņš nepalaiž garām ne sīkāko izdevībiņu pamēģināt visu, kas kaut par puteklīša tiesu varētu būt noderīgs viņa politikai. Ja tā notiktu, ja Radvilu sakārdinātu iespējamā vienošanās ar dāņu karali, viņš, bez šaubām, tiktos ar Tvirbutu zem četrām acīm, un Kipri- jonam rastos izdevība krist viņam pie kājām, izlūgties atļauju atgriezties Lietavā un atkal dzīvot atklāti. Tas vēl nav viss: Tvirbuts atkal var būt noderīgs Radvilam — vismaz iesākumā, vismaz dažus mēnešus abām pusēm viņš būtu vienīgais uzticamais vidutājs starp Radvilu un Magnu. Vai šis apstāklis nevarētu spiest Radvilu izdomāt kaut ko tādu, kas nošķirtu Tvirbuta pagātni — visu viņa bojāejas starpgadījumu — no viņa tagadējās dzīves? Vai gan pašlaik, kopš Pasvales līguma parakstīšanas paejot trijiem gadiem, atkal mainoties ordeņa mestriem, aizvien vēl nebūtu iespējams to izdarīt? Nē, Kiprijons tam netic! Un ja vien Radvils izrādītu ieinteresētību Magnū… Nu jā, Radvilu no slepenām sarunām ar Magnu varētu atbaidīt tikai viens punkts, vienīgais. "Kopš šī brīža Magnu es atstāju paša Magnus ziņā," — dzerdami un jēlības runādami, Nolde un Šveinihens pēdējās dienās šos vārdus atkārtojuši vairākas reizes. Ja Magnus brālis, Dānijas karalis Fredriks, patiešām sacījis šos vārdus, ja karalis tos pateicis atklāti, ja tās nav tikai tukšas baumas — kanclers Radvils ne uz kādām sarunām ar Magnu neielaidīsies. Uz sarunām Radvilu varētu iekārdināt vienīgi tāds Magnus, ar kura muti runātu pats Dānijas karalis…

Vai Nolde un Šveinihens daudz zina par Magnus un viņa brāļa Fred- rika attiecībām? Vai viņi zina, ka tās patiešām sašķobījušās? Varbūt viņi par brāļiem zina tikai to, kas ir smieklīgs un par ko der vien patrīt mēli pie galda? Kiprijonam kņud to noskaidrot. Tomēr celties no sola un līst laukā no sava tumšā kakta viņš neuzdrošinās. Tīss fon der Reke bija Tvirbutu stādījis priekšā Noldem ar Šveinihenu šādi: kungi! Es biju domājis, ka no dumpinieku ielenkuma mežā esmu izticis laukā es viens; tomēr ne — kā izrādās, pēc vairākām dienām no meža, āre, arī viņš, mans mīļais rot- mistrs, izlīdis dzīvs!… Dievs ir žēlīgs, viņš paglābis liecinieku, ka arī es esmu vedis savus karotājus uz Koluveri! Kūla tukšus salmus un meloja arī pats Tvirbuts: Grile, vienkārša, dievnorāta šejieniete bez runas spējām, uzgāja mani ievainotu, iznesa no meža, atkopa un izdziedināja — es viņu vedu sev līdzi uz mājām, kungi! viņa dzīvos manā muižiņā! viņai nekas nenotiks, kamēr vien es būšu dzīvs, — to viņa nopelnījusi!…

Sasodītie meli zirgu un ragavu labad… Pats samelojies, arī no citiem cilvēkiem vairs nevar prasīt pēc patiesības…

Reke pret Kiprijonu ir draudzīgs un sirsnīgs. Reke viņam palīdz, piedāvā braukt mājās kopā ar viņu tajās pašās ragavās, kuras viņam apsolījis Šveinihens. Bet, ja Tvirbuts ierunātos par Magnu vai par kaut ko tādu, kas varētu izsaukt Noldes un Šveinihena aizdomas, ka Reke nav vedis kareniekus uz Koluveri un nekādos cīniņos ar dumpiniekiem nav piedalījies, Reke vairs Tvirbutu nežēlotu — izmestu viņu no šīs pils, tāpat kā bija izmetis savu kalpu no laivas jūrā…

Kiprijons nenolaiž acis no Rekes. Domās viņš atkārto: aizmirsti Magnu, aizmirsti šo puiku bīskapu; nedomā, kas notiks, kad pāriesi mājās; domā: es eju uz mājām, kā beigsies ceļš — man nerūp…

Domas tomēr nav apturamas. No nekurienes reiz uzradušās, tās plūst cita pēc citas, aizvien savādākas, aizvien jaunas… Atmiņā parēgojas Hor- nastaja seja, iedzalkstās viņa šķielīgā acs. Sirdi nāk remdināt priekapilns miers…

Kiprijons nolaiž kājas no sola, atsēžas, izbrīnīts skatās uz galdu zāles vidū, uz svecēm, kuras deg uz tā, un uz vīriem, kuri dzer pie tā. Viss, ko viņš redz, Kiprijonam liekas tāls, nevajadzīgs un velts. Ne no kā, ne no viena viņš šeit nav atkarīgs — ne no Rekes ar Sveinihenu un Noīdi, ne no ziemas aiz loga, ne no tālā, aizputeņotā ceļa uz Lietavu… To, kuri viņam varētu palīdzēt, šeit nav. Tie, kuri viņam palīdzēs, ir tur — tur, kurp viņš iet. Hornastajs — viņa vecais, labais aizbildnis, Mikalojs Ķiška — viņa uzticīgais draugs… Daudz labu draugu — bajāru un augstmaņu — palīdzēs Kiprijonam, tiklīdz viņš atgriezīsies Lietavā, tiklīdz sveiks un vesels nostāsies viņiem priekšā!… Kāpēc, kāpēc viņš aizmirsis viņus — savus senos, labos biedrus?

Pirmo reizi Kiprijonu sasmīdinājis Nolde un Šveinihens. Cik savdabīgi šie svešie, viņam nevajadzīgie cilvēki! Cik priecīgi viņi valba acis, cik izteiksmīgi vicinās ar rokām, cik lepni viņi bauro un dziļdomīgi nokar galvu!… Cik daudz viņos uzpūtības — noslēpumainas, ne ar ko neattaisnojamas!… Āre, cik skaisti sērīgs sēž pie galda Dīters Nolde — viņa nekustīgās acis, liekas, izurbušās cauri mūrim un tīksminās par piesnigušajām lauku ārēm. Un cik ilgpilni viņš runā:

—   Gabriel, uzklausi mani, GabrielL. Ja mēs abi būtu cilvēki, ja mēs abi būtu drosmīgi vīri, ja mēs dienu un nakti sēdētu seglos, vicinādami zobenu, un vestu sev līdzi karavīrus… Ja mēs abi vestu karavīrus, Ketle- ram nevajadzētu vest sarunas ar kuru katru daglu gaili, bet Līvzemei — meklēt aizbildni… Es runāju patiesību, Gabriel!…

Tvirbuts klusītēm smejas. Viņam ir priecīgs prāts. Pēdējo garo un drausmīgo gadu laikā pirmo reizi viņš tik priecīgs. Viņam palīdzēs draugi, kad viņš atgriezīsies Lietavā. Biedri kā mūris nostāsies Kiprijonam aiz muguras, un viņš atkal dzīvos atklātu dzīvi, tikai nu jau citādi un citādu: viņš dzīvos ar atmodušos dvēseli, redzīgāks — domās vienmēr kopā ar Mažvīdu…

—    Ketlers ir svaigi dzimis bullis, DIter! — Šveinihens saka Noldem un, redzēdams, ka Vecpērnavas pilskungs tūdaļ metīsies iebilst, ķeras pie neatspēkojama pierādījuma: — Tie neesam mēs, Dīter, — par Ketleru zobojas dzejnieki! —Šveinihens atkrīt pret atzveltni un, valbīdams un bolīdams acis, skaļi nokliedzas:

De addel kumpt van dogeden her, dat toget uns der Romer ehr…[6]

T'īss fon der Reke uzkucis un satraukts soļo starp galdu un kamīnu un kaut ko bubina zem deguna, nozibinādams uz Šveinihenu naida pārpilnās acis.

Vigalas komturs vēl iedvesmotāk, vēl stiprāk acis bolīdams, bauro:

De Liflertdischen eddelluite togen uth se hedden wedder loth oft kruth…*

Muti pavēris un sajūsminājies, Nolde blenž uz Šveinihenu.

—   Kāda tev atmiņa! Kādu atmiņu tu aizlaid postā, Gabriel! Tu nedrīksti dzīvot izlaidīgu dzīvi!…

Straujiem soļiem Reke šķērso zāli un atkrīt uz sola pustumšajā kaktā blakus Tvirbutam. Tīsa seja nobālējusi un nokrēslī balto gluži kā mironim.

—    Dzejnieki… Izdzimteņi dzejnieki… —Viņam trīs lūpas un balss.

—    Es ienīstu Kctleru, es ienīstu!

Tvirbuts viņam bezbēdīgi saka:

—   Nebar dzejniekus! Jo to, ko bauro komandors, taču sacerējuši dzejnieki, tas nozīmē, ka viņi arī necieš Ketleru…

—   Par Ketleru es negribu dzirdēt ne labu, ne ļauna! Neko es negribu dzirdēt par viņu! Es viņu, čūsku, nonāvēšu pats savām rokām, pats savām rokām! kādā jaukā dienā tu par to dabūsi dzirdēt… Lai arī tu dzīvosi tālu no Līvzemes, tu vēl dabūsi dzirdēt par savu draugu Reki!…

—    Kāpēc tu viņu, Ketleru, tik briesmīgi ienīd?

Reke nokar galvu un sēž, nikni elsdams.

—   Es nožņaugšu viņu, šo Kctleru! — viņš atkārto. Tīsa nobālušo seju sašķoba naidpilna smīkņā.

Gothards Ketlers!… Jaunais Līvzemes mestrs vēl nevienam nav nodarījis tik daudz ļaunuma, cik to paguvis nodarīt Rekem. Jau septīto gadu šis frants vestfālenietis maitājis Rekem dzīvi… Piecdesmit ceturtajā gadā necilais Cēsu pārvaldnieks Ketlers ieradies Daugavpilī, kļuvis par tās komandoru un tūdaļ devies uz Ķelni radu priekšā palepoties ar jauno mundieri… Un tā Ķelnē šajā kļūmīgajā piecdesmit ceturtā gada rudenī Ketlers nu jau bija sastapis Annu…

Reke ilgi skatās Tvirbutam acīs un jautā:

—   Vai tu kādreiz esi redzējis hercogu Mēklenburgas Kristofu, to puiku, Rīgas virsbīskapa koadjutoru?

Jā, Kiprijons esot redzējis hercogu Kristofu un sarunājies ar viņu.

—   Anna, par kuru es runāju, ir šī puikas vecākā māsa, — Reke saka.

—   Viņa itin nemaz nav līdzīga Kristofam, itin nemaz! Viņa ir apburoša!

—        Mēklenburgas Anna? — Tvirbuts jūtas pārsteigts, viņš priecīgi iesaucas: — Nav vārdam vietas, viņa ir brīnišķīga! Viņas tēvu taču sauc arī par Albrehtu Skaisto! Proti — Skaisto!…

—   Vai tu esi redzējis arī… Annu? — Reke iepleš acis.

—   Jā, tikai tas noticis tik sen, Tīs! Viņai varēja būt divpadsmit vai četrpadsmit gadu… Viņa mēdza atbraukt uz Karaļaučiem… šķiet, no Mindenas?

—   Taisnība, no Mindenas! Tu viņu esi redzējis! Vai tev viņa patika?

—   Tīs, parasti es viņu redzēju tikai no tālienes… Viņa mēdza pastaigāties pa veco valni…

—   Anna ir apburoša, to tu nevarēji neievērot!…

Reke aizmirsis par Noīdi un Šveinihenu, viņš pavisam aizmirsis, kur atrodas. Viņš runā par Mēklenburgas Annu pašiem skaistākajiem vārdiem. Jā, uz viņu brīnišķīgi skatīties! Taču patiesībā viņas daiļums staro no dvēseles. Viņa ir gudra un labi audzināta. Viņa ir viens tikumu iemiesojums. Kiprijons jūtas apmulsis. Viņš nevar atkratīties no domas, ka Anna joprojām vēl skuķe… Atmiņā pavīd tieviņā četrpadsmit gadu vecā meitene uz vaļņa pie jūras… Ar vienu roku viņa pietur balto cepurīti, ar otru visu laiku tver pie vēja plandītās kleitas — piešuvumi nebēdņojas, trako un plosās… Viņš, Kiprijons atceras, aizvien bija salīdzinājis: visticamākais — tieši tāpat kā kaislības meitenes krūtīs…

Ķelnē viņu ieraudzījis Ketlers. To Reke pasaka atkal sadrūvušajā balsī. Ķelnē, viņš vairākas reizes atkārto. Šajā pilsētā viņš nekad nav bijis. Ķelne — viņam šķiet, ka tā ir pati pretīgākā vieta pasaulē… ka šajā pilsētā pat vējš ir netīrs — putekļains un drazains… Pa šaurajām ieliņām klīst baud- kārīgi dēmoni… Pa vakariem logos nekad nevar redzēt gaismu… Naktis izstiepušās ļoti garas… Un neviens neguļ… Aiz logiem skan kliedzieni, vaimanas, saldkaisli smiekli… No rīta cilvēki izlien ielās neizgulējušies, sarāvušies, sanīkuši… No šīs pilsētas neviens nenokļūst pat šķīstītavā, visi tūdaļ iet uz elli…

Rekes balsī ieskanas sirdssāpes:

—   Ja nebūtu Ketlera, es nebūtu ceļojis uz Heseni, es nebūtu braucis ar kuģi gar Kuresāri, es nebūtu saticis tevi, Tvirbut… Tu nebūtu mani piekrāpis, ka dzīvo netālu no jūras un vari man aizdot zirgus, ko pārtikt mājās… un šobrīd es nesēdētu tukšajā, aizputinātajā Kullemā kā tāds dievbijīgs baskājis klaidonis… — Reke aizvainoti piebilst: — Ne tikai manu dzīvi Ketlers izposta, viņš izposta arī mani pašu. Viss, kas saistīts ar Ket- leru, manī izsauc riebīgas ainas… Visur visapkārt man rādās izvirtuļi un pretīgi netikļi…

—    Kā — vai Ketlers grib precēt Annu?

—   To viņš nevar izdarīt! Viņš ir ordeņa mestrs!

—   Viņš mīl…

—   Nepiemini šo vārdu, runādams par Ketleru! Viņš nevar mīlēt! Viņš var tikai piekopt izvirtību, tikai samaitāt un iegrūst ellē šķīstās dvēseles!…

—   Vai tu viņu satiki Hesenē?

Šis Tvirbuta jautājums iepriecina Reki. Viņa niknums noplok. Jā, Annu viņš saticis Hesenē. Viņa bijusi apburoša, apburoša, vēl apburošāka nekā agrāk kaut kad… Šajā drausmīgajā ceļā Anna viņam kļuvusi arvien skaistāka. Viņa kļuvusi arvien cēlāka… Bet viņš velti zaudē laiku, Kungs Dievs, cik bezcerīgi un veltīgi viņš zaudē laiku!… Nu jau pusgada aizritējis kopš viņa satikšanās Hesenē ar Annu, bet viņš vēl nav atgriezies mājās! Anna to nezina un viņa, bez šaubām, jau domā, ka Reke ir tukšu salmu kūlējs, niecība un nelietis… Ir jau aizritējis pusgada, bet Tīss vēl nav padarījis nevienu darbu no tā darbu milzuma, kurus veikt viņš Hesenē bija apsolījies Annai!… Tvirbuts, visvairāk pie tā vainojams Tvirbuts!… Ja viņš nebūtu teicies, ja nebūtu dievojies, ka palīdzēšot Tīšam, nemūžam Reke nebūtu kāpis nost no kuģa un iestrēdzis Līvzemes mežos… Viņš būtu kuģojis atpakaļ uz Heseni… Viņš atkal būtu saticis Annu…

Saticis Annu… Pēdējā doma Tīsu atsauc pie skaidras saprašanas. Nē, Tvirbutu viņš vainot nevar. Kas būtu mainījies, ja viņš būtu atgriezies Hesenē, ja viņš atkal būtu saticis Annu? Nē, nē, viņa nebūtu bijusi ar viņu apmierināta… Viņš taču būtu atgriezies Hesenē, neizpildījis nevienu no viņas untumiem… Tvirbuts nav vainīgs. Tīss nebūtu varējis atgriezties Hesenē. Bet, ja viņa un Tvirbuta ceļš pa I.īvzemi tapis tik neveiksmīgs, kas gan būtu vainojams? Ja nu vienīgi Dievs, ja nu vienīgi liktenis… Ja nu vienīgi izbadējusies un izmirusi Līvzeme…

Tvirbuts mierina Reki:

—    Kā esmu sapratis no Noldes un Šveinihena runām, Ketleram tagad esot daudz rūpju. Bet arī es pats zinu — ordenis ir briesmās… Tev nevajadzētu baiļoties, ka pa šo pusgadu, kamēr ceļoji, Ketlers aplido Annu. Šobrīd, Tīs, viņam sievietes nav galvā!…

—   Tas tiesa. Toties Ketlera rokās atrodas Jaunpils! Bet, ja Jaunpils ir Ketlera rokās, laiks skrien viņa labā…

—   Tagad Anna ir… jau Jaunpilī?

—   Nē, nē! — Reke purina galvu. — Nē! Tas ir sarežģīts stāsts… Anna dzimusi Vismārā, lieliskā pilsētā. Manam tēvam ļoti patika Vismārā… Viņš itin kā būtu paredzējis, ka viņa dēlam šī pilsēta kļūs par svētnīcu… Ak, ja Anna būtu uzaugusi Vismārā! Es jau sen būtu izstājies no ordeņa un viņu apprecējis! Šobrīd viņa būtu mana sieva! Diemžēl… Anna nav uzaugusi Vismārā. Brandenburgas Anna, viņas māte, atdevusi meiteni audzināt tantei Elizabetei, Braunšveigas hercoga Ērika atraitnei… Viņa dzīvojusi Mindenē, mazā miestiņā. Anna uzaugusi Mindenē… Viņa pieķērusies mazajam miestiņam… l.auku klusums un miers iesūcies viņai asinīs… Viņa esot sapņojusi par dzīvošanu vienīgi mazpilsētiņā, tādā kā Mindene… No vairākiem desmitiem skaistu Līvzemes miestiņu viņa izvēlējusies Jaunpili… Anna nekad nav bijusi Jaunpilī! Viņa to ne acīs nav redzējusi! Un tamdēļ viņas izvēle man šķiet stipri aizdomīga… — Reke apraujas un, strauji elpodams, sašutis, atkal sāk šņaukāties. Ar sevi neapmierināts, viņš drīz ierunājas: — Es meloju. Man nekas nešķiet aizdomīgs. Es lieliski saprotu Annu. Jaunpils ir Ketlera īpašums… Jaunpils ir noteikums, kuru viņa man uzstādījusi… Anna pārbauda manu drosmi, manu spēku, manu mīlestību uz viņu… Bet par visu visvairāk— manu pašcieņu…

—   Pašcieņu? — Tvirbuts brīnās. — Ja ordenis sabruktu, no šķīstības un nemantības zvēresta — gluži kā no ķēdes, Tīs! — norautos simt cienījamu vīru. Tikai cienījamu! Sievietes to zina…

—    Diemžēl Anna domā, ka es neesmu tēva cienīgs… Nē, nē, to viņa man nekad nav teikusi! Taču… Jaunpils atrodas Ketlera rokās. Bet pirms divdesmit gadiem tā piederējusi manam tēvam… Vai tu saproti? Tā piederējusi manam tēvam… Anna to zina… Viņa izvēlējusies Jaunpili… Viņa man atgādinājusi, ka aizskarts mana tēva, mana vecātēva un visas Reku dzimtas gods… Viņa skatās uz mani… Un uz Ketleru… Jaunpils vietā Ketlers man piedāvā Auci un Kalnamuižu… Tas nozīmē, ka ari Ketlers zina par noteikumiem, kādus viņa man uzstādījusi… Tas ir baigi! Es esmu tikumīgs cilvēks! Taču es kļūšu par slepkavu, ja arī turpmāk dzīve būs tik riebīga! Es nogalināšu Ketleru! Es tev zvēru, ka nogalināšu Ketleru, ja viņš man neatdos Jaunpili!…

Pēdējos vārdus Reke izrunā pārlieku skaļi — viņš tos teju vai bļaušus izbļauj. Uzsvempies uz galda, Šveinihens, kas jau bija snauduļojis, paceļ galvu un skatās apkārt kā no koka nokritis. Novēlies no krēsla, Nolde vārtās pa grīdu un krāc piesvilpodams. No galda netīros traukus vāc Grile. Klusums. Miers. Bet nupat tikai kāds bija bļāvis… Kurš bļāva?…

Pa kuru laiku zālē ienākusi Grile, to nav ievērojis ne Tvirbuts, ne Reke. Kiprijons satraucas. Viņš redz: Šveinihens nepazīst Grili un neatceras viņu, viņš aizmirsis, ka pilī ir arī sieviete. Dusmīgām, izvalbītām acīm Šveinihens urbtin urbjas Grilē.

—   Kāpēc tu nopūti sveci? — viņš izčērkstina draudīgā balsī.

Grile klusītiņām noliek uz galda bļodas, kuras turējusi rokās. Viņa sastingst. Klusums. Šveinihens — drukns, platplecīgs resnkumbris — slejas no krēsla, maurodams:

—   Spitālīgā nāve, no kurienes tu uzradies? Kas tevi te ielaida iekšā? Kas tu esi? Kāpēc tu nopūti sveci?

Grile atmuguriski kāpjas atpakaļ pie durvīm.

—   Tīs!…

Kiprijons sagrābj aiz rokas Reki, tas strauji pielec no zvērādām apsistā sola un iet pie galda, pa gabalu Šveinihenam saukdams:

—   Gabriel, apsveicu tevi ar pārnākšanu no kara lauka!

Vigalas komturs pavēršas pret Reki, brītiņu caur pieri lūr uz viņu neapmierināts 1111 apvainojies. Reke pieminējis kara lauku. Reke zobojas par viņu. Zobus nošņirkstinājis, Šveinihens nodžerkst:

—    Nāve nopūtusi sveci! Nāve kampj man pie rīkles!

—    Sveci šorīt nopūtu es, — Reke atzīstas un skaidro Šveinihenam, kas ir Grile. Šo sievieti viņiem esot atsūtījis pats Dievs, vai tad Šveinihens viņu jau aizmirsis? Tā ir tā pati sieviete, kura iznesusi no meža ievainoto Rekes rotmistru un izglābusi tam dzīvību. Tagad Grile viņiem cepot un vārot ēdienu. Viņa viņus aprūpējot.

—   Es nesaprotu, kam viņa cep un vāra, — Šveinihens purpina, ar roku sniegdamies pēc vīna krūzes. — Es sen vairs neēdu un nevaru apsolīt, ka to darīšu. Līvzemē vairs nav ko ēst. Rau, izdzersim pēdējās peļķes vācu vīna, un Līvzeme būs galīgi tukša — kā pārkaltusi muca!

Šveinihena trakums pārgājis. Viņš dzer vīnu no krūzes. Grile savukārt tagad liekas aizdomīga Rekem. Viņš nenolaiž no Griles ne acu. Četras sveces, kuras vēl deg uz galda, labi apgaismo viņas seju. Sveces apgaismo Grili no dažādām pusēm, no viņas krīt vairākas ēnas — tās aizstiepjas pa grīdu un lūst uz sienas. Grile sakustas — sakustas arī ēnas. Tās zibinās gar acīm. Rekem tas kaut ko atsauc atmiņā — ko? vai meža zariņu raibuļo- šanu? mākoņu ēnas, kuras skrien pa ceļu?…

Tīss atgriežas pie Tvirbuta un, lūrēdams uz Grili pa gabalu, viņam saka:

—   Kaut kur es esmu viņu redzējis. Vai agrāk tu nekad viņu neesi redzējis? Vai tu esi pārliecināts, ka pirmo reizi viņu ieraudzīji pēc tam, kad biji izšķīries ar mani?

Tvirbuts apjūk. Kāpēc viņš slēpis no Rekes, ka Grile ir viņu abu glābēja sieva? Vai viņš šajā pilī baidījies runāt par dumpiniekiem? Visticamākais — jā… Dvēsele nav atmodusies — Kiprijona dzīvi aizvien vēl kārto bailes…

—   Es jau brīnījos, ka tu uzreiz viņu nepazini, Tīs… — Tvirbuts saka, un Reke viņu pārtrauc:

—   |ā, jā! Tā ir viņa, kas rateļos ar Šļobi… Tā ir viņa! — Reke sāk smieties, un Tvirbuts viņam pavēloši lūdz:

—   Tīs, nesauc viņu par Šļobi, viņš bija Harris Kalevs Saimre…

Kiprijons grib izstāstīt par Saimri visu, bet balss aizplūst un apklust.

Pārestība iesūrstas Kiprijonam sirdī. Viņš lieliski saprot, ka šobrīd Tīss atceras: ratu graboņa, mīlnieku čabināšanās aiz muguras, viņu straujā un karstā elpa…

Straujiem soļiem Reke attālinās no Tvirbuta, priecīgi atkārtodams: Harris Kalevs, Harris Kalevs, ka tevi sasodīts! Grile, zini, Harris Kalevs cienīja un mīlēja Rekes! Viņš izlaida mani un manu biedru… Reke laikus apraujas. Viņā klausās Šveinihens. Reke nekad nav atradies dumpinieku gūstā. Reke mežā ar viņiem kāvies un, paldies Dievam, palicis dzīvs. Apjukušais Reke, priecādamies, ka nav izmuldējies, apkampj Grili.

—   Harris Kalevs, Harris Kalevs… Es nezināju viņa vārdu… Harris Kalevs — brīnišķīgs cilvēks! Viņš cienīja un mīlēja Rekes. Viņš lūdza Dievu, kad nomira mans tēvs Dīderihs Bagātais… Viņš lūdzis Dievu, kad nomira mestrs Johans… Pa četrām nedēļām kā par vienu, tā par otru viņš lūdzis Dievu — Harris Kalevs to man stāstīja ar asarām acīs… Viņš teica: tolaik es vēl biju bērns, un pirmo reizi mūžā es tik karsti biju lūdzis Dievu…

Tvirbuts pieiet pie Rekes, rupji sagrābj viņu aiz pleca, pagriež pret sevi un klusi viņam saka:

„ —Tad mums abiem… Tad mums abiem jālūdz Dievs arī par Harri Kalevu… Viņa vairs nav…

—   Vairs nav?

Acis iepletis, Reke atkal pagriežas pret Grili. Pēkšņi Grile pārliecas uz pusēm, tver Rekes roku un drudžaini to skūpsta. Palaidusi vaļā roku, viņa nometas kņūpus, saraujas kamoliņā, vaidēdama un saķerdama sev vidukli, itin kā sāpes ciešot, viņa sitas ar pieri pret grīdu. Kā viņa varējusi saprast Rekes vārdus? Kas viņu tik stipri satriecis? Vai tikai Harra Kaleva pieminēšana vien?

—   Laura raud… — atskan Noldes aizsmakusi un nodzertā balss. — Laura ir nelaimīga…

Nolde sēž uz grīdas un ar plaukstām pliķē pa savu sagulēto un uzbur- bušo seju. Acis viņam aizpampušas un aizkritušas — acis nav redzamas. Noldes galva kopumā Kiprijonam šķiet kā mīksta un samaidzīta māla pika.

Atkal atskan Rekes nepacietīgā balss:

—   Vai tu aizlūdzi par manu tēvu, Grile? Tu aizlūdzi par viņu, vai nav tiesa? Tu vēl biji maza meitenīte, un tu kopā ar mammu, ar tēvu, ar kaimiņiem…

Kā — vai Reke jau aizmirsis, ka Harra Kaleva vairs nav? Uzdzirdējis, ka viņa vairs nav, un jau aizmirsis? Vai neko citu Reke vairāk neatceras — tikai savu tēvu?… Kiprijons izbīstas, ka Rekes balss viņam tikai rādās: mans tēvs, manam tēvam, par manu tēvu…

Gluži kā nopratis, ko Tvirbuts par viņu domā, Reke pagriežas atpakaļ.

—   Kiprijon, vai tu dzirdi? — Reke jautā Tvirbutam. — Vulfs!… Mūsu ragavas aiziet pie velna!… — Atbildi nesagaidījis, Reke pamet skatienu uz Noīdi, cieši blenž Tvirbutā un pusbalsī iesēcas: — Vai jūs dzirdat?… Apklusis zvans!… Kāpēc apklusis zvans?

Iestājas klusums. Visi klausās. Muti pavēris un acis izvalbījis, Šveini- hens skatās uz Reki. Uzburbušās un piepampušās sejas šaurajās spraudzi- ņās šaudās Noldes tramīgās un nobijušās acis — tās šaudās kā bites, kuras nevar izlidot pa šauro skrēju. Zvans vairs neskan. Tvirbuts zvanu vairs nedzird. Tomēr pateikt skaļi, ka vairs nedzird, viņš neuzdrīkstas. Cik reižu jau pa šo laiku, kamēr skanējis zvans, viņam izklausījies, ka zvans apklusis… Ausis apradušas ar skaņu un to vairs nesaklausa…

Reke metas pie loga, taču dažus soļus atstatu apstājas. Vai pagalmā patiešām runā cilvēki, vai viņam tikai izklausījies? Reke atkal pagriežas pret Tvirbutu. Tagad viņa acis pilnas izmisuma: ardievu mūsu ragavām! kas jādara? pie kā jāpieķeras?…

Reke klūp pie galda, pie kamīna, pie piekārtajiem svečturiem: cik daudz sveču vēl deg? trīs, četras, septiņas…

—    Kur ir jaunas sveces? — Reke baigā balsī uzkliedz Šveinihenam. — lādeg četrpadsmit svecēm! Četrpadsmit, lai velns jūs sasper!

Šveinihens triec dūri galdā un iebaurojas:

—    Neceliet paniku! Zvans skan! Kurli jūs visi tapuši! Es dzirdu zvanu…

Nolde ķepurojas pa grīdu, paslejas un atkal apsēžas, paslejas 1111 atkal

apsēžas… Ar lielām mokām piecēlies, viņš brītiņu stāv saliecies, rokas iepletis un acis aizvēris — reibst galva… Vājumam pārejot, Nolde saņem sevi rokās un kūņājas pie loga. Reke drāžas uz pieliekamo blakus zālei, skaitīdams:

—    Kur ir sveces? Kur ir jaunas sveces?

—   Jūs esat kurli! Galvu lieku ķīlā — zvans skan un skan! — acis izvalbīdams, atkal rēc Šveinihens.

Nolde stāv pie loga, ar degunu un pieri pieplacis pie stikla. Viņš nekustas. Viņš klusē. Reke izmetas no pieliekamā tukšām rokām. Viņš uzkliedz Noldem:

—    Kas tur ir? Ko tu tur redzi?

Nolde nekustas. Viņš klusē.

Zālē atkal iestājas dziļš klusums. Tagad Tvirbuts vairs nešaubās: zvans patiešām apklusis, tas neskan. Un pagalmā dzirdamas cilvēku balsis — skaļas, nevērīgas un rupjas. Muižā šādas balsis Kiprijons vēl nav dzirdējis — balsis viņam svešas. Mēnesi, vairāk nekā mēnesi Tvirbutam, Grilei, Rekem, Šveinihenam, Noldem — visiem, kuri pašlaik stāv sastinguši, — ausīs skanējis zvans. Viņiem ausis bija skanējusi balss, kuru cilvēce kopš gadu simteņiem sauc par Dieva balsi. To izdzirdējuši, apklust saniknotie un satrakotie pūļi. Dieva balss tikai tāpat vien neskan: tā pauž slavu uzvaras līksmei, brīdina par briesmām, aicina cīņā, apraud kritušos un sēro pēc tiem… Mēnesi, ilgāk par mēnesi Tvirbuts klausījies pašu būtiskāko balsi pasaulē un dzīvojis tik veltu kā nekad — absolūti tukšu! — dzīvi. Pa šo laiku ne soli, nevienu solīti Tvirbuts nav spēris uz māju pusi…

Nolde novēršas no loga.

—   Pagalmā ir bruņinieki, — viņš nodžerkstina. — Vai jūs kaut ko saprotat? Kam šie bruņinieki ir? Kam viņi pieder?

Apgāzdams krēslu, uz kura sēdējis, Šveinihens trokšņaini pielec kājās un, nogāzdams vēl divus krēslus, traucas pie loga.

Sajutis svešu gribu, Tvirbuts pagriežas sānis, un viņa skatiens saduras ar Griles acīm. Grile aizvien vēl tup zemē uz grīdas. Acis viņai ir lielas, tumši zilas un no asarām miklas. Zvanam apklustot, muižā nekā vairs nav skaista — vienīgi šīs acis: nemiera pilnas, tuvu cilvēku meklējošas…

Spalgi džinkstēdami, uz grīdas sabirst loga stikli… Šveinihens vicina dūres un trako pie loga, baurodams:

—   Vēl skan! Zvans vēl skan! Varat mani uzkārt — tas vēl skan!…

Kiprijons Tvirbuts sēž vaļējās ragavās: kājas apspraudītas ar kažokādām, kuras salā grab, aiz muguras — cieši piemīdīts, ar zirgu segu pārklāts siens. Līdzās ragavām zirga mugurā jāj Tīss fon der Reke un runā par savu tēvu — viņš mēdzis teikt: Ziemsvētku vakarā ieskaties sejā cilvēkiem, kuri sasēdušies ap galdu, iegaumē sadrūmušās un nospiestās — cilvēkiem ar šādu seju ir netīra sirdsapziņa, viņi ir ļauni, piesargies no viņu nodevības… Bet priekšā šūpojas vedēja mugura. Reižu reizēm pašaujas uzaugšu viņa roka un gaisā nosvilpjas pātaga. Zem zirgu apkaltajām kājām dobji skan upes ledus…

Tas jau īsts brauciens!… Priekšā, cik tālu var saredzēt, slīd tālāk desmitiem ragavu — vaļēju un segtu. Aiz muguras arī dzenas pakaļ desmitiem ragavu… Uz upes ledus sniegs nav dziļš, ceļš pa to krietni iemīdīts — vispirms šeit jājuši rotmistra Šungeļa bruņukalpi, karavānas spiegi, pēc tam aizjoņojusi nometnes virsnieka Konrāda Akena jātnieku vienība, padsmitiem tās ragavu, piekrautu ar teltīm un proviantu. Kļuvis pelēks, siena smalkumiem nobiris, zirgu mēsliem izraibināts, vietu vietumis sniedziņa aizpūsts, ragavu ceļš ir slidens un ātrs — karavāna pa to lido uz priekšu kā vēja nesta. Ņirbēdami traucas garām krūmiem apaugušie upes krasti un tumši ziliem egļu mežiem apaugušie pakalni. Cik tālu vien sniedzas acs — tikai balti sniega lauki, zili meži un pelēkas debesis… Ausīs skan ragavu slieču čīksti un vēja svilpas, no zirgu kājapakšas acīs put smalks sniedziņš…

Nāk tuvāk mājas!… Lielu prieku Kiprijons tomēr nejūt. Tas ir labi. Prieks ir nepacietīgs, straujo skrējienu tas gribētu vēl paātrināt — tas tikai var kaitināt un pa tukšo nomocīt sirdi. Bet šobrīd sirdī aizņem vietu miers. Un kāds plašums domām, lūkojoties apkārt pa piesnigušo klajumu un mežu klaidu!… Kiprijonam šķiet, ka tagad, ragavās drāzdamies pa ledu kā simt velnu, viņš pārdzīvo tās pašas jūtas, kādas pārdzīvojis viņa tēvs, viņulaik ragavās joņodams no Rietavas uz Viļņu… Viļņā tēvs dzimis, uzaudzis un aizvadījis jaunības gadus, un, lai gan vēlāk šajā pilsētā nav dzīvojis tieši trīsdesmit gadu, toreizējā sava mūža pēdējā ziemā viņš ragavās traucās uz Viļņu ar vieglu sirdi — mūžs jau aizmocīts, visas ciešanas jau pārciestas, un nu viņš atgriežas savā dzimtajā šūpulī atkal aizmigt svētlaimīgā zīdaiņa miegā, tagad jau mūžīgā… Vai aizmigt jau mūžīgā miegā? Vai gan tikai tamdēļ vien Kiprijons vēlas atgriezties Lietavā, Viļņā, Širvju muižā, savā dzimtajā pusē? Nē!… Taču viņam liekas, ka šie pieci nebrīves gadi, šī dzīve slepus, kad atklātībā jau esi apbedīts, nu ir tas viss, ko viņam izciest lēmis Dievs. Bet, ja arī Kiprijonam vēl būs lemts nākotnē izbaudīt grūtības un ciešanas, viņš tās pacietīs viegli, tikpat mierīgi, cik mierīgi viņa tēvs bija sagaidījis nāvi…

Tēvs!…

Nesmejies, Kiprijon, par Reki, ka viņš akli cildina tēvu un ceļ augstumos! Nebrīnies par Reki, ka viņš it visur, ikvienā solītī sastop atmiņā tēvu. Tā dēļ nezobojies par Reki…

Ir daudz lietu, pēc kurām mēs alkstam un neatlaidīgi tiecamies, bet kurām nekādi mūsu pūliņi, nekāda uzcītība mūs nepietuvina un nepie- tuvinās… Visticamākais, ka tas ir taisnība. Taču — vai tamdēļ Petrarka to visiem pateicis acīs, lai cilvēki, šo skarbo patiesību atzīstot, pēc nekā nesniedzama vairs nealktu un netiektos? Visticamākais, ka ne jau tamdēļ… Petrarka ir zaļojošs koks, viņš taisnību izjūt gan ar saknēm, gan lapām, viņa zari pilni dziesmotiem putniem… Dantes gudrība viņu ieskauj kā debesis: tēvs pārvalda ģimeni, monarhs — valsti, bet Dievam pakļaujas viss Visums… Tēvs — monarhs — Dievs… Kas šeit nav secīgs?

Tīss fon der Reke ir konsekvents. Viņam grūti dzīvot. Līvzemi noposta svešzemnieki — zviedri un krievi; un lietavieši to pārplūdinās, tiklīdz kļūs par aizbildņiem… Ordenis ir novārdzināts. Ordenis briesmās… Ko vairs Rekem sapņot par karjeru ordeņa valstī, ja it drīzi viņš var zaudēt arī vienkāršo komtura dienestu… Bet Jaunpils muiža, piederējusi kādreiz tēvam, atrodas Gotharda Ketlera rokās… Un izsapņotās Annas sirds ir savtīga… Nav viegli Tīšam dzīvot! Nomoka neziņa par stāvokli, par nākotni un par mīlestību… Pirmais no viņa cilts uz Līvzemi bija pārcēlies viņa vecaistēvs Dīderihs. Tomēr svešajā zemē viņš nav varējis iedzīvoties — atgriezies dzimtajā pusē Kamenā. Tisa tēvs Dīderihs Bagātais Līvzemē vienīgi karojis — palīdzējis tikt uz augšu brālēnam Johanam, nākamajam mestram, par ko izpelnījies bagātīgu lēni — Jaunpili, Jamaiķus un vairākas sīkākas muižas, kuras atstājis dēliem — Tīšam un Joahimam — un meitām — Idai un Margaritai. Tā nu Tīss it kā pieder dzimtas trešajai paaudzei Līvzemē. Daudzu dinastiju trešā paaudze nostiprinās visvairāk, izvirzās visaugstāk un izpelnās visplašāko slavu… Un nu Tīss… Vai tikai viņš nav lemts galīgai pazušanai? Vai pēkšņi viņš Līvzemē nejutīsies esam vienīgi svešzemnieks — nevienam nevajadzīgs, šejieniešu ienīsts?… Vai tikai viņam nevajadzēs no tēva un vectēva piešķirtās tēvzemes aizvākties kā patriektam sunim?…

Tēvs!… Tīss gribēja no viņa mācīties un pārņemt visu, kas noteicis tēva panākumus. Ak!… Katrs jauneklis laužas laukā no vecāku mierīgajām mājām raibajā, bangojošajā pasaulē, steidzas izkļūt no tēva muižas un dzīves kārtulu tīkliem. Jauneklis alkst trakot, salauzt tēva kārtību, tēva mācību noliegt un patiesību meklēt, par savu jauno spēku un nevienam nepadevīgo gudrību jūsmot un tīksmināties… Tā ir tikai jaunā cilvēka pārgalvība. Bet aiztraucas gadi, un jauneklis nobriest. Ilgi klejojis un mētājies, viņš piepeši atskārš, ka pa šo laiku neko prātīgu nav sasniedzis — vienīgi noguris, izsīcis un aptraipījis sirdsapziņu… Izpriecas un trakulību virpuļi viņu vairs nesaista — sāk uzdvest tukšums… Nobriedis vīrs sāk sapņot par mierīgām mājām, par krietnuma apmirdzētu dzīvi. Viņš sāk ilgoties pēc tēva stingrās rokas, tēva kārtības un tēva gribas… Viņš vēlas atgriezties pie tēva… Bet, ja tēvs ir miris, pats ķeras klāt, lai savu dzīvi veidotu tā, kā to agrāk bija veidojis tēvs…

Nē, Kiprijons nevar noniecināt Rekes godbijību pret nelaiķi tēvu. Viņš nevar Reki noniecināt par to, ka tā ir nepamatota un pārspīlēta. Vai paša Kiprijona domas tālu aizmaldījušās no tēva domām? Nē, tālu ne… Tās aizvien biežāk saskan ar tēva domām, viņa dvēseles stāvoklis aizvien biežāk atkārto tēva dvēseles stāvokli, — kā viņš to zina? vai viņam ir kāds pamats šādi domāt? Ir. Tiklīdz nāk brīnums, tiklīdz Kiprijons jūtas tā, itin kā būtu pārliecināts, kur ir patiesība, bet kur — meli, tūdaļ, palūk, viņš jūtas pārsteigts: bet tēvs taču jau tajā laikā, jau toreiz to bija izpratis…

Citkārt tēvs rīkojies neticami muļķīgi, bet pagājis kāds laiks un kļuvis skaidrs: ar muļķīgo rīcību tēvs bezpalīdzīgi bija dumpojies pret patiesību, pret to, ka patiesība ir vienaldzīga pret viņa vēlmēm un alkām, — tēva rīcība bijusi vien redzamība, kura maldinājusi apkārtējos un traucējusi tiem izprast tēva patiesos apsvērumus…

Tā arī pašlaik Kiprijons ragavās traucas pa Gaujas ledu, garām skrien apsnigušie lauki, tumši zilie meži, galvā — tik daudz plašuma domām: esi acīgs, esi modrs — izvairies no lūša ļaunās acs, turi godā uguni, nelaid laukā nevienu jaunavu no savas kāzu nakts, nekad neatstum dzeguzes bērnus — pabaro tos… simtiem, tūkstošiem nelaimes pareģu ielenc tevi — saskati tos, uzklausi to padomus… domā, ja vēlies, ka tie ir muļķīgi un smieklīgi, tomēr esi tiem pateicīgs, katru dienu tie tev atgādina: lai ari līdzens būtu tavas dzīves ceļš, tev uzglūn viltus, meli, nodevība, zaudējums un bojāeja; lai arī pieticīgi būtu tavi nolūki, nekad, nerēķinoties ne ar ko, netici, ka notiks tieši tā, kā tu vēlies, — tas ir tas, ko visu mūžu teikusi un saka joprojām Auka Alšiene, pēc tēva domām — nekam nederīgā pagāniete, bezdievīgā ragana!…

—   Ā-ā-ā-ka, nolādētā, cauri ir ar rupuci tavā sirdī!… Āmen!… Āmen!…

Trakā niknuma lēkme, kura bija sagrābusi Kiprijona tēvu tajā vakarā,

kad no kamīna izšņācās un atkal tajā atgriezās uguns, ātri pārgāja. Tiklīdz mājnieki Auku Alšieni atsvabināja no viņa spēcīgajiem žņaudzie- niem, tēva niknums noplaka. Toties pēdas, kuras niknums pametis viņa miesā un dvēselē, vairs nav izzudis līdz pat tēva nāvei. Otrā rītā pēc kļūmīgā notikuma tēvs jutās nevesels: kā tikai viņš atmeta segu vai izkāpa no gultas, uzreiz viņu sāka kratīt tik briesmīgs aukstums, ka viņš vairs nebija spējīgs paspert ne soli. Māte, kuru tēva izrīkošanās ar viņas māti bija aizvainojusi un satricinājusi, teica:

—   Tagad ciet, Jurģi, Dievs tev lēmis grūtu grēku izpirkšanu… Kā nu ne!… Vakar tu izturējies riebīgāk nekā Dvarčūnienes lielmāte Kipra kāzās…

Tēvs pameta skatienu uz māti un sastinga.

—   Tu gribi, lai es lūdzu piedošanu Alšienei, tāpat kā Dvarčūns lūdza piedošanu man?

—   Es neko negribu, Jurģi! — māte atbildēja. — Kas mainīsies, ja arī tu būsi palūdzis piedošanu… Manu uzticēšanos tev tu vairs neatgūsi: ja mana māte tev ir ragana, es esmu raganas meita…

Tēvs nogulēja uz gultas trīs nedēļas. Vienu rītu viņš mātei sacīja:

—   Dievs sodījis mani, Viņš sodījis manu dēlu — Viņš pat nav gaidījis pastaro tiesu… Dievs sodīs arī Alšieni… Nekad neko sliktu es viņai vairs neteikšu. Lai manās mājās notiek pēc Dieva prāta… Lai Alšiene šeit mierīgi dzīvo un nomirst, ja vispār viņa ir mirstīga… Es — ne, šajās mājās nomirt es nevēlos. Šeit man ir baigi…

Bija sērsnu mēneša sākums, drīz varēja sākties atkušņi, un tēvs pieprasīja, lai viņu aizved uz Viļņu, uz Hornastaja muižu pēc iespējas drīzāk — kamēr vēl nav nokusis sniegs. Māte, vagars Budģins, staļļu puisis Benedikts un visi mājnieki centās pārliecināt tēvu: kur tu tagad tādā salā aizbrauksi? pagaidi, nāks tuvāk pavasaris, sasils gaiss…

—    Nē, nē! — Tēvs purināja galvu. — Kariete rīb, un kariete krata… Karietē es dzīvs uz Viļņu vairs nevarētu aizbraukt… Ragavās — joņos aizjoņošu, laišus aizlaidīšos!…

Gultā sēdēdams, tēvs uzvilka bikses, uzvilka kreklu un uzāva kājās apavus. Māte aizsteidzās uz miestu un pēc īsa laiciņa atgriezās kopā ar Jo- zapu Svirgaili, Rietavas karvedi. Karvedis bija tuvs tēva draugs. Viņa padomiem tēvs bieži paklausījis. Svirgailis pārmija ar tēvu tikai dažus vārdus. Atrunāt tēvu no brauciena uz Viļņu viņš pat nemēģināja. Pēc tēva acīm, pēc pāris viņa izteiktajiem vārdiem Svirgailis bija sapratis, ka atrunādams viņš pa tukšo būtu ērcinājis savu draugu.

—   Lai notiek pēc viņa prāta! — Svirgailis sacīja mātei. — Es pats aizvedīšu viņu uz Viļņu.

Kad viss jau bija gatavs ceļam, kad pagalmā jau sprausloja un ar kājām kārpīja sniegu ragavās iejūgtie zirgi, tēvs pa dziļu taku cauri kupenām aizgāja uz klēti. Alšiene gulēja klēts kambarītī, baltā gultā. Spilveniem apspraudīta, uz krūtīm galvu nokārusi, viņa snauda. Tēvs pielavījās klāt, nometās pie gultas ceļos un klusītiņām iekūkojās:

—   Ku-kū, ku-kū…

Alšiene uztrūkās, pavēra acis un pārsteigta lūkojās uz savu znotu.

—   Ku-kū… — tēvs iekūkojās atkal, un balss viņam aizlūza, bet acīs iemirdzējās asaras.

Tik tikko jaušami smaidīdama, Alšiene atbildēja:

—   Ku-kū…

Viņa nepiedāvāja znotam savu virumu, kuru allaž turēja aizkrāsnē un piedāvāja visiem, kuri viņu pamodinājuši. Viņa zināja, ka viņas znots ir paēdis… Vienmēr paēdis… Tēvs vairs nespēja novaldīties un skaļi sāka šņukstēt. Strauji piecēlies, grīļodamies, pret sienu taustīdamies un uz istablietām atspiezdamies, viņš izgāja no klēts. Klētspriekšā viņu gaidīja māte. Viņa aizveda un iesēdināja tēvu kuražā, kur jau sēdēja Jozaps Svirgailis un Motiejs Budģins.

Ragavas aizsvilpa un laišus aizlaidās pāri apsnigušajai Lietavai, cauri tās baigajiem, aukstajiem ziemas mežiem, pāri aizsalušu upju lejām… Tās lidoja uz Viļņu, uz tēva dzimto pilsētu — uz vectēva, uz vecvectēva, uz visu Tvirbutu jaunības svētnīcu un nāves šūpuli… Tēvs atgriezās mājās no savas raganu noburtās un velnu apsēstās dzīves — garas un nelaimīgas…

Šī ir tāda baznīcas dziesma, Adventes dziesma:

Garlaika dienas, gaidpilnas naktis —

Mēs Tevi ilgojam stiprāk ikdien.

Nemitas grēki kā pātagas šaustīt.

Dievs, Tevi aicinām: nāc drīzi vien!

Dzied vairāk nekā trīssimt vīru. Viņi dzied čērkstošām, aizsmakušām balsīm, tikai viena otra balss izdalās starp visām pārējām — skan skaisti, stiepti, šķiet, ceļas pret debesu augstumiem un aizgrābj sirdi. Baznīciņa no mūra, tās sienās — auksts, uz altāra deg tikai četras sveces, un liesma mazliet apspīd vienīgi tos dziedātājus, kuri sadrūzmējušies tuvāk dievgaldam, visi citi vīd pustumsā, bet tos, kuri stāv baznīcas galā, tumsā nemaz nevar saskatīt. Dziedot garaiņi cilvēkiem 110 mutes paceļas aukstajā gaisā, peld, savijas sprogās, sakļaujas lēni plīvojošos mākulīšos un veļas uz altāra pusi — gaismā. Dziesmu vada abats Jaspers, Padizes klostera priekšnieks, vīrs ar apbrīnojami garenu un baltu seju. Mute viņam liela, dziedot to ietver divas dziļas rievas no deguna līdz pat ķinnim pasmakrē — Tvirbutam šī šaurā, garā seja un stāvās rievas tajā tēlojas kā mazītiņa vācu baznīciņa ar pīlāriem: ar abata balsi gluži kā būtu dziedājusi pati baznīca, sajaucot debesis ar zemi… Abata acis ir maziņas, tās kvēl šaurās spraudziņās un stingi pavērstas uz tāli, uz baznīcas tumšo galu, uz tumsā tik tikko blāvojošajām dziedātāju sejām…

Sadrūzmējušies pie dievgalda, vistuvāk abatam Jasperam stāv ievērojamākie Vulfa fon Līdingshauzena vezumrindas vīri: mestra galma pārzinis Mālbergs, viņa rakstvedis Freihofs, Vulfa personiskās apsardzes virsnieks Fišhauzens, vezumnieku atbildīgais Dīcs, nometnes virsnieks Konrāds Ākens, bruņinieku izlūku vadonis Šungelis un kolonnas apsardzes vienības priekšnieks Kerners… Visi viņi spīdošos zvērādu kažokos ģērbušies, visiem rokās cimdi, no uzslietajām apkaklēm spraucas laukā tikai garš deguns, pliks pauris vai matu kodeļa. Šo visu pulkā arī pats Vulfs, tikai Tvirbuts viņu neredz. Visticamākais, ka Vulfs sēž, piespiedies aiz saviem pavadoņiem un miesassargiem. Nesen izkļuvis brīvībā, Vulfs šajā braucienā izturējās apbrīnojami piesardzīgi. Vēl ne reizi Tvirbuts viņā nav kārtīgi ieskatījies. Viņam rādīja: skaties, Vulfs, bet viņš redzēja padsmitiem citu cieši kopā ejošu vīru — ne Vulfa cepuri, ne zvērādu kažoku šajā pulkā nevarēja saskatīt. Varēja nodomāt, ka Vulfs ir kāds mazs puišelis, kuru pavadoņi nes groziņā un piesedz ar kažoka malu, lai viņu nenoskatītu kāda ļauna acs.

Vairāk nekā trīs simti vīru baznīciņā dzied: dudina, dūc, ņurdina, burkšķina un dārdin dārdina… Vairums pat dziesmas vārdus neprot, viņi mēģina palikt iepakaļ abatam jasperam un saklausīt, ko viņš dzied, pēc tam steigšus piedziedāt līdzi. Liekas, vienīgi vezumnieku atbildīgajam Dīcam un vairākiem vienkāršajiem vedējiem ir skaista un skanīga balss — pat garaiņi viņiem no mutes ceļas citādi: neveļas un neplīvo tepat acu priekšā, bet varenās straumēs saplūst pie baznīciņas velvēm…

Nē, vezumnieku viru dziesma ir neskanīga, tā neatbalsojas krūtīs un nemodina bezgalīgu tāļu izjūtas — balss pār balsi un vārdi uz vārdiem sakrīt, saceļot baisu skaņu murduli, tomēr pavisam savādi: jo neskanīgāk plūst dziesma, jo stiprāk tā sažņaudz Kiprijonam sirdi. Liekas, vīri nevis dziesmu dzied, nevis Dievu slavina, nevis no Viņa žēlastību un atpestīšanu izlūdzas, bet žēlojas tikai paši sev un cits citam kā prazdami, sūdzas — vaid, gaužas, dusmīgi ņurkst un riebīgi bauro, gluži kā draudēdami kādam…

Bruņinieki, kurus Nolde pa zāles logu ieraudzījis Vulfa pils pagalmā, bija rotmistra Šungeļa izlūki. Noldes un Šveinihena sardzenieki — viņiem par jebkuras dzīvas dvēseles parādīšanos Kullemas apkaimē nekavējoties vajadzēja ziņot saviem kungiem — tie paklausīgi jāja Šungeļa bruņiniekiem nopakaļ. Noldes un Šveinihena garajās pļēgurošanas nedēļās sargi bija noticējuši, ka muižas apkārtne laikam izmirusi un tukša un viņu saimniekiem nekādas briesmas šeit nedraud. Laikam kļūstot aukstākam un uznākot sniegam, sardzes vīri vispār pārstāja izjāt uz krustcelēm — viņi salīda pamestās un nomaļās miestiņa mājelēs, kurināja tajās uguni, vārīja, ko dabūja nogrābt vai uzgāja pieliekamajos, un augām dienām gulšņāja. Rotmistra Šungeļa divdesmit bruņukalpu nodaļu viņi bija ieraudzījuši tobrīd, kad tā pa Kullemas ielu jau jāja garām logiem…

Rotmistrs Šungelis nesa līdzi trīs Vulfa vēstules: muižturim uz Kullemu, Šveinihenam uz Vigalu un Noldem uz Vecpērnavu, — Vulfam nebija ne prātā, ka viņa draugi joprojām sēž muižā un aizvien vēl viņu gaida. Vēstuli muižturim Šungelis iemeta kamīna ugunī un sadedzināja. Muižtura Vulfa muižā vairs nebija — muižā vairs nebija neviena kalpotāja.

—   Rotmistr, — Nolde sacīja, — derētu nosūtīt vismaz pāris jūsu bruņukalpu atpakaļ uz Padizi un paziņot Vulfam, kas piemeklējis viņa muižu. Tas, ko Vulfs šeit negaidīti ieraudzīs, viņam būs briesmīgs trieciens…

—   Vairs nav! — Šungelis atbildēja. — Vairs nav tādu ziņu, kas Vulfu spētu satriekt.

Rotmistra vārdi izbiedēja Noīdi un Šveinihenu. Satraukušies, trīcošiem pirkstiem abi steigšus plēsa vaļā Vulfa vēstules. Viņi lasīja sastinguši, kā akmenī pārvērtušies. Vulfs rakstīja: Līvzeme briesmās, tik ilgu laiku viņu, vāciešu, rūpīgi pieskatīta, zeme nonākusi pie bojāejas sliekšņa. Ordeņa karaspēks zaudējis krievu cara pulkiem pie Ērģemes. Zaudējis sāpīgi un galīgi. Milzums karavīru kritis, daudzi nokļuvuši gūstā. Cara gūstā nonākuši arī simt divdesmit bruņinieku, divi fogti un pats ordeņa karaspēka vadonis landmaršals Goldingens. Ar to livoniešu nelaimes vēl nav bijušas galā. Sadalījies vairākos lielos pulkos, cara karaspēks no Ērģemes devies uz ziemeļiem, dienvidiem un vakariem. Ieņēmis un nopostījis Trikātu, Gaujienu, Smilteni, Dzērbeni un Raunu… Ielauzies Tallinā, Pērnavā un Cēsīs… Tiesa gan, no daudziem miestiem un cietokšņiem cara pulki tūdaļ atkāpušies. Bet kurš varot apzvērēt, ka pēc nedēļas vai mēneša krievi atkal neiebruks Līvzemē — viņu karapulki joprojām pulcējas Ostravā, Pliskavā, Ivangorodā, Vdovā un milzums citos cietokšņos Līvze- mes pierobežā. Jebkuru dienu cars atkal var iesoļot Līvzemē un, ja vācieši vēlreiz nespētu atkauties, arī no tās var neiziet. Ordeņa valstij draudot kaunpilna bojāeja.

Vulfs vēstulēs Noldem un Šveinihenam darīja zināmu, ka pēc mestra pavēles viņš gatavojoties gājienam uz krievu nopostītajiem Līvzemes apgabaliem. Mestrs esot licis Vulfam nodot viņa pavēles arī Noldem ar Šveinihenu. Vigalas komturam jāgaidot Vulfa kolonna savā muižā un jāsagatavojot garam ceļam, mazākais, desmit kuražu un tikpat daudz vaļēju ragavu — pa četriem zirgiem katrās ragavās. Vecpērnavas pilskungam pēc iespējas ātrāk jāsapulcējot vienība no vismaz simt kareniekiem, jādodas uz Leali, jāpiesakās landmaršalam Kasparam fon Oldenboku- mam un jādarot tas, ko viņš liks.

Izlasījuši Vulfa vēstules, Nolde ar Šveinihenu izdzēra vēl krietnu gar- nicu vīna, tomēr vairs nenoreiba. Nolde aizkustinājumā sāka murmināt:

—   Gabriel, ja mēs abi… ja mēs abi būtu drosmīgi vīri, ja dienām un naktīm mēs sēdētu seglos, vicinātu zobenu un vestu sev līdzi karotājus…

—   Aizveries, stulbeni! Pie Ērģemes vien pietrūka tavas nocirstās galvas! — acis izvalbījis, nobrēcās Šveinihens un atkal sāka tempt vīnu tiešā ceļā no krūzes.

Tās pašas dienas pēcpusdienā Nolde, Šveinihens, Rcke un Tvirbuts ar Grili izjāja no Kullemas uz Vigalu. Pusi ceļa līdz Vigalai kopā ar viņiem jāja ari rotmistra Šungeļa bruņinieki un Vulfa vezumnieku kolonnas izlūki. Taču, kad saule jau sāka grimt aiz meža, viņi paskubināja zirgus raitākam solim. Viņi steidzās. Šajā vakarā bruņinieki bija apņēmušies nojāt vēl četras jūdzes tālāk par Vigalu — līdz Femerbahas un Mētras upes satekai. Bruņiniekiem dzirdot neuzdrošinājies ne muti pavērt, Šveinihens tagad sāka klabināt mēli tā, ka ne noklusināms.

—   Mūsu nelaimēs vainojami lietavieši, Dīter! Lietavieši! — viņš sauca, ar piešiem durstīdams zirgam sānus un ar paceltu dūri grezodams tālajiem sabiedrotajiem — Lietavieši nav ieradušies no Ērģemes! Viņi nav nākuši palīgā landmaršalam! Viņi ir čūskas, nevis aizbildņi!

Nolde iebilda Šveinihenam:

—   GabrielL. Ko tu runā!… Firstenbergs mūsu acu priekšā parakstīja Pasvales līgumu. Vai gan tu to esi aizmirsis? Toreiz lietaviešiem vēl piecus gadus vajadzēja saglabāt pamiera līgumu ar krieviem… Tas nozīmē, ka pašlaik vēl divus gadus viņi nevarēs mums palīdzēt!… Nesaki vis, Gabriel, to mēs zinājām! Mēs zinājām, ar ko parakstām līgumu, paši esam vainīgi…

—   Nē, pilskungs, tu nerunā patiesību! — Šveinihens rēca, ka pat zirgi kļuva tramīgi un satraukti sprausloja. — Ar Pasvales līgumu čūskas leiši mūs ierāvuši karā ar krieviem, bet paši tajā ne pirkstu nebāž iekšā. Leiši mūs piekrāpuši — apveduši ap stūri kā aklus kucēnus! Kam, Dīter, kam, pasaki, viņu palīdzība mums vairs būs vajadzīga pēc diviem gadiem? Pēc diviem gadiem mēs nebūsim starp dzīvajiem!…

Šeit Noldes un Šveinihena sarunā iejaucās Reke:

—   Komandor! Pilskungs! Neviens no jums abiem nezina visu patiesību! — Tīss lepni pacēla roku un parādīja uz Tvirbutu. — Tur jāj mans rotmistrs! Viņš ir mans rotmistrs. Bet viņa uzvārds taču — Tvirbuts. Jā, viņš ir pats īstākais lietavietis! Kungi, es lieku galvu ķīlā: lietatvieši, pārģērbušies par mūsu bruņiniekiem, cīnījušies arī pie Ērģemes!… — Brīdi klusējis un roku nolaidis, Tīss piebilda: — Slepus lietavieši mums palīdz, tas ir tiesa, pagājušajā ziemā es Kursā redzēju pats savām acīm…

Vigalas komturs aizjāja Rekem ceļā.

—   Ko — Kursā? Ko — leiši Kursā? Vai viņi sita krievus?

—    Jā, viņi to darīja! — Reke mierīgi teica. — Es redzēju pats savām acīm…

Acis izvalbījis un zobus ņirdzīgi atņirdzis, Šveinihens cieši blenza

Tvirbutā. Kiprijonam šermuļi pārskrēja pār muguru. Reke pirmo reizi bija nosaucis Noldem un Šveinihenam viņa uzvārdu. Kullemas pilī Tīss dēvēja viņu par rotmistru Kipru vai tikai rotmistru. Tagad Reke pateicis viņa uzvārdu. Kungs Dievs Tēvs!… Ko Reke dara — kāpēc, iesācis melot, viņš aizvien atceras patiesību? Tvirbuts paskubināja zirgu, lai tikai Šveinihens un Nolde vairs nevarētu redzēt viņa seju. Kiprijonam likās: pēc viņa apjukuma un nobīļa vien Nolde un Šveinihens atskārtis, kāds Tvirbuts jāj kopā ar viņiem — vai tikai tas nav tas pats, kuru pirms četriem gadiem… vai tikai tas nav tas pats, kura dēļ… Karš!… Kiprijons vai zaudēja valodu. Viņam atkal rādījās, ka viņš ir vainīgs tajā, kas pašlaik Līvzemē notiek, — viņš, viņš pasteidzinājis Pasvales līguma parakstīšanu, viņš pasteidzinājis cara iebrukšanu Līvzemē…

Šveinihens un Nolde klusēja. Klusēja arī Reke. Sniegu stampādamas, Kiprijonam aiz muguras klidzināja viņu zirgu kājas. Kiprijonam asinis stinga dzīslās: viņi klusē, viņi ir satriekti… viņi tūdaļ panāks viņu, sagrābs aiz apkakles, nogāzīs no zirga sniegā un sāks tirdīt un mocīt…

Drīz Kiprijonam aiz muguras atskanēja ceļabiedru balsis. Pārliecinājies, ka netiek runāts par viņu, Kiprijons mazliet nomierinājās, pieturēja zirgu un atkal palaida vācu līvzemiešus priekšā.

—   GabrielL. Lai Dievs mani soda, bet par to, ka plūst mūsu asinis, visvairāk vainīgs liekas pāvests. Ja mēs nebūtu Romas katoļi, ja ordenis nebūtu zvērējis pāvestam uzticību, mēs ar grieķu krieviem draudzīgi būtu situši saujā un padevušies viņu aizbildnībai — mēs nebūtu izlējuši ne piliena asins! — Nolde runāja.

Šveinihens par viņu zobojās:

—   Dīter, kā tev šādas muļķības šaujas prātā! Tad nevis krievi, bet leiši pie Ērģemes mūs būtu sakāvuši…

—        Leišus mēs būtu samīcījuši! Mums būtu palīdzējuši krievi! Krievi nepamet draugus nelaimē! — Nolde sāka kliegt. — Pie Ērģemes mēs būtu uzvarējuši!…

— Ak, Dīter!… Ja šā un ja šitā… Ja mēs būtu stūmuši, ja mēs būtu vilkuši… — Šveinihens turpināja zoboties. — Kāda var būt runa, Diter!… Palūkojies apkārt: ir tā, kā ir, — cilpa jau uzmesta mums kaklā…

Nē, Tvirbuta uzvārds ceļabiedriem nekādas atmiņas nav izraisījis. Pirms pusgada nejaukā vasaras naktī Tvirbuts, zem eglēm sarāvies, aukstumā drebēdams, bija pateicis Rekem savu uzvārdu. Pateicis un aizturējis elpu: vai viņa uzvārds Rekem atsauks kaut ko atmiņā vai neatsauks? Kiprijons ceļoja uz mājām, uz atklātu dzīvi, un viņam bija no svara, cik plaši viņa uzvārds Līvzemē vēl zināms. No tā varēja būt atkarīgs, vai Radvils viņam ļaus dzīvot atklātībā. Nē, Tvirbuta uzvārds Rekem neko nebija izteicis. Kiprijons stipri nopriecājās, bet tūdaļ pat sāka sevi apvaldīt: agri, par agru priecājies — Reke ceļo no Hesenes, galva viņam piebāzta ar ceļojuma iespaidiem, turklāt Reke nožēlojamā kārtā iestrēdzis Līvzemes mežos, viņš ir sirdēstu pilns, un viņa prāts vairs nesasaista negaidītos, ļoti nepatīkamos pašreizējos apstākļus ar piecdesmit sestā gada notikumiem… Reke… Tvirbuta uzvārds Rekem varbūt neko arī nebūtu varējis atsaukt atmiņā, varbūt viņš ne dzirdējis nebija Radvila sūtņa uzvārdu — baumās, kuras izplatījušās pa Līvzemi, visticamākais, Tvirbuts būs saukts par lietaviešu sūtni, tas arī viss. Taču Tvirbuta uzvārds neko neizsaka ne Noldem, ne Švei- nihenamL. Tas neko neizsaka cilvēkiem, kuri paši piedalījušies Pasvales sarunās, savām ausīm dzirdējuši un savām acīm redzējuši, kas sarunu laikā noticies. Sarunās, kurās piedalījušies valstu valdnieki, kurās visi fakti nosaukti īstajā vārdā un itin visu, pat sīkumus, uzskaitījuši un nosaukuši vārdā, Tvirbuts nebūtu dēvēts tikai par Noslepkavoto Sūtni vien — viņa uzvārdam sarunās bija jātiek pieminētam!… Arī šīs sarunas Nolde ar Šveinihenu nevarēja būt aizmirsuši, pat, drausmīgi dzerdami, viņi to nevarēja būt aizmirsuši. Livonijas ordeņa mestrs Pasvalē stāvējis uz ceļiem Lietavas valdnieka priekšā! To vēl neviens nebija redzējis, trīs simtus gadu neviens to nebija redzējis, un tie, kuri šo notikumu redzējuši, nekad to neaizmirsīs, nekad to nevarēs aizmirst! Bet varbūt tieši šeit arī slēpjas izskaidrojums, kāpēc Tvirbuta uzvārds Noldem ar Šveinihenu vairs nesaistās ar Pasvales sarunām? Varbūt uz ceļiem stāvošā mestra tēls tik dziļi viņiem iespiedies atmiņā, ka viss cits, kas noticis sarunās, pārvērties par tīrajiem niekiem, par atmiņā nepaturamām pļāpām? Bet varbūt patiešām tā arī bijis? Kāpēc, nu, kāpēc ordeņa mestrs Firstenbergs meties uz ceļiem Lietavas valdnieka priekšā? Vai gan tikai pierobežas nesaskaņu dēļ, Radvila sūtņa nonāvēšanas dēļ, gribēdams lūgt piedošanu par tirdzniecības traucēšanu pa Daugavu? Tad nē jau… Firstenbergs sajutis, ka viņa ordenim vairs nav spēka, lai noturētu virskundzību Līvzemē un tas varētu stāties pretim Lietavas un Rīgas virsbīskapa savstarpējai sapratnei… Viņš apjēdzis: gan krievu cars, gan Lietavas lielkunigs laužas uz jūru — uz Rīgas ostu, bet ordenis ar savu kārtību pie jūras maisās viņiem pa kājām… Firstenbergs gribējis izdabāt un pieglaimoties Lietavas valdniekam… Bet pēc sarunām laiks gājis un skrējis, Līvzemei uzklupušas jaunas rūpes, jaunas bēdas, jaunas nelaimes… Nu, Firstenbergs, izdzirdis Tvirbuta uzvārdu, varbūt vēl arī ietrīcētos aiz sapīkuma, bet — kur tagad ir Firstenbergs, kas tagad viņš ir? Mestra tronī Firstenbergu nomainījis Gothards Ketlers, un arī itin viss pārējais… itin viss Līvzemē taču pārgrozījies… Kas bijis — izbijis… Nevienam nav vairs ne prātā kaut kāds Radvila sūtnītis, neviens vairs nelauza galvu, vai viņš gājis bojā, vai Lietavas magnāti tikai melojuši, ka viņš gājis bojā… Katrs livonietis tagad tik vien tikai skatās, kā te pašam palikt dzīvam, kā tikt cauri ar veselu ādu… Ak, paldies Dievam!… Politika nav poēzija, tai mūžs ir īss: noslauki asinis no zobena asmeņiem un vienā mierā dzīvo tālāk, itin kā nekad nevienam nebūtu nocirtis galvu…

Neizsakāms prieks sāka plesties Kiprijonam krūtīs. Līvzemē viņa uzvārds aizmirsts, viņš jāj mājās! Debesis plešas dzidras, skaidri zilas, mežā nolaižas sarkana saule, sniegs dzirkstī tās staros un gurkst zem zirgu kājām. Tuvojas Vigala. Solīti pa solītim tuvojas arī tālās mājas… Velti Kip- rijons baiļojies!… Ja bruņiniekiem, ja ienaidniekiem vairs nekrīt svarā, vai viņš ir dzīvs vai miris, viņš droši var atgriezties Lietavā un atkal dzīvot atklātībā. Radvilam vairs nav pamata baidīties: ienaidnieku apkrāpšana uzņemta par tīru patiesību un jau aizmirsta. Tvirbutu ieraudzījis,

Radvils tikai priecāsies, apskaus viņu un apsveiks ar laimīgu atgriešanos! Slepus viņš leposies: redz, kā vajag pīt politiskas intrigas — gan naidnieks apvests ap stūri, gan mūsu cilvēks palicis dzīvs un vesels!…

Kiprijons skatījās uz sniega klātajiem, vakara saules apspīdētajiem laukiem, uz ēnainajām mežmalēm un dūmakā tītajām tālēm, un pasaule viņam likās jauna un neredzēta. Gūsta, briesmu un moku laiki jau pagājuši. Acu priekšā paveras jauna, pavisam citāda — nozīmīgu darbu pārpilna — dzīve…

Vigalā, Šveinihena muižā, viņi pārnakšņoja. No rīta Nolde stāstīja, ka cauru nakti neesot varējis aizmigt, ne aci neesot aizvēris. Vecpērnavas pilskungs slaistījās pa muižu drūms, satumsušu vaigu, nevarēdams tikt gudrs, ko lai dara: tūdaļ jājāj uz Vecpērnavu pulcināt karotājus, kā vēstulē bija licis Vulfs, vai jāpaliek un jāsagaida pats Vulfs. Sevišķu satraukumu viņā izsauca ziņa, ka sala mēnesī krievi esot ieņēmuši Pērnavu… Vai tie nopostījuši arī Vecpērnavu un Noldes mājas?… Nolde izlēma gaidīt Vulfu un no viņa izdibināt sīkāk par cara karapulku uzplūdiem. Taču ap pusdienlaiku Vigalā atvilkās Vulfa kolonnas nometnes virsnieka Konrāda Ākena nelielā vezumnieku rinda, kuru pavadīja trīsdesmit bruņukalpu. Ākens ziņoja: vienu dienu Vulfs uzturēsies Kullemā, savā tukšajā muižā atstās cilvēkus un atjaunos kārtību. Nolde atcerējās, kādā nejēdzībā viņi bija pametuši Vulfa muižu, un nobijās, ka Vulfs atbrauks uz Vigalu kašķīgs un nikns, varbūt pat pārskaities uz Noīdi un Sveinihenu — saviem draugiem. Patiesi, kamdēļ viņi Vulfa pilī bija sēdējuši rokas klēpī salikuši, kamdēļ vieglprātīgi tempuši vīnu, kamdēļ visa mēneša laikā nebija attapušies nosūtīt ziņnesi Vulfa meklēšanai un paziņošanai, ka viņa muiža stāv tukša un pamesta, katram pasaules staigulim palikta vaļā? Nolde apdomājās, nolēma Vulfu vairs negaidīt un viņam acīs nerādīties. Viņš lika kalpiem seglot zirgus. Pavadīt Noīdi pie zirgu staļļiem atnāca Šveinihens. Uzbļāvis, lai kalpi pavācas nost, viņš pats piesēja uzpampušu vīna maisu pie Noldes segliem. Pēc tam draugi norāva no galvas cepuri, apskāvās un tā arī palika stāvam. Varēja nodomāt, ka šie divi vīri plecu pie pleca nupat tikai piedalījušies cīniņā uz dzīvību un nāvi, kapājuši ienaidniekiem galvas, veduši uz priekšu savus karotājus, beigu beigās divi vien palikuši dzīvi un tagad nu, pirms katrs dodas savos ceļos, atvadās. Juzdamies aizkustināti līdz asarām, viņi vairs nespēja pateikt viens otram ne vārda. Nopratis, ka tā viņi nekad nevarēs beigt atvadīties, Nolde rupji pagrūda draugu nost, lēca zirgam mugurā un sāka to pletēt un triekt, cik tikai kājas nes. Saceldams sniega mākoņus, zirgs attālinājās pāri lielajam pagalmam. Muti pavēris un acis izvalbījis, Sveinihens brītiņu skrēja viņam iepakaļ, bet, kad jātnieks nozuda aiz vārtiem, apstājās un ņēmās kliegt izmisuma pilnā balsī:

—   Es vairs negribu! Es vairs negribu dzīvot! Dievs Kungs, Tu redzi, es vairs negribu dzīvot!…

Kaklu viņam aizžņaudza asaras, balss aizlūza, un Šveinihens, smalkā balsī kviekdams caur sakostiem zobiem, klupšus krišus aizsteidzās uz zirgu staļļiem un pa platajām, vaļā pamestajām durvīm ienira ēkas tumsā. Kalpi, kuri sagatavoja ragavas Vulfa karavānai, pameta darbu, nostājās kā zemē iemieti, baiļpilni skatījās cits uz citu un gaidīja, kas tagad notiks. Muižas zirgu puisis pēkšņi izlēca no kuražas, neizlaizdams no rokām cirvi, ar kuru bija darbojies, un arī aizsteidzās uz staļļiem, pusbalsī murminādams:

—   Jēzu Kristu, Jēzu Kristu, pakārsies kungs, pakārsies!

Zirgu puisis nozuda staļļa tumsā, un tūdaļ tur atskanēja viņa lūgšanās, Šveinihena sašutuma pilnie kliedzieni, kņada un dobji sitieni. Pa staļļa durvīm vispirms izlidoja zirgu puiša cepure, pēc tam cirvis un pa pēdām laišus izlaidās arī pats zirgu puisis — viņš noblaukšķēja samīdītajā sniegā, gabaliņu slīdēja un taisni uz galvas ietriecās samestajā sniega kaudzē. Šveinihens parēgojās un pagaisa staļļa tumsā, tomēr dienas gaismā rādīties neuzdrīkstējās — viņš kliedza uz zirgu puisi no ēkas pustumsas:

—    Es tev rādīšu, kā bez vajadzības piesaukt Jēzus vārdu! Es tev to piesaukšu! Labais, redzējies, atradies! Bet tu taču akmeni turēji azotē, smir- deli, akmeni!…

Nākamās dienas agrā rītā Konrāda Ākena vezumnieki un bruņinieku vienība devās projām no Vigalas. Bet pievakarē uz ceļa, kas nāk no Kullemas, parādījās gara ragavu rinda. Vējš aizvien pieņēmās spēkā, putināja, un zirgi, kuražas, vaļējās ragavas, siena kaudzes un sarāvušies vezumnieki tajās te pabālēja sniega vērpetēs, te atkal kļuva skaidri redzami. Vulfa ragavu rinda slīdēja Vigalai garām neapstādamās. Tikai divējas kuražas, sniega apsniguša jātnieku pulciņa pavadītas, iegriezās Šveinihena muižas sētienā. No kuražām izkāpa daži kažokos ģērbušies vīri, no zirgiem nolēca daži karenieki, galvu ievīstījuši šallēs,— un visi barā ātri sadrūzmējās iekšā pilī. Šajā cilvēku pulciņā bija arī Heinrihs Vulfs fon Līdingshauzens. Kurš — to Tvirbuts nezināja un, pa gabalu caur pils flīģeļa logu skatīdamies, nevarēja uzminēt. Pēc krietnas pusstundas uz Kiprijona istabu atsteidzās Tīss fon der Reke un lika Tvirbutam gatavoties ceļam: Šveinihens viņiem abiem iedevis kuražas un četrus zirgus, kuri pa ziemu Rekem būšot jāizbaro un pavasarī Šveinihenam jāatdod atpakaļ: līdz Dzērbenei viņi abi braukšot kopā ar Vulfa vezumniekiem, tā būšot drošāk. Līdz Dzērbenei!… Šī cietokšņa nosaukums Tvirbutam noskanēja apburošāk nekā Parīze vai Florence. Nav vārdam vietas!… Līdz Dzērbenei, mazākais, piecdesmit jūdžu!… Piecdesmit jūdžu uz Lietavas pusi!… Kiprijons drudžaini sāka lēst, cik jūdžu ceļa varētu būt no Dzērbenes līdz Panevēžai, līdz Upītei, līdz Širvju muižai, viņa dēlu ligzdai — četrdesmit, bet varbūt jau tikai trīsdesmit?… Rekem no Dzērbenes līdz Dobelei vairs atlika divdesmit piecas jūdzes, braucot pa aizsalušajām upēm — vēl mazāk. Taču ar veiksmi par braucienu Tīss nebija priecīgs. Viņš likās drūms un noraizējies.

— Kāds var būt prieks!… Kāds jau tev ļaus priecāties par dzīvi!… — Tīss burkšķēja. — Vulfs par kaut ko tur uz mani aizdomas. Vulfs nesaprot, pa kuru laiku esmu paguvis sapulcināt karotājus un kā es kopā ar viņiem esmu uzradies pie Koluveres, — pieliecies Tvirbutam cieši pie sejas, Tīss čukstēja. — Ja Vulfs tevi sāktu tirdīt un izklaušināt… Tu esi mans rotmistrs. Tu dienē pie manis kopš ziemas mēneša. Algu vēl neesi saņēmis, bet ceri saņemt pa trīs šokiem ceturksnī. Karotājus savācām Kārķos un gājām caur Hallisti… Tavā nodaļā bija septiņdesmit karotāju, cik pavisam karotāju esmu vedis — tu nezini… Nu, apstākļus, kādos mūs mežā ielenca zemnieki, es ceru, tu vēl neesi aizmirsis?

—   To es aizmirsis neesmu, — Tvirbuts atbildēja. Izdomājumus par kauju ar dumpīgajiem zemniekiem Reke viņam tā bija iedzinis galvā, ka aizmirsies Kiprijons atcerējās kaujas ainas kā patiesi redzētas. Kiprijons piebilda: — Tīs, vajadzētu pastāstīt Vulfām patiesību. Agri vai vēlu meli nāks gaismā… Un kāda velna pēc, Tīs, tev vajadzīga šī izdomātā kauja pie Koluveres?…

Reke nikni iesaucās:

—   Kāda kuram daļa, kur es kādreiz esmu bijis?! Man Vulfam nav jāatskaitās! ļa es šeit būšu saimnieks, Vulfam nedotu nevienas pašas ragavas, nevienu zirgu!… Šveinihens ir muļķis dodams!…

—   Nav šaubu, mestram ir zināms, ka muižkungu hetmanim koman- dors Reke nav ne atvedis kādus karavīrus… ne pats…

—    Man par tādu mestru nospļauties! Es viņu ienīstu!

Pēkšņi nelāga nojausma iekņudējās Kiprijonam sirdī, un viņš steidzīgi jautāja:

—   Tīs, vai tu pateici Vulfam, ka es esmu lietavietis? Tu pateici, ka mans uzvārds ir…

Reke nicīgi nosmējās un sāka ņirgāties.

—    Ko tu baidies no viņiem? Man galva neņem pretim — ko tu visu laiku baidies no viņiem? Viņi nosprāgs badā! Gan Ketlers, gan Vulfs, gan visi viņu rokaspuiši drīz nosprāgs badā!… Viņi visi jātriec pie velna, nevis jābaiļojas no viņiem!… — To teicis, Reke izgāja no istabas un aizsita durvis.

Šajā pašā vakarā, mazliet vēlāk, Kiprijons no Rekes uzzināja: Vulfa ragavu karavāna dodas uz pilīm, kuras rudenī nopostījuši cara karavadoņa Ada- ševa pulki, — uz Trikātu, Gaujienu, Smilteni, Dzērbeni un Raunu… Šo cietokšņu garnizonu cara pulki izkāvuši un aizdzinuši gūstā. Pilīs vairs nav palicis nevienas dzīvas dvēseles. Toties palicis daudz ziemai sagatavoto pārtikas krājumu. Krievi pievākuši no pilīm tikai dārgās mantas, mazliet pulvera un muskešu — tik, cik jāšus jaudājuši paņemt līdzi. Nekavējoties nosūtīt uz nopostītajiem cietokšņiem jaunus garnizonus Ketlers nav iedrošinājies. Cara karapulki stāv Līvzemes robežu tuvumā — Plis- kavā, Vdovā un Ostravā. No turienes viņi pilīm atkal varēja uzbrukt un tās postīt. Tad Ketlers nolēmis rīt Līvzemes cietokšņus atstāt tukšus, bet cietokšņu līniju — Mālpils, Nītaure, Āraiši, Cēsis un Valmiera — zemes vidū nostiprināt. Ja cara pulki gribēja uzbrukt šiem cietokšņiem, viņiem jāveic divtik garāks ceļš, un ordeņa mestrs droši vien spriedis pareizi, ka ziemā tik tālam karagājienam cauri tukšajai Līvzemei krievi nevarēs sadūšoties.

Vigalas komturs Šveinihens atteicās doties līdzi Vulfa ekspedīcijā. Savā pilī viņš uzņēma Vulfu, gulēdams gultā, kunkstēdams un vaidēdams, sūdzēdamies par trejdeviņiem savārgumiem. Vulfa prasīto desmit kuražu un desmit vaļējo ragavu vietā Šveinihens sagatavojis ceļam tikai septiņas — trīs segtās un četras vaļējās ragavas. Kāpēc, kādai Līvzemei viņam esot jāpalīdz? Līvzemes vairs nav, tās nekad vairs nebūs… Vulfs braucot, maizi diedelēdams, pārtikas atlikumus no pamestām pilīm savākdams, lai pa ziemu varētu izmitināt ordeņa mestra galmu… Līvzeme badā sprāgst nost!… Ja aizdošot Vulfam ragavas, dabūšot tās redzēt pēdējo reizi — pret pavasari bruņinieki viņus izkaušot, sakapāšot un apēdīšot, aizrīdamies rīšot… Nē! Šveinihens paturēšot zirgus sev, pavasara pusē pašam būšot zirga gaļa…

Šveinihens necēlās no gultas pat pavadīt Vulfu: atsveicinājās no viņa, no viņa pavadoņiem un Tīsa fon der Rekes, gulēdams cisās. Tvirbuts negāja atvadīties no Šveinihena: viņš nosprieda, ka komturs viņu uzskata par Rekes notespuļķi, tamdēļ neklājas līst komturam acīs. Toties Šveinihens pats izteicis vēlēšanos atsveicināties no Tvirbuta un sacījis Rekem, lai šis klusais lietuvis pats vēl ieejot pie viņa.

Komtura guļamistabas logi aizklāti ar smagiem tumši zaļa samta aizkariem, pie gultas uz galda dega divas sveces, un istabā valdīja bieza sa- krēsla. Varēja nodomāt, ka Vigalas komturs patiešām smagi slims un vairs tikai gaida uz nāvi. Piegājis pie gultas, Tvirbuts paklanījās sirdzējam un pateicās viņam par draudzīgumu, labo sirdi, godbijību un palīdzību Rekes kungam.

— Rekes kungam… — Šveinihens īgni atkārtoja, ilgi nolūkojās Tvir- butam acīs un teica: — Apsēdies uz gultas, es nevaru tevi saskatīt!

Kiprijons piesēdās, un piepeši Šveinihens atžirga, piecēlās gultā sēdus un satvēra Tvirbuta roku ar abām savām ķetnām.

—   Noslēpumainais cilvēk, es tevi lūdzu! — acis izvalbīdams, uz visiem tumšajiem istabas kaktiem atskatīdamies, gluži kā gribēdams pārliecināties, ka viņus abus nenoklausās, viņš sāka čukstēt: — Es tevi lūdzu — ja tu patiesi esi lietaviešu rotmistrs, ja tu laimīgi atgriezīsies Lietavā, ja tu sastapsi lietaviešu hetmani — pasaki viņam: Vigalas komandors Šveini- hens gatavs sveikt lietaviešu karotājus savā zemē, savā pilī!… Viņš ir gatavs sveikt — vai tu saproti? To tu noteikti pasaki savam hetmanim!…

—    Labi! — Tvirbuts atbildēja. — Es pateikšu!

Šveinihens apmierināts atiezās un atplauka, viņa roka pacēlās un sāka lidināties virs galdiņa un degošajām svecēm. Komturs kaut ko meklēja uz galdiņa un nevarēja atrast. Atcerējies, ka šeit nav nolicis to, ko meklē, viņš aizmeta sienmalē lielu, baltu spilvenu, un uz palaga parādījās maza, tumši zila tūka kulīte. Šveinihens sniedza to Tvirbutam, teikdams:

—   Šo te dāvanu es sūtu lietaviešu hetmanim. Nodod viņam un pasaki: Šveinihens sveiks jūs savā zemē un savā pilī — te ir pierādījums…

—   Kas tajā ir? — Tvirbuts jautāja, grozīdams rokās kulīti. Kulīte bija aizsieta ar sudrabaini spīdošu aukliņu, kura nokarājās kā cilpa — šaubu nav, tā domāta kulītes uzkāršanai kaklā.

Šveinihens iesmējās sīku smiekliņu, noliecās uz priekšu, piebāza izvalbītās acis cieši klāt Tvirbutam acīs un iečukstējās:

—   Kulītē ir kaltēta zaķa galva. Jā! Zaķa smadzenes, uzceptas eļļā, pasargā no baiļu drebuļiem un piešķir drosmi. Lai nenodreb lietaviešu het- maņa sirds un roka gājienā uz Līvzemi — pēc tā es sirsnīgi ilgojos!

Kiprijons gāja uz durvīm satriekts, gluži kā nonievāts un izzobots bērns. Zaķa galva… Kiprijonam bija kauns, ka viņš paņēmis šo kulīti. Tomēr vēl stiprāk viņu apmulsinājusi negaidīti atklājusies Šveinihena dvēsele. Cik vieglprātīgi komturs ieminējies par savu zemi!… Uzreiz var saprast, ka šī nav viņa dzimtā zeme, ka nav viņa tēvzeme — tikai pērkama, pārdodama un ar spēku sagrābjama manta. Nabaga Līvzeme — to mīda te vieni, te citi laupītāji, bet bērni, kuriem tā ir tēvija, slēpjas aukstajā ziemas mežā, patveras zem izgāzeņiem un gaida nesagaidīdami pavasari… Vai viņi pārdzīvos ziemu, vai viņi vairs dzīvi sagaidīs pirmās zaļās lapiņas?

—    Pagaidi! — aiz muguras atskanēja Sveinihena pavēlošā un baiļ- pilnā balss. Kiprijons paskatījās atpakaļ. Komturs sēdēja uz gultas malas pretīgs un baismīgs kā spoks: ar dvieli aptīta galva, izvalbītas acis, rokas saliektas elkoņos un atspiestas pret gultas malu, no garā naktskrekla apakšas palīdušas lielas, basas pēdas… Apslāpētā, izbiedētā balsī komturs sāka kliegt:

—   Ei, tu, jaunais iekarotāj! Ilūziju pārpilnais! Līvzemē reiz dzīvojis mans vectēvs un mans tēvs! Līvzemē ar nāvi cīnos es! Līvzemi es pazīstu labāk, nekā esmu pazinis savu māti!… Tās zeme ir nolādēta… Visu līvze- miešu dvēseles ir velna uzpirktas… Jā!… Līvzemē nav spēkā nekādu karaļu likumi… Ar veselo saprātu Līvzemē neko nevar apjēgt… Pasaki to savam hetmanim! Lai viņš to zina, pirms sper soli iekšā Līvzemē… Ei, tu! Apsoli man, ka tu to pateiksi!

—   Es apsolu! — Tvirbuts sacīja un strauji izgāja no istabas. Viņš soļoja pa gaiteni, bet roka, kura turēja Sveinihena dāvanu Lietavas hetmanim, dega. Zaķa galva, zaķa smadzenes… Drosmes avots… Sirds Kiprijonam lika tūdaļ uz karstām pēdām izmest Sveinihena dāvāto kulīti, tomēr prāts spītīgi atkārtoja: pārnes, pārnes pļēgura komtura dāvanu savam mīļajam Radvilam — neko labāku no Līvzemes tu viņam nevari pārnest…

Tvirbuts izgāja no pils, iesēdās kuražā, un Reke uzkliedza vezumniekam dzīt zirgus, cik tiem spēka. Reke steidzās. Tumsa. Vējš kļuva stiprāks, putenis solījās pieņemties spēkā un aizvilkt ciet Vulfa karavānas ragavu ceļu. Kad viņi bija divas jūdzes no Vigalas aizbraukuši, vedējs iededza lukturus, kas bija piestiprināti priekšā pie kuražu sāniem, un, tumsā spīdinā- dami, viņi nobrauca vēl četras jūdzes. Femmernbahas un Mētras upju satekā, krastmalas krūmos, Konrāda Akena ļaudis bija saslējuši teltis, aizkūruši ugunskurus un ierīkojuši aizvēja vietas zirgiem. Kučieri, bruņinieki un kalpi saspiedušies ap lielāko ugunskuru, pie kura, sarkanas gaismas apspīdēts, stāvēja Padizes abats Jaspers — drūms garīdznieks augstprātīgu seju — un lasīja Bībeli:

—   Un gani bija ap to pašu vietu laukā pie tiem laidariem, tie, nomodā būdami, nakti savus lopus sargāja. Un redzi, Tā Kunga eņģelis pie tiem piestājās, un Tā Kunga spožums tos apspīdēja, un tie bijās ļoti. Un tas eņģelis uz tiem sacīja: nebistaities, jo redzi, es jums pasludinu lielu prieku, kas visiem ļaudīm notiks; jo jums šodien tas Pestītājs dzimis, kas ir Kristus, Tas Kungs Dāvida pilsētā. Un to ņematies par zīmi: jūs to bērnu atradīsiet… Ejiet pacietīgi, nebaiļodamies sala un bada, no ceļa nenovērs- damies, un atradīsiet…

Šajā naktī Kiprijons, Tīss un Grile pārgulēja kuražās. Abata Jaspera nolasītie Bībeles vārdi viņiem bija atgādinājuši, ka tuvojas Ziemsvētki, un sirds viņiem pacilāti pukstēja. Teltīs bija auksts, vezumnieku vīri negāja gulēt un sildījās pie ugunskuriem. Te vienā, te otrā pusē varēja dzirdēt, ka viņi dzied Adventes beigu dziesmas:

Kā tumšā naktī ceļagājējs ceļā uz debesīm pēc zvaigžņu gaismas skatās, tā mūžos cilvēki, pa maldu tekam ejot, pēc debess palīdzības vērsties nemitējas…

Grilei, kura bija ierāvusies zem pārsega kuražas kaktiņā, uzklupa spējš un sāpīgs kāss, un Kiprijons juta, ka viņas krekšķēšana, bet varbūt arī vispār atrašanās kuražā, kaitina Reki. Taču apkārt nakts tumsā liesmoja ugunskuri, vīri pie tiem dziedāja — vai gan šādā laikā Rekc varēja brukt virsū nabaga sievietei un viņu pārvietot no kuražas uz ragavām vai telti? Savu sašutumu Reke izgāza pār Ketleru:

—   Vīrs!… Kāds vīrs — cēls, augstprātīgs, bezbailīgs, ar aukstām vardes asinīm!… Un kāda pašsavaldīšanās!… Viņa karaspēku ienaidnieks sakapā un slīcina asinīs, bet viņš ar sazin kādu strīpainu bīskapu ved sarunas un mīļoto fogtu pesta ārā no gūsta… Vienu fogtu pesta ārā, bet tūkstošiem karavīru upurē!… Vai tu spēj saprast šādu mestru, Kipr?…

Tvirbuts klusēja, un neviena netraucētā Rekes iztēle zīmēja arvien atbaidošākas ainas:

—   O, cik bagātīgs būs mestra Ziemsvētku galds!… Itin viss… itin viss, ko būtu vajadzējis apēst Ērģemes un Gaujienas… Līvzemes cietokšņu aizstāvjiem, Ziemsvētkos būs sakrauts Ketlera galdā!… Sveču gaisma… Katrs kumoss — asiņains… Mestra acis zvēro kā cilvēkēdājam… Cik brīnišķīgas Ziemsvētku vakariņas!…

Kiprijons pavirzījās tuvāk Grilei, tuvāk klusējošam cilvēkam. Visi — gan Reke, gan Nolde, gan Šveinihens, visticamākais, gan arī Vulfs, gan Ākens, gan Fišhauzens, gan kurš tikai vēlas, — visi vaino… Vaino, ko kurš izdomājis, — Ketleru, krievus, leišus, pāvestu, pašu Dievu Kungu… Vaino bez atelpas, bez mitas, bez izņēmuma… Viena pati Grile klusējusi. Nu jau trešo mēnesi viņa nav izrunājusi ne vārda… Akmens cietumu pauž viņas klusēšana un viņas tik tikko sadzirdamā elpa… Vienīgi spējās kāsa lēkmes, sāpīgā, satraukumu izraisošā krekšķēšana atgādina, ka Grile ir cilvēks, trausla sieviete, ka viņas veselība nav no dzelzs un dzīve — nav mūžīga…

No rīta pamodies, Tīss pameta vērīgu skatienu Grilei sejā, slēpdams un noslēpt nevarēdams, ka viņam viņa riebjas: Grilei piere un vaigi bija kā nosēti ar mazām, strutainām pinnītēm… Reke nomanīja, ka viņa skatieni mulsina un varbūt pat biedē Grili, viņš negribēja skatīties uz viņu un vienlaikus nevarēja atturēties — šīs pinnītes Tīšam droši vien modināja aizdomas par mēri vai sarkano drudzi…

—    Rīts! — pacilāti, pārspīlēti pacilāti Reke teica, un ne Kiprijons, ne Grile nespēja noticēt šīs pacilātības īstumam. — Vēl četras dienas un — Ziemsvētki!… Un piedzims maziņš, maziņš Pestītājs… Un viss būs labi… Ak, Dievs!… Katru gadu Tu mums sūti savu bērniņu, bet — kur viņi pazūd, kur viņi paliek, kur?…— Reke atraisīja maišeli, ko viņiem bija ielicis Švei- nihena pavārs, un teica Grilei: — Še tev, dārgā, mūsu pārtikas pieliekamais! Uzklāj mums galdu! Noskaiti pie tā lūgšanu… Jā! Sievietes lūgšana aizbaida no galda ļaunos garus!… Tā ir taisnība… Jā… Mana māte… — Pacilātība Rekes balsī bālēja, bālēja, līdz izdzisa pavisam.

Grile sarāvās, sastinga, lielām, izbiedētām acīm blenza uz maišeli ar viņu dienišķo maizi un aizturēja elpu. Reke un Tvirbuts arī apjuka — abi baiļojās no Griles kāsa, viņas strutainajām pinnītēm, ļaunas slimības vēstnesēm, gribēja noslēpt, ka baiļojas, un redzēja: slēpdami viņi savu nobīli izrāda Grilei vēl nepārprotamāk. Viņi, steigšus ķepurodamies, izvēlās no kuražas un, sniegu gurkstinādami, devās uz āliņģi upju satekā. Nomazgājušies viņi staigāja no ugunskura pie ugunskura, meklēdami karstu ūdeni brokastīm. Pa nometni tekalēja karavānas vīri — nupat tikai pamodušies un sarāvušies. Aukstajā gaisā sprēgāja viņu samiegojušās, nepatīkamās balsis — aizsmakušas, čerkstošas un sēcošas, pie daudzām teltīm stīvi stāvēja nožēlojami cilvēki, kūkumu uzrāvuši, viņi krekšķināja un spļaudījās, kāsēja neatkāsēdamies. Reke atkal sāka skaisties, īgņoties un izšaut uz cilvēkiem naidpilnus skatienus.

—   Skaties! Mālbergs… Cilvēkēdāja muižturis!… Viņš nosvērs, pārmērīs un saskaitīs katru putraimu Ērģemes cietokšņa pieliekamajā… Kā nu ne!… Kritušo karavīru kabatas viņš izpurinās un plaukstu atlieks vaļā — paskatīsies, vai tajā nav kāda maizes drupatiņa… O, Pīters fon Dies! Vezumnieku atbildīgais! Tu redzi? Aizvien viņš atskatās uz rītiem, lūko, vai pāri sniega laukiem neatdrāzīsies krievi… Ha-hā!… Viņš dreb aiz bailēm — pat zirgs viņam starp kājām dreb!

Katliņos nesdami garojošu ūdeni, viņi atgriezās pie savas kuražas. Griles tajās vairs nebija. Guļvietas uzklātas, kažoki un visādi pārsegi glīti salocīti un sakrauti kaudzē. Pārtikas maisam Grile pat nebija ne pieskārusies— kā Reke bija atraisījis un pavēris, tā arī tas gulēja, vaļā atmests.

—   Grile! — Kiprijons uzsauca. — Grile, Grile! — viņš sauca bez pār- stājas. Viņam rādījās, ka Grile gluži viena brien pāri neaptveramajiem, piesnigušajiem klajumiem… Kājas viņai stieg kupenās… Klimpadu, klam- padu, klaudz kokzolenes pa līdzeno, sasalušo zemi… Tuvumā nav redzams ne ceļš, ne cilvēku miteklis…

Kiprijons skraidīja un lodāja pa nometni, metās no ugunskura pie ugunskura, sauca Grili vārdā, izprašņāja visus, vai kāds nav redzējis sievieti… Pirmajā brīdī Reke brīnījās par Tvirbutu un Šādu viņa norūpētību Griles dēļ.

—   Kas viņa tev ir, sasodīts? Sieva? Tante? Meita? Nabadzīte viņa ir!… Bet nabagi nepazūd!… Nabagi piezīžas kā ērces, kā ieķersies ādā — vairs nevarēs ne nokasīt, ne atraut nost no miesas!…

Pēc tam viņš sāka trakot.

—   Ak, sieviešu daba, nolādētā daba!… Mūždien viņas tev kaut ko izspēlēs! Neņems vērā, ka ir bēda, ka — nelaime, ka — bojāeja skatās acīs — neko neņems vērā!… Uh, es viņas… Grile!… Ja vismaz cilvēkam būtu līdzīga… Staigā noskretusi, sagriezusies kā pastala — bet sirds, bet sirds!… Dieviņ manu, cik lepna sirds!… Uh, es šitās sirdis…

Grile bija vienīgā sieviete karavānā, viņa nevarēja iejukt barā un tajā nozust — vīru acis pievērsās viņai un sekoja līdzi… Te viens, te otrs vedējs sāka teikt, ka sievieti esot redzējis, un rādīt, uz kuru pusi viņa aizgājusi. Bet, kad nometnes malā, kur bija ierīkota aizvēja vieta zirgiem, sacēlās troksnis, Tvirbuts ar Reki metās uz to pusi klupdami krizdami — neviens no viņiem nešaubījās, ka Grile atrodas tur… Ap ragavām no visām pusēm piesietie zirgi sprauslāja, zviedza, slējās pakaļkājās un raustīja ragavas te uz vienu pusi, te uz otru. Varbūt divi desmiti vīru, varbūt trīs — vedēju, karavīru, viņu starpā pat daži bruņukalpi — skraidīja, saspiedās barā, grūstījās un drūzmējās, cits citam kāpa pār galvu un nepārtraukti klaigāja, ķiķināja un vai ģība aiz smiekliem. Viņi tvarstīja Grili. Iedegušies, uztrakojušies vīri grāba ciet Grili, gāza sniegā, apskaut un pamīlēt cenzdamies. Grile turējās pretim kā prazdama — gan ar zobiem, gan ar nagiem. Bet arī spēka viņā bija apbrīnojami daudz: atkal un atkal viņa izrāvās no vīru tvērieniem, kājās pielēkdama, cepures uz visām pusēm svaidīdama, no jauna izkļūdama laukā no vīru ņudzekļa, — sniegs visapkārt bija raibs no cepurēm…

Tvirbuts izlauzās cauri pie Griles, sāka cīnīties ar vīriem, bet tūdaļ tika nogāzts sniegā un apspārdīts. Lēkādams apkārt trakulīgajiem vīriem, Tīss kliedza:

—   Vīri, ko jūs darāt! Dievs ir liecinieks, Ziemsvētki jau pie durvīm! Izbeidziet! Ziemsvētki ir klāt! Uh, lopi, lopi!…

Bet vīri nepievērsa uzmanību pat komturam Rekem. Kiprijons arTīsu divatā neparko nebūtu varējuši aizstāvēt Grili pret vīriem. Par laimi, troksni izdzirdējis un kautiņu ieraudzījis bija Kerners, karavānas apsardzes vienības priekšnieks, kas bija apjājis nometni. Viņš atsteidzās uz karavīru nodaļu, un vīri, kuri bija plēsušies ap Grili un spārdījuši Tvir- butu, tūlīt izklīda uz visām pusēm. Tikai viens otrs vedējs līda pie Ker- nera, taisnojās un meklēja patiesību:

—   Viņa gribēja aizjāt zirgu, to tad nu nepielaidām!

—   Viņa ir zagle! Tādu uz mieta!

Kerners sapūtās un, pārlaidis skatienu vīriem, jautāja:

—    No kurienes karavānā uzradusies sieviete? Kam viņa pieder?

Kiprijons gausi cēlās sniegā sēdus.

—    Man! — viņš teica, un visapkārt iestājās draudīgs klusums. Kiprijons mēģināja piecelties, bet saspārdītajos sānos iedzēlās sāpes. Viņam trūka gaisa. Netikdams pie skaidrības, ko lai tagad iesāk, Kiprijons sāka saujām grābt sniegu un stūķēt mutē.

—   Suņagabals! — Kerners iebrēcās. — Kas tu tāds esi?

Kiprijons saprata, ka nebūs viņa spēkos izskaidrot apsardzes priekšniekam, kas viņš tāds esot, kā nokļuvis karavānā un kāpēc Grile dodas kopā ar viņu. Pēc aizstāvības lūgdamies, Tvirbuts cieši vērās Rekē. Tīss apņēmīgi devās pie Kernera zirga, saņēma to aiz iemauktiem, paskatījās Kerneram tieši sejā un teica:

—    Es esmu Dobeles komturs. Sieviete ir kopā ar mani.

—    Un kas ir šitas? — Kerners ar pletni pabikstīja uz Tvirbuta pusi.

—   Šis cilvēks arī ir mans. Arī sieviete ir mana, — Reke teica. — Bet šitos sajēgu zaudējušos… — Tīss nevērīgi pārlaida skatienu vīriem, kuri steigšus lasīja augšā no sniega cepures. — Es viņus iesēdinātu sniegā ar pliku okstu… viņi man tupētu tik ilgi, kamēr melni sametas!…

Kerners paslējās seglos tik draudīgi, ka Tvirbutam likās — tūlīt viņš zvels Tīšam ar pletni.

—   Kurus jūs apvainojat, komandor? Kurus jūs saucat par sajēgu zaudējušiem? — Kernera balss bija klusa un tik tikko trīsēja aiz apvaldītā sašutuma. — Atjēdzieties, komandor! Šie vīri brauc uz rītiem… Viņi riskē ar itin visu, pat ar dzīvību… Bet jūs… Kas jums atļāvis vīru karavānā vest līdzi sievieti? Vai Vulfa kungs par viņu zina?

—        Zina, priekšniek! — Reke atbildēja. — Viņš zina arī to, ka par savas sievietes uzvedību atbildu es, bet par šiem sajēgu zaudējušajiem glumek- ļiem —jūs, apsardzes priekšnieka kungs!

Kernera seju izķēmoja atbaidošs smīns. Viņš atspieda pātagas kātu Rekem krūtīs un pieslāpētā, sēcošā balsī teica:

— Komandor, ja jūsu sieviete vēlreiz maisīsies vīriem gar acīm, es likšu viņai uzgāzt karstu ūdeni un patriekt aukstajos laukos kā kuci. Karavānā kārtība būs, komandor, būs!

Pirmo reizi Tvirbutu izbrīnīja Rekes pašsavaldīšanās. Tīss vairs neteica Kerneram ne vārda. Viņš piegāja pie Griles, paņēma viņu uz rokām un aiznesa pāri visai nometnei lepns, bargi pieliecis galvu, caur pieri lūkodamies tālē. Gaisā kuļājās lupatām aptīstītās Griles kājas, plandījās ņarbainās brunču malas un saplēstās pusjakas mučkuļi… Grilei visu laiku nāca virsū nevaldāms kāss, un viņa, ar visu augumu raustīdamās, krek- šķēja Tīša rokās. Karavānas vīri noskatījās uz viņiem abiem, pārsteigumā muti iepletuši — vācu komandors nes uz rokām vienkāršu līvzemiešu sievieti…

Reke aiznesa Grili pie ragavām, iecēla kuražā, aizcirta durtiņas, atslābinājās, bezspēcīgi atbalstījās pret kuražas sieniņu, norāva no galvas cepuri, ar otru roku pagrāba no zemes sniegu un sāka rīvēt sev seju. Tīss smaidīja priecīgi un sirsnīgi kā bērns. Viņam bija derdzies nest Grili rokās… Viņam bija pretīgas viņas netīrās un saplīsušās drēbes, piņņainā seja un neciešamā krekšķēšana… Cik lielu gribas piepūli, cik daudz spēka, cik daudz pašsavaldīšanās no viņa prasījuši šie daži simti soļu cauri nometnei ar sievieti uz rokām!… Daudzas reizes mūžā Tīss sevi uzvarējis — pārvarējis briesmīgās bailes pirms kaujas, noturējies pretim melnam izmisumam, vīrišķīgi apvaldījis mīlestības mokas… Kā nu ne!… Ikkatru reizi viņš, sevi pārvarējis, bija līksmojis. Bet tikai šoreiz Tīss izbaudījis prieku, kuru izraisījusi nevis pavairotā bagātība, nevis izcīnītais laupījums vai mīļotās labvēlīgums. Pirmo reizi viņš līksmoja tikai tamdēļ, ka bija uzvarējis sevi, nedomādams ne par kādu taustāmu atalgojumu… Apreibis, vājumā ļodzīgām kājām viņš stāvēja pie kuražas, rija sniegu, dzisināja ar to seju un atņemdamies — stenēdams un rīstīdamies — smējās…

Kernera prasību noslēpt Grili no karavānas vīru acīm Reke izpildīja — viņš atdeva viņai savu kuražu. Tālāk viņš jāja zirga mugurā, bet Tvir- butu, sarunājis ar kādu vedēju no Padizes, pārvietoja padizieša vaļējās ragavās. Rekes jaunajiem pārkārtojumiem Kiprijons piekrita. Liga, kura nosējusi Griles miesu strutainām pinnītēm, patiesībā varēja būt lipīga, un, kamēr Kiprijonam ar Tīsu nebija nekādu dziedniecības līdzekļu Griles ārstēšanai, braukt ar viņu vienā kuražā abiem nederēja — ko tur daudz runāt, izsargāties no slimības allaž atmaksājas. Savukārt Tīss, skaidrodams, kāpēc Griles labā atsacījies no kuražas un kāpēc pārvietojis Kipri- jonu vaļējās ragavās, par Griles kaiti ne ar vārdiņu nebija ieminējies. Visticamākais, ka Rekem ķēries pie sirds: viņš rīkojas augstsirdīgi, bet apstākļi viņa augstsirdību izskaidro ar piesardzības apsvērumiem un pārvērš to sīkumainībā.

Šajā dienā viņi brauca pa Mētras upes ledu. Drāzties vaļējās ragavās Kiprijonam bija īstā svētlaime: nekas neaizsedz skatienam plašumus, ik pa brīdim paskrien garām jaunas ainavas, ik brīdi ienāk prātā arvien jaunas domas… Reke zirga mugurā jāja līdzās Tvirbuta ragavām un cauri vējam, cauri zirgu kāju biežajai knakstoņai pacilāti runāja:

— Es atceros, pirms Ziemsvētkiem tēvs mēdza apmeklēt un apdāvināt klosterus, kuri aprūpēja slimniekus un vājiniekus. Kad biju paaudzies, viņš arī mani ņēma līdzi braucienos. Viņš ņēma līdzi savu bērnu, tu saproti, Kipr? Celles piesmirdušas, guļvietas netīrītas, pa visām malu maliņām — blaktis un prusaki… Slimniekiem sāni izgulēti, caurumaini, brūčaini… Cellē nav ko elpot… Šajās cellēs tēvs gāja iekšā gluži kā pliks ugunī — viņš nesaudzēja ne sevi, ne savu dēlu, viņš paļāvās tikai uz Augstāko Varu… Ziemsvētku laiks!… Saki, ko gribi, Ziemsvētku laikā cilvēki ir labāki!… Mazāk par sevi, vairāk par Dievu viņi domā… Biežāk viņi atceras bērnību… Māti… Viņi ir maigāki pret visiem dzīvajiem radījumiem… Patiesi — neesmu dzirdējis, ka Ziemsvētku laikā kāds būtu notriecis zirgu līdz nāvei!…

Bet tūdaļ pat Rekem krūtīs atkal pamodās ļauns prieks. Tīss atkal sāka runāt par Ketlera šaušalīgajām Ziemsvētku vakariņām: mestrs sēdēs pie galda, kas piekrauts ar ēdieniem, dzers vīnu, runās par nupat piedzimušo Jēzusbērniņu, līksmosies, dziedās gaviļu dziesmas, bet viņam aiz muguras neredzami čukstēs pie Ērģemes, Gaujienā, Raunā un Dzērbenē viņa kritušo karavīru veļi, un Ziemsvētki viņam beigsies nevis pacilātā noskaņojumā par dzīvošanu tālāk, bet ar šausmu lēkmi, ar prātā sajukšanu… Tīsa tēvs esot mēdzis sacīt: Ziemsvētku vakariņu laikā paskaties apkārt, ielūkojies sejā cilvēkiem, kuri sasēduši pie galda, ievēro sadrūmušos un nospiestos — viņiem netīra sirdsapziņa, viņi ir ļauni, sargies no viņu nodevības…

Tvirbuts nedomāja, ka Rekem trūktu mērenības un ka viņš bezkaunīgi uzlielītu tēvu. Kiprijons pats šajā dienā — visu ceļu, kamēr viņi slīdēja pa Mētras upes ledu, — domāja par savu tēvu, par Petrarku un Danti… Viņam šķita, ka katrs cilvēks saņem šo pasauli no tēva un mātes, bet pēc tam atdod to saviem bērniem, un, kamēr cilvēks pilda šo misiju — bet tā ir tik smaga, tik sarežģīta! — caur viņa galvu izplūst visādas domas, kādas vien atrodas Dieva gudrības arodos, — pēc kādas lielākas laimes cilvēks vēl varētu ilgoties?…

Pēc tam Mētras upes krūmainie krasti pēkšņi beidzās, un ragavu karavāna izjoņoja plašā sniega līdzenumā — sākās Vilandes ezers. Priekšā nebija redzami ne krūmi, ne meži, pat ne vientuļa kociņa ne. Pāri baltajam, liekas, bezgalīgajam līdzenumam vējš dzina garus sniega stabus un izplūkātus mākoņus. Reižu reizēm vējš uzbrāzās ezeram tik spēcīgs, tik platā un garā strāvā, ka sniegs uzvirpuļoja uzreiz pāri visam līdzenumam — karavāna iekļuva gluži kā baltā miglā.

Zaudējis pacietību cīnīties pret puteni zirga mugurā, Reke uzkliedza vedējam apstāties, nolēca no zirga, piesēja kustoni pie ragavām un pats ierušinājās sienā blakus Tvirbutam, pat galvu viņš pārklāja ar zirgu deķi. Tikai nojoņojot pa ledu krietnu pusjūdzi, Reke piecēlās ragavās sēdus un paskatījās visapkārt. Ieraudzījis krastu, kas tuvojas, kailos alksnājus un egļu meža tumšo svītru aiz tiem, viņš sarozījās, nemierīgi sāka brucināties sienā un pēkšņi teica:

— Grili ņemšu pie sevis es! Tu nerunā pretim, viņu ņemšu pie sevis es!

Kiprijonam aizcirtās mute, viņš sarāvās. Rekes vārdi bija tik negaidīti, ka pirmajā mirklī Kiprijonam ienāca prātā — viņam izklausījies. Taču Tlss skatījās uz Tvirbutu vērīgāk, nemierīgām acīm, tajās varēja nolasīt, ka Reke nepiekāpsies, ja arī Tvirbuts iebildīs un nebūs ar mieru Grili atdot. Nesagaidījis Kiprijona atbildi, Reke teica vēl stingrākā balsī:

—   Grile dzīvos Dobelē, manā muižā!

Nē, šaubīties nebija iespējams, ka šos vārdus pateicis cilvēks, kas radis pavēlēt un kam pieder prāva vara.

—   Ja uz mani skatās Dievs! — Kiprijonam paspruka. Brīdi klusējis, viņš rūgti piebilda: — Visticamākais, Dievs tiešām savedis mani kopā ar Grili, lai paskatītos: ko es darīšu…

—   Nerunā pretim! — Reke cieti noteica. — Harris Kalevs nav izglābis tikai tevi vien. Viņš izglābis arī mani, un arī es jūtu pienākumu gādāt par viņa sievu.

—   Tīs! Es tik daudz ko esmu izdomājis par Grili — tagad man šķiet, ka es nebūšu cilvēks, ja nepalīdzēšu viņai…

—   To visu tu met ārā no galvas! Tās ir mīkstsirža domas. Grili pie sevis ņemšu es!

Šoreiz Rekes balss noskanēja sevišķi valdonīgi, un Kiprijons izbijās, ka patiešām notiks tā, kā Reke saka. Uz mirkli Kiprijonam krūtīs iesvēlās dusmas. Reke!… Svēts augstsirdis cilvēku acīs, patiesībā — pašlabuma meklētājs līdz kaula smadzenēm. Griles dēļ viņš sācis tirgoties gluži kā laupījuma dēļ!… Lai nu kurš, bet Reke lieliski izrēķinājis, kas jāgrūž ārā no laivas un kas tajā jāuzņem… Kiprijons skatījās uz Reki platām acīm, atklāti, neslēpdams nicinājumu, viņš pētīja Tīsa acis — varbūt ieraudzīs tajās nebēdnīgu dzirkstelīti, pierādījumu, ka Reke joko.

—   Ko tu boli uz mani kā uz vardi? Es neesmu varde! Es esmu cilvēks un daru to, ko liek man sirds!…

Kiprijons ierunājās:

—   Mēs abi esam sadraudzējušies ceļā, Tīs! Esam sabārušies un atkal salīguši mieru. Tāpēc arī tagad būsim atklāti: kāpēc tev ievajadzējusies Grile? kādu labumu tu ceri no viņas gūt?

—   Labumu? Vai no Griles var gūt labumu? — Reke sastinga aiz bailēm, pārspīlēti sastinga, viņš pārccntās — tagad Kiprijons bija pilnīgi pārliecināts, ka Reke nav atklāts. Tvirbuts ierausās sienā un īgni sacīja:

—   Es tev neticu, Tīs! Tavā muižā Grilei neklāsies labi!

Reke nosēcās, nometās uz ceļiem, sagrāba Kiprijonu aiz kažoka atlokiem un ar riebumu sāka kratīt kā maisu.

—   Tu!… Tā runā tu!… No nāves tevi izglābis Šļobis, tevi atkopusi Grile, ragavās tevi paņēmis es!… Visi cilvēki tev palīdzējuši, glābušies un paši glābuši arī tevi!… Bet tu viņiem netici, tu ņirgājies par viņiem!… Tu — uts! Asinssūcējs ērce! Sirds tev nav bijusi un nav!…

—   Palaid mani vaļā!

Ieva, Kiprijona sieva, mēdza teikt: tev ir apbrīnojama balss!… pret tevi jāizturas nepatiesi, tevi vajag pārliecināt, ka neprāts ņem virsroku pār prātu, vai iedzīt tevi izmisumā, un tad tu sāksi runāt neiedomājami mierīgā balsī, tik mierīgā, ka šermuļi skrien pa muguru, — liekas, ar tavu balsi runā pats Dievs!… cik žēl, cik žēl, ka šādos brīžos tikai es tevi dzirdu… ja kaut reizi tevi izdzirdētu karalis!… galvu lieku ķīlā — viņš nobītos un apjēgtu, ka izdod necilvēciskus likumus… labums tiktu visai zemei!… Ieva smējās, un Kiprijons domāja, ka viņas vārdi joks vien ir… Bet, kā izrādās, Ieva teikusi taisnību. Palaid mani vaļā, Kiprijons pateicis Rekem, viņš to pateicis vienkārši — ar šiem vārdiem viņš nebija ne draudējis, ne lūdzis. Bet Tīsa rokas, kuras kratīja viņu, pamira. Tīss skatījās Kiprijonam acīs pieklusis, muti pavēris, baiļpilnām acīm. Viņa pirksti atliecās un palaida Kiprijona atlokus…

—   Tev taisnība, — kā aizslāpdams iečukstējās Reke. — Tā nedrīkst… Nav īstā reize… Ziemsvētki pie durvīm…

Un tā nu: Paistu ciems, baznīca. Uz altāra deg četras sveces, dziedātāji slīgst pustumsā, bet tiem, kuri stāv baznīcas galā, seju tumsā vispār nevar saskatīt. Dziesmai beidzoties, abats Jaspers lasa sēru brīža lūgsnas noktirni:

—   Cilvēks skrien kā ēna un nekad nav patstāvīgs. Vai gan ir vērts Tev, Dievs, uz viņu skatīties un vest viņu uz Savu tiesu? Mazlietiņ atkāpies 110 viņa, atpūties, līdz pienāks atmaksas diena, kuru viņš gaida kā algādzis…

Un tūdaļ atskan nesabalsotā visu vīru dziesma:

Aiz žēlabām acis man satumst, topu akls es vecis, kad naidnieks klūp klāt. Tagad atpakaļ visi, kas ļaunumu darāt, jo vaimanās klausījies ira Tas Kungs. Lai naidnieki mani tagad mulsumā sarkst, lai, krituši kaunā, ātri atkāpjas prom…

Ragavām slīdot pa Vilandes ezera ledu, Kiprijons iztālēm redzēja šīs pilsētas cietokšņa apsnigušos torņus. Pirms sešiem gadiem Tvirbuts, nupat kļuvis par Radvila sūtni, bija atjājis uz Vilandi. Toreiz valdīja vasara, vakari satumsa silti, pēc liepu ziediem smaržodami, un Kiprijons, svešzemju sūtnis, no pilskunga zālēm iziet nevarēdams, līdz vēlai naktij sēdēja savā istabiņā pie vaļēja loga… Pa to bija redzama šaura pilsētas iela, koka mājas, stāvbaļķu sētas, vārtu arkas… Pie vārtiem stāvēja veči — sarunājās, strīdējās un kurnēja, atliekdami atpakaļ galvu un plātīdamies ar rokām… Pa ielu aizrībēja garām vēlīnu ormaņu karietes, aiztrallināja priecīgi jauniešu pulciņi… Galu galā iela pavisam pierima, tikai pa māju logiem vēl ilgi uz viņu krita vilandiešu klusās vakara dzīves gaisma…

Šodien Tvirbuts, skatīdamies uz tālajiem Vilandes cietokšņa torņiem, to visu atsauca atmiņā — vienu mirklīti viņam pat bija šķitis, ka aiz baltā tāluma apvāršņa, kas aizslēpj pilsētu no viņa acīm, arī pašlaik vēl aizvien zied viņo gadu vasara ar vēlīnajiem ormaņiem, kurnošajiem večiem, priecīgajiem jauniešiem un logu gaismu, kura krīt vakara ielā…

Bet patiesībā, izņemot cietoksni, kuru Tvirbuts redzēja pa gabalu, pašlaik Vilandē vairāk nekā nav…

Vulfs bija iegriezies Vilandē. Krēslai metoties, viņš atbrauca uz Paistu, un karotāji, kuri viņu bija pavadījuši uz Vilandi, sāka stāstīt vezumnieku vīriem par drausmīgo postu, kāds piemeklējis Vilandi rudzu mēnesī. Pilsētu nodedzinājuši un cietoksni aplenkuši cara karapulki. Cietokšņa aizstāvjus komandējis Firstenbergs, bijušais ordeņa mestrs. Ketlers, jaunais mestrs, ar savu nelielo armiju devies Vilandei palīgā. Taču visus ceļus, visas pieejas pilsētai acīgi apsargājuši cara karotāji. Ne reizi nestājies cīniņā, Ketlers atkāpies atpakaļ un Daugavgrīvu. No šejienes viņš nosūtījis sūtņus pie zviedru karaļa Ērika un piesolījis viņam ordeņa zemes pret palīdzību kaujās ar krieviem. Zviedru karalis palīdzību atteicis un ļaunā priekā paziņojis, ka Līvzemes zemes viņš icgūšot arī bez cīniņiem ar krieviem. Sūtņi Ketleram izskaidrojuši viņa vārdus: Ēriks vēl nevarot rīkoties karaļa cienīgi — viņa tēvs, kas guļ uz nāves cisām, pārliecinājies, ka vecākais dēls pārmēram kareivīgs, varot nobīties un atstāt zviedru troni otram dēlam.

Mestra palīdzību Vilandes aizstāvji nebija sagaidījuši… Rudzu mēneša divdesmitajā dienā Firstenbergs, trīs nedēļas noturējies pretim ienaidnieka aplenkumam, atvēris Vilandes cietokšņa vārtus un padevies cara karavadoņiem. Nākamajā dienā cara rotmistri aizveduši Firstenbergu uz rītiem, un tagadējam Vilandes pilskungam esot ziņas, ka bijušais ordeņa mestrs vadot savas gūstniecības dienas Maskavā…

Vezumnieku vīri, saklausījušies valodas par cara karenieku nežēlībām Vilandē, kļuvuši nemierīgi. Tūdaļ apmetnē uzradušies piedzērušies. Te vienā vietā, te citā izcēlusies kņada. Vulfs izbijies, ka vezumnieku vidū sāksies panika, un, gribēdams to apsteigt, pavēlējis visiem — gan vedējiem, gan bruņiniekiem — sapulcēties Paistu ciema baznīciņā un nodziedāt sēru laika dziesmas Vilandes aizstāvju piemiņai… Tajās nicināti ienaidnieki un uzteikti dzimtenes aizstāvji, apsolīta Dieva Visuaugstā Kunga palīdzība un mūžīgā pēcnāves dzīvošana paradīzē — varbūt tas apvaldīs un mierinās karavānas vīrus, varbūt sniegs drosmi viņiem turpināt ceļu…

Vīriem uzsākot dziedāšanu, Tvirbuts arī ievilka pilnas krūtis gaisa un dziedāja: dzivo un mirušo Valdniekam sanāciet parādīt godu!… Un tūdaļ viņš apklusa un aizvēra muti — viņu izbiedēja paša balss — sveša un nepazīstama… Tvirbuta sirds bija jūtu pārpilna, galva pilna domu — viņš juta, viņš domāja, viņš bija viņš, bet viņa balss dziedāja svešu, citu viņam uzspiestus vārdus… Vairāk Kiprijons nedziedāja. Viņš klusēja. Viņš klusē arī pašlaik — ierāvies dziedošajiem vīriem aiz muguras baznīciņas sienmalē… Klusēt! Klusēt ir vēl grūtāk… Kliegdams un brēkdams vismaz nedomā ne par ko citu — pa galvu jaucas vien dziesmas vārdi… Diemžēl klusēdams dziesmas vārdus pat nedzirdi vairs, visu laiku uzpeld kādas atmiņas, tikai atmiņas, aizvien baismāk sažņaudz sāpes sirdi — vīru dziesma nav vainīga, nē, vainīga bijusi tava paša dzīve…

Firstenbergs…

Firstenbergs nometies uz ceļiem Sigismunda Augusta priekšā, lūdzis piedošanu par Radvila sūtņa noslepkavošanu, parakstījis līgumu ar Lietavas valdnieku un lauzis pamiera līgumu ar krievu caru… Pārliecinājies, ka Līvzeme kļūsi atkarīga 110 Lietavas, cars sācis rīkot uzbrukumus ordeņa zemēm un cietokšņiem… Nopostījis Gaujienu, Ērģemi, Raunu… Kritusi Vilande… Firstenbergs nokļuvis cara gūstā… Viņš vada savas posta dieniņas Maskavā… Tikmēr Tvirbuts stāv Paistu ciema baznīciņā starp vīriem, kuri dzied korāļus Vilandes aizstāvju piemiņai…

Nē, nē, Kiprijons nejūtas vainīgs Firstenberga liktenī. Tvirbutam nav par ko sevi vainot, nav par ko kaunēties. Viņš taču nav izdomājis pasludināt sevi par kritušu. Turaidas fogta pilī viņš nav slapstījies no svešām acīm pēc paša vēlēšanās. Gūstu Kuresārē viņš nav pārcietis pēc paša vēlēšanās. Tvirbuts nevienu nav vēlējies apkrāpt, nevienu nav gribējis nospiest uz ceļiem, nekādas citiem piederošas zemes viņš nav gribējis iekarot — Lietavas valdnieka nolūku dēļ viņš ne pirkstiņu nav pakustinājis.

Taisnība, tas viss ir taisnība.

Bet Grile… Tiklīdz Kiprijons sāk domāt par Grili, viņš allaž jūt un jūt, ka nevar, ka viņam nav tiesību atsvabināt sevi no notikumiem, kuri sapostījuši Griles dzīvi un pametuši viņu vientuļu — bez mājām, bez tuviniekiem, bez dzimtenes, kura būtu spējusi aizstāvēt savu cilvēku… Par Grili domādams, Kiprijons jūtas vainīgs pie itin visa, kas notiek Līvzemē. Viņš ir lietavietis… cilvēks no tās zemes, kura… Griles, vienas līvzemietes, turpmākais liktenis tagad atkarīgs no Kiprijona. Visu līvzemiešu liktenis — no Lietavas valdnieka un viņa padomniekiem… Vai viņi atdos atpakaļ līvzemiešu tēviju, vai palīdzēs tai atspirgt, vai nostiprinās to vismaz tik daudz, lai tā būtu spējīga pasargāt savus ļaudis no bada un kara?…

Bet kas ir noticis? Kāpēc Kiprijonam galvā nepārtraukti uzplaiksnās domas: es taču neko, itin neko es Grilei neesmu zvērējis, neko es viņai neesmu apsolījis; es viņai neesmu teicis: iesim abi uz manām mājām, es tev došu patvērumu… Viņi sastapušies pavisam nejauši, un Grile gājusi kopā ar viņu tikai tamdēļ, ka pa ceļam nebija satikusi nevienu citu cilvēku, citus cilvēkus, pie kuriem viņa būtu varējusi piemesties. Viņai blakus bijis Tvirbuts, un viņa turējusies pie Tvirbuta. Kamdēļ arvien biežāk viņam ienāk prātā šādas domas? Nē, Kiprijons necenšas izlocīties, viņš nemelo sev. Tā ir taisnība: viņš nav apsolījis Grilei un nav apzvērējis, ka pārvedīs viņu savā muižā un dos viņai pajumti un darbu. Bet kamdēļ aizvien retāk viņš atceras: Griles vīrs izglābis mani no bojāejas, mani slimu Grile atkopusi, laikam taču ari tāpat izglābusi man dzīvību… Kad Kipri- jonu bija piemeklējusi nediena, Grile viņam bija palīdzējusi. Kad nelaimē nokļuvusi Grile, viņš taisnojas, ka neko, itin neko viņai neesot apsolījis. Kā nu ne!… Viņa mājas nāk tuvāk. Nāk tuvāk diena, kad viņš pāries mājās un pagalmā viņu sagaidīs bērni un sieva… Vai viņi izskries?… Piecus gadus viņš nav bijis mājās. Un, jo tuvāk nāk mājas, jo stiprāk viņš no tām baidās. Viņš baidās pāriet tikai tāpēc, ka ved līdzi sievieti, — viņš baidās pāriet viens. Cik daudz pārgrozību šajos piecos gados noticis Līvzemē — lielā valstī! Tad vai gan mazums pārgrozību šajā pašā laikā nav varējis notikt vienā saimē, vienā ģimenītē, kurai trūkst tēva? Varbūt Kiprijonu pat sieva vairs negaida mājās, varbūt pat dēli viņa vārdu vairs nepiemin…

Cik izgudrēm Kiprijons taisnojas, ka nevar palīdzēt Grilei!… Apstākļi, kuri viņu attaisno, nav izgudroti, tie ir īsti un skarbi. Ne Radvilam, ne Sigismundam Augustam nevar pārmest necilvēciskus izdomājumus. Viņi itin neko nav melojuši: līvzemieši dzīvo trūkumā, mirst badā, iet bojā no ienaidnieka rokas — nē, Lietava nevar viņiem palīdzēt, ja tā to darīs, Lie- tava lauzīs pamiera līgumu ar krievu caru…

Kungs Dievs Tēvs, visu tēvu, visu dievu Tēvs!… Kāda piedraņķota ir Kiprijona dvēsele… Un viņš to sauc par atmodušos… Dvēsele nevar atmosties vienu reizi un uz visu mūžu. Lai tu būtu krietns un patiess cilvēks, 'tavai dvēselei jāatmostas atkal un atkal — katru dienu.

Kiprijonam sāk pietrūkt gaisa. Baznīciņa ir šaura… Nevar ne pakustēties: dziedošie vīri turpat apkārt tūdaļ sāk mest uz tevi bargus skatienus. Dziedāšanas laikā esi nebrīvs… Ir, ir sakars starp nevarēšanu pakustēties šajā mirkli un neziņu, kas notiek mājās, starp vīru dziedāšanu, sevis mierināšanu un Kiprijona domām: pats Dievs man palīdz, viņš uztic Rekem gādību par Grili…

Tvirbuts izelpo gaisu, sakož zobus un sāk spiesties cauri dziedošajiem vīriem uz durvju pusi — viņš spiežas nekaunīgi, darbodamies gan ar pleciem, gan elkoņiem, neskatās ne uz ko: ne uz vīru dusmīgo burkšķēšanu, ne uz dunkām sānos.

Laukā Kiprijonam kļūst vieglāk ap sirdi. Virs ārdurvīm deg spožs lukturis, tas apgaismo baznīciņas pelēko mūri un gluži kā apsudrabotos koku stumbrus. Koku galotnes rēgojas tumsā, augstāk par tām debesīs mirdz zvaigznes. Cik daudz gaisa, cik daudz svaiga gaisa!… Kiprijons aizrijas ar to, smok no spirgtuma pārbagātības… Nekur nav redzama neviena dzīva dvēsele, tikai aiz baznīciņas pakša dzirdama saruna, tur čalo sardzenieki… Cik daudz brīves!… Ja gribi — ej, ja gribi — skrej, ja gribi — krīti sniegā un vārties, un smejies, kliedz kā jucis…

Pa sniegu Kiprijons teciņiem aizgurkstina pāri baznīcas dārzam un pa šauru ieliņu starp mazām, tumšām mājiņām — nevienas uguntiņas logos, gluži kā mājiņas būtu izmirušas… Cilvēki ierāvušies tumsā, elpu aizturējuši, viņi gaida, ko šis viru daudzums, kas uzklupis viņu dzīvesvietai, darīs, kad pārstās dziedāt garīgās dziesmas… Ieliņa izbeidzas, un Kiprijona skatienam paveras ugunskuru izgaismots apsnidzis klajums ar melnām teltīm, izjūgtiem un pie ragavām piesietiem zirgiem, ar kuražām un sargvīriem te vienā, te otrā apmetnes malā…

Kiprijons atdara, plati atver vaļā kuražas durtiņas un ierāpjas iekšā. Klusums. Tumšs kā maisā.

— Grile, GrileL. — Tvirbuts pasauc un ar abām rokām gramstās kuražas tumsā. Klusu. Ne čiku. Varbūt Griles nav? Varbūt viņa aizbēgusi, izmantojusi izdevību un aizbēgusi? Nē… Kiprijona roka uztausta siltu apģērbu. Griles mugura, pleci, lakatā ietīta galva… Grile guļ kņūpus ar seju zvērādās un nekustas — var just, ka viņa pret visu vienaldzīga, ar visu samierinājusies…

—   Grile! — Tvirbuts sakustina viņas plecu. — Grile, vai Reke… vai Tīss šovakar ar tevi nav runājis? Vai viņš tev neko nav teicis?

Grile klusē, viņa pat nesatrūkstas.

—   Ja Reke griežas pie tevis… — Kiprijons iesāk atkal. — Neklausi viņam! Netici viņam! Vai tu dzirdi mani, Grile? Netici viņam!

Kiprijonam šķiet, ka Grile sakustējusies un nopūtusies, un viņš steidzas izteikt:

—   Tu nāksi man līdzi! Tu dzīvosi manā muižā. Tu varēsi atgriezties dzimtajā pusē, kad vien vēlēsies. Līvzemē dzīve ieies sliedēs, un tu varēsi atgriezties. Manā muižā tu būsi pavisam svabada… pavisam…

Grile iešņukstas, karsta gaisa strūkliņa no viņas iedveš Kiprijonam sejā. Šajā pašā mirklī Grile satver viņa roku, pievelk pie vēdera un ar visu augumu uzspiežas tai virsū. Grile raud, klusiņām, tik tikko dzirdami raud. Kiprijons aiztur elpu: Grile piekļauj viņa plaukstu pie sava kailā vēdera un patur. Tuk, tuk — ar visu plaukstu Kiprijons sajūt mazulīša kustēšanos…

Pamiris Tvirbuts sēž kuražas tumsā. Tuk, tuk — mazulītis… Sirdī — tuk, tuk…

Garām joņo karavānas ragavas, gaisā skan vezumnieku klaigas, plīkšķ pātagas, reižu reizēm iesprauslojas te viens, te otrs zirgs. Šodien Tīss fon der Reke brauc vaļējās ragavās, Kiprijons Tvirbuts jāj zirgā. Viņš trenc un trenc zirgu, tas apdzen karavānas ragavas. Apsteigt pirmās ragavas Tvir- butam neļauj sardzenieki: pa gabalu sāk uz viņu kliegt, lai atpaliekot, lai jājot kopā ar karavānu — atrauties nevienam nav brīv, to Vulfs aizliedzis. Kiprijons apstādina zirgu un gaida, kamēr ragavas aizslīdēs garām. Cik lēni, cik pamazītiņām tās slīd!… Tvirbuts deg nepacietībā. Viņš atkal uzšauj savam zirgam. Tagad viņš lēkšo uz pretējo pusi — pretim karavānai. Ieraudzījis tuvojamies pēdējās ragavas, viņš atkal apgriež zirgu… Apsteigdams pajūgu, kurā sēž Reke, viņš izdzird Tīsa balsi:

—   Neālējies! Tā tu saskriesi zirgu!…

Reke runā muļķības. Joņot, galvenais — joņot… Uz priekšu, atpakaļ, atkal uz priekšu —joņot, tikai joņot bez atelpas…

Tvirbuts pārvedīs Grili mājās, viņa dzemdēs bērniņu, un visi cilvēki domās, ka mazulīša tēvs ir Tvirbuts.

Viss ir tik vienkārši, viss ir gluži skaidrs.

Vakar Kiprijons klusi bija priecājies, ka nav apsolījis, ka nav apzvērējis Grilei aizvest viņu uz savu muižu, bet pēc brītiņa tieši to bija izdarījis — apsolījis. Kāpēc, kāpēc viņš vienu domā, bet otru dara?… Kāpēc viņš domā prātīgi, bet rīkojas kā puika?…

Par to, kas Tvirbutu gaida mājās, viņam jāsagatavojas uz ļaunāko: sieva domā, ka viņš gājis bojā, sieva viņu vairs negaida; dēli pat nepiemin viņa vārdu, par tēvu sauc citu vīrieti; viņa bijusī ģimene pat nedzīvo Širvju muižā; Kiprijonam vairs nav māju. Kur viņš dos pajumti Grilei? Kur pa- tversies viņš pats? Rietavā, mātes muižā?

Arī par vecāku muižu Rietavā viņam jādomā pats ļaunākais. Ir pagājuši pieci gadi. Tvirbutu muižas Rietavā vairs nav. Pirms pieciem gadiem māte bija sākusi septīto mūža desmitu… Šādā vecumā cilvēkam nodzīvot piecus gadus ir daudz… Vīra vairs nav, tas miris sen… Pazudis dēls — tas ir jauns trieciens… Vai to māte izt urējusi, vai viņa varējusi to izturēt?

Par visu, kas viņu Lietavā sagaida, Tvirbutam jādomā tikai no sliktās puses. Viņam jābūt sagatavotam izdzirdēt visdrausmīgāko ziņu. Māte mirusi… Par nemirstīgo vecomāti Alšieni parūpējies karvedis Svirgailis — pieņēmis pats vai arī iekārtojis labdarīgā klosterī… Tvirbutu veco muižu apdzīvo sveši cilvēki… Tvirbutu dzimtā vieta Rietavā izturējusi un nodzīvojusi vairāk nekā simt gadu — tā jau tas ir neticami ilgi. Kāpēc, kāpēc tai būtu jāiztur vēl simt gadu? Neviena paša, pat magnāta muiža tik ilgi neiztur, kāpēc Tvirbutu muižai būtu jāiztur? Nav vairs viņa muižas Rietavā. Tās mūžs ir galā. Kiprijonam atkal jāsāk viss no jauna — jāizrok bedres, jāuzmūrē pamati, jāuzslej sienas… jāuzbūvē jauna muiža. No kā? Par kādiem līdzekļiem? Ko — atkal jākalpo Lietavas augstmaņiem, jālien viņiem pakaļā, jāizpelnās viņu labvēlība, lai varētu dabūt lēņus?… Vai Tvirbuts atgriežas Lietavā, lai dzīvotu šādu dzīvi?… Vai gan šādas dzīves dēļ Kiprijons tik daudz pārcietis, vai tikai šādu dzīvi vien ir vērta viņa ciešanās atmodusies dvēsele?… Vai tikai tāpēc bez pūliņiem — tikai ar sirdi un nojautu — viņš iemācījies atšķirt patiesību no meliem, lai pēc tam atkal kļūtu kādam par notespuļķi?…

Nē! Nevienam par notespuļķi Tvirbuts vairs nebūs! Nekad.

Lai kādi pārsteigumi Tvirbutu varētu sagaidīt Lietavā, nekas viņu ne- izsitīs no sliedēm — nekāda mantas zaudēšana, neviena tuva cilvēka zaudējums viņu nesalauzīs. Ne jau atsēdēties muižas siltumā viņš atgriežas Lietavā. Patiesi — kas viņam šobrīd prātā, sakot vārdus: es atgriežos mājās?… Viņam ir prātā: es atgriežos, lai varētu strādāt kopā ar Mažvīdu, kopā ar Zablocki un Vilentu — gatavot un izdot lietaviešu grāmatas, pa visiem kopā varbūt viņi varētu pat pārcelt lietaviešu valodā Bībeli. Proti, Tvirbuts neaizkavēsies Lietavā, viņš dosies uz Prūsiju, uz Karaļaučiem, vēl nav zināms, uz kādu pilsētu, — viņš dosies turp, kur pašlaik dzīvo un strādā Mažvīds, viņa draugi un domubiedri.

Kiprijonam galvā domas gluži kā aizsalušas. Tās vairs neplūst. Vairs nedzenas cita pakaļ citai. Acis atkal skaidri redz ragavu ceļu sev priekšā… Katra ceļa sliede, katrs zirgābols, katrs salmiņš un sniega kunkulis tagad Kiprijonam krīt acīs… Auksts, atbaidošs skats. Īstenība. Kiprijons jūt, ka palēnām par gaistošu miglu, par neko pārvēršas itin viss, par ko viņš nupat tikai sapņojis. Domas un idejas, kuras viņš pārcilājis, viņam ir galvā, bet īstenībā acu priekšā — tikai sniegs, tikai ceļš sniegā: nav nekādu pierādījumu, ka patiesība ir tas, par ko tu, cilvēk, nupat esi sapņojis!…

Mažvīds!… Liela, skanīga krūze medum. Divkrāsainas — dzeltenas un melnas — ir krūzes suķes kuražā uz salmiem… Tvirbuta augumu pārslīd izbailes un sagrābj karstums. Par kādu gan nelieti spēj tapt sajēgu zaudējis cilvēks!… Nupat, jā, nupat Kiprijons domās bija apvainojis nodevībā sievu… Patēvam atdevis bērnus… Nomirdinājis māti… Nemirstīgo Alšieni iegrūdis labdarības klosterī… Domās viņš riebīgi un zaimojoši izdarījis visu, lai tikai Lietavā viņam vairs nebūtu māju, kurās viņš varētu atgriezties un pārvest Grili, Dieva jēriņu…

Notirpis, elpu aizturējis, Kiprijons no visa spēka iespiež piešus zirgam sānos, pletē lopu ar pātagu, dzen, cik tam kājas tur. Garām ņirbēdamas aizjoņo ragavas ar sienu, ar sakucušiem vīriem, ar kuražām — tā, aiz muguras paliek arī priekšējās ragavas, apsardzes jātnieki un Kernera bruņinieki — viņi bļauj un gatavi dzīties pakaļ… Arī viņi aizņirb, paliek aiz muguras… Tvirbuts labi dzird, ka sardzenieki kliegdami un draudēdami dzenas viņam pakaļ, tikai viņš pat nedomā apturēt zirgu: redz, cik brīnišķīga ataususī diena — uz ceļa ir Kiprijons Tvirbuts, pavisam, pavisam viens ir Tvirbuts uz ceļa, ko ņirbēdamas kapā zirga kājas… Kapā, kapā, kapā… Ausīs svelpj vējš… Cik ilgi par šādu auļošanu Tvirbuts tikai sapņojis!… Martīn, domās Kiprijons sauc, Martīn, viņš atkārto, Mažvīd, mans draugs, man vēl ir sirdsapziņa, man vēl ir — es lūdzu Dievu, lai dzīvu un veselu varu rast mājās māti, sievu un bērnus, es lūdzu Dievu, lai es varētu turēties pretim kārdinājumam Grili atstāt Rekem, lai man pietiktu drosmes paņemt viņu sev līdzi!… Es lūdzos Tevi, Kungs!… Palīdzi man!…

Nepanāk, sargvīri zirgos viņu nepanāk!…

10

Brēciens…

Cilvēka kliedziens tālumā…

Tvirbuts paver acis: teltī tumšs, trīsām izbailes noskrien pār augumu, itin kā Kiprijons gāztos tumšā, bezdibenīgā tukšumā.

Cilvēks tālumā kliedz no visa spēka un šausmās, nav šaubu, ka viņam draud nāves briesmas. Jo paniskāk nabaga cilvēks kliedz, jo bezspēcīgāk skan viņa balss — tā izraisa Tvirbuta sirdī drūmu priekšnojautu, ka vienā elpas vilcienā neviens nespēs aizdrāzties, neviens viņam nepalīdzēs: ir nakts, laukos dziļš sniegs…

No miega uztrūkstas Reke. Ne vārda neteicis, viņš drudžaini čamdās ar rokām pa tumsu, nobrauka Tvirbutam pār plecu un seju, acīm redzami meklē kažoku un zābakus. Kā — vai komandors tomēr ir karavīrs un apņēmīgs vīrs?… Piepeši Kiprijonam iekņudas sirdī: GrileL. Viņam pasprūk:

—   Tīs, kas tur kliedz — vīrietis vai sieviete? Vai tev neliekas…

—   Piecu jūdžu aplokā sievietes šeit nav! — Reke atcērt, tad nolamājas — viņš jau apvilcies kažoku un knibina vaļā saites, ar kurām aizraukta ieeja teltī.

—   Grile… — Tvirbuts nespēj apvaldīt izbailes.

—   Muļķis!… — Reke nospļaujas. — Grilei nav balss! Bāz kauc vai āliņģī — ne skaņu viņa neizdos…

Ar prātu Kiprijons nespēj aptvert, kas Grilei varējis notikt, kāpēc un kā viņa varējusi nokļūt tik tālu no apmetnes. Bet sirds viņam stingst ledū: Grile pašlaik uz grūtām kājām, Grile jūtas par nastu gan Kiprijonam, gan Rekem — par nastu viņa negrib būt, negrib…

Tīss atmet vaļā telti un izlien laukā, un pa vaļēju eju līdz ar aukstumu iekšā sāk ieplesties bālganā sniega gaisma. Garām pajāj kāds ar lāpu rokā. Apmetnē aug augumā kņada: izbiedēti sprauslā zirgi, sakliedzas vīri un prasa cits citam, kas noticis, zem skrejošām kājām gurkst sniegs — soļi tuvojas teltij no kreisās puses un attālinās — uz labo pusi… Ko vīri redz? Kurp viņi skrien?

Sadabūjis rokā kažoku, Kiprijons izlien no telts. Nē, vīri neskrien visi uz vienu pusi — viņi skraida un šaudās ugunskuru gaismā kā sakaitinātas skudras, tālu nost — tumsā — viņi neaizklīst: pietrūkst drosmes…

Kiprijons pat nemana, ka aizkļuvis pie kuražas, kurā nakšņojusi Grile. Līdz jozmenim pa durtiņām iesvempies un Griles kāju sataustījis, kulbas tumsā viņš saka:

—   Grile, nebaidies, tas esmu es! — Vienā mirklī viņš noģiež: — Kāds iekritis āliņģī… Tūdaļ Reke dabūs zināt…

Viņš izvelk galvu no kuražas, aizsit durtiņas, lai nesaiet iekšā aukstums, un tikai tagad uzvelk mugurā kažoku. Visās malās vīd vīru kustīgās ēnas, čirkst zem kājām sniegs, skan aizsmakušas, izbiedētas balsis. Paniski skraidošo vīru jezgā atrodas jau arī tādi, kuri noprot darāmo — skanīgas un dusmīgas balsis kliedz, kaut ko skaidro citiem, kaut kur liek steigties… Un tā apmetnē panika tikai palielinās.

—   Es esmu te, Grile, es esmu te — pie durvīm! — Tvirbuts skaļi atkārto. Vai varbūt kliedzieni tālumā jau apklusuši? Klausies vai neklausies — saprast nevar. Gaiss sprēgā no šeit pat klaigājošo vīru balsīm. Ainas acu priekšā mainās ik mirkli: Tvirbutam tieši pie deguna iznirst cilvēki un zirgi un tūdaļ nozūd, gluži vai izkūst gaisā. Pa gabaliņu, pie ugunskuriem, vīri ņudzinās kā odi: steigšus, kā pagadās, galvā uzšļebinātas un uzmauktas cepures, sarkanas, atbaidošas sejas, pavērtas melnē mutes — katra kaut ko saka, brēc, skaidro citiem… Apmetnes malā noblīkšķ vientuļš šāviens… Vīri, kuri ecējušies pie ugunskura, pietupstas, apraujas un baiļpilni skatās visapkārt…

—   Es esmu te, es esmu te! — Tvirbuts atkārto, joprojām stāvēdams pie kuražas durtiņām. Kur ir Reke? Ko šajā murdulī dara Reke? Vai skaidro un pavēl citiem, kas jādara?

Pie ugunskura sirmā zirgā piejāj Konrāds Akens, nometnes virsnieks, ar lāpām rokā viņu pavada bruņukalpi.

—   Teltīs! Visi teltīs, pa kulbām! — Ākens kliedz. — Gulēt! Visiem gulēt!…

Izbiedējušies un iekaisušie vīri metas un drūzmējas pie Ākena zirga, viņi cits caur citu sauc:

—   Stāsti, kas noticis!

—   Vai uzbrūk krievi, saki, vai krievi?

—   Kur ir Fišhauzens? Kur ir Kerners? Kur ir Vulfs? Kur, sasper jods, mūsu komandieri, mūsu sargvīri?!

—   Ā-ā-ā! Viņi ir Himmelshofā! Viņi krāc aizkrāsnē!

—   Teltīs! Visi kulbās! — Akens pārrēc vīru balsis. — Ja celsiet paniku, es cirtīšu ar zobenu un šaušu! Gulēt, visiem gulēt!…

Kiprijons iesprūk kuražā, saraujas un tumsā apsēžas blakus Grilei.

—   Nebaidies! — viņš saka viņai. — Cilvēks iekritis āliņģī… Viņu izvilks.

Varbūt patiesi kāds iekritis āliņģī? Varbūt nabaga cilvēks tāpat vien nomaldījies? Varbūt piedzēries, notērējis prātu?… Līvzcme, Līvzeme… Nakts vidū viens nabaga cilvēks iekliedzies — drosmīgi vīri zaudējuši galvu… Baidās, visi baidās… Visi ir modrīgi… Droši vien vezumnieku viri nekad cieši neaizmieg… Visi caurmidzī klausās… Visiem šķiet, ka kuru katru brīdi var uzklupt krusts un bēdas… Vai tukšas, vai gan tik tukšas ir viņu bailes? Tieši uz rītiem no Himmelshofas, kā deguns rāda, atrodas krievu zemes, izdaudzinātā Ostrava… Cik tāls ir ceļš no Himmelshofas līdz Ostravai? Trīspadsmit četrpadsmit jūdžu — vairāk nebūs… Ar ragavām — divu dienu brauciens… Nemaz nevajag divu dienu… Ko tur runāt, krievi zina, ka līvzemieši cieš badu, ka pārtika palikusi viņu nopostītajos cietokšņos… Varbūt krievu spiegi slaistās gar mežmalām? Varbūt viņi vakar redzējuši, ka Vulfa vīri Hummelshofā krauj pārtiku ragavās? Nu, un naktī sacēluši troksni — līvzemieši nobīsies, uz pārējiem viņu nopostītajiem cietokšņiem vairs neuzdrīkstēsies braukt… Tukša šāda minēšana! Viens Dievs zina, kā ir patiesībā…

Liekas, Grile nav ne pakustējusies, ne drēbes sačaukstinājusi, bet nu jau viņa tur Kiprijona roku, abām plaukstām saspiedusi. Tā viņai drošāk… Tvirbuts skumji pasmaida: vai pamodies, vai šobrīd kustas mazulītis Gri- lei zem sirds? vai šo jezgu apmetnē jūt arī viņš? vai arī viņam sirsniņa bailēs trīs? Kungs Dievs, kādā gan pasaulē viņam jāierodas, kā viņš tajā dzīvos… Kur viņš dzīvos — kādā zemē, kādā paspārnē?…

Tvirbuts paspiež Griles roku un iečukstas:

—   Vai tu dzirdi?… Vīri jau nomierinās… Tūlīt apmetnē atkal būs klusums… Guli, tavs Pilīps grib gulēt…

Grile palaiž viņa roku un saraucas čokurā.

Patiešām ļembasts apmetnē stājas. Cilvēks tālumā vairs nekliedz — vai tomēr vīri viņam palīdzējuši? vai arī pats ticis laukā no nelaimes? vai… miris?…

Dievs, palīdzi šim nabaga cilvēkam!…

—   Guli! — Tvirbuts atkal pačukst Grilei. — Arī es jau guļu…

Kiprijons nokar galvu uz krūtīm un aizver acis, kaut arī nav cerību, ka

viņš varēs iemigt. Acīs plaiksnās nupat redzētās jezgas ainas. Pārbiedētās, izvalbītās zirgu acis, sarkanās ugunskuru gaismas apspīdētās vīru sejas, zvaigžņotās debesis un lāpas nakts tālē… Kiprijons paver acis un raugās kulbas tumsā. Ainas acu priekšā izzūd. Kā tad tā?… Viņš labi atceras: šonakt debesis apmākušās, tajās nebija ieraugāma neviena zvaigznīte, augstu pāri galvai melnēja tāda pati akla tumsa kā tālumā virs zemes… Zvaigžņotā debess — vai gan tas ir kaut kas tik sevišķs? Tagad, kad kuražā Kiprijons atceras murduļa ainas, zvaigznes debesīs viņš atsaucis atmiņā no senāk, no daudzreiz mūžā redzētajām skaidrajām naktīm…

Kurš zina, kas vislīvzemiskākais bijis šajās nakts ainās, kuras Kiprijons nupat tikai skatījis!… Pēdējā pusgadā daudz nakšu viņš pavadījis nomodā, acis neatvēris. Daudzas no tām, šīm tumšajām, viņš pārlaidis mežā un pavadījis ceļā pa klaju lauku, ielīdis tukšās lauku sētās, Koluveres pilī, atvadīdamies no dzīves, un Kullamas pilī, gulšņādams un neko nedarīdams… Tikai līdz šim viņam nevienu nakti nebija ienācis prātā nosaukt par līvzemisku… Nē, ne jau vīru jezgošanās, ne jau paniskā izturēšanās tas svarīgākais. Tieši trokšņainajai ņudzoņai piemitis gadījuma raksturs, kas neizsaka Līvzemes nakšu būtību…

Klusums. Absolūts klusums. Melna tumsa. Ledains vējš. Tālumā lāpu ugunis cauri tumsai kustas nezin no kurienes un nezin uz kurieni… Lāpu ugunis tālumā un no seniem laikiem atmiņā palikušās zvaigznes debesīs — raugi, kas padara šo nakti līvzemisku!…

Kiprijons paslej uz krūtīm nokārto galvu un ieklausās. Sniega gurksti zem kājām vairs nav dzirdami, neviens neskraida, nestaigā un nejādelē, vienīgi vīru balsis vēl joprojām nenokļūst, tās ieskanas te vienā, te citā pusē — gluži kā mežā sasauktos nomaldījušies. Kiprijonam sažņaudz sirdi izbailes: ja vezumnieku vīri nomanītu, ka viņš kulbā pavada laiku kopā ar sievieti, apmetnē — nav vārdam vietas! — atkal izceltos jampadracis. Laikam jau vīri nenorimtos tik ilgi, līdz Kerners nebūtu izpildījis solījumu — applaucējis Grili ar vārošu ūdeni un iztriecis aukstajos sniega laukos…

— Grile! — rūgtuma pilns, Kiprijons iečukstas. — Es vairs nedrīkstu palikt kopā ar tevi…

Grile pat nepakustas, un Tvirbuts, pieliecies viņai pie galvas, brītiņu elpo tieši sejā.

—   Grile, vai tu guli? — viņš iečukstas atkal. Elpu aizturējis, viņš ieklausās. Savilkusies kamoliņā, Grile pat nepakustas. — Vīri pierimuši… Nometnē pavisam mierīgi… Es vairs nevaru atrasties pie tevis… — Brītiņu klusējis, viņš piebilst: — Mums abiem tas var slikti beigties.

Griles elpa sāk raustīties. Varbūt saaukstējies un pamodies viņas mazulītis, varbūt viņš sācis grozīties mātes miesās? Kiprijonam iesūrstas sirds, ka arī viņa zēni aug nemierīgi, bailīgi un nevienam neuzticēdamies. Kad Ieva viņus gaidīja, Kiprijons viņai līdzās bija atradies maz dienu un nakšu — aizvien Viļņā, aizvien ceļā… Nav mierīga sieviete ar bērnu zem sirds, nav mierīgs briestošais auglis, ja blakus nav tēva… Baigs žēlums aizžņaudz Tvirbutam rīkli, un Kiprijons sakārto zvērādas, ar kurām Grile apsegusies, ar to malām apspraudi viņas kājas. Viņš sastingst. Ieklausās. Paver kulbas durtiņas. Tālā ugunskura blāvajā gaismā raibuļo takas sniegs: cilvēku pēdās ēnas sagūlušas pelēcīgas un neskaidras, zirgu kāju dziļajās miņās — tumšas un melnas… Nekur nav redzama neviena dzīva dvēsele, un Kiprijons izlec 110 kuražas, aizcērt durtiņas un, atpakaļ neskatīdamies, rikšiem steidzas uz savas telts pusi. Zem kājām neierasti spalgi gurkst sniegs. Skrienot garām teltīm, saklausāmas vīru apslāpētās balsis, kurām, liekas, vajadzētu palikt aiz muguras un attālināties, bet notiek pretēji: balsis neatpaliek, tās dzenas pakaļ, aiz muguras to kļūst arvien vairāk… Un skan tās arvien skaļāk un skaļāk… Cik stipri gan izdresētas Tvirbuta baiļu sajūtas!… Cik viņš modrs un straujš, cik nasks uz prāta aptumšošanos…

Ieskrējis savā teltī, Kiprijons sastingst un ieklausās. Aklajā telts tumsā nav dzirdams ne skrapsts. Auksts.

—   Tīs!… Vai tu jau te, Tīs?

Klusums. No siltuma, kādu reizēm uzdveš aizmidzis cilvēks, nav sajūtama ne pūsmiņa.

Četrrāpus Kiprijons aizlien uz telts malu un satausta tukšo, auksto un sajaukto Tīsa guļvietu. Reke vēl nav atgriezis. Nepaguvušas noplakt, Kiprijonam krūtīs atkal sāk augt bailes. No galvas līdz kājām Tvirbutam pārskrien aukstums, un viņš steigšus, kā slēpdamies no kaut kā dzīva un plēsīga, icraušas savā guļvietā, apberas un noklājas ar sienu un uzrauj pāri galvai kažokus. Pieslāpētās vīru balsis, satraukti čuksti, kuri saklausīti, skrienot garām teltīm, atkal atskan Kiprijonam ausīs — tie čauksti- nās un čabinās telts tumsā, lien zem kažoka un modina krūtīs šausmas. Kāpēc tas cilvēks tālumā kliedzis? Kas viņam bija noticis? Kur ir Reke? Kāpēc viņš nav paklausījis Ākena pavēlei un atgriezies teltī? Ar pēkšņu rokas grābienu Kiprijons norauj no galvas kažoku un ieklausās. Vīru balsis patiešām labi dzirdamas, tās atlido no tuvākajām teltīm. Neviens, neviens pats apmetnē vēl nav nomierinājies, neviens vēl neguļ. Kur nu!… Salīduši teltīs un kulbās, vīri čukstas, strīdas un min, kas un kāpēc kliedzis, atsauc atmiņā un stāsta šaušalīgus notikumus, kādus ikviens mūžā piedzīvojis atliku likām… Arī Kiprijonam acu priekšā sāk ņirbēt ainas, kuras laikam viņš nekad neaizmirsīs. "Vīri! Vīri! Nekrītiet panikā, vīri!" šausmu pārņemts, Koluveres cietoksnī kliedz dāņu karakalps. "īsti karotāji nedeg! Nedeg! Viņi zaigo pelnu čupā kā zelta gabali!…" Grile pārkaras pār ozola zaru, ieķeras virvē, lec lejā, virve notrūkst, un abu cilvēku — Griles un viņas pakārtā vīra — augumi nobūkšķ pret zemi. Pa celiņu vējš aizdzen putekļu stabu… Dann, dann — tālumā dobji skan zvans… Un tur jau divi pusaudži mijkrēšļa baisajā mežā cērt kokus krustiem… To visu Kiprijons pieredzējis un pārdzīvojis nesen, dzīves pēdējos mēnešos, bet atmiņa, šo ainu pamodināta, tagad traucas no ainas pie ainas arvien tālāk un tālāk pagātnē — uz jaunību, uz bērnību un uz mazuļa pirmajiem pieredzējumiem. Un savādi: viņš nevar pateikt, kad ar netaisnību sadūries pirmo reizi, — pat bērnības atmiņās nav netaisnības, kuru varētu nosaukt par mūžā pirmo…

Kiprijonam bija varbūt četri, varbūt pieci gadi, kad viņš kopā ar vagaru Motieju Budģinu un vairākiem zemniekiem bija aizbraucis dziļi mežā un pirmo reizi ieraudzījis seno laiku gāzumu — aizsprostu, grāvi, piegāztu pilnu ar nokaltušiem kokiem, kuriem smaili apcirsti zari. Vagars un zemnieki paņēma no ratiem cirvjus un ķērās pie darba. Cauri gāzumam viņi stigoja ceļu no Rietavas uz Veiviržēniem. Krāvuma aina sajūsmināja Kiprijonu. Skats viņam likās brīnišķīgs, debešķīgs! Cik tālu sniedzās skatiens, smailie, nomizojušies koku zari slējās kā sukas sari un draudīgi spīdēja saulē. Kad, starp zariem un saknēm lodādams, viņš kāpa lejup grāvī, zem koku gūzmas gaiss kļuva arvien tumšāks un drēgnāks, degunā arvien skarbāk sitās trūdu, čūsku indes un elles sēra dvaka… Klaigādams un rotaļādamies Kiprijons nokāpa gandrīz vai līdz pašam aizsprosta dibenam. Kad starp koku stumbriem, zaru un sakņu mučku- ļiem virs galvas vairs nevarēja saredzēt ne debesis, ne sauli, kad visapkārt metās krēslains, Kiprs pēkšņi aprāvās un, arvien stiprāk stingdams, sāka skatīties apkārt. Viņš bija nokļuvis tumšajā, mitrajā un dzestrajā spoku pasaulē. Koku sausokņi sazarojās, iepletās un sapinās, samudžinādamies neredzētos un nepazīstamos — kā no viņas pasaules — baismonīgos ķēmos. Kipru sagrāba sirdi žņaudzošas bailes, ka no šī velnu midzeņa viņš nekad vairs neizķepurosies laukā — ko šeit runāt par bēgšanu, šeit nevienu soli nevarēja ātri paspert uz priekšu: augumu durstīja asie zari, ceļu aizšķērsoja glumi un slideni sakņu režģi. Uz kuru pusi ir Budģins un viņa rati? Uz kuru pusi mājas? Ar Kipra acīm sāka skatīties vienīgi bailes, tās uzblīda lielas, visu aptverošas un visu redzošas — satumsumā, ķēmis- kajā gāzuma mučkulī sāka rēgoties nespodri krustnešu apmetņi, aukstā zaigā iemirdzējās viņu bruņucepures un sejsegi… Bruņas un vairogus šķindinādami, ar zobeniem koku zarus kapādami, krustneši cauri aizsprostam lauzās arvien tuvāk Kiprijonam… Viņš sāka kliegt…

Toreiz Tvirbuts vēl bija bērns. Viņš būtu varējis atcerēties mammu, mājas, savu mīļo suni un pirmos sapņus… Bet viņš bija atcerējies krustnešu uzplūdus… Piedzimst cilvēks, un tavi vecvecāki, tavi vecāki tev tūdaļ sāk stāstīt, cik netaisnīga bijusi pasaule, kamēr tevis tajā vēl nav bijis, — tavā atmiņā netaisnībai nav sākuma, tā izmelnē laukā no drūmās senatnes, pavada tevi ikkatrā solī, plosa tev sirdi šajā mirklī un plosīs rīt un parīt…

Bet — kas tas? Necaurredzamajā telts tumsā nespodri blāvo Ievas seja, skumjajā gaismā tik tikko iegailējas viņas acis, kuras raugās nemirkšķinādamas, un kustas — varbūt skaita lūgšanu? — valgās, viegli pavērtās lūpas. Ievas, nu jā, Ievas seja, bet to ieskauj viņas mātes baltā, apaļā un kruzuļotā apkakle, zvērādu pelerīne un smailā cepurīte ar greznu spalvu…

Ko tas varētu nozīmēt? Ieva nekad nav tērpusies grezni, vienmēr viņai bijusi derdzīga mātes tukšā uzpūtība… Kāpēc Tvirbuta atmiņa izgudrojusi nebijušas lietas, kuras aizskar un pazemo Ievu? Kiprijons purina galvu, ātri, ātri mirkšķina acis un atkal uzrauj pār galvu kažoku, tomēr Ievas tēls, sajaucies ar Dvarčūnienes tēlu, nepagaist no acīm: tagad jau viņš redz Ievu visā augumā, un Ievai mugurā viņas nelaiķes mātes kleita — melna, krokota, dārgās mežģīnēs margojoša… Prom, prom, atmiņas, pat jūs esat nežēlīgas un nepatiesas, sliekušās nopulgot cilvēkus un par viņiem ņirgāties!… Negūs virsroku, Ievā nekad negūs virsroku māte, viņa no tās nav mantojusi alkatību un tukšo vīzdegunību… Ieva nekad nenoniecinās Kiprijonu, neatgrūdīs viņu un neaizmirsīs…

Tomēr parādība neizzūd. Ievas skumjā seja tuvojas un kļūst lielāka — arvien baltāka tumsā saredzama viņas apaļā, kruzuļotā apkakle, arvien spilgtāk visās varavīksnes krāsās laistās spalva pār viņas cepurīti…

"Pie velna! Prom! Lai mani sasper pērkons!…" domās Kiprijons klusi lādas, tomēr bezspēcīgs niknums krūtīs aug augumā un nu jau izlaužas caur sakostajiem zobiem skalā sēcienā: — Es esmu neģēlis! Plānprātiņš! Nelaimīgs nelga!…

Nīzdams pats sevi, Tvirbuts aizsviež prom kažoku, nosper nost apmetni, pīdamies tā stērbelēs, viņš rāpjas pie telts atveres un izbāž laukā galvu: atkal iezaigojas acīs tālā ugunskura blāvi apgaismotais sniegs un ieņirbas pēdu ēnas tajā… Ievas tēls pagaist no acīm. Taka starp teltīm ir tukša. Debesis ir tumšas. Kur ir Reke? Kāpēc viņš nenāk atpakaļ? Kas ar viņu noticis?

Bruņukalps iebāž galvu teltī un nočērkst, lai Tvirbuts izejot ārā — ar viņu vēloties parunāties nometnes virsnieks Ākens. Bruņukalps atliecas, ar vienu roku paceļ tūbu, kura aizsedz telts ieeju, un tur to paceltu. Kiprijons guļvietā sametas tupus, pieliecas un, elpu aizturējis, skatās laukā pa telts atveri: austošās saules staros dzirkst sniegs, sārtenā atspīdumā laistās četru vīru zābaki — Ākena un trīs bruņukalpu zābaki. Kur ir Reke?

Tvirbuts četrrāpus lien uz priekšu un, sliedamies stāvus, iztuntuļo ārā. Caur pieri viņš skatās uz Ākcnu — apjucis, neko nesaprazdams. Ākens blenž uz viņu samiedzies, vērīgi, galvu viegli pieliecis. Acu modrums un satrauktais spīdums nodod, ka Ākenam šis mirklis ir neparasts un sevišķs. Liekas, viņš pat aizmirsis, ka nometnē pilda svarīgus pienākumus: kažoks pasists vaļā, stāvā, ar spalvām izrotātā cepure atbīdīta pakausī 1111 noslīdējusi uz sāniem… Akens jau vairākas reizes paver muti un neko nepasaka: cilvēks Ākens traucas ko teikt, varas pārstāvis Ākens aizvien viņam aizbāž muti. Beidzot viņam ienāk prātā, ka šādos gadījumos obligāti pasakāmi tādi vārdi, ar kuriem noslēpums netiek izpausts un nolūki netiek darīti zināmi.

—   Ieroča jums nav? — Ākens pārlaiž Tvirbutam skatienu no galvas līdz kājām, un divi sargvīri sāk iztaustīt Kiprijona apģērbu. — Skutekļa, naža vai durkļa — nav?

Zem kažoka sargvīri uztausta Šveinihena dāvināto kulīti un izvelk to laukā. Kulītes audums atzaigojas saulē ar tumši zilu — gluži kā metālisku — spīdumu.

—    Kas tas ir? — Ākens jautā.

—   Dāvana! — Tvirbuts uzsmaida patīkamu smaidu. — Komandora Šveinihena dāvana Ziemsvētkos.

Izbrīnīti, mazliet izsmējīgi Ākens cieši paveras Tvirbutam acīs.

—   Kā — lietavieši svin Ziemsvētkus? Viņi atzīst Jēzu Kristu, nevainīgo ieņemšanu un tā tālāk? — Ar sevišķu uzsvaru Ākens izrunā vārdu nevainīgo.

—   Nūja, lietavieši nav Dieva izredzētie, tā ir taisnība, taču tiesības atzīt nav tikai izredzēto privilēģija. Dievs ir visiem Dievs, — Tvirbuts saka, un Ākens jautā atkal:

—   Kā — arī lietavieši cits citam dod dāvanas Ziemsvētkos? Interesanti, ko viņi uzskata par uzteicamu dāvanu? Dārgakmeņus? Linsēklas? Zalkšu veco ādu?

—   Ziedošas ievas zariņu!

Tvirbuts zina, ka viņa atbildes stāvokli ne uzlabos, ne pasliktinās, un viņš neslēpj, ka viņam piemīt pašcieņas jūtas, jo vairāk tāpēc, ka ziedošo ievas zariņu, kuru viņam bija atņēmuši Koluveres dumpinieki, viņš patiešām neaizmirsīs un neizmetīs no sirds — tas vairs nestāv viņa varā.

Sargvīri sāk smieties, ķiķinādams viens Ākenam saka:

—    Laba dāvana — nav jāmaksā no savas kabatas!

—    Iedomājieties tikai — Lietavā ievas zied Ziemsvētkos! — izmet otrs.

Sargvīru vārdus Ākens palaiž gar ausīm un skarbā balsī vēršas pie

Tvirbuta:

—   Vai šobrīd jūs varēsiet runāties ar kungu Vulfu? Vai par saviem vārdiem jūs atbildēsiet? — Tvirbuts klusē, un Ākens jautājumu precizē: — Vii jūs esat vesels? Par galvassāpēm, sirds vājumu vai nāves bailēm jūs nesūdzaties?

Tagad Kiprijonam pielec: Vulfs, Ākens un pārējie karavānas priekšnieki jau zina, kāds Tvirbuts viņš ir; naktī Reke teltī nav atgriezies, un viņi visu zina; Ākens deg nepacietībā parunāties ar bojāgājušu un apbedītu cilvēku — kad Tvirbutu aizvedis pie Vulfa, Ākenam vairs nebūs izdevības uzjautrināties ar mistisku sarunu. Rūgti, mazliet žēli Kiprijons pasmaida.

—   Nē, ne par kādām sāpēm nesūdzos, ja nu vienīgi par to, ka veltīgi aizskrien laiks…

Ākens saslejas, sataisa priesterisku skatienu un pavērš to pret rītiem.

—   Tur, paskatieties, aust saule! Vai jūs domājat — veltīgi?

—   Ar sauli te nav nekāda sakara…

Pēkšņi Ākens sāk cieši vērties Tvirbutā.

—   Nekāda sakara? Pat tad, ja tā jums ataust pēdējo reizi?

Ākena acis ir caururbjošas un nemiera pārpilnas.

—    Pat ja… Pat tad, ja…

Kiprijons vairs nevēlas sastapties ar Ākena acīm, viņš gausi pavērš skatienu uz taku starp teltīm, ar to itin kā sardzeniekiem teikdams, ka viņš noilgojies iet, iet un iet… Teltīs rosība, aizsmakušām, apslāpētām balsīm murduļo vīri, pabāž laukā kailās, sapinkājušās galvas un nemierīgi skatās apkārt — nu jā, viņiem joprojām aizliegts līst ārā no teltīm. Sargvīri pusbalsī smejas.

—   Šī saule viņam vairs nesilda, viņam spīd cita — melnā pekles saule!…

—   Nāciet man līdzi! — Ākens uzbrēc un aizsoļo pa taku starp teltīm, atpakaļ neskatīdamies.

Bruņukalpu pavadīts, Tvirbuts seko viņam iepakaļ. Viņš dzird, ka nometnes virsnieks sašutis burkšķ un lamājas:

—   Ziedoša ieva!… Ziedu putenis!… Drazām piestūķēta dvēsele!

No abām takas pusēm tumšajos telšu caurumos pavīd vīru sejas. Te viens, te otrs vedējs uzsauc:

—    Ko — tas bija viņš, kas naktī bļāva?

—    Ko viņš izdarījis, ko, velns lai parauj?!

—   Tādam jānorauj galva!

No meža iznirst saule un paliek stāvam dzidrajās debesīs. Izbailes sa- ļoga Kiprijonam kājas. Strauji grozīdams galvu, Kiprijons skatās apkārt. Nūja, viņš atkal ilgi vairs neredzēs šos plašos, saulē dzirkstošos sniega laukus, atkal ilgi neredzēs… Kungs Dievs Tēvs, visu tēvu Tēvs, man arī ir bērni, man ir bērni, Dievs!…

Drīz viņi pienāk pie liela, liesmojoša sārta, ap kuru drūzmējas desmitiem bruņinieku. Viņu pulkā pavīd vezumnieku atbildīgā Dīca un apsardzes priekšnieka Kernera greznās cepures. Vīri bez teikšanas dod ceļu Ākenam un tiem, kuri nāk aiz viņa. Sprauga, kura pavērusies caur cilvēku pūli, ved pie sārta. Trīs soļus no sārta saliekamā koka krēslā sēž ducīgs, kažokā ģērbies vīrs, galvā viņam uzlikta milzīga zvērādas cepure, kura nosedz pieri, šļūk uz ausīm, uz vaigiem un kažokādas apkakles. Vulfs, Tvirbuta priekšā — Vulfs: sarkana bārdiņa, īsas ūsiņas, stūraina, labi barota seja — tajā nav saskatāma neviena krunciņa… Vulfam no abām pusēm stāv abats iaspers, Mālbergs, Fišhauzens… Apgājis apkārt Fišhauzenam, Akens nostājas Vulfam aiz muguras, pieliecas, liek Šveinihena kulīti Vulfam klēpī — uz kažoka priekšas — un kaut ko saka vadonim ausī. Vulfs ar diviem pirkstiem parausta aukliņu, atraisa kulīti un skatās iekšā. Viņš nošņācās, pagroza degunu un ciet vairs neaizsien — žņaugšus aizžņaudz kulītes galu. Ko — vai viņa acis sastapušās ar nedzīvajām zaķa acīm? Vai tās viņu samulsinājušas? Izbiedējušas?

Vulfs pārlaiž skatienu pie sārta sanākušajiem vīriem un skaļi saka:

—   Saule nekad nespīd veltīgi, kungi! — Viņa balss ir nospiesta, bēdīga un pilna rūgtuma, līgi viņš noskatās abatam Jasperam sejā — atpakaļ atgāzies un tuklo, baltum balto ķinni atsedzis. Viņš atkārto: — Tā nespīd veltīgi, vai ne, garīgais tēvs?

Abats Jaspers itin kā nedzird, ko Vulfs saka. Viņš pat neskatās uz Vulfu. Viņa actiņas iebelztas Tvirbutā. Šaurā, garā seja un stateniskās rievas sejā gluži kā izkaltas akmenī.

Nesagaidījis abata apstiprinājumu, Vulfs nolaiž galvu, nesteidzīgi saklāj uz ceļgaliem kažoka malas, lēnām pieceļas, iet pie Tvirbuta, apmet viņam loku un apstājas aci pret aci, un Kiprijonam iešaujas galvā: šo seju nevar paturēt prātā, to nav iespējams paturēt prātā, tajā nav neviena atmiņā paliekoša vaibsta — apaļa, pilnīgi apaļa, gluda, sarkana, jā, sarkana bārda, šādu bārdu audzē simtiem vīru gan Kuresārē, gan Rīgā, gan Viļņā, gan Karaļaučos: vispārējā sarkanā bārda — pūli ieraudzīta, tā nepačukstēs priekšā, ka iet Vulfs, tieši — Vulfs…

Pa šo laiku Vulfs atkal apsēdies krēslā un salicis rokas uz ceļiem. Rokās nav cimdu. Pirksti salst — tie sažņaudz Šveinihena kulīti un atkal palaiž vaļā. Mazām ačtelēm skatīdamies uz Tvirbutu, Vulfs ierunājās:

—   Godātais, vispirms es paskaidrošu, kāpēc esmu izrādījis ziņkāri par tevi. Tas notika pirms trim dienām… Šajā dienā tu jāji zirga mugurā. Tu apdzini mūsu karavānu un kā simt velnu aizauļoji pa ceļu gluži viens. Gluži viens — kā simt velnu! Un es pajautāju cilvēkiem, kuri mani pavadīja: kas ir šis drosmīgais vīrs? Man atbildēja: Tvirbuts… Es apstulbu: Tvirbuts ir augšāmcēlies!… Raugi, tieši tad es nolēmu: katrā ziņā paskatīšos uz šo drosmīgo vīru tuvumā… katrā ziņā… katrā ziņā…

Vulfs apklust un nekustēdamies, mazliet ierāvies kažokā, blenž uz Kiprijonu. Tvirbuts neiztur skatienu un ar acīm sāk pārskriet ap Vulfu stāvošo vīru sejām. Nē, Rekes seja starp tām nav redzama. Varbūt Vulfs saņēmis ciet arī Reki?

Vulfs ierunājas atkal:

—        Godātais, atklāti, neko neslēpdams, pastāsti mums: kas tu esi, kad tu kriti, kad un kur biji apglabāts, kad no miroņiem augšāmcēlies — taču ne Lieldienu rītā, ne jau Dieva stundā, vai pareizi?…

Nesteidzīgi, bet arī nešaubīdamies Tvirbuts atbild:

—   Es esmu Tvirbuts, lietavietis, Dobeles komandora Rekes algotnis rotmistrs. Viņam es kalpoju otro gadu. Ievainots esmu tikai vienu reizi — pie Koluveres, zemliku mēnesī…

Vulfs nokar uz krūtīm galvu, paslej elkoņos saliektās rokas, vienā, saules apspīdēta, iezaigojas Šveinihena kulīte — tumši zila, gluži kā no metāla. Tvirbuts apraujas. Vulfs nolaiž rokas, atkal pamet skatienu uz Kiprijonu, vairākkārt paloka galvu, pateikdamies par to, ka viņš apklusis. Visi stāv gluži kā pamiruši. Klusums. Dzirdama tikai sārta liesmu dūkoņa un vienaldzīgā sprakstoņa. Piepeši Vulfam 110 aizmugures iznāk Fišhauzens, gurkstošiem soļiem tuvojas Tvirbutam un saka:

—   Tu esi drosmīgs vīrs — ne velti laikam nēsā līdzi zaķa smadzeņ- podu. Draudzīgs vīrs. Tu mums pateici to, par ko ar komandoru Reki biji vienojies stāstīt.

—    Dienesta līgumu ar Reki es noslēdzu pērn…

Kiprijons pats brīnās, ka viņa balss tik mierīga, — viņš pārvarējis bailes, viņš ir pārvarējis!… Bet Fišhauzens viņam vairs neļauj runāt, nostājies tieši pretim, skatīdamies no apakšas uz augšu — Kiprijonam acīs, viņš runā pats:

—   Mīļais, mēs varmācīgi neuzspiežam, lai tu izdod draugu! Mēs, bruņinieki, nodevību uzskatām par vislielāko grēku. Tas, kurš nodod draugu, nav vairs cilvēka vārda cienīgs! — Fišhauzens paskatās atpakaļ uz Vulfu, Vulfs paloka galvu, piekrizdams apsardzes virsniekam. Fišhauzens atkal pavēršas pret Tvirbutu. — Mīļais, tūdaļ ejiet pie komandora Rekes un par jaunu kopā ar viņu norunājiet, ko darīt. Godprātīgi izturamies mēs, godprātīgus lūdzam būt arī jūs!

Tvirbuts klusē. Fišhauzens nesteigdamies atgriežas pie Vulfa un nostājas viņam aiz muguras blakus Ākenam, kas Fišhauzenam kaut ko pasaka. Abi smejas.

—        Godātais, pienāciet man tuvāk! — Vulfs liek Tvirbutam un, kad viņš pieiet, sniedz viņam Šveinihena kulīti. — Nedusmojieties uz Ākenu, ka viņš pārbauda arī Ziemsvētku dāvanas. Apstākļi spiež. Tici Fišhau- zenam un man: apstākļi patiešām mainījušies, un jums abiem ar Reki obligāti pa jaunam jānorunā, kā izturēties. — Skatīdamies acīs, viņš brītiņu klusē. Tad kā svētīdams paceļ roku un piebilst: — Ej, godātais! Un sargi zaķa galviņu — drosme tev vēl patiešām būs vajadzīga! Esi god- sirdīgs! Iegaumē, ka taisnība — no tās nevar aizbēgt, no tās nekur nevar noslēpties…

Tagad bruņukalpi ved Kiprijonu atpakaļ nometnes dziļumā, un priekšā, uz saulē vizošā sniega, viņš redz savu ēnu. Sirdi Kiprijonam žņaudz baiss rūgtums, nojausma, ka atkal viņa stāvoklis tik bezcerīgs un bez izejas. Izmisums modina sašutumu, trakas dusmas uz sevi, uz citiem cilvēkiem un uz visu pasauli. Pusgadu garais grūtais, bīstamais ceļš, kas bija laupījis spēkus, zaudēts veltīgi — Tvirbuts nav nonācis tuvāk pat pie Lietavas zemes… Vienam, viņam vajadzēja iet pavisam vienam! Viņam nevajadzēja samesties kopā ne ar Reki, ne ar Grili… Viņam nevajadzēja ielaisties ar Noīdi un Šveinihenu… Nevajadzēja turēties pie Vulfa vezumniekiem… Ceļā, satiekot cilvēku, viņam bija vajadzējis mukt, ko nagi nes… Uz turieni, kurp tu vēlies aiziet, vari aiziet tikai viens, iedams pavisam viens, slapstīdamies no citiem cilvēkiem… Derdzīga un riebīga ir cilvēku pasaule!… Cilvēks ir retums, vairums — tikai cilvēķeļi, ļauni, savtīgi radījumi, kuriem šķiet, ka otrs cilvēks tikai tāpēc radīts, lai no viņa varētu gūt kādu labumu: ja ieraugi tādu ejam — aizstājies viņam ceļā jau tāpēc vien, ka viņš neiet uz turieni, kurp gribētos tev…

Bruņukalpi ved Tvirbutu uz nometnes malu, kur iekārtots sargvīru miteklis — dažas apsildāmās teltis. Aiz muguras jau palikusi kuraža, kurā ieslēpusies Grile, un Kiprijona un Rekes telts… Dīca un Kernera jātnieki jādelē pa nometni, plikšķinādami pletnes un klaigādami, lai vīri nebāž degunu ārā no teltīm un kuražām. Viņiem vēl netiek ļauts izklīst pa nometni. Vulfs baidās no jauna ļembasta. Sevišķi stipra sardze izvietota tajā nometnes stūrī, kur stāv ragavas, kuras vakar piekrautas ar pārtiku — miltiem, putraimiem, žāvētu gaļu un maizi. Šodien šīs ragavas atšķirs no karavānas un, apsardzes vienības pavadītas, pagriezīs uz Turaidas pusi, tad pa Gaujas ledu — uz Valmieras un Rīgas pusi… Doma, ka šodien pat, pēc dažām stundām, dažs labs no karavānas vīriem aizies, atkal satriec Tvirbutu. Bezspēcīgs niknums viņam atkal saļoga kājas…

Savaldies, Kiprijons neatlaidīgi dzen sev galvā, ne ar vienu neielaidies runās par savu pagātni, klausies, kurš ko gvelž, reizēm papurini galvu, saki: nē, nē, nē!… Tu taču vari būt stiprs un nelokāms — tu vari! Nelaimes tevi jau rūdījušas. Simtiem reižu tu jau esi pārliecinājies: lai kādas mokas nākotnē vēl vajadzēs paciest, es tās izturēšu viegli, tikpat mierīgi, cik mierīgi mans tēvs sagaidījis nāvi…

Viņi pienāk pie telts, pie kuras izslējies stāv sardzenieks. Ieraudzījis šurpu dzenamo Tvirbutu, viņš atceļ tūbu no telts ieejas un pretīgi sāk šķobīties un ņirgāties. Negaidīdams pamudinājumu vai stipru dunku mugurā, Tvirbuts pieliecas un, ceļgalos piesēdies, lien iekšā. Te ir pustumsa. Vīrs, kas gulējis augšpēdus, pieceļas sēdus. Tīss fon der Reke… Ne vārda Tīšam nepateicis, Kiprijons nozveļas teltmalē, savelk garās kājas vienā pozā, savelk citā — nav un nav labi… Lai notiek! Neko labu vairs negaidi. Kur tevi, cilvēk, pagrūdis, tur arī tupi un nekusties. Un valdies, visu laiku valdies — tevi var pazudināt viens vienīgs pārsteidzīgs un nepārdomāts vārds…

Reke nenolaiž no Tvirbuta acu un seko katrai viņa kustībai. Sakrēslī Tīsa acis liekas neveselas — iepletušās, paplašinājušās un spīd gluži kā ar slapju pūšļa plēvi pārvilktas…

Sargvīri, kuri atveduši Tvirbutu, no telts prom neaiziet — viņi mīņājas pie ieejas, ņirkstina sniegu un sarunājas ar sardzenieku, kas bija apsargājis Reki. Galvu pieliecis, Tīss brītiņu sēž, pūlēdamies saklausīt, par ko sargi sarunājas. Veltīgi viņš klausās, dzirdama tikai nesaprotama bur- dulēšana, lādēšanās un spļaudīšanās. Reke neapmierināti sapurinās un atkal stīvi skatās uz Tvirbutu. Tad viņš saka:

— Es redzu — tu esi dusmīgs uz mani. Bet es neesmu vainīgs, ka tevi saņēma ciet. Vai tu biji pie Vulfa?

Kiprijons caur pieri skatās Rekē un viegli, viegli smaida. Viņš pats jūt, ka nav viņa spēkos noslēpt nicinājumu pret šo cilvēku. Valdīdamies Tvir- buts sev mēģina iestāstīt, ka Fišhauzena vai Kernera vīri naktī Reki pratinājuši, varbūt pat spīdzinājuši, un Tvirbuta acis, meklēdamas tam apstiprinājumu, pārlec no Tīsa sejas uz rokām. Nē, nav redzamas ne brūces, ne zilumi… Ko var gribēt… Reke ir mazdūšīgs, Vulfs noprasījis stingrāk, un viņš atbildējis.

—    Lai tevi pērkons nosper! — Kiprijons nošņācās, bet Reke caur sakostiem zobiem izgrūstos vārdus nesaprot. Viņš arī nevar tos saprast — Tvirbuts nolamājies lietaviski. Spēji nopriecājies, ka dusmas var izlādēt Rekem nesaprotamā valodā, Tvirbuts galīgi atslābinās un ļauj vaļu mēlei:

—   Kungs Dievs, Tu nezini… Tu nezini, ar ko esi savedis mani kopā! Ar cūku! Ar gļēvuli! Ar iemīlējušos gaļas gabalu! Atdari acis, Dievs! Paskaties, viņš man mauc cilpu kaklā!…

—   Vai tu biji pie Vulfa? — Reke uzstājīgi atkārto jautājumu.

Kiprijons apraujas, saņem sevi rokās un ar piespiešanos atkal runā

vāciski:

—   Jā, biju!

—   Tātad tu saprati, ka apstākļi mainījušies?

—    Kādā veidā mainījušies un kāpēc — nesapratu.

—   Vai Vulfs tev nepaskaidroja?

—   Nē!

—   Apstākļus, kādos esam nokļuvuši, mēs abi nevarējām paredzēt. Tie ir pilnīgi negaidīti…

—   Kādi? — Tvirbuts iejautājas un tūdaļ vīlies ļaujas domai: Dievs, Dievs, es sliecos ticēt katram Tīsa vārdam, bet — nedrīkst ticēt! Reke taisnību neteiks, viņš pastāstīs tikai to, ko Vulfs licis pateikt.

Nelokāmā balsī Reke ierunājas:

—   Es brīdinu — nesāc priecāties, izdzirdis lietavieša vārdu! Uzklausies mierīgi, ko es tev teikšu! Labi padomā situāciju! Pēc manām domām no lietaviešiem tev draud lielākas briesmas, nekā no Vulfa.

—   Kādi lietavieši? Kur viņi ir?

Nicinošo attieksmi pret Reki neslēpdams, Tvirbuts sāk smieties.

—   Viņi nav tālu. Mūs šķir no viņiem tikai divas trīs jūdzes. Kuniga Palubinska garnizons stāv Bauskā, Sēlpilī, Lielvārdē, Cēsīs, Valmierā…

—   Vai tu domā, ka līdz šiem cietokšņiem ir tikai divas trīs jūdzes?

—   Tu smejies par mani, lai gan tev vajadzētu pateikt man paldies. Ar lielām lūgšanām no Vulfa es izlūdzos atļauju satikties ar tevi. Es viņam apzvērēju, ka tu pēc sarunām ar mani rīkosies gudrāk. — Reke brīdi klusē un pēc tam ierunājas atkal, tikai nu vairs balss nav tik cieta: — Ne jau Vulfam es vēlu labu. Tikai tev. Tev Vulfs tik sakarīgi un atklāti nebūtu izklāstījis par stāvokli, kā to daru es. Un Vulfs arī man ļāva parunāties ar tevi nevis aiz labvēlības pret mani. Viņš nevēlas palikt ar tukšām rokām. Līvzemei tūlīt gals ir klāt, un neviens ordeņbrālis negrib palikt tukšām rokām. Par valsti neviens vairs nedomā, katrs domā tikai par sevi. Tad klausies uzmanīgi, Tvirbut! Kuniga Palubinska garnizoni pavada ziemu atsevišķos rītu un dienvidu Līvzemes cietokšņos. Hodkeviča pulki jau pie Gaujas upes, divas trīs jūdzes no šejienes. Viņi dodas uz Pērnavu, kur gatavojas nocietināties, ziemas mēnesī viņi būs Pērnavā…

Kiprijons sāk ticēt Rekem. Nojautas čukst, ka Tīss runā patiesību. Skaidrais saprāts atmet jebkādu ieganstu, kā dēļ Vulfs būtu varējis izdomāt šādus lielus notikumus, kuri aptver vai visu Līvzemi. Tad, ja Reke runā taisnību, ja viņš runā patiesību…

—   Naktī, — Reke ierunājas atkal un ilgi skaidro Kiprijonam, kas esot noticis pagājušā naktī: no Vulfa karavānas trijās ragavās aizlaidušies seši padiziešu vīri. Ragavas bijušas piekrautas ar pārtiku, kas savākta vakar. Vedējiem uznācis prāta aptumsums. Viņi iedomājušies, ka ar trijām ragavām pārtikas viņiem pietikšot visai ziemai, visam mūžam… Izsalkuši cilvēki zaudē veselo saprātu, nespēj vairs domāt un apjēgt stāvokli. Viņi vairs nespēj samērot savas patiesās iespējas… Uz kurieni, cik tālu šie vedēji šajās trijās ragavās būtu varējuši aizbraukt, ja Vulfam tik daudz bruņinieku zirga mugurā?… Vienas ragavas nebija aizbēgušas ne pusi jūdzes… Vienu braucēju Kerners tumsā neesot notvēris… Ar viņa pārinieku izrēķinājušies uz līdzenas vietas… Nabadziņa kliedziens bijis dzirdams arī apmetnē… Nu, bet citas divas ragavas Kerneram nav izdevies drīz panākt. Pa upes ledu tās braukušas pretējā virzienā. Divas jūdzes dzinušies pakaļ, tumsā vajātāji tikai saskatījuši slieču sliedes. Kad Kerners galu galā ragavas esot panācis, tās jau stāvējušas uz vietas — netālu no Valkas bēgļus aizturējuši Hodkeviča vīri…

Ja Reke runā taisnību, ja viņš stāsta patiesību… Kuniga Palubinska vienības ziemu pavada Līvzemes cietokšņos. Hodkevičs — kurš? vai žemaišu stārasts? vai viņa brālis, lauka hetmanis? — soļo uz Pērnavu… Tas liecina, ka Lietava iesaistījusies karā… Lietavieši atnākuši uz Līvzemi… Tā tikai Kiprijona sirdsapziņai bija trūcis… Tagad viņa vainas biķeris jau līdz malām… Pilns līdz malām… Riebeklība plūst pāri malām… Savaldies, Kipri- jons atkārto, savaldies, Rekem nav jāpamana ne tava vilšanās, ne izbailes, ne prieks; Rekes acīs tev jāizskatās vienaldzīgam pret visu, kas notiek Līvzemē. Redzi, Reke no tevis nenolaiž acis, viņš grib izprast tavu dvēseli, bet to, ko būs sapratis, viņš tūdaļ atstāstīs Vulfam…

Reke stāsta:

— Vulfs dodas aplasīt pārtiku no tukšajiem cietokšņiem, to tu zini. Bet Vulfs nokavējies. No Smiltenes, Trikātas, Raunas un Dzērbenes cietokšņa pārtiku jau pievākuši tavējie — Palubinskis un Hodkevičs. Diemžēl!… Nosaukt viņus par laupītājiem Vulfs nevar. Tavējie rīkojušies atbilstoši pērnajam Viļņas līgumam — nevienā punktā Vulfs pret viņiem nevar celt iebildumus, itin nevienā. Un sausiņi pēc sausiņiem izslīd viņam no rokām… Bet Vulfam šobrīd sausiņi dārgāki par zeltu! Deģenerēšanās, galīga deģenerēšanās… Par tukšu vietu pārvērties gan gods, gan pašcieņa… Visi baidās no bada nāves, visi baidās kupenā sasalt ragā… Ja arī nebūtu baiļu, vai gan kāds uzņemtos upuri? Nav vairs, kā dēļ uzupurēties, kā vārdā mirt… Nav vairs valsts, nav vairs svaidītā valdnieka, nav vairs bagātību — nekā vairs nav!… Tāpēc jau Vulfs saņēmis dūšu, lai noslēptu tevi no mestra un pats uz tava rēķina varētu iedzīvoties…

Sirds Tvirbutam krūtīs notirpst: Reke runā taisnību!… Tie, kuri pārvaldījuši Līvzemes plašumus un kuriem piederējusi bagātība, tie ir izdzi- muši — ne goda, ne pašcieņas, ne sirdsapziņas viņiem vairs nav… Tādam, kas nekad nav cietis badu, liekas drausmīgi nomirt badā… Arī Rekem, arī Tvirbutam… Tīss sapņo, ka no Ketlera atgūs atpakaļ Jaunpili, bet nu liktenis viņam draud ar bada nāvi!… Vai tas Vulfs ir vai Reke, vai Šveinihens ar Noīdi — visi viņi pār vienu kārti metami, visi!…

Vairs neaptverdams, ko dara, Tvirbuts paliecas uz priekšu.

—   Kāpēc tev vajadzīga Grile, Tīs? Ko tu esi nodomājis ar viņu darīt? Kur tu viņu liksi? Pasaki man taisnību, Tīs!

Ar rupju rokas kustību Reke atgrūž nost Tvirbutu, tā viņam vēl par maz, arī pats viņš atliecas tālāk no Kiprijona. Aizklusis, skaļi elpodams, viņš plēsonīgi blenž Kiprijonam sejā.

—   Tev prātā riebeklība… neģēlība… vai ne, Tīs? — Tvirbuts čukst.

—   Paklausies, lūdzamais… — lēnām purinādams galvu, Reke klusi ierunājas. — Pusi gada mēs abi esam gājuši kopā. Ne reizi es tev neesmu pajautājis, kas tu esi, no kurienes nāc un uz kurieni tu patiesībā dodies. Man nav svarīgi, kā sūtnis tu kādreiz esi bijis. Es nejaucos tavās darīšanās. Kāpēc tu bāz degunu manējās?

—   Tīs, tu ienīsti Ketleru, tu teici, ka Vulfam, Ketlera roklaižam, tu nebūtu devis neviena pašas ragavas… Es jutu: tu saki patiesību… Tu viņus ienīsti. Par to es nešaubos arī pašlaik. Tad, ja… ja tu esi apņēmies nosūdzēt mani tam, kuru tu nevari ciest, tu esi izdomājis drausmīgu nelietību… Es baidos Griles dēļ, Tīs!…

—    Kāds tam sakars ar Grili? Nelaimē esi iekļuvis tu. Es runāju par tevi.

—   Tu gribēji iegūt Grili! Kāpēc tev viņa vajadzīga? Kāpēc?

—   Labi! — Reke gari nostiepj šo vārdu, viņa pleci noslīgst lejup. — Grili tu varēsi paņemt no Dobeles, no manas muižas, tūdaļ pat, kad Vulfs tevi būs palaidis vaļā… Vai ar to tev pietiek, vai ne, lai velns tevi parauj?!…

—   Kad būs palaidis!… — Atiezdamies Tvirbuts atkrīt atpakaļ. — Ko — vai tu patiesi, vai tu patiešām zini, ka Vulfs nekad mani nelaidīs vaļā? Ka mani nobendēs? Pakārs? Sadedzinās uz sārta kā itāļu raganu?…

—   Muļķis, plānprātiņš, viszaķpastalīgākais no visiem zaķpastalām — tas tu esi, Tvirbut! — Vīlies, zaudējis cerības Kiprijonam kaut ko izskaidrot, Reke tagad nevis runā, bet kunkstēt kunkst: — Kurš tevi kārs? Kurš tevi dedzinās? Vulfam tu esi zelta gabals! Vulfs tevi apmainīs pret sausiņiem, tu ragulops! Pret sausiņiem, vai tu saproti?… Pret grauzdētām garozām, kuras krakšķ zobos un slacītas Līvzemes aizstāvju asinīm, pret mutē kūstošiem sausiņiem Vulfs tevi apmainīs!… Kas tev nav skaidrs, ko? Ā-ā-ā!… — Reke atiežas un iespiež pirkstu Kiprijonam krūtīs. — Tu baidies! Tu baidies, ka lietavieši tevi neatzīs par Tvirbutu! Tu esi apķērīgs vīrs! Es tevi cienu, es noliecos tavā priekšā!… — Reke sasien ap kaklu vilnas šalli, aizpogā kažoku un atkal cietā un stiprā balsī saka: — Uzklausies mani! Ja gan Vulfam, gan savējiem tu stāstīsi tikai tīru patiesību, viss būs kārtībā. Lietavieši tevi apmainīs pret sausiņiem. Sausiņi netiks žēloti. Paši dažu labu nedēļu padzīvos izsalkuši, tomēr viņiem pietrūks dūšas izsaukt pāvesta nežēlastību pār galvu — savu galvu lieku ķīlā…

—    Pāvesta?…

—   Un kā tad tu domāji? Nemirušus cilvēkus apbedīt baznīcā — neko tamlīdzīgu pasaule nav ne redzējusi, ne dzirdējusi, tā vēl nav darījuši ne turki, ne tatāri!… Vai tu saprati, par ko es te runāju?…

Acis iepletis, Tvirbuts sēž un klusē. Atkal pavīd atmiņā Ieva, kura ģērbusies nelaiķes mātes atstātajās drēbēs. Varbūt patiešām Ieva jau dabūjusi izjust trūkumu un postu un labāku dienu gaidīšanas veltīgumu; varbūt viņa jau atzinusi, ka mātei bijusi taisnība? Dzīvē mīlestība nav nekas, ja esi bez bagātības, bez godpilnās muižas pārvaldnieka vietas, bez ietekmīgiem radiniekiem, bez paziņām, kuri var nākt palīgā, — laimes nav… Attopies, meitiņ, liec visus prātus kopā, meitiņL. Un Ieva liek kopā visus prātus, nožēlo, ka mātes gudrību nav sapratusi un novērtējusi, kamēr viņa vēl bijusi dzīva, tagad, to nožēlodama, Ieva tērpjas vienīgi mātes krāšņajos, acīs krītošajos ģērbos — viņa grib līdzināties mātei… Tvirbuts!… Kas šis Tvirbuts tāds ir!… Vēju, visu vēju mētāts cilvēks — tukša un ilgpilna svelpoņa ausīs…

Brītiņu vērojis pieklusušo Tvirbutu, kas pats aizturējis elpu, Reke apmierināts pasmaida.

—    Paldies Dievam, tu esi sapratis!

Kiprijons klusē un varbūt nemaz nedzird Rekes vārdus — viņš lēnām krata galvu un domās atkārto: nevar būt, ka visi, pilnīgi visi cilvēki no manis būtu novērsušies, — Dievs, tas nevar būt!… Dievs Tēvs, ja Tu neesi novērsies no manis, jābūt cilvēkam — vismaz vienam cilvēkam, kas mani gaida!…

—   Stāsti tīru patiesību! Visiem — tīru patiesību, un viss būs labi! — Reke saka, sakustas un uz ceļgaliem šļūc pie telts izejas. Tvirbuts atgūstas: ko — Rekes sargs Reki laidīs laukā? Kā — vai viņš stāvējis pie durvīm tikai acu apmānīšanai?

—    Pagaidi! — Tvirbuts iesaucas, un Reke, zemu nokāris galvu, sastingst četrrāpus. — Ja Vulfs… Ja jūs… draudat lietaviešiem ar pāvestu… Kāpēc jūs nepieprasāt par mani milzīgu izpirkuma maksu, zelta kalnus?

Atskan klusi Rekes smiekli. Smiedamies Tīss atsēžas, pavēršas pret Tvirbutu un labsirdīgi skatās kā uz mazu bērnu. Rāmā, mierinošā balsī viņš saka:

<— Naivais, zelta kalnu dēļ sāktos garas un baigas starpvalstu sarunas. Lietavieši tevi par Tvirbutu neatzīs, cik spēdami izgudros visādas viltības, un Līvzemei no zelta kalniem paliks pāri viens liels čiks… Pš-š-š!… Ū-ū-ū skurstenī… — Reke smaidīdams skatās uz Tvirbutu. Tad viņš piebilst: — Un, ja arī lietavieši būtu žēlīgi pret tevi, zelta kalnus saņemtu Ketlers, nevis Vulfs. Tātad! Vulfam labāk zvirbulis rokā nekā briedis mežā…

—   Tīs… — Tvirbuts nometas uz ceļiem, pustumsā viņam iedegas acis. — Paklausies… Ziema… Briesmīgs sals… Ciemi tukši… Karaspēkam nav ko ēst… Bads… Ko tu darītu, Tīs, ja tu būtu Lietavas valdnieka vietā? Vai tu mani atdotu par sausiņiem?

Reke ir satriekts, apklusis un muti pavēris, viņš stīvi skatās uz Tvirbutu. Tvirbuts liecas viņam tuvāk un čukst:

—   Tu saproti — ja mani nogalina, nevajadzētu atdot nevienu graudiņu, nevienu magones sēkliņu…

Rekern acis izlien no pieres, viņš aizsvilstas.

—   Kas tev nāk prātā? Vai tu noliegsi, ka esi Tvirbuts? Tu nomirsi pats, bet arī mūs nomērdēsi, ko?…

—   Tu nesaprati… Tu esi Lietavas valdnieks… Ko tu darītu?

Rekes sejā izplūst rūgts un naidpilns smaids.

—    Lai notiek, draudziņ, mirsti!… Dēli varēs lepoties ar varonīgo tēvu!…

Un viņi abi apklust. Viņi skatās viens otram acīs. Gan Tvirbuts, gan Reke

jūt, ka abu kopīgais ceļš beidzas, ka viņi jau atvadās — viens otra priekšā stāv uz ceļiem un ķildojas…

Kiprijons lēnām izpūš elpu, sagumst un apsēžas uz apakšā pavilktajām kājām… Viņa garās rokas atbalstās pret guļvietu, ieliecas elkoņos un bezspēcīgas nekustīgi stāv kā notvertās kuitalas spārni.

—   Tev nav bērnu… Tu nezini…

—   Tavas vaimanas es nevēlos dzirdēt. Ardievu!

Reke apsviežas, sitas ar galvu pret tūbu, kura nosedz telts ieeju, iespīd saules apmirdzētā sniega gaisma un Tvirbutu apžilbina — Rekem izrā- pojot no telts un tūbai atkal aizkrītot ejai priekšā, Tvirbuts vairs neredz itin neko. Akla tumsa acīs. Redzētās gaismas ņirba. Varavīksne…

11

Diena ir dzidra un skaista, sniegs vizuļo un dzirkstī saulē. Rīta pusē vezumnieku rinda no Mazās Mētras upes ledus bija izbraukusi uz ragavu ceļu, kas aizlokās pār laukiem un cauri mežiem, un pašlaik slīd garām apsnigušie sārtstumbru priežu sili. Te šur, te tur zari nenotur nastu, sniega blāķis gāžas zemē, un uzkūp spilgti balti, saulē zaigojoši mākoņi.

Zirgi ragavas velk soļiem. Kaut arī ceļu ieminusi izlūku nodaļa un pēc tās braukuši Ākena vezumnieki un karavānas priekšgala ragavas, ceļa sniegs vēl nav pa īstam sabraukāts — tikai samalts un sakults, un tajā zirgiem kājas stieg kā smalkās, irdenās smiltīs.

Tvirbuta vešanai Vulfs izvēlējies tādu kuražu, kuras abi lodziņi aizsisti ar restēm. Lodziņu rūtis sargvīrs izņēmis, lai gūsteknim neuzrastos doma pārgriezt sev rīkli, un tagad pa lodziņiem velk viegli jūtams caurvējš. Smaržīgs un spirdzinošs ir sila gaiss!… Brīvības gaisotne!… Te uz vienu pusi, te uz otru gar labās malas lodziņu aizvien pajāj garām Ketlera galma pārzinis

Mālbergs divu bruņukalpu pavadībā. Liekas, šitā uz priekšu un atpakaļ gar vezumnieku rindu Mālbergs lēkšo jau otro jūdzi — viņš skaita piekrautās ragavas, itin kā tās būtu noburtas un stāvus varētu iekrist zemē. Sešu vīru nakts bēgšana trijās piekrautajās ragavās Mālbergu padarījusi stipri modru. Baiļodamies, ka arī dienā vezumnieki sazin ko var izspēlēt, viņš nenogurdams jādelē visgar piekrautajām ragavām un skaita, un skaita tās. Varbūt viņš neuzticas pat pašam Vulfam un viņu tur aizdomās, ka Ketlera mīļais fogts arī uz kādu no savām muižām var nosūtīt pārtikas ragavas. Seglos Mālbergs plandās kā vārna — viņš apvilcies melnu, padusēs izdilušu sabuļādas kažoku, no pinkainās melnās cepures apakšas rēgojas prāvs, salā sazilējis deguns… Kiprijonam šķiet, ka Mālbergam galīgi nemaz nav atmiņas, tamdēļ viņš cieš un ir nelaimīgs cilvēks.

Pagājušās nakts notikumi sabiedējuši arī Vulfu. Rīta pusē, no upes ledus izgriezdamās krastā, vezumnieku ragavu rinda slīdēja garām kokam, kurā karājās pakārts naktī nogalinātais vezumnieku bēglis. Uz krūtīm viņam dzeltenoja pāris olekšu garš dēlis. Lieliem melniem burtiem uz tā rakstīts: Zaglis Nodevējs Velna Apsēstais. Kad pakārtajam brauca garām rindas vidusdaļas ragavas, Vulfs apstādināja karavānu un pavēlēja vīriem sapulcēties upes krastā pie baisā koka. Divi bruņukalpu jātnieki pakārtajam noplēsa drēbes, no kājām nomauca apavus, sameta sniegā, un trīs citi piesteigušies bruņukalpi apģērbu sadedzināja. Bads līvzemie- šos — gan vienkāršos ļaudīs, gan augstmaņos — iedzinis vājprāta šausmas. Pie baismā koka Kiprijons guva pārliecību: laikam gan simtiem Ketlera galminieku Jelgavā un Rīgā nespēs sagaidīt pavasari, ja Vulfa karavāna atgriežas mestra pilī tukšām ragavām. Tagad Tvirbuts nešaubās par Rekes vārdiem, ka Vulfs nolēmis iemainīt viņu pret sausiņiem, kurus lietaviešu karenieki savākuši tukšajos ordeņa cietokšņos. Vezumnieki stāvēja ap veco melnzaru koku, bailēs pamiruši, viņi meta skatienus uz kailo līķi un uz viņa drēbēm, kuras liesmoja sniegā. Kumosiņš kaltētas maizes Vulfa vīrus varēja izglābt, paildzinot viņiem dzīvību, taču vienā mirklī varēja arī pazudināt. Vairāki simti vīru stāvēja ap koku un stīvi noraudzījās ugunskuriņā, bet nebija dzirdama neviena balss, neviens čukstiens un neviens sniega skripstiens zem kājām… Ziemas lauku nāves klusums valdīja zem visas dzidrās debess…

Pēc maza laiciņa vīri izklīda un sakāpa ragavās, rinda sāka slīdēt pa ziemas ceļu, un sāpjpilns prieks iesvēlās Kiprijonam krūtīs: bads!… bads, kas izmērdē līvzemiešus un kas nepaiet secen ne nelaimīgajam ubagam, ne augstmanim, mani izglābs!… Pie Turaidas uz Gaujas upes ledus Vulfa karavānu sagaidīs lietaviešu karapulku pārstāvji, un Vulfs mani atdos viņiem, atdos, ja dos pretim kaut vai pusi, trešdaļu, ceturtdaļu no glābiņu nesošajiem sausiņiem!…

Kādu pārvērtību pārpilna ir dzīve!… Cik negaidīti reizēm pārvēršas cilvēka liktenis!…

Vairākus gadus Tvirbuts pārdzīvojis un baiļojies, kas notiks, kad viņš atgriezīsies mājās: vai Radvils atradīs kādu ieganstu viņu augšāmcelt no miroņiem un vai viņam atļaus dzīvot atklāti?… Un nu, rau, tagad izveidojušies tādi apstākļi, ka Radvilam nevajadzēs ne lauzīt galvu, ne uztraukties: Tvirbuta problēma atrisināta Gaujas krastā! Tā izlemta ienaidnieka acu priekšā! Uz visiem laikiem!…

Spēku uzplūdā Kiprijons pat notrīs. Maziņajā kuražā viņam kļūst par šauru, viņam vajadzīgs plašums, tik liels, cik tā ietilpst zem debesu jumola!… Ar abām rokām Tvirbuts ieķeras lodziņa restēs, ar seju piespiežas pie dzelzs spraišļiem, rauj krūtīs auksto, spirdzinošo ziemas gaisu un pats jūt, ka šobrīd priekā kvēlo viņam acis, ka staro viņam vaigs. Bet dvēsele jau svabada, tā jau laidelējas zilgajos padebešos pār ragavu virteni un pār sniega klātajiem laukiem un mežiem!…

Piesmakušā, aiztrūkstošā balsī, gluži kā daudzus gadus nerunājis, Tvirbuts iedziedas:

Rudzu dieve Žebre guļ, Žebraitīte rudzos!

Rudzu dieve Žebrc guļ, Žebraitīte rudzos…

Uz viņu sāk skatīties sargvīrs, kas jāj kuražai līdzās. Pietur zirgu Māl- bergs, steigdamies garām kuražai, melns kā vārna — nodilušu spārnu pacēlis, acis no saules piesedzis, viņš bažīgi glūn Tvirbuta sejā aiz lodziņa restēm…

Un nu jau pilnā kaklā, cik tikai spēki ļauj, Tvirbuts rauj vaļā:

Rudzu dieve Žebre guļ, Žebraitīte rudzos!

Rudzu dieve Žebre guļ, Žebraitīte rudzos…

— Tagad jūs paši savām acīm varat pārliecināties, ka mēs vēstulē, kuru jums aizgādāja mūsu ziņnesis Šungelis, neko neesam melojuši — jūsu priekšā stāv Kiprijons Tvirbuts, Lietavas Lielkunigijas kanclera Radvila bijušais sūtnis. Tūkstoš pieci simti piecdesmit sestā gada ziedu mēnesī netālu no Kokneses uz šo vīru šāvuši ordeņa bruņinieki Dagmans un Korvins, tādējādi noziegdamies pret noteikumiem, kuri garantē svešzemju sūtņu drošību. Bruņinieku lodes ievainojušas kanclera Radvila sūtni, turpretim Lietavas valdnieks izsludinājis viņu par kritušu. Tūkstoš pieci simti piecdesmit sestā gada ziedu mēneša divdesmit devītajā dienā Neretas baznīcas kapličā viņi apbedījuši cilvēku, kas patiesībā bijis dzīvs un ir dzīvs arī pašlaik — viņš stāv, godātie kungi, šeit jūsu priekšā! Godātie kungi, pēc vēstuļu apmaiņas mēs esam pārliecinājušies, ka gan viena, gan otra puse, kuras piedalās šajās sarunās, labi saprot, kādas sekas var izraisīt šis Neretas svēto baznīcu apgānošais akts, ja tas tiek darīts zināms atklātībai…

Šos vārdus saka Vulfs. Viņam katrā pusē uz sniedziņa nopārslotā upes ledus stāv Mālbergs un abats Jaspers. Viņam aiz muguras izslējušies stāv Fišhauzens, Kerners, Dīcs un vairāki bruņukalpi. Pa gabaliņu karenieki tur aiz iemauktiem viņu zirgus.

Lietavas karapulka pārstāvju priekšā stāv kunigs Palubinskis, ģērbies caunādiņu kažokā. Viņam katrā pusē mīņājas divi rotmistri. Viens no viņiem ir Golubickis, otru Tvirbuts nepazīst. Palubinskim aiz muguras dažu soļu attālumā stāv pulciņš virsnieku, 110 kuriem Tvirbuts pazīst tikai divus: Survilu un Šķinderi. Tolaik, kad Kiprijons kalpoja kancleram Rad- vilam, karotāju sapulcēšanās vietās viņi bija atveduši karenieku nodaļas ar kunigu Svirska un Sakalinska karogu. Pa gabaliņu no lietaviešu pārstāvjiem arī stāv zirgi. Taču neviens tos aiz iemauktiem netur. Karavīri, kuriem tie būtu jāapsargā, satraukti staigā cits pie cita, sačukstas un, slie- damies pirkstgalos un snaikstīdami kaklu, skatās uz Tvirbuta pusi.

Vulfs runā vāciski. Kunigam Palubinskim vārdus lietaviski atstāsta tas vīrs, kas stāv viņam pa labi un kuru Kiprijons nepazīst. Tulkam apklustot, Vulfs ierunājas atkal:

— Godātie kungi, lietaviešu karapulku pārstāvji! Es zinu, ka jūs esat ieradušies uz šīm īsajām sarunām bez sava valdnieka, pat bez lielhetmaņa ziņas. Es runāju ar jums bez mūsu ordeņa mestra ziņas. Tamdēļ mēs nevaram apspriest Neretas svētās baznīcas apgānīšanas apstākļus tā, kā to varētu ļaut mūsu valdnieku norādījumi, (au iepriekš mēs esam vienojušies neapspriest jautājumus, par kuriem vara runāt tikai mūsu valdniekiem. Mēs runāsim tikai par noteikumiem, pēc kuriem mēs varam saņemt atpakaļ to, kas ir mūsu, bet jūs — kas ir jūsu. Iepriekš mēs esam vienojušies, ka sarunās stingri pieturēsimies pie līgumiem, kurus parakstījis gan jūsu valdnieks, gan mūsu mestrs. Godātie kungi, lietaviešu karapulku pārstāvji, pēc Viļņas līguma jūsu karavīriem tiesības pirkt pārtiku, pajūgus un zirgus no Līvzemes iedzīvotājiem, viņi drīkst aizņemties, parakstīdami parādrakstus… — Vulfs pacietīgi, laiku netaupīdams, nosauc visus svarīgākos līguma punktus. Tādējādi, lieka,s, viņš apvalda satraukumu un sevi nomierina: par Tvirbuta atdošanu lietaviešiem Ketlers galvu Vul- fam neglaudīs, to Vulfs saprot, tāpēc cenšas savu patvaļību nomaskēt ar Lietavas un Līvzemes tiesiskajām norunām. Vulfs runā: — Savukārt līgumos nav pateikts, ka Lietavas karapulki drīkst ņemt pārtiku no mūsu cietokšņiem. Tajos tika uzglabāti pārtikas krājumi vienīgi ordeņa karavīriem. Jūs, godātie kungi, to neesat ņēmuši vērā un esat pievākuši pārtikas krājumus no sešiem mūsu cietokšņiem, vēstulē, kuru esat izsnieguši mūsu ziņnesim Šungelim, jūs paši to atzīstat. Pēc mestra galma pārziņa Māl- berga aplēsēm katrā no mūsu cietokšņiem esat piekrāvuši pa divdesmit ragavām pārtikas, tātad jums jāatdod mums simt divdesmit ragavu…

Lietaviešu karapulku pārstāvju pulciņā saceļas troksnis. Kunigs Palu- binskis — garš vīrietis ar iesarkanu, viegli iesirmojušu bārdu — paceļ roku, lūdz Vulfu apklust un ļaut viņam teikt vārdu. Vulfs apklust. Kunigs Palubinskis pats nevēršas pie livoniešiem: viņš pusbalsī kaut ko burkšķ tulkam un Golubickim, Tvirbuts uztver tikai dažus no poliski teiktajiem vārdiem. Pie livoniešiem griežas Golubickis. Viņš esot stipri izbrīnīts, kāpēc Vulfs domājot, ka lietavieši esot savākuši pārtiku no sešām pilīm. Kaņaudas cietokšņa vārtus viņi esot uzgājuši atslēgtus. Pils tornī esot parādījies cilvēks un sācis kliegt, ka cietoksnis esot tukšs, lai atnācēji nelienot tajā iekšā un ejot savu ceļu. Ar šo vientuļo cietokšņa aizstāvi vai sargeņģeli lietaviešiem neesot izdevies sarunāt, un, tiklīdz viņi mēģinājuši izlauzt vārtus, nograndis briesmīgs sprādziens, cietoksnis uzlidojis gaisā. Milzīgajā gruvešu kaudzē būtu bijis veltīgi meklēt sausiņus un putraimus. No Kaņaudas cietokšņa lietavieši neko neesot paņēmuši, nevienu kripatiņu. Vulfs no viņiem nevarot pieprasīt to, ko viņi neesot paņēmuši. Golubickis brīnoties arī par to, kāpēc Vulfs domājot, ka no katra cietokšņa lietavieši esot izveduši pat pa divdesmit ragavām pārtikas. Varbūt tik daudz pārtikas livonieši katrā cietoksnī kādreiz droši vien esot saveduši, kas tagad to varot zināt. Cietokšņu aizstāvji, iekams krituši, taču esot ēduši un dzēruši, un lietavieši no cietokšņiem esot paņēmuši tikai to, kas palicis pāri no pārtikas krājumiem.

— Smiltenes cietoksnī, — Golubickis saka, — mēs piekrāvām divas ragavas ar putraimiem, to mēs nenoliedzam. Trešajās ragavās sametām četras mucas kāpostu, to mēs arī nenoliedzam. Tā ir taisnība. Turpretim maizi un žāvēto gaļu šajā cietoksnī mēs vispār neesam aiztikuši!…

Tagad saceļas kņada un sāk trokšņot livoniešu puse. Lietavieši viņiem veikli cērt pretim. Sākas ķīviņi. Neviena no pusēm vairs nespēj nostāvēt savā vietā, abas saiet vienā barā, lietavieši un līvzemieši sajaucas, un sākas īsts tirgus. Neviens vairs nepiemin Tvirbutu, neviens vairs nepievērš viņam uzmanību, un divi sargvīri, kuri bija stāvējuši Kiprijonam aiz muguras, sabīstas, ka burzmā gūsteknis var aizbēgt, tāpēc satver un tur viņu aiz padusēm. Viens sardzenieks nepārtraukti izkliedz kāda Bertolda vārdu, sauc, lai nākot palīgā vairāk vīru. Tvirbutam krūtīs sāk mosties bezspēcīgs niknums. LietaviešiL. Pašu cilvēki!… Kā gan viņi tā?… Kaulējas nevis viņa, Tvirbuta — pasaulē visnelaimīgākā cilvēka — dēļ, bet tirgojas par putraimu maisu un kāpostu mucu… Piepeši no vīru skaļās ālēšanās Tvirbutam tieši degungalā iznirst Šķinderis. Acis viņam izsprāgušas uz pieres, kažoks atrauts vaļā, satraucies viņš berbelē:

—    Ir Dievs Tētiņš!… Ir!…

Sargātāji, kuri pietur Tvirbutu aiz padusēm, nesaprot, ko Šķinderis lie- taviski runā, un viens caur otru vāciski sāk kliegt, cerēdami sasaukt palīgus:

—   Ei, trieciet leišus prom! Trieciet prom! Viņi samācīs gūstekni! Viņi norunās!

Pāris karenieku vesti, pie Tvirbuta atdrāžas Kerners un Dīcs. Dīcs pieklājīgi, tomēr valdonīgi sagrābj aiz rokas Šķinderi un velk uz vīru burzmu. Šķinderis, Sakalinsku bijušais karodznieks, visu ceļu griežas atpakaļ pret Tvirbutu un, acis pārvalbījis, nenostādamies kliedz:

—    Ir Dievs! Ir!

Šķinderis un Dīcs pazūd pūlī. Ciešā lokā Tvirbutu aplenc Kernera bruņu- kalpi. No saucieniem gaiss vai sprēgā. Runā visi, neklausās neviens. Netālu noplīkšķ šāviens. Noplīkšķ otrais un trešais. Sāk ost pēc pulvera dūmiem. Balsu murdulī atskan griezīgi kliedzieni lietaviski un vāciski:

—    Pa vietām!… Visi pa vietām!… Katrs savā pusē!…

Atkal cits pēc cila noplīkšķ vairāki šāvieni. Vīri, izkaisījušies pa upes ledu, sāk meklēt savējos un pulcēties, atkal sadalīdamies divās nometnēs. Kerners ar saviem bruņukalpiem atkāpjas no Tvirbuta, sargvīri gūsteknim palaiž vaļā rokas. Ledus laukumiņš Kiprijonam iepretim palēnām kļūst tukšs: vācieši atkal ir kreisajā pusē, lietavieši — labajā. Tikai Tvirbutam aiz muguras vēl skan sniega gurkstoņa zem skraidošo vīru kājām.

—   Paskaties atpakaļ! Paskaties atpakaļ! — cauri sniega ņirkstiem atskan pieslāpētas un nepacietīgas balsis, un Tvirbuts atskatās: vieni vīri skrien uz vienu pusi, otri — uz otru, traucē cits citam, saskrienas pieri pret pieri; un skrejošo vidū, spārdīdamies un ar rokām plātīdamies, stāv trīs vīri dzeltenos aitādas kažokos, viens no viņiem ir Survils.

—   Nebaidies ne no kā! — viņš sauc Tvirbutam. Kerners ierauga lieta- viešu padomdevējus un tūdaļ ar vairākiem kareniekiem metas viņiem klāt.

—   Neapspriesties! Neapspriesties! Sarunas izjuks, ja jūs apspriedī- sieties!

Survils ir plecīgs vīrs, spēcīgs, bet nav garš — lai pāri karenieku galvām varētu ieraudzīt Tvirbutu, viņš lec uz augšu un palēcies izkliedz:

—    Neatzīsties, kas tu esi! Ncatzīsties, un mēs tevi atbrīvosim!

Nodārd Vulfa pavēlošā balss:

—   Kunig! Nomieriniet savus vīrus! la viņi runāsies ar gūstekni, mēs pārtrauksim sarunas!

Daži karavīri atšķiras no lietaviešu pulciņa, klupšus krišus skrien pie Survila un diviem citiem padomdevējiem, nogrābj tos aiz rokām un stērbelēm un velk tālāk no Tvirbuta. Troksnis rimstas. Pārliecinājies, ka lie- tavieši pie gūstekņa vairs nelīdīs, karenieku pavadīts, Kerners aiziet pie savējiem un atkal nostājas Vulfam aiz muguras. Vulfs sāk runāt:

—   Godātie lietaviešu kungi! Šeit nav ne reizes, ne vietas pārspriest un precīzi noteikt to daudzumu pārtikai, kāda jums būs jāatdod mums atpakaļ, šeit mēs tikai vienosimies: vai iespējama vai nav iespējama apmaiņa, kuru mēs iztirzājam. Mēs esam ar mieru mainīt. Mēs gaidām atbildi!

Kunigs Palubinskis apspriežas ar Golubicki un tulku. Tvirbuts dzird vienīgi apslāpētu murmulēšanu un spēj uzminēt tikai vienu otru poļu vārdu. Pēc brītiņa tulks, Tvirbutam nepazīstams cilvēks, pasper soli uz priekšu un vāciski saka:

—   Augsti godātais fogt, vai mūsu virsnieks kunigs Palubinskis var griezties pie jūsu gūstekņa? No gūstekņa mutes kungs vēlas uzdzirdēt, kā viņš vārdā, kā uzvārdā un par ko sevi uzskata.

Brītiņu klusējis, Vulfs pārmijas skatieniem ar abatu Jasperu un atbild:

—   Kunigam ir tiesības pārrunāt ar gūstekni visu un par visu, ko viņš vēlas. Taču jautājumi jāuzdod vāciski, lai arī mēs varētu saprast.

Tulks pagriežas pret kunigu un viņam atstāsta Vulfa vārdus, un kunigs poliski nevērīgi noburkšķ:

—   Jautā, Astik!

Tulks, nosaukts par Astiku, pasper vairākus soļus uz Tvirbuta pusi un vāciski jautā:

—   Gūstekni, vai tu esi lietavietis? Pasaki mums dažus — jebkādus — vārdus lietaviski, lai to varētu pierādīt!

Kunigs ir gudrs un apķērīgs, Kiprijonam pazib galvā, un vājums saļoga viņam kājas: Palubinskis tīšām lūdz viņu ierunāties lietaviski, viņš grib, lai Kiprijons izpauž noslēpumu, ja viņam tāds ir, viņš grib, lai Kiprijons paskaidro savu stāvokli… Bet ko Tvirbuts var pateikt kunigam? Ko viņš tam var izskaidrot? Kiprijonam aizžņaudz rīkli pazemojuma, pārestības un bezcerības sajūta, tik daudz gadu krūtīs apspiesta un tā arī palikusi neapspiesta… Deniņos dobji dun viens vienīgs vārds: dēli, dēli, dēli… Gluži kā nakti acīs iemirdzas zvaigznes, un tūdaļ Kiprijons izdzird savu gandrīz nepazīstamo balsi:

—   Vai mani dēli ir dzīvi? Es gribu pie dēliem… Laidiet mani pie dēliem…

Astika balss, kad tā atskan atkal, Kiprijonam izklausās auksta un pret viņu vienaldzīga:

—   Gūstekni, kunigs Palubinskis nekad nav pazinis nelaiķi Tvirbutu, Radvila bijušo sūtni. Turpretim labi viņu pazinuši šeit esošie rotmistri Go- lubickis, Survils un Šķinderis. Tikai tādēļ, lai viņi varētu pazīt Tvirbutu, viņš rotmistrus atvedis uz šejieni. Trīs cilvēkus! Trīs cilvēki, kuri pazinuši Tvirbutu, saka, ka tu neesi minētais Tvirbuts. Vai, to uzdzirdējis, tu arī tagad apgalvo, ka esi Tvirbuts — kanclera Radvila bijušais sūtnis?

Liktenīgais mirklis tagad ir sitis, tas dūc ausīs… Vai Tvirbuts ir dzīvs vai miris? Pats Palubinskis pazīst Tvirbutu, Kiprijons to labi zina. Kurpretim kunigs izliekas nepazīstam… Golubickis, Survils un Šķinderis arī nepazīstot Kiprijonu Tvirbutu… Ko viņi sagudrojuši? Kā viņi cer izpestīt Kip- rijonu, ja neatzīst, ka viņš ir Tvirbuts? Kā lai uzmin viņu domas? Kā lai viņiem atbild, Vulfam dzirdot? Kāda atbilde — patiesa vai melīga — šobrīd Kiprijonu spētu glābt? Bet varbūt viņa jautājumu lietavieši jau izlēmuši un liktenis vairs nav atkarīgs no viņa atbildes?

"Neatzīsties, kas tu esi, un mēs tevi atbrīvosim!" ausīs skan Survila vārdi.

Kiprijons klusē… Viņam trūkst gaisa…

Nesagaidījis Tvirbuta atbildi, Astiks apgriežas, iet atpakaļ pie kuniga, un tas viņam ilgi kaut ko skaidro. Ko skaidro?

Abās — gan vācu, gan lietaviešu — pusēs ceļas murdoņa. Astiks beidz apspriesties ar kunigu, mundri dodas uz Vulfa pusi un viņam saka:

—   Augsti godātais fogt, kunigs pārliecinājies, ka cilvēks, kas nokļuvis jūsu gūstā, ir lietavietis. Bet kuniga cilvēki, kuri pazinuši nelaiķi Radvila sūtni, neatzīst, ka šis cilvēks un nelaiķa sūtnis būtu viena un tā pati persona.

—   Atzīst vai neatzīst? — Vulfs pārjautā.

—   Neatzīst! Es atkārtoju: neatzīst! Godātais fogt, jūs pats redzējāt: to cilvēku acu priekšā, kuri pazinuši Radvila sūtni, pat gūsteknis vairs neuzdrīkstas apgalvot, ka viņš esot Tvirbuts. Nav nekādu šaubu: pie jums nokļuvis gūstā viltvārdis, ubags, kas nobijies no bada nāves un nolēmis pelnīt maizi, piesavinādamies varoņa godu…

Vācu pusē izceļas apjukums. Atskan dusmīgas balsis, kuras pilnas nicinājuma pret lietaviešiem:

—   Ko jūs darāt!

—   Attopieties!

—   Pēcāk kodīsiet pirkstos!

—   Tad būs par vēlu!

—   Pāvests visai Lictavai uzliks grēku izpirkšanu — jūs prātu zaudēsiet!

Piesarcis, baltām acīm Astiks pūlas visus pārkliegt:

—   Ļaujiet pateikt! Ļaujiet pateikt kuniga lēmumu!

Vācieši palēnām nomierinās un atkal apklust, sabelzuši bargus skatienus Astikā. Astiks runā:

—   Godātie kungi, Lietavas valdnieks nekad un nevienam nav ļāvis un neļaus nopulgot Lietavas varoņu piemiņu. Lietavā viltus varoņi ir bijuši un būs sodāmi pēc senlaiku paražām. Tāpēc kunigs Palubinskis jums atbild: apmaiņa notiks! Taču par viltvārdi mūsu karapulki nemaksās tik daudz, cik jūs, godāties kungi, vēlētos saņemt par īsto Tvirbutu. Nepārtrauciet mani, kungi! Nekā, itin nekā mums nav žēl, lai varētu saglabāt varoņa godu. Bet, saprotiet taču, arī devībai jābūt robežām — pārmērīgs devīgums apgānīs varoņa piemiņu tāpat kā viltvārža ubagošana… Kungi! Godātie kungi!

Astiks kliedz smakdams un aizrīdamies, bet vācieši vairs neklausās viņā. Vulfs apstulbis smaida. Fišhauzens smejas. Abats ļaspers met krusta zīmi. Viņiem aiz muguras vīri izsviež gaisā dūri, klaigādami un piedraudēdami lietaviešiem ar pāvestu. Bruņinieku barā skanīga balss iebrēcas:

—    Ei, jūs! Kāpostu mucu paturiet sev! Visu citu atdodiet!

Bruņinieku bars laiž vaļā spalgus smieklus un izsaucienus:

—    Paturiet!

—    Kāpostus paturiet sev!

—   Velns rāvis — barojiet savus varoņus ar kāpostiem!

—    Lai nāk pār jums miers un saticība!

—    Lai notiek tā, rīmas!…

Tvirbuts nejūt ne roku, ne kāju, vienīgi sirdi — viss augums, liekas, pārvērties par sirdi, kura aiz pazemojuma un kauna baismīgi smeldz. Ņirdzīgās, nicīgās un naidpilnās balsis gluži kā rupjas rokas plēš nost Kip- rijonam drēbes un samet ugunī tur — pie briesmīgā koka…

Asaras Tvirbutam aizžņaudz rīkli. Deniņos nerimtīgi tūkst: dēli, dēli, dēli… Un tad šis vienīgais vārds uzbur atmiņā ainu: miglots rudens rīts, strazdi un meža cīruļi baros pulcējas bērzu birzī, auksts, trīs bērni gana kaziņu, dedzina krūmu un sildās tā liesmās… Bērni ir basi, mētelīši viņiem no veltas vadmaliņas… Meitene ir teteraina, gandrīz vai sarkanmate, puišeļiem cekuls ruds, pieķēries ar gružiem… Tu ej viņiem klāt un taujā pēc ceļa — viņi tevi nepazīst, baidās no tevis, tomēr projām nebēg: viņi kļaujas cits citam klāt, grib aizsegt no tavām acīm savu kaziņu barotāju… Meitene baida tevi ar sarauktu pieri un dusmīgām acīm… Puišeļi sažņaudz dūrītes, piepūš nāsis un draudīgi šņaukājas — viņi par savu kaziņu cīnītos līdz nāvei, ja tev nāktu prātā to atņemt, viņi kautos ar nagiem un zobiem… Pāvests! Ko var izdarīt pāvests? Kurš no viņa baidās? Katrs aizstāv savu kaziņu — zēns aiz izmisuma, pieaudzis vīrs aiz dižās dzīvotpras- mes: gādā tikai par sevi, lai tikai tev pašam klātos labi!…

Mans Dievs, Tvirbuts atjēdzas, sirdī savus dēlus — Petru, Povilu un lonu — glabāju, domās viņu vārdus atkārtoju, bet atmiņā pavīdējuši Līvzemes bārenīši…

Kiprijons pievelk pilnu krūti gaisa, lai nesāktu raudāt, un notiek brīnums: viņš ieelpojis tikai gaisu, auksto ziemas gaisu, bet krūtīs un galvā gluži kā dievišķa gudrība ienācis spirgtums, plašums un gaisma: tu esi cilvēks, Tvirbut! — pār visu zemi ieskanas kā zvans.

Nesteigdamies Tvirbuts novelk cimdus, norauj no galvas cepuri un nomet to sniegā — kailu galvu, plikām rokām, garām, ārkārtīgi garām — kā zirneklim — kājām viņš iet uz lietaviešu pusi, skatās Golubickim, Asti- kam un kunigam Palubinskim sejā un skaļi un mierīgi, tik mierīgi, ka Kiprijonam pašam pārskrien pār muguru drebuļi, saka:

—    Es esmu Tvirbuts! Tvirbuts es esmu! Kaujiet nost Tvirbutu, vīri!

Apklust viņa balss, līdz ar viņējo apklust arī visas citas balsis — ņirdzīgās, nicīgās un naidpilnās… Iestājas bezgalīgs klusums. Tikai uz īsu brīdi.

—    Ko, ko viņš saka, ko saka? — vācu pusē tūdaļ iešalcas balsis.

Joprojām uz lietaviešiem skatīdamies, Tvirbuts skaļi pasaka vāciski:

—    Es esmu Tvirbuts! Tvirbuts es esmu!

Vācu puse sajūsmināti sāk čalot un dūkt:

—   Viņš atzinās! Viņš atzinies, vai jūs dzirdat!

—   Klusu! — nogrand Vulfa balss, nogrand tikai viens vārds, tik strupi tas izskan, bet vīri uz rāvienu apklust — tik daudz šajā balsī gribas un vienlaikus izmisuma pilnas bailes: ko mēs darām? kas šeit notiek?

Klusums. Tikai te vāciešu, te lietaviešu pusē tramīgi nosprauslojas zirgi — jocīgi: pāri baltajiem sniega klajiem aukstajā gaisā skan siltas, mīļas balsis…

Tvirbuts labi saskata Golubicka, Astika un kuniga Palubinska seju. Nē, virsnieku vīri nenovērš acis. Viņi skatās tieši uz Kiprijonu. Tikai no skatieniem nevar saprast, vai viņi Tvirbutu nosoda vai jūt viņam līdzi.

Viņi skatās, tas arī viss, tā mednieki skatās uz mežu, iekams dodas tajā iekšā: kādi piedzīvojumi, kāds guvums mūs tajā sagaida?

Kunigs Palubinskis sadurstās, pagriežas pret Astiku un ilgi viņam kaut ko čukst. Astiks klana galvu: sapratu, sapratu… Pēc tam viņš pasper uz priekšu vairākus soļus un, uz Tvirbutu ne acu nepamezdams, vācu pusei paziņo:

— Godātie kungi, kunigs domā, ka sarunas bijušas derīgas gan vienai pusei, gan otrai. Tagad vediet gūstekni uz Valmieras cietoksni, tur Lietavas Lielkunigijas galda pārzinis Jans Hodkeviča kungs teiks izšķirošo vārdu maiņas lietā. Godātie kungi, mēs atvadāmies!

Kiprijonam ieduras sirdī, ka ar šādu lictaviešu piedāvājumu vācieši nebūs mierā, pieprasīs skaidrāku atbildi, un tūdaļ šeit ies vaļā tirgus. Bet šajā pašā mirklī visur visapkārt atskan sniega ņirkstoņa vīriem zem kājām: no Tvirbuta uz vienu pusi attālinās lietaviešu karapulku pārstāvju kažokādas muguras, uz otru — vāciešu… Neviens cilvēks nepavēršas atpakaļ un nepaskatās uz viņa pusi…

Lēnām, itin kā negribīgi, pie Tvirbuta pielien viņa sargvīri. Pienākuši klāt, viņi nekustīgi stāv, lūkojas uz aizejošo sarunu dalībnieku mugurām apjukuši, nevarēdami un negribēdami noticēt, ka vadoņi atstājuši viņu izlemšanai, uz kuru pusi gūsteknis dzenams.

Trešā nodaļa

Zirgu kājām ceļš tecēšanai labs un iemīts, kuražās braukšanai tas neērts — slieču sliedes, iegriezušās dziļi sniegā, izlokās, un starpsliežu kūkums bieži skrāpējas pret kuražu apakšu. Sakrities, novājējis un iztukšots Tvirbuts neapziņā aptver, ka cauri divu kažoku piedurknēm viņa elkoņa kauls duras Hodkevičam sānos. Valmieras cietokšņa kalpotāji pusi dienas Tvir- butam piemeklēja drēbes — aizvien par platām un svabadām, uz pleciem tās karājās kā uz spīļarkla… Sīks, novājējis, galīgs sprāgoņa Hodkevičs pašlaik gribētu būt. Viņš gribētu pastāstīt Tvirbutam par sevi pēc iespējas žēlīgākas lietas, lai tikai šis novārgušais klaidonis varētu aizmirst par savām nelaimēm un sāktu bēdāties par otru cilvēku. Bet Jans Hodkevičs ir resns un plecīgs, kuražā aizņem daudz vietas, un tā nu viņš jau kuro jūdzi neuzdrīkstas ne muti pavērt.

Kopš pašiem pusaudža gadiem ļans Hodkevičs apskaudis savu vectēvu Aleksandru tā izskata dēļ. Seja vectēvam allaž bijusi skaidra, viņa lielās, zilās acis allaž labsirdīgi smaidījušas… Bārda, kura pārklājusi visas vectēva krūtis, garās, gar ausīm uzvirpinātās ūsas un saspūrušie sirmie mati šķituši kā oreols, bet tas — to patiešām gandrīz vai varēja nojaust — slavinājis nevis vectēva prāvo augumu, bet gan dvēseles krietnumu. Jans jau sen audzē un kopj bārdu, virpina ūsas un uzbužina kuplos, taisnos matus, lai padarītu cēlāku savu izskatu. Bārda viņam arī plati izklājusies pār krūtīm kā tumšs, čaugans mākonis, ūsas virpinās lunkanas un bezbēdīgas, mati paklausīgi kuplojas… Nu varēja teikt, ka arī viņa galvu ietver oreols… Tikai šis oreols padarījis spilgtāku nevis sejas, nevis acu, nevis acīs atblāzmojošās dvēseles krietnumu, bet visa auguma resnumu un lem- pīgumu. Hodkevičs pat baiļojās, ka dažs labs var nodomāt: Jans Hodkevičs audzē bārdu tikai tādēļ, lai pasaulē aizņemtu vairāk vietas, lai modinātu godbijību un skaudību vārguļos…

Tas viss ir muļķības, bērnišķīgas iedomas, kuras slēptas no cilvēkiem. Par tām var tikai pazoboties. Kad citu cilvēku nebija līdzās vai vismaz ne ar vienu nevajadzēja runāties, Jans Hodkevičs visbiežāk domāja tikai par niekiem, galīgiem niekiem. Šādos brīžos atpūtās viņa dvēsele. Galva skaidra un gaiša, ap sirdi — jauki un patīkami. Dzīve ir Dieva žēlastība, dzīve ir Dieva žēlastība, viņš mēdza atkārtot…

Bet šobrīd paklusām Jana Hodkeviča sirdī iesūcas aizvainojums. Tik daudz gadu vēl nemaz nav aizritējis kopš tā laika, kad viņš sācis jāt karagājienos, kad kļuvis par karavadoni, kad sācis izjust šādu tādu savu vērtību. Cilvēka vērtība — cik tā ir nepastāvīga!… Vēl vakar Hodkevičs bija ticējis, ka ir jau norūdījies, karstu un aukstu dzīvē pieredzējis vīrs: daudz naidnieku nonāvējis, daudz savu karavīru apbedījis, māšu vaidu saklausījies un mīļoto asaru saskatījies… Un te nu šorīt viņš iekāpis kuražā, kurā sēž Kiprijons Tvirbuts, Radvila bijušais sūtnis, un uzreiz sajutis, ka viņa rūdījums vēl smieklīgi niecīgs. Jans brauc vienā kuražā ar cilvēku, kas bijis nošauts, apglabāts, aizdzīts trimdā un aizmirsts, kas garajos trimdas gados tikai pēc Dieva prāta palicis dzīvs. Daudzus stāstus, teikas un leģendas par šādiem vīriem Hodkevičs jau dzirdējis. Tikai visi varoņi, par kuriem Jans kaut ko dzirdējis, dzīvojuši senos laikos. Viņi bijuši teiksmu vīri, tagadnes īstenībā viņus ne iedomāties nevarēja. Un te nu tagad kuražā Janam blakus sēž dzīvs varonis un moceklis — sakrities, novājējis un iztukšots, varbūt viņš pat skriešus vairs nevar paskriet, varbūt bez otra palīdzības pat zirga mugurā nevar uzkāpt, tomēr dzīvs, dzīvs!… Un tikai trijus gadus vien viņš vecāks par Hodkeviču. Arī no sevišķas dzimtas viņš nav cēlies. Pirms sešiem septiņiem gadiem hodkevičs bija sastapies ar viņu Viļņā te valdnieka, te kāda augstmaņa galmā — trūkumcietējs, Radvila notespuļķis viņš bija, ja nu vienīgi varēja lepoties ar studijām Eiropas universitātēs un tāliem ceļojumiem. Bet pašlaik… Palicis dzīvs — šajos vārdos slēpjas viss Tvirbuta gods, kas pēdējos gados pieaudzis simtiem reižu. Tvirbuts palicis dzīvs. Hodkevičam šo vārdu jēga liekas pārdabiska, te dveš pēc bezgalīgo debesu dārzu ziediem un pavēņiem. Varbūt Tvirbuts dzīvojis pēcnāves dārzos, varbūt viņš dziedājis himnas kopā ar svētajiem, varbūt viņš runājies ar mirušajiem tuviniekiem un pazīstamiem?… Un te nu viņš atkal ir uz zemes, atkal sēž kuražā un brauc pa sniega ceļu… Viņš brauc kluss un bēdīgs. Neapmierināts, ka Dievs viņu atkal atsūtījis atpakaļ uz šo bēdu ieleju. Pasaulīgā dzīve viņam vairs nerūp. Kopš tās dienas, kad Vulfs fon Līdingshauzens viņu bija atvedis uz Valmieru, pagājusi gandrīz nedēļa, taču Tvirbuts ne par Radvilu, ne par savu bijušo aizgādni Hornastaju, ne par savu ģimeni vēl neko nav pajautājis. Vai nu pār viņu nākusi Dieva apskaidrība, vai arī cilvēkiem, kuri nekad nav bijuši nomiruši, viņš vairs netic — taisnību tie neteiks, tikai melos un pūtīs miglu acīs…

Tvirbuts ir atgriezies. Šo to Hodkevičs jau zina — no kurienes un ko piedzīvojis Tvirbuts pēc atgriešanās. Uz jautājumiem pārnācējs atbild labprāt, īsi un skaidri. Tomēr Hodkevičs nojauž, ka tur, no kurienes Tvirbuts atgriezies, viņš izcietis ne tikai neapskaužamas mokas, bet baudījis arī nepārspējamu prieku un svētlaimi: pie dvēseles gavilēm taču var nonākt tikai caur ciešanām…

Ir taču laimīgi cilvēki!… Gadu gadiem viņi neatsliedamies liec muguru, rušina zemi, slauka sviedrus no pieres un nevar vien beigt slaucīt… Bet kādu rītu uzaust neredzēta saule un ar saviļņojošiem, nepiedzīvoti siltiem stariem pārlej zemi… Nabaga cilvēki uz lauka atliecas no vadziņām, paskatās uz koku galotnēm, uz augstajiem mākoņiem un no debesu zilgmes kļūst kā apmāti… Un tas, ko līdz šim viņi saukuši par nogurumu, viņiem pārvēršas par dvēseles prieku, svētlaimīgu jušanu — cik daudz visvisādu lielu un mazu darbiņu paveikts!… Līksma un satraukuma pilna aizsteidzas diena, rimtuma pārpilns pienāk vakars. Uz celiņa pāri rudzu laukam, uz taciņas pāri pagalmam, uz būdeles sienām, uz galda ar izbērtām koka karotēm, uz bērnu guļvietām krīt neparastas un neikdienišķas — paradīzes koku — ēnas… Sākas garīgās bagātināšanās stunda: tu esi šeit, tev vieta ēnā, un — pasaulē iedibināta kārtība!… Un, lai arī otrā rītā atkal ataust posta saulīte, cilvēki, kuri pārdzīvojuši paradīzes nakti, nekad vairs ne uz mirkli neiedomājas, ka ir nelaimīgi…

Aizpēru pavasarī Jans Hodkevičs bija aizbraucis uz Plateļiem, uz savu muižu, kārtot saimniecības lietas. Nākamajā dienā pie viņa iegriezās Telšu mācītājs un teica: Līvzemē, Grobiņas miestā svētdien sadedzināšot raganu, sātana vietnieci zemes virsū, un daudzi tavi zemnieki gribot paskatīties, kā ragana sadeg, viņi kārojot izjust Dieva soda bardzību — laid viņiem trijās dienas nestrādāt un doties uz Grobiņu. Hodkevičs nebija ticējis, ka viņa zemnieki būtu noilgojušies pēc nežēlīgiem skatiem. Viņam bija aizdomas: viņa zemniekiem raganas dedzināšana Grobiņā ir tikai iegansts, varbūt vienīgais iegansts daudzu gadu gaitā doties tālā ceļā un skatīt raibo pasauli — cilvēki kāro aizbraukt desmit jūdžu, vismaz desmit jūdžu tālumā no savām mājām… O, cik bieži Hodkevičs zemniekam skatījies acīs un nav sapratis, par ko viņš domā, ko grib un ko vēlas panākt!… Nabaga cilvēks strādā un pūlas, bet viņš taču ne tikai maizi, ne tikai miegu, ne tikai sava tuvākā mīlestību iekāro — viņš alkst un ilgojas vēl pēc kaut kā… Pēc kā viņi ilgojas?

Pats savām acīm Hodkevičs redzēja, ka cits pēc cita uz lielo Liepājas ceļu nogriežas pāri par desmit pajūgu. Viņa zemnieki rībināja prom uz Grobiņu. Ceļā devās gan veci, gan jauni, gan vēl pavisam knauķi. Uz meža ceļa skanēja smiekli un priecīgi izsaucieni… Ceļinieki palaidņojās, dziedāja zobgalīgas dziesmiņas, vīri ķircināja sievietes, sievietes — vīriešus, bērni, 110 ratiem izlēkuši, vai uz rokām staigāja… Vēl ilgi pēc tam, kad Hodkeviča skatienam bija nozudis pēdējais pajūgs, tālumā virs meža kūpēja putekļi…

Līvzemes nomalē, Grobiņas miestā, Žemaitijai gluži pie sāniem svētdien vajadzēja aizkurt pirmo sārtu, lai sadedzinātu velna apsēstu cilvēku,— par raganu dedzināšanu Lietavas Lielkunigijā, Polijā vai tai pašā Līvzemē Hodkevičs vēl nebija dzirdējis. Ar ko šis notikums bija apbūris Hodkeviča zemniekus? Kāpēc viņi tik priecīgi aizbraukuši uz Grobiņu? Vai viņiem šķitis, vai viņiem būtu varējis likties, ka dzīvē saviesies daudz ļaunu, velna apsēstu cilvēku un ka Dieva pirkstam pār viņiem jābūt bargam un neredzēti nežēlīgam?

Hodkevičs ceļā kopā ar zemniekiem bija izsūtījis arī dažus savus muižas uzraugus, lai tie novēro zemniekus, noklausās viņu runas un, mājās atgriezušies, visu, ko redzējuši un dzirdējuši, atstāsta Hodkevičam.

Raganu dedzināja miestiņa pašaurajā laukumā. Tā vienā pusē slējās sarkana baznīca, otrā — pa vaļējām durvīm pretīgu svelmi dvesa krogus. Riņķī ap laukumu ņudzēja tirgotāji. Vieni cilvēki pārdeva, otri — pirka. Diena bija karsta, saule cepināt cepināja, un pūlis, sanācis paskatīties, ka ragana deg, jo viegli varēja iztēloties sārta liesmu karstumu. Ziema, nesen pagājusi, bija stipri auksta un ar dziļu sniegu. Izsalkuši, izbadējušies vilki lavījās kūtīs, izkoda lopus un uz meža celiņiem uzbruka cilvēkiem. Pa ziemu visiem grobiņniekiem lopi noliesējuši un sakritušies, pavasarī, kad pienāca laiks dzīt tos laukā, tie vairs nevarēja nostāvēt uz kājām. Viena pati sieviete izdzina ganībās savus lopiņus veselus, nobarotus un skaisto akotu spīdinošus. Šī sieviete bija veca, staigāja aiztūkušu, grumbainu seju un skatījās sarkanām acīm. Soģis, viņu ieraudzījis, nešaubīdamies nosprieda, ka tik riebīgu izskatu var iegūt tikai tāda, kura kalpo sātanam. Soģu spīdzināta, sieviete spļāva asiņainas siekalas un, ļaunā priekā skaļi smiedamās, atzinās, ka savus lopus esot nobūrusi, lai tie neapsprāgstot, un citu cilvēku aitas un buļļus ar vilkiem iznīdējusi, bet pilskunga saimniecei, kura pirmā sākusi turēt viņu aizdomās par burvestībām, uzsūtījusi ļaunu slimību un iedzinusi kapā. Soģa kalpi pēc raganu lietu zinātāja mūka Dei- bela padoma ļauno veceni spīdzināja, taču viņa nejuta sāpes — tūdaļ velns viņai uzsūtīja cietu miegu un spīdzinātā sieva gulēja ciešā, saldā miegā. Taču miesas soda laikā Grobiņas laukumā milzīga pūļa acu priekšā brīnums notika: ragana degdama kliedza. Viņa kliedza pavisam īsu laiku. Tomēr šī kliedziena atmiņu Hodkeviča uzraugi pārveda no Grobiņas kā tādu sātana iesmērētu mantu, kuru nevar izmest, nevar nobāzt tumšā kaktā un nevar atdot citam. Naktī, pielēkušus no miega, uzraugus kratīja drebuļi: ragana kliedz un kliedz! aizvien vēl viņa kliedz!…

Grobiņas pūlī cilvēki nikni bļaustījās, raidīja raganai lāstus, kratīja pret viņu dūri un apsaukāja. Dažs labs no bļāvējiem varēja būt nolīgts, lai ceļ troksni. Bet visi gan ne. Vairums bļāva aiz neizprotama, sirdi spēji sagrābuša niknuma nezin pret ko un nezin kāpēc. Hodkeviča zemnieki klusēja. Uzraugi domāja: visticamākais, viņi klusē tāpēc, ka Grobiņā viņi tikai atbraucēji sveštautieši — vai gan izprotams, kurš sveštautiešu vārds šejieniešiem var nepatikt? Pēc uzraugu apgalvojuma, Hodkeviča zemnieku barā neesot atradies neviens, kas, raganai degot, būtu kauč iepīkstējies… Visi stāvējuši pierāvušies, muti pavēruši un acis izbolījuši… Izdibināt, ko viņi tobrīd domājuši, uzraugiem neesot izdevies: zemnieki Grobiņas drūzmā esot saklausījuši, ka pie Liepājas jūra izmetot krastā daudz joldiju, un tūdaļ pēc soda izpildīšanas viņi sasēduši pajūgos un steigšus devušies uz Liepāju. Tas uzraugus izbrīnījis un apmulsinājis. Kā tad tā!… Spīdzināta — ragana gulējusi, dedzināta — sākusi kliegt. Šādas lietas katram mirstīgajam skaidri liecina, ka viņiem acu priekšā Dieva prāts guvis virsroku pār sātana varu. Tam vajadzēja kalpot par pamudinājumu pārdomāt savu dzīvi, atsaukt atmiņā grēkus un tos izpirkt. Kur tev!… Ceļa jūdzi Hodkeviča zemnieki līdz Liepājai nobraukuši, par sadedzināto raganu ne vārda neieminējušies. Viņi klusām, mierīgā balsī sarunājušies par joldiju, par zirgu apkaišami un ceļu atpakaļ uz mājām.

Vārdi ir un paliek vārdi — ar tiem Hodkeviču mierināt nevar. Vienmēr viņš gribējis un grib uzminēt un saprast savu zemnieku slēptākās domas. Vienīgi domas taču — par to atgādina visi asiņainie dumpji! — saduļķo zemniekiem prātu un viņus noskaņo pret muižām un kungiem. Joldija… Šis vārds Hodkevičam likās noslēpumains un aizdomīgs. Pa muižas sētām Jans sāka sūtīt kalpus, lai tie savācot pēc iespējas vairāk ziņu par joldiju. Pašus vecākos Plateļu zemniekus Jans apmeklēja pats. Veči pastāstīja: sensenos laikos, ļoti sen atpakaļ, kad jūra vēl bija apskalojusi Plateļu zemi, plateļiešiem tā bijusi mīļa un dāsna kā māte; no jūras atnākuši lietus mākoņi un slacījuši viņu zemi; jūra barojusi viņus ar zivīm; jūras krasti viņiem perinājuši putnus; bet, kad cilvēkiem uznācis mēris un bads, jūra satumsusi pavisam zili melna un tā satrakojusies, ka viļņi koku augstumā vēlušies un gāzušies pret krastu un joldiju — dzīvo biezumu — kalniem izmetuši cilvēkiem; dzīvie jūras biezumi bijuši brīnišķīgi — paglābuši ne tikai no bada, bet izcēluši arī no mēra…

Tā, ko Hodkeviča zemnieki, piekrāvuši ratus pilnus līdz malām, pārveda mājās no Liepājas, nebija joldija. Kopš tiem laikiem, kad sasilis ūdens un tas vairs nebija tik sāļš, jūra to sen vairs neizskalo krastā. Joldijas, dzīvās mīkstmiesīgās būtnes, kuras dzīvojušas aukstās jūras laikos, tagad dzīvas vien cilvēku atmiņās par senatnes jūru. Baltijas ūdeņos joldija vairs nevairojas, un no Liepājas jūrmalas zemnieki pārveduši aļģes — brūnas, slapjas aļģes, kurām nekad ne sirsniņas, ne asiņu nav bijis, kuras nekad nav bijušas dzīvas būtnes. Aļģes vienmēr bijušas aļģes. Bet Hodkeviča zemnieki to nezina vai arī nevēlas zināt. Visas aļģes, visas jūraszāles, visus mīkstos glu- mekļus, kurus jūra laiku pa laikam izmet krastā, viņi uzskata par joldijām — dzīvajiem, brīnumainajiem jūras biezumiem. Aļģes un jūraszāles zemnieki applaucē verdošā ūdenī, ēd tās paši un ar tām baro cūkas un buļļus…

Cilvēkus — visus: gan augstmaņus, gan bajārus, gan nožēlojamos zemniekus — nospiež ilgas… Ja vismaz droši varētu zināt, pēc kā viņi ilgojas — pēc mīļotās sievietes, pēc bērniem, mantas, pēc plašākām zinībām… Taisnība vien ir: cilvēki ilgojas pēc šā un šitā — pēc simtiem visādu lietu. Un vēl pēc kaut kā, ko mēs ne izteikt neprotam, ilgojas cilvēki… Zemnieki, braukdami uz Grobiņu, priecājās un jūsmoja par tālo ceļojumu, vienlaikus viņi labi zināja, ka no brauciena bagātāki nekļūs, ka, mājās pārbraukuši, viņi strādās tikpat grūti kā agrāk, — tad vismaz brūnās aļģes, kuras jūra izmetusi liedagā, viņi nolēmuši pārvest pilnus vezumus. Viņi ticēja, ka kopš senseniem laikiem pasaule nav pārvērtusies un laiku pa laikam jūra tomēr vēl joldijas krastā izmet. Viņi ticēja, ka pasaulē pastāv kārtība — mūžīga kārtība, tikai viņi, vienkāršie grūtdieņi, iekrāvušies darbos un rūpēs, dvēseles apjukumā aizvien aizmirst ievērot kārtību vai arī to darīt pietrūkst spēka… Tamdēļ viņus nomierina un mazina viņu bažas šīs joldijas — nabaga cilvēki atkratās no ikdienības, paskatās apkārt gaišākām acīm, atceras sentēvu dzīves veidu un priecājas: rau, mēs arī rīkojamies tāpat, kā senos laikos rīkojušies sentēvi: ko citu vairs var gribēt — mūsu dzīve aizrit mūžīgajā dzīves gultnē…

Nežēlīgas ir šīs ilgas — ilgas pēc kārtības, kā citādi lai tās nosauc?… Tagad, vienmēr tagad un tikai tagad jāatjauno un jāuztur kārtība — tas darbs ir nebeidzams!… Re, Tvirbuts sēž kuražā, klusē, galva uz garā kakla svārstās… Acis caur lodziņu nemirkšķinādamas nolūkojas uz sniegotajām mežmalēm… Acis skumīgas un žēlas, bet arī rāmas, ar skumjām samierinājušās… Tvirbuts!… Kā dzīvo sieva? Vai veseli aug bērni? Vai vēl dzīva māte? Radvils varbūt jau beidz gatavot Lietavas Statūtu? Ne par vienu Tvirbuts neko nejautā. Liekas, nekas Tvirbutam nerūp. Liekas, neko no tā, kas viņam reiz bijis, viņš vairs nevēlas atgūt: ne ģimeni, ne dienestu, ne stāvokli lielkuniga pilī… Bet varbūt viņš šīs nežēlīgās ilgas pēc kārtības pārvarējis un tagad dzīvo mierīgs un laimīgs un ne par ko vairs negrib apgrūtināt sev galvu?

Ir grūti saprast cilvēku, kurš atgriezies no neziņas!…

Bet — kuru cilvēku, kurus cilvēkus Hodkevičs gan tik labi pazīst?

Zemnieki, viņa zemnieki!… Viņu rati stāv jūras krastā — riteņi iegriezušies smiltīs, zirgi tramīgi un baiļpilni griež aci uz bezgalīgajiem ūdeņiem… Pēc pavasara vētrām jūra ir dūmakaina, rāma, spēkus izšķiedusi… No izmestajām aļģēm liedags ir melns… Zemnieki plikām rokām grābā kopā aļģes, ceļ no zemes prāviem klēpjiem, aļģes slapjas un smagas, zemnieki nes tās atspērušies un sagāž pajūgos… Hodkevičs viņos modina cerības: mīļie, jūs ņemat no jūras tikai to, ko viņa pati jums izmet; un, ja nu visi tieši tāpat sastātos vienā pulkā — vīrs pie vīra — un ieņemtu Līv- zemi, un jums piederētu Rīgas osta, mēs no citām ostām pāri jūrai atvestu daudz bagātību, kuras jūra pati nekad jums krastā neizmetīs, — mēs sāktu dzīvot labāk, mēs būtu laimīgāki!…

Vai viņa zemnieki saprot Hodkeviču? Ja pienāks reize, vai viņi stāsies plecs pie pleca, vai dosies karā uz Līvzemi, vai noliks galvu savu radinieku, savu bērnu laimes vārdā? Un par ko viņi visbiežāk domā — par nākotni, par nākamo dāsno jūru vai par senajiem laikiem, par saviem sentēvu senčiem, kuri dzīvojuši pie Joldijas jūras? Ko viņi vairāk tur dārgu — savu sentēvu piemiņu un viņu ieražu pārtikt no joldijas vai paša labumu?…

Hodkevičs klusē. Viņu māc īgnums, ka viņš ir resns, ka viņa kažoks ir biezs, ka bārda izplājusies pār krūtežu — kuražā viņš aizņem daudz vietas… Lielas un lempīgas ir viņa miesas, bet dvēseles tajās maz… Maz!…

Vai gan citādi viņš būtu priecājies, ka Tvirbuts neko neiztaujā par mājām, par Viļņu? Tvirbutam būtu varējis iegribēties pajautāt arī par tādām — kā nu ne! — lietām, par kurām Hodkevičam pietrūktu dūšas runāt. Tad vajadzētu pateikt taču arī ļoti sāpīgus vārdus: Hornastajs ir miris, nu jau trešais gads, kopš viņš miris, mūžīgu atdusu dod viņam, Kungs… tā nu… atgriezies gan esi, Tvirbut, tomēr nav vairs, kam par tevi aizgādāt un valdnieka priekšā aizbildināt, tādas tās lietas… To Hodkevičs negrib Tvirbutam teikt. Lai šo jauno ziņu pasaka viņam kāds cits… Lai pasaka cits un nokauj pārnācēja cerības… Droši vien tikai tāpēc Tvirbuts mierīgi sēž kuražā, ka ir pārliecināts: Hornastajs man palīdzēs… Bet varbūt gluži pretēji — varbūt Tvirbuts jau zina, ka Hornastajs miris? Varbūt tieši tāpēc viņš klusē un neko neklaušina, ka zina: man vairs nav aizbildņa, manis dēļ Viļņā neviens ne pirkstiņu nepakustinās — kamdēļ velti muti dzesēt?…

Ir grūti saprast cilvēku, kurš atgriezies no neziņas!…

Tvirbuts sēž un caur kuražas lodziņu skatās uz sniega klātajām mež- malēm — par ko viņš domā? ar ko viņš sevi mierina?…

Tik stipri Hodkevičs viņu vēlas apskaut un sadūšināt, apsolīt viņam atbalstu un visādu palīdzību!… Grib un neuzdrīkstas, nevar saņemties — viņš baiļojas, ka Tvirbuts pats var sākt žēloties: ilgas, kādas suniskas smeldzīgas ilgas deg krūtīs… nav pasaulē kārtības…

Tā nu jūdzi pēc jūdzes viņi abi slīd klusēdami. Sasalušajā sniegā klapst zirgu kājas, ausīs čīkst ragavu slieces…

Kažoku plecos uzmetis, ar lukturi gaismodams, Jans Hodkevičs kāpj pa šaurajām kāpnēm: platie pleci viņam sprūdās starp sienām, viņš smagi elš un visu laiku ar brīvo roku spiež pie krūtīm izspūrušo bārdu, lai varētu redzēt, kur sper kāju. Zirgu lukturis!… Cik spožs lukturis!… Kučieris tādu pakar kuražas priekšā — pakar divus, kuražai abās pusēs, un gaismas zirgiem pietiek, lai varētu skriet vistumšākajā naktī.

Pils torņa otrā stāva laukumiņā pie mazām, sienā dziļi ielaistām durvīm mīņājas greizs, uz vienu kāju nosvēries sargvīrs, un Hodkevičam krūtīs pamostas nožēlas jūtas: kamdēļ gan viņš nolicis sargu pie Tvirbuta istabas durvīm? uz kurieni Tvirbuts no šejienes var aizbēgt? atpakaļ neziņā? muļķības!… Hodkevičs ņirgājas par nelaimīgo cilvēku!…

Kājnieku hetmanis ar stingru roku pagrūž durvis un plati ver tās vaļā. Lukturi pa priekšu bāzdams, viņš ieiet siltā, labi izkurinātā telpā. Viņš paskatās visapkārt. Griesti nav augsti. Ķieģeļu velvju šķautnes ceļas augšup no grīdas un satek kopā pie apaļā, tumšā cauruma istabas augstākajā punktā. Velves nespodri sārtas, turpretim gaiss luktura gaismā — dzeltenīgs. Dzeltenīga arī Tvirbuta seja, kura paceļas no pagalvja. Vienlaikus Tvirbuta basās, arī dzeltenīgās kājas no gultas nolaižas uz nodilušās lāčādas, kura izklāta uz grīdas. Cauri baltajām apakšbiksēm izspiežas Tvirbuta asie ceļgali. Lielās, vērīgās Tvirbuta acis jautājoši nolūkojas uz lukturi Hodkevičam rokā: nevis uz Hodkeviču, nevis viņam sejā, nevis acīs — uz lukturi. Šis lielais, četrstūrainais gaismeklis mulsina pārnācēju un izraisa nemieru, varbūt pat biedē ar slepenu ceļošanu naktī.

Ieraudzījis galdiņu, Hodkevičs nes un noliek uz tā lukturi, no kura Tvirbuts joprojām nenolaiž acu. Hodkevičs nomurmina:

—   Tu uzminēji, tas ir zirgu lukturis. Ļoti ērts. Mums tikai nav ienācis prātā apgaismot ceļu ar zirgu lukturiem.

Tvirbuts paveras Hodkevičam sejā, un kājnieku hetmanim pār muguru noskrien skudriņas: Tvirbuta brūnās, caururbjošās acis un lielās, atkarenās ausis — no neziņas atguvies cilvēks pagriezis pret Hodkeviču gan acis, gan ausis, gan sirdi… tagad viņš gaida nepacietīgi, gaida ar izbailēm, ko Hodkevičs nakts vidū viņam teiks…

—   Man nenāk miegs, — kājnieku hetmanis ierunājas, atkrekšķas, brīdi klusē, tad atkal saka tukšus vārdus: — Es gribēju pateikt… — Balsij žēlabaina pieskaņa, un Hodkevičs, to zinādams, mēdz ik pa brītiņam apklust: lai sarunu biedrs ieklausās viņa balsī un noskaņojas uz atklātu un sirsnīgu sarunu. Tagad jau Hodkevičs pasaka to, ko gribējis pateikt: — Viļņā atgriezies, tu, Tvirbut, Hornastaju vairs nesastapsi. Viņa vairs nav. Viņš ir miris, mūžīgu atdusu dod viņam, Kungs!

Tvirbuts blenž Hodkevičam sejā, viņš pat nesakustas. Hodkevičs aiz nepacietības vai deg, lai izteiktu visu, ko zina par valsts mantziņa nāvi, tomēr piespiež sevi paklusēt: lai izdzirdētā vēsts Tvirbutam iesēžas galvā un sirdī, lai viņš vismaz klusībā nočukst aizlūguma vārdus par mirušo. Bet varbūt pašlaik par valsts mantziņa nāvi labāk vēl nestāstīt? Jo ilgāks būs stāsts par nelaiķa pēdējām dienām, jo vientulīgāks Tvirbuts jutīsies…

—   Man būtu bijis baigi darīt tev zināmu vienīgi šo vēsti, — Hodke- vičs steidzīgi ierunājas. — Tagad paļaujies uz mums, Tvirbut! Tas ir galvenais, ko es gribēju pasacīt.

Tvirbuta skatiens aizslīd prom no Hodkeviča un lēnām maldās pa istabas dzeltenīgo gaisu, nevarēdams uziet, pret ko lai atbalstās. Iedams tuvāk Tvirbutam, Hodkevičs ar resno rumpi liecas pret viņu un pavēloši iečukstas:

—   Tvirbut, negriez prom acis! Skaties uz mani! Paļaujies uz mums!…

Tvirbuts sadurstās, pārmet krustu, strauji pievērsis skatienu savām basajām kājām, un sastingst atkal. Varbūt viņš nodomā: ilgi esmu gājis, tik garus gadus gājis, bet pārnākot vairs nav uz ko paļauties… Diezin… Diezin vai vispār viņš šobrīd par kaut ko domā. Nu jau viņa kājas iztaisnojušās, tās ceļ augumu uz augšu, liekas, bez jebkāda nolūka — tik negribīgi. Liekas, pašlaik Tvirbutu vada nevis prāts un galva — mierā nevar norimt vienīgi dzīvība, tas arī viss. Garš, plecos sakucis, Tvirbuts pasper solīti uz galdiņa pusi, apstājas un cieši nolūkojas uz lukturi. Viņš sakustina lūpas: koš… koš, koš… Varbūt Hodkevičam tikai izklausījies? Vai cilvēks, izdzird is sāpīgu vēsti, var skatīties uz zirgu lukturi un čukstus saukt zirgu? Koš… koš, koš… Tvirbuts paceļ galvu augstāk un pavērš pret Hodkeviču lielas, tramīgas acis.

—   Vai jūs mani laidīsiet ārā no šejienes?… Vai ļausiet man no viņa atvadīties? — viņš jautā.

—   Vairs nav no kā atvadīties…

—    Kāpēc? Kā tas jāsaprot?

—   Viņš jau ir apbedīts, — I lodkevičs saka klusā un dobjā balsī. — Sen jau apbedīts. Viņš nomira piecdesmit astotā gada lapu mēnesī… — Hodkevičs apraujas. Gandrīz viņš bija pateicis: Hornastajs atstājis divus testamentus, viens no tiem veltīts tev… Par šo testamentu vēl pāragri runāt!… Un Hodkevičam nav tiesību par to runāt…

—    Piecdesmit astotajā… — Tvirbuts ldusi atkārto, un, galvu pieliecis un sastindzis, viņš skatās uz Hodkeviču — viņš cenšas atsaukt atmiņā minēto gadu un mēnesi: kur tolaik viņš atradies, ko darījis? Nūja, tagad jau Tvirbuts sāk domāt par to, par ko šādā brīdī varētu domāt katrs cilvēks: "Tātad daudz reižu… Daudz reižu esmu sarunājies ar viņu jau mirušu…"

Stingrā balsī Hodkevičs atkārto:

—    Esmu ieradies tev pateikt: tagad paļaujies uz mums!…

—    Kurš vēl, galda pārzini, kurš vēl — māte, sieva, bērni?…

—   Viņi ir dzīvi! — Hodkevičs izsaucas un tūdaļ jūt, ka sirdi pārpilda aizvainojums: Tvirbuts viņam netic… netic!… Kāpēc, Tvirbuts droši vien lauza galvu, kāpēc Hodkevičs man piedāvā atbalstu? Kāpēc viņš tik neatlaidīgi to piedāvā? Varbūt viņš grib noslēpt, ka vairs nav gaidījis Tvirbutu atgriežamies, ka viņu vairs negaida un ka visi viņi priecājas — gan Hodkevičs, gan Radvils, gan valdnieks: Tvirbuts vairs neatgriezīsies, nē, neatgriezīsies, viņš ņems galu tālajā, svešajā pasaules malā? Viņam ir aizdomas — kā nu ne!… Tvirbuts visus viņus tur aizdomās par necilvēcisku cietsirdību… Bet kāpēc Hodkevičam tā sāp, ka viņš tiek turēts aizdomās? Vai gan aizdomām nav gluži nekāda pamata? Ir taču aizsteigušās nedēļas, mēneši… Ir aizritējuši gadi… Bet Viļņā ziņu, patiesu ziņu par Tvirbutu neviens nav saņēmis, joprojām nav saņēmis…

—   Tavējie visi ir dzīvi,— Hodkevičs atkārto un piepeši, līdz šim runājis tikai lietaviski, jautā poliski: — Vai tu domāji, ka tiksi mājās bez citu palīdzības?

Tvirbuts atsprāgst atpakaļ no kājnieku hetmaņa un itin kā ar izbrīnu, itin kā ar nicinājumu caur pieri paskatās viņam acīs. Rūgti pasmaidījis, viņš lēnām iet atpakaļ pie savas gultas, piesēžas uz maliņas, garās kājas izlikdams tālu uz priekšu. Klusā balsī viņš, tāpat kā iepriekš, ierunājas lietaviski:

—   Bez citu palīdzības… Kā tad var iztikt bez citu palīdzības?… — Balss viņam kļūst arvien skumjāka. — Reiz mežā es noķēru zirgu… Lopiņš bija ievainots, pazaudējis savu jātnieku un aizbēdzis 110 kaujas lauka. Man nebija spēka paiet… Par katru cenu man zirgs bija jānoķer… Kā es labinājos šim lopiņam klāt!… Cik žēlīgi es viņu saucu!… Koš… koš, koš… Koš, koš!… Zirgs bija savainots, es viņam pat neuzkāpu mugurā, neesmu nojājis ne desmit soļu… Bet ar varu es viņu nebūtu notvēris, ja zirdziņš nebūtu ļāvis man pieiet klāt — aiz izmisuma es būtu nomiris!… Un tu saki — bez citu palīdzības… Kā gan var kaut ko izdarīt bez citu palīdzības?…

Hodkevičs nokar galvu, viņš tusnī, krūtis strauji cilājas. Viņš atnācis pie Tvirbuta, pilns ar vislabākajiem nodomiem, bet Tvirbuts to nesajūt — viņš joprojām dzīvo atmiņās, skumst par sazin kādu pussprāgušu kleperi… Atcerējies, ka nupat tikai viņš ieļerkšķējies pāris vārdos poliski, Hodkevičs kaļ sev smadzenēs: lietaviski, ar šo žemaiti man vajag runāt tikai lietaviski… Viņš izmet:

—   Tu mūs ienīsti…

Apjucis un neko nesaprazdams, Tvirbuts paraugās uz Hodkeviču.

—    Jā, tu mūs ienīsti! — Hodkevičs iesaucas. — Tu mūs visus ienīsti! Jā! Par tevi Pasvalē vārdu teicis valdnieks. Tvirbuts ir nošauts… To pateicis valdnieks. Taču valdnieks to pateicis ne tikai savā vārdā — arī Radvila, arī mana, arī visparastākā lietaviešu zemnieka, leišu kalpa un notespuļķa vārdā!… Un tagad tu visus ienīsti, visus mūs!… — Hodkevičs vairs nespēj norimties uz vietas, viņš pieiet pie galdiņa, pie šī zirgu luktura, atkal runādams vēl žēlabaināk: — Es tev negribēju teikt, ka Hornastajs miris… Es domāju, ka vēl par agru tev to zināt… Taču es sajutu: tu mūs ienīsti!… Un es vairs nevarēju rast mieru… Trīs naktis es nevarēju gulēt… Te nu esmu atnācis — nakts vidū… Par Hornastaju es iesāku runāt tikai tāpēc, ka nevarēju tikt gudrs, ar ko lai sāku… — Hodkevičs pieiet pie gultas 1111 apstājas iepretim sēdošajam Tvirbutam — pamirušam, muti vaļā, augšup uz Hodkeviča seju paceltām acīm. — Man tev jāpasaka: tev nav taisnība, Tvirbut! Nē, es neapstrīdu! Daudz tev vajadzējis pārciest… Mīļās Lietavas labā tu esi ziedojis piecus gadus no sava mūža… Bet tu nedrīksti, nedrīksti, nedrīksti justies, ka tev nodarīts pāri! Tas ir netaisnīgi! Cieš visi! Mīļās Lietavas labā ziedojas visi! Visi, Tvirbut!…

—   Apžēlojies, par ko tu mani rāj… — Tvirbuts iečukstas. — Es nekad…

—        Nekad! — 1 lodkevičs viņu pārtrauc spalgā balsī, sevišķi labi tagad saklausāma balss žēlabainā pieskaņa. — Tu saki — nekad! Ziemas mēneša septītajā dienā uz Gaujas ledus kuniga Palubinska vīri tev teica: neatzīs- ties, kas tu esi, un mēs tevi atsvabināsim. Tu viņiem nepaklausīji. Tu viņus ienīdi. Viņiem — mums visiem — tu iekliedzi sejā: es esmu Tvirbuts! Es esmu jūsu upuris! Es esmu jūsu moceklis! Es! Es! Es!…

—    Nē!

Tvirbuts slejas kājās un nevar pieslieties, viņš atsēstas atkal, nolēmis, ka dusmu pārņemtais Hodkevičs viņam runāt neļaus. Bet kājnieku het- manis aizcērtas. Zilām, ieplestām acīm viņš svilina Tvirbutu. Viņš gaida atbildi.

—   Galda pārzini! —Tvirbuts klusi ierunājas. — Tobrīd es citādi atbildēt nevarēju… Piecus gadus es esmu dzīvojis sakostiem zobiem… Ko tur runāt… Es gāju uz mājām! Es cerēju, ka pāriešu mājās… Bet kunigs Palubinskis sāka tirgoties manis dēļ… Viņam sametās žēl kāpostu mucas…

—   Kāpostu mucas… — Hodkevičs izsmējīgi nopūšas, lēnām un piesardzīgi, lai ne drēbju gabals neiešvīkstas, viņš apsēžas uz gultas malas, ar abām rokām ieķeras tajā un nokar galvu. Viņš klusē. Vai viņš pats būtu spējis nociesties klusu, vai viņš nebūtu atzinies, kas viņš tāds ir, ja savējie, pašu cilvēki viņu būtu mainījuši pret skābu kāpostu mucu?

—   Kāpostu muca! — Hodkevičs īgni iesaucas, atmezdams atpakaļ galvu. — Un tu gribēji, lai mēs tevi iemainām pret mucu savu asiņu?

—   Arī tu tirgojies… — Tvirbutam pasprūk.

—   Mums vajadzēja tirgoties! Vajadzēja! Kāpostu mucas dēļ, vistas dēļ, olu šoka dēļ — tieši sīkumu dēļ mums vajadzēja tirgoties! —Ar visu stāvu Hodkevičs liecas tuvāk Tvirbutam, acis piebāž cieši klāt viņa acīm. — Tvir- but! )a mēs bez jebkādiem noteikumiem būtu grābuši tevi pretim, Vulfs būtu teicis: pagaidiet!… Un viņš būtu sācis mūs šantažēt. Sarunās būtu iesaistījies Ketlers. Par tevi mestrs būtu pieprasījis gan zeltu, gan mūsu asinis karā ar krieviem… Viņu šantāža varēja turpināties gadu gadiem!…

—    Bet mana dzīvība — pārtrūkt, vai ne?

Hodkevičs atraujas nostāk no Tvirbuta, tomēr turpina svilināt viņa skatienu ar savām ieplestajām, viegli apmulsušajām acīm.

—    Kas to var zināt!… — pacilāti, pārspīlēti pacilāti izmet Hodkevičs. — Būtu gājis vaļā tāds ļembasts!…

—    Ka jūs… būtu gatavi?…

Hodkevičs klusē. Arvien skaidrāk viņš saprot, kurp pavērsusies viņa runa, kādus vārdus viņš nupat izmuldējis. Viņš jūt, ka mute viņam pusviru, bet viņam trūkst spēka savērt lūpas, un viņa bārzda, izspūrusi pār krūtīm, tik tikko trīs.

—   Un jūs — visi tic, kuri man bijāt piedāvājuši palīdzību, — vai jūs būtu bijuši gatavi?

Tagad Tvirbuts liecas tuvāk Hodkevičam — Tvirbuta seja ir mierīga, pavisam mierīga, bet tās miers Hodkevičam uzdveš gluži kā miroņa aukstumu.

Kājnieku hetmaņa sejā iešļācas spēja niknuma un vājprātīga trakuma sarkanums. Par ko Tvirbuts uzskata Hodkeviču? Par ko viņš uzskata viņus visus? Par slepkavām? Par bezsirdīgiem bendēm? Cik cietsirdīgas, cik netaisnīgas ir ciešanas! Ko tās izdara ar cilvēku! Izmocīts cilvēks vairs nespēj ne domāt, ne izjust taisnīgumu. Tādam dvēsele saraucas, top mazītiņa un neģēlīga — ar šādu dvēseli cilvēks kļūst akls un kurls. Bet pats viņš to nesaprot un nejūt — citus viņš nosoda, sevi izceļ un uzskata par visaugstāko soģi!…

Ar blīkšķi Hodkevičs pieceļas no gultas, pielecis pie galda, viņš pagrābj lukturi, atnes un noliek to Tvirbutam priekšā — tieši pie viņa basajām kājām, pats viņš nometas uz ceļiem un ierunājas žēli, nemaz vairs neapjēgdams, ka tikai poļu vārdiem:

—   Gaisma! Gaisma! Zirgiem tā spīd — zirgi redz ceļu… Mēs — nē, neredzam! Jo mēs esam cilvēki! Jo mēs paši sev esam svarīgāki nekā mūsu ceļš, nekā mūsu centieni!…

Runādams pēdējos vārdus, Hodkevičs ierauga: Tvirbuta pirksti savelkas dūrēs, atliecas un atkal savelkas… Hodkevičs apraujas. Ciešanas salauž cilvēka gribu. Ciešanas iznīcina dvēseli. Ciešanas cilvēku padara ļaunu un agresīvu…

—   Celies!

Hodkevičs izdzird Tvirbuta balsi — mierīgu, tik mierīgu, ka kājnieku hetmanis bez gribas piepūles viņam paklausa, pieceļas un bažīgs, pusviru muti gaida, ko Tvirbuts tagad nu vēl liks viņam darīt. Pieceļas arī Tvir- buts — gausi, smagi, gluži kā ciezdams sāpes kājās. Piecēlies viņš joprojām tikpat mierīgi, tikai ar vieglu rūgtuma pieskaņu ierunājas:

—   Galda pārzini, tu domā, ka esmu kļuvis vīzdegunīgs… Ka es kāroju pēc varoņa slavas un mocekļa kroņa galvā… Nē!…

—   Tu gribi to!

—   Visus piecus gadus vienīgi esmu sapņojis pāriet mājās…

—   Bet visi sapņi tev pagaisa no prāta, kad runas piegriezās uz kāpostu mucu… Kā nu ne! Tirgošanās tevis un kāpostu mucas dēļ tevi pazemo!…

—   Tā ir taisnība, galda pārzini, jā, pazemo!

Hodkevičs jūt, ka Tvirbuta balss vairs nav tik mierīga, tā viņu vairs nemulsina un nesasaista viņa gribu. Kājnieku hetmanis uzelpo vieglāk, pasmaida žēlāk un iecietīgāk, novelk 110 muguras kažoku un nosviež to uz galda: istaba piekurināta — karsts…

—   Tvirbut, piecus gadus tu neesi redzējis nevienu lietavieti… Tu nezini, ar kādām domām un kā tagad lietavieši dzīvo… — uz Tvirbutu neskatīdamies, Hodkevičs runā. Vārdi viņam nāk pār lūpām bezgribīgi, ar lielām pūlēm viņš apspiež sevī vēlēšanos runāt poliski. — Šobrīd, Tvirbut, tu nevarēsi atrast tādu lietavieti, kurš neko nebūtu ziedojis tēvijai. Pagaidi! Laid man teikt to, ko tev pateikt esmu atnācis šurp!

Hodkevičs lēnām apiet apkārt galdam, no sienmales pievelk galdam tuvāk krēslu ar parocēm un atzveltni, pār kuru pārkārtas Tvirbuta bikses. Viņš apsēžas. Klusē. Brītiņu Tvirbuts stāv nekustēdamies, ar skatienu sekodams katrai Hodkeviča kustībai un gaidīdams solīto uzrunu. Sapratis, ka Hodkevičs izteikties nesteidzas, platiem soļiem viņš aiziet pie savas gultas un apsēžas uz tās. Klusums. No galda čaukstēdama noslīd kažoka piedurkne un sastingst gaisā… Piemiedzis acis un saraucis pieri, Hodkevičs stīvi blenž uz šo piedurkni.

—    Uzklausi mani, Tvirbut, esi pacietīgs! — acis nenolaizdams no ēnā tumstošās kažoka piedurknes, viņš sāk runāt. — Pērn es vadīju karapulkus uz Līvzemi — uz cietokšņiem, kurus mums atdeva mestrs un Rīgas virsbīskaps. Kopā ar mani jāja žemaišu stārasts — mans tēvs. Viņš jau bija slims… jau atkāsēja asinis… Katra karagājiena diena īsināja viņa mūžu par nedēļām, varbūt pat mēnešiem, kurš tagad to varēs pateikt… Taču pat es, viņa dēls, nespēju viņu atrunāt no šī ceļa!… Lai tevi, Tvirbut, nekaitina tas, ka runu esmu iesācis no saviem tuviniekiem… Gribu būt vaļsirdīgs, tas arī viss… Tātad: lauka hetmanis, mans tēvocis… Pavisam nesen viņš atgriezies no Podolijas — no nežēlīgajiem slaktiņiem ar tatāriem. Viņš atgriezās ievainots… Apbedījis simtiem karotāju… Atgriezies saviem rot- mistriem viņš izdalīja vairākas muižas — kā atlīdzību par nopelniem, par drošsirdību. Dārgi viņam maksājusi uzvara pār tatāriem… Dārgi, Tvirbut!… Un tagad nu atkal viņš laužas cīniņā — viņš cenšas pārliecināt un izlūgties no valdnieka, lai tas izsūta karavēstis pa visu Lielkunigiju, lai saceļ kājās visus Lietavas vīrus un lapu mēnesī viņus sapulcina Sēlpilī pie Daugavas. Kanclers Radvils manam tēvocim nepiekrīt. Radvils nevēlas dzīt visus Lietavas vīrus karā un nāvē… Kanclers kaulējas ar Maskavas bajāriem, vai lien no ādas laukā, lai tikai tie nosliecot caru parakstīt miera līgumu ar Lietavu. Mūsu kanclers ir cildens. Viņš tiecas pēc mūžīgā miera ar Maskavu. Ne vairāk, ne mazāk — pēc miera uz mūžīgiem laikiem!… Kanclera sūtņi to vien dara kā šaudās no Viļņas uz Maskavu un no Maskavas uz Viļņu… Tvirbut, apžēlojies! Radvils pārdzīvo stiprāk, nekā tu dabūji pārdzīvot gūstā! Iedomājies: cilvēks ceļas un guļas, domādams par sarunām ar caru… Aizvien jauni iecerējumi, aizvien jauni piedāvājumi Maskavai, aizvien jauni tēriņi… Un velti, viss velti!… Un arvien tuvāk vispārējs karš!… Simtiem un tūkstošiem Lietavas vīru tuvojas nāve!… Un, ja Radvilam neko neizdosies grozīt, ja atausis diena, kad tūkstošiem bērnu un sieviešu apraudās savus tēvus un vīrus, — kas tad viņiem būs jādara? Vai jāizkrīt cauri zemei? Jāielec akā? Un kāds mierinājums no tā būtu valdniekam — Sigismundam Augustam? Apžēlojies!… man iesmeldzās sirds, kad iedomājos par valdnieku… Sala mēneša vidū viņš palūdza savas māsas Annu un Katažinu uzposties. Sieviešu svīta un zobennesis Petkevičs aizveda māsas uz viesu zāli… Uz viņām sāka mest acis divi cara sūtņi — Fjodorovs un Sukins… Tumšs, viņi teica… Valdnieka galminieki izklīda gar visām sienmalēm un sāka iededzināt sveces… Tumšs, tumšs, cara sūtņi visu laiku atkārtoja… Galminieki aizdedzināja divi simti sveču! Divi simti! Tik daudz gaismas! Kamdēļ tik daudz gaismas? Kamdēļ? Lai tikai cara sūtņiem pietiktu gaismas, ko aplūkot mūsu valdnieka māsas un salīdzināt, kura glītāka… — Hodkeviča zilās, savilgušās acis cieši veras Tvirbutā. — Mans prāts nespēj aptvert, kā valdniekam nepārplīst sirds! Ģimenes laime viņam pašam pagājusi secen… Viņš apprecējis trešo sievu, pirmās sievas māsu… Kamdēļ, kamdēļ Dievs viņam atņēma nepārspējamo Barboru? Valdnieks viņu vēl tagad mīl… Vēl tagad! Bet… Lietavai bija lietderīgi, lai tās valdnieks apprec otru Hābsburgu dzimtas atvasi. Viņš apprecēja! Valdnieks apprecēja otru Hābsburgu dzimtas atvasi — lai Lietavai tiek tas gods!… Un lai ciešanas pavada valdnieku… Ar otro Hābsburgaiti valdnieks nav nodzīvojis kopā nevienu dienu… Viņš ienīda viņu, viņš ienīda sevi, viņa spēkos nebija aizmirst Barboru… Tūdaļ pēc kāzām, pēc kronēšanas viņš sievu karalieni izsūtīja no Krakovas uz Rodomu, tālāk no savas pils — valdniekam nav vajadzīgi viņas saltie glāsti, viņam nav vajadzīgs mantinieks no viņas! Lai notiek tā, kā nav bijis ne ar vienu no Ģedimina dzimtas… Sigismunds Augusts nomirs un uzkāps debesīs, tur viņš satiks savu ciltstēvu Ģediminu un viņam teiks: lielkunigi, es pabeidzu tavu slaveno dzimtu — Ģedimina pēcteču vairs nav, mūžīgu atdusu, Kungs, dod viņiem visiem!… Par ko — par ko Sigismundam Augustam tāds krusts? Vai to viņš pelnījis?

Hodkevičs pieceļas no krēsla, ar abām rokām kļauj pie krūtīm izspū- rušo bārdu un bola uz Tvirbutu savilgušās acis.

— Katru dienu… Katru dienu Lietava prasa no Sigismunda Augusta ziedošanos. Tagad valdnieks Katažinu, jauniņo māsu, atdod caram, nežēlīgajam ienaidniekam… jauniņo māsu — ienaidniekam… jauno, skaisto meiteni, kunigaiti, karaļmeitu — ienaidniekam par sesto vai septīto sievu… Valdnieks būtu gatavs atdot ienaidniekam visu pašu dārgāko, lai tikai iestātos miers, lai tikai kara laukos nevajadzētu izkaut tūkstošiem lieta- viešuL. Redzi nu, kādas valdnieka dienas… Melnas dienas… Valdnieks atkal un atkal dodas uz Knišinu, uz šo nomācošo nostūri — viņš slēpjas no cilvēkiem, no visas pasaules… viņš raud…

Klusēdams Hodkevičs pieiet tuvāk Tvirbutam un pa mazu gabaliņu skatās viņam acīs.

—   Varbūt tu domā, ka mūsu upuri ir par lieliem? — Viņš pieliecas Tvirbutam klāt. — Varbūt mēs esam pārāk devīgi? Ak vai!… Rudzu mēnesī nomira cara sieva. Viņa nomira caram uz rokām… Skanēja visi Kremļa zvani… Ubagi neņēma dāvanas, teikdami: mirusi mūsu māte… Katru mīļu dieniņu cars klosterī pie sievas kapa lūdz Dievu… Bet nepagāja divi mēneši — cars jau raida sūtņus uz Viļņu izkaulēt jaunu sievu!… Nē, ar cilvēka prātu nav izdibināms, ko cars upurē Krievijai: kristieša sirdsapziņu, dvēseles mieru!… Lai gan… ko pašlaik vērts dvēseles miers? — Hodkevičs nokar galvu un klusiņām piebilst: — Ja upurē ienaidnieki — mums jāupurē vairāk nekā viņiem. Iegūs tas, kurš būs upurējis vairāk!

Kājnieku hetmanis spēji apsviežas riņķī, sakrampē rokas uz muguras, atgāž atpakaļ galvu, iet tālāk no Tvirbuta un atkal runā pacilātā, stieptā balsī, ka sažņaudzas sirds:

—   Līvzeme ir tukša! Pat utis tajā reti sastopamas! Pārtika un elpe kļūst dārgāka un dārgāka. Ko tur runāt par dārgumu — karavīri priecājas, ja kaut ko dabūjuši nopirkt. Saprotams, ka viņi pieprasa arvien lielāku atalgojumu… Pusotra šoka grašu ceturksnī… Divus šokus, trīs… Ir jau nodaļas, kuru karotājiem maksāju pat četriem un pat pieciem šokiem… No kādiem līdzekļiem es to maksāju? No saviem, Tvirbut! Ar visu to karavīri dzīvo pusbadā, savas mantas viņi maina pret putraimu sauju… Tas vēl nav viss, arvien biežāk karavīri dabū dzirdēt: būs vispārīgais iesaukums, sāksies liels un nežēlīgs karš… Dabū dzirdēt — kā nu nedabūs! Tomēr karavīri nenobīstas un neizklīst. Viņi sevi drošina: kas būs, tas būs — turēsimies!…

Nonācis istabas viņā galā, kur nekrīt gaisma, Hodkevičs pagriežas atpakaļ.

—   Tvirbut, apžēlojies, tavs gūsts nemaz nav tik briesmīgs, ja to salīdzina ar citu ciešanām! Tev nav vajadzējis jāt karā un vicināt zobenu. Tev nav vajadzējis ziedot savus līdzekļus. Tu biji paēdināts un apģērbts…

Tavai ģimenei tika izmaksāts jurgelts… Gūsts! Gūsts ir sāpīgs, tur nav ko runāt. Bet, kad saproti… Kad tu saproti, ka gūstā veltīgi neesi cietis… ka arī tavu ciešanu daļiņa ieguldīta, lai Lietava var nostiprināties Līvzemē un caur Rīgu iziet jūrā… ka pa Daugavu un Mūsu labumi no jūras kuģos uz Lietavu… ka spēkā pieaugs Lietavas valsts… ka ienaidnieki neuzdrīkstēsies uzbrukt Lietavai… Ko — vai tas tev ir mazs atalgojums par dažiem gadiem gūstā?…

Hodkevičs skatās uz Tvirbutu saviļņots un vaļsirdīgs — acis un seja viņam staro priekā, ka tagad nu remdējis atnācēja neziņu, ka pats ar savām ciešanām pielīdzinājies daudz cietušajam cilvēkam. Bet — kas tad tas?… Miers!… Mieru, tāpat kā agrāk, pauž Tvirbuta acis un seja. Vai patiešām nemaz, ne par kripatiņu garā un žēlabainā Hodkeviča runa nav aizkustinājusi Tvirbutu? Vai patiešām gūstā Tvirbuta sirds pārvērtusies akmenī? Seimu senators, pieēdies, ar visu apmierinātais dižbagātnieks apraudājās, bet te nu nelaimīgais, gūsta izmocītais plikbajārs, noklausījies Hodkeviča runu, sēž uz gultas mierīgs, pavisam mierīgs — paver muti un negribīgi un kūtri bilst:

—   Taisnība, galda pārzini: mans upuris nevar stāties līdzās jūsu upurim — kur nu…

—   Nevar stāties līdzās… — Hodkevičs pikti atkārto, iedams Tvirbutam tuvāk, un aizsvilstas: — Tavs upuris nav ne mazs, ne liels! Upuris netiek svērts un mērīts — cik kurš var, tik arī upurē! Mans vecvectēvs Jans, Kijevas vaivads, kāvies Kazimiera karos pret krustnešiem un maģāriem, pazudis bez vēsts tatāru gūstā… Mans vectēvs Aleksandrs kopā ar lieta- viešiem zaudēja krieviem pie Vedrošas — zaudējuma satriekts, viņš no pareizticīgajiem pie katoļiem — pie lietaviešu, zaudējušo lietaviešu, ticības pārgāja… Mans tēvs jau nāvei, var teikt, skatās acīs, bet joprojām sēž seglos un neizlaiž zobenu no rokām… Vai gan var izsvērt, kurš no viņiem Lietavai ziedojis vairāk? Nevajag izsvērt! Es tikai saku: mēs — Hodke- viči… vairākas mūsu paaudzes ziedojušas Lietavai dzīvību un ziedo… bet mēs taču esam Kijevas krievi… turpretim tu taču esi Tvirbuts, žemaišu lietavietis kopš neatminamiem laikiem… kopš mūžu mūžiem Lietavas zeme bijusi tava zeme… to aizstāvējuši pret ienaidniekiem tavi sentēvi, tavi vecvecāki, tavi vecāki… tagad tava reize aizstāvēt — saviem bērniem atstāt to brīvu… Tad kāpēc, saki man, esi tik labs, kāpēc, dažus mūža gadiņus ziedojis Lietavas labad, tu jūties pazemots un aizvainots?…

Hodkevičs atkal apstājas Tvirbutam tieši pretim — tieši pie pašām basajām kājām, pie nodilušās lāčādas. Bet Tvirbuts tagad nemaz neceļas kājās, lai izrādītu godbijību kājnieku hetmanim, no kura daudzējādā ziņā atkarīga viņa turpmākā dzīve, — acis nodūris pagaldē, viņš sēž uz gultas malas un nepacietīgi kustina lūpas… Viņš saka:

—   Es nejūtos aizvainots, galda pārzini! Ne jau jums — pats sev es nevaru piedot… Par to, ko Lietavas labā esmu izdarījis, mani, kā tu saki, nomoka sirdsapziņa…

—   Kāpēc? — Kājnieku hetmanis jūtas pārsteigts. — Es itin neko nesaprotu!…

—    Kas gan šeit nesaprotams… — Tvirbuts skumji un rūgti pasmaida. — Ne mūžīgā, pat ne viendienas miera dēļ, kā tu saki, es neesmu upurējies… — Tvirbuts paceļ galvu un nevērīgi pamet skatienu uz Hodke- viču — nē, nevis uz seju, nevis uz acīm: uz rokām, kuras viena otru glauda. — Lai nu kurš, bet jūs to nevarat saprast…

Dievs visaugstais! Līdz šim laikam, līdz pat šim mirklim Hodkevičs domājis, ka gūsts, ka gūsta ciešanas sažņaugušas Tvirbuta dvēseli un padarījušas to aklu un kurlu. Bet, kā izrādās, viss otrādi — Tvirbuts vēl par maz cietis, ciešanas vēl nav salauzušas viņa tukšo lepnību, un spītnieks arvien negantāk un negantāk nozaimo itin visu, kā dēļ cilvēkam vērts upurēties un ciest… Hodkevičs runājis ar Tvirbutu sirsnīgi un atklāti, neko neslēpdams. Bet Tvirbuts nevienu viņa vārdu nav prātā ieslēdzis un sirdī ielaidis. Nūja, viņa brīva griba… Hodkevičs pieiet pie galdiņa, paņem un uzmet plecos kažoku, atgriežas pie gultas un paceļ no grīdas lukturi — nu viņš ies… Tvirbuts nevēlas viņu saprast, nevēlas viņa atbalstu — lai tiek galā pats, kā nu prot… Lai paskaidro pašam valdniekam, par ko viņu grauž sirdsapziņa… Un ko — ko viņš sauc par sirdsapziņu? Tukšo lepnību? Goda kārošanu?

Istabas vidū Hodkevičs apstājas, vēl reizīti paskatās Tvirbutam acīs — šķieliski, caur pieri… Un piepeši viņam krūtīs sāk augt sašutums: nu jā, tagad Tvirbuts ceļas kājās, izvada viņu stāvēdams, godbijīgs un lepns — kā jau klājas strīdus uzvarētājam!… Valdīdamies Hodkevičs iecietīgi pasmaida, un ierunājoties viņa balsī ieskanas nevis niknums un sašutums, bet žēlabains aizvainojums:

—   Piedod man, bet es tev teikšu taisni acīs: lietaviešus pazudina nevēlēšanās upurēties un upurēt… Kādreiz viņiem piederējusi Klaipēda, sava osta… Bet kam tā pieder tagad?… Lietaviešiem tā nepieder! Kur nu… Kad bija reize Klaipēdas dēļ ziedot dzīvību, neviens to neziedoja… Neviens, TvirbutL.

—   Tu esi aizmirsis Būgu, galda pārzini! — Tvirbuts atsaucas.

—   Būga… Vieninieks… Lai Klaipēda varētu piederēt lietaviešiem, vien kādas simt dzīvības varbūt vajadzējis upurēt… Bet pašlaik… Pašlaik par Rīgu mums jāupurē tūkstošiem — desmitiem tūkstošu dzīvību… Jo vēlāk upurē, jo vairāk upuru vajadzīgs!…

Gluži kā Tvirbutu kāds būtu izgrūdis no vietas, tik apņēmīgi viņš sper soļus uz priekšu — tuvāk Hodkevičam.

—   Un kamdēļ jūs tagad tik stipri vēlaties upurēt? Kamdēļ tieši tagad? Kā vārdā? Rīgas dēļ? Svešas ostas dēļ?

—   Apžēlojies, ja Līvzeme nokļūs cara rokās, ja cars sāks saimniekot Rīgas ostā — Lietavai beigas!

Hodkeviča balss iedrebas un aizcērtas. Hodkevičs pārbīstas: viņš izpauž Tvirbutam svarīgu, patlaban pašu svarīgāko valsts noslēpumu… Vienlaikus viņš jūt: lai notiek tā! Ne Radvils, ne valdnieks viņu par nodevēju nevarēs nosaukt: ar cilvēkiem, ar pašu cilvēkiem, kuri dēļ Lietavas uzvaras pār Līvzemi cietuši gadu gadiem, jārunā atklāti, par visu jārunā atklāti. Tikai tad cilvēki sapratīs, kā vārdā viņi cieš, tikai tad viņi ciezdami jutīsies laimīgi… Hodkevičs klusām pabeidz runāt:

—   Lietavu vēlas pievienot Polijai. Mēs dodamies karagājienā uz Līvzemi, bet cars sapņo par Lietavas iekarošanu. Ja mēs… Ja mēs atdosim caram Līvzemi, mēs nokļūsim maisā! Un vienā skaistā dienā šo maisu aizsies — aizsies vai nu cars, vai arī poļi. Tad mūsu valstij klāt āmen!

—   Galda pārzini, to pašu var pateikt arī cars: ja Līvzeme tiks pievienota Lietavai, ja lietavieši sāks saimniekot Rīgas ostā — Krievijai beigas!

—   O, nē! Mēs negrasāmies iesiet Krieviju maisā. Mēs vienīgi vēlamies, lai Lietava būtu stipra valsts.

—   To pašu varētu teikt arī cars… — Tvirbuts nopūšas un tik tikko pasmaida. — Kāpēc jāslēpj patiesība, galda pārzini? Stiprā valsts ir vājo valstu valdniece!…

Hodkevičs ar piespiešanos nosmejas.

—   Tu gribi ieskatīties pārāk tālu, TvirbutL. Kur un kā jāizmanto Lietavas spēks, lems mūsu bērni un bērnubērni… Pašlaik gan: vai nu — vai nu…

Tagad jau Hodkevičs nosmejas sirsnīgi, pat bārda viņam uz krūtīm izspurojas un saslejas — tricinās katrs tās matiņš. Nesaprotošu cilvēku nav! Taisnību teikdams, var iekarot ikkatra sirdi. Bet vienlaikus ar prieku, ka strīdus uzvarēts, Hodkevičs jūt ari nogurumu — cik daudz spēka viņam tnaksājusi šī nakts!… Tīksminādamies par mieru, kas pārplūdinājis viņam sirdi, kājnieku hetmanis ierunājas:

—   Varbūt jāpasauc kalps, Tvirbut? Viņš varētu atnest sīvo… Mēs iedzertu par tavu atgriešanos… Par Lietavu, par tās valdnieku!… Par visiem lietaviešiemL.

Tvirbuts neatbild. Ar plaukstām viņš saņem plecus, sadugst un, mazo galvu grozīdams garā kakla galā, ar acīm kaut ko meklē. Tvirbuts!… Atnācējs no neziņas, noguris cilvēks — krekls saņurcījies, pa izgriezumu spraucas laukā krūšu spalvas, apakšbiksēm ceļgali izspiedušies un nokarājas, uz grīdas — basās kājas… Laiks jau uz rīta pusi… Gaiss istabā atdzisis… Tvirbuts iet pie sienas, nokabina no vadža kažoku un uzmet to plecos…

Hodkevičs saka:

—   Es ieteiktu iedzert sīvo. Varbūt tu gribi vīnu?

Tvirbuts neatbild. Viņš apsēžas krēslā un ierozās tajā: kažoka stērbeles viņš sabāž aiz parocēm un apsprauda augumu.

—   Tu klusē, Tvirbut?

Vērīgi, galvu pieliecis, Hodkevičs atkal skatās uz viņu.

—   Man ienāca prātā…

—    Kas?

Hodkevičs lēnām iet pie galda un nenolaiž acis no Tvirbuta. Kas vēl viņam ienācis prātā? Varbūt Radvils viņam draudējis? Varbūt piespiedis viņu ar varu paveikt labu darbu Lietavas vārdā? Varbūt nav pildījis kādu solījumu? Stingri caur pieri uz lukturi Hodkeviča rokā nolūkodamies, Tvirbuts saka:

—   Man ienāca prātā vācieši, galda pārzini! Viņi bija iekarojuši Līv- zemi. Bija… Tagad viņi vairs nezina, kur dēties… Viņiem vairs nav muižu ne Līvzemē, ne Vāczemē — viņu senču zemē…

Hodkevičs lukturi noliek uz galda, apsēstas tam blakus. Hodkevičs smaida… Noplok satraukums par to, ka Tvirbutam ienācis prātā kaut kas nelāgs par Radvilu. Kājnieku hetmanis jūtas izbrīnīts.

—   Tvirbut! Tu domā, ka Līvzemē arī mūs sagaida līdzīgs liktenis? Tu esi aizmāršīgs! Vācieši noturējušies Līvzemē četrsimt gadu! Nevis vienu gadu, nevis desmit — četrus simtus! Dod, Dievs, mums tik daudz…

Hodkevičs nav pabeidzis sakāmo, kad Tvirbuts viņu pārtrauc:

—   Ja Līvzemi iekaros lietavieši… krievi… dāņi… vai zviedri — viņi nenoturēsies ne piecpadsmit gadu!

Hodkevičs klusē. Viņš sēž uz galda — vien kāja atbalstīta pret grīdu, otra brīvi nokarājas —, skatās uz Tvirbutu un itin nemaz nesaprot, ko pārnācējs pateicis. Nenoturēsies neviens — ne lietavieši, ne krievi… ne piecpadsmit gadu… Kāpēc nenoturēsies? Kāpēc — ne piecpadsmit gadu?

—   Tu esi noguris, Tvirbut! — Hodkevičs nomurmina. — Tu murgo…

Nekustīgām acīm skatīdamies sev priekšā, Tvirbuts atbild:

—   Galda pārzini, kājām es esmu pārstaigājis Līvzemi… — Brīdi viņš klusē. — Es neprotu izstāstīt, kā esmu to pārstaigājis… Līvzemē deviņi bērni no desmit ir bāreņi!… Un viņi zina, kas izkāvis viņu vecākus, — kāvēji ir svešzemnieki! — Tvirbuts noliec galvu un noraugās uz savām basajām kājām. — Es esmu redzējis, kā dzīvo līvzemiešu bāreņi… Esmu redzējis, kur viņi dzīvo… Esmu redzējis, ko viņi ēd… Ko velk mugurā… Ar uguni nav izdedzināms viņu naids pret svešzemniekiem… Labu svešzemnieku viņiem nav un nebūs… Līvzemes bāreņi paaugsies — un straumēm plūdīs svešnieku asinis. Kungi! — Tvirbuts paskatās Hodkevičam acīs. — Varbūt jūs gribat, lai jūsu — lai mūsu bērni Līvzemē kādreiz noslīkst savās asinīs?…

Nu, šādas Tvirbuta runas Hodkeviču nebiedē. Viņš atnācis uz šejieni, vēlēdamies Tvirbutam palīdzēt: noskaņot viņu tā, lai viņš nejustu pāridarījumu, lai viņam nenāktu prātā izskrāpēt acis Radvilam vai pat valdniekam — jūs, jūs esat izpostījuši manu dzīvi!… Nē!… Pēc sarunas ar Hodkeviču viņš vairs nebūs nekaunīgs, Tvirbuts sapratis, viņam bijis jāsaprot, cik daudz lietaviešu un kamdēļ pašlaik cieš… Par bāreņiem Tvirbuts lai pļāpā! Tā vairs nav nekaunība — tā ir naiva politika… Ne Radvils, ne valdnieks šādas muldēšanas dēļ neapvainosies un nekļūs bargs — iecietīgi pasmaidīs un ieteiks Tvirbutam atpūsties… Šādu melšu dēļ cilvēks nezaudēs nākotni…

—   Cik viss ir vienkārši! — Tvirbuts klusi iesaucas. — Ja valdnieks negribētu spert kāju Līvzemē, viņam nevajadzētu upurēt ne māsu, ne tūkstošus Lietavas vīru!…

Hodkevičs nejauki nosmīn.

—   Labi, lai notiek, mēs no Līvzemes atkāpsimies. Līvzemē iebruks cars. Viņš bāreņiem noglaudīs galviņu… Viņš tiem ielies bļodiņā karstu zupu… Viņš tiem iedos cirvi un zāģi un teiks: cērtiet augšā māju!… Viņš tiem iedos zemi: ariet, sējiet, barojieties — par laipnību jūs man maksāsiet mazas nodeviņas… Un kas nu, Tvirbut, notiks? Bārenīši pieķersies caram kā savas īstenajam tēvam!… Coza cudol*— Pēkšņi Hodkevičs lielā svinīgumā sāk runāt poliski, tā pasvītrodams, ka viņš nav ne žemaitis, ne aukštaitis, ne īstens lietavietis. — Kā — vai gan mēs, Kijevas krievi, tāpat neesam pieķērušies lietaviešiem! Dižā Ģedimina dēli bija atnākuši uz Kijevu un bārenīšiem noglaudījuši galvu… Viņi teica: vai jums ir zeme? ariet! vai jums ir Dievs? ticiet Viņam! mēs jūs aizstāvēsim pret tatāriem, jūs — katru gadu mums atbērsiet nodeviņas! sadzīvosim ar labu!… Ari svešzemnieki ir visvisādi, Tvirbut! Vienus bārenīši ienīst, pret citiem izjūt pateicību…

* Kāds brīnums!

—   Jā, par Ģedimina dēlu iekarotajām zemēm mēs vēl dabūsim maksāt… ar tīrām asinīm, galda pārzini!

Tvirbuts uzslej kažoka apkakli un ierauj tajā mazo galviņu, un, pa logu krītošās gaismas svīdas spokaini apspīdētas, Hodkevičam gar acīm sāk riņķot viņa basās kājas: ar Tvirbutu nav labi, nepavisam nav labi — sirdi viņš ietin kažokā, bet basās, salstošās kājas viņš nemaz nejūt… Tvirbuts piebilst:

—   Var būt, ka kijeviešiem samaksās ar asinīm mani bērni…

Hodkevičs koši pietvīkst.

—   Tu mani apvaino, Tvirbut! Tu apvaino savu bijušo aizbildni nelaiķa Hornastaju! Kā gan tu vari tā runāt?

Hodkevičs veikli nošļūc no galda un runādams svaidās ar rokām.

—   Kijevas bārenīši, kuriem Ģedimina dēli noglaudījuši galviņu, ir mani priekšteči! Tiškeviču, Glinsku, Kmitu un Hornastaju senči! Vaivadi, kara virspavēlnieki, stārasti un valsts mantziņi! — re, par ko kļuvuši Kijevas bāreņi lielajā Lietavā!… — Hodkevičs apklust, augstprātīgi nospurkšķ un, mazliet nomierinājies, turpina runāt: — Paskaties apkārt, Tvirbut, un pārdomā ar skaidru prātu… Nu jau cik daudzus gadus Polija grib Lietavu sašķelt un novājināt… no Lietavas atraut Volīniju, Podoliju, Kijevu… Kas nostājas pretim Polijas paniem kā mūris? Mēs, pirmām kārtām mēs — Kijevas bāreņu pēcteči!… Ak, Tvirbut! Tu runā par bāreņu naidu… Ļauj bāreņiem nostāties uz kājām, un viņu pateicībai nebūs robežu!…

Tvirbuts atbild rāmā balsī, gluži kā lasīdams no grāmatas:

—    Petrs Ķiška, mans draugs, Volīnijas maršals, Vladimiras stārasts, pirms nāves lūgšus lūdza savus brāļus: neaprociet mani Luckas zemē, es nevēlos, lai kādreiz manus kaulus izrokt un apgāna; pārvediet mani uz Lietavu, aprociet mani Lietavas zemē!… Petrs juta: nāk tuvāk atmaksas stunda, tā nāk tuvāk…

—   Tvirbut! — Llodkevičs pārsteigumā sastingst. — Tagad tu te skaties uz mani… Ko tu redzi? Vai pielīdēju? Izdzimteni? Pasaules blandoņu?

—   Man jūs nav jātiesā… — Tvirbuts dziļi nopūšas. — Es zinu tikai tik daudz, ka uz jums liek cerības Lietavas valdnieki, nevis Kijevas bāreņu pēcteči… Viņi ar savu zemi un sapņo par savu valsti…

Hodkevičs pieiet pie loga. Pa to jau iespīd atausušais rīts, balto apsnigušie lauki — tālu un zemu — Gaujas lejā… Nakts pagājusi, kājnieku hetmanis klusi nopūšas, labu vēlēdams, esmu miermīlīgi parunājies ar cilvēku… Un te nu ir atalgojums: galva nogurusi, sirdī — rūgtums un pārestība, jau arī naids mostas pret cilvēku, kuram esmu gribējis labu… Es stāvu un skatos pa logu aukstajās tālēs: miesas tik sīkas un vājas, dvēseles tajā — tik daudz.

—   Es brīnos par tevi! — Hodkevičs elsdams nopūšas. — Tu esi lieta- vietis… I.ietavā ir tavas mājas… Lietava aizsargā tavas mājas no ienaidniekiem… Lietavas valsts kļūst spēcīgāka — mūžu mūžos tavas mājas būs drošībā! Ko vairs var vēlēties? Par ko vēl jāsapņo? Bet tu… Nē, ne jau velti cilvēki runā: laimīgais laimi vērtē netur…

Hodkevičs pagriežas pret Tvirbutu. levīstījies kažokā, bāls, zirgu luktura un rīta gaismas pamīšus apspīdēts, Tvirbuts joprojām sēž krēslā.

—    Bet es esmu laimīgs! Un savu laimi es protu novērtēt! Es protu novērtēt! Ar zobiem to aizsargāju pret nelaimēm! No visas sirds esmu pateicīgs Lietavai! Jā, pateicīgs… Polijā es nekad nebūtu kļuvis par poli… Vācijā es nekad nebūtu kļuvis par vācieti… Lietavā par lietuvi es esmu kļuvis, jā, esmu!… Lietavieši mani par Katkeviču, Katku, par Katkeli sauc… Ar viņiem es sarunājos lietaviski… Kopā ar viņiem pielūdzu vienu Dievu… Brīnišķīgi! Lietavā par lietavieti var kļūt gan kijevietis, gan līvzemietis, gan tatārs — kurš tikai vēlas, kuram vien ir sirds… Nav, Tvirbut, otras tādas valsts, kurā visi — gan šejienieši, gan cittautieši — valdnieka priekšā justos vienlīdzīgi!…

—    Nu jā, paies vēl desmit, divdesmit gadu, un no jūras līdz jūrai, no kalniem līdz kalniem dzīvos tikai lietavieši vien! — Tvirbuta balss ir baiga un briesmīga. — Kāda naiva ilūzija!…

—   Es vairs nestrīdos — tas ir tukšs strīdus! — Hodkevičs klusām bilst, iet pie galda, atpogā luktura ādas siksnu un atvāž vāciņu. Čukstus viņš nočērkstina: — Esmu dzirdējis, ka tēvs tevi uzskatot par ķeceri… Tu patiešām esi ķeceris — gluži vienkārši tev māju nevajag… Jā! Kuram nevajag stipru valsti, tam nevajag māju!…

Tvirbuts strauji iznirst no melnā kažoka: vienā mirklī viņš visā augumā atspīd Hodkevičam acīs — tikai apakšveļā, balts —, liekas, it kā Tvirbuta paša dvēsele būtu izmaukusies no miesas čaulas…

—   Es negribu! Es negribu, lai manus bērnus ienīst gan līvzemieši, gan krievi, gan tavi kijevieši! Es negribu! —Tvirbuts izkliedz un pats izbīstas par saviem vārdiem. — Ak, Kungs!… Dēliņiem vēl nav gana, ka jāaug bez tēva, — tēvs viņiem vēl grūdīs virsū kaimiņu naidu… Es negribu!…

Negribi, Hodkevičs līdzcietīgi pasmaida, juzdams gandarījumu: Tvirbuts nav saglabājis mieru, viņš ir pārskaities — nekas, nekas nav sliktāks par mieru, to reizi un par visām reizēm droši vajag iekalt galvā… Hodkevičs pieliecas, ar dažiem pūtieniem, ik reizi jo stiprākiem, viņš nopūš lukturi un aizvāž vāciņu.

—    Lukturi… — viņš paskatās uz Tvirbutu, — varbūt tas jāatstāj tev?

Vienā apakšveļā, balts no pleciem līdz pēdām, ielikušām kājām un saliektām garajām rokām — kā no gultas cēlies novārdzis sirdzējs — Tvirbuts lēni iet pie loga.

—   Paldies… Kur es to likšu? — viņš nobubina, sametas kūkumā, ar elkoņiem atspiežas pret palodzi un piekļauj pieri pie aukstā stikla. — Ceļu apgaismos tavi sargi… — norimušā balsī viņš piebilst.

Hodkevičs paņem no galda nopūsto lukturi, viņš priecājas, ka ir noguris: gurdums bez liekas piepūles apslāpē gan niknumu, gan nicinājumu pret Tvirbutu — prātotāju 110 neziņas, nelaimīgo nomaldījušos cilvēciņu — grēks viņu ienīst, grēks…

—   Ja vien kāds spēs tevi, nabagu, pasargāt no pazušanas, tie var būt tikai mani sargvīri. Pašam izsargāties no bojāejas tev nepietiks prāta… Ardiev!

Hodkevičs iet uz durvīm un tās atver. Sardzenieks, kas bija stāvējis krēslainajā kāpņu laukumiņā, padod hetmanim ceļu.

Pontonu gali uzvietoti uz divām ragavām: trīsdesmit pontonu — sešdesmit ragavu… Snieg. Jau otro dienu snieg. Lielās pārslas lēni nolaižas pār priežu silu, mīksti saguļas norā uz sniega, uz teltīm, uz vietu vietām pavīdošu vīru cepurēm un pleciem. Ragavas ar pontoniem ieplok sniegā… Acīm pazūd ragavu ceļš uz Valmieru…

Jans Hodkevičs, rotmistra Dauģirda un vairāku miesassargu pavadīts, drūms un nīgrs staigā gar apsnigušajiem pontoniem. Lēni, ļoti lēni Valmierā pulcējas viņa karaspēks: tas kavējas nedēļu, atsevišķas nodaļas—jau divas nedēļas… Pa ceļu aizsoļo viena vienība, kamēr atnāk cita, ceļš jau aiz- snidzis — tas jāiemin no jauna… Karavīri nesteidzas, rotmistriem neklausa, aizvien viņi atrod jaunus iemeslus aizsēdēties siltākā vietiņā. Nolādētās baumas, ka drīz tikšot parakstīts miera līgums ar krieviem!… Karavīri vairs negrib doties uz Pērnavu: sak, kamēr aizsoļos, pienāks pavasaris un iestāsies miers — tūdaļ vajadzēs griezties atpakaļ… Kamdēļ tad veltīgi kārstīties tādā tālā ceļā? Vai labāk nav sagaidīt mieru pusceļā? Karenieki kavē laiku kā vien prazdami. Izliekas slimi… Nolaiž bikses un tup piesnigušajā mežā. Pēc tam vāļājas teltīs, kunkst, vēderu saķēruši… Vai arī izsūta pārtikas sagādātājus uz apkārtējiem ciemiem un nekustas uz priekšu, kamēr raidītie nav atgriezušies. Pārtikas sagādātāji tīšām vairākas dienas nenāk atpakaļ uz apmetni. Pārbraukuši viņi taisnojas, ka ilgu laiku staigājuši tukšām rokām: Līvzemes zemnieki paši kaujoties ar badu… Dažkārt viņi runā taisnību, un krāpniekus grūti pieķert melos. Un nu pēdējā nedēļā sākuši pazust zirgi. Hodkeviča galvenie spēki — kājnieki — soļo kājām. Zirgi velk tikai lielgabalus, bet Dauģirda rota — tiltu pontonus. Pirmos četrus zirgus, kuri bija vilkuši lielgabalus, izbadējušies šejienieši vai lielceļa laupītāji varbūt patiešām naktī slepšus aizdzinuši… Uz Līvzemes ceļiem laupītāju, klaidoņu un pasaules blandoņu tagad čum un mudž — ja nebūsi modrs, tūdaļ dabūsi ciest… Bet pēdējās trīs dienās bez zirgiem palikuši jau vienpadsmit lielgabali!… Karavīru blēdīgo gudrību nojautis, Hodkevičs pārskaities un pavēlējis kājniekiem pašiem vilkt lielgabalus: rotai parasti ir viens vai divi lielgabali, bet aiz tiem taču soļo simt piecdesmit vai pat divi simti kājnieku!… Šorīt Hodkevičs, no Valmieras kuražā braukdams uz Dauģirda rotas nometni, ceļā saticis divas rotas, kurās viri aizstājuši zirgus: pa desmit vai divpadsmit karenieku velk lielgabalus sakarsuši, atpo- gājušies un stipri nelaimīgi — gluži kā velnam dvēseli pārdevuši…

Tas, ko bija izstrādājuši Dauģirda rotas viri, pārspējis jebkuras sodiem pakļautās izgudrošanas robežas. Tas jau bija smags noziegums, armijas noteikumu pārkāpums. Llvzemē tek daudz lielu un mazu upju. Pavasari tās uzplūst. Ja nav tilta, pat uzplūdušam grāvim nevar tikt pāri, jo vairāk — pārvilkt tam pāri lielgabalu. Hodkevičs bija nodibinājis Kaunā armijas tiltu būvētavu pēc prūšu parauga. Pontonus — pa pusei laivas, pa pusei plosti, kuri sasaistīti ar tauvām un salmu grīstēm, — pārvietot nebija grūti: seši vērši pontonu velk pa zemi, divi vīri pārpeldina pa ūdeni un divi zirgi pavelk pa ragavu ceļu. No Kaunas dodoties ceļā, Dauģirda rotai bija septiņdesmit četri zirgi. Sešdesmit no tiem vilka pontonus, četrpadsmit — ragavas ar pārtiku, elpi un nepieciešamajām mantām. Vienpadsmit dienu rota bija pārvietojusies priekšzīmīgi. Karavīri pastrādājuši noziegumu, kad līdz Valmierai atlikušas tikai trīs jūdzes ceļa: vējainā naktī, putenim plosoties, pēkšņi pazuduši piecdesmit divi zirgi!… Nevis četri, nevis seši — piecdesmit divi!… Šodien ap pusdienlaiku ieradies rotā, Hodkevičs pavēlēja Dauģirdam izdzīt vīrus no teltīm un sapulcināt vienuviet. Karavīriem Hodkevičs paziņoja: ja tas, kurš sakūdījis uz dumpi, ir bajārs, viņu sagaida lielkuniga tiesa; ja noziedznieks ir bajāra cilvēks, viņu tiesās lauka het- manis; taču abos gadījumos nāvessods neizbēgams.

Upuris!… Hodkevičs daudz stāstīja Tvirbutam par upurēšanos tēvijas labā… Tvirbuts sadusmojās, kad Hodkevičs pateica: nevēlēšanās nest upurus lietaviešus dzen postā…

Hodkeviča draudi izbiedējuši Dauģirda vīrus. Spēcīgs vīrs, noaudzis ar melnu bārdu, iznāca no karenieku bara un žemaitiski teica:

— Es ir Trūška, no Telšiem, dzīvo netāl no jūsu muižas. Es zin, kur ir mūs zirg. Tie ir sveik un vesel. Paēduš. Paš redz, vīr atpūtušies. Tā nu mēs ir gatav iet uz priekš.

Viņi esot atpūtušies! Viņi esot gatavi doties tālāk! Hodkevičs piedraudējis ar nāvessodu, un viņi jau gatavi! Patiesu uzupurēšanos Lietavas varenības vārdā no šādiem cilvēkiem sagaidīt nevar. Ja piespiedīs— upurēsies, mežā nebēgs… Žemaiši! Savāda un neizprotama cilvēku suga!… Krustnešu uzplūdu laikos žemaišiem nebija vadoņu, neviens viņiem nebija devis pavēles: vīrs pie vīra viņi nostājušies kā mūris, lai kautos par savām mājām un savu zemi!… Un nu, kad tālāk no mājām svešā zemē vajag karot,— nē, viņi nemetīsies kaujā, papriekšu paspriedelēs: kunigmeita Katerīna izies par sievu pie cara Ivana, un iestāsies miers — ne ledus upēs nepagūs izkust; tad kamdēļ šitie tilti jāstiepj Līvzemes dziļumos?

Vai uz ilgu laiku šādi cilvēki var noturēt Lietavu brīvu? Mājas aizstāvējuši, viņi domā, ka nosargājuši visu Lietavu… Ak vai!… Ja katrs aizstāvēs pret ienaidniekiem tikai savas mājas, Lietavas valsti iekaros vienā rāvienā. Nav ko runāt, ja mierīgi gribi dzīvot savās mājās — iepriekš nosaki savu kārtību pie kaimiņiem. Žemaiši to nesaprot… Sigismunds Augusts, lielkunigs, labi pazīst šo žemaišu niķi. Četrdesmit ceturtajā Sigismunds Vecais, sev paturējis tikai Polijas karaļa kroni, Sigismundu Augustu, savu dēlu, iecēla par vietnieku Lietavā. Tieši šajā laikā nomira Bilevičs, žemaišu stārasts. Šis bajārs, Plateļu un Telšu muižu īpašnieks, bija īsts žemaitis, viņš cieti turējās pie senajām žemaišu ieražām, bet arī uz jaunu izdomāšanu bija nasks. Tikai vienu gadu Bilevičs pārvaldīja žemaišus, bet arī tik īsā laikā bija paguvis lielkunigu saniknot: par žemaišu bajāru karaklausību, par disciplīnu un pakļaušanos seima lēmumiem Bilevičs itin nemaz rūpi nebija turējis. Viņa galva piebāzta ar sapņiem par izglītotu Žemai- tiju. Daudzu bajāru un plikbajāru bērnu Bilevičs savā mūžā izlaidis skolās par paša līdzekļiem, bet, kļuvis par stārastu, vispār par bajāru jaunekļu skološanu vien rūpējies. Dabūjis par to pārliecināties, Sigismunds Vecais savam dēlam Sigismundam Augustam pēc Bileviča nāves piekodināja: ja žemaiši par savu stārastu ievēl žemaiti — neapstiprini viņu! Pēc krustnešu ordeņu gala ienaidnieki no vakariem žemaišiem vairs nav uzbrukuši, mājas aizstāvēt viņiem nav vajadzīgs — nav bijis pret ko. Saprotams, ka tad nu Sigismunds Vecais gribējis, lai žemaiši dodas karagājienos uz dienvidiem un rītiem — iekarot svešas zemes vai arī vismaz jau nu aizstāvēt pret ienaidniekiem reiz iekarotās. Sigismunds Augusts paklausījis tēvam un ar stārasta ievēlēšanu novilcinājies veselu gadu: vienu no žemaišu piedāvātajiem vīriem viņš nav apstiprinājis par stārastu, tad nav apstiprinājis otru, pēc tam arī trešo… Galu galā žemaiši nāca pie atjēgas, kādu viru valdnieks vēlas viņiem par vadoni. Pārliecinājušies, ka valdnieka pretestību viņi nepārvarēs, žemaiši piekāpās un par stārastu ievēlējuši Hod- keviča tēvu Jeronīmu, Kijevas izceļotāju dēlu, — šo Sigismunds Augusts tūdaļ apstiprinājis par žemaišu vadoni nešaubīdamies.

Aizskrien gadi, un mainās laiki!… Iekarot svešas zemes žemaišu karavīrus ved kijevietis, pēctecis no tiem cittautiešiem, kurus Lietavas seno laiku kunigi kādreiz iekarojuši… Vai apkaunojoši? Vai netaisnīgi? Vai bezkaunīgi? Varbūt… Bet — ko lai dara? Žemaišu karavīri ir spēcīgi un neuzvarami mājās, turpretim svešās zemēs viņi no laba prāta kāju necels — grūd, piedraudi ar sodiem, varbūt viņu ietiepību izdosies pārvarēt… Visas ciltis — augstais Dievs ir liecinieks! — kopš sirmas senatnes zina svēto patiesību: svešā zeme, kuru ar laulībām, Ilgumiem vai zobenu esi pievienojis savai zemei, tagad kļuvusi par tavu, tavu bērnu un bērnubērnu zemi!… Diemžēl žemaiši šo patiesību un apzināšanos izprot citādi: ko Dievs devis, tas ir mans, ko esi paņēmis pats, tas pieder citam, un, to paņemdams, tu esi zaglis… Nelabojama un nelokāma, droši vien kopš Joldijas jūras laikiem palikusi nemainīga žemaiša apziņa — pašlaik liekas, ka tā ir ārkārtēja!… Tas, kuram aukstāks un lokanāks prāts, par šīs apziņas tukšību var tikai pabrīnīties: kam gan šāda sirdsapziņa kalpo, kam — cilvēkam, Dievam, velnam vai tikai vēja svilpošanai? Kāpēc? Par kādiem grēkiem Tvirbuts aprunā Ģediminu un viņa dēlus? Kāpēc viņš apgalvo, ka par šo dižo pagājušo laiku kunigu laupītkāri lietaviešiem būšot jāmaksā ar asinīm? Par kādu laupītkāri? Vai gan tas, ka Ģedimina dēli iekarojuši Volīniju, Podoliju un Kijevu, ka viņi šo zemju ļautiņus aizstāvējuši pret slepkav- niekiem tatāriem, jāsauc laupītkāri? Vai gan šādu laupītkāri kādreiz vajadzēs atmaksāt ar asinīm? Akls un kurls ir Tvirbuts… Kijevas zemes vīri, tie vīri, kuriem, pēc Tvirbuta domām, būtu vajadzējis sadumpoties pret iekarotājiem lietaviešiem, šobrīd ir vaivadi un kara pavēlnieki, slaveni karavadoņi un paši ved lietaviešus jaunos karagājienos!… Centīgāk nekā Radvili un citi senie lietuvju augstmaņi viņi neļauj Polijai atraut Volīniju un Podoliju no Lietavas!… Lietavas sentēvu cildeno latīņu valodu viņi skubina mācīties visus lietaviešus!… Tu, cilvēk, brīnies nenobrīnīdamies —

Hornastajs, kijeviešu pēctecis, rūpīgāk par miesīgo tēvu aizgādājis par pašu Tvirbutu, izlaidis viņu skolās un pataisījis par gaišu vīru!…

Nē, žemaišu sirdsapziņa ir neizprotama… Tapis par žemaišu stārastu, Hodkeviča tēvs mēdza brīnīties: kas šie žemaiši ir? vai nu dievišķīgi cēl- sirži, vai visparastākie muļķi — trijus simtus gadu viņi kaujas pretim krustnešiem, nelaiž tos iekšā aukštaišu zemēs, bet itin nekad — ne reizi, nevienu pašu reizīti! — viņi nav pieprasījuši no aukštaišiem atlīdzību par saviem vīriem, kuri krituši karos ar krustnešiem; nekad viņi nav pieprasījuši ne pārvaldīt viņu zemes uz mūžīgiem laikiem, ne maizi, ko likt uz zoba šobrīd… Varbūt žemaišiem pietrūkst apķērības un prāta, lai spētu apjēgt: aizstāvēdami pret ienaidniekiem savas mājas, viņi taču aizstāv arī aukštaišu mājas? Kas tev to deva!… Žemaitijā dzīvo pārmēram daudz skolotu un gaišu vīru, lai tik vienkārša domiņa nevienam nebūtu ienākusi prātā. Hodkeviča tēvs bija sliecīgs domāt: žemaiši baidās no atbildības; ne no viena viņi nelūdz atbalstu, ne no viena — palīdzību, lai pēcāk palīgu aizstāvēšana pret ienaidniekiem viņiem nebūtu kļuvusi par saistošu pienākumu. Žemaiši nekad nav sapņojuši, kaut viņiem būtu pēc iespējas vairāk zemju. Vienmēr viņi domājuši: jo mazākas būs mūsu zemes, jo vieglāk tās varēsim aizstāvēt pret ienaidniekiem… Nekad, nekādos apstākļos, pat paša Dieva nolemtos, žemaiši nebūtu spējuši izveidot impēriju!… Viņu apzinīgums ir satriecošs — to var nosaukt vienīgi par nevēlēšanos redzēt tālāk par savu degungalu…

Hodkevičs vakar no rīta kopā ar desmit jātnieku apsardzi bija izsūtījis Kiprijonu Tvirbutu no Valmieras uz Lielvārdi. Pārnācēju no neziņas paturēt Valmierā ilgāk kājnieku hetmanim likās nedroši. Mestrs Ketlers, dabūjis zināt, ko Vulfs iemainījis pret pārtiku, varēja saskaisties un sagudrot sazin ko — Ketlera nodaļas taču stāvēja gan Rozulā, gan Jaunrozē — netālu no Valmieras uz rietumiem. Uz Valmieras cietoksni Ketlers varēja atjāt ar saimnieka tiesībām un sakarā ar Tvirbuta atdošanu uzstādīt Lie- tavai jaunus noteikumus. Lielvārdē bāzt degunu Ketleram nevajadzētu uzdrīkstēties: šo cietoksni Lietavai uzdāvinājis Rīgas virsbīskaps; ordeņa mestram tā nekad nav piederējusi. Pagaidām Tvirbuta apmetināšana

Lielvārdē ērta vēl ari tāpēc, ka šis cietoksnis atrodas Lietavas pierobežā: kurjeriem, kuri Tvirbuta sakarā sāks skraidīt uz priekšu un atpakaļ, nevajadzēs jādelēt tālu pāri svešām zemēm. Aizsūtot Tvirbutu uz Lielvārdi, Hodkevičam bija prātā arī tīri saimnieciskas dabas apsvērumi. Nesaņemdams algu, pēdējos mēnešos Lielvārdes garnizons sācis izrādīt neapmierinātību: pāri par desmit algotu karavīru, pateikuši, ka pusbadā nedienēs, pirms Ziemsvētkiem devušies mājup. Dabūjis to zināt, valdnieks apsolīja nosūtīt uz Lielvārdi savu cilvēku, lai tas nomierina algotņus. No saviem ziņnešiem Hodkevičs bija noskaidrojis: valdnieks uz Lielvārdi gribējis nosūtīt Eistāķiju Valāviču — vīru, kurš pēc Hornastaja nāves pagaidām kārto valsts kases lietas; taču Valāvičs, tā kā valsts kasē nav bijis pietiekami naudas, no došanās uz Lielvārdi kult tukšus salmus esot atteicies; atjaunot Lielvārdē kārtību apņēmies kunigijas dzērienu pārzinis Mika- lojs Ķiška — Hodkeviča svainis, viņa māsas Barboras vīrs. Nu jau simt gadu, kopš Hodkeviči apmetušies Lietavā, bet viņiem vēl nav izdevies satuvināties ar Radviliem. Neviens no Hodkevičiem nav apņēmis par sievu Radvilaiti, neviena Hodkevičūte nekad nav bijusi precēta ar Radviliem. Radvilu un Hodkeviču starpā norisinās kluss, nekad nepārtrūkstošs, ar slepenām intrigām pastāvīgi uzkurināts karš par godu un tiesībām Lietavā saukties par valdošo augstmaņu dinastiju. No Kijevas zemes savulaik pārcēlušies uz Lietavu, ar laiku Hodkeviči saradojušies ar Zaslavskiem, Koreckiem, Olelkovičiem, Višņoveckiem, Šemetiem un Ķēsgaiļiem. Lietavas seimā Hodkeviču partija kļuvusi skaitā liela, spēcīga un ietekmīga. Hodkeviči jau izvirzījušies par ēdienu padevējiem, dzērienu pārziņiem un galda pārziņiem vai Navagradakas un Kijevas vaivadiem. Visaugstāk uzkāpis Jana tēvs Jeronīms, kļūdams par žemaišu stārastu. Tēvocim Gregoram, Traku kastelānam, kā rādās, cerības kļūt arī par lauka hetmani. Savuties Traku un Viļņas vaivadi, kancleri un lielhetmaņi — svarīgākie kunigijas valsts amati — vēl joprojām ir Radvili. Viņi ir piesardzīgi, viņi ir modri. Viņi ir ārkārtīgi bagāti. Grūti pat tapt par viņu sacensoņiem cīņā par vietām valdniekam pie labās rokas. Viņi novēršas pat no tuviem radiniekiem, ja tie satuvinājušies ar Hodkevičiem. Brāļi Ķiškas ir Viļņas vaivada, kanclera un zemes maršala Radvila Melnā pusbrāļi. Stanislovu Ķišku, kas apprecējis Melnā brālēna Jona meitu Onu, Viļņas vaivads un valsts kanclers aizbildina cik spēdams — pat izgādājis viņam Vitebskas vaivada un Breslavas stārasta vietu. Viņa atraitnei un bērniem no valdnieka izdiedelējis privilēģiju vairāku Pieleņķes muižu pārvaldīšanā. Bet Mikalojam Ķiškam, otram brālēnam, Melnais allaž stājies šķērsu ceļā: tu esi apprecējis Hodkevičūti — uz manu pusi vairs neskaties, par tevi lai gādā Hodkeviču kungi. Nu jā, tagad Jans Hodkevičs par svaini parūpēsies. Ieradies Lielvārdē, Ķiška atradīs priekšā Tvirbutu. Un, ja tikai Ķiška saņems dūšu, ja tikai viņam nepietrūks drosmes ar Tvirbutu pašantažēt kancleru — kanclers pats piedāvās valdniekam Hodkeviča svaini iecelt par valsts mantzini. Ak, drosmes svainim netrūkst!… Lai tikai Tvirbuts… Kādreiz Tvirbuts ar Ķišku bijuši draugi. Bet vai Tvirbuta sirdī saglabājies draudzīgums kaut vai pret vienu — kaut vai pret senajiem jaunības draugiem? Hodkeviču ērcina un padara nemierīgu viņa runas par naidu.

Naids! Līvzemes bāreņu naids pret svešzemju iekarotājiem!… Ko gan vērts bezpalīdzīgu bērneļu naids? Kurš ņems vērā vāju, tumsonīgu, dzīves murdulī neko nesaprotošu ļautiņu naidu? Nekad un nevienam tas vēl dzīvē nav bijis labs padomdevējs… Tas ir veltīgs, tomēr — ar kādu ātrumu uzliesmo!… Tonakt Hodkevičs taču aizgājis pie Tvirbuta, draudzīguma un mīlestības vadīts, bet no istabas iznācis, Tvirbutu ienīzdams… Paldies Dievam, Hodkevičs nebija ļāvis naidam gūt virsroku, viņš nebija drāzies pie sargvīriem ar pavēli, lai pret Tvirbutu izturas stingrāk. Viņš sev iestāstījis: esi augstsirdīgs! laid cilvēkam atgūt spēkus, kļūt stiprākam, tikai aiz vājuma viņš samurgo visādas ķecerības; tu, kā tas valstsvīram klājas, domā plašāk un dziļāk nekā Tvirbuts, nekā cilvēks, kas nekad nav mēģinājis valsts rūpes apsvērt no visām pusēm. Apvaldījis naidu pret Tvirbutu, Hodkevičs jutis, ka viņa nakts saruna ar atnācēju nemaz tik tukša nav bijusi: viņš pārstājis mocīties, ka ciešanu ziņā nevar stāvēt Tvirbutam līdzās. Garie gūstniecības gadi nav apveltījuši Tvirbutu ne ar dievišķu gudrību, ne ar brīnumainām sajūtām. Tvirbuts tikai žemaitis, tas arī viss…

Izlēmis nosūtīt Tvirbutu uz Lielvārdi pēc iespējas drīzāk, Hodkevičs pie viņa vairs nebija iegājis un viņa dēļ galvu nebija lauzījis. Tomēr atvadīties no Tvirbuta vakarrīt Hodkevičs aizgāja gan. Viņš viņam teica: vari būt mierīgs, tavus uzskatus un tavu pārliecību es valdniekam neizdošu, runā ar viņu tā, kā pats uzskati par vajadzīgu. Tvirbuts labsirdīgi pasmaidīja, cieši ielūkojās Hodkevičam acīs un bez kripatiņas pateicības balsī sacīja:

—    Ko kuram te cilvēks tagad var izdot? Šajos laikos kāds par katru cilvēciņu kaulējas… Pat pārvaldnieka māsu…

—    Bet tu esi bezkaunīgs! — Hodkevičam paspruka.

—   Vai nu tā ir kāda bezkaunība… Es nešaubos, ka karš par Līvzemi gan tev, gan Radvilam, gan valdniekam nospiež sirdi. Tikai jūs esat ļoti stipras gribas vīri un varat piespiest sevi karot… Turpretim es esmu gļēvulis…

—    Laimīgu ceļu! — Hodkevičs nevērīgi izmeta un izgāja no istabas.

Tvirbuta izturēšanās viņu atkal sakaitinājusi. Nē, Tvirbuts nav gļēvulis! Ne jau aiz noguruma viņš murgo par Līvzemes bāreņu naidu pret svešzemniekiem, par visādām jūtām un jūtiņām. Tas, kurš, asinīm plūstot, uzdrīkstas ņemt vērā jūtas, ir spēcīgs. Daudz vājāks ir tas, kas jūtas nožņaudz un rēķina: ienaidniekam — šis cietoksnis, man — tas; ienaidniekam mana māsa, man — ienaidnieka iekarotās zemes; kritušajiem lie- taviešiem — kapsēta, dzīvajiem — jūra, Rīgas osta un preces no Eiropas… Spēcīgais jūt, ko dara, un savu darbību saskaņo ar sirdsapziņu. Vājais rēķina, bez atelpas rēķina — šaubas viņš apspiež un pārliecina sevi, ka tas, ko viņš dara, var atnest labumu…

Labumu!… Spēji Hodkevičam ataust atmiņā Kaņaudas cietoksnis. Kas sala mēnesī patiesībā bija noticis Kaņaudas cietoksnī? Līdz cietoksnim bija atlicis varbūt vēl simt soļu, bet Hodkevičs, Lielvārdes cietokšņa priekšnieks Romāns Sanguška un pāri par desmit viņu karavīru apturēja zirgus. Viņi tos bija apturējuši nesarunājuši, nevienam tādu komandu nedodot: visi vienā laikā viņi sajutuši, ka cietoksnis ir draudīgs un baismi kluss. Mūri… Auksti, sarkani mūri… Vārti izlauzti, viena to puse iebradāta zemē… Pa izlauzumu saredzams tumšs un drēgns cietokšņa pagalms… Te vienā, te citā mētājas cilvēku un zirgu līķi… Neviens tos nav savācis un nesavāc… Tas nozīmē, ka cietoksnī nav nevienas dzīvas dvēseles… Tikai — kāpēc viņi baidās iejāt pa vārtiem cietoksnī? Kāpēc viņi iztēlojas pavisam tukšas cietokšņa ēku telpas — pagrabu, gaiteņus, kāpnes, istabas un zāles — un baidās, drausmīgi baidās tajās spert soli?…

Romāns Sanguška, Lielvārdes cietokšņa priekšnieks, pirmais paskubinājis zirgu un devies uz cietokšņa vārtu pusi. Viņam jābūt drosmīgam. Tas bija viņa pienākums. Viņa cietokšņa garnizonam trūka pārtikas krājumu ziemai. Garnizona karavīri kurnēja un biedēja, ka pa ziemu cietoksni nepalikšot, ja nebūšot pārtikas… Cietokšņa priekšnieks Sanguška, uzzinājis, ka Hodkevičs virzās uz Cēsīm un Valmieru, pie Ērgļiem aizsteidzies viņam priekšā. Sanguška nosūdzējis Hodkevičam kunigu Palubin- ski — Līvzemē ziemojošā lietaviešu karaspēka komandieri. Palubinskis vācot pārtiku no krievu nopostītās Līvzemes vidienes cietokšņiem un sadalot to lietaviešu ieņemto cietokšņu garnizoniem. Lielvārdes garnizonam no guvuma kunigs Palubinskis neesot iedevis neko. Viņš skaidrojis Sanguškam, ka Lietavas pierobežā Līvzemes ciemi neesot ienaidnieku nopostīti, šeit zemnieki dzīvojot turīgāk un pārtiku no viņiem vieglāk esot nopirkt. Patiesībā tā neesot. Jau pirms kādiem pieciem gadiem, pirms Pasvales līguma, kad Lietava pie Līvzemes robežām savilkusi karaspēku, šīs Līvzemes malienes iedzīvotāji sākuši bēgt no savām saimniecībām, kurp acis rāda, — viņi izklīduši pa visu Līvzemi un piemetušies, kur katrs atradis iespēju. Paejot pusei gada un cara karapulkiem pārplūdinot Līvzemi, daudzi bēgļi dabūjuši galu… Liktenis viņus nežēlīgi piekrāpis: toreiz Lietavas karaspēks Līvzemes robežai tā arī nebija pārgājis pāri, un, ja līv- zemieši, pierobežas zemnieki, nebūtu izbijušies no lietaviešiem un izklīduši, vēl tagad viņi būtu dzīvi… Viņi Sanguškas kareniekiem būtu pārdevuši graudus… Sanguškas karavīri netālu no cietokšņa silu mēnesī paši esot apsējuši ar rudziem krietni prāvus laukus, bet miltus malt viņi varēšot tikai pēc gada.

Hodkevičs izteicis Sanguškam līdzjūtību un nolēma viņu paglābt. Romāns, Teodora dēls, Sanguška bija viens no tiem, kuriem palīdzēt tomēr Jana Hodkeviča — visu Hodkeviču — pienākums. Četri jauni, nopietni un spējīgi vīri pēdējā laikā ienākuši Hodkeviču dzimtā. Jana māsas — Barboru un Kristīņu — bija apprecējis dzērienu pārzinis Mikalojs Ķiška un kunigijas galda pārziņa vietnieks Stanislovs Pacs. Jana māsīcas Sofija un Aleksandra, Traku kastelāna Gregora meitas, apprecējušās ar valdnieka rotmistru Filonu Kmitu un Žitomiras stārastu Romānu Sangušku. Visi viņi nākuši no dižciltīgām ģimenēm, visi kopš jaunām dienām izcēlušies ar drošsirdību un prāta veiklību, tādējādi izpatikdami valdniekam. Viņi dzīvē daudz varētu sasniegt. Kādreiz… Ja kādreiz Ķiška, Pacs, Kmita un Sanguška tiktu par senāta vīriem, seimā Hodkeviču partija jau varētu paspēkoties arī ar Radviliem. Toreiz Jans Hodkevičs, noskaidrojis, ka Kaņaudas cietoksni kunigs Palubinskis vēl nav iztukšojis, kopā ar Sangušku bija devies uz šo cietoksni. Lielvārdes cietokšņa priekšniekam viņš apsolījis: es ziņošu kunigam Polubinskim, ka no Kaņaudas cietokšņa pārtikas pārpalikumus esmu izvedis. Līvzemē karojošo kājnieku hetmanis Sanguš- kam bija izdarījis lielu pakalpojumu, un Romānam Sanguškam vajadzēja būt drosmīgam. Divu karenieku pavadībā Sanguška pirmais piejāja pie cietokšņa vārtiem. Šajā pašā mirklī no pils torņa atskanēja uzbrēciens vācu valodā…

Sanguška un viņa pavadoņi atkal apturēja zirgus. Visi paskatījās augšup. Apaļā torņa mūrī melnēja izlauzts, no iekšpuses ar velēnām aizbāzts caurums. Torņa galā stāvēja bruņās ģērbies bruņukalps. Nekustīgi viņš vēroja atnācējus.

Līvzemē vienmēr un visur Lielvārdes cietokšņa priekšnieku pavadījis algotnis, kas prot vāciski. Pēc cietokšņa priekšnieka pavēles viņš bruņiniekam uzsauca:

—   Mēs neesam ienaidnieki! Mēs esam draugi!

Bruņinieks strauji pārliecās pār torņa ģēveli un kaut ko sāka kliegt — tā kā draudēdams, tā kā lūgdams.

—   Ko viņš tur berbelē? — Sanguška jautāja savam pavadonim, vācu mēles pratējam, un tas atstāstīja bruņinieka vārdus:

—    Jājiet prom no šejienes! Cietoksnī iekšā neejiet — Dieva vārdā! Es jums saku ar labu! Jūs nedrīkstat! Vai dzirdat, jūs nedrīkstat ne soli spert uz priekšu! Grieziet zirgus atpakaļ! Es šeit esmu tikai viens! Viens — vai jūs saprotat?

Sanguška pagriezās pret Hodkeviču. Tas uzsauca:

—    Ja baidās viņš — mums nav pamata baidīties!

Bruņinieks torņa galā visu laiku kaut ko kliedza. Viņš skraidīja gar ģēveli, plandījās ar rokām un draudēja ar dūrēm. Sanguškas vācu mēle atstāstīja bruņinieka vārdus, kurus bija uztvēris un sapratis:

—   Visu laiku viņš sauc, ka mūs esot daudz, bet viņš tikai viens.

—   Viņš baidās no mums! — Hodkevičs atkārtoja.

Pieci vai seši Sanguškas jātnieki dzina zirgus pie vārtiem. Taču Sanguška uzkliedza, lai viņi apstājoties. Jātnieki apstājās pie pašas cietokšņa sienas. Lielvārdes cietokšņa priekšnieks nolēca no zirga, atraisīja no jostas zobenu un nometa to zemē. Viņš devās uz cietokšņa vārtiem.

—   Pagaidi! — Hodkevičs uzsauca. — Bruņinieks nozuda! Viņam noteikti ir ierocis!

—   Galvenais, ka tā nav man, — Sanguška atbildēja. Viņa vācu mēle atkal sāka kliegt vāciski:

—   Ei, tu tur! Mēs esam lietavieši! Mēs esam jūsu draugi! Mēs jums palīdzam!

Līdz vārtiem Sanguška nepaguva aiziet. Viņus visus apdullināja drausmīgs sprādziens, kam nopakaļ spalgi atbūkšķēja daži vājāki sprādzieni, visbeidzot gaisu sadrebināja milzīgs spēks — tik varens, pa pat zirgi, kuri bija stāvējuši simt un vairāk soļu attālumā no cietokšņa mūriem, nenoturējās kājās. Lieli un vareni uguns un dūmu mutuļi apaļā torņa roboto cepuri uzsvieda augstu debesīs, šķiet, tā tur iekārās, šķiet, tā uz kaut kā pakārās, gluži kā nevienam nevajadzīgs karaļa kronis… Kronis tūdaļ pāršķēlās, saplīsa, izšķīda gabalos un sāka krist zemē — smagi mūra bluķi no- būkšķēja te tuvāk, te tālāk, mazākie akmeņi, liekas, izkrita cauri zemei…

Vai patiešām pavisam viens atradies cietoksnī bruņinieks, kas kliedzis uz viņiem 110 torņa gala? Kazi. Visticamākais, viņš tikai teicis, ka esot viens, varbūt viņš domājis, ka tas ir ļoti svarīgi, ka šāda ziņa uzjundīs atnācēju pašlepnumu un viņiem būs kauns pulkā brukt virsū vienam cilvēkam… Diezi vai viens bruņinieks pat tad, ja arī priekšlaikus sagatavojies spridzināšanai, tik ātri varēja saspridzināt visus pulvera krājumus, kādi atradušies cietoksnī… Cik bruņinieku patiesībā uzturējies cietoksnī, gan nu nav tas, kas Hodkevičam nebija devis mieru vakar un neiziet no prāta pašlaik. Tagad viņš vairs nešaubās, ka Kaņaudas cietoksnī viņš un viņa ļaudis sastapušies ar naidu. Ar kādu naidu? Pret ko tas vērsts? Vai pret ienaidniekiem? Bet Sanguška bruņiniekam taču skaidri bija pateicis: mēs esam lietavieši, mēs esam draugi, sabiedrotie un palīgi cīņā pret cara pulkiem!… Uz bruņinieku tas nebija atstājis nekādu iespaidu. Liekas, bruņinieks pat nebija ieklausījies, ko atnācēji viņam saka… Kādam sirdī jūtu un galvā domu juceklim būtu vajadzējis satricināt cilvēku, lai viņš, ieraudzījis svešus vīrus, kuri iet iekšā cietoksnī, spētu viņus iznīcināt bez šaubīšanās…

Bruņinieks bija teicis: es esmu viens… Pieņemsim, ka viņš bijis viens. Vai arī viņš ieņēmis galvā, ka tik ilgi, kamēr viens, viņš patiešām dzīvos… la ierodas otrs cilvēks, ierodas daudz citu cilvēku — dari sev galu, tu jau esi par vāju, lai kautos ar atnācējiem!… Negaidi kaunpilnu nāvi no otra cilvēka zobena, iznīcinies pats — esi lepns!… Vai tā var spriest vesels cilvēks, kam visi mājās? Vai vispār var būt tā, ka cilvēks nevienam citam cilvēkam vairs nespēj ticēt? Bet… bet, ja dāņi ir ienaidnieki, ja zviedri ir ienaidnieki, ja krievi ir ienaidnieki… ja pat virsbīskapa vācieši mestra vāciešiem ir ienaidnieki… tas nozīmē, ka lietavieši, kuri, raug, jau dodas karagājienā uz Līvzemi, arī ir ienaidnieki… visi cilvēki cits citam ir ienaidnieki… Vai gan Tvirbuts, runādams par bāreņu naidu pret svešiniekiem, bija domājis par šo drausmīgo atziņu? Vai tikai tā nav nākotne, kura biedē Tvirbutu, kad cilvēks ienīdīs cilvēku? Naids… Kurš gan zina, pie kā tas galu galā cilvēku var novest?…

Dievs! Bet ir taču Dievs! Un Viņa, tikai Viņa vienīgā varā ir kārtot cilvēkiem dzīvi!…

Kāpēc, kāpēc Tvirbuts, runādams par Līvzemes bāreņiem, ne reizi nebija pieminējis Dievu? Dievs bāreņus aizstāv un žēlo, ar savu žēlastību Viņš apņem visus nelaimes piemeklētos un atkal iedveš mīlestību pret tuvāko, atkal stiprina dzīves alkas!…

Hodkevičs iet gar apsnigušajiem pontoniem — gar tiltiem… Viņa karaspēks dodas uz svešu zemi un ved līdzi tiltus, pa kuriem var tikt pāri upei. Un viņš nes sev līdzi sirdī vārdus, ar kuriem iekarotos var mierināt: jūs arsiet savu zemi, jūs būsiet droši pasargāti no ienaidniekiem un maksāsiet mums nodeviņas — jūs būsiet brīvi… Brīve! Cik daudznozīmīgs šis vārds!… Ilgodamies aizstāvēt savu brīvību pret caru, līvzemieši spiesti pakļauties lietaviešiem… Kamdēļ gan tūdaļ vajadzētu domāt, ka lietavieši līvzemiešus izmantos? Lietavieši izmantos jūru!… Bet jūra — nevienu… Bet jūra pieder visiem, un to var izmantot katrs pēc sava prāta!…

—   Hetmani! — Hodkevičs izdzird satrauktu, aizsmakušu balsi. — Het- mani, jūs klusējat… Vai jūs patiešām domājat, ka mani vīri ir nodevēji?

Šī balss pieder Dauģirdam, žemaišu rotas rotmistram. Dauģirds gājis Hodkevičam pēdās dzeltenos zābakos, ducīgs, kailu, apsnigušu galvu un kluss kā pele. Tagad ierunājies… Pamodusies sirdsapziņa… Vēja svilpes ausīs ir viņa sirdsapziņa!…

—   Hetmani! — Dauģirds iesaucas. — Skatieties, vīri jau ved atpakaļ zirgus no sila. Galvu lieku ķīlā, ka viņi nav pazaudējuši nevienu zirgu! Tūdaļ visi sajūgs un sāks kustēties…

Hodkevičs valdonīgi pamāj ar roku un apklušina Dauģirdu. Tūdaļ!… Tūdaļ sajūgs un sāks kustēties — drošsirdīgi vīri!…

—   Hetmani! — Dauģirds klusi ierunājas atkal. — Vai jūs patiesi tik bargi sodīsiet Trūšku?

—   Nē! — Hodkevičs strauji izmet, liekas, tūlīt viņš gāzīs ārā lamas, tomēr apraujas. Šņaukādams un sēkdams viņš brīdi cieš klusu. Turpina viņš runāt ledainā, visspēcīgā balsī: — Es nolēmu rīkoties citādi. Kopš šīs dienas tavu bijušo rotu komandēs Borkulabs Korsaks. Tu, Dauģird, būsi mans nometnes priekšnieks!

Dauģirds apstājas. Viņa lielās, brūnās acis lien laukā no pieres. Pārslas, zem deguna ūsās izkusušas, karinās spīdīgos pilienos, ik pa brīdim Dauģirds tās mēģina uzķert ar apakšlūpu, un viņa divdaļu melnā bārda kustas un staipās kā slapjš kaķis.

—    Borkulabs? — Dauģirds apstulbis atkārto Korsaka vārdu.—Hetmani!

Jūs taču zināt, jūs zināt tik labi kā neviens cits: žemaiši paklausa vienīgi rotmistram, kopā ar kuru no mājām devušies karagājienā…

—    Rotu pārņems Korsaks!

—   Hetmani! — Dauģirds iekliedzas un apklust. Viņš aizsteidzas Hod- kevičam priekšā. — Hetmani!…

—   Tiklīdz ko vajag — hetmanis! Ko — hetmanis! Vai tu baidies aizmirst, kas es esmu?

—   Kādā valodā Korsaks dos žemaišiem pavēles, hetmani? — Dauģirds iejautājas.

—    Krievu!

—   Vai cara? Vai ienaidnieka valodā?

—   Kāpēc cara valodā? Korsaks nāk no senas I'olockas krievu dzimtas. Polocka jau sen pieder Lietavai. Korsaks ir tāds pats lietavietis kā tu, Dauģird!

—   Hetmani, jūs labi zināt… Svešam rotmistram žemaiši neklausīs! Viņi atgriezīsies mājās!…

—   Ja nepaklausīs — Trūška tiks saraustīts gabalos!

Dauģirda melnajā divžuburu bārdā izlokās draudīgs un nikns smīns.

—   Nu, to es saviem karotājiem nedarīšu zināmu, hetmani! To es nevarēšu darīt zināmu!…

—   To pavēstīšu es pats! — Hodkevičs atcērt un aiz sašutuma iedrebas: cik lēni, cik nepiedodami lēni viņa karaspēks pulcējas pie Valmieras!… Bet dienas skrien… nedēļas skrien — cita aiz citas, cita aiz citas…

2

Cietokšņa pazemes gaiteni spalgi dunci soļi. Pirmais iet atslēdznieks, atslēgu saišķi žvadzinādams. Viņam pēdās soļo Mikalojs Ķiška, Lietavas Lielkunigijas dzērienu pārzinis, — garš, sausnējs vīrs, viņam pār sakum- pušajiem pleciem izkliedus gari, melni mati. Dzērienu pārzinis apvilcies vieglās pusbruņās: mīkstā ādas kamzolī, kas noklāts metāla plāksnītēm, un Ķiška izskatās kā zvīņots. Sarkano apmetni, kas oderēts ar tumšbrūnām zvērādām, dzērienu pārzinis nes pārmestu pār elkoni. Ādiņas, protams, ir siltas. Tomēr apmetnis, oderēts ar ādiņām, nav kažoks, tas ziemā nav apģērbs ceļam uz svešu zemi. Siltu ceļojuma kažoku Mikalojs Ķiška uz Lielvārdi nav atvedis. Cietoksni starp karavīriem, kuri ģērbušies aitādas kažokos, saslējuši augstās apkakles un aptinuši galvu ar vilnas šallēm, Ķiška izskatās kā no mājām izdzīts vai arī pats no tām slepšus aizbēdzis. Ja Ķiška, tik viegli ģērbdamies, gribējis parādīt karavīriem tikai savu norū- dījumu vai gribas stingrību, viņam tas nav izdevies — klusībā karavīri par dzērienu pārzini zobojas: pieēdies, mūdzis, kur nu viņam būs auksti!…

Romāns Sanguška iet nopakaļ dzērienu pārzinim. Viņam aiz muguras knaukst desmitnieka un divu karenieku soļi. Ķiška lūdzis, lai viņu pavada daži vīri, un Sanguška nomana: dzērienu padevējs nav drošs, iedams pie sava senā drauga, kas atgriezies no gūsta. Ko tur runāt, Ķiška iet satikties ar draugu nepierastos, skarbos apstākļos… Pat Sanguškam, cilvēkam, kas ar Tvirbutu runājies jau daudzas reizes, sirds šobrīd pukst satraukti. Nav mierīga šī ziema Lielvārdē… Kopš paša rudens karavīri ik dienas baiļojušies, ka jau rīt viņiem nebūs ko ēst. Viņi kurnējuši. Dumpojušies. Cietokšņa priekšniekam cēluši visvisādas prasības. Te ar vienu paņēmienu, te ar citu Sanguška papildinājis pārtikas krājumus, te vienā, te citā sagādājis siltu apģērbu, tomēr satrakojušos kareniekus dažreizējās piedevas vairs nav varējis nomierināt: viņi sākuši pieprasīt — un arvien lielāku — laikus samaksātu atalgojumu. Sapratis, ka viens ar karavīriem vienoties nebūs spējīgs, Sanguška bija lūdzis pēc palīdzības valdniekam. Sigismunds Augusts apsolījis atsūtīt uz pili savu ziņnesi. Bet, iekams valdnieks atsūtījis ziņnesi, Hodkeviča vīri no Valmieras uz Lielvārdi atveduši Tvirbutu. Ieraudzījuši sardzes pavadītu vīru, pašu cilvēku, un pa ausu galam saklausījuši par viņa nelaimi, Sanguškas karenieki negaidīti pieklusuši un pavisam pierāvušies. Cietoksnī sācis valdīt draudīgs klusums…

Karavīru nemieri cietokšņos un lauka nometnēs nav nekāds jaunums. Karavīri pastāvīgi norūpējušies par savu dzīvību un mājās atstātajiem tuviniekiem. Bieži vien satraukušies pārtikas vai siltā apģērba trūkuma un neizmaksāto algu dēj. Tās ir ierastās, varētu teikt, karavīru ikdienas bažas. Turpretim nemiers, kas pārņēmis kareniekus, Hodkevičam atsūtot uz cietoksni Tvirbutu, pavisam citāds, tas citādu, grūtāk izprotamu lietu dēļ — viri aprāvušies un sevī ieslēgušies, tamdēļ satraukums kļuvis baismīgāks un draudīgāks… Satraucies arī pats cietokšņa priekšnieks. Vēl stiprāk viņš satraucies tādēļ, ka pat pats nezina un nesaprot, kāds ir nemiera īstais cēlonis — vai gan Tvirbuts, no gūsta atgriezies cilvēks? vai gan cilvēka atgriešanās no gūsta ir cēlonis nemieram? Cik reižu Romāns ar ienaidnieka rotmistriem mainījies gūstekņiem!… Priekiem gala nav bijis! Līksmojušies visi: gan tie, kuri atguvuši brīvību, gan tie, kuri gūstekņus ved mājās… Ar Tvirbutu bijis citādi. Hodkeviča vīri viņu atveduši uz Lielvārdi, un Sanguška palēnām sācis apjēgt, cik bīstams viņa dienests. Arī visi viņa karavīri spēcīgāk izjūt dzīvības briesmas. No pajūga nokrīt kāda lieta un dobjāk atsitas pret cietokšņa pagalma bruģi — visi satrūkstas un izbijušies skatās apkārt… Kāja aizķeras aiz kāda sīkuma, tas nožvadz un iešķin- das, atkal iestājas klusums — cik drausmīgs klusums!… Kur vien skaties, visur sniegs… Daudz sniega… Balta un pelūksna ir tukšā Daugavas leja līdz pat mežiem… Vienīgi vijīgas dūmakas strūklas plandās virs zemes… Vienīgi spalgi šķeļas ledus upē… Vienīgi apsardzes ugunskuru tālās atblāzmas Lietavas pierobežas pusē vakaros iemirdzas… Strauji pacel acis uz vārnām, kuras ķērkdamas laižas pāri, un sirds iesmeldzās, jūtot, cik smaga, cilvēk, tava dzīve cietoksnī, cik allaž jābūt acīgam, aušīgam un sasprindzinātam, smagiem pārbaudījumiem un nelaimēm pastāvīgi gatavam… Ko tur runāt, kopš tā laika, kad Hodkeviča vīri atveduši Tvirbutu uz cietoksni, dzīve tajā pārvērtusies. Skaņas, kuras atskanējušas aukstajos un drūvajos mūros, ainas, kuras pavērušās no torņiem, domas un jūtas, kuras spēji iedzēlušās krūtīs, tagad likās daudznozīmīgas un allažīgas — mūžīgas, tās pārsviežas no sirds uz sirdi, nevarēdamas rast sev mieru, kā tādi briesmīgi cilvēki.

Tvirbuta liktenis, tas ir tas, kas, visticamākais, viņus visus — gan San- gušku, gan viņa kareniekus— tik stipri izbiedējis. Piecus gadus cilvēks uzturējies gūstā, izcietis briesmīgas mokas, ar lielām pūlēm atgriezies pie savējiem, bet šie stingi stāv apstulbuši un netiek gudri, ko ar viņu lai iesāk, — tagad tur ieslodzītu cietokšņa pagrabā… Hodkeviča vēstneši drāžas uz Viļņu, ziņo valdniekam: sak, atgriezies tāds un tāds… Valdnieks apsver: vai pārnācējs drīkst atgriezties mājās, apskaut sievu un bērnus, vai nedrīkst? Cilvēks izrāvies brīvībā, sveiks un vesels atgriezies pie savējiem — lai priecājas, lai dzīvo, kā vēlas! Vienkārša un visiem saprotama liekas šī patiesība. Diemžēl… Atklājies, ka pastāv ari vēl īstenāka patiesība — izskaidrot to nevar, bet cilvēkam dzīvot tā nelaiž, nepavisam neļauj…

Kopš tās dienas, kad Tvirbuts atvests uz Lielvārdi, Sanguška vairs nav dzirdējis neviena karavīra sūkstēšanos par likteni. Tagad gan ēdamā viņiem diezgan, gan siltā apģērba pietiek, gan naudas netrūkst… Bet patiesībā dzīve cietoksnī taču kļuvusi arvien sliktāka un sliktāka. Arvien biežāk vajadzējis rakt kapu un biedru apglabāt — viens karenieks nosalis, sardzē stāvēdams, otrs — pa ceļam no meža, malku vezdams; dažs kājnieks, saņemdams maz ēdiena, tik stipri novājējis, ka sācis degt karsonī, apgūlies un vairs nav cēlies… Tomēr par dienesta atvieglojumiem vai izklīšanu pa mājām vairs nav runājuši. Varbūt viņi sapratuši, ka ceļam līdz mājām nebūtu pieticis spēka? Bet varbūt, izdzirduši par Tvirbuta piedzīvoto, tagad guvuši pārliecību, ka arī viņi, bez valdnieka atļaujas izklīduši, šā vai tā mierīgi dzīvot nebūtu varējuši — ja jau pastāv šāda nesaprotama, tomēr pāri visām parastajām patiesībām augstāka patiesība, vai nevar gadīties, ka arī viņi, 110 cietokšņa aizbēgušie, šīs patiesības vārdā varētu tikt tiesāti?

Nedēļu, gandrīz divas nedēļas karavīri staigāja sevī noslēgušies un savās domās nogrimuši. Tad uz Lielvārdi atbrauca Mikalojs Ķiška, dzērienu pārzinis, paša valdnieka sūtīts vīrs. Karavīri sapulcējās cietokšņa lielajā zālē. Visiem acis pievērsās valdnieka sūtnim, tās līda vai 110 pieres laukā aiz nepacietības uzzināt, kādus jaunumus viņš atvedis.

Labus solījumus Ķiška nežēloja: tie Lielvārdes algotie karavīri, kuriem nav papīru, kas apliecina valaku īpašumu, tos saņems, tiklīdz būs atgriezušies mājās no kara; tie Lielvārdes garnizona karavīri, kuriem vispār nav valaku, tās saņems Viļņas vaivadijas Breslavas apriņķī un Traķu vaivadijas Kaunas, Upītes un Garodņas apriņķī. Solījumus izpildīt Ķiška apzvērēja ar noteikumu, ja Lielvārdes garnizona karavīri nepieprasīšot algu par gada pēdējiem trim ceturkšņiem vēl trīs mēnešus — līdz ziedu mēneša pirmajai svētdienai. Lielvārdes karavīri, kuri varonīgi būšot pārcietuši pagaidu grūtības, visu atlikušo mūžu nodzīvošot godā un cieņā. Tiklīdz viņi atgriezīšoties mājās, apriņķa maršals viņiem izsniegšot pa trim ābelītēm, kuras atvestas no lielkuniga dārza Knišinā. Karaļa dārza ābeles zaļošot, ziedēšot un nesīšot augļus pie karavīru mājām daudzus gadu desmitus — gan karavīru bērniem, gan visiem, kuri viņu mājās iegriezīšoties vai kādreiz došoties garām, tās atgādināšot par dārzu kādreizējo saimnieku karotāja slavu…

Karavīri klausījās Ķiškā, ausis sasmailējuši un acis izbolījuši. Un klusēja, par Ķiškas solījumiem viņi ne priecājās, ne dusmojās. Viņi neklaigāja, neuzstādīja nekādas prasības un neko netaujāja. Viņi klusēja. Viņi klusēja pat tad, kad bija pārliecinājušies, ka Ķiška, varētu teikt, viņiem atvedis vien skaistus solījumus: no dzērienu pārziņa atvestās naudas tikai pa šokam grašu katram kareniekam vien bija iznācis.

Karavīru klusēšana Ķišku mulsināja un biedēja. Pēc sastapšanās ar karavīriem viņš kopā ar Sangušku pārgāja uz cietokšņa priekšnieka zāli, atkrita krēslā, noslaucīja no pieres sviedrus un apjucis cieši lūkojās San- guškā neprātīgām, neko nesaprotošām acīm.

—   Viņi nav noticējuši nevienam manam vārdam! — bezspēcīgā balsī viņš iesaucās.

—   laikam jau nav noticējuši, — Sanguška atbildēja. Viņu sagrāba ļauna prieka apziņa kopā ar pārākuma pieskaņu. Nē, Sanguška nestrīdas, viņš juties pārāks par dažu labu cilvēku. Pat valdnieka priekšā stāvēdams, viņš reižu reizumis nodomājis: vainīgs tikai mans liktenis, ka nevis viņam es, bet viņš man dod pavēles. Sirdī Romāns bieži lepojies, ka ir īstens Ģedimina dzimtas pārstāvis, cēlies no Jagaiļa sestā brāļa Teodora Aļģirda dēla. Viņš lepojās ar saviem senčiem, kuri jau Vitauta un Švitrigaiļa laikos piedalījušies lietaviešu seimos. Viņš lepojās ar kuniga titulu, kas pārmantots no sentēviem, nevis iegūts caur kāda žēlastību. Taču lepojās viņš sirdī, klusībā, nekad nevienam savu pārākumu viņš nav izrādījis. Un nu, viņā nomācošajā solījumu dienā, skatīdamies uz krēslā atšļukušo un nobijušos kunigijas dzērienu pārzini, Sanguška nespēja novaldīties, neizrādījis viņam savu lepno vienaldzību: viņš stāvēja Ķiškam iepretim, skatījās uz viņu, viegli atgāzies un galvu piesliecis, ar iecietīgu smaidu sejā… Viņš pat juta, cik iespaidīgi izskatās viņa lielais, skaidri izteiktām, glītām līnijām iezīmētais deguns… Romāns stāvēja iepretim Ķiškam, skatījās uz Ķišku un tīksminājās par savu izskatu!… Nekad vēl Sanguška šādi nebija izturējies! Pat pret Palubinski, kas, būdams zemākas cilmes kunigs nekā Sanguška un šoziem Līvzemē tomēr bijis viņa hetmanis, Romāns nekad nav ākstījies un izrādījis augstprātību. Romāns vienmēr un bez ierunām atzinis atjautīgu un gudru, lai arī visai nedižciltīgu komandieru tiesības viņam pavēlēt un daudzas lietas izlemt patstāvīgi. Bet — kas bija Ķiška? Dzērienu pārzinis, tas arī viss. Goda titula īpašnieks, tas arī viss. Tas vairs nav tāds kunigs, kas titulu manto no vecākiem un senčiem. Bet Ķiška ieradies Lielvārdē valdonīgs un augstprātīgs — kā tāds dievišķīgs pestītājs. Tagad no viņa atkarīga Lielvārdes karavīru dzīves sakārtošana un Tvirbuta nākotne. Patiesībā diezin vai šie jautājumi viņam krīt svarā: dzērienu pārzinis sacenšas ar Valāviču par valsts mantziņa vietu un Lielvārdē ieradies, visticamākais, vienīgi alkdams izdabāt valdniekam…

Izdzirdis Sanguškas vārdus, kuri apstiprinājuši viņa baiļošanos, ka laikam karavīri viņam neesot noticējuši, Ķiška sastinga.

—   Tas nozīmē, ka viņi tik stipri vairs neuzticas valdniekam, ja nemaz nesarunājas pat ar viņa sūtni? — Lai cik smagi Ķiška satriekts, viņš domājis saprātīgi — lielāko atbildības daļu par kārtību Lielvārdē no saviem pleciem viņš tūdaļ uzkrāvis valdniekam. Ķiška klusi pajautāja: — Kunig, vai jūs domājat, ka tagad viņi, saņēmuši pārāk maz naudas, izklīdīs pa mājām?

—    Nē! — Romāns sapurināja galvu. — Viņi neizklīdīs.

—   Kunig, vai, tā runādams, jūs mani tikai mierināt?

—   Nē, dzērienu pārzini! Mani karavīri gaidīs, kā jūs izlemsiet izturēties pret Tvirbutu. Vismaz es tā domāju…

—    Kāds tam sakars ar Tvirbutu? — Ķiška saausījās.

— Diezgan liels sakars, dzērienu pārzini! — Sanguška noteica. — Ja jūs būsiet uzmanīgs pret Tvirbutu un viņam palīdzēsiet, karavīri jums noticēs. — Romāns parādīja izprotošu smaidu. — Viņi jums noticēs pat tad, ja neizpildīsiet dotos solījumus. Te es jau runāju par ticību… par tādu ticību, kad grašiem vairs nav vērtības… Vai nu — vai…

Solījumi… Sanguškas karavīri nebija tādi tumši cilvēciņi, lai nebūtu sākuši rēķināt, cik ābeļu vajadzētu izraut no valdnieka dārza, lai katram 110 viņiem tiktu pa trim kokiem. Ābeļu vajadzētu simtiem!… Vai valdnieka dārzā to ir tik daudz? Nu jā, acīm redzama muldēšana… Bet karavīru dzīves ceļš bruģēts ar valdnieka, hetmaņu un rotmistru muldēšanu un solījumiem. Karavīri itin bieži sapratuši, kāpēc komandieri kuļ tukšus salmus, kāpēc apsola to, ko izpildīt nevar, — uz krāpniecību, kura domāta prātu nomierināšanai, viņi skatījušies izprotoši. No labas dzīves neviens neko nesola. Solījumi plūst kā no pārpilnības raga, tiklīdz solītājam uz- klupusi nelaime, bet rokas — tukšas. Sanguškas karavīri bija klausījušies, kā dzērienu pārzinis viņiem dāvina zemes gabalus un karaļa ābeles, un klusējuši, neviens ne muti nebija pavēris. Viņu cietoksnī atradās Tvirbuts, varētu teikt, tāds pats karotājs kā viņi, tikai ar neapskaužamu likteni… Ne jau tas, vai Ķiškas un valdnieka riekšas piegrābušās pilnas grašu, šajā brīdī karavīriem rūp… Izveidojušies neparedzēti apstākli, un karavīri jūt: drīz nāks skaidrs, par ko valdnieks viņus tur un kas viņi valdniekam ir — patiešām dārgi cilvēki vai tikai notespuļķi, godājami tikmēr, kamēr veseli un kamēr var cilāt zobenu… Ja… ja dzērienu pārzinis Ķiška nejutīs līdzi Tvirbutam un nepalīdzēs viņam atgriezties mājās, pie tuviniekiem, Sanguškas karavīri ne tikai viņam, arī valdniekam vairs neticēs…

Nu jau Mikalojs Ķiška iet aiz atslēdznieka, viņš iet, braši izslējies un neziemīgi apģērbies — norūdījies, spēcīgs vīrs! Atslēdznieks iegriežas citā, šaurākā gaitenī, bet tajā gaišāks nekā platajā — pie sienām ik pa dažiem soļiem deg lukturi. Gaiteņa vidū stāv viens kažokā ģērbies sardzenieks, galā — otrs. Gaitenī auksts. Viena tā siena ir ārsiena. Tā apsarmojusi. Vietvietām sarma apkususi. Mūra lielie, tumšie akmeņi glumi un aukstajā mitrumā spīd.

Sargvīrs, kas bija stāvējis gaiteņa vidū, saslejas un sastingst. Piegājis pie sardzenieka, atslēdznieks padod viņam paturēt atslēgu saišķi, pats pieliecas un neveikliem, resniem pirkstiem apčamda atslēgu pēc atslēgas. Vecis tik tuvu pieliecies atslēgu saišķim, ka sirmā bārda saveļas viņam starp pirkstiem un aptaustāmajām atslēgām. Vecis šņākuļo, skaļi izšņauc degunu un izskatās līdzīgs dievlūdzējam, kam par rožukroņi atslēgas, bet lūgsna viņam jau apnikusi un kļuvusi pretīga. Atslēdznieka čammāšanās Mikaloju Ķišku kaitina, to Sanguška ievēro tūdaļ. Dzērienu pārzinis pārnes svaru no kājas uz kāju un strauji groza galvu: acis — žvikt! — uz pagraba durvīm un aizdarīto lodziņu durvīs, žvikt! — uz sienu, uz apsarmojušajiem un atkusušajiem akmeņiem, žvikt! — uz lukturi, kas apgaismo akmeņus, uz ko tikai gribi — vienīgi uz cilvēku ne… Atslēdznieks nevar un nevar izmeklēt atslēgu, un dzērienu pārzinis, zaudējis pacietību, pasper soli tuvāk pagraba durvīm, ar gariem, slaidiem pirkstiem paknibina lodziņa malu, vienlaidu dēlītis pagriežas, atveras, un parādās ar dzelzs stieņiem četrstūriski pārdalīts caurums — pagraba iekšpuse. Ķiškam vaigu- kauli izspīlē ādu, asais ādamābols aizslīd pa kaklu uz augšu un sastingst. Skaļi un baugi aukstajās mūra sienās nožvandz atslēgas: sameklējis vajadzīgo atslēgu, atslēdznieks paņem no sargvīra rokām saišķi, pieiet pie durvīm un apstājas blakus dzērienu pārzinim. Tas 110 lodziņa neatliecas un no durvīm neatkāpjas. Atslēdznieks gaida. Viņš šņākuļo un šņaukā degunu vēl skaļāk. Viņa pirksti kustas bez apstājas, un atslēgas žvandz…

Romāns Sanguška nenolaiž acis no dzērienu pārziņa, kas pieliecies pie lodziņa pagraba durvīs. Ķiška skatās caur spraislīšiem pagraba iekšienē mazliet uz augšu, un no malas šķiet, ka viņš skatās uz savu seno draugu Tvirbutu ar izvalbītiem, baltiem acu āboliem. Sanguškam sametas neomulīgi. Lai ari kā un kādu — lielu vai mazu, vienkāršu vai vienīgi izredzētajiem saprotamu — patiesību Ķiška pauž, viņš ir cilvēks, vispirmām kārtām cilvēks: gan drosmīgs, gan bailīgs, gan ar mirstīgām miesām, gan ar mūžīgo dvēseli… Sanguška sāk baiļoties: šajā brīdī… tieši šajā brīdī sev atzīšos, ka Ķiškas vietā es neietu iekšā pa šīm durvīm, es neietu nemūžam un savu kāju tur neceltu iekšā…

Fats to negribēdams, pret savu gribu Sanguška iet uz Ķiškas pusi un aizsmakušā balsī saka:

—   Dzērienu pārzini, es domāju… — Viņš apraujas, brītiņu klusē, tad piebilst: — Iesim, dzērienu pārzini! Apspriedīsimies vēl vienu reizi!

Ķiška pat nepakustas. Liekas, viņš nemaz nav sadzirdējis Sanguškas vārdus, un tas atkal — vēl klusāk — saka:

—   Es domāju, dzērienu pārzini, ka mēs vēl neesam gatavi runāties ar viņu.

Ķiška neatliecas no lodziņa nost. Tuvu stāvēdams, Sanguška redz, cik balta viņam seja, vienīgi lukturu gaisma to padara mazliet dzeltenīgāku. Romāns sāk justies vēl neomulīgāk — šeit viņš nav vajadzīgs, viņš nav vajadzīgs… Sanguška pamet skatienu uz atslēdznieku, ielūkojas viņa blāvi zilajās, vājredzīgajās acīs, paraugās uz desmitnieku, kas stāv gabaliņu nostāk, un uz sardzes vīru, kas pieplacis pie sienas, — acis viņam izvalbītas un mute pusviru… Ko šobrīd sardzenieks izjūt? Kāpēc viņš satraukts? Kādu piedzīvojumu, kādu brīnumu šobrīd gaida viņš — vienkāršs, noguris karavīrs?

Sanguška saņemas un mierīgākā, jau viegli zobgalīgā balsī Ķiškam saka:

—   Dzērienu pārzini, es domāju, ka jums ar savu draugu der parunāties bez lieciniekiem — tad jūs nekautrēsieties apkampties. Es jūs pagaidīšu augšā!

Sanguška apsviežas riņķī un straujiem soļiem aiziet pa šauro gaiteni gar apsarmojušo mūri. Vaikstīdamies neapmierinātībā ar sevi, lamādamies par paša vājumu un bailīgumu, viņš aiz muguras dzird soļus — tur nāk viņa pavadoņi, kuri nemaz neatpaliek. Bet šie soļi viņam skan kā pārmetums, kā spalgs un drūms pārmetums, kas kunigu cietokšņa priekšnieku pavada katru dienu, ikkatrā solī… Kunig cietokšņa priekšniek!… Kunigs cietuma priekšnieks nebūtu gājis pa šīm durvīm, pa kurām tūdaļ ies iekšā Ķiška, — Ķiškas vietā viņš nebūtu gājis, ne kāju nebūtu spēris. Nē!… Vai gan tamdēļ Romāns kopā ar sava karaspēka vienībām lauzies uz Līvzemi un meties kaujā, lai ar vienu soli pa kāda pagraba durvīm visus savus sapņus pārvērstu par čiku? Vai gan viena, sirdsapziņas diktēta, soļa dēļ viņš — kunigs, īstens Ģedimina, Aļģirda un Teodora pēctecis — šeit, Lielvārdē, palicis pavadīt ziemu vienkārša cietokšņa priekšnieka amatā? Var būt, ka godprātībā dzīvojama mūža dēļ arī būtu vērts atteikties no itin visa, no visiem saviem centieniem, turpretim tikai viena, sirdsapziņas vadīta, soļa dēļ — nē, nekad! Sanguškam jau pietiek ar valdīšanu vienīgi Žitomiras stārastijā! Līdz kaklam jau vienīgā mūra māja Zitomi- ras centrā — vidū starp kleķa būdelēm, no kuru sienām salmu sausie stiebri lien laukā — kazas no tiem nevar ne atdabūt nost… Vienīgā mūra māja pilsētā… Balta, balta — līdz pretīgumam… Tajā Sanguška nekad vairs neatgriezīsies, nekad neklīdīs pa tās tukšajām istabām, nespēdams rast sev mieru mūžīgajā mijkrēslī… Šo ziemu viņš pavadīs Lielvārdē… Vasarā viņš dosies uz Sēlpili, pieteiksies lielhetmanim un vedīs karavīrus tur, kur viņš būs pavēlējis… Un Romāna nopelni valdnieka labad krāsies krājumā… Un rudens pusē vai vismaz nākamajā pavasarī viņš jau pārvaldīs Brac- lavu, visu Podoliju — viņš būs vaivads!… Šo vietu valdnieks viņam jau apsolījis, un ar nopelniem Sanguškam jāatgādina par sevi valdniekam, lai viņš nevarētu aizmirst par solījumu… Solījumi, solījumi, uz katra soļa — solījumi, vienīgi solījumi… Vienīgi ar solījumiem tiek bruģēts ceļš uz elli, nevis debesīs… Godprātīga rīcība Lielvārdē — svešā zemē!… Muļķības… Puteklītis vējā… Topi par vaivadu, tad rīkojies pēc sirdsapziņas, tikai pēc sirdsapziņas! Vienīgi tad tavi godprātīgie lēmumi būs šo to vērti, vienīgi tad citi cilvēki tos jutīs un novērtēs, paklanīsies tavai sirdsapziņai un kā mūris stāsies to aizstāvēt, ja vien pagadīsies tāda vajadzība.

Nē taču, nē, Romāns neapskauž Ķišku, ka Hodkevičs tam uzticējis nokārtot Tvirbuta lietu! Tvirbuta problēma — tā ir cilvēka, viņa ģimenes un viņa bērnu liktenis. No Tvirbuta nelaimes izsist sev kādu labumu Sanguškam būtu bijis derdzīgi, tomēr izturēties pret Tvirbutu godprātīgi viņš nebūtu varējis, nebūtu spējis un nebūtu mēģinājis sevi piespiest… Sanguška neapskauž Ķišku, ka tam dota iespēja ar Tvirbutu šantažēt kanclera kungu. Viņam duras sirdī cits kaut kas. Ķiškam ierodoties Lielvārdē, Romāns bija sapratis: viņi visi — gan Ķiška, gan Kmita, gan Pacs, gan Sanguška — visi, kuri apprecējuši Hodkevičūtes, kļuvuši par konkurentiem.

Kuram no viņiem visiem Hodkevičs palīdzēs vairāk? O! Hodkeviči nav akli — viņi redz, kurš znots vai svainis ko var, kurš cik vērts! Ar zobenu ceļu cirzdams, tālu vis Ķiška noiet nebūtu varējis. Tieši tāpēc jau Hodkevičs bīda viņu turp, kur mājo šantāža un blēdība, kur mānīgi solījumi un mīksta un lunkana mēle var nest labumu. Turpretim tu, Romān, esi karavīrs: sakārto karapulkus, ved tos kaujā, katru dienu riskēdams ar dzīvību, izcelies ar drosmi un apķērību! Tas glāsta Romāna patmīlību un ceļ viņa cilvēcisko vērtību. Bet — kāpēc otrs cilvēks, vienīgi ar mēles kulstīšanu un katru mīļu dienu aptraipīdams sirdsapziņu, stāv tādā pašā vērtē un pelna krietna vīra vārdu un augsta valsts ierēdņa vietu? Kamdēļ gan drošsirdība un godprātība, gan blēdīgums un derdzīga rotaļāšanās ar citu cilvēku likteni briedina vienāda salduma augļus?

Pa ārdurvīm Sanguška iziet cietokšņa pagalmā, un viņam zem kājām sāk gurkstēt sniegs, un sniegs sāk gurkstēt arī zem viņa pavadoņu kājām. Nekad tu nevari ne mirkli būt viens!… Mūždien tev ausīs gurkst, klaudz, slampā un žļerkst kādi soļi… Sanguška sašutis paskatās atpakaļ un ar skatienu caururbj spēji apstājušos desmitnieka un divu karenieku seju. Pavadoņi noraugās uz kunigu apjukuši un nobažījušies. Niknums Sanguškam krūtīs pārvēršas par juceklīgām, nenosakāmām jūtām.

— Vīri, ko jūs velkaties līdzi kā aste? — Sanguška noprasa, un balss viņam iedrebas. — No kā jūs mani apsargājat mana cietokšņa pagalmā?

Desmitnieks klusē, stīvi skatās Sanguškam sejā un vienlaikus paceļ roku, norādīdams kareniekiem, lai tie iet prom. Kad šie abi pa sniegu aizšņirk- stina uz cietoksni, arī desmitnieks pagriežas uz promiešanu. Tomēr viņa seja, novērsušos cilvēka seja, pauž ne tikai noraizētību un neizpratni, kāpēc kunigs sadusmojies, jo tā arī ir atstumta, apvainota un pazemota cilvēka seja. Pie joda!… Uz ikkatru tavu vārdu atbild un vienādi vai citādi atsaucas ne tikai tavs valdnieks, ne tikai tavs hetmanis, ne tikai tavs kalps — atsaucas arī cilvēka dvēsele, no kuras pat mazs stūrītis neatsedz cilvēka rīcību, kāda būtu atbilstīga viņa amatam…

Romāns iet pāri cietokšņa pagalmam. Jau uzaususi gaisma. Smagie un aukstie miglas palagi klājas pa vidu starp cietokšņa sarkanajiem torņiem.

Iezilganajā debesu malā karājas stīvs un nobālējis — tik tikko vairs saskatāms — mēness. Sanguškam pavadot Ķišku pie Tvirbuta un viņam kopā ar dzērienu pārzini ejot pāri pagalmam, mēness debesīs vēl bija spožs un dzeltens, gaisma vēl bija saskatāma ritsvīdas gaisā, tā uz sniegu vēl meta cietokšņa torņu ēnas — ēnas uz baltā sniega vēl pavisam labi ieraugāmas. Un ko šobrīd šajā vietā atceras viņš, Sanguška — cietokšņa priekšnieks, kunigs kopš dzimšanas, kopš priekštečiem, kopš senas senatnes? Nu jā, viņš atceras pirmo nakti Lielvārdē. Bija rudens — zemliku vai sala mēnesis? Vējš plēsa lapas 110 kokiem. Dzeltenas un sarkanas tās laidās pa vējam un čabēja zem kājām… Tā bija bijis dienā, Sanguškas pirmajā dienā Lielvārdē: cietokšņa pagalmā visi kakti gluži pienesti ar dzeltenām un sarkanām lapām… Bet nakts satumsa dzidra, mēnesnīcas apgaismota. Mākoņi skrēja pa debesīm, to ēnas — pa zemi: pār pilskalna nogāzēm, Daugavas ūdeņiem, plato senleju un mežiem aiz tās… Ēnu viļņi plūda un plūda pāri senlejai, un Sanguškam šķitis, ka pēc katra ēnu viļņa acīs kļūst arvien tumšāks un tumšāks… Kopš viņās nakts pagājis pusotra gada!… Kopš tā laika šādu skaistu nakti Sanguška vairs nav redzējis!… Tik skaistu, savā skaistumā — skaistu… Bet pašlaik Sanguškam šķiet, ka šajā naktī viņš izjutis arī patiesību: vējš, mākoņi, mēness mākoņu starpās… ēnu viļņi plūst un plūst pār zemi un sirdsapziņu, un sirdsapziņa kļūst arvien tumšāka un tumšāka…

Stallis. Tāpat kā katru rītu — stallis. Sanguška tajā iegriežas katru rītu. Luktura spoži apgaismoti, acu priekšā dzelteno salmi, vīd steliņģa kārtis, starp tām sāk svaidīties melns zirgs — met augšup galvu, bola acis, baiļ- pilni zviedz un lēkšo, aizlēkšodams tālāk uz steliņģa galu — pēc iespējas tālāk no saimnieka… Uzticamais Melnis — melns kā Radvils — ir Sanguškas zirgs!… Stallī nav stiprāka, ātrāka un gudrāka zirga…

Laipni murminādams, Romāns stiepj uz priekšu roku.

— Mierīgs, mierīgs… Tā nevajag, tā ne!…

No viņa vārdiem zirgs mierīgāks nekļūst. Zirgs svaidās. Sanguška sa- durstās: vienu roku viņš stiepj uz priekšu un pielabinās Melnim, bet otrajā tur pātagu… Romāns to aizmet sānis — tumšajos salmos. Zirgs joprojām ir nemierīgs: sprauslo, spiežas pie steliņģa kārts, mīņājas, itin kā gribēdams izkrist cauri zemei, un piepeši Sanguška kļūst vai traks, acis viņam izsprāgst uz pieres.

— Nesitišu! Es tevi nesitīšu! Tu redzi — es nesitu!…

Pēdējo vārdu izrunājot, viņam aizlūst balss… Saviebies kā no patiesām sāpēm, Sanguška apmetas riņķī un šaujas laukā pa durvīm, gandrīz vai teciņiem viņš pa dzelteno taku steidzas pāri baltajam sniegam. No kurienes gan uzradies šis niķis no rītiem iekaustīt zirgu — savu mīļo, uzticamo zirgu? No kā viņš šo niķi ieņēmies? No kā mantojis? Katru mīļu rītu divi trīs pātagas cirtieni pa lopiņa krustiem, pa muguru — kur tikai trāpa… Pēc tam saskaņa visu dienu, savstarpēja sapratne no viena skatiena, no pusvārda vai klusas iebubināšanās… Dzīve!… Arī Sanguškas sirdī slēpjas pavēlnieks: zirgs tev ir uzticīgs, tu viņu mīli — uzcērt katru mīļu rītu pa pāris trim rīkstēm, pēc tam viņš tev būs paklausīgs visu augu dieniņu!…

Sirms, pusakls vecis, pat tas tīksminās par savu varu: pasniedz atslēgu saišķi sardzeniekam, pieliecas, aptausta katru atslēgu, bārda iepinas starp pirkstiem un atslēgām… Ir jau vecums… Bet, kamēr atslēgas rokās, kamēr tās pabārdā žvandz, kamēr atslēdznieks ir viņš un neviens cits, — viņš vēl ir pavēlnieks, maziņš mazītiņš, tomēr pavēlnieks!… Ņemsim karavīru… Viņš dodas karā… Kaujā — šmīkst, šmaukst! — kapā ar zobenu: vai šajā brīdī arī karavīrs nav valdnieks? Valdnieks!… No šīs pārliecības arī cirtēja roka top stiprāka!… Nākotne karotājam taču sola vēl lielāku varu — viņš dabūs zemes pleķi, uzcirtis saimniecību, nolīgs kalpus… Vēl kādus gadiņus pāris virsnieku komandieris Sanguška pacietīs Līvzemē — izpelnīsies vaivada vietu… bet varbūt arī hetmaņa vāli vai kanclera ziegeli — kurš var to zināt, par ko viņš pēc daudziem gadiem taps?

Romāns pa durvīm iesprūk pilī — šaurā, tumšā ejiņā. Viņš spalgi un ar sirdssāpēm nosmejas… Ikviens starp viņa karavīriem baidās no Tvir- buta likteņa: ja vairs nevajadzēs karot, ja vairs nebūsi vajadzīgs — neviens par zemes gabalu nemaz nerunās: staigā vesels tukšām rokām, par karaļa ābelēm pasapņo sapņos… Pašlaik klusībā karavīri domā: šobrīd pils pagrabā Ķiška izšķir ne tikai Tvirbuta nākotni, bet arī viņējo. Vai maz citādi var būt?

Pagrabā sastapušies divi seni, tuvi draugi: viens — cietumnieks, otrs — dzērienu pārzinis, augstu stāvošs dižvīrs, karalim tuvu stāvošs cilvēks. Bet kurš kuram šobrīd lūgšus lūdz izprast viņa stāvokli un palīdzēt viņam? Sanguška atkal nosmejas, tikai tagad jau klusāk un īgnāk: dižvīrs lūgšus lūdz cietumnieku — tā jau laikam visticamāk… Dzīve!… Viļņas pilī valsts mantziņa vieta joprojām stāv neaizņemta…

Kad nomira Hornastajs, augstākie ierēdņi, dinastiju kunigu dzimtas metās piedāvāt savus ielikteņus uz valsts mantziņa vietu. Pirmajos mēnešos ielikteņu bija daudz, tikai pēdējā pusgadā izcēlās viens pats drošākais kandidāts — Eistāķijs Valāvičs. Viņam palicis vairs viens sāncensis — Mikalojs Ķiška, cilvēks, uz kura pusi sliecas valdnieka sirds. Sajā brīdī Sanguška nedrīkst minēt, kurš laimēs. Gadu ziņā Valāvičs ir vecāks par Ķišku, viņš ir pils maršals, augsts ierēdnis, valsts lietās pieredzējis vīrs — tik viegli viņš nav izēdams. Valdnieka prātam vajadzētu sliekties uz viņa pusi. Bet — vai valdnieka prātam nepretosies sirds? Nē, nē, veltīgi valdnieks nu jau trešo gadu izvēlas mantzini — viņš grib, lai valsts kasi kārto ne tikai saprātīgs un apsviedīgs vīrs, bet arī tīras dvēseles cilvēks, tāds, kāds bijis Hornastajs.

Hornastajs cēlies no Kijevas, ietekmīgu aizbildņu viņam nebija, līdz augstiem amatiem pacēlies tikai ar valdnieka palīdzību — šādi cilvēki valdniekam visuzticamākie. Bet Hornastajs valdniekam nav izdabājis. Godīgais, lepnais, tiešais un atklātais Hornastajs, kā valdniekam likās, visās lietās vadījies tikai no gudrības un skaidrā saprāta. Laika gaitā Hornastajs kļuvis Sigismundam Augustam ne tikai par valsts mantzini, bet arī par padomdevēju un pretrunīgu domu šķīrējtiesnesi. Valdnieks mēdza izsaukt valsts mantzini agri no rīta, dienas vidū, vēlu vakarā vai naktī, nekrita svarā, kad un kur, — ka tikai viņam līdzās vajadzīgs gudrs un sirsnīgs cilvēks. Pieaugusi Hornastaja ietekme uz valdnieku, un valdnieka pilī pieaugusi valsts mantziņa pienākumu svars. Muižu stārasti, muižturi un karveži, iemaksādami valsts kasē sudrabnaudas nodokli, itin kā zvērēja uzticību nevis valdniekam, bet gan valsts mantzinim… Valdniekam aizceļojot no pils, valsts mantzinis sprieda tiesu valsts līdzekļu nomātājiem… Zemes gabalu iedalītāju mērnieku ierosinātās lietas vairumā gadījumu izsprieda valsts mantzinis… Visos laikos valsts mantzinis bijis tikai valsts kases atslēgu turētājs, naudas saņēmējs un izsniedzējs, bet Hornastajs kļuvis par valsts finansu ministru. Valdnieks jo bieži neprasīja kanclera, Viļņas vaivada, lielhetmaņa, zemeskungu vai pils maršalu padomu, ja ar viņiem nebija vienisprātis Hornastajs… To viņš patiesi nav izmantojis ļaunprātīgi, jo bija krietnas sirds cilvēks… Arī tagad valdniekam vajag, lai valsts kasi kārtotu gudrs, sirsnīgs un godprātīgs cilvēks, — tieši tāpēc viņš valsts mantzini izvēlas tik ilgi, rūpīgi un piesardzīgi…

Nojautas Sanguškam čukstēja priekšā: Ķiška ir spēlmanis; pamanījis valdnieka acīgo skatienu, viņš tūdaļ jau apsvēris un izskaitļojis, kas valdniekam vajadzīgs. Tā kā valsts kasē naudas maz, Valāvičs no brauciena uz Lielvārdi atteicies. Ķiška ieradies drošu dūšu — varbūt laimē viņš? Ne jau vienmēr cilvēka sirdi var nopirkt par naudu, jo bieži to var iegūt ar parastu cilvēciskumu. Ja tu, cilvēk, spēj citus pārliecināt, ka esi godīgs un apzinīgs cilvēks, naudas vajag mazāk. Ja Ķiška to Lielvārdē varētu pierādīt, viņš, bez šaubām, spētu nopelnīt vēl lielāku valdnieka labvēlību, bet varbūt varētu saņemt arī sen ilgoto vietu…

Iegājis savā zālē, Sanguška novelk kažoku, lēnām un vērīgi pārlaiž skatienu galdam, krēsliem, atzveltņiem un plauktiem. Ilgi viņš nolūkojas laukā pa logu. Ārā jau pavisam gaišs… Taču saule nespēj izlauzties cauri dūmakai, un zālē joprojām valda puskrēsla…

Vai Mikalojs Ķiška apsēdīsies vai neapsēdīsies valsts mantziņa krēslā?

Vai Hodkeviča vīri atveduši Tvirbutu uz Lielvārdi par laimi Ķiškam vai nelaimi?

Ja dzērienu pārzinis Tvirbutam palīdzēs atgriezties mājās, Sanguškas karavīriem viņš kļūs par svētu cilvēku. Nonācis atpakaļ Viļņā, valdniekam Ķiška varēs pastāstīt: Lielvārdes cietokšņa garnizons paklausīgi dienēs tik ilgi, cik ilgi es viņiem likšu dienēt. Šādi vārdi nozīmētu uzvaru — Ķiškas uzvaru pār ValāvičuL.

Bet vai dzērienu pārzinis Tvirbutam var palīdzēt? Kādā ziņā palīdzēt? Vai pasakot, ka te ir zirgi, te ir kamanas — sēdies iekšā un mierīgi brauc mājās?… Kunigs Palubinskis šādus vārdus nav teicis, tā rīkoties nebija uzdrīkstējies pat Hodkevičs… Viņš pie valdnieka pat nosūtījis ziņnešus ar vēsti, ka Tvirbuts atgriezies. Bet kurš tagad zina, kā šī vēsts iedarbojusies uz valdnieku, Radvilu un augstmaņu padomi? Kuram var būt dūša apsteigt augstmaņu padomes lēmumu? Pārsteidzīgi palaižot Tvirbutu uz mājām, iespējams samaitāt visu savu turpmāko dzīvi. Par augstiem amatvīriem vēlas kļūt gan Palubinskis, gan Hodkevičs, gan Sanguška… Arī Ķiška… Joprojām visi gaida uz savu mūža laimīgāko dienu… Bet vai vispār kādreiz tāda diena atausis, ja pašlaik viņi, Tvirbuta dēļ lēkādami, var izsaukt pār galvu ienaidnieka nelabvēlību?…

Pils pagrabā sarunājas divi seni, tuvi draugi… Ja viņi viens otru nesapratīs, ja nevienosies par kopīgu rīcību — slikti klāsies abiem: viens varbūt nekad vairs neredzēs ne mājas, ne tuviniekus, otrs nekad nekļūs par valsts mantzini… Viņus abus var glābt tikai vienošanās. Vienošanās!… Šī vienošanās neko pārcilvēcisku sevī nesatur, vienošanās vienmēr ir abpusēja godprātība un cik necik mīlestības uz savu tuvāko… Tvirbut, mans draugs, esi pacietīgs, izturies Lielvārdē tā, kā es tev ieteikšu, tikām es kļūšu par valsts mantzini, valdnieka priekšā mans vārds iegūs svaru, un tad jau es tev sagādāšu ne tikai atļauju atgriezties mājās, bet vēl izrūpēšu siltu vietiņu valdnieka pilī — vai Ķiška piedāvās Tvirbutam šādu norunu, vai viņš saņems dūšu tādu piedāvāt?

Zāles durvis paveras, tajās iestājas lukturnieks un gaida uz cietokšņa priekšnieka rīkojumu. Sanguška pamāj ar roku, lai viņš iet ārā. Sanguš- kam gaismas nevajag. Laukā ir migla, galvā — migla… Šādu dienu nevar padarīt gaišāku ne ar sveci, ne lukturi… Lauzi galvu, domā, gaidi uz gaišu domu — visas citas pūles ir veltas…

Kad Hodkcviča vīri atveda Tvirbutu uz Lielvārdi, vairākas reizes Sanguška bija runājies ar neparasto cietumnieku. Romānu bija pārsteidzis Tvirbuta miers. Pārnācējs no gūsta, no tālās Sāmsalas zemes, uz jautājumiem atbildēja īsi un skaidri, sarunbiedram skatīdamies taisni acīs. No savas pagātnes viņš neslēpa neko. Palīdzību viņš nelūdza. Savu nelaimju dēļ nevienu nelamāja. Tvirbuts bija mierīgs, pārsteidzoši mierīgs! Kādu vakaru Sanguška viņam pajautāja:

—   Daudzi karavīri… kad salst, kad nav ko ēst, kad kājas mirkst dubļos, kad no pakalna jau dimdina šurpu ienaidnieka jātnieki… daudzi karavīri šādos brīžos nolād to dienu, kad nākuši pasaulē. Vai jūs šo dienu nekad neesat nolādējis?

—    Nē! — Tvirbuts atbildēja un novērsa skatienu.

—   Un nekad nav ienākusi prātā doma ielēkt akā?… Vai pakārties pie zara?… Saprotiet mani pareizi — es no visas sirds būtu priecīgs, uzzinājis, ka jūs esat bijis ciets…

—   Nē, — Tvirbuts atkal paskatījās Sanguškam acīs, — man nekad nav gribējies lēkt akā! — Viņš īgni pasmīnēja. — Laikam jau aiz bailēm.

Nē, Sanguška nebija noticējis, ka piecu nebrīves gadu laikā Tvirbuts nekad nav kritis izmisumā. Tas nebija iespējams. Bet pašlaik Tvirbuts patiešām ir izmisis, par to Romāns nešaubās. Tvirbuts neizliekas, ka viņš ir mierīgs. Viņš patiešām ir mierīgs. Viņš tic: dabūjis zināt par viņa atgriešanos, valdnieks būs priecīgs, apbalvos viņu ar lēņiem un goda tituliem. Tvirbuts zina, ka to spēj izdarīt vienīgi valdnieks, tamdēļ ar visādiem san- guškām garās runās nemaz neielaižas — kāpēc veltīgi jādzisina mute?…

Ķiška būs maldījies… Dodamies pie Tvirbuta, dzērienu pārzinis pieļāvis kļūdu. Ar tik mierīgu, uz valdnieka godaprātu paļāvīgu cilvēku, kāds pašlaik ir Tvirbuts, vienošanās nav noslēdzama. Tu nu gan esi pārvērties par diedelnieku, Mikaloj, pat no drauga nelaimes gribi izspiest sev labumu!… Tvirbuts — vīrs, kas baudījis karstu un aukstu, — šādus briesmīgus vārdus Ķiškam varbūt nemaz neteiks. Bet vai gan Ķiška nejutīs, par ko viņš kļuvis drauga acīs?

Atkal klusām atveras zāles durvis. Iekšā iečāpo atslēdznieks. Viņš apstājas un, gaisu tvarstīdams, elš. Vai tad viņš būtu tik vecs? Kā tik vecs viņš nokļuvis cietoksnī? Bet varbūt ne, varbūt cilvēkam laupījusi spēkus pusbada dzīve pilī, nevis gadi un nevis vecums?

Sanguška pieceļas no krēsla un iet pie atslēdznieka. Vecis ar sirmajiem matiem un sirmo bārdu šķiet kā bērns, kas ienācis svešās mājās, — stāv pie durvīm un nerunā, gaida, kamēr namatēvs pajautās: ko tu teiksi, vīrs?… Tā arī Sanguška jautā, tikai vārdu vīrs neizrunā.

—   Jūs aicina kungs dzērienu pārzinis! — atslēdznieks atbild. — Kungs dzērienu pārzinis ir ļoti noskumis. Viņš jūs gaida skatu tornī.

—   Tornī, — Sanguška nopurpina un izkliedz gaitenī sargvīram, lai tūdaļ ataicinot Ķišku uz šejieni.

Sardzenieks nepagūst noskriet ne dažus soļus, kad Sanguška atkal nokliedzas:

—    Pagaidi! Nevajag!

Viņam iešāvies prātā, ka Ķiška šobrīd jūtas slikti, viņam nelāgi ap dūšu un kauns skatīties cilvēkiem acīs… Lai notiek viņa griba — Sanguška aizies pie viņa.

Romāns steidzīgi uzvelk mugurā kažoku, strauji aizsoļo pa gaiteni, kāpj pa šaurajām kāpnītēm, iet pa garo eju, kura savieno torņus, tad ilgi, pa vītņu kāpnēm riņķodams, kāpj augšup. Pār torņa galu — skatu laukumiņu — nogulusies bieza migla. Skatu tornis šodien akls — cauri miglai nevar saskatīt ne Daugavas leju, ne mežus aiz tās. Ķiška stāv, ar muguru atspiedies pret torni un acis mūra grīdā nodūris. Uz torņa malas uzmestas, no aukstuma rokas viņam gluži zilas. Dzērienu pārzinis nav apvilcies pat savu sarkano apmetni — aizmirsis vai arī tīšām atstājis silto drēbju gabalus apakšā? Izdzirdis Sanguškas soļus, Ķiška nokar galvu vēl zemāk un baltām acīm caur pieri pamet skatienu uz cietokšņa priekšnieku. Tūlīt viņš sāk runāt:

—   Romān, dārgumiņ, lieciet izvest viņu no pagrabiem!… Izlaidiet viņu pagalmā… Varbūt pat iedodiet viņam kādu darbu… Nē!… Darbus strādāt nespiediet… Lai viņš pagalmā pastaigājas… Svaigā gaisā, vai jūs saprotat? Ja viņš vēlētos pajādelēt — atļaujiet!

Sanguška pieiet klāt dzērienu pārzinim un arī atspiežas ar muguru pret torņa malu.

—   Vai tas ir Tvirbuta lūgums? — viņš pajautā. — Vai viņš sūdzas, ka slikti gādāju par viņu?

—   Nē! — Ķiška teju vai iekliedzas. — Es nebiju pie viņa!… Romān, lieciet izvest viņu pagalmā, lai viņš staigā pa pagalmu!… Es pastāvēšu šeit… Tā būs vislabāk… Es viņu pazīstu daudzus gadus… Es uzreiz redzēšu, vai viņš ir tas pats cilvēks vai vairs nav… Lieciet viņam iziet pagalmā, kunig!…

—   Vai tagad?

—   Tagad, tūlīt!…

Sanguška klusē. Viņš pārlaiž skatienu skata laukumiņam, gar kura malām saputināts sniegs, un sāk cieši noraudzīties tāles dūmakā. Pirms pusotra gada, Sanguškam pirmo nakti esot šajā cietoksnī, pa debesīm traucās mākoņi, tajos nira iekšā liels, spožs mēness, bet pāri Daugavas lejai peldēja un peldēja tumšie ēnu viļņi…

Sanguška atmet galvu, saslej degunu gaisā un klusītiņām sāk smieties.

—   Kā izrādās, Tvirbutu neesmu pazinis! Es viņu biju uzskatījis par parastu cilvēciņu, bet viņš joprojām ir briesmonis, pūķis — nemaz klāt nelien, uz viņu tikai pa gabalu, pa gabalu…

—    Nesmejies par mani, Romāni… — Ķiška iečinkstas.

—   Labs ir — ja pagalmā, tad pagalmā! Lai cilvēks pastaigājas. Nav žēl! — Sanguška saņem Ķišku aiz elkoņa un pagrūž uz priekšu. — Iesim! Es jums sameklēšu siltāku vietiņu, no kuras varēs apskatīt briesmoni pa gabalu.

Kad Mikalojs Ķiška caur durvju restītēm ieskatījās pagrabā uz Kiprijonu Tvirbutu, kas, garās kājas sarāvis, kvernēja kaktā uz nārām, viņš tūdaļ to pazina, pat savādi, viņš likās gandrīz vai labāk pazīstams nekā kādreiz sen atpakaļ, kad viņi bieži bija tikušies: mazu galvu, iesirms, novājējis, acis stingas un domīgas… un vēl vairāk… un vēl vairāk viņš ierāvies sevī, vēl vairāk noticējis savām domām, vēl vairāk attālinājies no Dieva — tādam nevar pierādīt, ka viņš daudz ko nesaprot, ka Dieva Radītāja priekšā visi cilvēki — gan viņš, gan Tvirbuts — ir muļķi…

Tvirbuts guļvietā bija iztaisnojis kājas un gar rumpi nolicis rokas, tāpēc augums gulēja kārtīgi visā garumā, Ķiškam pat likās: Tvirbuts ir miris, sen miris, un tagad, šajā mirklī, nevis viņa prāts pats sakustējies, bet gan Dievs iztaisnojis viņa kājas un rokas glīti novietojis gar rumpi, lai mirušais cilvēks neliktos neglīts un atbaidošs… Tikai galva… turpretim galva, mazā galviņa, bija nomodā!… Tā gulēja uz augsta pagalvja, ar pakausi atspiesta pret sienu, un atvērtām — dzīvām, šaubu nevarēja būt, dzīvām! — acīm mierīgi skatījās taisni uz priekšu… Uz ko viņš skatījās? vai uz mūra sienu? uz gaisu? uz pagātnes atmiņām?…

Mikalojam krūtīs izjūtu spriegums auga augumā, un viņš pats labi zināja — kāpēc: viņš nespēja vien izprast, kāpēc šajā mirklītī un šajās dienās Tvirbuts tik mierīgs. Kopš bērnības līdz šim laikam Tvirbuts nodzīvojis tik daudz grūtu, smagu un neveiksmēm pilnu gadu, bet pašlaik viņš ir mierīgs — kāpēc? kāpēc viņš, savējo ieslodzīts vieninieku kamerā, netrako kā galvu zaudējis? kāpēc nekliedz un nebrēc, nedraud, nelūdzas, necenšas pierādīt, ka ne pret vienu nekādā veidā viņš nav nogrēkojies? kāpēc viņš ar dūrēm nedauza pa pagraba durvīm un nekliedz, ka viņa ieslodzīšana nevienam godu nedara, ka tā ir nepatiesa, ka tas ir kauns visiem lietavie- šiem? kas, kādas domas viņam palīdz, savējo turētam gūstā, no savējiem atsvešināties — būt neaizsniedzamam, neaizskaramam un mierīgam?

Ķiška nezina, viņš nevar atcerēties, cik ilgi bija nostāvējis pie restēm pagraba kameras durvīs. Palicis prātā, ka viņš tikai stāvējis, skatījies un redzējis… Un palēnām sācis saprast: ā-ā-ā! Tvirbutam ir zināms, ka šajā cietoksnī ieradies Ķiška, Hodkevičs viņam pastāstījis, ka Ķiška ieradīsies, un viņš gaida Ķišku — savu seno, labo, uzticamo sirdsdraugu! Viņš gaida un ir mierīgs. Viņš ir mierīgs visa dēļ — savas ādas un nākotnes izredžu dēļ. Tvirbuts pārliecināts, ka atausis diena un pienāks stunda, kad durvīs noskrapstēs atslēgas pagrieziens, durvis atvērsies un ienāks Ķiška… Tvirbuts gaida Ķišku, dzīvo atmiņās par Ķišku… Atmiņas ir skaistas un neap- ēnotas, tajās viņa sirdsdraugs Ķiška ir pārpilns tikumības… Atmiņas dara viņu arvien drošāku un drošāku: atnāks Ķiška un izvedīs viņu no pagraba brīvībā, iesēdinās kamanās un aizvedīs uz Ķēdaiņiem — uz savu muižu… atpūtinās, sažēlos, atkops… pēc tam aizvedīs uz Viļņu, ievedīs pie valdnieka, izlūgsies no valdnieka labvēlību, tā Tvirbutam ļaus dzīvot, kur viņš gribēs un kā viņš gribēs… Nu jā, Ķiška viņam palīdzēs, Ķiška viņu izpestīs, viņa varoņdarbu skaļi izsludinās pa visu Lietavas kunigiju…

Šādi Mikalojs bija prātojis no rita, pieliecies pie pagraba durvju restī- tēm un skatīdamies uz Tvirbutu, kas gulēja izstiepies guļvietā. No rīta viņš bija nolūkojies uz Tvirbutu no neliela atstatuma. Viņus šķīruši tikai seši septiņi soļi. Un slēgtās durvis. Un tas, ka Tvirbutam nebija zināms — Ķiška, viņa sirdsdraugs, caur restēm jau skatās uz viņu, jau skatās. No rīta Ķiška nebija spējis pieiet Kiprijonam klāt tamdēļ, ka Tvirbuta tuvumā taču nonācis pārmēram pēkšņi. Pēc pieciem gadiem, kopš Ķiška ar Tvirbutu nebija redzējies, viņa nelaimes un viņa prieki vēl nebija paguvuši satuvināties ar Tvirbuta nelaimēm un priekiem. Ķiška sevi nebija sagatavojis tā, lai varētu tuvoties Tvirbutam. Ne tikai ar soļiem, arī ar dvēseles raizēm atkal bija vajadzējis pietuvoties senajam sirdsdraugam. Tam nepieciešams laiks. Dzīvodams gūstā, Tvirbuts varbūt katru dienu domās pieminējis Ķišku un domājis, ka Ķiška viņam palīdzēs atgūt brīvību. Tvirbuts sen jau bija sagatavojies tikties ar Ķišku. Ķiškam uz šo tikšanos vēl vajadzēja sagatavoties, padzīvot atmiņās par draugu, saradināties ar domu, ka draugs atkal atrodas tepat, blakus, vajag paspert tikai dažus soļus, un tu atkal runāsies ar viņu… Par ko viņi runāsies? Vai par drauga nelaimi? Vai par to, kā draugam jāķepurojas laukā no šīs nelaimes? Vai par to, ar ko tu vari un ar ko tu nevari palīdzēt draugam? Pārmēram grūta šāda saruna, lai to varētu uzsākt, nebūdams tai sagatavojies…

Nē, nē, no rīta Ķiška vēl nebija varējis iet Tvirbutam klāt!

Tagad Ķiška skatās uz Tvirbutu no attāluma. Viņš atkāpies tālāk no drauga, lai atmiņā varētu pārcilāt kopā ar viņu pavadītos gadus, lai varētu sakoncentrēties, saskaņot drauga un savas raizes, lai atkal varētu sajust agrāko kopību. Tagad Ķiška skatās uz Tvirbutu no attāluma. No cietokšņa torņa. No otrā stāva. Viņš skatās pa šaujamlūku, kura pavērsta pret pagalmu. Cilvēki, kuri būvējuši cietokšņus, taču zinājuši, ka gadās šaut ne tikai uz naidniekiem, kuri aplenkuši cietokšņa mūrus, bet reižu reizumis arī uz tiem, kuri staigā pa cietokšņa pagalmu — šo aploku, kurā būtu jāstaigā vienīgi savējiem.

Torņa otrā stāva šaujamlūka bija zema, toties plata — piemērota pagalma pārlūkošanai un apšaudīšanai. Stāvot pie šīs lūkas, viņam nesala. Vējš nepūta. Aiz muguras — durvis, kas atvērtas uz telpu, no kuras uz- dveš siltums. Silti, un tā tik ērti stāvēt un vērot pagalmu. Tvirbuts, kas pagalmā iet un iet vienā iešanā pa apli, ne uz mirklīti nenozūd Ķiškam 110 acīm. Sanguška ar varu Tvirbutu pagalmā nebija dzinis. Viņš tikai bija pajautājis, vai nebūtu vēlēšanās pastaigāties. Pagalmā un svaigā gaisā Tvirbuts iznācis no laba prāta. Cietokšņa priekšnieka — savējā! — piedāvājums pastaigāties — vienīgi pastaigāties! — Tvirbuta pašcieņu, liekas, nebija aizvainojis. Liekas, viņam pat nešķiet savādi, ka viņš ir savējo gūsteknis — varbūt Kiprijons galīgi zaudējis savu pašlepnumu? Tas iedūrās Ķiškam sirdī, un viņam sametās arvien grūtāk un grūtāk skatīties uz Tvirbutu. Krūtīs viņam sāka plosīties drūmas un baigas izjūtas.

Sākumā Tvirbuts palika stāvam pie cietokšņa mūra, skatījās debesīs un turēja rokas kažoka kabatās. Sācis soļot, viņš rokas izvilka no kabatām. Visticamākais, ka tāds viņa jaunais ieradums. Droši vien gūstā viņam likts staigāt ar nokārtām, pie biksēm piespiestām rokām. Ķišku pārsteidza arī Tvirbuta atjautība. Iznācis pagalmā, Ķiška nemūžam nebūtu sajutis, ka pagalmā bez vārtu sarga atrodas tikai viens vien cilvēks — tikai viens un tas pats ar cirvi bruņots. Šis cilvēks darīja darbu — pagalma stūrī starp staļļiem un malkas grēdām viņš kapāja žagarus. Turpretim Tvirbuts vienā rāvienā viņu bija noturējis par bruņotu uzraugu: kaut ko cirtējam sāka kliegt un viņam piekasīties. Tvirbutam, liekas, cirvis vairs nebija tikai darbarīks, tas bija vienīgi ierocis, un šis ierocis viņu kacina. Satrauktā, neapšaubāmi dusmīgā balsī Kiprijons cirtējam kaut ko klāstīja. Cirvi nolaidis, kapātājs, ne vārda nebildis, viņu uzklausīja, atkal paņēma no kaudzes žagaru un sāka kapāt. Tas, liekas, Tvirbutu aizskāris. Viņš piegāja cirtējam tuvāk un jau neatlaidīgi kaut ko viņam sāka skaidrot — cirvis klakstēja, un Ķiška nesaklausīja nevienu vārdu. Un Tvirbuts arī atradās tālu no torņa; pat tad, kad cirvis apklusis, Mikalojs nevarēja uztvert, ko Tvirbuts runā. Viņš saklausīja vienīgi balsi un tās skanējumu. Vai Kip- rijona balss pārvērtusies? Jā, tā bija pārvērtusies! Tomēr tā bija Tvirbuta balss, Ķiškam labi pazīstama. Šo balsi, izdzirdējis nakts tumsā, Ķiška, pat neredzēdams, kas runā, būtu sapratis, kā balsi viņš dzird. Nē, gūstā Tvirbuts nebija nokāris degunu, un tas Ķiškam lika vilties, viņš sev nevarēja neatzīties, ka lika vilties… Saruna ar cilvēku, kas runā iespaidojošā, stingrā balsī, ir smaga — sevišķi smaga tad, ja jāapspriež jautājums, kas neērts un sarežģīts…

Žagaru cirtējs pārrunās ar Tvirbutu neielaidās, visticamākais, San- guška viņam aizliedzis sarunāties ar gūstekni. Atšuvies no cirtēja, Tvir- buts sāka staigāt pa lielu loku — gar sienām vien, gar sienām vien, gluži kā baidīdamies atiet no tām nostāk. Kiprijons soļoja, rokas nokāris, degunu nodūris, vienīgi sev zem kājām cieši skatīdamies. Viņš redzēja tikai sniegu — citu neko. Sniega krāsas Ķiškam cirtās acīs. Sniegs bija pelēks, vietu vietām melngans no zābakiem un koka tupelēm, iedzeltens no iesalušajiem salmiem un brūngans no zirgu mēsliem… Mikalojs nešaubījās, ka Tvirbuts noilgojies pēc nesabradātā — baltā un irdenā — sniega zem kājām…

Pa pagalma malu iedams garām staļļiem, pēkšņi Tvirbuts atkal pagriezās uz žagaru kaudzes pusi — satvēra pirmo maiksti, kura patrāpījusies pa rokai, un sāka vilkt to ārā no kaudzes. Žagaru cirtējs nolaida cirvi, atlieca muguru un skatījās, ko Tvirbuts dara, — bez šaubām, viņš gribēja uzzināt, kāpēc gūsteknim ievajadzējusies maiksts. Neko nevarēja saprast. Maiksts, ko Tvirbuts satvēris, pagadījusies zaraina, to nevarēja dabūt no kaudzes laukā, un satrauktais kapātājs pirmo reizi sāka runāt. Ķiška skaidri saklausīja viņa šļupstēšanu, kaut arī vārdi nebija saprotami. Visticamākais, žagaru cirtējs Tvirbutam būs ieteicis ņemt citu maiksti, no kaudzes virsus — ko vairāk viņš gūsteknim būtu varējis ieteikt? Tomēr Tvirbuts viņam nepaklausīja. Viņš rāva no kaudzes zaraino maiksti, un cauri. Ja jau reiz satvēris, tātad vaļā vairs nelaidīs, vieglāku ceļu viņš nemeklēs. Tā bija sena Tvirbuta rakstura iezīme, Ķiškam labi pazīstama. Nē, nē, Mikalojam par viņu prieka nebija… Tūdaļ jau Ķiškam bija jāatzīst: neticami! viņu apbēdina viss, kas Tvirbuta uzvedībā vēl pazīstams, un mierina un remdina tas, kas drauga uzvedībā jauns; vai tikai viņš nelolo cerību, ka, apstākļiem labvēlīgi sakrītot, Tvirbutam varēs pateikt: tu esi pārvērties, brāl, es vairs tevi nepazīstu?… Tā, redzi… Pasacījis šādus vārdus, vari griezties apkārt un iet 110 drauga prom — tu, cilvēk, būsi radis attaisnojumu un vainu par izirušo draudzību novēlis uz draugu…

Tikām žagaru cirtējs, vairs nespēdams noskatīties, ka Tvirbuts velti nopūlas, iecirta cirvi bluķī, piegāja pie žagaru kaudzes un ņēmās kraut nost maikstis no krāvuma virsus. Drīz maiksts, kuru Tvirbuts bija rāvis ārā no kaudzes, atradās virspusē, un Kiprijons viegli to izvilka, no viegluma pat pastreipuļodams atmuguriski atpakaļ. Cirtējs atgriezās pie kluča, atkal paņēma rokās cirvi, tomēr žagarus kapāt nesāka — viņš skatījās, ka Tvirbuts dodas prom no viņa, vilkdams nopakaļ pelēcīgu, ar melniem raibumiem nosēto maiksti, — roka ir gara, nostiepusies tālu aiz muguras, maiksts to gluži kā padara garāku, tāpēc Tvirbuta stāvs, uz priekšu salīcis, no malas izskatās satraukuma pilns un trauksmains; bet galva atmesta atpakaļ un izslieta, soļi pavisam plati; bet brīvā roka vēcinās un vēcinās — Tvirbuts kļuvis priecīgāks, cits nekas nav sakāms!…

Gaitenī noklaudzēja ātri soļi, Ķiška atskatījās uz to pusi un ieraudzīja sardzes vīru, kas bija aizvadījis Tvirbutu uz pagalmu un visu laiku viņu vērojis, stāvēdams durvīs. Jau pa gabalu sargs apslāpētā balsī iesaucās:

—   Gūsteknis paņēma žagaru!…

Atnācis ar jaunumiem!… Itin kā Ķiška pats to nebūtu redzējis…

—   Jā, viņš paņēma, — Ķiška neapmierināti nopurpināja.

—   Es netieku gudrs — vai nekas slikts tas nav? — sargvīrs iejautājās, un balss viņam kļuva te dobjāka, te atkal skanīgāka.

—   Nekas! — Ķiška pārskaities samiedza acis. — Nekas slikts…

Sarga soļu klaudzieni attālinājās pa gaiteni, un atkal iestājās klusums.

Ķiška savaldījās, atvēra acis un atkal sāka vērot Tvirbutu. Kas noticis, kāpēc Ķiška nevar sadūšoties un iet Tvirbutam klāt? Kas viņu notur uz vietas? Kāpēc viņam uzrodas šādi dīvaini jautājumi: vai Tvirbuts dzird cirvja čakstēšanu? vai viņš dzird, ka aiz akmeņu mūra sienas, cietokšņa otrajā pagalmā, rej suņi? vai šobrīd viņš jūt, redz, dzird un saož? vai šajos piecos gūstniecības un klejojumu gados viņš atradis jaunus draugus? vai arī senie draugi viņam kļuvuši tikai vēl mīļāki un dārgāki? veca draudzība ir stiprāka par mīlestību… vai tas ir taisnība?

Taisnība!… Kas ir taisnība?… Bērnībā tā ir viena, jaunībā — cita, vecumā — par to Ķiška jau nešaubās — būs vēl citāda… Bērnībā Mikalojs bija drāzies uz mājām aiz bailēm bez elpas, tiklīdz pie debesīm sācis mosties un tik tikko dzirdami ierībinājies pērkona negaiss, — cik tālu tolaik bija jāskrien mājās no ezermalas kārkliem, kuri sākuši šalkt, un no meža, kas sācis baigi šņākt, vai no klajuma mežu starpā, kas sūri sācis smaržot pēc sēra!… Kāda svētlaime Mikaloju vienmēr pārņēmusi, ja viņš bija paguvis pārbēgt mājās līdz pirmajiem zibeņiem un briesmīgajiem grāvieniem!… Māte Mikaloju allaž mierinājusi un žēlojusi, spiedusi sev klāt un glaudījusi viņa galviņu… Kāpēc bērnu tikai mājas nomierina, paglābj no visa, kas ļauns, un sniedz patvērumu?

Tvirbuts dodas uz mājām, traucas uz mājām… Bet kādreiz — Mikalojs to labi zina — Tvirbuts mājas nav turējis dārgas: kāpēc viņš nav turējis dārgas? Kāpēc viņam garlaicīga bijusi sēdēšana mājās pie papīriem un grāmatām apkrautā galda — viens un tas pats, dienu no dienas tāpat tikai sēdēt un sēdēt? Kāpēc viņā modinājusi nepārvaramas ilgas pēc ceļojumiem skatīšanās pa logu, ceļus un krustceļus tikai ieraugot vien? Kāpēc viņš vienmēr apskaudis jātniekus, kuri jājuši garām? Kāpēc viņam šķitis, ka labāk atrasties tuvāk pilij, kancleram un lielkunigam nekā būt pie sievas un mazajiem bērniņiem? Kāpēc sirdi mājojušas klejojumu alkas, kāpēc viņu valdzinājušas svešas zemes? Kāpēc viņam nakšņošana tālu no mājām, svešu cietokšņu puspamestajos kambaros likusies godpilnāka? Kāpēc kanclera vēstules aizvešanu sazin kādam mestram, virsbīskapam vai hercogam viņš turējis par lielu un svētu darbu?

Rietava, Viļņa, Vitenberga… Karaļauči… Atkal Viļņa… Vai tikai klaidoņa dzīve nav vainojama, ka Tvirbuts ar visu sirdi nebija varējis pieķerties kādai vienai paspārnei, kuru var saukt par mājām, kura viņam varētu būt mīļa un likties mūžīga? Apprecēdams Dvarčūnaiti, no visas sirds Kipri- jons bija ticējis, ka beidzot viņam būs mājas. Taču dvēsele jau bija tapusi par klaiņotāju… Dvarčūnu muižiņā tai bijis nemājīgi, nejauki un drūmi… Tvirbuts itin kā jūt, ka zem pamatiem elpo un kustas kaut kas dzīvs, raugi, jau ritu, raugi, jau tūlīt viņš pagriezīsies uz otriem sāniem un — līdz ar to ari Kiprijona dzīve būs sagriezusies ar kājām gaisā un sabrukusi… Tvirbuts lauzies ārā no mājām… Traucies uz Viļņu… Sapņojis par dižiem, nevienam — ne draugiem, ne Ķiškam — nesaprotamiem darbiem… Bet kļuvis tikai par kanclera sūtni!… Vai gan tāpēc Tvirbuts tagad kādu var vainot par saviem gūstā pavadītajiem gadiem? Neviens viņu nebija spiedis kļūt par Radvila sūtni, neviens — ne Radvils, ne valdnieks, ne arī kāds cits viņu nav uzrādījis vācu bruņiniekiem: re, kur jāj Tvirbuts, šaujiet uz viņu!… Kopš bērnu dienām cilvēkam nav bijis māju, cilvēks nav iemācījies dzīvot mājās, nav pieķēries tām, divus desmitus gadu klaiņojis un mētājies pa raibo pasauli — vienreiz taču apstākļiem tā vajadzējis sakrist, lai šāda svabadība pārvērstos par grūtu gūstniecību gan dvēselei, gan miesai… Ko Tvirbuts tagad var vainot? Vai vecākus, kuri viņu, vēl bērnu, izraidījuši no mājām uz Viļņu — uz zinībām? Vai Hornastaju, kas viņam bija palīdzējis aizbēgt uz Karaļaučiem un apgādājis pa to laiku, kamēr viņš tur dzīvojis? Kam vajadzējis un kura pienākumos bijis iemācīt viņam piesaistīšanos pie vienām mājām? Vai Tvirbuts šobrīd var parādīt ar pirkstu uz šo cilvēku, uz šiem cilvēkiem?

Blēdīga un viltīga ir klaidoņa dvēsele!… Klaidonis, pats bez mājām dzīvodams, nekur mājvietu neatrazdams, kā pēdu dzinējs suns sajūt, ka cits kāds cilvēks tikumiski un omulīgi dzīvo savās mājās, — viņš apskauž to un ar izaicinošām runām un indīgām domām pūlas saduļķot viņa mieru un klusumu.

Kad Tvirbuts no Karaļaučiem atgriezies Viļņā, viņam Lietavā draugu gandrīz vairs nebija. Viņa tuvākie sirdsdraugi, Jonušs un Simons Dubro- vicki, bija apprecējuši Radvila meitas — Radvilu mūri, kuri parastiem mirstīgajiem bija nepieejami cietokšņi, viņus aprijuši gluži kā pūķi. Dub- rovicki vairs nebija satikušies ar trauksmaino jaunības gadu draugiem un uzturējuši ar viņiem sakarus. Tvirbutam vienmēr bijušas atvērtas vienīgi Ķišku — gan Mikaloja, gan Stanislova, gan Petra — māju durvis. Tvirbuts atgriezies Viļņā, viņš bija redzējis pasauli, salasījies grāmatas un saklausījies gudrajos profesoros un uz zinībām tiecīgajos laikabiedros, kuri ieradušies Vitenbergā un Karaļaučos no visas Eiropas. Viņš bija atgriezies pilns nedzirdētu ideju un dumpīgu domu. No Viļņas uz Karaļaučiem bija bēdzis tikai Tvirbuts ķeceris, kam iegribējies mīlēt Dievu citādi. Bet no Karaļaučiem atgriezies, izplatīdams ķecerības ne tikai par baznīcu, bet ari par valsti. Taisni šīs pēdējās sevišķi dziļi ieķērušās sirdī Mikaloja brālim Petram, kas bija Vladimiras stārasts, Volīnijas maršals un galvenokārt dzīvoja Luckā — Ļubarta senajā cietoksnī. Petrs jau slimojis…

Labi, pavisam labi Mikalojs atceras Petra un Kiprijona pēdējo sastapšanos. Tā notika četrdesmit devītā gada vilku mēnesī. Toreiz muižā, kuru viņiem atstājis tēvs, bija sabraukuši visi brāļi Ķiškas — gan Petrs, gan Sta- nislovs, gan Mikalojs. Pie viņiem ciemos no Viļņas atbraucis Tvirbuts. Petram bieži nāca virsū kāss, viņš bija bāls un ātri nogura… Visu laiku Tvirbuts viņam taisījās klāt un runāja:

— Nebrauc vairs atpakaļ uz Lucku, spļauj virsū Volīnijai, svešajai zemei, — paliec Ķēdaiņos, un tu atgūsi veselību! Tici man, tev atjaunosies spēki!…

Vilku mēneša vakari mēdz būt gari, visu laiku logu rūtīs cirtās smalks sniegs. Sēdēdams pie kamīna, Tvirbuts lielām, domīgām acīm aizvien noraudzījās uz Petru un aizvien pavērsa valodas uz viņa pārvaldītās Vladimiras, Luckas un visas Volīnijas pusi. Viņš bieži pieminēja senos laikus, kunigu Ģediminu un viņa bērnus, šādos brīžos Tvirbuta balss kļuva drūma, aizvien tajā varēja nojaust neviltotas sirdssāpes… Kā nu ne!… Vienviet ar zobenu, vienviet ar gudru diplomātisko sačukstēšanos, kā arī ar meitu un dēlu aprēķina laulībām Ģedimins padarījis Lietavas valsti tik stipru kā nekad agrāk, līdz ar to jau iepriekš izlēmis mūsu, savu pēcteču, likteni… Līdz ar to izlēmis mūsu likteni, Tvirbuts teica, nokāra galvu un stingi caur pieri sāka noraudzīties kamīna ugunī…

Ģedimins savu meitu Elžbietu izdevis pie kņaza Vaclova uz Mazoviju… Mariju aizprecinājis uz Tveru pie kņaza Dmitrija Mihaila dēla… Augusti Anastāziju viņš atdevis Simeonam — Ivana Kaļitas dēlam… Auku, apprecinājis ar kņazu Boļeslavu, viņš aizcēlis uz Haličas Vladimiru… Aldonu viņš svētījis kopdzīvei ar poļu Kazimieru Lielo… Ģedimina meitu liktenis darīja sāpes Tvirbuta sirdij, par to šaubas nevarēja rasties. Visticamākais, ka lielāko iespaidu uz Kiprijonu atstājis tas, ka Ģedimina meitām — tāpat kā viņam! — īsto māju nekad nav bijis.

Mikalojam labi saglabājušies atmiņā viņu garie vakari Ķēdaiņos, kad aiz logiem trakoja puteņi. Kad brālis Petrs nomira, Mikalojs atkal un atkal no jauna pārcilāja atmiņu, pūlēdamies atcerēties Tvirbuta vārdus, ļo vairāk viņa vārdu viņš atcerējās, jo pie ciešākas pārliecības nāca, ka ikkatrs no tiem tuvinājis brāļa Petra nāvi…

Ģedimins vecākajam dēlam Manvīdam bija atdevis Kernavi, Nariman- tam — Pinsku, Aļģirdam — Krēvu, Karijotam — Navagradaku, Ķēstu- tim — Trakus un Garodņu, Jaunutim, pirmajam pēdējās sievas dēlam, — Viļņu, Ašmēnu un Ukmerģi. Svešā zemē savu daļu dabūjis tikai viens, pats jaunākais Ģedimina dēls — Ļubarts. Ar savu atjautīgo sūtņu starpniecību tēvs Ļubartam ieprecinājis Vladimiras pēdējā kņaza Andreja, Jura dēla, meitu Buči. Ļubarts, kļuvis par Volīnijas — svešas zemes — kņazu, apmeties Luckā un šajā pilsētā uzcēlis cietoksni… To pašu cietoksni, kurā pēdējos gadus bija dzīvojis Petrs, Mikaloja brālis… Visu laiku Petrs juta: runādams par Ļubartu, Tvirbuts runā par viņu, par viņu… vai arī vārdus domājis vismaz viņam, vienīgi viņam… Ļubarts nodzīvojis garu mūžu. Četrus vai piecus gadu desmitus viņš aizvadījis Luckā. Šajā pilsētā un šajā cietoksnī ieradušies daudzi sūtņi un pieprasījuši: ej prom no šejienes, šeit nav ne tavas zemes, ne tavu māju — tas viss ir mūsu… Tā viņam teikuši poļi, tā viņam teikuši krievi… Ļubarts viņiem atbildējis ar zobenu… Vai tāpēc Ļubartu bija grauzusi sirdsapziņa? Vai sirdsapziņa bija grauzusi uz svešām zemēm aizprecētās Ģedimina meitas, kad šo zemju nabaga cilvēkiem bija jāmaksā mesli viņu tēvam? Sirdsapziņa!… Tvirbuts aizvien mēdza sacīt: sirdsapziņa… Strauji pacēlis acis no kamīna uguns, Kiprijons bija paskatījies uz Petru un — zem Tvirbuta skatiena viņš sadudzis…

Nē, nē, parasti Tvirbuts sapurinājis galvu, neba jau Ģedimins izdomājis, kā nostiprināt valsti ar valdnieka bērnu laulībām, — šis izgudrojums ir vecs kā šī pasaule, arī Lietavā tas bijis pazīstams sen jau: sen atpakaļ Mindauga brāļa Dausprunga meita izgājusi par sievu pie Volīnijas Haličas kņaza Daņilas Romana dēla, Traidenis meitu Gaudemundi atdevis pie kņaza Boleslova uz Plocku, Mindaugs savu dēlu Vaišvilku ap- metinājis Navagradakā… Šis cietoksnis atradies jau aiz Nemunas — ārpus Lietavas robežām… Navagradakas zeme lietuvjiem vēl nebija piederējusi, viņiem tā vēl aizvien bijusi sveša… Tagad to grūti saprast… Ja svešs top par savu — to grūti saprast…

Dausprunga un Traideņa meitas no mājām prom uz svešām zemēm devušās raudādamas. Viņu tuvinieki nedēļām un mēnešiem ģērbušies sēru drānās… Kaimiņiem viņi žēlojušies, ka mājas kļuvušas tukšas un nemīlīgas… Apmeties uz dzīvi Navagradakā, Vaišvilks nav un nav varējis rast sev mieru. Šejienieši bieži uzbrukuši cietoksnim, un nepārtraukti vajadzējis aizstāvēties… Plūdušas vietējo iedzīvotāju asinis… Vaišvilku sākusi mocīt sirdsapziņa, viņš darījis visu, lai ne ar ko vairs neatšķirtos no šejienes cilvēkiem, pat atteicies no vecāku un senču ticības, pēc krustīšanās kļuvis par grieķu baznīcas kristieti… Tomēr mieru viņā nav radījis arī šis baismīgais upuris. Tad pie Nemunas, uz Navagradakas un Lietavas zemes robežas, Vaišvilks uzcēlis klosteri, bieži ieslēdzies tajā, attālinājies no cilvēkiem, aizmirsis par šīs pasaules raizēm un nodevies lūgšanām… Viņš mēģinājis izpirkt grēkus par ierašanos svešā zemē un šejienes ļaužu asins izliešanu… Jā, tā nu tas ir, doties projām no mājām, sagrābt svešas zemes un valdīt pār tām lietaviešiem bijušas mocības. Viņi nolādējuši apstākļus, kuri spieduši tā rīkoties, lūguši Dievu un centušies izpirkt grēkus, bieži vien kāds sajucis prātā vai padarījis sev galu… Bet pagājuši gadi, gadu desmiti un gadu simti, un Ģedimina meitas aizprecējušās uz svešām zemēm līksmodamas, ka viņām paveicies, ka tēva valsts plešas plašumā un nostiprinās… Ģedimina dēls Ļubarts vicinājis zobenu Volīnijā jau bez sirdsapziņas ēdām, cieši ticēdams, ka rīkojas pareizi — pār pasauli valda varenie, tikai varenie… Ļubarts nekad nav nožēlojis, ka lējis šejienes cilvēku asinis. Viņš dzīvojis laimīgs. Viņš zēlis un plaucis. Joprojām lūkojies pēc jaunās sievas vēl neiekarotajās zemēs: kad nomira Buče, viņš apprecēja Mariju, bet pēc viņas nāves — Olgu… Katras nākamās laulības devušas viņam tiesības iemantot aizvien jaunas krievu zemes… Ļubarta sirdsapziņa klusējusi un bijusi mierīga, ko lai mēs sakām par savu sirdsapziņu — pagājuši taču vēl divi gadu simti, un iekarotās zemes pat par svešām mēs vairs nesaucam, uzskatām tās par savu liktenīgo tēvu zemi… Mēs esam laimīgi!… Tik laimīgi, ka mums pat prātā neiešaujas: vajadzēs atbildēt, ar asinīm vajadzēs samaksāt… ar asinīm…

Gaitenī atkal ieklaudzas sargvīra soļi. Ķiška kļūst īgns, nemaz negaidīdams sardzenieku pienākam, viņam jau uzsauc:

—   Kas nu atkal noticis?

—   Cietumnieks dzied — šis žagaru cirtējs dzird, un vārtu sargposteņi dzird! — Karavīrs apjūk, jo pārmēram skaļi bļāvis, domādams, ka vēl joprojām aizsmacis, bet nē — vairs nav. — Vai tas nekas slikts nav?

—   Ko viņš dzied?

Ķiška kļūst ziņkārīgs.

—    Es nezinu… Nevaru saprast…

—   Kā tā — tu nesaproti dziesmas vārdus, bet prasi, vai nekas slikts neesot, ja viņš dzied?

—   Viņš dzied tā: kad dzīvoju, kad vilku… kad dzīvoju, kad vilku… un vēl sazin ko… ko tu no tā vari saprast? Bet es saku: varbūt viņam vispār aizliegts dziedāt?

Ķiška pa šaujamlūku cieši nopēta Tvirbutu. Viņš joprojām velk sev aiz muguras žagaru, joprojām staigā pa riņķi, tikai tagad jau mazliet lēnāk, tik ātri vairs ne. Dzied!… Vai tad tā cilvēks dzied? Atmetis atpakaļ galvu, Tvirbuts kaut ko murmina un purpina, tikai laiku pa laikam skaļi iesaucas… Un tomēr… Ķiška pagriežas pret sardzes vīru un saka:

—    Ej un ieklausies kārtīgi! Tu man atstāstīsi katru viņa vārdu!

Karenieks griežas riņķī un aizsteidzas pa gaiteni.

Ķiška atkal sāk blenzt uz Tvirbutu. Dzied!… Murmina!… Purpina!… Brīvības dziesminieks… Sirdsapziņas aizbildnis… Tvirbutu pašu sirdsapziņa nemoka — nē, kur nu tas!… Viņam vienmēr ir taisnība. Viņš vienmēr runā tikai patiesību, un, ja viņa patiesība kādu iedzen nāvē, — tā nav viņa vaina, nē! Nelaimīgais esot gājis bojā pēc Dieva gribas, tikai pēc Dieva gribas!…

Petrs — Mikaloja brālis, Vladimiras stārasts un Volīnijas maršals — galvenokārt uzturējās Luckā, cietoksnī, ko bija cēlis Ļubarts. Tvirbuta vārdiem runājot, Petrs valdījis pār svešām zemēm un tās vairs nav uzskatījis par svešām. Šobrīd Mikalojs neuzdrošinās izspriest, kas vairāk nospiedis

I'etru: Tvirbuta iestāstītās slimīgās sirdsapziņas ēdas vai bailes. Visticamākais, ka gan viens, gan otrs. Petram varēja spokoties gan Vaišvilks, kas izpērk grēkus klosterī pie Nemunas, gan Ļubarts, Luckas kņazēns, kas dzen nāvē šejienes ļaudis. Nē, Petrs pats Volīnijā zobenu nav vicinājis, viņam nav bijis vajadzības to vicināt — vietējie iedzīvotāji, kopš seniem laikiem apraduši ar lietaviešu valdīšanu, viņam bijuši paklausīgi. Maršalam viņi pazemīgi maksājuši meslus. Pajūgi ar meslu daļu, kura paredzēta valsts kasei un lielkuniga pilij, pa Vollnijas ceļiem čīkstinājuši uz Viļņu bez pamatīgākas apsardzes. Šejienieši tiem nav uzbrukuši, kā mēdzis notikt senāk — pirms piecdesmit vai simt gadiem. Pēc Tvirbuta domām, volīnieši zaudējuši pašcieņu un lietaviešu vietvalži — sirdsapziņu… Tas Petram varējis likt mocīties. Taču vēl ticamāk ir tas, ka viņš baidījies. "Pienāks diena, un sitīs tā stunda, kad vajadzēs atbildēt par pāridarījumu svešiem!" Tvirbuta skaidrojumi, kā domāja Mikalojs, varējuši iedzīt Petram paniskas bailes. Tāpat jau Petram bijusi jūtīga dvēsele un mīksta daba, bet, slimību izvārdzināts, viņš kļuvis vēl vieglāk uzbudināms.

Četrdesmit devītā gada vilku mēneša beigās devies uz Lucku, Petrs nodzīvojis Ļubarta cietoksnī tikai trīs mēnešus. Kā liecināja dakteris Rēders, kas Petru ārstēja, no Ķēdaiņiem uz Lucku maršals esot atbraucis, samierinājies ar nāvi. Petrs vairs neesot klausījis dakterim, neesot vairs dzēris viņam dotās zāles. Ne par ko vairs neesot interesējies, ne par ko vairs neesot raizējies. Luckas dzīves pēdējā nedēļā vairākkārt sūtījis kalpotāju uz Pokrova pareizticīgo baznīcu, uz zvanītavu… Petram rādījies, ka pie zvana nepārtraukti stāvot kāds no šejienes volīniešiem… Gaidot… Uz to tikai gaidot, kad nomiršot maršals lietavietis, lai tūdaļ varētu zvanīt zvanu un visai apkaimei izsludināt: svešzemju vietvaldis ir miris, jau miris!… Aizsteidzies uz Pokrova baznīcu, kalpotājs, zināms, nekādu šejienieti neesot atradis. Atgriezies cietoksnī, viņš Petram tā arī izstāstījis. Un ikkatru reizi, aiz bailēm un trakām dusmām trīcēdams, Petrs lēcis augšā no gultas — grābs kalpotāju aiz rīkles, žņaugs nost krāpnieku… Atkal sarāvies un atkritis atpakaļ guļvietā, Petrs bezpalīdzīgi atkārtojis un atkārtojis: tu melo, tu melo, lūdzamais, kāpēc tu man melo?… Galu galā dakteris Rē- ders palūdzis cietokšņa sardzes priekšnieku, lai tas maršalam pasaka: esiet mierīgs, mans kungs, Pokrova baznīcā pie zvana esmu nolicis sargus. Brītiņu Petrs blenzis uz sardzes priekšnieku šausmās ieplestām acīm. Sākot runāt, viņa pirmie vārdi bijuši: tas jau man ir par daudz, par daudz, mani dārgie!… Neviens, pat pats Dievs ne, viņiem nevar aizliegt gaidīt uz manu nāvi…

Otrā rītā Petrs esot pavēlējis cietokšņa priekšniekam sagatavot kamanas un zirgus ceļam. Petrs bija saposies ceļam uz īsto Lietavu, uz Ķēdai- ņiem, uz muižu, kuru likumīgi ieguvis viņa tēvs… Gan dakteris Rēders, gan cietokšņa priekšnieks, gan visi pārvaldnieki, kuri dzīvojuši cietoksnī, mēģinājuši atrunāt Petru no tāda gara un veselībai un dzīvībai bīstama ceļojuma. Veltīgi… Petrs izbraucis no Luckas agrā rīta stundā, gaisma vēl nemaz nebija svīdusi, lai neviens šejienes volīnietis nedabū redzēt pilsētas ielās viņa kamanas — no svešas zemes bēgoša maršala kamanas… Petrs dedzīgi vēlējies pazust no svešās zemes neviena nepamanīts…

Pretēji daktera Rēdera bažām brauciena laikā Petrs bija atspirdzis, Ķē- daiņos viņš ieradās, atguvis možumu un dzīvesprieku. Taču uzlabošanās ilga tikai dažas dienas. Sulu mēneša pirmajās dienās no Upītes muižā ieradās Tvirbuta vēstneši. Viņi bija atgādājuši Petram vēstuli, kurā Tvir- buts viņu ielūdz uz savām kāzām. Un dzīvības uguntiņa, kura ceļā uz Lietavu bija iekvēlojusies, Petra miesās atkal sākusi dzist. Kurš tagad uzminēs, kādas domas Petram atkal sākušas līst galvā? Turpretim Mikalojs nešaubījās: iespējamā sastapšanās ar Tvirbutu atkal satraukusi Petru un sajaukusi viņam prātus. Braukdams uz Širvju muižu, uz Tvirbuta kāzām, brālis Stanislovs bija iegriezies Ķēdaiņos un apmeklējis Petru. Viņš gulējis gultā sakritis, izdēdējis, baltu kā drēbe seju… Šis skats Stanislovam aizžņaudzis rīkli. Stanislovs neesot varējis izdomāt, ko lai runā, kā lai brāli mierina. Viņš klusējis. Petrs stingu skatienu noraudzījies Stanislovam sejā, un no viņa acīm sākušas plūst asaras…

Lapu mēnesī Petrs nomiris.

Ziemas mēnesī Tvirbutiem piedzimis pirmais dēls. Nelaiķa draugam par godu Kiprijons viņu nosaucis par Petru. Tvirbutu mocījusi sirdsapziņa!

Tvirbuts jutis, pats jutis, ka ar savām ķecerīgajām runām pasteidzinājis drauga nāvi. Cilvēks, kas pats bez mājām pa pasauli mētājies un klenderējis, piespiedis arī otram cilvēkam noticēt, ka tam neesot māju… Un vai gan Kiprijons nav vainīgs, ka viņa tēvs savā tēvu zemē sācis justies kā svešinieks, nolādējis īstās mājas un ieradies nomirt Viļņā?… Sirdsapziņa… Cik vērta irTvirbuta sirdsapziņa?… Dievs ir liecinieks, šajā pašā brīdī Mika- lojs varētu izskriet cietokšņa pagalmā, Tvirbutam ne ticot, ne cerot, iet viņam klāt, paskatīties acīs un pajautāt: nu, un kāpēc tu upurēji piecus savus mūža gadus — vai nevis tāpēc, lai Lietava varētu sagrābt jaunas, svešas zemes?… Mierīgu sirdi viņš varētu pajautāt. Tikai viņš to nedarīs. Pēc šitāda jautājuma Mikalojam vajadzētu sviesties apkārt un iet prom no Tvirbuta, pametot viņu likteņa varā, — šādi jautājumi un šādi vārdi draugus šķir uz mūžīgiem laikiem… Nē, Mikalojs nevar pamest Tvirbutu likteņa varā! Lielvārdes karavīru acīs Tvirbuts ir moceklis. Karavīri varētu noturēt Ķišku par briesmīgu cilvēku. Viņi nespētu noticēt viņa solījumiem, pamestu dienestu un izklīstu pa mājām… Ko tad lai Mikalojs stāsta valdniekam, atgriezies Viļņā?…

Pa gaiteni atklaudzina sargvīrs — pliku galvu, cepuri rokā turēdams… Sardzenieka seja apjukusi, acis baiļu pilnas…

—   Nu?

Ķiška nepacietīgi pasper soli uz sargvīra pusi.

—   Kungs, viņš ir galvā jucis, citādi nekādi nevar būt! — Sargvīrs nober vārdus kā pupas.

—   Ko viņš murmina?

—   Viņš dzied, kungs! — Sargvīram acis izlīdušas uz pieres. — Ja jūs dzirdētu viņa balsi, jūs arī teiktu, ka viņš dzied!…

—    Ko, jods lai rāvis, viņš dzied?!

—    Kad dzīvoju, kad vilku uz mājām ziedošo ievas zaru, kad dzīvoju, kad vilku, kad uz mājām gāju… — Sargvīrs apraujas un pārbijies blenž uz Ķišku. Čukstus viņš piebilst: — Es neko nevaru saprast… Viņš ir jucis…

—   Tālāk!

—   Kad dzīvoju, kad vilku, kad uz mājām gāju, novīta ziedi, nobira lapas, aplūza zari… tukšām rokām paliku iet…

—   Tas ir viss?

—   Kad dzīvoju, kad vilku… Un tas ir viss. Viņš atkārto vienu un to pašu. Un vazā līdzi šito maiksti…

Hradiča! Āla Rise HradičaL. Atplaiksnās Mikalojam galvā. Atmiņās saplaukušās bērnības pļavas un koki… Kāda tā bija laime — izskriet no istabas svaigā gaisā pēc pērkona negaisa, pēc pērkona lietus!… Zaigo lietus nomazgātā zāle un koku lapas, garo pakalni un upe, un ezers… Gaisma tik spoža!… Seja satiktajiem cilvēkiem apskaidrota, soļi viņiem viegli jo viegliņi… Balss, kādā viņi sasveicinās, līksmes un labsirdības pilna…

Hradiča! Āla Rise HradičaL.

Mikalojs iesmejas, pēkšņi apķeras sardzeniekam ap pleciem, pastumj viņu uz priekšu un pats dodas nopakaļ.

—    Iesim, brāl! Tu man lieliski izlīdzēji!

—   Es?

Sargvīrs satrūkstas.

—   Paldies tev! — Ķiška saspiež sargvīra plecus. — Un tagad ej un ved viņu atpakaļ pagrabā!

Kāpņu laukumā Ķiška palaiž sardzenieku un pa kāpnēm sāk kāpt augšup. Sargvīrs, izbijies, ka, pats to negribēdams, viņš varbūt kādā ziņā nosūdzējis Tvirbutu valdībai, iesaucas:

—   Es neko jums neesmu teicis, es neko jums nevarēju pateikt! Es neesmu sapratis, es neesmu sapratis, par ko viņš dzied, kungs!…

Ķiška pagriežas atpakaļ un pār plecu atbild:

—    Es arī neesmu sapratis! Paldies tev!…

Sargvīrs stāv kāpņu laukumiņā kā apstulbis — pliku galvu, cepuri rokā ņurcīdams… Kāpnes pagriežas, un sargvīrs pazūd Ķiškas skatienam.

Āla Rise! Skaistā Āla Rise!…

Piecdesmit ceturtajā gadā pēkšņi nomira Mikaloja otrs brālis — vecākais, Stanislovs, Vroclavas stārasts. Brāļasieva Ona vīra zārku desmit dienu turēja mājās. Vienpadsmitajā dienā, nolēmusi, ka aicinātajiem tuviniekiem, augstākajiem pārvaldniekiem un bajāriem jau laiks sabraukt uz bēru mielastu, muižas ļaudīm lika aiznest zārku uz baznīcu. Blakus altārim karājās Viļņas vaivadijas karogs: sarkans ar Lietavas Lielkunigijas ģerboni baltajā taisnstūrī. Zārks novietots uz paaugstinājuma un pārklāts ar melnu samtu, uz kura dzirkstī ar sudrabu izšūdinātais krusts. Zārka kreisajā pusē gulēja kails zobens, labajā — buzdīgans, stārasta varas regālija. Uz podesta dzegām dega daudz sveču. Bēru laikā blakus Stanislova zārkam izdega simtiem sveču… Laika apstākļi sabojājās, sākās lietavas, ceļi atmiekšķējās un kļuva grūti izbraucami… Kunigs LukoŠus Svirskis, valdnieka galminieks, visuzticamākais Stanislova sirdsdraugs un cīņubiedrs, kas kārtoja bēru lietas, izsutināja pajūgus uz tuvākajām pilsētiņām un ciemiem sagaidīt bēriniekus, kuriem būtu vajadzējis ierasties. Pirmajā nedēļā Svirska ļaudis izpalīdzējuši jo daudziem Ķišku tuviniekiem pa izšķīdušajiem ceļiem atpeldēt uz Ķēdaiņiem. Otrajā nedēļā atbrauca Polockas vai- vads Stanislovs Davaina un lielkuniga pils virtuves pārzinis Vaitiekus fasinskis… Laiks skrēja… Uz atvadīšanos ar aizgājēju cilvēki nāca kopā ļoti gausi. Ķēdaiņu mācītājs, nevarēdams sagaidīt, kad atvadīšanās no nelaiķa beigsies, jo dienas jo ņēma lielāku naudu baznīcas labā…

Mikalojs kļuva aizvien bažīgāks: Viļņā jāsākas seimam, uz kuru viņš uzaicināts ar paša valdnieka īpašu rakstu. Tolaik Mikalojam tas bija neredzēts un nedzirdēts pagodinājums. Valdnieka īpašos uzaicinājumus uz seimu parasti saņēmuši vienīgi paši godājamākie valstsvīri: Viļņas bīskaps un vaivads, Traku vaivads un kastelāns, daži citi augstākie pārvaldnieki, kā arī kunigi, kuri titulu mantojuši no tēviem un sentēviem. īpašo uzaicinājumu — Mikalojs to labi paturējis prātā — bija saņēmis viņa tēvs, kad kļuva par Traku kastelānu. Taču tēvs uz seimu neaizbrauca — viņš gulēja uz nāves cisām… Tēvs paņēma papīra tīstoklīti rokā un pat ne- atritināja… Viņš sāka raudāt… Mikalojam lemts būt par pirmo no Ķiš- kām, kas ierodas seimā ar paša valdnieka īpašo uzaicinājumu. Seimam jāsākas pēc mēneša, pēc trijām nedēļām, pēc divām, — laiks nepielūdzami skrēja uz priekšu!… Mikalojs aizvien dedzīgāk un dusmīgāk mēģināja pārliecināt svainieni, ka atvadīšanās ceremonija jāpārtrauc un vīrs jāapglabā.

Mikaloju atbalstīja un atraitni palīdzēja pierunāt bēru kārtotājs kunigs Svirskis: viņš, kaut viņam arī bija valdnieka īpašais uzaicinājums, uz seimu nelauzās — viņam bija žēl naudas, kādu atraitne maksāja mācītājam par nelaiķa turēšanu baznīcā. Tomēr Ona bija nepielaužama. Kļaudama pie krūtīm astoņus mēnešus veco dēliņu Jonu, taisni kā ļaunas raganas noburta, Ona atkārtoja: ieradīsies Valāviči, Dubrovicki, Tvirbuti — šie Stanislova draugi katrā ziņā ieradīsies; viņi jāsagaida, lai viņi var atvadīties no nelaiķa; Stanislovs… ja Stanislovs nebūtu nomiris tik piepeši, ja ilgi būtu slimojis, viņš patiešām būtu atvadījies gan no Valāvičiem, gan Dubrovickiem, gan Tvirbutiem…

No Tvirbutiem!… Šis apbedīšanas novilcināšanas iegansts smīdināja Mikaloju un pataisīja vai traku. No Tvirbutiem!… Mikalojam šaubu nebija: atraitne brāļasieva, Jona Radvila meita, gaida godājamāko kungu no visgodājamākiem — Radvilu Melno, viņa kāro pēc sava tēva brālēna līdzjūtības, viņa dāvanām un viņa laipnībām: citu magnātu un bajāru vārdus piesaukdama, viņa tuviniekiem tikai pūš miglu acīs. Mikalojs brāļasievai visas ausis bija piedziedājis: drīz Viļņā sāksies seims, Radvilam, Viļņas vaivadam un valsts kancleram, tagad rūpju pāri galvai — tā jau nu viņš brauks uz kaut kāda stārastiņa, tāla radinieka, izvadīšanu!… Atraitne svai- niene raustīja plecus un nekaunīgi pleta acis: kāds tam sakars ar Radvilu? jāierodas Valāvičiem, Dubrovickiem un Tvirbutiem…

Pagāja vēl dažas atvadību dienas, kuras Mikalojs nevis nodzīvoja, bet aiz bezcerības taisni vai noklaiņoja. Seima sākuma diena nepielūdzami tuvojās… Kad brālis tiks apbedīts, aizvien vēl nebija skaidrs… Mikalojs ne varēja aizbraukt no Ķedaiņiem, ne palikt tajos… Pa naktīm viņš nevarēja aizmigt. Gluži vai juka prātā… Visi, itin visi cilvēki ir zemiski spēlmaņi, vareno roklaižas: Hornastaja pilī Tvirbuts tēva zārku noturēja tik ilgi, līdz atvadīties no aizgājēja bija atvilinājis Radvilu un līdz tas Kiprijonam bija apsolījis dienestu, — brāļa atraitne rīkojas tieši tāpat — ko viņa cer 110 Radvila izkaulēt?…

Beidzot Mikaloja pacietības mērs bija pilns. Tās dienas rītā uz atvadībām ieradās Jans Krošinskis, nelaiķa Stanislova vietā nupat tikai jaunieceltais

Vroclavas stārasts. Krošinska sieva Bohdana Hornastaja, uzdzirdusi, ka Tvirbuts uz bērēm vēl nav atbraucis, apraudājās: visi, kuri savulaik jauni Dubrovicku muižā bija pulcējušies, tagad jaunības saulainās dienas un draugus aizmirsuši, draudzības un uzticības jūtas izsējuši — pārvērtušies par necilvēkiem, par necilvēkiem… Bohdanas asaras un gļēvulīgās jūtas brāļa atraitnei sajauca galvu. Pusdienu maltītes laikā viņa ledainā balsī lika Ālai Risei sagatavoties ceļam — tik ilgi, kamēr atvadības nebūs beigušās, Āla Rise viņas muižā vairs nevarēšot atrasties. Lepnā Hradiča apvainojās. Ceļam viņa saposās dažās stundās. Viens no muižas vagariem Ālu Risi aizveda uz Beļsku, uz viņas tēva nelielo cietoksnīti, tās pašas dienas vakarā. Vakarā!… Naktī!… Nevienam ne ar pušplēstu vārdiņu brāļa atraitne nepaskaidroja, kāpēc Hradiču padzinuši no Ķēdaiņiem. Taču Mikalojam tas bija pavisam skaidrs. Viņkārt Āla Rise Hradiča bija aizbēgusi Kiprijona Tvirbuta kāzu naktī. Tvirbuti varēja neatbraukt uz Stanislova izvadībām tikai tāpēc vien, ka Ķišku muižā joprojām vēl piemīt Hradiča. Mikalojam pārskrēja drebuļi: brāļasieva patiešām gaidījusi Tvirbutu atbraucam!… Nevis valdnieku, nevis Radvilu Melno, nevis valsts mantzini, pat Valāvi- čus un Dubrovickus ne — Tvirbutu, skriverīti, kas jauno Lietavas likumu krājumu pa roku galam liek kopā… Brāļa Stanislova bērēs Mikalojs nepiedalījās. No Ķēdaiņiem aizbrauca Āla Rise, aizbrauca arī Mikalojs — uz Viļņu, uz seimu…

Pat vēl tagad Mikalojs lāga nevar saprast, kas viņa nelaiķa brālim Sta- nislovam bijis Tvirbuts, kāpēc viņš bijis tik dārgs viņam un viņa sievai. Lepnā, nemierpilnā Stanislova audzēkne Āla Rise bija aizbēgusi no Tvirbuta kāzu nakts, un tāpēc Stanislovs pārdzīvojis un juties vainīgs — pēc Tvirbuta kāzām ne vienreiz vien Mikalojs to bija ievērojis. Tomēr — vai Stanislovs, skarbs vīrs, karotājs un stārasts, tikai audzēknes bezkaunības dēļ vien būtu varējis justies Tvirbuta priekšā vainīgs līdz pašai nāves stundai? Āla Rise, vienmēr uzticīga savām jūtām, nekaunīgā baltkrieviete, varbūt daudzus gadus traukusies pie Tvirbuta, un, ka viņa ar Kiprijonu satikusies vienīgi viņa kāzās, visticamākais, vainīgs bijis Stanislovs, viņas aizbildnis. Stanislovu mocījusi sirdsapziņa, ka varbūt…

Āla Rise un Tvirbuts!… Cilvēki, kurus Dievs radījis, lai viņi dzīvotu kopā, aizbildņu, dzīves apstākļu un paša nelabā sataisītā jucekļa dēļ dzīvo šķirti, bez tiesībām satikties, bez cerībām kādreiz satuvināties!… Ja tas ir tiesa, ja tā ir īstenībā… Dievs, visaugstais Dievs, padari tā, lai tā būtu, apliecini, ka tā ir!…

Ar spēcīgu rokas belzienu Mikalojs Ķiška atver durvis un iet iekšā — gāšus iegāžas cietokšņa priekšnieka Sanguškas zālē. Ak vai, zālē kunigs nav viens! Viņa priekšā stāv vairāki desmitnieki. Kunigs viņiem kaut ko stāsta klusā, viegli pieslāpētā balsī. Viņš apklust. Veras Ķiškā. No Ķiškas priecīgās sejas un neslēpjamā satraukuma viņš saprot, ka dzērienu pārzinis, valdnieka sūtnis, izlēmis kaut ko svarīgu un par savu lēmumu grib ziņot Sanguškam. Cietokšņa priekšnieks liek desmitniekiem aiziet, un, tiklīdz pēdējais no viņiem aiz durvīm, Ķiška steidzīgi sāk runāt:

—   Kunig, saaiciniet rotmistrus! Es palīdzēšu Tvirbutam atgriezties mājās. Es apzvērēšu rotmistriem, ka pats aizvedīšu Tvirbutu mājās. Ja pēc diviem mēnešiem Tvirbuts mājās vēl nebūs, garnizona locekļi tūdaļ uz vietas varēs pamest dienestu un griezties atpakaļ pie savējiem. Par spīti visam, viņi saņems to, ko viņiem esmu apsolījis.

Sanguška klusē. Viņš ir pārsteigts. Pirms dažām stundām viņš bija redzējis dzērienu pārzini apjukušu, pārdzīvojumu un domu jūkļa izsistu 110 sliedēm. Kas ir noticis? Kāpēc dzērienu pārzinis pēkšņi tapis tik apņēmīgs, par savu panākumu nešaubīgs?

Sanguška pasper dažus soļus uz Ķiškas pusi, apstājas, lūkojas uz dzērienu pārzini, mazliet sasvēries atpakaļ un galvu pieliecis, iecietīgi smaidīdams.

—   Lieliski!… — viņš klusi bilst. — Es ceru, dzērienu pārzini, ka tagad jūs jau esat parunājies ar Tvirbutu?

—   Nē, kunig! Man vēl pāragri runāties ar viņu. Vispirms man jānokārto dažas neatliekamas lietas mājās, kuras es viņam piedāvāšu.

—    Jūs viņam piedāvāsiet mājas? Kādas mājas?

Sanguška saausās.

Cietokšņa priekšnieka jautājums sakaitina Mikaloju. Viņš dziļi jo dziļi ievelk elpu, atslīgst krēslā un atslābinās — viņš jūtas noguris, briesmīgi noguris… Viņš sevi piespiež pasmaidīt, piespiež ierunāties…

— Kunig, es lūgšus lūdzu, esiet žēlsirdīgs, šobrīd man neuzdodiet nekādus jautājumus! — Mikaloja smaids kļūst aizvien noslēpumaināks. — Ticiet man, ar ieceri, kura mūs varētu glābt, es pats vēl neesmu paguvis tikt pilnīgā skaidrībā…

Sanguška sadrūvējas, nokar galvu un nekustīgi sāk vērties uz Ķiškas kājām. Zābaki, cītīgi uzspodrināti, laistīgi stulmu zābaki — kažokādas pinkas spraucas laukā gar stulmu malām ap biksēs iespīlētajiem dzērienu pārziņa lieliem…

Sanguška klusi noņurkst, nopūšas, pagriežas un, Ķiškam vairs ne vārda nebildis, iziet no zāles.

3

Šeit. Šeit pat.

Mikalojs Radvils Melnais iet pa priekšu, divi kalpotāji, kuri nes senlaiku karavīra bruņas, redz, uz kurieni kanclers iet, tomēr viņš laiku pa laikam nomurmina: šeit, šeit pat. Bruņutērpa ienešana zālē Radvilu allaž satraukusi un noskaņojusi svinīgi.

Šeit. Šeit pat.

Kolekcijas zāle ir pašaura un apaļa, tai pāri — kupols, un gaisma iekļūst zālē pa luktura caurumu kupola galā. Diena ir apmākusies, un gaisma pa luktura caurumu krīt iekšā blāva. Kad zālē valda mijkrēslis, bruņutērpi tajā stāv daiļrunīgāki: uz tevi, cilvēk, iedarbojas ēnas un atspulgi, reizumis paspokojas arī bruņutērpu rēgainā sakustēšanās, atgādinādama par bruņu īpašnieku, kad viņš vēl bijis dzīvs… Visās četrās zāles sienās melnē pa vienām augstām durvīm. Sienās starp durvīm — nišas skulptūrām. Bet skulptūru nišās nav. Tajās salikti bruņutērpi. Bruņas jēdzīgākas nekā skulptūras. Bruņas stāsta teiksmu par īstenībā dzīvojuša cilvēka likteni… Šajā zālē aizvien pārņem vieglas šaušalas par cilvēku likteni — laiks to klusi aiznes arvien tālāk atpakaļ pagātnē. Apbrīnojami konsekventi, saņēmuši rokās visus prātus, cilvēki mācījušies aizstāvēties pret rungas vai zobena zvēlieniem… Ādas bruņas, sastiprinātas ar kaula plāksnītēm… Tās ir caur- cērtamas… Tās var izturēt vienīgi neprecīzus vai pavājus triecienus… Bruņas no metāla zvīņām, savītām stieplēm un gredzeniem… Arvien izturīgākas, arvien grūtāk pārcērtamas… Senlaicīgas ādas bruņas, kuras nosētas ar kaula plāksnītēm, kādreiz Radvilam bija uzdāvinājis Jons Zaberezin- skis, bijušais Traku vaivads. Viņš atradis šīs bruņas sagruvuša nama pagrabā kādā no Pieleņķes pilsētiņām. Tolaik Radvils vēl bija jauns un vēl nemaz nedomāja kolekcionēt bruņutērpus. Zaberezinska atstātās un uzdāvinātās bruņas viņu saviļņojušas. Uz šīm bruņām skatīdamies, Mikalojs Radvils sajutis, ka spēj domāt arī neierastas un neikdienišķas domas — liekas, prātā pēkšņi iešāvusies vistīrākā aplamība, tomēr, tūdaļ apstulbis, esi spiests atzīt: tas taču ir taisnība — patiesība, kuru agrāk es nebiju zinājis!… Tolaik Radvils vēl bija jauns. Bet aiztraukušies gadi, gan vaivads Zaberezinskis jau miris, gan viņa paša bruņutērps sen jau rēgojas, rau, četrpadsmitās nišas satumsā. Tās ir smagas dzelzs bruņas ar vara plecsar- giem un ceļsegiem… Kaut arī kalpotāji rūpīgi uzrauga Zaberezinska bruņas, te vienā vietā, te citā dzelzs daļas rūsē, nepielūdzami un nenovēršami sairst un sadēd — pienāks laiks, un no bruņutērpa būs palikuši pāri vienīgi vara plecsargi un celsegi… Bruņas ir ne tikai cilvēka liktenis, tās ir arī viņa piemiņas liktenis…

Šeit. Šeit pat. Sestā niša. Šitā dzelzs grabaža no tās jāņem laukā.

Atnestās bruņas pieslējuši sienmalē, kalpotāji lien iekšā nišā un neveikli klumburē laukā seno grabažu. Bruņas čīkst, džerkstēdamas žvakst un grab, līdz kalpotāji tās aiznes uz kanclera norādīto vietu. Pēc tam viņi nāk atpakaļ un tukšajā nišā ieceļ atnesto bruņutērpu. Kalpotāji skatās uz savu kungu: vai šitā ir labi? Mikalojs rāda kalpotājiem, ka bruņas vajagot sagriezt. Jā, šitā! Vēl drusciņ! Tagad ir labi. Tā lai stāv. Lai Dievs svētī tā cilvēka veli, kurš šīs bruņas valkājis! Kādreiz šīs bruņas aizsargājušas no zobena cirtieniem kuniga Ružinska miesas. Kaldinādams šīs bruņas, kunigs Ružinskis rūpējies par savu dzīvību — šo brīnumu, kas vēlāk pārvērties par viņa veli… Bruņutērps ir no vara. Tas bijis apbrīnas vērts jau tajos laikos, kad kunigs Ružinskis vēl bijis dzīvs. Ružinskis gādājis par bruņutērpa skaistumu. Trīsstūris, atkarenais un smailais krūšu bruņu konuss ir gludens — tas piesedz sirdi, tāpēc nebija bijis labi, ja krūšu varu saplacināja un padarīja neizturīgāku. Toties plecsargs un gurnu josta izkalta izmanīgi. Kamēr esi dzīvs, skaistāks varēsi staigāt un seglos sēdēt. Kad būsi beigts, dzīvie tevi paturēs atmiņā skaistāku. Šīs Ružinska rūpes beigušās sen — pirms simt gadiem, bet arī tagad tās labi izprotamas… Un nav nekā tāda, ar ko viņš būtu varējis mierināt sevi…

Radvils saslejas, galvu pamet augstāk un noraugās uz nupat uzstādīto bruņustāvu vērīgi, gluži kā uz svešu cilvēku, ko pirms brītiņa saticis. Tas ir Radvila rituāls. Šādi viņš izrāda godu katrām bruņām, kuras no jauna uzstādītas viņa kolekcijas zālē. Rituāli stāvēdams bruņutērpa priekšā, Radvils gluži kā skata sevi no malas, gluži kā nepiederošs cilvēks: nu jā, Mika- lojs ir vidēja auguma, pleci viņam stūraini, seja šaura, piere augsta, mati atkāpjas arvien tālāk, melnā bārda biezi saaugusi, deguns viegli pieplacināts un acis plati atvērtas… Mikaloja dvēsele joprojām sajūt miesu — Mikalojs joprojām ir Dieva dēls. Kad velis izlidos no miesām, kad viņa bruņutērps taps tukšs, Mikalojs atkal saplūdīs ar Dievu Tēvu…

Rituāls beidzas. Kanclers atkal stāv un staigā. Jā, bruņustāvs novietots labi. Kalpotāji var iet. Viņi attālinās no Radvila nevienmērīgiem, dobji skanošiem soļiem.

Kanclers paliek zālē viens. Viņš dodas pie devītās nišas. Blakus tai uz tievām kājiņām stāv maziņš, divu plaukstu platuma galdiņš cilvēka plecu augstumā. Tas gatavots no tumša sarkankoka. Uz tā guļ četrstūrains melna samta gabaliņš, aptamborēts ar zaļām mežģīnēm. Samta lupatiņu paņēmis, Mikalojs iekāpj nišā, kur stāv jaunākā brāļa Jona bruņas: vispirms viņš pārvelk ar lupatiņu pa sejsegu, pēc tam pa bruņucepures virsu un plec- sargiem. Līdz ar to viņa darbiņš beidzies. Slaucīdami putekļus no visām pārējām bruņām, kalpotāji notīra arī jaunākā brāļa bruņas. Mikalojs noslauka vienīgi sejsegu, bruņucepuri un plecsargus. Ar putekļiem tam nav nekāda sakara. Nūja, vienu otru puteklīti Mikalojs varbūt arī notrauc.

Tikai tas viņam nav galvenais — putekļu slaucīšana no jaunākā brāļa bruņām ir vienīgi rituāls. Brāļa bruņas ir no tērauda — tumšas, blāvā zaigā atstarojas gaisma, kura krīt no luktura laukuma kupola virsū. Atspulgi rada dzelmes ilūziju. Dzelme ir dzelme. Visa dzīves jēga slēpjas bezgalīgajā, tumšajā dzelmē, kur noslēpumaini maldās gaisma. Jaunākais brālis Jons, Tikocinas stārasts, ir miris, tas notika pirms desmit gadiem. Dzīvam esot, pastarītim piemita iekarsīga, dumpīga un neapvaldāma daba. Tāds pats raksturs arī Mikalojam, tomēr savu dumpīgo dabu viņš savaldījis — saņēmis dūrē. Mikalojs tic, ka patiešām tā ir, un šī ticība ir viņa mierinājums un patvērums grūtā brīdī. Ar putekļiem tam nav nekāda sakara.

Zālē atskan pavisam, pavisam klusi troksnīši, kuri Mikalojam atgādina lidojoša sikspārņa vēdas. Bet sikspārņu šeit nevarētu būt. Visur, kur vien Radvils kādreiz dzīvojis, kalpi preteklīgos lidoņus izķēruši, sabāzuši maisā un noslīcinājuši. Tomēr troksnīši, kuri atskanējuši zālē, liek domāt par spārnu šalkām. Kanclers pieliecas, izbāž galvu no nišas un gar mūra stūri ierauga Sofiju Agni, savu mazo meitiņu. Viņa ir apmulsusi. Paskrien uz vienu pusi, paskrien uz otru — viņas izspūrušie matiņi purinās un plivinās kā melna liesmiņa. Garās kleitiņas apakšmala slaukās pa spīdīgo grīdu. Bērniņš, mazs bērniņš, liekas, kājas viņam nemaz nesniedzas līdz grīdai, viņš lido pa gaisu un tomēr saceļ pavisam klusus troksnīšus. Mikalojs trokšņaini izkāpj no nišas, Sofija Agne pagriežas uz viņa pusi un sastingst. Mikalojs nekad nav redzējis savus bērnus šajās telpās. Viņš tiem aizliedzis šeit staigāt un rotaļāties. Tiem vēl par agru piedzīvot tās sajūtas, kādas izraisa dobās bruņas. Kaut kad kaut kas dzīvs tajās gan slēpies, bet tagad tajās neviena nav. Tās ir tukšas. Vēl par agru viņa bērniem par to domāt. Un, kaut arī Mikalojs nešaubās, ka viņa bērni slepus vai arī kopā ar kalpotājiem dažkārt kolekcijas zālē ielavās, viņam mierīgāk dzīvot ar domu, ka viņiem šeit ienākt aizliegts. Zālē viņš bērnus nekad nav redzējis, un tamdēļ viņu dēļ viņam prāts mierīgāks. Šis miers grūti sev iegalvojams, toties tas jo sevišķi dārgs un vērts pateicības Dievam.

Sofija Agne pārliecinās, ka ieraudzījusi tēvu, pieskrien viņam klāt un ar rociņām apķeras ap ceļgaliem. Smaidīdams un klusā, piemīlīgā balsī jautādams, kas noticis un kāpēc viņa uz šejieni atskrējusi, Mikalojs paceļ meitenīti no grīdas, grib paņemt uz rokām un piekļaut pie krūtīm, bet atceras, ka viņš ģērbies vieglajās pusbruņās — rokas un kājas brīvi kustas, bet krūtis un sirdi iežņaudz bruņas. Tajās Mikalojs godina brāļa un to visu vīru piemiņu, par kuru likteni pauž bruņutērps. Godbijība tapusi par ieradumu, par to viņš reti vairs iedomājas. Tomēr kļaut meitiņu pie bruņu segtās krūts Mikalojam ir baigi. Viņš atkal noliek Sofiju Agni uz grīdas un noglāsta viņai galviņu. Glāstīdams viņš jūt, ka melno samtiņu vēl aizvien viņš tur rokā. Tēvs strauji atrauj plaukstu no bērna galvas, sa- drūmst un atliek lupatiņu atpakaļ uz augstā galdiņa. Bet — kas izdarīts, tas izdarīts. Mikalojs izjūt gan aizvainojumu, gan sapīkumu, ka ar putekļainu slaukāmdrānu pārvilcis bērnam pār galvu — gluži kā būtu notīrījis 110 tās putekļus, un, kad Sofija Agne sāk runāt un piemin mammu, kancleram oma samaitāta galīgi. Mamma, Sofija Agne saka, mamma. Tēvam tūlīt pat esot jāiet pie mammas. Un tā tālāk.

Mikaloja muižā iedibinājusies dīvaina kārtība. Elžbieta apsirgusi, tas ir pareizi. Bet arī apsirgušam cilvēkam jāturas vismaz pie visierastākās kārtības mājās. Mamma, Sofija Agne atkārto, mamma. Ej, tētiņ, pie viņas! Desmitiem reižu, kalpotāju steidzami izsaukts, Mikalojs jau gājis, jau steidzies pie sievas. Un ikkatru mīļu reizi, tiklīdz Mikalojs iegājis sievas istabā, viņa sākusi runāt par zīdītājām. ŠI nebeidzamā sievas runāšana Mikaloju gan tracina, gan biedē. Nevis vienu vai divas reizes Elžbieta laidusi bērnu pasaulē, viņa jau iemācījusies sakopot spēkus uz ciešanām un pēdējos bērnus dzemdējusi bez baismīgajiem bļāvieniem, tikai klusām, caur cieši sakniebtajām lūpām kunkstēdama. Bet, kad pēc pēdējām radībām bija pagājušas divas nedēļas, Klžbietai bija iešāvies prātā nogaršot zīdītājas pienu. Un viņai tas licies rūgts. Divas zīdītājas pēc pašas izvēles Elžbieta nomainīja. Pēc tam viņa vairs nevarēja tikt gudra, kur lai sameklē atbilstošas sievietes. Viņa sāka lūgt vīru, lai tas sadabūjot zīdītājas. Dažu nedēļu laikā Mikalojs nomainījis četras zīdītājas. Un pēc dažām dienām katras zīdītājas piens Elžbietai sameties rūgts un kļuvis sliktāks, bet arī sliktā piena, pēc viņas domām, mazulītim vairs nepietiekot. Tagad arī būs tapis rūgts, arī tagad būs bijis par maz, par to Mikalojs nešaubās. Tomēr trakās dusmas, ko viņam jau izsaucis katrs sievas aicinājums, šoreiz apvalda izbailes. Elžbieta vienmēr sūtījusi kādu kalpotāju, lai tas pasauc vīru. Šoreiz viņa atsūtījusi meitiņu, Sofiju Agni, turklāt — atsūtījusi uz kolekciju zāli, uz telpu, kurā ne tikai meitām, bet arī divpadsmit gadu vecajam Mika- lojam Kristupam, vecākajam dēlam, joprojām aizliegts ieiet. Ar Elžbietas veselību iet uz leju. Elžbieta kļūst arvien nepacietīgāka, arvien pūcīgāka. Atrašanās mājās kļūst aizvien nemierīgāka un atbaidošāka. Kad tas beigsies? Ar ko, ja ilgi tā vilksies, tas var beigties?

Iznācis kāpņu laukumiņā, Mikalojs palaiž vaļā Sofijas Agnes roku un skatās uz visām pusēm, domādams, ka pie zāles durvīm taču vajadzētu gaidīt auklei. Gar acīm ņirb kāpņu čuguna spraislīši. Ne gaitenī, ne uz kāpnēm nav redzama neviena dzīva dvēsele. No griestiem aukstu skaistumu uzdveš dzegas un rozetes.

— Iesim pie mammas, tētiņ, iesim ātrāk! — Sofija Agne saka, un tēvs novelk pusbruņas, aiz ādas lences iekarina tās elkoņa līkumā, ar brīvo roku paceļ meitenīti un nes pa kāpnēm lejā uz pirmo stāvu. Apakšā viņš pa gaiteni nogriežas uz pils labās puses flīģeli. Pie sienas iepretī Elžbietas istabas durvīm — augstām, brūnām un kokgriezumiem rotātām — deg trīs sveces: viena augstāk, divas zemāk. Mikalojs pieklauvē pie durvīm, un tās tūdaļ atveras. Mikaloja acīs itin kā no nekurienes uzrodas aukles baltā aube. Tā arī ir: Elžbieta atsūtījusi meitenīti meklēt tēvu, bet aukli pa šo laiku nav laidusi ārā no istabas. Mikalojs satraucas vēl stiprāk. Aukle izgrābj meitenīti no tēva rokām, un, iekams viņa ar bērnu rokās paspēj aizgriezties, viņas acīs Mikalojs pagūst ieraudzīt asaras. Ar ko tas viss beigsies? Jau ne tikai zīdītājas, arī aukles un kalpones sāk nomanīt, ka viņu saimniecei aptumšojas prāts. Aukles prom pa gaiteni nesta, Sofija Agne tikai čiepst: gribu pie mammas, gribu pie mammas!…

Pa atvērtajām durvīm Mikalojs ieiet sievas istabā. Telpas mēļā gaisma lieksamiegt acis. Pēdējās nedēļās Elžbietas istabā uzradušies mēļi aizkari, mēļi mēbeļu pārvalki un nespodru mēļu nokrāsu tepiķi uz grīdas un pie sienām. Re, arī spoguli Elžbieta aizklājusi ar mēļu zīdu. Viens otrs no pils ļaudīm runā, ka violeto krāsu viņu kundze uzskatot par sēru krāsu. Ja tā ir taisnība, Mikalojam vajadzētu sameklēt nevainīgu ieganstu, lai visas šīs lillā lupatas varētu izmēzt no istabas…

Elžbieta sēž platajā koka atzveltnes krēslā, kas pārklāts ar daudzu dziju sašūtu, mīkstu dūnu segu. Kājas Elžbieta apklājusi ar brūnu, viegli spīdīgu seģeni. Mikalojs pieiet klāt, noskūpsta sievas pacelto roku un saka:

—   Dārgā, mēs abi bijām norunājuši, ka nedrīkst laist, jo vairāk — sūtīt bērnus kolekcijas zālē!

—   Vai viņa bija aizgājusi uz zāli? — Elžbietas uzacu loki paceļas augstāk, acis cieši sāk lūkoties vīrā. — Es viņu aizsūtīju ataicināt tevi. Man nebija ne prātā, ka šajā laikā tu būsi savā dzelžgabalu krautuvē.

Skarbi smaidīdams, Mikalojs pievelk mazu krēsliņu sievai pie pašām kājām un apsēžas.

—   Mīļā, es nesaku, ka tava istaba ir lillā, kaut arī tā ir tīra patiesība, — viņš saka, taču balsī neapmierinātība nav saklausāma. — Kas noticis, Elž- biet? Esmu nobažījies. Tu sūti mūsu meitiņu uz turieni, kur drīkst staigāt tikai kalpi.

Sieva skatās vīram acīs un satraucas arvien stiprāk. Melnganā kleita, baltā apkakle, apjukusi seja un melnie uzacu loki spilgti izceļas nobālu- šajā sejā, augstā piere paslēpusies zem beretes, zem dārgakmeņos zaigojošās beretes apmales…

—   Nedusmojies, dārgais! — Elžbieta ierunājas. — Lai nu kurš, bet es nudien netaisīšu savus bērnus par izsūtāmiem! Tu saproti, viņiem jāgūst atziņa, ka tie ir viņi, kuri visstiprāk satur kopā tēvu un māti… Visstiprāk… Viņiem tas jāsajūt…

—   Es saprotu. — Ar kalsno, balto roku Mikalojs noglauda melno bārdu. — Vislabāk bērni to sajutīs, ja viņi vienā gabalā skraidelēs no mātes pie tēva un 110 tēva pie mātes.

—   Es neatliekami vēlējos parunāties ar tevi…

—    Kas noticis? Vai tu slikti jūties?

—   Iespējams. Es nezinu, — Elžbieta nočukst, un viņas acīs iemirdzas asaras. Bet, kad viņa atkal sāk runāt, balss ieskanas možāk un apņēmīgāk.

— Es saprotu, tev ir tava darba turpinātāji dēli un tu par viņiem domā visvairāk. Lai tā būtu, tamdēļ es negrasos tev izteikt pārmetumus. — Negaidīti Elžbieta nomet no ceļgaliem seģeni un apsēžas uz pašas krēsla maliņas — viņa apsēžas tā, itin kā grasītos Mikaloja priekšā nokrist uz ceļiem un mesties viņam pie kājām. — Bet tev ir arī meitas, un arī par viņām tev nevajadzētu aizmirst.

Mikalojs atkal uzbudinās no sajūtas, ka tur, kolekcijas zālē, viņš ar melno lupatiņu gluži kā bija noslaucījis putekļus no Sofijas Agnes matiņiem. Skarbā balsī viņš bilst:

—   Gan dēli, gan meitas man ir vienlīdz no svara.

Tagad Elžbieta sāk runāt ātri jo ātri, aiz saviļņojuma aiztrūkstot elpai. Viņa bieži piesauc valdnieka māsu Onu, kura ienākot pie viņas vai ikkatru dienu. Sākumā Elžbieta domājusi, ka vecākā kunigmeita apskaužot pastarīti Katrīnu skaistuma dēļ, un domājusi, ka tikai viņa esot traucējusi viņai apprecēties. Bet pirms pāris dienām abas atnākušas pie Elžbietas. Abas — gan Ona, gan Katrīna. Viņas žēlojušās Elžbietai gluži kā tādai burvei vai zintniecei. Elžbieta jutusies pavisam nelāgi. Esot bijuši gari klusuma brīži, kad viņas visas trīs neesot bildušas ne vārda. Baigi, ja trīs sievietes klusē… Vīriešiem tas grūti esot izprotams… Elžbieta domājusi: kunigmeitas sūkstoties par dzīvi tikai skata pēc, uzsizdamas sev cenu. Bet vakar… Vakar Elžbietu esot apmeklējis kunigijas zobennesis Motiejs Pet- kēvičs. Par valdnieka māsu likteni viņš esot norūpējies vairāk nekā pašas kunigmeitas. Zobennesi graužot sirdsapziņa. Viņam esot meitas… Un par sieviešu likteni viņš domājot vairāk nekā Mikalojs…

Elžbieta ievelk elpu, nostājas vīra priekšā un nokar rokas.

—   Mikaloj, — viņa ierunājas atkal, — zobennesis lūdz nestāstīt tev, ka viņš esot bijis pie manis. Bet es zinu, ka tu neesi atriebīgs. Un es ticu, ka, uzdzirdis to, ko es tev izstāstīšu, tu padomāsi par mūsu meitiņām, nevis par zobennesi.

—   Mīļā, runā īsāk — par ko Petkēviča kungs tev žēlojās?

—   Mikaloj, tu labi zini, par ko zobennesis pēdējā laikā tapis. Rudenī viņš viesu zālē bija ievedis abas kunigaites… Viņas nolūkojuši cara sūtņi…

Viņi meklējuši caram līgavu… Tu labi zini, ar ko šīs precības beigušās: jums nepaveicās iemainīt Katrīnu pret Līvzemi, caram nebija izdevies iegūt pūrā šo pašu Līvzemi… Ak, ja līdz ar to viss būtu bijis galā! Diemžēl… Uz Viļņu jau braucot somu hercoga ziņneši… Drīz viņi būšot Viļņā… Un zobennesim atkal būšot jāved abas kunigaites viesu zālē… Un kunigaitēm būs jāiet… Un atkal viņas nopētīs svešzemju sūtņi… Salīdzinās sejas, staltumu, augumu… Rēķinās viņām vecumu… Mikaloj, vai tu saproti, par ko es runāju?

Mikalojs pieceļas no krēsliņa, nokārtu galvu lēniem soļiem iet pie loga, kas šaurā spraugā iegaismojas starp mēļajiem aizkariem. Pa logu var redzēt pavasarīgo, vietvietām jau sazaļojušo dārza zemi, kailās ābeles un kailos krūmus gar celiņu malām. Ābeļu un krūmu vidū slejas slaida, līdz pašai zemei zarota vientuļa egle. Tās galotnē piemeties putns. Putni bieži notupstas šīs egles galotnē. Egle ir garāka pa ābelēm. Putns dzied… Pavasaris. Dziesma sasilda sirdi… Putns ir melns… Radvils pasmīn: līdzīgs man — Radvils Melnais, Melnais Mežastrazds… Tas dzied ar dzeltenu knābi — priecīgi nostrinkšķ, nostrinkšķ un — bēdīgi nostiepj…

Mikalojs pagriežas pret sievu ar mīļa prieka apstarotu seju.

—   Vai tu dzirdi? Vai dzirdi, kas notiek dārzā?

Sieva iesaucas:

—   Man tik grūti bija izteikt tev to, ko esmu izteikusi, Mikaloj!…

—   Dārgā, es tevi lieliski saprotu! Un itin nemaz nesaprotu kunigaites! — Mikalojs iesaucas pavisam negaidītā vieglprātībā. — Ko viņas grib? Vai tad tik slikti kļūt par somu hercoga pirmo sievu? Vai patiesi labāk būt par cara sesto sievu?

Elžbieta nošausminās.

—   Kurš? Mikaloj, kurš vēl nāks viņas nopētīt? Vai turku sultāns? Vai Krimas hans? Vai Transilvānijas hercogs?

—   Mīļā, ko zobennesis no tevis gribēja? Vai garantijas, ka šoreiz precības notiks?

—   Kunig, mans mīļais vīrs! — Elžbietas seja nobāl vēl stiprāk, pierē uzrodas tumša, stateniska rieva. — Es audzinu tavas meitas, nevis sazin kāda cita. Kas būs, kad viņas paaugsies? Kā tu ar viņām izrīkosies? Vai iesēdināsi savā dzelžgabalu krautuvē, un visi, kuri ies skatīties uz dzelžiem, bolīs acis uz manām meitām?

—   Arī manām…

—   Mikaloj! Man mati slejas stāvus, tiklīdz iedomājos, ka manas meitas izvēlēsies nevis līgavaiņi, bet gan viņu ziņneši… Izvēlēsies kā apavus… kā čības… kā gultas pārklāju…

Stāva, tumša rieva augstajā, nobālušajā pierē. Rieva padara pieri vēl augstāku. Berete noslēpj matus, Piere pazūd zem beretes, tāpēc šķiet, ka arī zem beretes matu nav, ka Elžbieta ir — plikpaure… Ar vienu roku Mi- kalojs stingri saņem Elžbietas rokas. Viņš skatās viņai acīs. Un jautā:

—   Mīļā, kāpēc šīs vecmeitas un šis uzcītīgais valdnieka sulainis sūdzas un žēlojas tev? Par ko viņas… pa ko viņš tevi uzskata? Pie kā vainīga esi tu, ja skaistās kunigaites nevar un nevar tikt pie vīra?

Elžbieta izrauj abas rokas no vīra pirkstiem un atmuguriski pakāpjas atpakaļ.

—    Es — nē, ne pie kā es neesmu vainīga. Vainīgs esi tu!

—    Es?

—   Tu! Tu visu laiku kā tāds sargeņģelis grozies valdniekam apkārt! Tu viņam norādi, uz kurieni jāiet un kas jādara! Tu viņu raidi uzbrukumā Līvzemei! Tu izvēlies vīrus viņa meitām! Tu čuksti viņam ausī, kuram jādāvina muižas un kurš jāapglabā dzīvs, — jā, tā ir taisnība, tu esi apglabājis Tvirbutu dzīvu!…

—   Mīļā, tu ej pāri pieklājības robežām!…

—   Tevi ataicināja uz šejieni meita! Uzklausi viņas māti!… Tvirbutam tu neļāvi atgriezties pie viņa bērniem. Tu neesi domājis par viņa bērniem! Tu neesi domājis un nekad nedomāsi par saviem bērniem!… Dēliem tu ieliksi rokā zobenu, bet meitas sasēdināsi savā dzelžgabalu krautuvē, un desmitiem sanīkušu svešzemnieku atlasīs viņas kā šīs bruņas ar dobo vidu!…

Iestājas klusums. Ilgs klusums.

—        Tu patiešām slikti jūties! — Mikalojs mierīgā balsī bilst. — No visiem cilvēkiem, kurus nupat minēji, pagaidām vienīgi Tvirbuts nokļuvis nelaimē. Vai tev ir kāds priekšlikums, ko lai valdnieks ar viņu dara?

—   Man ir priekšlikums par tevi!

—    Uzklausi mani! — Mikalojs pieiet sievai tuvāk. — Kāpēc jācieš Tvir- butam? Kāpēc jācieš tūkstošiem mūsu vīru, kuri pašlaik nāk kopā pie Sēlpils? Kāpēc jācieš šīm viņu ģimenēm, kuras palikušas bez apgādnieka? Viņi cieš — tad kāpēc nebūtu jācieš ari mums? Mīļā sieva!… Mums jāzina, kā vārdā lietavieši upurē dzīvību… Visiem, visiem Lietavas ļaudīm mums jāpierāda, ka mēs to zinām… Un to mēs varam pierādīt, ja arī paši nepaliekam malā, ja arī mēs upurējam savu dzīvību…

—   O! — Žēls un bezcerīgs smaids izvaiksta Klžbietas seju. — Tu vienmēr proti aizstāvēties… Vienmēr!… Nedusmojies uz mani, ilgi dzīvot man vairs nav atlicis… Tu viens izlemsi, kā meitām kārtot dzīvi. Šodien es vēlos vienīgi tik, lai tu dzirdi to, kādu nākotni saviem bērniem es nenovēlu.

—    Paldies! — Mikalojs klusām bilst, pieliec un atkal paceļ galvu.

—   Tagad tu manus vārdus nesadzirdēsi, to es zinu. — Elžbieta ieskatās viņam tieši acīs. — Bet man ir cerība… Varbūt… Pēc manas nāves varbūt tev mani vārdi iedursies sirdī…

Mikalojs paliecas uz priekšu un sastingst. Melnais strazds dārzā dzied joprojām. Priecīgi nostrinkšķ, nostrinkšķ un — bēdīgi nostiepj… Ar dzeltenu knābi… Nevainojama dziesma… Nevainojams knābis…

Saviebtām lūpām Mikalojs iečukstas:

—    Mīļā, es darīšu visu, lai varētu nomirt pirms tevis!

Viņš apņēmīgi iet uz durvīm. Aiz sevis vērdams tās ciet, viņš vēl ierauga, ka sieva atslīgst krēslā, ceļ plaukstas pie sejas un viņam nopakaļ kliedz:

—   Tu nenomirsi! Nekad tu nenomirsi… Tu esi nemirstīgs!… Nemirstīgs…

Egles galotnē strazds priecīgs nostrinkšķina, nostrinkšķina un — bēdīgi nostiepj… Katru mīļu dienu cilvēks aizvien kaut ko ņem vērā… Noglabā sirdī un iekaļ atmiņā…

*

Valdnieks Pasvalē, sarunās ar Firstenbergu, par Tvirbuta nogalināšanu bija pateicis kādus piecpadsmit, divdesmit vārdus, vairāk ne. Un tā nu Tvirbuts jau piecus gadus nevar atrast sev vietu zemes virsū. Cilvēks nevar atrast sev pasaulē vietu. Valdnieku sarunas — cik tādu pasaulē notiek? Cik?

Valdnieki risina sarunas katru gadu, katru mēnesi un katru dienu. Viņi pasaka tūkstošiem, desmitiem tūkstošus vārdu. Vieniem cilvēkiem tie uzlabo dzīvi, citiem — samaitā. Daudz cilvēku viņi izglābj, daudzus — aizdzen bojā… Ja gribi tikt pie skaidrības, cik maksā valdnieku labie darbi un upuri, jādomā vienīgi par pēdējiem — par bojā aizdzītajiem… Vienīgi izpostītā, bojā aizdzītā cilvēka dzīve ir upuris…

Mikalojs pieceļas no galda, lēniem soļiem pieiet pie loga un paver aizkaru. Laukā apmācies, smidzina lietus. Pagalma zāle un koku lapas ir slapjas. Uz celiņiem spīd peļķes. Tūlīt sāks krēslot…

Senos laikos katrs valdnieka upuris, pat upurētā vienkāršā cilvēka dzīvība kļuvusi par Dieva atklāsmi un izbeiguši zemē jukas vai vismaz atrisinājusi domstarpības un ķildas. Ar viena cilvēka upuri izbeidzies kaut kas tāds, kas nomocījis un izvārdzinājis daudzus cilvēkus. Upurim piemitusi svarīga jēga. Tas bijis punkts, beigas un uzvaras simbols visai cilvēku paaudzei, retu reizi — vairākām paaudzēm. Tāpēc visi izpratuši upuri. Tas ticis visu cienīts un godāts. Ak vai, šie labie laiki pagājuši un beigušies. Tagad upuris neizbeidz ne visniecīgākās jukas. Upuris vairs nesniedz cilvēkiem viņu agrāko sirdsmieru un mieru, neiedibina kārtību. Upura svars tagad zaudējis vērtību. Mērķis, ko agrāk varēja sasniegt ar vienu upuri, tagad nav sasniedzams ne ar simt, ne tūkstoš upuriem. Upuris, kas nav iedibinājis kārtību un nav sasniedzis mērķi, sauc palīgā jaunus upurus — valdniekiem sirdsapziņa vairs nespēj izturēt sirdsēdas. Valdnieki krīt izmisumā un ķeras pie galējiem risinājumiem. Vieni, nerēķinādamies ne ar ko, sāk apkaut savus pavalstniekus, citi, no upuriem vairīdamies, sāk piekāpties cilvēkiem, kas upurus nevēlas. Nevēlēšanās upurēties… Vai šobrīd var nosodīt cilvēkus, kuri nevēlas upurēties?

Cilvēku, kas upurējies, vairs neapņem slava. Cilvēks, kas upurējas, zina, ka viņa upuris neko nemainīs šajā raibajā pasaulē. Viņš vairs nevēlas upurēties. Un valdnieks spiests piekāpties viņa priekšā, lai no viņa varētu izspiest kaut ko vairāk, nekā parasts.

Tā bija noticis aizpērnajā seimā, kurā parakstīja aktu par Līvzemes pievienošanu Lietavai. Lietavas lielkunigs bija zvērējis aizstāvēt Līvzemi pret dāņiem, krieviem un zviedriem. Līvzemes aizstāvēšanai nepieciešami līdzekļi. Vajadzēja nolīgt un upurēt lielu karaspēku. Bet divus gadus pirms seima valsts kasē nebija ienākuši nodokļi sudraba naudā. Vienu gadu zemi noplicinājis sausums, otru — gāzis lietus. Sējumi izdeguši, sējumi apslīkuši. Turpretim aizpērnais gads jau bijis auglīgs, un Sigismunds Augusts seimā bajāriem pavēstīja, ka ņemšot nost divas neievāktās nodevas sudrabā. Valdnieka lēmumam bajāri turējās pretim. Sigismunds Augusts piekāpās: no neievāktās nodevas sudrabā lai tiekot atlīdzināta tikai puse. Sajutuši, ka valdnieks viņiem piekāpjas, bajāri sāka kļūt iedomīgi. Viņi paziņoja, ka savākšoti pusi no iepriekš nesavāktās nodevas sudrabā vienīgi tādā gadījumā, ja valdnieks viņiem atļaušot izvest uz citām zemēm kokus, graudus un lopus bez muitas nodokļa. Sigismunds Augusts piekāpās bajāriem vēlreiz. Zemē sāka valdīt muļķība. Koki, labība, lopi un citi labumi, kuri sagādāti lietaviešu novados, tika izvesti uz citām zemēm bez ierobežojumiem, bez muitas nodokļa — bez jebkāda labuma Lietavas valstij. Un tā nu šopavasar valdniekam vairs nav ar ko uzturēt algotņu karaspēku. Nelaimes spiests, viņš izsludinājis visu Lietavas bajāru iesaukšanu karadienestā. Negribēdami upurēt līdzekļus, labību un lopus, bajāri tagad bija spiesti upurēt dzīvību kara laukā…

No itin visa!… Pašlaik cilvēka pienākums atteikties no itin visa: mantas un mierīgas dzīves, mājām un mīlestības. Tikai no dzimtās zemes, vienīgi no dzimtās zemes cilvēks nedrīkst atteikties! Atteicies no dzimtenes un iznīdējis savu valsti, viņš iznīks arī pats. Bajāri to sapratuši!… Viņi tagad soļo un jāj pa visiem Lietavas ceļiem un celiņiem, nāk kopā pie Sēlpils, galvu nokāruši, vezdami līdzi pārtikas pajūgus gan vasarai, gan rudenim, gan ziemai!… Viņi sapratuši… Šie vārdi šermuļiem noskrien Mikalojam pa muguru: kad, pēc kādiem zaudējumiem un par kādu cenu viņi to sapratuši?…

Balta, dubļiem aptašķīta kariete pa vārtiem ieripo pagalmā. Kučieris sēž uz bukas zem jumtiņa sarāvies un nekustīgs, bet zirgi velk karieti rikšiem. Ārsta Finka zirgi skrien rikšiem bez mudināšanas. Ārsta Finka ieradums visur steigties kļuvis arī par viņa zirgu ieradumu. Pa ārējām kāpnēm kalpotājs un Elžbietas istabmeita kāpj zemē un steidzas pie karietes durtiņām, jo zirgi jau apstājušies. Krēslo. Smidzina lietus. Istabmeita tur rokā braģīti. No karietes kāpj ārā apaļīgs cienīga izskata vīrs, no galvas līdz kājām ģērbies melnā, — ārsts Finks.

Ar spēju rokas kustību Mikalojs aizrauj ciet aizkaru un no loga dodas prom istabas dziļumā. TvirbutsL. Sieva pārmet Mikalojam, ka viņš esot necilvēcīgs pret Tvirbutu un viņa bērniem. Cik viss ir vienkārši!… Cilvēk!… Ja tavs dēls kritis sazin kur pie Cēsīm vai Pērnavas, ej un spļauj Radvilam acīs! Nolādi viņu! Ei, jūs, simti un tūkstoši bezvainīgu ļautiņu, kuri pēdējos gados esat zaudējuši veselību, pajumti un bagātību, — ejiet un spļaujiet Radvilam, acīs, nolādiet viņu! Viņš, vienīgi viņš, Radvils, vainojams, ka jūs visi esat tik nelaimīgi!… Radvils piesavinājies jūsu mantas, apmeties uz dzīvi jūsu mājās, pašlabumu meklēdams, viņš izprecinājis svešzemniekiem jūsu meitas! Radvils viens, galīgi viens pats grib dzīvot Lietavā un zelt un plaukt — bet jūs visi citi ejiet un lieciet galviņu zem ienaidnieku zobena!…

No guļamistabas, kuras tumsā iztēle tik stipri bija satrakojusies, Mikalojs ieiet lielā, blāvi apgaismotā istabā, kura viņam šeit, Luķišķēs, aizstājusi pieņemšanas zāli. Pie lielajām durvīm, nupat tikai pār slieksni pārkāpis, stāv ārsts Finks. Viņš jau stāv bez platmales, ģērbtelpā novilcis apmetni, bet arī tagad viņa drēbes ir melnas no galvas līdz kājām, vienīgi krekla apkakle un platās aproces ar šķēlumiem spīd žilbinoši baltas. Ātrā solī Mikalojs pieiet pie ārsta, un tas paklanīdamies saka:

—   Godātais kunig, lai iegriežos, kādā namā iegriezdamies, vispirmāk es apmeklēju slimniekus. Taču jūsu kalps neatlaidīgi lūdza, lai šoreiz iepriekš satiekoties ar veselo namatēvu.

Drūmā balsī Mikalojs bilst:

—   Jā, dakter, es vēlos pasacīt jums pāris vārdu!

—   Godātais kunig, padomi man ļoti retās reizēs palīdz ārstēt…

Atkal paklanīdamies, ārsts Finks iecietīgi pasmaida.

—   Es gribu pastāstīt par sevi…

—   Vai jūs sirgstat? Vai jūs par kaut ko sūdzaties?

Mikalojs pieiet ārstam cieši klāt un ierunājas klusā, vēl drūvākā balsī:

—   Dakter, es vēlos, lai jūs, iedams pie kundzes kunigienes, zinātu: es viņu mīlēju jaunībā, mīlu tagad un mīlēšu, kamēr nomiršu, lai viņas slimība būtu, cik smaga vien būdama!

Mikalojs apklust un skatās uz ārstu plati ieplestām, riebumu iedvesošām acīm. No izbrīna ārsts saslejas un pamet atpakaļ sirmo galvu. Viņš paver lūpas, lai kaut ko teiktu, bet nepasaka neko. Kas ārstam lēcies? Kāpēc viņu tik stipri pārsteiguši Mikaloja atklātie vārdi? Kāpēc tie nobiedējuši viņu — citādi vienmēr nevērīgo cilvēku, kura mieru nav iespējams iedragāt?

Vēl aizvien viņi abi skatās viens uz otru. Un tad Mikalojs, sajutis, ka trakās dusmas, kuras pirms brītiņa tik negaidīti bija uzliesmojušas krūtīs, var izlauzties vārdos un nonākt pretrunā ar nupat sacītajiem, palocīdams galvu, paklanās dakterim, apgriežas riņķī un dodas pie mazajām durvīm. Viņš iet arvien ātrāk un ātrāk, arvien stiprāk baiļodamies, ka ārsts viņam uzsauks, viņu aizkavēs un sāks runāt velns zina ko.

Mikalojs ieiet guļamistabā, aizver aiz sevis durvis un, atspiedies pret tām ar muguru, paliek stāvam tumsā. Viņš jūt, ka sirdī noplok trakās dusmas un tajā atgriežas apmierinātība. Sarunās ar valdnieku, sarunās ar svešzemniekiem un savas zemes bajāriem Mikalojam bieži, pat ļoti bieži grūti pateikt lai arī pāris, tomēr ārkārtīgi svarīgu vārdu. Galvenos vārdus kanclers bieži izsaka cilvēkiem, kurus nekas, itin nekas nesaista ar tiem, kuriem šie galvenie vārdi domāti. Tostarp vārdi ilgi turpina ceļu no mutes mutē. Ceļodami tie noskaņo, saviļņo un apgaismo daudzus cilvēkus — rada vispārības uzskatu par kancleru un to jautājumu, par kuru kanclers kādam izteicis pašus svarīgākos vārdus. Vai arī par mīlestību uz sievu Mikalojs bija pateicis ārstam Finkam tikai tāpēc, lai citi cilvēki varētu izveidot labvēlīgu uzskatu par viņu abu ģimeni?

Nē, nē!…

Neko neredzēdams, Mikalojs iet pie galda, grābājas pa to tumsā un aizdedzina sveci. Viņš atsēžas krēslā. Nemirkstinošām acīm skatīdamies uz sveces liesmiņu, kas iedegas spožāk, Mikalojs tik tikko manāmi pasmaida. Kamdēļ vajadzīgs vispārības uzskats par to, ka viņš mīl sievu, savu slimīgo sievu? Kāpēc, kādā nolūkā viņam vajadzīgs vispārīgs uzskats par katru viņa darbu, par katru viņa pārdzīvojumu un par katru viņa izteikto vārdiņu?

Mikalojs ar elkoņiem atbalstās uz galda un saņem plaukstās vaigus — maigums, viņam vajadzīgs maigums, viņš noilgojies pēc maiguma, līdzjūtības un mierinājuma…

Tvirbuts. Vai gan Tvirbuts ir tas cilvēks, kam Mikalojs izmaitājis dzīvi?

Dvarčūni, augstprātīgie katoļi, bija uzstādījuši meitai Ievai un viņas līgavainim Tvirbutam noteikumu: jūs abi kļūsiet par sievu un vīru tikai tad, ja laulāsieties katoļu baznīcā. Uzpūtīgie pusplikie bajāreļi nebija gribējuši, lai Tvirbuts kļūst par viņu znotu. Tvirbuts bija ķeceris, un Dvarčūni nešaubījās, ka viņš katoļu baznīcā nelaulāsies. Dvarčūnu noteikums Tvirbutam bija smags. Ķecera Tvirbuta sliktā slava plaši izskanējusi un cilvēku atmiņā iesēdusies. Daudzi cildinājuši Tvirbuta tēvu, kas bīskapa Alšēnišķa acu priekšā atteicies no ķecera dēla, un nicinājuši Kulvieša māti, kura pat spīdzināma to nebija darījusi. Daudzi cilvēki cildinājuši mazdūšīgo tēvu un nicinājuši krietno stipras gribas māti…

Sameklēt Viļņā baznīcu, kuras mācītājs varētu salaulāt ķeceri ar katolieti, nebija izdevies pat ietekmīgajam Hornastajam, Tvirbuta aizgādnim. Brāļi Ķiškas un citi Tvirbuta draugi apbraukāja baznīcas Kaunas, Ukmerģes un Garodņas apriņķī. Tomēr tādu mācītāju, kas nebūtu dzirdējis par Tvirbuta tēva slavu un Tvirbuta dēla pagrimumu, viņi neatrada. Žemaitijā šādu mācītāju Tvirbuts nemaz nemeklēja — nebija dūšas: žemaiši divkosīgu žemaiti nevar ciest stiprāk par ķeceri, par nāvīgāko ienaidnieku.

Zaudējis cerības ar godu apprecināt aizbilstamo, Hornastajs ķērās pie viltības. Viņš griezās pie Mikaloja: kunig, jūsu gaišība maršal, jūsu baznīca ir augsta, tās torņi mirdz pa gabalu — uz Dvarčūniem tie patiešām varētu atstāt ārkārtīgu iespaidu. Hornastaja nodoms Mikaloju mulsināja un biedēja. Baznīcai, kuru Mikalojs cēla Viļņā, vēl nebija iekārtota iekšpuse — tajā vēl nebija altāra. Un pats svarīgākais — baznīcu viņš cēla ar nodomu izplatīt Kalvina ticību. Mikalojs vispirms nevarēja izsludināt, ka ceļ baznīcu katoļiem, bet pēc tam savus vārdus atsaukt… Tomēr I lornas- tajs neatkāpās no Mikaloja: kunig! — Lietavā ķeceru baznīcu nav; ja baznīca stāv, tātad tā ir katoļu baznīca!… Hornastajs apzvērēja, ka laulību ceremoniju sarīkošot pilnīgā slepenībā — tādā stundā un tā, ka pat laulību aculiecinieki nevarēšot parādīt, kurā Viļņas baznīcā laulāšana notikusi: liecinieki taēu būšot no vistālākajām Lietavas nomalēm!…

Radvils nevarēja nepalīdzēt Hornastajam. Pēc Hlebāviča nāves Hornastajs pagaidām pildīja Viļņas vaivada pienākumus — tos pienākumus, kurus Mikalojs drīz cerēja pārņemt no viņa. O! Mikalojs zināja, ko nozīmē Hornastaja sacīts vārds valdniekam, — ja valsts mantzinis būtu izteicies pret viņa iecelšanu par Viļņas vaivadu, Mikalojs līdz šai dienai vēl nebūtu šajā amatā…

Nedēļu pirms Tvirbuta laulību ceremonijas Mikalojs aizbrauca no Viļņas uz Biržiem — uz savu dzimto pusi. Pēc atgriešanās Viļņā viņš vispirms iegriezās jaunceļamajā baznīcā. Uz sastatnēm vaiga sviedros rāvās krāsotāji, zem velvēm knibinājās tēlnieki… Hornastajs vārdu turēja — par Tvirbutu laulībām nepabeigtajā un neiesvētītajā baznīcā nekad nav dzirdēts ne suni ierejamies…

Nevis Hornastaja un nevis Tvirbuta labuma dēļ Mikalojs toreiz bija ielaidis savā baznīcā noslēpumainos kāziniekus, savu godu viņš bija pakļāvis tik bīstamam riskam kā nekad agrāk. Tikai savas nākotnes vārdā viņš bija rīkojies šādi. Bet vai tagad Elžbicta drīkst teikt, ka viņš izrīkojies ar Tvirbutu un izrīkojies necilvēciski? Vai tad viņš, Radvils, tas pats cilvēks, kas, riskēdams ar goda un cieņas zaudēšanu uz mūžīgiem laikiem, bija palīdzējis Tvirbutam apprecēt mīļoto sievieti, nākamo viņa bērnu māti, tagad par viņu labumu vairs nedomā un nolemj šos dzīvei trūkumā un nabadzībā? Pārvarējis pašcieņas jūtas, Mikalojs uz Tvirbuta tēva — sazin kāda bajārela, gļēva cilvēciņa — bērēm bija aizgājis… Kāpēc viņš bija aizgājis?

Ar kādu nolūku viņš bija aizgājis? Vai tikai tāpēc tas noticis, lai Tvirbu- tam varētu izgādāt dienestu un viņa bērniem garantētu uzturēšanu?

ElžbietaL. Nu, protams, Elžbieta ari tagad būtu teikusi: uz Tvirbuta tēva bērēm, kunig, tu vis negāji aiz cēlsirdlbas! Par Viļņas vaivadu tev palīdzējis tapt Hornastajs — ar kaut ko taču tev viņam bija jāpateicas… vai kauna nemaz nav lielīties ar cēlsirdību, kunig!…

Nost ar atmiņām! Nost!

Tvirbuta nelaimē var vainot daudzus cilvēkus, taču patiesībā nav vainīgs neviens.

Tvirbuta ķecerība… Hornastaja aizgādnība… Radvila palīdzība… Valsts rūpes… Tvirbuts! Šis vīrs atzīst protestantu ticību, runā gan latīniski, gan vāciski — pēc piecdesmit ceturtā gada Valmieras landtāga, kas izsludinājis ticības brīvību visiem luterāņiem Līvzemē, atbilstošāku sūtni uz šo zemi Viļņā nebūtu varējuši atrast… Galu galā nākusi talkā arī šāda tāda nejaušība: vācu bruņinieki šāvuši nevis uz Volodkeviču, nevis uz Garā- burdu un nevis uz kādu citu valsts sūtni, bet uz Tvirbutu. Desmitiem visvisādu apstākļu, iemeslu un iemesliņu samudžinājušies vienā mezglā un pārvērtušies par vienu, prātam neaptveramu iemeslu, kas sagriezis Tvirbuta dzīvi negaidītā, nevienam ne sapņos neredzētā virzienā…

Mikalojs Radvils un — necilvēcisks pret Tvirbutu?

Neretas baznīcas pagrabā mūks ievainotajam Tvirbutam, kas gulēja murgos, varēja ieliet indi — lielkuniga pilī par to jau bija vienojušies. Radvils — valsts kanclers, Viļņas vaivads — stingri pretojās šim nodomam. Divus gadus Radvils acīgi sekoja Tvirbuta ceļiem. Pēc kanclera norunas ar Rīgas virsbīskapu Tvirbuts tika nometināts Turaidas fogta pilī, bet vēlāk pārsūtīts uz drošo Sāmsalu, kura atrodas tālāk no notikumiem Līvzemē. Vai Mikalojs bija domājis, ka Tvirbuts no Sāmsalas vairs neatgriezīsies Lietavā? Pēc Dieva gribas vācu bruņinieki šāvuši tieši uz Tvirbutu, pēc Dieva gribas viņš palicis dzīvs — vai mēs to gribam vai negribam, Tvirbuts dzīvos tik ilgi, cik ilgi dzīvot viņam no Dieva lemts. Tā Radvils domājis pats un tā teicis citiem. Radvils nebija šaubījies: Tvirbuts nodzīvos Sāmsalā desmit, piecpadsmit gadu, sagaidīs, kamēr Lietavā un Līvzemē mainīsies politiskie apstākļi, un mierīgs varēs atgriezties mājās. Tvirbuts nav gribējis gaidīt. Vairākas reizes viņš bēdzis no Kuresāres cietokšņa. Bīskaps Jānis bija spiests atņemt viņam brīvību un ieslodzīt pagrabos. Pie varas darbiem ķērušies tikai tad, kad Tvirbuts bija aizmirsis par Lietavas interesēm un sācis domāt vienīgi par sevi. Diemžēl pat tagad Tvirbuts to nesaprot un ieņēmis galvā, ka Lietavas varenie nodara viņam pārestību. Magnus atlaists brīvībā, viņš, ne ar ko nerēķinādamies, lauzies uz mājām, nemaz nepadomādams, ka līdz ar to viņš nodod savu tēviju… Bet pasaulē valda kārtība, paša Dieva nolikta kārtība: bērns saņem no vecākiem itin visu, bet tad, kad viņš pieaudzis, šis un tas viņam jāatdod tiem atpakaļ — valsts un cilvēka saites ir ļoti līdzīgas. O! Elžbieta, daudzas mātes labi zina, ka tēvam jādzīvo kopā ar bērniem, jāgādā par viņiem un jāaudzina viņi. Tikai retā māte saprot, ka tieši tēva pienākums darīt visu, lai viņu bērniem būtu dzimtene — stipra valsts, kurā bērni varētu augt.

Krievu cars Jānis Briesmīgais cenšas pārliecināt kaimiņvalstu valdniekus: Līvzeme ir mana dzimtene. Cars varot parādīt senus dokumentus, pēc kuriem Līvzeme esot piederējusi viņa tēvam Vasilijam. Senie dokumenti apliecinot, ka Līvzeme jau viņa vecvectēvam Vasilijam Vasilija dēlam esot piederējusi. Secinājums: Sigismunds Augusts nosaucot Līvzemi par sev piederošu nelikumīgi. Lietavieši Līvzemē nekad neesot dzīvojuši. Līvze- mes pakļautību Lietavai ne ar ko nevarot pierādīt. Sigismunds Augusts cenšoties pārliecināt, itin kā viņa senčiem Līvzemi esot atdevis Austrijas erchercogs. Bet kāds sakars Līvzemei bijis un ir ar Austriju? Sigismunds Augusts mēģinot pierādīt: līvzemieši, lietavieši un poļi piederot pie vienas ticības, tamdēļ — no viena celma. Pierādījumam nav pamata, cars atcērt pretim. Paši latīņi uzskatot grieķu un latīņu ticību par vienu — kristīgo — ticību: to pierāda Florences koncila vēsture. Un ko esot vērts lietaviešu apgalvojums, ka līvzemieši paši lūguši viņu palīdzību aizstāvēties pret cara karapulkiem? Līvzemieši paši lauzuši vienošanos ar caru, cars viņus sodījis — redz, kad līvzemieši sākuši lūgties pēc lietaviešu palīdzības! Kādas lietaviešiem esot tiesības iejaukties cara un viņa vasaļu strīdos? Lietavieši piekrāpuši līvzemiešus. Kad reformātu kustība Līvzemē gājusi plašumā, kanclers Radvils tūdaļ sācis atzīt Kalvina mācību, celt kalvinistu dievnamus un pasludinājis sevi par līvzemiešu brāli, palīdzētāju un aizstāvi. Drīz jau lietaviešu valdnieks Līvzemes novadus bezkaunīgi sācis saukt par saviem. Visi lietaviešu pierādījumi, ka Līvzeme piederot viņiem, esot krāpnieciski.

Tā cars runā tagad. Klusībā, pats sev, Mikalojs atzīst: gan lietavieši, gan krievi, Līvzemes dēļ plēsdamies, daudzos gadījumos cits citam pūš miglu acīs — cits citu krāpj. Bet krāpj tikai vārdos. Un te nu ir: mājās un vispārības dzīvē atgriežas Tvirbuts, izplatās baumas par viņa augšāmcelšanos no miroņiem, un caram nāk ausīs, kas piecdesmit sestā gada ziedu mēnesī patiesībā noticis Neretas baznīcā… Notikums Neretā nav vairs viltus vārdi, tas jau ir blēdības fakts. Sīks un nenozīmīgs, tomēr fakts. Cars bez vilcināšanās to varētu uzpūst un izskandināt pa visu Eiropu, izsludināt, ne acu nepamirkšķinādams: mana politika Līvzemē ir tēvišķīga, lietaviešu — viltnieciska… Un tas varētu notikt tieši tajā laikā, kad Mikalojs Radvils risina sarunas ar imperatoru un cer saņemt no viņa atļauju Rīgas pilsētai atteikties no zvēresta viņam… Saņēmis pierādījumus par lietaviešu viltībām Līvzemē, imperators no Rīgas pilsētas zvēresta neatkāpsies — pat muļķim tas skaidrs. Lietavas cerības pārņemt savā valdījumā Rīgas ostu aizies vējā, un galvenais Līvzemes karagājiena mērķis paliks neaizsniegts… Cara karapūļi turpinās rīkot uzbrukumus Līvzemei un centīsies dabūt Rīgas ostu savās rokās… Saskaņā ar līgumu Lietava aizstāvēs Līvzemi pret krieviem… Polija palīgā Lietavai neies… Polijai pieder Gdaņskas osta, un tā nepavisam nevēlas, lai Lietava pakļautu Gdaņskai līdzvērtīgo Rīgas ostu… Lietava bez šādas ostas nekad nevarēs varenībā pielīdzināties Polijai… Lietavas nepārtrauktie kari ar caru novājinās Lietavas spēkus, novājinās tik tālu, ka Lietava būs spiesta piekāpties poļu magnātu spiedienam izveidot ar Poliju ūniju — tādu ūniju, kādu vēlēsies Polija… Lietavas valsts kļūs par Polijas vasali, tas nozīmē — aizies bojā… Un tad ne Tvirbutam, ne Tvirbuta bērniem dzimtenes vairs nebūs!… Cilvēciskums!… Elžbieta runā par cilvēciskumu!… Un kā būtu jārīkojas viscilvēciskāk: tā, lai Tvirbuta bērni aug bez tēva, vai tā, lai nevienam lietaviešu bērnam un bērnubērnam vairs nebūtu tēvijas?…

Nemierīga ir Mikaloja dzīve, tā paiet vienā kustībā: te seims, te sarunas vienā vietā un sarunas citā vietā — braucieni, braucieni… Mikalojs reti redz savus bērnus, viņam nav laika viņus audzināt, tā ir taisnība. Bet viņa bērni, kad būs pieauguši, lepni varēs teikt: mums ir tēvija, mēs dzīvojam varenā valstī, mēs nebaidāmies, ka mums uzbruks un mūs aplaupīs ienaidnieki, — par to mēs esam pateicīgi tēvam!… Kāpēc Elžbieta par to nekad nav padomājusi?

Ar ierastajiem trim piesitieniem pie guļamistabas durvīm pieklaudzina kalpotājs. Mikalojs strauji ceļas no galda, iet pie durvīm un atver tās.

—   Ārsts Finks! — kalps saka.

Mikalojs paiet viņam garām, šķērso gaitenīti un atkal nokļūst lielajā, blāvi apgaismotajā istabā. Ārsts Finks, ģērbies melnās drēbēs, stāv pie durvīm tajā pašā vietā, kur Mikalojs, iziedams no zāles, viņu bija pametis, — var domāt, ka visu šo stundu ārsts tāpat vien nostāvējis, pat pie slimnieces nav bijis. Arvien gausākiem soļiem Mikalojs tuvojas ārstam un apstājas, viņam klāt nepiegājis. Viņš jautājoši skatās ārsta brūnajās, gudrajās acīs. Finks pasmaida necerēti gaišu smaidu.

—   Kunig, es izklaušināju kundzi kunigieni! Viņas runas par nāvi neņemiet pie sirds. Viņas slimība ir smaga, ja izveidojas nelabvēlīgi apstākļi — bīstama. Taču sievietei, kurai vēl nav ne trīsdesmit, kurai sirds ir stipra, briesmas nedraud. Kunigiene dzīvos vēl ilgi, un es, protams, nepateicu viņai tos vārdus, kurus jūs lūdzāt pateikt viņai…

—   Vai es lūdzu?

Saausījies Mikalojs pieliec galvu uz vienu pusi. Pamazītiņām gaišais smaids pagaist no Finka sejas.

—   Kunig, pasakiet šos vārdus kundzei pats! —ārsts klusā balsī saka. — Mīļi vārdi sievietei, turklāt vēl sirgstošai…

Apņēmīgi, ar neslēptu rūgtumu Mikalojs viņu pārtrauc:

—    Dakter, mīlestībā savai sievai es atzīstos katru dienu!

Finka seja pēkšņi sadrūvējas, viņa brūnās acis kļūst dzedras.

—   Tas ir jauki! — Ārsts saslejas un atmet atpakaļ sirmo galvu. — Godātais kunig, ir pavasaris, gaiss kļūst siltāks! Lieciet kalpotājiem, lai virs gultām iekārto aizsargus pret odiem un mušām. Es to iesaku no visas sirds!

Ārsts Finks pagriežas, un viņa melnais stāvs tūdaļ nozūd aiz durvīm.

Elpu aizturējis, Mikalojs paliek istabā stāvam.

Pie slīpi salaistu dēlīšu sienas karājas karalienes Barboras portrets. Istaba ir liela, bet tajā tikai viens logs, un pustumsa, kurā rēgojas nelaiķes karalienes portrets, uzdveš dīvainu, kopā ar pavasara nemieru sajaukušos rāmumu. Kādreiz Mikalojs kopā ar brālēnu Sarkano bija pieprasījis, lai Sigismunds Augusts prec Sarkanā māsu. Barbora apprecējās un drīz nomira, un viņas vairs nav, un Mikaloju pastāvīgi nomāc vainas apziņa, itin kā viņš būtu ieguldījis lielas pūles, lai māsīca varētu pagaist no šīs pasaules. Un ko nozīmē ilgas pēc viņām dienām, kuras jau aiztraukušās? Vai Mikalojs, pēkšņi kļuvis par desmit gadiem jaunāks, būtu rīkojies citādi? Vai gan viņš būtu steidzinājis valdnieka un māsīcas kāzas? Vai tāpēc māsīcas dzīve būtu veidojusies citādi?

Istabā viņi sēž trijatā: valdnieks, Viļņas bīskaps un kanclers un Viļņas vaivads Radvils. Bīskaps Protasēvičs nekustīgi sēž platajā pītajā krēslā galda galā, viņš pat nav novilcis kažoku: smalki veidots zods, ūsas, īsi apcirpta bārdiņa, ērgļa deguns, viena acs iešķērsu, ar pārkritušu plakstienu… Bīskaps caur pieri noraugās valdniekā. Cik strauji Sigismunds Augusts noveco! Tagad valdniekam tikai četrdesmit viens. Bet viņam varētu dot vairāk par piecdesmit. Izskats viņam slimīgs un vārgulīgs — kazi, vai vēl viņš varētu izcelt pār galvu Vītauta laiku plato zobenu? Viņa šaurā, uz pusēm pāršķeltā bārda jau iesirmojusi. Skatiens vecišķi gudrs, bet nomākts… Lūpas cieši saknīpētas — sakniebumā var nojaust cenšanos būt pacietīgam, mazāk runāt un vairāk klausīties. Mazliet jaunāku valdnieku dara īsie, uz augšu sasukātie mati — spāniska, valdniekam pārspīlēti vieglprātīga mode.

Tātad: Radvils un Viļņas bīskaps sēž katrs savā galda galā, valdnieks — sānos. Viņš lēnām vērš skatienu no viena padomdevēja pie otra: nopēta seju un mēģina uzminēt neizteiktās domas. Viņš jau uzklausījis gan kanclera, gan bīskapa ieteikumus, kā būtu jārīkojas ar Tvirbutu. Abu ieteikumi atšķiras tikai sīkumos, būtība tā pati: Tvirbuts nedrīkst atgriezties Viļņā, Upītē un dzimtajā Rietavā, viņš nedrīkst atgriezties nevienā tādā vietā, kur viņu varētu pazīt kaut vai viens pats cilvēks; noteikti jāpalaiž baumas: uzradušies daudz ubagu, kuri uzdodas par Tvirbutu un ubagojas pie cilvēkiem; baumas apklusinās jau iesākušās valodas, ka Tvirbuts sveiks un vesels no nebūtības esot uzradies; jācenšas pārliecināt cilvēkus, ka par tvirbutiem nosaukušies ubagi un vieglas maizes tīkotāji, ienaidnieku uzsūtīti provokatori, kuru mērķis apķengāt un nomelnot Lietavas politiku Līvzemē; īsto Tvirbutu ieteikts katrā ziņā apmetināt Lietavas Lielkuni- gijā — tad viņš nevarēšot burkšķēt, ka aizdzīts trimdā un šķirts no tēvijas; ja Beļskā patiešām dzīvo sieviete, ar kuru Tvirbutu kādreiz saistījusi slepena mīlestība, ja tas ir taisnība, lai Tvirbuts apmetas uz dzīvi Beļskā ar paša izvēlētu svešu uzvārdu; ja Beļskā pēkšņi kāds necerēti Tvirbutu tomēr pazītu, augstmaņu dome viņu tūdaļ izsludinātu par vēl vienu — sazin kuro viltvārdi Tvirbutu; ja, Beļskā dzīvodams, Tvirbuts ievēros visus viņam uzstādītos noteikumus, kanclers Radvils viņam sameklēs darbu atbilstoši izglītībai — mācītam cilvēkam, lai kur viņš dzīvo, galvaspilsētā vai meža biezoknī, vienmēr iespējams sameklēt cildenu, valstij derīgu darbu.

Cilvēciskāku un vienlaikus valstij vismazāk bīstamu spriedumu Tvirbu- tam, liekas, izdomāt nevar. Kāpēc valdnieks tomēr klusē? Neviļus Mikaloja acis aizvien pievēršas māsīcas karalienes portretam, kas rēgojas pustumsā. Katru reizi, no gleznas novērsdamies, viņu pārņem nepatīkamas izjūtas: pār muguru pārskrien aukstuma adatiņas… Kāpēc valdnieks klusē? Varbūt viņš ir pārliecināts, ka Tvirbutam jāiznīkst? Varbūt viņš domā, ka visi citi ieteikumi, ko iesākt ar Tvirbutu, ir tikai rotaļāšanās… pagaidu rotaļas, un agri vai vēlu Tvirbutam tomēr vajadzēs iznīkt… Iznīkt!… Pats valdnieks šos vārdus neizrunās. O! Mikalojs Radvils lieliski pazīst valdnieku… Visu laiku viņam sirdī guļ ieslēpies zvērs. Tikai viņš šo zvēru prot paglaudīt un nomierināt. Viņš to prot nomierināt tiktāl, līdz zvērs pamostas kādās citās krūtīs, līdz zvērs ierēcas pacietību zaudējuša cita cilvēka balsī… Daudz reižu Mikalojs pats ierēcies pirmais…

O, nē, šoreiz tā nenotiks! Mikalojs pats sev zvēr pie Barboras piemiņas — šoreiz nenotiks!

Pirms desmit gadiem Mikalojs nelabprāt bija ielaidis Tvirbutu savā sirdī. Viņš lādēja sevi, ka piekāpies Hornastajam un itin kā apņēmies par Tvirbutu gādāt. Turpretim tagad, kad Hornastajs vairs nav dzīvs, kad Tvir- buts palicis pavisam bez aizbildnības, Radvils ir vienīgais cilvēks, uz kuru Tvirbuts — gudrais, stiprais un drosmīgais vīrs, kas Lietavas labā upurējis piecus mūža gadus, — var atbalstīties, Mikalojam jāpalīdz Tvirbutam, tas ir viņa pienākums…

Pirms nāves Hornastajs bija paaicinājis Radvilu un viņam pateicis — esmu uzrakstījis divus testamentus: vienā sadalīju mantu starp bērniem un tuviniekiem, otrā — uzrakstīju visu patiesību par intrigu, kurā iejaukts Tvirbuts, mans aizbilstamais; ja Tvirbuts vēl dzīvs, ja viņš atgrieztos sveiks un vesels un ja jūs… ja jums atkal liktos izdevīgāk neņemt vērā, ka Dievs arī Tvirbutam piešķīris vienu dzīvi, iegaumējiet, kungi, ka ir mans testaments; es jūs nebiedēju, dārgais Mikaloj, — vismaz nomirt es vēlos, domādams par taisnīgumu… pienāks laiks, un arī jūs sajutīsiet šādu vēlēšanos, par to es nešaubos…

Hornastajs nebija lūdzis, lai Radvils pēc viņa nāves uzņemtos aizgādnību par Tvirbutu, ja viņš vēl dzīvs. Radvils pats Hornastajam bija apsolījis: ja Tvirbuts atgriezīsies, es viņam došu darbu, kas atbilst viņa izglītībai. Pēc būtības viņš bija apsolījis gādāt par Tvirbutu. Vai Mikalojs bija solījis no tīras sirds? Vai arī Hornastaja slepenais testaments viņu spiedis uzņemties solījumu? Pašam sev samelot grūti. Bijušā valsts mantziņa testaments Mikaloju biedēja. Tomēr sirds dziļumos viņš priecājās, kā bērns priecājās, ka Hornastajs šādu testamentu uzrakstījis, ka šāds testaments pastāv — tāpēc arī šobrīd zināšana, ka šāds testaments pastāv, Mikalojam piešķir spēkus un pacietību izturēt un neierēkties zvēra balsī: Tvirbutam jāiznīkst!…

Šādus vārdus neizteiks valdnieks un neizteiks Radvils — tātad pie galda paliek viens cilvēks, kas var ierēkties zvēra balsī. Bīskaps. Tagad gan valdnieks, gan kanclers nolūkojas viņā. Mikalojam šķiet, ka viņš jau izdzirdējis bīskapa niknos vārdus, un domās viņam atcērt: nē, bīskap! nē, bīskapi… Tvirbuts bija mans sūtnis, es par viņu arī parūpēšos.

Bīskaps Protasēvičs krēslā nemierīgi sarozās un sakārto kažoku, kas slīd nost no pleciem. Pēkšņi acis viņam iespīdas žēlā spožumā. Kad paveras lūpas, seja viņam acīm redzami izstiepjas.

—   Dieva griba Tvirbutu sargā, mēs veltīgi kavējam laiku!

Valdnieks un Radvils pārakmeņojas. Bīskaps iesēžas krēslā taisns, gari

izpūš elpu, lēnām ceļ abas rokas uz augšu, brītiņu tur tās paceltas, pēc tam tāpat lēnām noliek tās uz galda un saka:

—    Es esmu bīskaps. Es redzēju Hornastaju un pēdējais ar viņu runājos. Man jums tagad jāpaziņo, šodien jau ir mans pienākums paziņot. — Bīskaps apklust un izbiedētām acīm skatās uz valdnieku. — Tvirbutu aizsargā Hornastaja testaments!

Gluži apstulbis, Mikalojs pamet skatienu uz valdnieku. Sigismunds Augusts sēž nepakustēdamies. Bet viņa sejā neparādās ne pārsteigums, ne ziņkāre par bīskapa izteiktajiem vārdiem. Sasprindzinājums atslābst, Mikalojam krūtīs ieplūst svētlaimīga atvieglotības sajūta. Hornastajs par savu testamentu pastāstījis ne tikai Radvilam vienam — savu gribu viņš nostiprinājis ar Dieva svēto gribu!…

Bīskaps Protasēvičs uzmanīgi vēro te valdnieku, te kancleru. Nojautis, ka Hornastaja testaments ne vienam, ne otram nav jaunums, viņš piebilst:

—   Mēs nezinām, kas testamentu glabā. Mēs nezinām, cik daudz patiesības tajā ierakstīts.

Mikalojs pamet skatienu uz valdnieku un steidzīgi ierunājas:

—   Es domāju, ka tajā ierakstīta visa patiesība. Visa!

—   Patiesība, visa, — klusā balsī valdnieks apliecina, — un es to apstiprināju.

—   Ko jūs apstiprinājāt — patiesību vai testamentu?

Bīskapam ieplešas acis.

—   Gan patiesību, gan testamentu. Trīs mēneši, kopš tam ir likumīgs spēks.

Iestājas klusums. Pārlaidis acis apjukušo kungu sejām, valdnieks skumīgi pasmaida. Tad ierunājas atkal:

—    Ģeniāli atrisinājumi vienmēr liekas muļķīgi, kungi! Apstiprinādams nelaiķa mantziņa testamentu, es rīkojos pēc paša mantziņa sen izteiktā padoma: to, ko gatavojas izdarīt tavs ienaidnieks, izdari tu pats! Mēs izpildīsim testamentā pausto gribu agrāk nekā ar testamentu pilnvarotie izpildītāji. Šie mums nezināmie kungi vainas pierādījumus caram, pāvestam vai arī imperatoram var iesniegt tad, kad pagājuši pieci gadi kopš testamenta sastādīšanas. Tātad mums vēl divi gadi laika, lai varētu aizsteigties viņiem priekšā. — Valdnieks strauji saliecas uz bīskapa pusi un samiedz acis. — Primas, vai ideja par viltvāržiem tvirbutiem pieder jums?

—   Nē! — bīskaps noliedz steidzīgi un cieši.

Valdnieks pagriežas pret Radvilu.

—   Tā ir kuniga Palubinska ideja, — Mikalojs paskaidro.

—   Tikai Palubinska vien? Vai visā savā skaistumā tā pieder Palu- binskim?

—   Nē! — Mikalojs apjūk. — Patiesību sakot, jā! Es to pilnveidoju un paplašināju, piešķīru tai vērienīgumu…

Valdnieks pasmaida.

—   Atvaino mani, kancler, par ziņkārību! Bet man taču jāzina, kādi nopelni kuram pienākas.

Tikai tagad Mikalojs atjēdzas un saprot, ka, apstiprinādams Hornas- taja testamentu, ieguvējs ir valdnieks: kopš šī brīža viņš var nepakļauties Radvilu diktātam; kopš šī brīža viņam būs ar ko Radvilus pašantažēt, ja vien radīsies tāda vajadzība; kopš šī brīža viņš arvien vairāk varēs piekāpties polu magnātiem, kuri Lietavu grib padarīt par savu vasali.

—   Starp citu, kancler, kas parūpēsies par Tvirbuta apmetināšanu Beļskā?

—   Mikalojs Ķiška, valdniek! Beļska ir viņa izgudrojums.

Pirmo reizi mūžā brālēna Mikaloja vārdu un uzvārdu Radvils izrunājis ar aizvainojuma pieskaņu. Cik nepatīkami Radvils kļūdījies, atrunādams valdnieku iecelt Ķišku par valsts mantzini! Radvilu ietekme uz valdnieku kļuvusi vājāka. Un te nav vainīgs ne Hornastajs, ne viņa testaments. Testaments ir tikai piliens tā jau gandrīz pilnajā Radvilu neveiksmju kausā.

Garās un galīgi tukšās sarunas ar krievu bajāriem… Mestra Firstenberga nomaiņa ar Ketleru vienīgi stiepj garumā laiku, Līvzemes pievienošanu Lietavai novilcina un prasa arvien vairāk upuru… Un arī tas, ka Mikalojs nodevis katolisko ticību, lietaviešiem Līvzemē tādu labumu, uz kādu viņš cerējis, nav atnesis… O! Poļu kungi ir modri! Viņi uzskaita Radvilu kļūmes un uzcītīgi un vērīgi raksta pret viņiem apsūdzības rakstu, ne- palaizdami garām ne sīkāko viņu kļūdiņu… Tā nekas neiznāks, Radvili vieni paši poļu ūnijistu spiedienam pretim nenoturēsies. Radviliem laiks aizmirst par tēvu un sentēvu lepnumu, laiks apvienoties ar Višņoveckiem, ar Hodkevičiem…

—   Ķiška… Ķiška… — Sigismunds Augusts domīgi atkārto. — Ķiška ir centīgs, tas tiesa. Tomēr par Valāviča iecelšanu par mantzini pagaidām viņam neizpļāpājiet. Mūsu dēļ lai viņš dodas uz Beļsku labā noskaņojumā.

—   Valdniek, mēs jau bijām norunājuši, ka par mantzini tiks iecelts Ķiška! — Bīskaps krēslā sāk grozīties. — Kas noticis? Jūs esat izvēlējies Va- lāviču pa to laiku, kamēr Ķiška taisni brīnumus dabū gatavus Lielvārdē!

Sigismunds Augusts pa istabas vienīgo logu ilgi nolūkojas uz priedēm apaugušajiem pakalniem. Tad viņš sāk runāt:

—    Kā lai jums pasaka, primas… Centība parāda cilvēku no vislabākās puses. Vai atceraties, pirms pāris gadiem mēs piešķīrām privilēģiju Mika- loja Ķiškas brāļa Stanislova atraitnei un bērniem. "Skatieties un brīnieties! Mana nelaiķa brāļa apgriezieni ir lielāki nekā man — sveikam un veselam!" — Valdnieks pavērš pret bīskapu bēdīgās acis. — Tie ir Mika- loja vārdi, primas! Labi, šai dienai raižu pietiek, atstāsim tās rītdienai arī! — Valdnieks slejas kājās, viņa priekšzīmei seko gan Radvils, gan Protasē- vičs. — Starp citu, — valdnieks vēršas pie Mikaloja, — vai mans ārsts jūsu sievu apmeklēja?

—   Jā, valdniek! Dakteris Finks viņu ārstē no visas labās sirds! — Mikalojs pieliec galvu. — Pateicos jums…

—   O, tikai neizsakiet pateicību man, mīļais! Esmu divas reizes palicis atraitņos, trešo reizi — salmu atraitnis… — Valdnieka balsī ieskanas sirdssāpes. Mēģinādams tās apslēpt, Sigismunds Augusts žirgti iesaucas: — Iesim, mīļie, es jums parādīšu roņus! Nākamnedēļ es došos uz Knišinu, un jūs paliksiet to neredzējuši.

Mikalojam iesūrstas sirds: Knišinā valdnieks noveco… Knišinā valdnieka favorītes mainās un mainās vienā laidā… Kopā ar favorītēm nedēļas laikā viņš izdzer tik daudz vīna, cik Viļņā neizdzer pusgadā… Viņš domā, ka Knišinā atpūšas — noslēpjas no cilvēkiem, no valsts rūpēm… Knišinā viņš dzen sevi postā!… Knišinā pa dienu viņš noveco par piecām dienām!…

Viņi iziet svaigā gaisā. No augstā lieveņa paveras skats uz priedēm apaugušajiem pakalniem. Tālumā, zilgmainajā dūmakā, rēgojas Viļņas cietokšņa torņi. Pa koka pakāpieniem viņi nokāpj pagalmā, un cietokšņa torņi nozūd viņu skatienam. Kurp vien paveries, zaļo priedes, krūmi un zāle. Klusums. Var nodomāt, ka, nokāpis dažus pakāpienus zemāk, jau esi nokļuvis baismā mežā, simt jūdžu no Viļņas. Vai gan Knišinā, uz kurieni valdnieks aizvien traucas atpūsties, mēdz būt klusāk un mierīgāk nekā šeit, Viršupē?…

Viņi nogriežas uz vivārija pusi. Ausīs ieskanas pa pakalna nogāzi kaskādēm plūstošais strauts. Smiltīm nokaisīts un liepām apstādīts celiņš ved gar garām nojumēm: tām trīs sienas no baļķiem vai dēļiem, bet ceturto aizstāj mākslīgās alas — grotas vai arī stiepļu tīkli. Vienā nojumē lidinās paipalas un lielie dumpji, otrā izbozuši asti rubeņi, trešajā ložņā fazāni… Tīklotajos nožogojumos ganās stirnas un lēkā zaķi… Putnu, zvēru un zvēriņu vivārijā simtiem. Mazā skaitā to šeit bijis vienmēr, bet rudenī, kad krievu cars sāka izteikt precību piedāvājumus māsai Katrīnai, putnus un zvērus valdnieks sācis pirkt bez mēra. Katrīna ir valdnieka vismīļākā māsa, bet kāzas, jebkuras kāzas valdniekam atgādina par viņa paša nelaimīgo ģimenes dzīvi. Bet vai gan Katrīnas ģimenes dzīve būs laimīgāka, ja viņas kāzu galdā būs neredzēti daudz paipalu un fazānu, lietaviešiem nepierastās roņa gaļas?…

Krūmaina priedulāja nelielā noriņā ganās zirgi. Viens no tiem — melns, aiz vecuma mazliet noplukušām un pelēcīgām kājām — stāv atsevišķi krūmmalā: bēdīgs, sarāvies, galvu nokāris… Neēd… Plaksti pa pusei nolaidušies acīm priekšā… Bet kādreiz tas bijis tik izcils zirgs!… Pirms desmit gadiem tā mugurā valdnieks no Krakovas atjājis līdz Viļņai — Sigismunds Augusts pavadījis sievas Barboras šķirstu… Brīnišķīgas vecumdienas zirgam!… Visapkārt priežu meži, sirdi remdina putniņu dziesmas… Ausīs gulgo strautiņš… Un bēdīgs, bēdīgāks par zirgu, katru dienu paiet garām saimnieks…

Roņi salaisti ūdenskrātuvē. Daži no tiem laiski izstiepušies starp raib- spalvu pīlēm, citi pabāzuši laukā no ūdens apaļo purniņu un spīdīgās ūsas.

—   Skaisti! Viņi ir skaisti, gods Dievam, ka radījis viņus tik skaistus! — Bīskaps smaidīdams apbrīno roņus. — Kad viņus nokauj, kas no tiem paliek ēšanai? Taukus es nevaru dabūt mutē, treknums man riebjas… — Nomanījis valdnieka pārmetošo skatienu, bīskaps tūdaļ pavērš valodu uz citu pusi. — Manuprāt, valdniek, mūsu rotaļāšanās ar Tvirbutu notiek tikai pagaidām! Drīzā laikā mani mūki dabūs rokā cilvēku, pie kura glabājas Hornastaja testaments, — spoku, arī to mani mūki būtu spējīgi uzmeklēt.

Gluži kā nebūtu dzirdējis bīskapa sacīto, Sigismunds Augusts atskatās atpakaļ uz Mikaloju. Klusā, nomāktā balsī viņš vēršas pie Radvila:

—    Kunig, somu hercogs, no Viļņas atgriezdamies mājās, esot ielūkojies Piltenē. Ar kādu nolūku? Kas viņam vajadzīgs no dāņu bīskapa?

Mikalojs klusē. Katrīnas jaunā līgavaiņa negaidītais, no Sigismunda Augusta noslēptais apciemojums Piltenē izsaucis nemieru viņā. Mikaloja ziņneši jau Rīgā bija dzirdējuši tenkas: Magnus, dāņu bīskaps, esot mēģinājis pierunāt somu hercogu, lai tas atdod viņam savu līgavu lietavieti. Riebīgas tenkas… Tā tikai vēl trūkst, lai šīs nevalodas nokļūst ausīs Sigismundam Augustam, kas tik spēji var iedegties dusmās… Mikalojs saka:

—   Valdniek, mani ziņneši Rīgā un Pērnavā uzcītīgi ievāc ziņas par somu hercogu. Es domāju, ka mēneša beigās es jums varēšu pastāstīt par viņu visu.

—   Visu? — Valdnieka skatiens uz Radvilu ir pārmetošs. — Visu par sevi nezina arī pats hercogs Juhans.

Mikalojs valdniekam neko neatbild. Viņš pievērš skatienu ūdenskrātuvei, roņiem un šiem apaļajiem purniņiem — tie iznirst no ūdens, pazib starp baltajām šļakatām un atkal nozūd no acīm…

Debesis zilas. Bezdelīgas šaudās augstu. Svīst gaisma, saule kāpj arvien augstāk, gaiss iesilst arvien stiprāk. Koku un krūmu lapas tikai ēku ēnā vēl atmirdz rasā. Rasa mirdz arī pakrūmu zālē. Iežogotais laidars pie kūts stāv tukšs. Vārti atcelti vaļā… Lopi izdzīti ganībās… Virs sakaltušajiem, pelēkajiem dubļiem un mēsliem laidelējas lielas zilās mušas. Mazās mušiņas sasēdušās saulgozī uz kūts baļķu sienas. Klēts noputējusī siena bērnu pirkstiņu piezīmēta ar saulēm un cilvēciņiem… Nenožogotajā pagalmā ap piedarbu arī valda tukšums. Gailis… Vienīgi 110 karstuma gurdenais gailis paceļ uz augšu galviņu un piesmakušā balsī klukst — viņš aicina vistas…

Tīrajā sētsvidū starp dzīvojamo māju un lielo klēti, pie akas, Antans Dvarčūns mazgā rokas. Viņš āvies garos mīkstas ādas zābakos — stulmi nošļukuši un sakrunkājušies, rievās melnē ēnas. Dvarčūnam krekls žilbinoši balts, ar platām, stīvinātām aprocēm un stāvu apkakli. Mati sirmi, gandrīz zilgani. Veste pelēka. Kad Dvarčūns noliecas pār bļodu, 110 kakla viņam nokarājas liels, saulē zaigojošs kareklis — krustiņš ar paplašinātiem galiem vai sešstūru zvaigzne?

Dvarčūns mazgā rokas ar lielu rūpību. Viņa jaunākais mazdēls Jons, kam pieci gadi, stāv vecamtēvam iepretī zālē un rociņās tur atritinātu dvieli — spodri jo spodri balts tas saulē spīd. Septiņus gadus vecais Po- vils ar kausu smeļ ūdeni no tovera 1111 lej vecamtēvam uz rokām. Tvir- butu vecākā dēla Petra pie akas nav. Viņš stāv uz lieveņa — ēnā un skatās uz vecotēvu pa gabalu — acis saniiedzis un lūpu atkāris. Viņam tagad desmit gadu. Tie gadi viņam jau pagājuši, kad bija vajadzējis liet ūdeni vecamtēvam uz rokām. Tagad tas ir jaunāko brāļu pienākums.

Pa mājas vaļā atstātajām durvīm nampriekšā iznāk Būdra Karinčūte. Novecējusi, neglīta, tumšu ģīmi — tumša sejas āda, melnas, spilgti iezīmētas uzacis, melnas acis un melni mati. Kad viņa staigā, ģērbusies kalpones ikdienas drānās, sejas tumšums neduras acīs. Sejas krāsa saplūst ar drānu krāsu. Būdra izskatās nosmulējusies no galvas līdz kājām, tas arī viss.

Tagad viņa apvilkusies svētdienas kleitā, galvā plata salmu cepurīte — cepurīte dzeltena un kleita zilgana, tāpēc Būdras seja liekas īpaši tumša.

Iedama garām saimniekam, kas mazgā rokas, Būdra apstājas. Acis uz kalponi nepaceldams, Dvarčūns saka:

—   Nāc mājās vēlu! Nāc mājās tikai tad, kad jau būs uznākusi krēsla!

Viņš baidās paskatīties uz Karinčūti. Viņš zina, ka viņa ģērbusies svētdienas drānās. Un viņš zina, ka viņa atkal liksies viņam skaista. Pēc sievas nāves Dvarčūns trijus gadus glīti ģērbās un daudz braukāja pa tuvākajām apkārtnēm un tālākajām muižām. Atgriezies mājās, viņš stāstīja, ka draugi viņam precinot šito, to un vēl viņo sievieti. Varēja nodomāt, ka viņam karas kaklā visas atraitnes. Tomēr jauno sievu Dvarčūns nepārveda mājās. Kādā vēlā vakarā viņš iegāja kalpones Būdras klētskambarī un augu nakti Būdrai stāstīja, ka viņu mīlot. Runādams viņš ik pa brīdim apraudājās. No klēts viņš iznāca, kad jau ausa gaisma. Neviens nebija viņu redzējis no klēts iznākam. Daudzas reizes viņš iznācis no klēts, neviena nepamanīts. Viņš bija jauneklīgs, glīts un viegli iesirmojis atraitnis. Viņš bija lustīgs atraitnis. Bet drīz jau Dvarčūns atzīmēja sešdesmit gadu, un kādā rītapusē, nākam laukā no Būdras kambarīša, viņu ieraudzīja dēls Sigismunds. Dēls sāka tēvu kaunināt un bārt: Upītes apriņķī atraitnēs tik daudz bajārieņu, vēl jaunu sieviešu, esot pat trīsdesmit gadu vecas, bet viņa tēvs — Dvarčūns, nevis kaut kas, bet Dvarčūns — pārguļot ar savu smulīgo kalponi. Tēvs ne vārda necirta dēlam pretim. Vairākas dienas viens pats vientulībā izbēdājies, viņš aizgāja pie meitas Ievas un teica:

—   Nekad es tev neesmu melojis. Tu jau droši vien būsi ievērojusi, ka es piestaigāju pie Būdras. Tu nevarēji to nepamanīt.

—   Jā, tētiņ, Būdra stipri pārvērtusies, tapusi daudz priecīgāka! — meita atbildēja.

—   Nekad es tev neesmu melojis, — tēvs atkārtoja. — Es piestaigāju pie Būdras. Visu mūžu pie viņas esmu piestaigājis. Es viņu mīlēju stiprāk par tavu māti. To es tev pasaku atklāti. Tu mani sapratīsi. Tu pati pa īstam, ar visu sirdi mīli vīru…

—   Appreci viņu! — necerēti mīļi meita teica.

Un tēvam izsprāga asaras acīs. Viņš strauji izgāja no meitas istabas. Kopš šīs dienas Dvarčūns nekad vairs nav iegājis pie Būdras. Kalpone atkal kļuva drūma. Acu priekšā viņa sāka sakristies un samelnēt. Viņa kļuva nerunīga, bieži saskaitās sīkumu dēļ, vispār ne ar vienu nesarunājās.

Tagad Būdra Meliem, vīrišķīgiem soļiem iet pāri pagalmam. Viņa zina, ka saimnieks slepus pametīs skatienu uz viņu. Viņa jūt, ka viņš jau skatās. Viņa augstu paceļ galvu un iet lēnāk.

Bet Dvarčūns uz viņu neskatās. Viņš sarunājas ar sētā iznākušo meitu. Viņa ir stalta un slaida. Pleci viņai stāvi, galva viegli pieliekta, tāpēc Ieva skatās uz tēvu mazliet caur pieri.

—   Tu ar bērniem paliec mājās viena, — slaucīdams rokas baltajā dvielī, Dvarčūns saka meitai. — Tas nav labi!

—   Zēni, aizskrejiet uz dārzu! — Ieva uzsauc Jonam un Povilam.

—   Šodien tev ar bērniem arī kaut kur vajadzēja iziet, — tēvs saka atkal. — Ja pie tevis nav ciemiņu, vari aizstaigāt līdz mežam. Šodien mūsu mājām vajadzētu būt tukšām.

—   Tās būs tukšas, — Ieva atbild. — Bērni spēlēsies dārzā.

Tēvs neapmierināti saviebjas.

—   Arī dārzā šodien nevajadzētu būt. Ja gadījumā kāds no apriņķa atjāj pārbaudīt, mājas ir tukšas, dārzs ir tukšs…

—   Tētiņ! — Ieva ar sirdssāpēm paskatās uz tēvu. — Es esmu viņa sieva, bērni ir mani un viņa… Šodien mums jābūt mājās…

Dvarčūns iekrekšķinās, pēc tam iekrekšķinās vēlreiz — tiklīdz uztraucies, viņš sāk krekstēt. Viņš padod dvieli Jonam, kas aši, cik kājiņas nes, aizskrien uz istabu.

—   Es uz tevi nedusmojos, — Dvarčūns saka meitai, un balss viņam iedrebas.

Dvarčūns uz Upīti nebrauc. Viņš aiziet pa laukiem. Tā viņš pats sev saka: pa laukiem…

Šorīt uz Upīti aizbraukusi Elena Tvirbutiene, muižas vagars Motiejs Budģins un Jozaps Svirgailis, Rietavas karvedis. Pirms divām nedēļām kā Tvirbutiene, tā Rietavas karvedis — visi saņēmuši valsts kanclera rakstu, kurā teikts: rudzu mēneša pēdējā svētdienā Upītē tiks nocirsta galva trijiem noziedzniekiem, kuri, nosaukušies par Tvirbutu, staigājuši pa ļaudīm un diedelējuši; izraisījuši cilvēkos satraukumu un aizsākuši pretīgas baumas par valdnieku un kunigijas augstākajiem amatvīriem; ar bargo sodu trijiem pašiem nekaunīgākajiem viltvāržiem valdnieks visiem grib apliecināt: viņš aizstāvējis un sargājis, aizstāv un sargā un vienmēr aizstāvēs un sargās to Lietavas varoņu godu un labo piemiņu, kuri izcēlušies karagājienos, krituši tajos vai bez vēsts pazuduši. Šis kanclera ziņojums nobiedēja Dvarčūnu un satricināja Ievu. Drausmīgi pat izteikt minējumus, ko varēja būt pārdzīvojusi Elena Tvirbutiene, Kiprijona māte, saņēmusi pavēsti…

No pavēstes bija skaidrs: bez vēsts pazudušais Kiprijons Tvirbuts saistāms kopā ar pretīgajām baumām par valdnieku. Ar kādām baumām? Kādas nepatikšanas baumu dēļ varētu sagaidīt Kiprijons, ja kādreiz sveiks un vesels viņš pārnāktu mājās? Tiesa, bargais sods trijiem viltvāržiem iestājas par Kiprijona goda aizstāvēšanu un visiem apliecina, ka viņam ar šīm pretīgajām baumām par valdnieku nav nekā kopīga. Tikai — kāpēc to vajadzēja apliecināt tik šaušalīgiem paņēmieniem, cilvēkiem nocērtot galvu?

Elena Tvirbutiene, viņas muižas vagars un Rietavas karvedis Širvju muižā ieradās piektdien, aizvakar. Vecā Tvirbutiene, izkāpusi no karietes, piegāja pie Ievas un apskāva viņu: visu laiku vēra vaļā muti, lai kaut ko pateiktu, kaut ko pajautātu, — veltīgi… Neko viņa nepateica, neko viņa nepajautāja… Tvirbutienei trūka elpas, viņu smacēja asaras… Abas sievietes, vecā un jaunā, Kiprijona māte un Kiprijona sieva, šajās sastapšanās dienās visbiežāk bija redzamas kopā — vai pastaigājamies, vai sēžot. Bet abas klusēja. Tiklīdz viena no viņām bilda kādu vārdu, abas sāka raudāt, un ar to viņu saruna bija galā. Tikai vakar vakarā Ieva skaidri pateica vīramātei, ka uz Upīti nebraukšot. Kāpēc — viņa neskaidroja. Vīramāte nemaz nelūdza skaidrot. Piepeši viņa izmeta: es arī nebraukšu… Un tūdaļ sāka stāstīt Ievai, ka pēdējo nakti pirms braukšanas uz Upīti viņa vēlētos pārgulēt bērnu istabā — pie mazbērniem.

Būdra viņai uzklāja guļvietu bērnu guļamistabā. Dvarčūns, novēlējis Elenai labunakti, aizgāja pie vagara Verķeņa pārrunāt, kas un ar ko rīt brauks uz Upīti no viņa mājām. Pirms pusnakts viņš nāca pāri pagalmam un jau pa gabalu ieraudzīja veco Tvirbutieni lievenī kuknējam uz sola. Dvarčūnam sieviete likās bezgala nelaimīga. Viņam iesūrstējās sirds — Tvirbutiene bija apgūlusies bērnu istabā… Un viņš pajautāja:

—   Mammīt, vai gan sirds sāp mazbērnu dēļ? — Brītiņu klusējis, viņš piemetināja — pārlieku augstprātīgi, tagad pašam par to kauns, viņš piemetināja: — Es viņus izaudzināšu, nevienam pāri nenodarīšu!

Tvirbutiene sāka šņukstēt, strauji satvēra Dvarčūna roku un sāka to skūpstīt, čukstēdama:

—   Ko jūs runājat, ko jūs runājat, mīļais, mīļais cilvēk!… Jūs esat tik labs pret mazbērniņiem!…

Dvarčūns izrāva roku no viņas pirkstiem kā apsvilinājies: viņš atcerējās meitas kāzas, atcerējās, ka bija stāvējis uz ceļiem vecā Tvirbuta priekšā…

Antans apsēdās uzsola blakus Elenai un klusiņām apraudājās. Bija tumšs. Elena neredzēja, ka viņš raud. Atguvusies un atžirgusi viņa sāka runāt:

—   Es skatījos un skatījos uz bērniem — gul!… Elpo mierīgi, mierīgi, klusi, klusi!… Bet man elpa aiztrūkstas, netieku un netieku pie elpas… Ak, jaunībiņa!…

Dvarčūns viņai neko neatbildēja, nevarēja attapt, ko lai viņš atbild, — viņš netika skaidrībā, vai ar šiem vārdiem Elena izteikusi skumjas vai prieku. Elena nopūtās un ar dīvainu apņemšanos balsī teica:

—   Es arī rīt uz Upīti nebūtu braukusi!… Cilvēkiem cirtīs nost galvu — par ko? Ja jūs, piemēram, Antana kungs, būtu nosaucies par Svirgaili, mūsu karvedi, un izgājis diedelēt — vai jums cirstu nost galvu? Nē, necirstu vis! Tad kamdēļ, apžēlojies, mana dēla vārds kļuvis tik svēts? Es neko, itin neko nesaprotu…

Tagad Dvarčūnam nav šaubu: Elena devusies uz Upīti nevis tāpēc, ka būtu vēlējusies ieraudzīt baismīgā soda izpildi, — viņa grib ieskatīties cilvēkos, kuri būs sapulcējušies eksekūcijas laukumā, grib pastaigāt viņu vidū; lai tur būtu kā būdams, cilvēki uzzinās, ka viņa ir Tvirbutiene — Kiprijona māte; cilvēki skatīsies uz viņu un runās par viņu, gadīsies arī tādi, kuri gribēs viņu uzrunāt — pažēlot, pasacīt viņai kādu vārdiņu; Elena pārliecināta: cilvēki par viņas dēlu un viņa likteni zina vairāk nekā viņa; visu, Elena grib uzzināt visu, ko cilvēki zina par viņas dēlu…

Cik stipri saņēmusi kopā visus garīgos spēkus, cik rāma miera pilna vecā Tvirbutiene šorīt bija iekāpusi karietē!… Viņa bija sīka sieviete, ģērbusies garos — piecu vai sešu gabalu — melnos brunčos, sarkanā garpiedur- kņu ņieburā ar zvērādas aprocēm, uz galvas viņai slējās izliekta zvērādas cepure ar samta apmali — bet pašlaik taču vasara, karstais rudzu mēnesis!… Noskatoties uz vecās Tvirbutienes apģērbu, varēja iešauties prātā, ka viņa sagatavojusies ļoti tālam un grūtam ceļam — līdz pašai ziemai, līdz spelgoņas saliem…

No Dvarčūnu mājasļaudīm uz Upīti atbraucis vienīgi dēls Sigismunds vagara Verķeņa pavadībā. Tēvs redzēja: nemaz līdz Nevēžes līkumam vēl neaizbraukusi, Sigismunda kariete paskrien garām Svirgaiļa un Tvirbutienes karietei. Dēls nav vēlējies braukt reizē ar rietaviešiem un ar Tvirbuta māti. Viņš nav vēlējies, lai kāds ierauga, ka viņš radojas ar māsasvīra tuviniekiem…

Šorīt Sigismunds nepārtraukti bāzies virsū tēvam, gan ar labu, gan ar naidu mēģinādams pierunāt, lai tēvs piespiežot Ievu braukt uz Upīti: kamdēļ eksekūcija notiekot Upītē? Kāpēc kanclers — pats kanclers! — atsūtījis pavēsti par nāvessoda izpildīšanu gan Ievai — Tvirbuta sievai, gan Elenai — Tvirbuta mātei? Kanclers viņas aicinājis uz eksekūciju!… Aicinājis, tātad licis ierasties uz nāvessoda izpildīšanu!… To visu kanclers darījis, apspriedies ar valdnieku. Neesot nekādu šaubu, ka viņš apspriedies! Tādas lietas bez apspriešanas netiekot darītas…

— Ievas pienākums braukt! — Sigismunds izbiedēti runāja. — Viņai jābrauc kopā ar visiem bērniem un uz laukuma jāstāv vislabāk redzamā vietā!… Bet var gadīties arī tā, ka viņai un viņas bērniem nolikti sēdekļi, kur apsēsties… Vai tu saproti, tēvs, kas notiks, ja nāvessoda izpildīšanas laikā šie sēdekļi būs tukši? Viļņas galma ļaudis to ievēros… Viņi noziņos kancleram un valdniekam… Viņi nodomās: redzi, kā — atraitne Tvirbutiene spļauj virsū visiem mūsu pūliņiem aizstāvēt vīra godu… Nu, un tad sāksies, tad sāksies…

—   Apsēdies tu, dēls, tajos krēslos! — tēvs teica.

No dusmām dēls saskaitās vai traks. Acīm priekšā aizvilkās vēl lielāka migla. Lūpas piepūtās un runājot sāka trīsēt.

—   Un tev arī jābrauc, tavs pienākums ari braukt, tēvs! Mūsu visu pienākums braukt! Mūsu pienākums skatīties, acis izbolījušiem, uz tiem, kuriem cērt nost galvu! Aiz dusmām mums jākliedz, jābrēc un jāsvilpj!

—   Es eju pa laukiem, dēls! — noskatīdams dēlu no galvas līdz kājām — viņš jau bija gatavs ceļam —, tēvs teica.

Sigismunds bija ģērbies tāpat kā ikdienā: vadmalas bikses, trinīša svārki, pārjozti ar novalkātu ādas siksnu, pār kreiso plecu nevērīgi pārmesta sermuliņa āda… Ieraudzījuši Sigismundu DvarČūnu, cilvēki nodomās, ka viņš būs kāds vienkāršs vīrs… vienkāršs vīrs, kam pieder ārkārtīgi dārga sermuliņa āda… Dārgā āda visiem apliecinās: ar laiku Sigismunds Dvarčūns kļūs bagāts vīrs, viņš kļūs ļoti bagāts, visu godāts vīrs… Un vēl — šorīt dēla zābaki spīdējuši un laistījušies! Dēls vienmēr staigājis dubļiem ap- skretušos zābakos — ko var gribēt, viņš taču ir mērnieks. Šorīt pirmo reizi tēvs bija ieraudzījis dēlu notīrītos un uzspodrinātos zābakos, kuros ieautās kājas trinās un mīņājās aiz nepacietības, dusmām un bezspēcības.

—   Vai tu maz domā, tēvs, ko dari? Vai esi aizmirsis, ka tava meita ir atraitne? Vai tu esi aizmirsis, ka viņas bērniem vairs nav tēva, ka viņiem jāsameklē augstdzimis aizgādnis? Kas viņas bērnus izvedīs cilvēkos? Varbūt tu, tēvs? Varbūt es? Mēs paši no parādiem nevaram iztikt laukā!…

Tēvs atbildēja:

—   Vēl neesmu dzirdējis, dēls, ka viens cilvēks būtu teicis: esmu redzējis Tvirbutu beigtu… Neviens viņu beigtu nav redzējis.

—   Tēvs, tēvs… Dievu arī neviens nav redzējis, tomēr visi tic, ka Viņš ir!

Zaudējis cerības atrast ar tēvu kopīgu valodu, dēls ielēca karietē, un

kučieris uzšāva zirgiem ar pātagas kātu. No karietes riteņu apakšas gaisā uzgriezās putekļi…

Pēc tam arī pats Dvarčūns sagatavojās iziešanai no mājām. Šodien viņa mājām vajadzēja būt tukšām, tā viņš bija izdomājis. Trim viltvāržiem Ievas vīriem, trim viltvāržiem Dvarčūna znotiem, trim viltvāržiem viņa mazdēliņu tēviem šodien Upītē bende nocirtīs galvu… Nav vārdam vietas, sarīkodams nāvessoda izpildīšanu nevis Viļņā, nevis lielā pilsētā, bet gan Upītē, kanclers ne par kādu plašāku tās atklātību nav raizējies — visticamākais, ka viņam bijis svarīgāk, lai eksekūciju noteikti būtu redzējuši Tvirbuta tuvinieki, mājasļaudis, kaimiņi un pazīstami. Varbūt Sigismunds runājis patiesību: kanclera sūtītie spiegi šodien var atjāt un paskatīties, vai Dvarčūni mājās vai devušies uz Upīti. Bet nejau plikas bailes izsaukt pār savu galvu Viļņas piļu nelabvēlību dzen Dvarčūnu ārā no mājām… Sirds un sirdsapziņa arī viņam čukst priekšā: šodien mājām jābūt tukšām… Ja Kiprijons vēl dzīvs, ja viņš nīkst un vārgst kādā tālā pasaules malā vai svešās zemēs, nevar būt šaubu — mājas viņš bieži atceras, pa naktīm tās sapņos redz… Redz, ka pa sētsvidu un dārzu skraida zēni, staigā sieva un sievastēvs… Kā gan citādi — tā ir taisnība: veseli, paldies Dievam, aug viņa zēni, stipra vēl sieva, dzīvs vēl kustas sievastēvs… Nē, tādu dieniņu Dvarčūns nemaz nevar atcerēties, ka viņa mājas būtu palikušas tukšas, pavisam tukšas: zemi mērīdams, pa raibo pasauli klaiņo Sigismunds; šķiltera darbs maz uzkavēties mājās laiž pašam Dvarčūnam; par vīra likteni apklaušināties dažas reizes no mājām izbraukusi bija Ieva; bet vienmēr — katru mīļu dieniņu, katru mīļu stundiņu — mājās spēlējas, skraida un saceļ kņadu Tvirbuta bērni…

Šodien…

Šodien, kad Upītē bende cērt nost galvu trijiem viltvāržiem Tvirbu- tiem, īstā Tvirbuta mājām būtu jābūt tukšām… Dvarčūnam liekas: tukšajām mājām, uz vienu pašu dieniņu bez cilvēkiem atstātām mājām, arī Tvirbutam tālumā kaut kā šaušalīgi vajadzētu paspokoties — varbūt šāda spokošanās viņam stipri nepieciešama? varbūt viņš jau saradis ar bēdīgo likteni, varbūt zaudējis pēdējo cerību un ne pirkstu vairs nepakustina, lai grozītu savu dzīvi un atgrieztos mājās? Ja vien viņš ir dzīvs… Ja viņš vēl dzīvs, viņu vajag satricināt — satricināt ar baigajiem tukšo māju spokojumiem…

Kungs augstais Dievs, padari tā, kā Dvarčūns lūdz: lai šodien Kiprijo- nam tālu tālēs parādās tukšās, pavisam tukšās viņa mājas… Šī viltība taču būs svēta — varbūt tā Kiprijonam dotu jaunus spēkus traukties mājup…

Dvarčūns nopūšas un mierīgāku sirdi paskatās visapkārt: mājas, tumšie logi, vaļā pamestās ārdurvis — caurums uz melnu telpu; netīrā klēts siena; tukšais lopu aploks; ar ūdeni nolietie akas grodu baļķēni saulē jau žūst, tūlīt būs nožuvuši… Senie laiki!… Senos laikos cilvēki taču mēdza paskatīties visapkārt un ap sevi bija ieraudzījuši to pašu.

— Novelciet apavus, visi auniet nost!… Paskraidiet basām!…

Tā ir Ievas balss. Ieva ar bērniem klaigā dārza malā, ābeļu pavēnī… Redz, kas Dvarčūnu mājās šodien savādāk: meita bērniem liek noaut kurpītes, meita grib, lai šodien viņas bērni paskraida basām — pa zāli, zemi, smiltiņām un olīšiem…

Lai notiek, Dvarčūns sev saka, Ieva mīl Kiprijonu ar mātes mīlestību, viņas domas un viņas vēlēšanās šodien grūti izprotamas, uzticībā Kipri- jonam viņai nevar pielīdzināties — es eju pa laukiem, kur acis rāda… Kamzoli nevelku mugurā, cepuri nelieku galvā — eju pliku galvu un vecs… Spieķis!…

Doma iešaujas prātā un liekas pareiza: spieķis šodien būtu vajadzīgs!

Dvarčūns ieiet istabā un pustumsā pa trepēm kāpj uz otro stāvu. )o augstāk viņš kāpj, jo tumšāks. Otrā stāva gaitenī gaišāks — tā galā saskatāms mazs lodziņš. Bēniņos pavisam tumšs. Dvarčūns taustīdamies uzmeklē lādi, paceļ vāku un atmet to vaļā. No lādes uzdveš pelējums. Dvarčūns pārsveras pār lādes malu un ienirst sīvajās veco mantu smakās. Brītiņu taustīdamies pagrābstījies, viņš tumsā satver spieķi un ar roku mīļi pārvelk tam pāri — spieķis rievains, iešķēlies, ar liektu galu… Uz šī spieķa atbalstīdamies, gaišās vasaras svētdienās pa laukiem bija čāpojis viņa vecais tēvs — viņās svētdienas Dvarčūnam labi iespiedušās atmiņā…

Uz pirkstgaliem bērni basām iet pa taku. Tālumā vecaistēvs iznāk no krūmiem un iet pāri klajumam uz Nevēžes krauju — gar putekļaino klēts paksi viss saskatāms. Vecaistēvs vienmēr turējies pie sava, ka viņa mazbērniem jāstaigā apautiem: bērniņi aug bez tēva, viņus audzina vecaistēvs, un viņi man basi neskraidīs. Un tā, raugi, bērni basām kājām neprot staigāt. Viņi nesmuki kāto uz pirkstgaliem. Ar bailēm viņi liek katru solīti. Mazulis, vienīgi mazulis Jons ir priecīgs… Viņš tēvu neatceras. Un pavisam maz viņš vēl skraidelējis šajā pasaulē, lai jau būtu pieradis skraidīt apautām kājām. Viņš ir priecīgs, un viņš skraida.

Tēvu neatceras arī Povils. Viņam bija tikai pusotra gadiņa, kad tētiņš aizgājis no mājām un līdz šim laikam tā arī nav pārnācis. Bet Povils jau pieradis skraidelēt apautām kājām. Bass viņš lēkalē pa zāli saviebies, neapmierināts un dusmīgs uz māti…

Petrs, Ievas vecākais dēls, iet uz lapeni, pārkaras pār sētiņu un nokarina galvu — viņš nekustīgi stāv un skatās zemē… Uz mazo saucieniem viņš neatbild… Ieva negrib, lai šodien viņš būtu iegrimis pats savās domās. Petrs zina, uz kurieni aizbraukusi vecāmāte Elena un tēvocis Sigismunds. Viņš zina, kāpēc šodien izgājis no mājām vecaistēvs…

Kādu reizi, tas notika pērn vai varbūt jau aizpērn, Ieva, iedama pa gaiteni, bija izdzirdusi murdoņu tēva istabā, kur bērns spēlējās. Kiprijona istabas durvis Ieva nekad nav slēgusi ciet, bet bērniem gan tajā nebija ļāvusi rotaļāties. Viņai iesmeldzās sirds, kad zēni, kuri vēl ne par ko nedomā, dauzās pa istabu, apčamda, izkustina un pārliek no vienas vietas uz otru tēva lietas. Viņai šķiet, ka tēvs neredzams guļ savā istabā un bērni traucē viņam mieru. Tajā reizē, izdzirdusi zēnu rotaļājamies tēva istabā, Ieva iebrāzās iekšā un iesaucās:

—   Vai es tev neesmu teikusi, lai šajā istabā nespēlējas? Vai tev esmu teikusi vai neesmu?

Petrs bija satrakojies un iekarsis, mātes balss izbiedēts, viņš tagad stāvēja istabas vidū. Viņš stāvēja, apjozies ar tēva siksnu, tēva spilvenu aiz siksnas izbāzis un apķēris. Nobijies zēns atmuguriski pakāpās atpakaļ un sapīcis izkliedza:

—   Spēlēšos! Spēlēšos!

Bērna balss lika Ievai samulst. Viņa jutās tā, itin kā būtu Petreli dzinusi nost no tēva iemītā ceļa. Viņa apgriezās un izgāja no istabas.

Tētiņa istabai jābūt tukšai. Lai viņš atrastos kur atrazdamies, tētiņš jutīs, ka mājās pēc viņa aiziešanas palikusi tukša istaba. Mums jādzīvo tā, lai tētiņš, arī tālu no mums, visu laiku sajustu, ka mums visiem sirds ir tukša. Ja mēs tā dzīvosim, tētiņš pārnāks, viņš nevarēs nepārnākt. Tā Petram mēdza stāstīt vecaistēvs. Petrs mīlēja vecotēvu un paklausīja viņam. Tomēr par tēva istabu un tēva atgriešanos Petram bija savas domas. Vecākais dēliņš, tēva istabā rotaļādamies, iztēlojās, ka viņš rotaļājas ar tēvu. Tēvs dzīvo tālu, tomēr rotaļājas ar viņu katru dienu. Vai tētiņš pārnāks vai nepārnāks, Petram kļuvis itin kā mazsvarīgi — viņš taču tik un tā visu laiku atradies kopā ar tēvu.

Par daudzām lietām dzīvē Petram jau bija savas domas. Visbiežāk viņš kavēja laiku, no visiem paslēpies. Mātei likās: rotaļādamies viens, Petrelis mēģina pārkārtot dzīvi, varbūt cenšas rast pārliecību, ka dzīvē arī viņš nav tukša vieta, ka viņa uzskati un viņa kārtība tajā tiek ņemta vērā.

Petrs labi atceras vecomāti Konstanciju — kad viņa nomira, Petram bija gandrīz pilni pieci gadi. Zēns atcerējās vētru un lietusgāzi, kas turpinājās vairākas dienas, un mājās visi bija stipri satraukti. Vecāmāte Kon- stancija juka prātā. Viņa ienīda visus cilvēkus. Pat mājasļaudis. Tagad Ieva lāga vairs pat neatceras, kāpēc un aiz kāda iemesla Upītes bende bija izsaucis pār savu galvu Traku vaivada nelabvēlību.

Piecdesmit piektā gada zemliku mēneša pirmajās dienās viņš bija atgriezies no gara brauciena pa Navagradakas un Menskas vaivadiju, kas ildzis trīs vai četrus mēnešus. Upītes bende bija cirtis nost galvu noziedzniekiem Ragačovā un Čečerskā, Babruiskā un Radaškovičos, Kļeckā un Vilkaviskā… Visticamākais, ka soģus uzpirkuši kādi sīkie kundziņi, — kāda augstāka kunga aizbilstamajam tie piesprieduši nāvessodu, un no tālienes atvestais bende spriedumu izpildījis. Nav zināms, kas noticis patiesībā, bet, kad bija pagājusi kāda nedēļa pēc bendes atgriešanās Upītē, apriņķa bajāru priekšstāvis Dvaris saņēmis 110 Traķu vaivada rakstu, ar kuru tika paziņots: bendi turēt Upītē vaivads aizliedzot; vaivads bendi liekot atgādāt uz Trakiem — uz viņa pili. Bajāru priekšstāvis Dvaris domāja, ka vai- vadijas pārvaldniekiem Upītes bendes dēļ būs cēlušās lielas nepatikšanas Viļņas pilīs un, kas bendi tagad sagaida, grūti pat uzminēt.

Izabele Dvariene un Konstancija Dvarčūniene, uzticamās bendes aizstāves, šīs aizstāvības dēļ izpelnījušās sev un visam apriņķim lielu slavu, sāka bažīties: ko darīt? kā lai bendi glābj? kā lai saglabā viņu Upītē? Upītē dzīve rit pelēka un garlaicīga. Ievērojami cilvēki apriņķī nedzīvo, no sve- šurienes tādi iegriežas reti, un tikai bende, vienīgi bende, te vienā vietā, te citā vietā cirvi pavicinādams, sakairina aizsnaudušajiem apriņķa bajāriem sirdi.

Izabele Dvariene, bajāru priekšstāvja sieva, pierunāja vīru vaivada pavēles izpildi novilcināt. Dienas skrēja, bet bajāru priekšstāvis bendi uz Trakiem neveda un neveda. Sacēlās vētras, sāka gāzt lietavas, un sākās rudens slapjdraņķi.

Kādu vakaru, nākot jau virsū tumsai, Dvarčūnu muižiņas pagalmā iežvadzējās bendes melnā kariete. No tās izkāpa garš, plecīgs vīrs, ģērbies melnā, līdz pašai zemei garā apmetnī. Iedams pāri sētsvidum, ko pieplūdināja lietus, vīrietis norāva no galvas kapuci un noņēma cepuri. Viņš iegāja iekšā kailu galvu. No matiem un kupli sazēlušās bārdas pilēja ūdens. Kur tikai bende paspēra soli, tur uz grīdas atstāja slapjas pēdas. Bendes mazās actiņas skraidīja uz visām pusēm pārbiedētas un cerību zaudējušas. Nobīlī un ļaunās priekšnojautās Ievai sirds sāka sisties kā negudra. Ieva paķēra klēpī mazo Poviļuku, kam vēl nebija ne gadiņa, un cieši pie- kļāva pie krūtīm. Par vecāko dēlu, Petru, viņa piemirsa. Atstatumu no karietes līdz viņu istabai bende bija paveicis tik ātri, ka Ieva nepaguva ne lāga attapt, kāds neparasts viesis viņus apciemojis. Ieraudzījis pie kamīna sēdošo Konstanciju, savu aizgādni, bende pagājās uz viņas pusi, istabas vidū piemetās uz ceļiem, uz ceļgaliem aizrāpoja pie Ievas mātes, apkampa viņai kājas un rupjā, raudulīgā balsī sāka murmulēt:

— Glāb, sirds mīļā! Ar zeltu apbēršu… Ar dukātiem… vissmagākajiem… sarkanajiem… Glāb, žēlīgā sirds!…

Šajā pašā mirklī pārvērstā balsī iespiedzās Petrelis un tūdaļ apklusa — tikai tad Ieva atcerējās par vecāko dēlu. Pārbailes saļodzīja visas rokas un kājas. Paskatījusies uz iekliedziena pusi, viņa vispirms ieraudzīja šausmu pārpilnās, ieplestās, lielās bērna acis. Bērns skatījās nevis uz bendi, nevis uz caurlijušo, ceļos nometušos lempīgo vīrieti, bet — uz lielajām, slapjajām pēdām, kuras bende atstājis uz grīdas. Kungs Dievs, Ieva pēkšņi aptvēra, ka bērns sajutis pašu baismīgāko — to, ko ne viņa, ne viņas māte vēl nav sajutusi.

Istabu apgaismoja kamīna uguns — sarkana un plandīga. Tās atspulgi un priekšmetu ēnas uz grīdas kustējās un ņirbēja, vienīgi šis lielās negaidītā iebraucēja pēdas melnēja un atspīdēja aukstā mitrumā — sastingušas, gluži kā uz mūžīgiem laikiem grīdā iespiestas… Ar vienu roku kļaudama pie krūtīm mazo Poviļuku, Ieva ar otru saņēma Petreli zem padusēm un pusnešus, pusstiepšus izveda 110 istabas uz guļamtelpu.

Šeit bija tumšs, vējainā un nejaukā vakara pustumsa tik tikko iespīdēja pa logiem… Ievas krūtis sažņaudza tik baismīgas žēlabas, ka vairs nespēja novaldīties, — viņa pietupās, ar visu augumu ietina mazāko dēliņu brunču stērbelē, apskāva vecāko un, nevaldāmi raustīdamās, baisā balsī sāka raudāt. Brunču malas saspiests, sāka raudāt arī mazulis… Klusēja vienīgi Petrelis viens pats. Ko gan viņš juta, ko šajā bridi zēns pārdzīvoja tumšajā guļamtelpā, mazajam brālītim spiedzot un mātei baisās skumjās raudot!…

Tā ari tagad… Tā arī tagad, kad tik silta rudzu mēneša diena, kad tik zaļš dārzs, kad šeit pat ir mamma un šeit pat arī brālīši… Kad pirmo reizi brālīši skraida basām… Kad ir šāds rudzu mēnesis, kad ir šādi koki, kad ir māte… kad ir debesis… Nē, vecākais brāļuks neskraida kopā ar mazākajiem, nerotaļājas un neklaigā!… Viņš slēpjas no saules lapenē… Viņš stāv, pārkāries pāri lapenes sētiņai, un stingi skatās caur pieri, nolaidis galvu uz leju, — viņš domā… Ko? Par ko? Atkal, atkal mātei iesmeldzās sirds: toreiz es nebiju pasargājusi Petreli no ļaunās dzīves — tā pielavījusies klāt kā lūsis un noskatījusi viņu ar bendes atstātajām pēdām… Satricinājusi… nomākusi… Likusi sirsniņai noslēgties… Ak, kaut nelaime būtu beigusies tikai ar bendes apciemojumu!… Ak vai!…

Otrā dienā pēc bendes apciemojuma Ievas māte aizbrauca uz Upīti un mēģināja pārliecināt bajāru priekšstāvi Dvari, lai viņš pats dodoties uz Trakiem pie vaivada un izlūdzoties apžēlošanu bendēm. Dvaris atteicās bendi glābt. Dvariene atrunājās, ka viņa visu, ko spējusi, jau esot padarījusi: pateicoties viņai, bende uz Trakiem vēl neesot aizvests, vaivadam neesot atdots un vēl nedēļu netikšot atdots — tāpēc tagad esot Dvarčū- nienes kārta bendes labā paveikt kaut ko labu…

Konstancija atgriezās no Upītes pārskaitusies un nikna, pati apņēmības pilna doties uz Trakiem pie vaivada. Bet visu laiku gāza lietus, visu laiku nenostājās vētras auri… Gāja dienas, un kusa nedēļa, kurā vēl varēja pavērst bendes dzīvi uz labo pusi, — bet ceļi izbraucami arvien grūtāk… Māte kāroja pēc miera un klusuma, pēc vientulības. Uz katru kāda mājas cilvēka vārdu viņa atbildēja sašutuma un naida pilnā balsī. Gods!… Ja vaivads aizliegs turēt Upītē bendi, arī Dvarčūnienes gods pārvērtīsies par čiku, visa Upītes un Panevēžas novada gods izkūpēs kā dūmi…

Labākus laika apstākļus nesagaidījusi, vagara Verķeņa pavadīta, māte, vētrai plosoties un lietum gāžot, izbrauca no Širvjiem uz Trakiem. Aizritēja astoņas dienas, un no Trakiem uz Širvjiem atjāja Verķeņa nolīgts ziņnesis. Viņš Dvarčūnam atstāstīja Verķeņa lūgumu nekavējoties steigties uz Trakiem visiem mājniekiem, ja tie vēloties atvadīties no sievas un mātes. Uz Trakiem devās tēvs un brālis Sigismunds. Ieva ar bērniem palika mājās. Viņa gaidīja trešo un bija savārgusi. Kiprijons nesen bija kļuvis par kanclera sūtni un šajā laikā klaiņoja sazin kur svešā zemē. Pagāja vēl pusotras nedēļas, un mājnieki atgriezās mājās no Trakiem — viņi pārveda māmiņu zārkā…

Pēc vagara Verķeņa vārdiem, viņa un viņa kundzes brauciens uz Trakiem esot bijis smags un nogurdinošs, tas ildzis piecas dienas. Kundze sasaldējusies un sākusi kāsēt. Ierodoties Trakos, viņa jau bijusi slima, gaisu vilkusi plaušās ar šņākoņu. Bet Dvarčūniene slimībai neesot piegriezusi uzmanību — sākusi risināt sarunas ar vaivada galminiekiem, ar vaivadu un Mikaloju Radvilu Sarkano. Dvarčūnienes uzvārdu Radvils nebija dzirdējis. Viņš brīnījies: kas šeit notiek, kāpēc par Upītes bendi rūpējas sazin kāda sieviete, sazin kāda līdz nabadzībai nodzīvojusies bajāriene no sazin kādiem Širvjiem? Vaivads neesot vēlējies satikties ar Dvarčūnieni. Ar kalpotāju starpniecību par viņu pazobojies: sievietes spējot izglābt karaļus un imperatorus, turpretim bendes — nekad. Vaivada rupjā atbilde esot salauzusi Konstancijas spēkus, pēdējos spēkus, ar kuriem viņa līdz tam bija turējusies pretim slimībai. Viņa palikusi uz gultas… Nekavējoties izsauktais Zbarasku ārsts vienīgi atvieglinājis viņas pirmsnāves ciešanas… Māte bija mirusi, kamēr atvadīties izsauktie mājnieki vēl atradušies ceļā uz Trakiem.

Uz sievasmātes bērēm no Viļņas atbraucis Kiprijons. Turot rokās mazo Poviļuku, Ieva izskrēja pagalmā viņu sagaidīt. Raudādama viņa ieķērās vīram krūtīs: Kipr, mīļais, piedod manai māmiņai, piedod viņai visu — viņas vairs nav, viņas vairs nebūs… Kiprijons mierināja sievu, kļāva viņu sev klāt, brīdi pa brīdim iečukstēdams: bet kur ir Petrelis, kur viņš ir?… Petrelis stāvēja viņam aiz muguras. Tēvs paskatījās atpakaļ, ieraudzīja viņu un sastinga: zēns neraudāja, viņš stāvēja sabozies, pieri saraucis un nolūkojās tēvā ar saprātīgu un nomāktu skatienu — gluži kā pieaudzis vīrietis. Tēvs neķēra viņu uz rokām un nepacēla no zemes: piecus gadus vecajam dēlam viņš sniedza roku un paspieda viņa plaukstiņu — viņi sasveicinājās bez vārdiem, kā vīrieši…

Visas atvadu dienas Petrelis staigāja tēvam nopakaļ, neatkāpdamies ne par soli, viņš sekoja tēvam kā ēna, kā uzticīgs šunelis — kluss un nepamanāms. Reižu reizēm Kiprijons, aizmirsis, ka dēliņš tepat vien tuvumā, neuzmanīgi likdams soli, pagrūda viņu un tūlīt pat tvēra ciet, lai bērns nepakrīt. Petrelim bija gandrīz pilni pieci, un viņš zināja, ka vecāmāte nebija mīlējusi viņa tētiņu. Zēns baidījās izlaist tētiņu no acīm, kamēr vecāmāte vēl gulēja vaļējā zārkā, kamēr vēl viņa bija mājās…

Petreli, mans PetreliL.

Ieva vairs netic, viņa vairs nespēj noticēt, ka, teiksim, pirms desmit, pirms divdesmit gadiem viņas Petreļa vēl nav bijis šajā pasaulē. Petrelis bijis vienmēr! Nezin kur, nezin kādā izskatā, tomēr bijis allaž — viņa dzī- vībiņa gailējusi necaurredzamajā tumsā. Vispirms no šīs tumsas parādījies Kiprijons Tvirbuts. Sakala Vainas krustabās Ieva ieraudzījusi Tvirbutu, un tagad viņa tic: kad viņa bija sasveicinājusies ar Kiprijonu, kad ar viņu bija tērzējusi un dejojusi Sakala krustabās, Petrelis jau bijis kopā ar viņiem, Ieva jau bija jutusi, ka viņš elpo — vaigam arvien uzpūtuši liega gaisa strūkliņa, aizvien tā uzpūtuši…

Aukstā sulu mēneša vakarā Ieva un Kiprijons izkāpa no karietes starp gariem, veciem kokiem Viļņas piepilsētā un pa sasalušām, ratu riteņu izbraukātām grambām pagriezās uz baznīcas pusi. Baznīca vēl bija pavisam jauna. No samelnējušām un aplūzušām sastatnēm slējās laukā augsts tornis — jau nokrāsots, jau balts, jau skaists, tikai vēl bez krusta. Ievas māte tūdaļ to ievēroja. Bez mātes kāzinieku svītā vēl bija četri cilvēki: Ievas tēvs, valsts mantzinis Hornastajs, Kiprijona tuvākais draugs Mikalojs Ķiška un kuniga Svirska meita no Vroclavas. Māte visiem pēc kārtas mācās virsū, nepārtraukti iztaujādama: kāda baznīca tā ir, kas to cēlis? kāpēc torņa galā nav krusta? kāpēc vēl visapkārt stāv sastatnes? kāpēc baznīca atrodas nevis pilsētā, bet, var teikt, dziļi mežā? kāpēc baznīcā auksts, kāpēc velk caurvējš? kāpēc dažā labā logā caurums un izsistas rūtis? Māte klaušināja, muti ne ciet nevērdama, un satraukums viņas balsī ieskanējās arvien stiprāk, tas bija saklausāms arvien nepārprotamāk.

Baznīcā viņi tika iekšā pa vecām, tīri nomazgātām sastatnēm, un viņu skatienam pavērās altāris: blāvajā sveču gaismā rēgojās augsts, iegarens galds, kas pārklāts ar baltu audumu; izšūdināts sudrabā, uz auduma laistījās krusts. Līdzās neparastajam altārim stāvēja jauns mācītājs, kas bija ģērbies ar zeltu izšūdinātā tērpā. Rokās viņš turēja Bībeli — biezu, ar varu apkaltu grāmatu. Dziedošā balsī kunigs tūdaļ sāka lasīt apustuļa Pāvila vēstuli…

Ieva neatceras nevienu mācītāja teikto vārdu… Visu laiku Ieva šķielēja uz māti… Visi pavadoņi kārtīgi stāvēja jaunajam pārim aiz muguras, māte nevarēja nostāvēt, viņa nespēja sevi piespiest… Viņa pagājās uz priekšu, uz sāniem, paspēra soli uz vienu pusi, paspēra soli uz otru pusi, pazuda Ievas skatienam tumsā zem sastatnēm un atkal iznāca sveču gaismā… Varēja likties, ka māte zaudējusi redzi un vairs nesaskata, kurp iet un kur lai apstājas… Viņa pievirzījās klāt pašam altārim — nevis mācītājam klāt, bet no otras puses… Viņa apstājās un sastinga, ciešu un nekustīgu skatienu lūkodamās mācītājā. Mācītājs lasīja apustuļa Pāvila vēstuli, kā bija lasījis, tomēr aiz uztraukuma viņa balss sāka drebēt un raustīties. Baznīcas bēdīgais izskats un dziedošā balss neatbilda viens otram, tie viens otra nebija vērti…

Sveču apgaismotais baltais altāris, rēgainās sastatnes attālāk — pustumsā… Sienas un griesti tumsā nav saskatāmi… Tik tikko dzirdamā caurvēja čabināšanās virs galvas… Aukstums, kas uzdveš no akmens grīdas… Un māte… Un māte, kā sastingusi pie altāra malas…

Ievai sametās mātes žēl, sametās žēl sevis, sametās žēl kāzu dienas, kuru atcerēties būs kauns, nepatīkami un nelāgi… Sāpīgas žēlabas sažņaudza Ievai sirdi. Ja šajā mirklī… Ja šajā mirklī būtu atskanējusi mātes balss… Ja māte kunigam skaļi būtu teikusi: pārtrauciet! šeit nav baznīcas — šeit ir naudas mijēju vieta, tirgoņu perēklis! mana meita šeit nelaulāsies!… — Ieva nebūtu izbijusies, nebūtu metusies māti nomierināt un pārliecināt, ka viņai nav taisnības, ka šeit ir baznīca, baznīca, svētā baznīca… Ieva būtu apgriezušies riņķī un bēgusi laukā no šīs spokainās sastatņu rēgainības… Taču māte nebija bildusi ne vārda, nebija pārtraukusi mācītāju. Viņa stāvēja kā sastingusi, rāmi paslietu galvu un lepna. Ieva skatījās uz māti, apbrīnoja viņas pašsavaldīšanos un cēlumu. Palēnām Ievai sirdī atgriezās miers. Ievai šķita, ka gan māte, gan viņa šajā brīdī atgūst acu gaismu, sāk atšķirt patiesību 110 viltības — lai ir, lai ir viss, kas viņām šobrīd visapkārt, lai ir viltība, toties tas, kas pašlaik notiek, ir patiesība, tīra patiesība! Ieva iziet pie vīra. Sāk jaunu dzīvi. Viss pārējais — sīkumi… Un tajā brītiņā, kad mācītājs pienāca un paliecās viņai klāt, kad viņa jauneklīgās, kautrās acis ielūkojās viņai acīs, Ievai parādījās Petrelis… Tagad viņa galvu var likt ķīlā: ar tādu seju, kas laulību zvēresta mirklī parādījusies viņai acīs, pēc tam šajā pasaulē ieradies viņas pirmdzimtais dēls. Petrelis!… Skaidrs, gudrs cilvēks iecietīgi būtu pasmaidījis un sacījis: ak, tas viss ir tantiņas izdomājums! Bet arī gudrie cilvēki maldās, maldās — kā nu ne!

Piecdesmit sestā gada beigās Širvju muižā negaidīti ieradās valsts mantzinis. Viņš atbrauca slepeni: bez pavadoņiem, bez apsardzes. Vedējs kučierēja, kuražā blakus Hornastajam sēdēja jauns, nepazīstams vīrietis, un Ievas tēvs nodomāja: Hornastaja dēls Gabriels. Hornastajs uz bērniem un Ievu skatījās vērīgi, ar neslēptu līdzjūtību. Savukārt tēvs teica: ar lepnumu… Kur nu, kur!… Hornastajs nolika uz galda mazu, aizsietu ādas kulīti, pateica, ka tajā esot jurgelts, un, galvu nodūris, apklusa. Viņa acis, kuras lūkojās caur pieri, kļuva miklas, sāka šķielēt un bieži mirkstināt. Atvadīdamies valsts mantzinis visus noskūpstīja uz vaiga — Ievu, puisēnus un vecotēvu. Vecaistēvs un vecākie zēni pavadīja mantzini līdz pagalmam. Viņi gāja nopakaļ kuražai pa sniega ceļu līdz pašiem vārtiem. Šeit viņi vēl ilgi stāvēja, ar skatienu pavadīdami kamanas, kuras attālinājās un attālinājās. Ieva pa logu skatījās uz tēvu un uz vecākajiem zēniem, kuri stāvēja pie vārtiem, un pārestības asaras aiztumšoja viņas acis. Vājums bija saļodzījis viņai kājas, kad Hornastajs licis uz galda kulīti ar naudu. Viņa nebija varējusi ne saņemties augsto viesi pat pavadīt. Raudādama Ieva atliecās no loga. Istaba likās tumša un tukša. Uz platā sola ar atzveltni, kas apsists ar zvērādu, sēdēja maziņais Jons. Viņam bija astoņi mēneši. Viņš vēl nevarēja stingri noturēt galviņu. Galvu klanīdams, viņš kaut ko murmu- lēja un smaidīja. Mazais, dārgais, tolaik Ievai varbūt pats dārgākais cilvēciņš atradās tepat, tomēr istaba tik un tā viņai likās tumša un tukša. Klusi birdinādama asaras, Ieva piegāja pie galda, paņēma Hornastaja atvesto ādas kulīti, atraisīja un izkratīja no tās naudas gabalus. Uz galda izbira sudraba dālderi, kurus sauca par pusšoku. Katras naudiņas vienā pusē bija izkalts lielkuniga attēls, otrā — vārdi: Monēta magni ducatus Lithuaniae. Magni ducatus… Ievai šie vārdi skanēja cēli un lepni — pārestība jo stiprāk plosīja viņas sirdi. Uz galda spīdēja četrdesmit monētu — divdesmit šoku grašu… Divdesmit šoku grašu gadā par to, ka bija apprecējusies, laidusi pasaulē trīs zēnus, un par to, ka gaida vīru. Gaida nepārtraukti, katru mīļu dienu…

Drīz pēc vecā Tvirbuta nāves Kiprijons kanclera uzdevumā sāka kārtot Lietavas likumkrājumu. Garas nedēļas viņš aizvadīja Viļņā, braukāja pa vaivadijām un tāliem apriņķiem, pierakstīdams visvisādās bajāru privilēģijas. Iegriezies mājās, viņš uzkavējās nedēļu, retām reizēm divas un — atkal ceļā… Bet, kad bija kļuvis par kanclera sūtni, Kiprijons pārbrauca mājās jo reizi, jo retāk — tikai steigšus, tikai garāmskrejot, allaž pa ceļam uz kādu tālu pasaules malu… Ieva viņu gaidīja un gaidīja.

Vasarā no Ķēdaiņiem, no Ķišku muižas, atklīda baumas, ka Kiprijons Tvirbuts esot gājis bojā, vācu bruņinieku Līvzemē nošauts, — bruņinieki esot paņēmuši viņa mirstīgās atliekas un nav zināms, vai viņu apbedījuši vai nav. Vīra attēls Ievas atmiņā sastinga. Līdz tam Ieva bija atcerējusies Kiprijonu visādu — gan priecīgu, gan bēdīgu, gan guļam gultā un atpūšamies, gan pie galda, pār papīru noliekušos. Tagad šīs atmiņas pazudušas. Atcerēs sastindzis garš, kalsns vīrietis — smalku seju, garu kaklu, atka- renām ausīm un īsi apcirptiem matiem… Kiprijons tagad Ievai vienīgi tāds… Atmiņās viņš ne sakustēsies, ne uzsmaidīs — lielās acis, kuras noraugās viņā, arī sastingušas… Gluži kā Kiprijonu, līdzīgi kunigam uz naudas gabala, kāds būtu iespiedis Ievas atmiņā…

Ieva aizbrauca uz Ķēdaiņiem — uz Ķišku muižu. Mikaloju, Kiprijona sirdsdraugu, viņa tur nesastapa. Muižas vagars un jauna tukla sieviete — Ieva pat nesaprata, kas viņa tāda ir, — uz jautājumiem atbildēja strupi: nezinām, neesam dzirdējuši, mums neviens neko nav teicis, nav ziņojis. Pat uzjautāti, kur pašlaik Mikalojs, viņu saimnieks, muižas ļaudis raustīja plecus un plātīja rokas — nezinām, nezinām… Visticamākais, ka viņi nav gribējuši zināt, bet varbūt arī no paša saimnieka viņiem piekodināts neko nezināt…

Ieva no Ķēdaiņiem brauca uz Viļņu. Hornastajs viņu uzņēma viesmīlīgi un sirsnīgi. Katru vakaru viesu zālē viņa pilī pulcējās muzikanti un spēlēja — gan vijoli, gan visādas stabules. Bez Ievas, Hornastaja, viņa sievas un viena otra galminieka zālē vairāk neviena nebija. Mūzika gandrīz tukšajā zālē aiz šausmām pataisīja Ievu vai traku. Hornastajs viņu mierināja: Kiprijonu beigtu neviens nav redzējis, Kiprijons nezin kur pazudis, varbūt nokļuvis gūstā; bet sagūstītos sūtņus neviens nenogalina — naidīgo valstu valdnieki apmainās ar tiem; gaidi, dārgā, gudrā, Kiprijons pārnāks! neņem pie sirds, ko ļaudis runā vai kādreiz runās, — gaidi!

Ieva gaidīja.

Un te nu par gaidīšanu viņa saņēmusi divdesmit šoku grašu, četrdesmit sudraba dālderu. Par to, ka dzīvo un nejūt, ka dzīvo.

Ieva sabēra naudas gabalus atpakaļ kulītē, aizsēja to un nevarēja izdomāt, kur lai to noliek. Jonuks uz zvērādām apsistā sola nokritis augšpēdu — viņš ķepurojās un mēģināja tikt sēdus, bet viņam nebija pa spēkam apsēsties… Viņš sāka nepacietīgi un dusmīgi pinkšķēt… Ieva turēja kulīti ar naudu un skatījās uz bērnu. No šīs naudas viņai sametās nelaba dūša.

Ieva pasauca Būdru, palūdza, lai tā pasēž pie bērna, un pati sāka skraidīt no istabas istabā, meklēdama vietiņu, kur naudu varētu noglabāt: viņa rāva laukā atvilktnes un atvilktnītes kumodēm un galdiem, cilāja lādēm vāku — Dievs, ak Dievs, varbūt viņa grib noglabāt naudu tā, lai pati vēlāk to nevarētu atrast?… Atrāvusi skapja durvis, viņa sastinga. Viņai uzdvesa vecu drēbju smaka — skapī karājās nelaiķes mātes svārki, kleitas, ņieburi un apmetņi… Pustumsā mainījās audumu krāsas, pazibēja spīgulīši un berešu zaigojošās apmales… Ieva strauji vēra ciet — aizcirta skapja durvis.

Naudas kulīti nesdama, viņa atgriezās istabā, kur bija palikusi Būdra ar zīdainīti. Pavadījuši valsts mantzini, no āra pārnākuši vecākie dēli un tēvs. Tēvam seja staroja priekā. Tēvs lepni staigāja pa istabu, laiku pa laikam skaļi nočāpstinādams, aiz apmierinātības pat iedīkdamies caur lūpām. Kā tu, cilvēk, nepriecāsies: viņa meita saņem jurgeltu! pats valsts mantzinis atvedis meitai jurgeltu! atslīdinājies vienā kuražā, bez svītas, kā tāds vienkāršs bajārs, kā viens zemnieks, kā viens… kā viens… Kā cilvēks, kas nespēj rast mieru, Ieva nekaunīgi piemetināja. Tēvs ieskatījās viņai sejā un pamira: tu esi raudājusi, meitiņ? kas tev ir?… Ieva nevērīgi pasmaidīja un svieda naudas kulīti tēvam rokās. Tēvs noķēra kulīti. Viņš apjuka. Ieva devās uz durvīm, un tēvs viņai sauca nopakaļ:

—    Meitiņ, nauda pienākas tev!

Atpakaļ nepaskatīdamās, Ieva atbildēja:

—   Tu par mums gādā, nauda ir tava!

Mātes kleitas, jakas, ņieburi, kažoki un apmetņi, kuri karājās skapjos, Ievai vairs neizgāja no prāta; katru dienu viņa vēra vaļā kādu no skapjiem un pārlūkoja mātes drēbju gabalus, kuri tajos karājās. Viņa tos nesa laukā vēdināt. Dārziņā, ābeļu zaros sakārtie kažoki un kleitas noķirinājās caurām dienām. Mijkrēslī apģērbi plandījās vējā vai arī mierīgi rēgojās — Ievai rādījās, ka dārziņā iegājusi māte.

Ievu sāka nomocīt sirdsapziņa. Tagad viņa saprata un ar visu sirdi izjuta, cik stipri viņa māti bija mīlējusi. Mīlējusi, bet nekad nav bijusi viņai krietna un mīļa meita. Vienmēr viņa bijusi pret māti skarba. Ieva bija mīlējusi māti un nebija varējusi paciest viņas raksturu, viņas uzpūtību, lepnību un godkārību. Naids bija pārmācis mīlestību… Un tas bija netaisnīgi, netaisnīgi! Ieva noziegusies, bezgala noziegusies mātes priekšā!…

Sirdsapziņa nomocīja Ievu arvien stiprāk un stiprāk, galu galā viņa ar skaidru prātu saprata, kāpēc viņai dzīvē tā nav veicies. Viņu soda Dievs. Viņa māti nekad nav turējusi dārgu, un par to Dievs viņu tagad soda. Ja Ieva būtu paklausījusi mātei… Ja viņa būtu izgājusi pie Laurīna Vainas… Ja aukstajā, neizbūvētajā, vēl neiesvētītajā baznīcā viņa būtu pagriezusies un aizbēgusi no viltnieciskā altāra… Ieva būtu dzīvojusi citādi!… Viņa būtu dzīvojusi, viņa būtu jutusi, ka dzīvo!…

Par ģimenes dzīvi Kiprijons nerūpējās. Viņam bija vienaldzīgi, par ko viņa sieva cieš. Par Ievas pūliņiem pieradināt viņu pie mājām Kiprijons reizēm pat pazobojies. Klusībā viņš zobojās par visiem Dvarčūniem. Pats viņš domāja, ka viņam esot sevišķi mērķi, ka tiecoties uz tiem dienu no dienas, neatlaidīgi un pacietīgi, bet Dvarčūni viņu nesaprotot. Tā bija taisnība. Dvarčūni — pat Ieva — viņu nesaprata. Jo nezināja, uz ko viņš tiecas. Patiešām — uz ko viņš bija tiecies? No sapņiem ierīkot latīņu grāmatu spiestuvi Kiprijons atteicies, apprecēdams Ievu. Šī Kiprijona atsacīšanās bijusi vienīgā brīnišķīgā rīcība Ievas dēļ. Šo atsacīšanos viņa augstu vērtējusi. Sirdī viņa vienmēr lepojusies ar šo cēlo Kiprijona rīcību. Bet, lai uzturētu ģimeni, ar vienu atsacīšanos vien bija par maz. Nebūtu pieticis arī tad, ja atsacīšanos būtu bijis desmit vai simt. Vajadzēja ne tikai no kaut kā atsacīties, bet arī kaut ko paveikt, lai ģimene varētu nostāties uz kājām, dzīvot pārticīgi, mierīgi un mājīgi. Darbs, ko Kiprijons darīja likumkrā- juma sagatavošanas komisijā, un pieticīgais atalgojums, ko Kiprijons par šo darbu saņēma, — kas īsti tas bija? Vai šis atalgojums atbilda Kiprijona izglītībai, viņa gudrībai un jauneklīgajiem spēkiem?

Mātes bērēs Sigismunds, Ievas brālis, Kiprijonam piedāvāja: pamet rakstvedību kanclera komisijā! vade mecum! nāc man līdzi! tu esi tiesību zinātņu vīrs, es — mērnieks; ja mēs ietu kopīgi, zemes mērīdami, divatā mēs kļūtu par gaišreģiem visās prāvās! un, kamēr zeme… kamēr zeme visā kunigijā tiks sadalīta valakās, mēs abi būsim kļuvuši par bagātniekiem! Tad, redzi… tad, redzi, tu varēsi ierīkot spiestuvi tādu, kādu vien vēlies un kurā vietā tikai gribi… tad, redzi, tu varēsi rakstīt un izdot grāmatas!…

Ieva nemīlēja brāli, bieži viņš viņai krita uz nerviem. Tomēr tobrīd viņa gaidīja, ko Kiprijons brālim atbildēs, elpu aizturējusi. Viņai šķita, ka Sigismunda piedāvājums Kiprijonam sola glābiņu. Atrazdamies Sigismundam līdzās, Kiprijons viņam nebūtu ļāvis nodarboties ar augļošanu, būt alkatīgam un nežēlīgam, būtu piespiedis viņu turēties pie likumiem un parastās cilvēcības. Varbūt Sigismunds vēl būtu varējis kļūt par cilvēku, par labu cilvēku. Bet Kiprijons būtu pelnījis naudu atbilstoši savām spējām un prātam. Viņš būtu varējis nostādīt uz kājām ģimeni. Varbūt viņi būtu varējuši nopirkt paši savu muižiņu… Kļuvis bagāts, varbūt patiešām Kiprijons daudz būtu varējis sasniegt, sacerēdams un izdodams grāmatas…

Nē, nē, Ieva nemetās lūgties Kiprijonu, lai viņš dod piekrišanu brāļa piedāvājumam. Viņa nebilda nevienu vārdu. Viņa godāja un mīlēja Kiprijonu, viņa ticēja viņa gudrībai. Elpu aizturējusi, viņa gaidīja vīra lēmumu. Kiprijons paskatījās uz Sigismundu pārsteigts, viņa lūpas tik tikko manāmi pasmīnēja. Viņš ierunājās šajā savā mierīgajā — kā noburtajā! — balsī, kurai neviens neuzdrīkstas iebilst:

— Nē, svaini! — Klusums. — Es neiešu kopā ar tevi. — Klusums. — Un lūdzu: nekad, nekad neko man vairs nepiedāvā — kopā ar tevi es neiešu nekad!

Ievas māte mēdza sacīt: uz tādiem cilvēkiem, kāds ir Tvirbuts, sievietes paļauties nevar; tādi cilvēki par ģimeni nerūpējas; viņi rūpējas par kaut ko tādu, par ko neviens nezina, vai tas vispār ir; galvā viņiem vējš svilpo; viņi dzīvo un domā, ka dzīvo lielo dzīvi; mūžu nodzīvojuši, bet neviens nemaz nav pamanījis, ka viņi dzīvojuši; viņi nomirst un pagaist… pagaist… pagaist bez pēdām, bērniem neatstājuši ne mantu, ne labas atmiņas par sevi… Saņēmusi pirmo jurgeltu, Ieva atzina: mātei bijusi taisnība! taisnība!… Ne sešus gadus Ieva ar Kiprijonu nav dzīvojusi, bet vīra jau nav… Mājās nav ne vīra, ne bērnu tēva, ne viņa naudas, ne kāda viņa gatavota priekšmeta… Nekā nav…

Ieva mocījās. Kā gan viņa, māti mīlēdama, tik skarbi varējusi izturēties pret viņu!… Grēkus nožēlodama, Ieva sāka aizlūgt par mātes veli. Augas naktis viņa pavadīja raudādama, izlūgdamās grēku atlaidi sev un atpestīšanu un labāku dzīvi bērniem.

Vienu rītu viņa piecēlās, atvēra skapi un uzģērba mātes veco kleitu. Viņa piegāja pie spoguļa un noskatīja sevi. Mātes kleita bija saņurcījusies, tūdaļ redzams, ka sen tā nav vilkta mugurā un izņemta no veca skapja. Tomēr nevarēja neieraudzīt, ka kleitai izsmalcināts piegriezums un tā no dārga auduma. Baltā uzliekamā apkakle un piedurkņu atloces zaigo spīguļos… Ar sudrabu izšūdināta krūteža… Un dīvaini: mātes kleita, kurai vajadzēja izcelt valkātājas augsto cilmi un lepnumu, pieguldamās Ievas augumam, nekrita acīs — Ieva pat nelikās grezni tērpusies. Pietrūka mātes sejas, viņas acu augstprātīgās mirdzas un nevērīgā skatiena uz citiem cilvēkiem. Nē! Tās nebija ne kleitas, ne tērpi, kuri mātei piešķīruši uzkrītošo vīzdegunību, — to piešķīrusi viņas seja, viņas acu skatiens un iznesība!… Bet Ieva… Ko — Ieva!… Tērpusies princeses drānās, viņa nebūtu izskatījusies cēla… Seja viņai bēdīga un raižpilna, acis norūpējušās un domīgas. No sejas atspulga spogulī Ieva redzēja, cik lielas bailes viņu nomāc un cik viņa satraukta par rītdienu — vai viss būs labi, vai priekšā negaida trūkums un posts?… Nē, nē, ne greznas drānas, ne spodrā mājas vide nevarēja piešķirt Ievas attēlam tukši godkārīgas sievietes vaibstus…

Ieva sāka valkāt mātes kleitas, svārkus un jakas katru dienu. Visi šie apģērbi bija izsmalcināti, tomēr veci un apvalkāti, tamdēļ nepamudināja citus cilvēkus par Ievu vīpsnāt un likt viņiem domāt, ka arī viņa, tāpat kā māte, sākusi jūsmot par niecībām. Turpretim pašai Ievai mātes drānas, ar visu miesu sajūtamas, izraisīja prieku. Ģērbdamās mātes drēbēs, viņa itin kā pauda mātei savu mīlestību — novēloti un tāpēc jo sirsnīgāk un ar lielāku sirdssāpi… Sajutusi, ka, aizmirsdama par mātes tukšo godkārīgumu, viņa arvien biežāk atsauc atmiņā mātes apbrīnojamo gādību par bērniem un tieksmi panākt kādu labumu mājniekiem, Ieva kļuva mierīgāka un stiprāka. Viņa guva ticību, ka beidzot atradusi gudru atrisinājumu un panākusi izlīgumu ar māti. Tas atnesa viņai sirdsmieru un piešķīra spēku.

Kopš šī brīža viņu tik stipri nebiedēja rītdiena un bērnu nākotne — viņai šķita, ka pašai pietiks spēka vienai, bez vīra, bērnus izaudzināt, cilvēkos izlaist un uz kājām nostādīt.

Bet tieši šajā laikā, kad Ievas dvēselē bija iedibinājies miers, Ieva juta, ka no viņas sāk vairīties vecākais dēls. Pie brokastīm vai pusdienu galda Petrelis sēdēja, nokāris galvu un nodūris acis. Viņš nekad vairs neuzrunāja māti pirmais. Uz mātes jautājumiem mēdza atbildēt īsi un asi. Ieva bieži sajuta, ka bērns viņu vēro dusmīgām un skarbām actiņām. Viņai pagriežoties un pametot skatienu uz viņu, dēls strauji noslēpa acis. Ieva saprata: kaut kas, ko viņa nav saskatījusi un nesaprot, sāpina bērna sirsniņu. Arvien biežāk māte sāka uzrunāt Petreli un tuvināties viņam, vēlēdamās apskaut, pamīlot, pažēlot un iztaujāt, kas viņam noticis, kas pēkšņi sācis nospiest viņa sirsniņu. Bet drīz vien Ieva pārliecinājās, ka viņas maigums zēnam ir nepatīkams. Viņš saknieba lūpas, nodūra zemē acis, tik tikko valdījās, lai spētu paciest viņas glāstus un samīļošanu, un tūdaļ vairījās tālāk. Dažus soļus nogājis, viņš metās skriešus, neslēpti priecādamies, ka izrāvies no mātes skaujām.

Kādu vakaru Ieva gribēja Petreli mātišķi iemidzināt. Viņa apsēdās uz dēla gultas malas un klusā balsī sāka stāstīt atgadījumu no savas bērnības. Zēns aizgriezās pret sienu un pārklāja ausi, tikai matiņi palika klaidā uz spilvena, un Ieva apklusa. Viņa apgūlās dēlam līdzās. Viņa pievirzījās tuvāk sienai. Žēlums sažņaudza Ievas sirdi. Māte klusi iešņukstējās un sāka raudāt. Petrelis strauji pielēca gultā sēdus un sāka kliegt:

— Man ir bail… Man ir bail, mamm!… Bail no tevis!…

Vienā rāvienā Ievas prāts apskaidrojās. Viņa apklusa. Sāka cieši nolūkoties bērnā. Petrelis sēdēja gultā patiesi nobijies: actiņas plati ieplestas, mutīte puspavērta, sejiņa nostiepusies… Tirpstošām krūtīm Ieva piecēlās, ne vārda nebilduši, viņa pārgāja pāri istabai un paskatījās uz gultu pie pretējās sienas. Tur gulēja viņas mazākie dēliņi. Povils ar Jonu jau aizmiguši. Abiem sejiņa mierīga, pavisam mierīga… Ieva teciņiem izskrēja no istabas un ilgi staigāja pa gaiteņiem, pati nezinādama, kurp un kāpēc iet. Viņa atguvās un nāca pie sajēgas savā istabā. Viņa novilka mātes kleitu, nosvieda uz gultas un, acis iepletusi, elpu aizturējusi, noraudzījās uz to. Bērns baidās!… Māte valkā mirušās vecāsmātes kleitu, un bērnam ir bail!…

Vairāk nekad Ieva nav vilkusi mugurā nevienu no mātes apģērba gabaliem. Un Petrelis vairs nekad nav novērsis no viņas acis un vairījies no viņas. Gluži pretēji. Tagad bērns bija kļuvis iztapīgāks, pārlieku iztapīgs. Bērns bija laimīgs un mātei pateicīgs, ka tā sapratusi viņa domas, viņa sirsniņu. Vecākais dēliņš atcerējies un labi zinājis: vecāmāte viņa tēvu nav mīlējusi. Un, kad māte uzģērbusi vecāsmātes kleitu, zēns sabijies: arī viņa, arī mamma vairs nemīl tēvu; vairs negaida viņu un aizmirsusi viņu. Kungs augstais, kā gan Ievai bija varējis ienākt prātā, ka Kiprijona vairs nav mājās!… Nu jā, viņai vairs nav Kiprijona naudas, viņas acu priekšā nerēgojas neviens viņa gatavots priekšmets! Vīra viņai vairs nav. Tas ir taisnība. Toties mājās turpina dzīvot viņas bērnu tēvs! Daudzas vecākā dēlēna jūtas un domas saistītas ar tēvu. Ieva juta, ka ir neizsakāmi laimīga… Pirmo reizi viņa piedzīvoja, ka viņai patiešām ir ģimene, ka pasaulē ir Tvir- butu, jauno Tvirbutu — Ievas un Kiprijona — dzimta…

Jo lielāks Petrelis auga, jo acīm redzamāk Ieva dabūja pārliecināties: Petrs — no viņas trijiem dēliem vienīgi Petrs tik sāpīgi izjūt, vai tēvs ar māti mīl viens otru vai ciena. Vai gan tāpēc tas tik savādi, ka viņa dzīvī- biņa gailējusi aklajā tumsā un Ievai parādījusies laulību laikā, savā nākamajā veidolā? Petrelis bija parādījies — parādījies! Viņš nebija ļāvis viņai, likteņa lemtajai mātei, aizbēgt no altāra, no tēva, no likteņa! Ja toreiz Ieva ar Kiprijonu — abi būtu aizgājuši katrs savu ceļu, Petreļa dzīvībiņa nekad nebūtu nākusi pasaulē, ieraudzījusi pasaules gaismu un kļuvusi par cilvēku. To nojautusi, Petra dzīvībiņa pati parūpējusies par savu nākotni — parādījusies nākamajai mātei un nav ļāvusi viņai atteikties no tās. Tagad Ieva tam tic, nerēķinoties ne ar ko.

Bet vienlaikus ar prieku, ka Petrelis dzīvo klusu, neredzamu dzīvi kopā ar tēvu, Ieva sajuta arī nemieru: Povils un Jons, viņas jaunākie dēliņi, tēvu neatceras, pat nezina, kāds viņš izskatās. Viņiem abiem tēva nebija. Tagad Ieva bieži un nepārprotami pamanīja, cik bezrūpīgi viņas puisēni, cik viegli, cik jautri saklaigādamies abi dzīvo. Nevienam no abiem nav savu sirdssāpju un apbēdinājumu — šī smaguma krūtīs, kas pieklusina cilvēku, liek ieskatīties dzīvē un ieklausīties, ko cilvēki runā, par ko sūrojas… kas mudina domāt… sapņot… saprast šķirtumu starp ikdienību un sapņiem…

Ievai šādi sākot izprast savus bērnus, bija aizritējuši jau divi gadi kopš tā laika, kad Kiprijons pazudis bez vēsts. Un tikai tad — tagad viņa par to nešaubās — Ieva sāka gaidīt Kiprijonu. Viņa sāka pa īstam, no visas sirds gaidīt vīru, bērnu tēvu un mīļoto cilvēku.

Piecdesmit astotā gada rudenī uz Širvju muižu no Viļņas atjāja kanclera Radvila ziņnesis Šimkevičs — resns, bārdains un apbrīnojami mierīgs vīrs. Viņš pavēstīja, ka Ievas ģimenei jurgelts tiekot pārtraukts. Pagaidām. Līvzemē iebrukušas cara karaspēka vienības un tur esot sācies karš. Lietaviešu hetmaņi vācot kopā karapulkus un arī došoties karagājienā uz Līvzemi. Lietavas pienākums esot aizsargāt pret ienaidniekiem kaimiņu zemi. Jāsapulcinot un jāuzturot liels karaspēks. Lietavas valsts kasei tagad esot dārgs katrs grasis: nevienam, itin nevienam vairs netikšot izmaksāts jurgelts, līdz karš Līvzemē nebūšot beidzies.

To visu Simkevičs pastāstīja mierīgā un ikdienišķā balsī. Un tūdaļ posās atpakaļjājienam uz Viļņu. Cik Ieva bija pateicīga Radvila ziņnesim! Viņš bija pavēstījis tādu labu ziņu — jurgelts viņai vairs netiks izmaksāts! Nespēdama apvaldīt prieku, Ieva apskāva Šimkeviču un nomutēja viņu uz abiem vaigiem. Ziņnesis pavisam apjuka un teica:

—   Es nekad nebiju domājis, ka pasaulē mīt tik cēlsirdīgas sievietes! Trīs ziņneši atsacījās jāt uz Širvjiem ar vēsti, kuru nodevu jums es. Kā viņi maldījušies!… Viņi zaudējuši iespēju sastapties ar tik brīnišķīgu sievieti!…

—   Par kādu manu cēlsirdību jūs runājat, kungs? Gluži vienkārši es nevēlos saņemt naudu par to, ka gaidu vīru — savu bērnu tēvu, es nevēlos, un tas ir viss, — Ieva atbildēja.

Šimkeviča atnestā ziņa sabiedēja Ievas tēvu. Viņš nespēja noticēt, ka jurgelts pārtraukts sakarā ar karu Līvzemē. Ko karaspēkam var nozīmēt divi desmiti grašu? Cik daudz karotāju par tiem var uzturēt? Ievas tēvs un Dvaris, apriņķa administrators, vienā balsī apgalvoja: pavasarī taču miris Hornastajs, valsts mantzinis, Tvirbuta aizbildnis, — redz, kur tas suns aprakts! Jaunie valsts kases kārtotāji apskauž Tvirbuta slavu, bet varbūt pat blēdās — attaisnodamies ar kara vajadzībām, jurgeltus saber savā kabatā. Apriņķa ierēdņi un bajāri par pārtraukto jurgeltu izteica visvisādus minējumus — kādas tikai baumas Ieva dabūjusi saklausīties!… Tikai viņa tās laidusi pār galvu un nav ņēmusi cieši pie sirds. Dienā, kaut kur iedama, vai naktī, pēkšņi pamodusies, Ieva neviļus sāka čukstēt: bērni bija mazi, pavisam maziņi, kad Kiprijons aizgāja no mājām, — vai viņš maz atceras, kādi viņi izskatās, vai maz atceras?… Reiz viņa vai apreiba no laimes, attapusi, ko pati čukst. Vai maz atceras?… Tas nozīmē, ka viņa nemaz nešaubās, vai Kiprijons ir dzīvs, — dzīvs, viņš ir dzīvs!… Kanclers un arī valdnieks dabūjuši zināt, ka Tvirbuts ir dzīvs, un viņi pārtraukuši izmaksāt jurgeltu viņa ģimenei!… Tā toreiz Ieva bija domājusi, ar sirdi jutusi. Ak Dievs, Dievs!… Kopš tā laika pagājuši trīs gadi — ak vai… Ak vai, pa šiem aizskrējušajiem gadiem viņa par vīru nav saņēmusi nekādu visniecīgāko ziņu — ne rakstu, ne mutisku, ne par dzīvu, ne par mirušu…

Šodien ir rudzu mēneša pēdējā svētdiena. Tūkstoš pieci simti sešdesmit pirmā gada rudzu mēneša pēdējā svētdiena. Ir jau dienas vidus. Saule stāv tieši virs dārziņa. Cepina. Bezdelīgas šaudās augstu — debesu zilgmē. Sētsvidū klusums. Vienīgi liela zilā muša reizēm aizdīc garām. Pagājušajā nedēļā nogāza stiprs lietus, ar netīru ūdeni tas nošļakstījis kokus līdz pašām pazarēm un ēkas līdz palodzēm. Svelme ūdeni izžāvējusi, un kokiem uz stumbra un ēkām uz sienām palikuši tikai dubļi — pelēki, sakaltuši dubļi. Tie Ievai atgādina par mērnieku, ubagu, ceļavīru un citādu klaidoņu kājām — vienmēr piekusušām, vienmēr dubļiem noskretušām…

Upītē bende — šoreiz tas vairs nav pašmāju, bet 110 Viļņas atvestais — šajā brītiņā varbūt jau kāpj uz koka paaugstinājuma. Saulē zibinās viņa cirvja asmens. Sargu ielenkti, uz paaugstinājuma stāv trīs noziedznieki. Viņi notiesāti uz nāvi par to, ka staigājuši pa cilvēkiem diedelēdami un saukdamies Tvirbuta vārdā. Trīs viltvārži Tvirbuti stāv basi uz koka paaugstinājuma. Dēļi viņiem zem kājām saules nokveldēti. Bluķis, uz kura viņi pēc kārtas noliek galvu, arī nokveldēts…

Tas nav tiesa! Tas ir izdomājums! Tukšas iedomas… Tu nezini, kas Upītē notiek patiesībā, levulīt!… Noauj arī tu basas kājas. Tā, raugi! Nostājies uz pirkstu galiņiem, ej uz pirkstu galiņiem, sīkiem solīšiem, paceltām rokām… Tavi bērni vēl mazi. Tu vēl esi jauna. Tu vēl esi stipra. Tu vēl ilgi vari gaidīt Kiprijonu.

Kāpēc viņa nebija aizbraukusi uz Upīti kopā ar vīramāti, kopā ar brāli? Kāpēc viņa nebija paklausījusi tēvam un, paņēmusi līdzi bērnus, kopā ar viņu aizgājusi pa laukiem? Kāpēc viņa nebija pametusi mājas tukšas? Ieva nezina. Viņai apreibusi galva. Trijus gadus Ieva ticējusi, ka vīrs ir dzīvs, ka viņš pārnāks. Bet šodien nu Upītē nocirtīs galvu trim viltvāržiem Tvir- butiem. Un īstais Tvirbuts — kur ir viņš? Nē, nē, Ievas prāts nespēj aptvert, kas šeit notiek. Galvā lien tikai atmiņas. Tikai pie bērniem, tikai mājās sirds šodien alkst atrasties. Un tomēr: Upītē notiek pilstiesa, cietoksnis stāv uz ezera salas, tajā pavisam droši būtu spriest tiesu viltvāržiem tvirbutiem, bet tiesu sprieduši Viļņā, uz Upīti viņi atvesti, lai nocirstu galvu… Kāpēc? Kāpēc šos nelaimīgos notiesājuši slepus no upītiešiem, bet galvu cērt nost viņu acu priekšā? Varbūt tas, kas šodien notiek Upītē, tikai vēl reizi apliecina, ka Kiprijons tomēr ir dzīvs?

Nekur nav jāiet prom no mājām. Jābūt kopā ar bērniem!

Ievai tieši pie tā svēti jāturas. Ieva nešaubās, ka šajā brīdī viņa atrodas tur, kur viņai jābūt, kur atrasties viņas pienākums. Un sirds viņai mierīga. Un Ieva ir laimīga. Un viņa redz sevi gluži kā 110 malas. Viņa ir stalta. Smuidra. Pleci nav nolīkuši. Zaļganā kleita apkļauj viņas krūtis un vidukli, no gurniem brīvi krīt uz leju — aiz muguras kleitas mala velkas pa zāli. Baltā, stāvā apkakle ietver kaklu. Krūteža… Krūteža ir plata, vaļīga un tukša — no tās dveš sāpīgas ilgas… Tukšums vienmēr ilgojas pēc pilnības, vismaz tās aizmetņa, vismaz pēc sīkas sēkliņas, kuru varētu uzdie- dzēt, uzaudzēt un aprūpēt…

Tāda, redz, sieviete, stalta, stāviem pleciem, ar platu, tukšu krūtežu — uz tās nav nekāda karekļa, nekāda piekariņa —, basa iet pa dārza zāli, iet uz pirkstu galiņiem, sīkiem solīšiem un paceltām rokām. Klusā, toties možā balsī, kura spēj izraisīt prieku, viņa smejas.

—   Visi! Staigāsim visi uz pirkstu galiņiem! Bērni, vai dzirdat, bērni, skraidīsim uz pirkstu galiņiem!

Petrs, vecākais dēls, atliecas no lapenes sētiņas un apmulsis skatās uz māti.

—    Uz pirkstu galiņiem! — māte viņam uzsauc. — Pa zāli — uz pirkstu galiņiem…

Petrs stāv, viņš pat nesakustas. Mazākie — Povils un Jons — jau klaigā. Jau slej roķeles augšup. Jau stiepjas uz pirkstu galiņiem…

—    Brīnišķīgi! Brīnišķīgi! — priekā starodama, māte sauc mazuļiem. — Uz pirkstu galiņiem!…

Stīvām kājām bērni iet arvien drošāk, arvien priecīgāk, arvien sīkākiem solīšiem. Actiņas abiem mirdz un spulgo.

—    Uz pirkstu galiņiem! — māte tikai sauc un sauc. — Brīnišķīgi! Mēs dejojam! Cik viegli iemācīties dejot!

Neredzētā gaismā tagad laistās Ievas dārziņš, tukšais sētsvidus un ēku dubļainās sienas. Augstu spožā saulīte, zemu — priecīgās un laimīgās bērnu sejiņas. Bezdelīgas šaudās debesu zilgmē… Tēvs, vecaistēvs, uz spieķa atbalstīdamies, apstaigā laukus — pa rugājiem, pa linu lauciņiem… Uz paaugstinājuma nokveldētajiem dēļiem nevar nostāvēt uz vietas viltvāržu tvirbutu basās kājas… Bendes cirvja asmens zaigo saulē…

Ieva pamet skatienu uz lapeni, un sirdi caururbj izbailes. Petreļa lapenē vairs nav. Ieva nolaiž rokas un uz visu pēdu nostājas zālē. Dārzā Petrelis nav ieraugāms. Nē, nē, Ieva viņu nesauks vārdā, meklēt neies! Petreļa mājās vairs nav. Tagad viņš nezin kur tālos tālumos, varbūt pat dievu dārzos — kopā ar tēvu…

Mazie— Povils un Jons — joprojām klaigā, joprojām staigā stīvām kājām uz pirkstu galiņiem, joprojām plivina rociņas. Viņi satrakojušies: klūp un ceļas, lēkā, griežas, klūp atkal, ceļas atkal, pēc tam, aiz smiekliem vai plīsdami, ķeras viens otram kreklā, pakrīt, vārtās pa zāli — viņi cīkstas…

Ieva skatās uz viņiem un domās čukst: Dievs, Kungs Dievs, pasaules Valdniek, dod Kiprijonam labu atmiņu, gādā, lai viņam pastāvīgi atplaukst atmiņā bērnu sejiņas, lai tās rādās sapņos un — uz mājām aicina!…

Šī istabiņa ir maza: ar vienu logu, pret palodzi atduras pagarš galds, pie tā stāv četri krēsli ar augstām atzveltnēm. Pilīpam Dvarim šeit vienmēr paticis sēdēt, iedzert alu un atvilkt elpu. Šeit viņam paticis ienākt svētku rītos un vakaros pēc sapulcēm cietoksnī vai svinībām apkārtējās muižās. Šeit neviens nebāžas acīs, netraucē un neredz, cik stipri viņam jānomokās pēc nakts dzīrošanas. Šeit viņš iedzer klunkšķi alus un nosnaužas šaurajā gultā pie sienas.

Pēdējos mēnešos šī istabiņa viņam kļuvusi vēl dārgāka. Ziedu mēnesī, jā, pašās mēneša beigās, Pilīps Dvaris šeit bija ienācis agri no rīta un pēkšņi ieraudzījis, cik burvīgas gaismas pilna šī istabiņa. Agrāk viņš nemaz nebija ievērojis, ka šajā viņa istabiņas logā iespīd tikai rīta saule. Tā iespīd vienīgi trīs vai četras stundas pēc saullēkta — tas ir pats brīnišķīgākais laika sprīdis visā dienā. Koki, zālāji, dārzi, kurus redzi pa logu, vēl spīguļo un laistās rasas spirgtumā, un šī gaismas spīguļošana spilgti apstaro viņa istabiņu. Un tajā arī, liekas, viss spīguļo un laistās. Bet gaiss ir vēss. Elpot viegli. Vecumdienās arvien vairāk aizkustina rīta gaisma un vēsums — arvien vairāk…

Lapu mēneša pirmajās dienās Pilīps Dvaris bija saņēmis valdnieka kara rakstu. Dvarim jāpulcina kopā apriņķa vīri un jāved uz Sēlpili. No katras valakas — divi vīri, viens no tiem ar zirgu, abiem jābūt bruņotiem, viņiem jādod līdzi pārtika ne tikai vasarai, bet arī rudenim un ziemai. Tas nozīmē, ka stāv priekšā ilgs karagājiens — nevienam, pat valdniekam nav zināms, cik ilgi tas turpināsies. Ja valdnieks būtu pavēlējis, ka pārtika jādod līdzi vienai vasarai, Dvaris vēl pats būtu vedis savus apriņķa vīrus uz Sēlpili. Turpretim laisties karagājienā, kas varētu ieilgt līdz rudenim un ziemai, Pilīps vairs nevarēja. Viņam jau sešdesmit septiņi gadi. Pamīšus viņu jau nomoka te viena kaite, te cita, bet reižu reizēm arī visas kopā. Izturēt karagājiena grūtības ziemā vairs nebija viņam pa spēkam, un Pilīps nosūtīja ziņnesi uz Trakiem, lai pavēsta valdniekam, ka jau pienācis laiks apriņķa karakunga vietu atdot jaunam vīram. Vaivads saprata

Dvari un par apriņķa karakungu iecēla Aleksandru Vladīku —jaunu un brašu vīru.

Lapu mēneša beigās Upītē sapulcējās apriņķa vīri. Viņi dzēra, dziedāja, trakoja un plostoja cauru nedēļu. Pēc tam uz Panevēžu, uz Filipa muižu, atjāja karodznieks Jakāvičs. Viņš ziņoja: apriņķa vīri dodas ceļā uz Sēlpili, un apriņķa hetmanis Vladīka lūdzot, lai bajāru priekšstāvis izvadot karotājus.

Dvaris aizbrauca uz Upīti karietē. Laukumā pie stārastijas tiesas, izkārtoti ierindā, stāvēja karavīri — vairāki simti vīru. Tas, ka, viņam iebraucot Upītē, karotāji jau nostādīti ierindā, Pilīpam izteica daudz: Vladīka sagatavojis labi pārdomātas, lieliskas atvadības no sava bajāru priekš- stāvja — taisnību sakot, jau no bijušā bajāru priekšstāvja…

Dvaris lēnām iztrausās no karietes un paspēra soli uz ierindas pusi. Vladīka karotājiem kaut ko uzkliedza, un viņu ierinda apklusa. Dvaris apstājās. Līdz karavīru rindām atlikuši varbūt kādi trīsdesmit četrdesmit soļi. Žēlums aizžņaudza Pilīpam kaklu. Acīs izsprāga asaras. Pilīps nevarēja saņemties pieiet karotājiem tuvāk — viņš negribēja, lai vīri ierauga viņa asaras. Apķēries, ka no saviļņojuma viņš aizmirsis par karaspēka apskates noteikumiem un vairs netiek gudrs, ko lai dara un kā lai rīkojas, Pilīps strauji izmeta pār galvu sažņaugtu dūri un aiztrūkstošā balsī iesaucās:

— Vīri, mīļie zēni! Pārnāciet atpakaļ mājās! Visi pārnāciet atpakaļ! Visi līdz pēdējam!…

Šādus vārdus izsaucis, viņš apsviedās riņķī un gandrīz teciņiem aizsteidzās atpakaļ pie savas karietes. Neviens — ne karodznieks, ne hetmanis Vladīka — nemetās viņam šķērsu ceļā un neteica, ka maršalam tā neklājas rīkoties. Pilīps iekāpa karietē un uzšņāca kučierim: dzen, dzen!… Kučieris uzšāva zirgiem, kariete izrāvās no vietas, un tūdaļ Pilīps izdzirdēja karapulka bungu rīboņu un viru dārdošos atvadīšanās saucienus… Baiļodamies, ka it visur, kur vien viņš apstāsies un kur vien pagriezīsies, visapkārt rosīsies cilvēki un uz viņu, uz novecējušo maršalu, metīs līdzjūtības pilnus skatienus, Dvaris lika kučierim piebraukt pie krogus. Kambarītis krogus otrajā stāvā bija tukšs. Kambarītis paredzēts bajāru priekšstāvim, Dvaris vēl bija bajāru priekšstāvis, un krodzinieks vēl neuzdrīkstējās paredzēt kambarīti kādam citam, pat Vladīkam ne. Filips iegāja savā nobēgtuvē un kņūpus iekrita šaurajā koka gultā — tajā viņš nogulēja vairākas stundas nepakustēdamies, gluži kā beigts…

Vēlāk, no Paņevēžas iebraucis ar darīšanām Upītē, Dvaris pirmām kārtām apturēja pie krogus. Te nu viņš uzgāja savā istabiņā. Zēns no lejas uznesa kausu alus un sieru. Filīps viens pats sēdēja pie galda un juta, ka pārējie trīs krēsli ir tukši, ka neviena nav līdzās, un bija mierīgs, pavisam mierīgs. Viņš lūkojās laukā pa logu. Viņa gausais skatiens, līdz zemei nesniegdamies, slīdēja pa krūmu galotnēm, koka mājiņu jumtiem, un tālāk — aiz mūra namiem, aiz krūmu joslas — jau pavērās skats uz ezeru ar salu, ar cietoksni uz salas… Tālu zilganajā miglā grima krūmiem apaugušais ezera pretējais krasts…

Vienīgi šī istabiņa palikusi pāri no tā visa, kas viņam agrāk Upītē piederējis. Maršala dzīvesveids pagājis, un viņam atlikusi tikai šī istabiņa — aizvēnis, nobēgtuvē līdz mūža galam, atalgojums par nodzīvoto, garo mūžu. Vientulība, klusums un miers, atmiņas — jā, tas viņam tagad ir šis kambarītis…

Filīps Dvaris paceļ 110 galda kausu un pieiet pie loga. Šodien īstu sirdsmieru viņš nerod pat šajā kambarītī. Zem kājām, zem grīdas — krogus istabā — dzirdama apslāpēta, ne uz mirkli nenoklustoša piedzērušo kņada. Pa logu var redzēt, ka laukumā pie tiesu stārastijas ņudz cilvēciņi un pa ieliņām starp mājām un krūmiem uz priekšu un atpakaļ naski kustas karietes un pajūgi. Visās malās kūp putekļi, un mākoņi blāķiem peld virs māju jumtiem, virs koku galiem…

Šodien Upītes laukumā nocirtīs galvu trijiem nāvei nolemtajiem, trijiem viltvāržiem tvirbutiem. Dvaris ir vecs vīrs, daudzus gadus pārvaldījis apriņķi, daudz piedzīvojis gan balta, gan nebalta, daudz vaivada un paša valdnieka pavēļu izpildījis pats. Daudzas pavēles, kuras ilgajos gados viņš pildījis, Dvaris nebija sapratis… Citkārt nemaz nebija vēlējies saprast… Viņš bija nojautis, ka tad, ja viņš sapratīs, viņu grauzīs sirdsapziņa un viņš zaudēs dvēseles mieru… O, šodien Pilīpam ir brīnišķīga diena! Pēdējo trīsdesmit gadu laikā šodien ir pirmā reize, kad viņš vairs nav atbildīgs par to, kas notiek Upītē. Šodien viņam galva vairs nesāp, vai nāvessoda izpildīšanas laikā gadīsies pārpratumi vai negadīsies, vai to dēļ izcelsies kurnēšana vai neizcelsies, — par eksekūcijas panākumiem šodien atbildīgs karakungs Žuviņinks, varbūt arī tas nav viņš, varbūt kāds cits no tiem, kuri no Viļņas atbraukuši uz Upīti.

Atskan kluss un nedrošs klauvējiens pie durvīm. Dvaris strauji iet pie tām un ver vaļā. Gaitenīša pustumsā stāv izstīdzējis puisis. Viņš ir aizelsies. Krekls viņam vaļā, krūtis sasvīdušas.

—   Atbraucis jaunais Dvarčūns! — puisis spalgi nober.

—   Viens?

Dvaris saausās.

—   Viens.

—   Tu nepārskatījies? Vai karietē patiešām vairāk neviena nebija?

—    Kungs, mēs esam četratā, mēs pārbaudām karietes no visām pusēm… Vai vēl jāgaida, kungs?

—    Jāgaida, noteikti jāgaida!

Puisis norībina pa pakāpieniem lejup. Dvaris aizver kambarīša durvis. Nāvessods šodien Upītē viltīgs un maldinošs. Varbūt šie trīs nāvei nolemtie arī pelnījuši tik bargu sodu, varbūt viņi kādu nonāvējuši, varbūt apvainojuši vai nodevuši valdnieku… Taču, nosaukušies par tvirbutiem, viņi nav gājuši pa cilvēkiem diedelēdami, tas nu ir skaidrāks par skaidru… Kuram Lietavas mazpilsētiņās un ciemos Tvirbuta vārds kaut ko izsaka? Tas nevienam neko neizsaka. Neviens par Tvirbutu neko nav dzirdējis. Tad kāpēc nevienam nezināmajam vārdam būtu vajadzējis izsaukt cilvēku līdzcietību pret diedelētajiem? Bet nāvessods Upītē ar tādu skaļumu izdaudzināts! Bajāri saņēmuši kanclera ielūgumu uz eksekūciju… Pa ciemiem un mazpilsētiņām skraida jundītāji… Upītes un Kaunas apriņķa iedzīvotājiem noteikti jāierodoties uz nāvessoda izpildi… Un savādi: tik briesmīgi par eksekūciju izskandinājuši, spaidu kārtā cilvēkus uz to sadzinuši, valdnieka pils uz Upīti nav atsūtījusi nevienu augstu amatvīru — tas Dvarim liekas pats tas aizdomīgākais. Vakar trijās karietēs no Viļņas uz Upīti bija atrībinājuši tikai daži maz kuram zināmi ierēdnieciņi: sazin kurais pēc skaita lielā karodznieka pakalpiņš Vasiļs Ragoža, staļļmeistara palīgs Jokūbs Peseckis un kancelejas rakstvedis Motiejs Savickis, pārējiem ne amatu, ne uzvārdu Dvaris nemaz neatceras. Bet šīs valdnieka pils peles pavadījuši pat veseli divi simti karavīru zirgos!

Nūja, Lietavas karapulki pašlaik karo Līvzemē. Hetmaņi, vaivadi, kas- telāni un daudzi citi augsti amatvīri pašlaik atrodas tur. Sarunās ar Maskavas bajāriem pašlaik aizņemts kanclers… Bet vai gan valdnieka pilī mazums citu augstu ierēdņu? Galma maršals, apakškanclers… Augstie goda amatvīri — dzērienu pārzinis, zobennesis, maizes dalītājs… Vai tad viņi visi būtu karā? Kāpēc neviens no viņiem nav atbraucis uz Upīti, uz tik neredzēti izskandinātu eksekūciju? Nē, nē, atjautība jau daudzus gadus l)vari nav pievīlusi! Valdnieks un augstie amatvīri zina, ko dara, — ja eksekūcija neizdotos, ļaudīm nezināmās patiesības īlens izlīstu ārā no maisa, tāpēc lai valdnieka godu glābj sīkie ierēdnieciņi!…

Ko kādam nodarījis Tvirbuts — vienkāršais kanclera Radvila sūtnis? Kamdēļ un sakarā ar ko viņš tik ievērības cienīgs tapis pašam valdniekam? Kamdēļ Viļņas pils tik ietiepīgi cenšas pārliecināt, ka viņš esot pazudis bez vēsts? Kāpēc viņa pazušanu augstie amatvīri uzskata par tik varonīgu? Kāpēc viņi tā rūpējas par Tvirbuta godu, ka pat viltvāržus tvirbutus notiesā uz nāvi? Tas viss Dvarim paliek noslēpums. Noslēpums viņam nav tikai viens: ziņas, kuras valdnieks un viņa amatkungi tik pārspīlēti pūlas izdaudzināt, visbiežāk mēdz būt neīstas; sodi, uz kuru izpildīšanu noskatīties valdnieks sadzen cilvēkus spaidu kārtā, visbiežāk mēdz būt netaisnīgi; itin viss, par ko valdnieks tik neatlaidīgi grib pārliecināt cilvēkus, visbiežāk blēdība vien iznāk…

Pa gaiteni atkal atdun puiša soļi. Šoreiz izsūtāmais iedrāžas istabiņā pat nepieklaudzinājis. Ar sviedriem noplūdušajā un putekļiem klātajā sejā priecīgi mirdz acis.

— Tā kundze atbraukusi! — puisis nober un, brītiņu klusējis, mierīgākā balsī piebilst: — Patiešām tā kundze, uz galvošanu — noteikti viņa, kungs! Viņa jūs gaida.

—   Skrej un sēdies manā karietē — parādīsi, kurā vietā viņa gaida, — Dvaris saka un aizver durvis aiz puiša, kas jau aizskrējis. Brītiņu viņš nelaiž vaļā durvju rokturi, stāv sakumpis un galvu nokāris… Pašķielē uz logu — pa to viņš redz laukumu stārastijas tiesas priekšā… Pilips daudzus gadus gājis pāri šim laukumam — viņš bijis apriņķa svarīgākais cilvēks…

Dvaris sapurina galvu un pārlaiž skatienu kambarīša sienām, gultai un galdam… Trīs krēsli stāv neizkustināti. Pilīps aiziet un pagrūž pie galda arī ceturto krēslu — to, kurā šorīt pats sēdējis. Caur pieri viņš stīvi noskatās uz aizdzerto, jau pustukšo kausu uz galda… Alus putas noplaku- šas… Alus sameties blāvs, liekas novadējies… Tomēr Pilīps paceļ kausu pie mutes un ar piespiešanos iedzer no tā vēl vienu guldzienu. Šis jau ir pēdējais malks šajā kambarītī… Nolicis kausu uz galda, Dvaris dodas uz durvīm. Durvīs viņš vēlreiz pagriežas pret istabiņu — tagad jau tikai pret logu — pret ainu, kura redzama pa logu un uz kuru daudzo gadu gaitā Dvaris acis izskatījis.

—   Ardievu! — Pilīps skaļi pasaka un iziet no istabas. Pa kāpnēm viņš kāpj lejā. Iegājis krogū, viņš ienirst priecīgajā iesviķojušo vīru burzmā. Bijušajam maršalam priekšā tūdaļ uzrodas krodzinieks — resns vīrs ar sarkanu seju un spurainu vaigubārdu: vai kaut kas nepatīkot, kungs? varbūt vajag kaut ko?

—   Sirdīt! — Pilīps viņam saka — šādi viņš uzrunā vienīgi krodzinieku. — Es eju prom! Neturi manu istabiņu tukšu!

—    I.īdz rītam, kungs!

Krodzinieks atiežas un paklanās, parādīdams pakausi, kam jau nogājuši mati.

—   Istabiņa man nekad vairs nebūs vajadzīga. Es atsakos no tās!

—    Kungs! — Krodzinieks izbola acis. — I nemaz nerunājiet tā!

—   Sirdīt mīļais! — Dvaris saīdzis pastiepj krodziniekam roku. — Esmu kļuvis vecs. Cilvēki noveco ātrāk nekā krogi… Negaidi mani vairs — neturi istabiņu tukšu!

Krodzinieks netiek gudrs, ko lai dara ar bijušā maršala pastiepto roku. Ne sasveicinādamies, ne atsveicinādamies Dvaris nekad viņam roku nav padevis. Tāpēc tagad krodzinieks, apjucis un izbijies, slauka rokas skotelē un nevar un nevar vien noslaucīt, vismaz Dvaris nesagaida, līdz viņš tās būs noslaucījis, pagriežas un iziet no krogus.

Pie ārdurvīm Dvarim pretim piebrauc divjūga kariete ar aizputējušiem lodziņiem. Pilīps iekāpj tajā, pārkāpj pāri kājām izsūtāmajam puisim, kas saritinājies uz grīdas, un apsēžas uz aizmugurējā sēdekļa. Kariete sāk kustēties, riteņi sāk rībēt. Neviļus Dvaris pagriežas atpakaļ un caur noputējušo rūtiņu gluži kā caur miglu redz, ka uz kāpnēm pie ārdurvīm iznāk krodzinieks — viņa baltā skotele pa gabalu saskatāma. Krodzinieks stāvs un noskatās Dvara karietei nopakaļ — ir cilvēkam sirds krūtīs!… Bet kā gan citādi? Nemaz tik bieži negadās, ka krodziniekam cilvēks pagaist no acīm un pārvēršas tikai par atmiņām. Dvaris novēršas no lodziņa un domās atkārto: es vairs neesmu maršals, es vairs neesmu maršals, pat krodziniekam es vairs neesmu maršals. Un krūtīs viņam ieplūst rāms prieks.

—   Ko sitas glūņa nopakaļ glūņojas? — satraukti iečukstas izsūtāmais puisis.

Tikai tagad Pilīps ierauga: puisis stāv saliecies, ar rokām pret karietes sieniņām atspiedies, un skatās pa aizmugures rūtiņu.

—   Viņš izseko, uz kuru pusi mēs nogriezīsimies, kungs! — puisis iesaucas atkal.

—   O, nē! — Dvaris iesmejas. — Sirdītim ir sirds — ak, puisīt, tu vēl to nevari saprast!…

Neticīgi caur pieri pamezdams skatienus uz Dvari, puisis atkal saritinās uz karietes grīdas. Viņš ar kaut ko nav apmierināts: acis tramīgas, nāsis iepletušās…

Dvaris ir gan priecīgs, gan žēlabains, gan bēdīgs. Tas arī ir patiesā miera stāvoklis. Miera un vientulības. Ja Dvaris vēl aizvien būtu bajāru priekš- stāvis, šo melnaci sievieti aizvakar vakarā viņš būtu nogrābis… Šī sieviete vēl ir jauna, viņai varbūt vēl nav ne trīsdesmit pieci… Viņa atbrauca uz Panevēžu, uz Pilīpa muižu, aizvakar vakarā, kad jau sāka krēslot… Viņa nenosauca ne vārdu, ne uzvārdu. Es nevaru jums stāstīt, kas es esmu, tādi bija viņas pirmie vārdi, es dzīvoju tālu, un man aizliegts izbraukt no savas muižas, un neviens nedrīkst zināt, ka es neesmu mājās, vēl jo mazāk — ka es esmu šeit, Upītes apriņķī, — es jūs lūgšus lūdzu, palīdziet man sastapties ar Tvirbutieni, jūs taču pazīstat Tvirbutieni — Kiprijona māti? Es jūs lūgšus lūdzu, palīdziet man ar viņu satikties, man viņai jāpavēsta ļoti svarīga ziņa…

Dvaris sajūsmināts skatījās uz viešņu. Viņa bija apbrīnojami skaista. Un viņas skaistums jau sācis vīst. Arī viņa to nojauta, un viņas acīs jau maldījās pārestības un ciešanu atēnas… Šī daiļava zināja, ka Tvirbutiene svētdienā atbrauks uz Upīti — uz eksekūciju, par to Dvaris nešaubījās. Un Dvaris pajautāja: jūs… vai jūs vēlaties satikties ar Tvirbuta māti pirms nāvessoda izpildīšanas? Jā, viešņa atbildēja, jā, pirms eksekūcijas, labāk — pirms eksekūcijas… Es lūgšus lūdzu, palīdziet man, tikai jūs vienīgais man varat palīdzēt…

Ja Dvaris vēl būtu maršals, viņš būtu pasaucis kalpus, būtu licis aizvest viešņu uz klēti un ieslodzīt. Muižas vagaram viņš būtu licis viņu izklaušināt… Kas viņa tāda ir? Ko viņa grib pavēstīt Tvirbuta mātei? Ja vien viņš vēl arvien būtu bijis maršals, Dvaris no šīs daiļavas būtu izdabūjis laukā visslēptākās domas… Bet viņš vairs nebija apriņķa galva, viņš vairs nebija atbildīgs par to, kā noritēs eksekūcija Upītē. Pilīps sajūsmināts skatījās uz melnaci daiļavu: jundītāji visai pasaulei izsludina melus, bet šī sieviete Tvirbuta mātei klusi klusītiņām iečukstēs ausī patiesību…

Pilīpam Dvarim šī ir brīnišķīga diena! Viņš, raugi, atkal — kā bērnu dienās, kā zaļajā jaunībā — rīkojas nevis kā pārvaldnieks, bet kā parasts cilvēks…

Pasēdējis uz grīdas, puisis pietrūkstas un, uz ceļgaliem nometies, ar degunu piespiežas pie karietes lodziņa. Lodziņš no ārpuses noputējis. Puisis caur to maz var saskatīt: pazib cilvēku, zirgu un kariešu ēnas, tikai ēnas.

Dvaris paliecas uz puiša pusi un jautā:

—    Kur tagad ir tavs tēvs — vai pie Tērbatas?

—    Karagājienā, kungs!

Dvaris atkal atgāžas sēdeklī, nopūšas un bažīgi noskatās uz puisi — karagājienā… Cik daudz lepnuma šajos vārdos…

—   Vai šodien uz laukumu tu iesi?

Dvara klusajā balsī puisis nojauš kaut ko nelāgu. Viņš novēršas no lodziņa un skatās uz Dvari, acis iepletis un elpu aizturējis.

—   Aizej! — Dvaris saka vēl klusāk. — Tu dabūsi redzēt, kā bende nošķiežas ar asinīm.

Puisis klusē, viņš neelpo.

Kariete apstājas. Kučieris ar kādu sarunājas, acīm redzami viņu apturējuši puiša biedri. Puisis atžilbst un izspurkšķ ārā. Durtiņas paliek vaļā, un Dvaris pa tām noskatās uz karieti, kurai blakus kučieris apstājies. Uz Tvirbutienes karieti… Noslēpumainā Tvirbuta māte atrodas šepat, dažus soļus no Dvara… Viņas kariete ir tumši brūna, noputējusi, četriem zirgiem aizjūgta… Zirgi apstādināti veca koka pavēnī. Aizmugurējie karina galvu priekšējiem uz krustiem un izbauda vēsumu. Viens zirgs tur paceltu pakaļkāju — bez pakava… Garš un nogurdinošs bijis Tvirbuta mātes brauciens…

Pilīps izkāpj no karietes un, nemaz neapstādamies, pārkāpj blakus stāvošajā. Saliecies, galvu plecos ierāvis, viņš pārlaiž skatienu cilvēkiem, kuri sēž karietē. Dvaris apjūk: karietē sēž divi vīrieši, sievietes tajā nav.

—   Piedodiet… Man teica, ka šī kariete piederot Tvirbutienes kundzei, — Dvaris bilst un ieskatās vecākajā vīrietī: vaigi viņam iedubuši, acis zilas un lielas, ar rieviņām visapkārt… stāva rieva pārdala augsto pieri, no kuras atkāpušies mati… bārda iesirmojusi, spuraina un sacirtojusies… Ar galvas palocīšanu vīrietis apliecina, ka Dvaris nav kļūdījies — šī esot Tvirbutienes kariete.

—   Es gribu parunāties ar kundzi, — Dvaris saka.

Sirmbārdainais vīrietis ar acīm norāda uz tukšo priekšējo sēdekli.

Dvaris apsēžas. Nevilšus viņš izvelk no kabatiņas mutautu un sāk slaucīt norasojušo pieri. Viņš pastāsta, kas tāds esot. Taču karietē sēdošie vīrieši ir žemaiši, atbraukuši no tālienes, Dvara uzvārds viņiem nedzirdēts. Pilīps piebilst:

—   Daudzus gadus es biju Upītes apriņķa bajāru priekšstāvis. Tagad vairs neesmu.

Žemaiši klusē. Acis nemirkšķinādami, viņi skatās uz Dvari. Vecākais, tas ar sirmo bārdu, mazliet paliecas uz priekšu — gaida Dvara paskaidrojumus, ko viņam no viņiem vajagot.

—    Es gribu satikt Tvirbutienes kundzi, — Dvaris saka. — Man viņai jādara zināma svarīga vēsts.

Sirmbārdis žemaitis vēl vairāk paliecas uz priekšu un jautā rešņā, čērkstošā balsī:

—   Laba vai slikta?

Dvaris klusē. Uz šo jautājumu viņš nevar atbildēt.

—    Laba, — sirmbārdis ierunājas atkal, tad paklusē, — vai slikta? — viņš pabeidz jautājumu.

Dvaris nokar galvu un klusi, vārdus skaidri izrunādams, saka:

—   Godātie kungi, ja jūs vēlaties, lai Tvirbutienes kundze uzzina svarīgu vēsti, uz vienu stundu paklausiet man! — Ātri ieskatīdamies acīs te vienam žemaitim, te otram, viņš brītiņu klusē. — Šo vēsti es nezinu. Šo vēsti Tvirbutienes kundzei nodos sieviete, ar kuru es viņu savedīšu kopā. Šī sieviete uz Upīti atbraukusi slepus, ar Tvirbutienes kundzi viņa grib satikties slepus — vai jūs saprotat?

Žemaiši pārmij skatienus. Atkal pagriezies pret Dvari, sirmbārdis saka:

—   Tvirbutienes kundze jūtas nevesela. Ja ziņa ir slikta, labāk viņai to neteikt.

Laiciņu karietē pavisam klusu. Pirmais sakustas un izkāpj no karietes jaunākais žemaitis. Ne vārda nebildis, viņam nopakaļ izkāpj sirmbārdis. Kariete sašūpojas atsperēs un atkal paliek nekustīga…

Kučieris sāk tīrīt karietes lodziņus no ārpuses. Sānu rūtīti viņš berzē ar lupatu tik stipri, ka stikls čīkst.

Kučieris piebāž acis pie stikla un, lūpu atkāris, skatās iekšā karietē — uz Dvari… Pilīps uzbudinās, novēršas un — pie karietes durtiņām ierauga vecu sievieti. Viņa stāv kā sastingusi, skatās iekšā karietē — uz Dvari — platām, možām acīm, ar cerībām. Sirmbārdainais žemaitis viņu maigi pabīda un palīdz viņai iekāpt karietē. Tvirbutiene apsēžas uz aizmugurējā sēdekļa un smagi dvašo. Sirmbārdis Dvarim saka:

—   Esmu jūs atcerējies. Jūs novilcinājāt baznīcas celtniecību Pane- vēžā, es — Rietavā. Mans uzvārds ir Svirgailis.

Sirmbārdis uzsmaida Dvarim un aizcērt durtiņas.

Dvaris paliecas uz Tvirbutienes pusi.

—   Es esmu bijušais apriņķa bajāru priekšstāvis…

—    Kungs, jūs bijāt mana dēla kāzās! Es atceros…

Pilīps pateicīgi viņai uzsmaida un saviļņoti saka:

—   Dieva dēļ, es jūs lūdzu — neko man nejautājiet… Es jūs savedīšu kopā ar jaunu sievieti. Kas viņa ir — es nezinu. Ko viņa jums pavēstīs — arī nezinu. Viņa ļoti grib satikties ar jums, un viņa mani palūdza…

Vecās sievietes acīs iemirdzas asaras, viņa iečukstas:

—    Kurš šeit kaut ko labu man var pavēstīt — kā ir, tā arī būs…

Dvaris piepeši pieceļas no sēdekļa, saliecies ar abām rokām saņem

Tvirbutienes balto, sažuvušo roku un noskūpsta to. Kāpēc — viņš pats nesaprot: rīkli aizžņaudzis žēlums, un Pilīps pat nav pamanījis, ka padarījis to, ko padarījis. Tikām kariete ar rāvienu izkustas no vietas. Nenoturējies kājās, Dvaris atkrīt atpakaļ sēdeklī. Bet Tvirbutiene viņa rokas nelaiž vaļā.

—   Apžēlojieties, jūs izvairāties… jūs zināt… Kur viņš ir? Kas ar viņu noticis?

—   Jūs mani neesat sapratusi… Es negribēju…

Bailes iepleš Tvirbutienes acis.

—    Kur ir viņa kaps? Vai ir kaut vai viņa kapvieta?

Dvaris rupji izrauj rokas no sievietes pirkstiem un skarbā balsī saka:

—   Izdomas metiet ārā no galvas! Saņemiet sevi rokās! Paies stunda, un varbūt jūs jau dabūsiet zināt pašu iepriecinošāko jaunumu!

Tvirbutiene atspiežas pret sēdekļa atzveltni, atmet atpakaļ galvu un aizver acis. Viņas elpa kļūst arvien vieglāka. Dvaris novēršas no viņas un nekustīgu skatienu sāk lūkoties uz ceļa malu, kas slīd garām karietes lodziņam.

Pretējā virzienā iet cilvēki un brauc karietes… Ne sētsvidū, ne dārzā — nekur neviena cilvēka… Vienīgi suņi, asti ierāvuši, grozās pie būdām un zelē ķēdes un siksnas, kurās piesieti, viņi bailigi kļaujas pie zemes…

Dārziņos zeme piebirusi ar āboliem un plūmēm… Vai cilvēkiem drīz ienāks prātā dārza augļi, vai viņi pagūs savākt, līdz tie nebūs sapuvuši?

Cik sieviešu, cik daudz sieviešu dodas uz pilsētiņas laukumu — vīrietis redzams tikai laiku pa laikam. Sievietēm, Dvarim ieduras sirdī, šīsdienas nāvessoda izpilde sarīkota sievietēm, lai paskatās sievietes un bērni… Apriņķa vīrus Dvaris izvadījis karā, izsūtāmā puiša vārdiem runājot, karagājienā. Viņus pavadījušas arī šīs sievietes, kuras patlaban dodas uz pilsētiņas laukumu… Daudzām vīrs, dēli vai mīļotais mājās vairs nepārnāks… vairs nepārnāks… Piecus tūkstošus vīru, kuru vidū arī upītieši, Jurģis Tiškēvičs un Grigaļus Trizna, abi kopā aizveduši no Sēlpils uz Tēr- batu. Pēc nežēlīgiem cīniņiem ar cara karaspēku viņi Tērbatu ieņēmuši. Tērbatu ieņēmuši dzīvie — mirušie pametuši un zaudējuši visu. Viņu sievas atraitnes un viņu bērni bāreņi šodien skatīsies, kā Upītes laukumā ar cirvi uzdarbosies bende…

Pilīps Dvaris atkal pamet skatienu uz Tvirbutieni. Viņa joprojām sēž, atspiedusi muguru un atpakaļ atmetusi galvu, acis pievērusi. Ausīs klab un rīb riteņi. Vecās sievietes galva purinās un zvārojas uz krunkainā kakla…

Daudzus gadus Pilīps Dvaris kārtojis apriņķa lietas, dzīvojis ar cilvēku rūpestiem, daudzus gadus — vairākus gadu desmitus — skatījies, lai apriņķa dzīvē valdītu kārtība, tomēr par sieviešu dzīvi viņš nekad nav aizdomājies ar tādām sirdssāpēm, ar kādām domā pašlaik. Sieviete. Māte. Vai mīļajā Lietavas zemītē dzīvo vismaz viena māte, kura šobrīd varētu būt laimīga?

Garām skrien noputējušie ceļmalas krūmi, dzeltenās labības druvas, pelēcīgās rugaines un bērzu puduri. Te vienā vietā, te citā laižas stārķi — zem šīm debesīm vairs nav miera, viņi jau lido uz dienvidiem…

Kučieris nogriežas no celiņa, zirgi sāk kāpt lejup pa lēzenu krastu pie upes, tie skrien arvien ātrāk, galvu gaisā izsliedami un nepacietīgi sprauslādami, — ak, cik priecīgi iešalcas ūdens tiem zem kājām, saulē vizēdamas, šļakatas sitas augstu un apdziest gluži kā liesmiņas, un gluži kā izzūd gaisā. Un piepeši — klusums, pilnīgs klusums. Vairs nerīb un neklab riteņi, saulē mierīgi dzirksteļo ūdens — galvu zemu nokāruši, zirgi dzer… Zirdziņi!…

Dvaris izkāpj no karietes un atkal saskalina ūdeni. Pa krastu pie Dvara kāpj lejā Svirgailis. Viņi abi parunājas un aizbrien pie krūmiem — tur stāv gaiši brūna kariete, kurai riteņi iegrimuši ūdenī līdz rumbai; zirgi salīduši krūmos, noslēpušies tajos no saules un mušām, redzami tikai krusti un melnās vicinātās astes. Dvaris atver karietes durtiņas, Svirgailis pa tām iebāž iekšā galvu. Viņš stāv un nekustas. Skatīdamies pa savas karietes lodziņu, Elena Tvirbutiene aiztur elpu. Viņu sastindzina bailes, ka Svirgailis šai nepazīstamajai kundzei pierunās pilnu galvu ar blēņām par viņas neveselo sirdi un labdare neuzdrīkstēsies pastāstīt viņai jaunās ziņas — ja tās būs bēdīgas. Nē, nē, Elena sev čukst, ziņas par nāvi tiek pavēstītas pēc Dieva gribas, cilvēks, lai vēlas kā vēlēdamies, tās nespēj noslēpt no otra cilvēka…

Svirgailis pagriežas un platiem soļiem, ūdeni uz visām pusēm šļakstīdams, nāk pie Elenas karietes. Elena ar acīm urbtin ieurbjas viņa sejā. Taču nesaskata tajā ne prieku, ne skumjas.

Rietavas karvedis iekāpj karietē, aizver aiz sevis durtiņas, apsēžas blakus Elenai, saliek rokas uz ceļgaliem un pats skatās uz tām, viņš klusē. Izkaltušu muti Elena iečukstas:

—   Man… vai jāiet pie viņas?…

—   Pagaidi! — Svirgailis klusi ierunājas. — Viņa pati atnāks.

—    Ko viņa tev teica, lozap?

—    Es viņai pajautāju: vai ziņa ir laba? Es nezinu, man nav ne saprašanas, viņa atbildēja. Viņa man likās dīvaina… — Svirgailis sakustas, saņem Elenas roku un paspiež. — Šī sieviete grib runāties ar tevi zem četrām acīm. Es tūlīt kāpšu ārā… Lai viņa tev stāsta ko stāstīdama, neņem stipri pie sirds! Iestāsti sev, ka viņa melo, ka viņu kāds tev uzsūtījis sajaukt galvu…

—   Jozap, tu taču zini: par Kipru esmu saklausījusies visu kaut ko, ne ar ko viņa mani nevar sašausmināt…

—        Es ievēroju — viņa ir dīvaina… Viņai ir velns aiz ādas! — Svirgailis pieliecas, nomutē Elenas roku un iečukstas: — Saudzē sevi! Kad pārbrauksim mājās, es lūgšu tavu roku.

—    JozapL. — Elenai pasprūk, un viņu atkal sastindzina izbailes.

Elenas acis pārskrej Svirgaiļa sirmajiem matiem, viņa pleciem, viņa

grib ieraudzīt viņa seju un viņa acis, tomēr veltīgi: Jozaps atliecas no viņas rokas un izkāpj no karietes tā, lai nevajadzētu parādīt viņai ne acu, ne sejas. Un ko viņš te viņai pateicis? Kas viņam noticies? Kungs Dievs, Elenas sirdi caururbj sāpes, Jozaps uzzinājis, ka es dabūšu dzirdēt sliktu ziņu, pašu vissliktāko ziņu — viņam manis žēl, viņš mani mierina…

Pa vaļējām durtiņām Elena noskatās uz karieti, no kuras jākāpj laukā daudzinātajai svešiniecei. Viņas karietes durtiņas arī stāv vaļā. Viņas kučieris brasla vidū, stāvēdams līdz ceļgaliem ūdenī, mazgājas. Kučieris līdz viduklim kails, viņa augums iededzis saulē, jauns un spēcīgs. Tik tikko saklausāma viņa sprauslāšana, mazgājot seju. Šī tālā, patīkamā skaņa labāk palīdz aptvert, kāds visapkārt klusums — tāds klusums, ka ausīs pat džinkst…

—   Viņa baidās, — Tvirbutiene skaļi saka, — viņa baidās man pavēstīt… Kiprs vairs nav dzīvs, un viņa to man baidās pateikt…

Elena cieši sakniebj lūpas, ceļas no sēdekļa, traušas laukā no karietes — tūdaļ kājas viņai ieplunkšķ ūdenī. Brunču mala piepūšas virs ūdens, lēnām samirkst un iegrimst. Vēsais un spirdzinošais ūdens glāstīt glāsta kājas. Sirds kļūst mierīga, galva — skaidra. Elena iet maziem solīšiem, lēnām, ūdens pat neiečalojas. Pie svešās karietes Elena nemaz neapstājas. Viņa kāpj iekšā. Uz aizmugurējā sēdekļa sēž Hradiča: no cepurītes apakšas spraucas laukā melni, kupli mati, tumšā un saulē iedegusī seja satraukta, izbailēs spīd lielās, melnās acis, pilnīgās, tumšsarkanās lūpas pavērtas; no stāvajām krūtīm tumši zilā kleita krokās ielokās zem smakra, kur beidzas ar ciešu savilkumu. Sievietes rokas kailas, tās atbalstītas pret sēdekli. Sieviete sēž tā, itin kā būtu sākusi celties no sēdekļa un piepeši sastingusi. Elena viņu taču gaidījusi Svirgaiļa karietē… Šādi pārakmeņojusies, savā karietē sēdējusi viņa… Hradiča. Tā ir viņa. Un Elena nebrīnās, ka tieši viņa ir tā sieviete, kura daudz zina par Kipru. Elena nekad nav aizmirsusi jaunavu, kura bija aizbēgusi no dēla kāzu nakti un, pēc sena ticējuma, aiznesusi no mājām jaunā pāra laimi. Elenai bieži iešāvusies prātā doma, ka viņa šo jaunavu sastaps vēl, ka viņu abu ceļi vēl krustosies. Dievs, ak Dievs!… Sapņi saprāta balsi neieklausās… Cilvēks sapņo par itin visu — aizvien sev saka, aizvien sev atkārto: ja, ja, ja… Atkārtodama simtiem ja, Elena reizēm zaudējusi valodu: Kungs augstais, kāda viņa nekam nederīga, kāda viņa ļauna vēlētāja, kādas tikai ķecerīgas domas viņa sadomājusi!… Ja Ieva nomirtu, ja tā notiktos… viņas dēls uzmeklēs to jaunavu, kura aizbēgusi no viņa kāzām, un viņa kļūs par viņa sievu, viņa otro sievu…

Hradiča sēž sastingusi. Elena viņai uzsmaida, pieliecas tuvāk un ierunājas:

—   Nebaidies no manis, bērniņ! Es tevi atceros, es neesmu dusmīga uz tevi, nekad uz tevi neesmu dusmojusies. — Elena iesmejas, pavisam sirsnīgi iesmejas. — Esmu kļuvusi veca! Un stulba! Ja nebūtu stulba, uzreiz būtu sapratusi: nepazīstamā svešiniece — tā esi tu!…

Ala Rise sakustas, sakrampē rokas uz krūtīm un sastingst atkal.

—   Nebaidies no manis, bērniņ! — Elena klusām atkārto un jūt, ka acīs sariešas asaras. — Es taču zinu: neviens cits mani slepus nebūtu varējis meklēt, vienīgi tu… Tu gribēji… Tu gribēji man pavēstīt, ka mans dēls… ka Kiprijons ir dzīvs… ka vesels… ka no ģimenes slēpjas pie tevis… Tā taču ir? Tā taču ir taisnība?

Tikai pēdējos vārdus izrunādama, Elena sajūt krūtīs drausmīgu satraukumu: un ja nu Hradiča papurinās galvu, un ja nu viņa papurinās…

—   Nē! — Ala Rise iesaucas. — Nē!

Stinga, rokas nokārusi, viņa noslīd uz ceļiem, pārbiedētām, nemirkšķinošām acīm nolūkodamās Tvirbutienē, un negaidīti nevērīgā, viegli zobgalīgā balsī ierunājas:

—   Kas jūs… kas jūs, visi Tvirbuti, tādi esat? Kāpēc es jūs meklēju atkal un atkal? Kāpēc?

Hradičas izsmējīgā balss aizžņaudz Elenai kaklu. Šī sieviete ienīst viņu, ienīst viņas dēlu un ienīst visu Tvirbutu dzimtu… Tvirbuti izpostījuši un sadragājuši viņas mūžu… Viņa pārvērtusies par lūsi… Viņa alkst pēc atriebības… Lai notiek! Elenai krūtīs sirds sāk dauzīties droši, bez jebkādām bailēm. Lai notiek!… Jurģis, Elenas vīrs, — mūžīgu mieru dod viņam, Dievs Kungs! — mēdza sacīt: mūsu dzimta ir nolādēta — nolādēts esmu es, nolādēts mans dēls… Mierīgā balsī Elena ierunājas:

—   Sirds ir Dieva rokās… Ja cilvēks spētu saprast, kāpēc un uz kurieni tā viņu sauc… Būtu labi!…

Ala Rise uz ceļgaliem pievirzās tuvāk, cieši nopēta Tvirbutienes rokas, kuras guļ klēpī. Spēji viņa ar seju piekļaujas pie šīm rokām — Elenai pār muguru pārskrien šermuļi: Hradičas vaigs ir auksts — tik auksts kā nedzīvam cilvēkam…. Ala Rise atraujas no Elenas rokām tikpat spēji, kā bija piekļāvusies. Viņa ieskatās Tvirbutienei acīs. Viņas skatiens dzeldīgs un caururbjošs… Elena jūtas lempīga un šai skaistajai un drosmīgajai sievietei padevīga. Kurš kādreiz spējis noturēties pretim viņas skatiena varai? Acis, lielās, melnās acis Hradičai, liekas, tikai tāpēc dotas, lai tās viņai palīdzētu noburt otru cilvēku…

Ala Rise sāk runāt:

—   Jūsu dēls ir dzīvs, vai jūs saprotat? Dzīvs! — Viņa pūlas runāt mierīgi, tomēr viņa steidzas, steidzas — nav viņas spēkos noslēpt saviļņojumu. — Neejiet noskatīties uz nāvessoda izpildi, neizdodiet sirdij dusmas! Valdnieks jums pūš miglu acīs. Kiprijons ir dzīvs. Lai arī kas par viņu nezin ko stāsta — neklausieties un neticiet! Viņš ir dzīvs…

—   Vai viņš ir pie tevis? — Elenai izlaužas pār lūpām, viņa deg nepacietībā uzzināt par dēlu itin visu.

—   Pagaidiet! Ļaujiet man izstāstīt! — skarbi iesaucas Ala Rise. — Es dzīvoju Beļskā, tēva muižā. Liepu mēnesī pie manis bija atbraucis Ķiška — Mikalojs, jūs viņu pazīstat… Pēc viņa mātes un pēdējā brāļa nāves Mika- lojs palicis par manu vienīgo aizbildni… Aizbildni, vai jūs saprotat? Esmu no viņa atkarīga… Bez viņa svētības es nevaru precēties… Un, ja viņš man liks precēties, es nedrīkstu atteikties… Viņš ir mans aizbildnis, un pat tad, ja man būtu kāda tante vai kāds tēvocis, viņi nevarētu — viņiem nebūtu tiesību aizstāvēt mani no Ķiškas…

—   Vai Kiprs ir pie tevis? Vai viņš izbēdzis, noslēpies no ģimenes un tagad uzturas pie tevis?

—   Noklausieties manī līdz galam! Apžēlojieties! — Hradičas acis kļūst niknas un valdonīgas. — Ķiška man pateica: piecus gadus Tvirbuts atradies līvzemiešu gūstā, palicis dzīvs un atgriezies sveiks… Viņš atgriezies pie savējiem, tikai mājās gan ne. Ir atgriezies varonis — iemantojis lielus nopelnus Lietavas labā. Ar ko viņš tos iemantojis — es nezinu, nevarēju saprast. Ķiška apgalvo: viņa nopelnus vēl ilgi vajadzēšot turēt noslēpumā. Valdnieks viņu vēlējies bagātīgi apdāvināt, turpretim Kipri- jons meties valdniekam pie kājām un sācis izlūgties palīdzību… Māt… māt… kā lai to pasaka skaidrāk?… Gūstā Kiprijons esot sapratis, ka mīlot vienīgi Hradiču — vienīgi mani… Viņš gribot lūgt manu roku… Par nopelniem viņš esot lūgšus lūdzies no valdnieka tikai vienu atalgojumu: vispārībai pasludināt, ka tvirbutu esot savairojies daudz, bet īstā vairs neesot — viņš esot pazudis bez vēsts… lai pasludinot to pārliecinoši, tā, lai cilvēki spētu noticēt, lai sieva vairs negaidītu… Ķiška man stāstīja: Tvirbuts ir manu jaunības dienu labākais sirdsdraugs… man viņam bija jāpalīdz… es palīdzēju pierunāt valdnieku… Valdnieks teica: lai notiek tā!… Pēc tam Ķiška man pajautāja: vai tu mīlēji Kipru? Es atbildēju: jā! Tad viņš pajautāja, vai es viņu vēl mīlētu. Es nezinu. Es viņam atbildēju: es nezinu…

Elena izbailēs saņem Alas Risēs rokas un sažņaudz tās.

—   Dari tā, lai viņam būtu labāk! Bērniņ, tu esi bārene, dzīvē tu daudz esi dabūjusi pārciest, un tu vislabāk spēj saprast, cik daudz gūstā dabūjis pārciest mans dēls! Es esmu viņa māte! Jūti man līdzi, palīdzi viņam!…

Ala Rise aprāvusies skatās Tvirbutienei acīs.

—   Mīļā, izej pie viņa, ja Dievs tā reiz nolēmis! Es tevi lūdzu, lūgšus lūdzu — izej pie viņa!…

Ala Rise atraujas tālāk no Elenas, izsvabina rokas 110 viņas rokām un apsēžas sēdeklī. Tvirbutiene saprot: Hradiča šausminās par viņas vārdiem, viņa domā, ka akli mīlu savu dēlu, ka, domādama par dēlu, varētu aizmirst visus citus cilvēkus — aizmirst gan dēla sievu, gan viņa bērnus, ka varētu aizmirst visu pasauli, savas un citu cilvēku svētākās jūtas… Bērniņ! Elenai gribas izkliegt un pateikt I Iradičai: bērniņ! ja Dievs tā reiz lēmis, ja tu esi nobūrusi un savaldzinājusi mana dēla sirdi, izej pie viņa — tā būs labāk gan viņa sievai, gan viņa bērniem… O, nē, Elena to Ālai Risei nevar pateikt. Viņa nespēj pateikt: mans dēls dzīvos ar tevi un slepšus gādās par saviem bērniem; bet, ja tu viņu atraidīsi, viņš vairs nevarēs atrast sev vietu… viņš var aiziet bojā… pats sevi iedzīt postā… Dievs, mans Dievs, cik grūti kaut ko ieskaidrot jaunam cilvēkam… Jaunie cilvēki tik trausli… Viens vienīgs skarbāks patiesības vārdiņš viņus ievaino…

Āla Rise bilst:

—   Jūs nesaprotat, ko runājat! Es nevaru viņu precēt.

—   Tu vairs nemīli viņu? Vai tu viņu nevari ciest?

—    Es nevaru ciest sevi!…

—   Neizvairies, bērniņ!… Nespēlējies ar vecu cilvēku, ar māti… Iejūties manā stāvoklī! Šodien Upītē cilvēkiem galvu cērt nost… Es sajukšu prātā!… Tu! Tu aizgāji no viņa kāzu naktī! Tu, vienīgi tu vari atdot viņu atpakaļ man!… viņa bērniem!…

—   Nepiesauciet viņa bērnus!

Ālas Risēs balss nodreb un ieskanas draudīgi.

—   Apžēlojies, ieskaties patiesībai acīs! Sešpadsmit gadu vecam meitēnam mani vārdi var likties briesmīgi. Turpretim tu… tu taču esi nobriedusi, daudz pārcietusi sieviete!… Tu taču pazīsti dzīvi!…

—   Es pateikšu, jūs mani piespiežat izstāstīt… — Āla Rise sāk runāt klusā, neskanīgā balsī. — Esmu atbraukusi uz Upīti slepus. Es braucu tikai pa naktīm… Man aizliegts no Beļskas izbraukt… Es nevienam nedrīkstu stāstīt to, ko zinu par Kiprijonu… Ne sapnī man nav brīv stāstīt par viņu patiesību — tas man aizliegts… Taču es zināju, ka šodien jūs būsiet Upītē un skatīsieties, kā ripo nost galvas… dzirdēsiet piesaucam dēla vārdu… un neko nespēsiet saprast… un sapratīsiet nepareizi… un nevarēsiet rast mieru… Es atbraucu. Domāju, ka jums izstāstīšu: dēls ir dzīvs un vesels… Izstāstīšu un pazudīšu prom no acīm… Bet jūs esat iedomājusies, ka es varu izglābt jūsu dēlu! — Āla Rise pasmaida dzedru smaidu. — Ticiet man, es viņu nevaru izglābt! t>s nevaru būt viņa sieva!

—   Tu dzen mani kapā… — Elena nočukst un pēkšņi atkal atgūst spēkus, viņas sirds atkal bezbailīgi sāk pukstēt. — Es nevaru nomirt, iekams mans bērns nav atradis sev vietu dzīvē! Bērniņ, apsoli man, ka sniegsi viņam patvērumu, un es laimīga varēšu nomirt… nekad es nerādīšos tev acīs…

Āla Rise apņēmīgi sakrata galvu, apsēžas taisni un piever acis.

—   Labi! — viņa izaicinoši ierunājas. — Es jums izstāstīšu itin visu, tikai tas nenotiks manā karietē. Iesim uz jūsu karieti!

Jauna un spēcīga, viņa pazib Elenai gar acīm un izlec laukā. Zem viņas kājām nošļakst ūdens. Pagriezusies atpakaļ, Āla Rise padod roku Tvirbu- tienei. Elena kāpj ārā no karietes lēnām, smagi pūzdama, sirdi vairs nemaz nejuzdama. Elenai sevis dēļ sametas baigi: viņa patiešām zina, ka dēls ir dzīvs, bet tagad nu viņa dēļ dabū ciest stiprāk nekā agrāk, kamēr bija slie- kusies domāt, ka viņas dēls vairs nav dzīvs…

Ālas Risēs kleitas un Elenas brunču stērbeles pa ūdeni aizpeld no vienas karietes pie otras. Āla Rise palīdz Elenai iekāpt Svirgaiļa karietē. Pati viņa paliek stāvam ūdenī. Tvirbutienei acīs skatīdamās, viņa runā iekšā karietē:

—    Māt, jūs veltīgi domājat, ka es varu izglābt jūsu dēlu! Dabūjusi zināt, par ko esmu kļuvusi, jūs pateiksieties Dievam, ka Viņš man piešķīris tik daudz pašlepnuma, lai varu atteikties no jūsu dēla… Māt! Nepārtrauciet mani! Tagad esiet tik laipna un atļaujiet izstāstīt man visu… Es atzīstos: jūsu dēlu esmu mīlējusi. Katru vakaru es karsti lūdzu Dievu, lai viņš pieder man. Viņa kāzās man vēl bija cerības… Kad viņš bija viens, es piegāju viņam klāt un palūdzu: pasaki man kaut ko! Es cerēju, ka viņš pateiks: es mīlu! Diemžēl. Kiprijons man nepateica neko — ne vārda, ne pušplēsta vārdiņa! Un es aizbēgu no viņa kāzām… Vairākus gadus es nevarēju tikt ar sevi skaidrībā. Pareizāk — es netiku skaidrībā ar apstākļiem, kādos biju nokļuvusi. Kiprijons apprecēja citu. Es viņu vēl aizvien mīlu. Mans prāts nav spējis aptvert, vai no šī stāvokļa ir kāda izeja. Arī sirds nebija spējusi nojaust izeju. Bija apstākļi, vienīgi apstākļi… Ko ar šādiem apstākļiem lai iesāk, manos spēkos nebija saprast. Un tad nu nomira Stanislovs, mans aizbildnis, arī jūs viņu pazināt… Stanislovs mani mīlēja kā paša bērnu… Vairākus gadus es jau biju pilngadīga, bet viņš vēl arvien turēja mani savās mājās un pats rūpējās par tēva muižu. Tagad esmu sapratusi — viņam tas bija ienesīgi… Taču tolaik es no visas sirds ticēju viņa tēvišķajai mīlestībai. Viņa nāve bija pirmais nežēlīgais trieciens manā mūžā… Kā gan citādi! Mana māte bija mirusi, laizdama mani pasaulē, tēvs nomiris, kad man bija tikai trīs gadiņi… Cilvēkus es neatceros, skumt par viņu nāvi man nebija iznācis… Kad nomira Stanislovs, es vai juku prātā… Un te kādu dienu Stanislova atraitne pateica man, lai es vācoties prom no Ķišku muižas, no Stanislova bērēm — kamēr es esot šeit, Tvirbuti nevarot ierasties atvadīties no aizgājēja. Es apvainojos, es sadusmojos, es uz karstām pēdām devos prom no Ķēdaiņiem uz Beļsku — uz tēva muižu. Kopš tā laika man nav viss kārtībā ar galvu… Ja Tvirbuts neuzdrīkstas ierasties sirdsdrauga bērēs tikai tamdēļ, ka pa bērēm satiks mani, tātad… tātad viņš mani nav aizmirsis, domā par mani, manis dēļ cieš… Man atkal spilgti jo spilgti atausa atmiņā mūsu abu sastapšanās Trakos. Tolaik mēs abi vēl bijām bērni, tomēr skatījāmies viens uz otru aizturētu elpu. Šādu satikšanos nav iespējams aizmirst… Es noticēju: atmiņas paveikušas savu darbu… Apprecēdams citu sievieti, Kiprijons sapratis, ko zaudējis… Viņš mīl mani… Viņš vairās no manis, jo viņam ir sieva, viņam ir bērni… Pārcēlusies uz Beļsku, es nolēmu: Kiprijonam jāuzdzird par mani šaušalīgas tenkas, tad neviens, pat ģimene viņu vairs nevarēs aizkavēt — viņš trauksies pie manis. Lūgsies piedošanu… Es sāku plosīties un trakot. Sāku rīkot dzīres. Manā muižā sabrauca arvien vairāk un vairāk jaunu bajārdēlu, dēku meklētāju… Es zināju: tukšiem pļāpu vārdiem Kiprijons nenoticēs — vienīgi mana vājprātīgā dzīvesveida nenoliedzamie pierādījumi satrieks viņa sirdi. Es likos gultā… Ar vienu, ar otru… Beļskā es dzīvoju viena, mani aizbildņi atradās tālu… Neviens man netraucēja rīkoties tā, kā pratu… Taču tie, kuri ar mani pārgulēja, klačas par mani nepalaida. Laikam jau vairums no viņiem mīlēja mani, cerēja uz manu roku… manu muižu… cietoksnīti, kuru man bija atstājis tēvs. Es niknojos un trakoju aiz dusmām, kritu izmisumā… Lai izkliedētu jaunekļu cerības mani apprecēt, es viņiem atklāti sāku stāstīt: Hradiči ir Hradiči — viņi ir nevaldāmi cilvēki! vīrieši dzīvi pavadījuši seglos, sievietes — gultā! Nezinu, es nezinu, vai Kiprijons uzdzirdējis, par ko biju kļuvusi. Par viņu es nesaņēmu nekādas ziņas. Aizskrēja gads, otrs, trešais — Kiprijons neatbrauc, nekrīt pie kājām un neizlūdzas piedošanu: viss kluss un mierīgs, kaut vai sāc gaudot kā vilks… Laiks mani pārliecināja: Kiprijonam vienalga, kā es dzīvoju; Kiprijonu esmu zaudējusi uz mūžīgiem laikiem, zaudējusi viņu, viņam man nepiederot. Tomēr… Ak, māt, māt, jūs labi zināt, ko sievietei nozīmē slikta slava!… Mana šaušalīgā dzīvošana jau bija uzņēmusi pārmēra ātrumu, lai strauji to varētu nobremzēt un pagriezt citā virzienā… Bajārdēli mani pazīst kā raibu suni! Viņi zina, kas es esmu! Viņu acīs es vairs nevaru pārvērsties atpakaļ par cilvēku! Jā, māt, arī tagad es esmu tāda, par kādu mani tur mani mīļie bajārdēli. Vieni mani uzticīgi apciemo… Citi apprec citas jaunavas un pazūd no mana redzesloka… Ierodas nākamie, vēl pavisam jauniņi… Mans tēvs sēdējis seglos, es… Ko jūs skatāties uz mani kā uz kādu mocekli? Neizliecieties, ka jums ir žēl manis!…

Elenai trūkst gaisa. Sirds viņai nevis pukst, bet skribinās kā tāds kukainītis. Viņa, vienīgi viņa — Ala Rise var glābt viņas dēlu, piesaistīt pie mājām, pie zemes iclāpiņa, atbaidīt no klaidoņa dzīves, no godkārīgajām iegribām ar saviem rakstu gabaliem panākt ko dievišķīgu. Āla Rise! Tikai tāda sieviete kā Āla Rise var uzdrīkstēties palīdzēt viņas dēlam. Svētules viņam neietu tuvumā… Nemaz nepaskatītos uz viņu… Tāds, kas atsakās no saviem bērniem, tikai elles uguņu vērts — visas to zina… Gan bajār- meitas, gan vienkāršās zemnieces šādus vīriešus tur par velna apsēstiem…

Elena jūt baismu atbildību par savu dēlu. No viņas, tikai no viņas vienas pašlaik atkarīgs, vai viņas dēls dzīvos kā cilvēks vai noblandīsies un nobradāsies, nekur sev vietu nevarēdams atrast, aizies vējā, galu galā pats sev uzmauks cilpu kaklā… Nelaimīgs un nolādēts cilvēks ir viņš — viņas dēls… Bez Dieva, bez ģimenes, bez pajumtes, bez pieķeršanās zemei, bez mīlestības uz tuvāko…

Te nu sēž Elena karietē. Te nu stāv ūdenī pie karietes durtiņām jaunava, sieviete — nogurusi, nogurusi… pārmocījusies, pārmocījusies… Taču viņas dēlu mīloša — stiprāk par viņu, māti, mīloša!… Elena… Ja Elena tagad būs vāja, ja viņai pietrūks spēka pārliecināt Ālu Risi, ka viņa ir nevis palaistuve, nevis slampa, bet gan mīloša, ar šķistu mīlestību mīloša sieviete… Ja tagad, šajā mirklī Elena nepiekļaus pie krūtīm Ālu Risi, ja Āla Rise nejutīs, cik labi, cik svētlaimīgi kļauties pie mīļotā cilvēka mātes, — tad ir cauri… Tvirbutu dzimta nekad vairs netiks atpestīta…

Tūdaļ būs par vēlu: Ālu Risi jau biedē Elenas acis, seja un izvešanās; Āla Rise jau pasper solīti atpakaļ, jau atkāpjas tālāk no viņas — Āla Rise tūdaļ pagriezīsies un aizies… Un neviens nekad vairs viņus neatdos atpakaļ Tvirbutiem…

—   Meitiņ manu! — Elena lūdz Dievu, lai šajā brīdi viņas vaigs būtu apskaidrots, lai viņas sejas apskaidrotība atstātu iespaidu uz šo sievieti. — Tu taču ieradies šeit slepus… Tev taču būs jāatgriežas Beļskā, atkal braucot pa naktīm… Meitiņ manu, kāp manā karietē — brauksim kopā!… Abas izraudāsimies… Abas Beļskā gaidīsim… Abas manu dēlu pie vārtiem sagaidīsim… Jūs abi sāksiet dzīvot, es nomiršu — nejaukšos pa kājām, netraucēšu dzīvot!…

Zem Alas Risēs kājām saskalojas ūdens — viņa pakāpusies vēl soli atpakaļ. Elena apraujas: Dievs Kungs, Dievs visuvarenais, kamdēļ neielēji manā sejā apskaidrību, kamdēļ nepiešķīri manai balsij spēku, kam neviens, pat Hradiča ne, nebūtu spējīgs noturēties pretim?…

—   Māt! — Āla Rise iesaucas, Elenai rādās, ka jaunā sieviete tūdaļ izplūdis smieklos un ņirgāsies par Elenu, tomēr ne: pēkšņi Alas Risēs balss kļuvusi mierīga un nogurusi. — Māt, esiet cilvēks! Nepazemojiet sevi! Ardievu!

Āla Rise novēršas no Tvirbutienes un dodas prom no viņas.

Elenai vairs nav spēka pakustēties — sirds krūtīs pat neieskripstinās vairs kā sīkaļa kukainītis. Tūdaļ kļūs vieglāk, kļūs vieglāk, Elena sevi mierina, tūdaļ kāpšu ārā no karietes un došos pakaļ meitiņai…

Bet — kas noticis ar Ālu Risi? Kāpēc viņa apstājusies? Kāpēc pie paša krasta viņa stāv ūdenī tik neglīti — kājas iepletusi, rokas nokārusi, galvu atmetusi?…

Mans Dievs!… Krastā, tikai dažus soļus cits no cita stāv trīs, četri… viņu ir daudz… šo vīru ir daudz… Viņi skatās uz Ālu Risi… Viņi ir bez bruņām, bez bruņucepures — vienos kreklos, kailu galvu… Bet pie jostas viņiem karājas zobens… Gabalu tālāk, lēzenā krasta augšmalā, satraukti mīņājas un sprauslo apseglotie vīru zirgi… Daži karenieki tos tur aiz pavadas pa diviem, pa trim…

Karenieki gaida, līdz Āla Rise izkāps krastā.

Elena atgāž atpakaļ galvu, ar abām rokām grābj sev pie apkakles, sāk to plēst un raut… Taču spēka vairs nav — vairs nav ko elpot, un viss visapkārt Elenai nogrimst tumsā… Šajā tumsā atskan doma, gluži kā sveša balss: dēlu pie vārtiem nesagaidīs neviens… nesagaidīs neviens… Doma, šī tālā Dieva balss, kļūst arvien vārgāka un vārgāka, tā izkūst melnajā tukšumā…

Saule noriet tālajā mežā — noriet aiz Dubīsas, aiz žemaišu pakalniem, aiz Rietavas siliem, aiz jūras, aiz ledū kaltajām salām… Zili melni mākoņu vāli ceļas no apvāršņa sagaidīt sauli un dot patvērumu naktij. Jo zilie mākoņu palagi tuvāk saulei, jo saule sarkanāka, jo sārtāki tās apspīdētie klajumi, jo tumšākas koku un krūmu ēnas klajumos…

Pa smilšainu, sārtenu celiņu viena iepakaļ otrai brauc divas karietes, abas aizjūgtas četriem zirgiem. Zirgi iet soļos. Kučieri tos neskubina skriet — neklaigā, neplīkšķina pātagu, viņi nekustīgi sēž uz bukas klusi un mierīgi, galvu nokāruši…

Pirmajā karietē sēž Tvirbutu muižas vagars Motiejs Budģins: viņš kvern, ar prāvo augumu pie karietes sieniņas pieslējies… pieri pret lodziņu atspiedis, un stingi noraugās uz saulrieta nosārtinātajām rugainēm — putekļu migliņa no riteņu apakšas tikai ceļas un ceļas, tikai aizslēpj ceļmalas ainavas no Budģina acīm… Vakars. Tuvojas nakts. Un ko tagad Budģins lai domā par rītdienu, kura tomēr atausīs? Kā Motiejs dzīvos tālāk — kur? kādā muižā? pie kādiem saimniekiem?… Kundze Tvirbutiene mirusi… Jaunais Tvirbuts pazudis bez vēsts… Vecā Alšiene augām dienām guļ, atmiņas viņai nemaz vairs nav… Kas tagad pārņems savā ziņā Tvirbutu muižu?… Tu, cilvēk, dzīvo, skrej, joņo, netiec ārā no rūpēm un darbiem — pa kripatiņai labumu nes tikai uz mājām, tikai uz mājām…

Bet pēkšņi pienāk kāds vakars, saulīte iesārtojas, iesārtojas un — tu jūti, ka māju vairs nav…

Otrajā karietē uz priekšējā sēdekļa noguldīta Elena Tvirbutiene. Kājas viņai saliektas. Viņas augums līdz pašai sejai pārklāts ar pelēku zirgusegu. Reižu reizēm pa lodziņu, kad kariete mazliet pagriež sānu pret vakariem, iespīd saule un apgaismo nelaiķes pieri, degunu, zirgusegas malu…

Uz aizmugurējā sēdekļa sēž Jozaps Svirgailis, Rietavas karvedis. Seja viņam iepelēka, vaigi iekrituši stiprāk nekā parasti. Stateniskā rieva, kura šķērso pieri, pieputējusi. Iesirmā, asā un sprogainā bārda, riteņiem klabot, trīc un kratās. Lielās, dzidrās acis, krunciņām aptīklotas, nolūkojas aizgājējas sejā… Jo ilgāk viņi brauc, jo lielāks Svirgailim liekas viņas deguns… Elenas vaigi tagad iekritīsies arvien dziļāk un dziļāk… Arvien lielāka un lielāka augs nelaime, kura notikusi šodien… Jozaps Svirgailis bija stingri izlēmis: pārbrauks Rietavā, atgriezīsies mājās — lūgs Elenai roku, abi kopā to mūžiņu nodzīvos… Tagad — ko tagad… Tagad viņš Dievu lūgs, lai Viņš pieņem Elenas dvēseli… Svirgailis sakustas, lēnām noslīgst no sēdekļa, nokrīt uz ceļiem, pieliecas klāt bālajai un nedzīvajai Elenas sejai un sāk tajā čukstēt: ku-kū, ku-kū…

Pa celiņu dzenas pakaļ kāda kariete: atdun zirgu kājas, atrīb riteņi — jau dzirdami arī dīdoņas kučiera saucieni. Svirgailis pagriež galvu un paskatās pa karietes gala lodziņu — četri zirgi, galvu augstu izslējuši, drāžas šurp pa celiņu. Zirgi šiepj zobus, plandās krēpes, no nāsīm šļācas un uz visām pusēm šķīst putas, vakara saulē tās sarkanas… Putekļu mākoņi, uz ceļa malām veldamies, rietošo sauli aizsegdami, atkūp zirgiem nopakaļ… Nu jau arī tie iet garām Svirgaiļa karietei vienlaikus ar riteņu rīboņu un kāju klaudzoņu — tie taču Sigismunda Dvarčūna zirgi un viņa kariete, Svirgailis pazīst. Cilvēks brauc mājās no nāvessoda izpildes. Viņš apdzen Svirgaiļa karieti, ar putekļiem aizsvēpina viņa zirgiem acis un — aizbrauc, aizdrāžas tālāk…

Jozaps atkal ļauj noslīgt galvai un cieši sāk vērties izbālušajā un nedzīvajā Elenas Tvirbutienes sejā. Viņš atkal iečukstas: ku-kū, ku-kū…

Rita klusumā atskan klauvējiens pie durvīm. Virsbīskaps Vilhelms jau pamodies un sen uz durvīm skatās. Siena ir balta, tumsā tā balto, bet šis melnais taisnstūris tajā ir durvis. Durvis ir lielas. Visu mūžu Svētajai Augstībai durvis bijušas tikai durvis — atvere ienākšanai un iziešanai. Rūpestu nospiests cilvēks nepamana daudzas lietas. Ir jāsagaida, rau, šitāds rīts, lai ieraudzītu, pa cik lielām durvīm visu mūžu esi staigājis. Šorīt ir sērsnu mēneša trešā diena, un kļuvis skaidrs, ka guļamistabas durvis ir lielas. Pie tām klauvē māsa Bernadeta. Durvis atveras klusi, toties biedējoši — sienas tumšais plankums iegaismojas, gaišas kļūst sienas, un liekas — tūdaļ iegaismosies logi, pagalms un debesu velves. Iestāsies gaisma, un tajā vairs nebūs nekādu lietu. Pasaule būs viena vienīga gaisma. Pēdējā laikā domas tikai tāpēc vien uzrodas virsbīskapa galvā, lai viņu varētu sabiedēt. Visbiežāk viņš iegrimst pārdomās par to, kas nevar būt, kas nekad nebūs. Taču viņš domā tik pārliecinoši, ka tas, kas nevar notikt, nupat jau notiek…

Māsa Bernadeta valkā melno mūķenes tērpu — garu līdz zemei. Viņas matus un plecus ieskauj melnā galvassega ar balto pieres saiti. Vienā rokā māsa Bernadeta nes vieglu svečturi ar trim degošām svecēm, otrā — māla krūzīti, saņēmusi to aiz osiņas. Krūzītē — piens. Visu pārējo viņa allaž atnes uz paplātes. Pienu — tikai māla krūzītē un aiz osiņas saņēmusi. Lai slavēts Jēzus Kristus! Rīta piens. Lai Dievs arī šodien Svētajai Augstībai dod veselību. Tas ir tas, ko viņa, guļamistabā ienākusi, pasaka katru mīļu rītu.

Šorīt — sērsnu mēneša trešā diena. Tas svarīgi tikai viņam, Vilhelmam. Māsa Bernadeta varbūt vēl nemaz nezina, kāda diena šodien ir. Viņa bieži nodzīvo dienu, tā arī nesapratusi, kuras nedēļas un kāda mēneša dienu nodzīvojusi. Viņas sajūtas, ka laiks skrien, jau notrulinājušās, visu viņa dara aiz pieraduma, un laiks viņai itin kā stāv uz vietas. Vispirms māsa Bernadeta iet pie augstā pieežuburu svečtura un no savām svecēm aizdedzina trīs tajā esošās sveces. Pēc tam uz apaļā galdiņa pie gultas noliek krūzīti. Krūzītē balto piens. Galdiņš no tumša koka. Uz tā vienmēr atrodas vairākas zāļu pudelītes un mēles kasīklis. Sudraba karotīte. Mazi sudraba zvārgulīši. Aizvērtā grāmata. Virsbīskaps vairs nemaz neatceras, kad viņš to būtu atšķīris. Šī grāmata viņu valdzinājusi jaunībā. Jaunībā viņš bija ieradis stāstīt, ka šī grāmata viņam vienmēr esot pa rokai. Un tā vienmēr, jau daudzus gadus, guļ uz galdiņa pie gultas. Un jau daudz gadu, kopš viņš lasa citas grāmatas. Izņem no plaukta, izlasa teikumu, divus teikumus, reizēm rindkopu un atkal ieliek plauktā. Bet uz galdiņa, ar roku aizsniedzama, vienmēr guļ jaunības dienu grāmata. Ne vairs šķirstāma, ne vairs lasāma. Tā guļ uz galdiņa tikai tamdēļ, lai radītu ilūziju, ka laiks vairs neiet uz priekšu. Māsas Bernadetas dzīve virsbīskapam arī ir dārga tikai tik lielā mērā, kādā tā nostiprina šo pašu ilūziju. Katru rītu viņa pieklaudzina pie durvīm. Uzaicinājumu negaidīdama, viņa nāk iekšā. Pasaka sveicinājuma vārdus. Aizdedz sveces. Noliek uz galda krūzīti ar pienu. Pastāv, skatīdamās virsbīskapam sejā. Pasmaida, tik tikko manāmi pasmaida un, ja Svētā Augstība neko viņai nejautā, pagriežas un iziet no guļamistabas laukā. Katrs solis tiek sperts un katrs darbiņš tiek darīts aiz paraduma, nedomājot, kāda šodien diena. Nedomājot, ka pagājusi vēl viena nakts, ka atausis jauns rīts, ka sākusies jauna diena. Paradums katru rītu darboties vienmēr vienādi apstādinājis laiku. Nav bijis vakardienas rīta, nebūs rītdienas rīta. Ir tikai šis rīts, visu mūžu — tikai šis rīts. Tā ir patiesība. Tā arī ir. Un no tā — baigi…

Sērsnu mēneša trešā diena.

Māsa Bernadeta jau iet pāri istabai atpakaļ uz durvīm, un virsbīskaps Vilhelms jo steidzīgi pārmet krustu un nomurmina ikrīta lūgsniņas vārdus, lai vēl pagūtu vērsties pie māsas Bernadetas.

—   Cienījamā, vai Dagmans jau atnācis?

Māsa Bernadeta atskatās pār plecu.

—  Jā, kā parasti! — mūķene atbild. — Viņš gaida, kamēr )ūsu Svētā Augstība izdzers rīta pienu.

—    Lai nāk iekšā! Lai tūlīt pat nāk iekšā!

Mūķene paklanās, paceļ galvu, pagriežas, iziet no guļamistabas un aizver aiz sevis durvis. Ir pagājis jūrām laika, līdz mūķene ar žestiem parādījusi, ka izpildīs rīkojumu, un līdz izgājusi no guļamistabas. Ka laiks apstājies, tā ir tikai ilūzija. Laiks plūst! Aizgāžas nebūtībā… Tas vairs neatgriezīsies…

No krūzītes virsbīskaps atdzer dažus guldzienus piena. Kājas no gultas nokāris, viņš sameklē sandales. Apsprauda naktskreklu. Nopētī šīs sandales. Un kājas. Sandaļu siksniņas no zīda, krāsa tām netīra — pelēcīga vai zilgana, ne saprast nevar. Kājas ir baltas, asinsvadiņiem notīklotas. īpaši baltas jau nu tās nav… Asinsvadiem klātas kājas nekad nav pārlieku baltas. Dzīsliņotās kājas atgādina par nodzīvoto mūžu — ar dzīsliņotām kājām ilgi staigāt vairs neiznāks, vairs neiznāks… Kur nu! Ap pleciem tauki sakrājušies, viduklis nošļucis, vēders izgāzies, bet kājas — asinsvadiņiem notīklotas un tievas, sakaltušas kā skali…

Durvis atveras atkal, un ienāk Dagmans. Lai slavēts Jēzus Kristus, vēl daži ierasti vārdi. Bet laiks skrien. Kamēr Dagmans pastāv pie durvīm, kamēr pasper dažus soļus uz priekšu… Laiks tikai skrien un skrien. Dagmans to vairs nespēj saprast. Viņš pat ģērbties sācis tā, ka, uz viņu skatīdamies, to saprast nevar, vai laiks skrien. Sutana. Pāri sutanai — īss bezroku kažociņš. Šitā apģērbies, Dagmans ierodas katru rītu mēnešu mēnešiem no vietas, cauru gadu — kāds pašlaik gadadalaiks, kad viņš šitā nostājies tev priekšā: ziema, pavasaris, vasara, rudens? Ne saprast nevar. Nevar saprast, vai laukā līst vai snieg, vai saule cepina… Cilvēks nodzīvojis daudzus gadus, jūtas kā dzīves pazinējs, par savu ārieni vairs nerūpējas, ierod ģērbties tā un tikai tā, notic, ka tāds un tikai tāds viņš ir, un laiks vairs nerit uz priekšu. Laiks apstājies.

—    Dagman, šorīt ir sērsnu mēneša trešā diena… — virsbīskaps saka. — Vai spiegi atgriezušies no Rīgas?

Dagmans nolaiž rokas gar sāniem, skatās uz visām pusēm un vaikstās kā nogrēkojies. Klusē. Uzkrāj savaldību, lai varētu ierunāties mierīgā balsī.

—   Vai spiegi ziņo, ka pats Visgaišākais nav ieradies? — virsbīskaps jautā.

Caur pieri sekretārs stingi nolūkojas savā hierarhā un piekrītoši paloka galvu.

—   Tātad tā arī būs—viņš neieradīsies,—nomāktā balsī virsbīskaps bilst.

Sekretārs sāk runāt:

—    Sacra et serenissima maiestas, dominē, dominē clementissime…[7]

Tie jau vairs nav vārdi. Tā jau ir nopūta. Dziļa, žēlabaina nopūta… Dag-

manam viegla dzīve. Ja nāk pār galvu klapatas — viņš nopūšas. Ja piemeklē bēdas un likstas — viņš nopūšas. Vienīgi nopūšas. Un atkal dzīve viņam ir jauka. Viņš zina: es vēl esmu dzīvs un pasaule vēl pastāv, tātad tajā arī man ir vieta. Tā ir patiesība. Dagmans atzīst patiesību. Bet no tās izriet viltus: es vēl esmu dzīvs, pasaule vēl pastāv, pasaulē man ir vieta — tagad ir, un laiks vairs nerit. Bet laiks taču rit!… Šodien ir sērsnu mēneša trešā diena, un tā ilgi nevilksies… Rīgas maģistrātā Gothards Ketlers atsvabinās Rīgas pilsētas rāti no pakļautības ordenim, un sērsnu mēneša trešā diena būs galā… Dagmanam viegli! Viņš zina: Sigismunds Augusts, Lietavas lielkunigs un Poli jas karalis, uz Rīgu — uz svinībām maģistrātā un cietoksnī neieradīsies. Viņš dabūjis zināt, ka Sigismunds Augusts neieradīsies, un laiks viņam apstājies. Neieradīsies. Un laiks stāv uz vietas. Un nekas nemainās. Es esmu dzīvs, pasaulē vieta man ir… Virsbīskapam Vilhelmam vairs nav. Virsbīskaps joprojām ir dzīvs — vietas pasaulē viņam vairs nav… Un viņš jūtas neomulīgi. Nemierīgi. Nelāgi. Vairs nav uz ko cerēt, vairs nav kam ticēt, un viņam ir vajadzīga ilūzija — vismaz ilūzija, lai nekristu bezcerībā…

—   Godājamais! —Virsbīskaps ciešu skatienu paveras savā sekretārā.

—    Daudzus gadus, vairāk nekā trīsdesmit gadu es dzīvoju Rīgas virsbīska- pijā, bet nupat, rau, tikai tagad man ienācis prātā šāds vienkāršs jautājums… Vai kaut viens Rīgas virsbīskaps, mans priekšgājējs, Rīgā arī nomiris?

Dagmans pieliec galvu un, elpu aizturējis, šķielēdams skatās uz savu hierarhu: nūja, viņš groza galvu, groza nevis tamdēļ, lai dotu atbildi uz jautājumu, bet gan tamdēļ, lai izgudrotu, kā virsbīskapu novērst no šīs atbildes uz citām valodām.

—    Ja nezini, ko atbildēt, labāk ciet klusu! — virsbīskaps stingri nosaka.

—    Šobrīd man rūp vienīgi tas, kas man rūp, ne par ko citu es runāties negribu.

Dagmans atbild uz jautājumu necerēti precīzi:

—    Rīgā miris virsbīskaps Stefans. Ja atmiņa neviļ, viņš ir vienīgais no visiem virsbīskapiem, kas miris Rīgā. Tas noticis pirms gandrīz simt gadiem…

—    Kur miruši citi?

—   Svētā Augstība, jūs radāt manī izbrīnu! — Dagmans uzbudinās. — Kad es kļuvu par jūsu sekretāru, jūs mani nosūtījāt uz arhīvu… Jūs likāt uzzināt, kurš no jūsu priekšgājējiem kādā vietā miris… Tas bija mans pirmais jūsu dotais uzdevums…

Dagmana vārdus izdzirdis, virsbīskaps satrūkstas. Viņš aptver, ka skatās uz grāmatu — aizšķirto grāmatu, kura gul uz galda. Kopš jaunības dienām, kopš tā laika, kad par šo grāmatu bija sajūsminājies, Vilhelms to vairs nav atvēris. Un šobrīd viņš nemaz vairs neatceras, kas tajā bijis rakstīts. Pagājība izdeldējusies 110 atmiņas. Nākotnes vairs nav. Cilvēks vēl aizvien ir dzīvs, bet laiks viņam apstājies. Visi, kas pieraduši pie tā, ir laimīgi. Gan Bernadeta ir laimīga, gan Dagmans ir laimīgs… Droši vien arī viņš pats, Vilhelms, ir laimīgs, tikai to nezina… Viņš tikai māna sevi, ka laiks rit un viss mainās… Nekas nemainās!… Sigismunds Augusts — lielkunigs, karalis, Vilhelma brālēns — pavēstījis, ka uz svinībām Rīgā ne- ieradīšoties. Un neieradīsies. Tā arī notiks. Un nekas vairs nemainīsies.

—    Kur miruši pārējie? — virsbīskaps atkārto jautājumu.

Tagad Dagmans patiešām nopūšas un sāk runāt klusā balsī:

—   Fromholds fon Finfhauzens un Sverīnes grāfs Jānis Trešais — abi miruši Romā, pāvesta krēsla pilsētā, Fridrihs fon Pernšteins, Angelberts fon Dolens un Zigfrīds Blombergs — visi miruši Aviņonā. Daži Rīgas virsbīskapi miruši šeit, kur pašlaik mēs esam tik laipni un viņus pieminam, — Raunā… Spānijā, Torkvemādā, miris virsbīskaps Jānis Septītais Blankenfelds…

—   Pietiek! — virsbīskaps pārtrauc sekretāru. — Pietiek. Tāpat jau skaidrs, ka lielākajai daļai no maniem priekšgājējiem licies necienīgi nomirt Rīgā…

—    Jūs arī nenomirsiet Rīgā, Svētā Augstība!…

Dagmanam taisnība. Vilhelmam nav kur Rīgā nomirt. Kādreiz viņam Rīgā bijusi pils, visa Bīskapa iela, — trīsdesmit soļu gara iela. Uz to viņš parasti skatījies pa logu un redzējis vienlaidu bezlogu mūra sienu ielas pretējā pusē. Aiz šis sienas atradušās viņa pils noliktavas. Rīgā viņš dzīvojis gluži kā muižnieks. Bet tūkstoš pieci simti četrdesmit septītajā gadā viņa pili nodedzinājuši ķeceri luterāņi, un kopš tā laika viņš, katoļu virsbīskaps, kļuvis par bezpajumtnieku savā bīskapijā — mitinājies te Koknesē, te Raunā, te Limbažos… Jā, viņa krusts un bēdas sākušās četrdesmit septītajā… Mūžs ir galā, bet viņš, Rīgas virsbīskaps, tā arī nav nopelnījis pajumti Rīgas pilsētā, kurā vismaz būtu varējis nomirt…

Vilhelms sadrūvējies nopurpina:

—    Nekas, Dagman, es vēl nemirstu…

—   O, nē! — Sekretārs iestarojas. — Tieši to es gribēju pateikt. Svētie augstības pēkšņi nemirst. Dievs viņiem pavēsta laikus un ļauj saposties. Dod brīvu vaļu pašiem to stundu izvēlēties… Laika pietiek, lai varētu aizbraukt uz Romu vai Aviņonu… Nav šaubu, Rīga tik cienīga vieta nav…

Vilhelms pieceļas, viņa garais naktskrekls nokrīt līdz zemei un noslēpj zīda sandales. Dzidrā, dziedošā balsī virsbīskaps iešalcas:

—   Cienīgs, necienīgs — ko tas izsaka? Es, godājamais, esmu pēdējais… Es esmu pēdējais Rīgas virsbīskaps. Un mans pienākums ir… Man ir jānomirst Rīgā.

—   Svētā Augstība! — Dagmans jūtas pārsteigts. — Jūs esat piemirsis, ka jums ir koadjutors — krēsla mantinieks!

—   Es neesmu piemirsis! Tieši par viņu es domāju. — Virsbīskaps pieiet cieši klāt savam sekretāram, nekustīgi stāv un skatās viņam acīs. Virsbīskapa seja uzburbusi un dzeltenīga, pazodes ādas maisiņi — sazilējuši. Acis pelēcīgas un sērīgas. — Paziņojiet manam pēctecim, lai viņš ierodas pulksten divpadsmitos! Gribu ar viņu parunāties.

—   Svētā Augstība, manuprāt, jūs viņu nepārliecināsiet, ka…

—   Ej, Dagman!

Sekretārs paklanās, apgriežas riņķi un iet ārā pa durvīm. Par kažociņu, šo bezpiedurkņu kažociņu, redz, par ko viņu vajag apskaust! Šādu kažociņu var uzvilkt pāri gan kreklam, gan sutanai, gan kamzolim, gan pašaustās vadmalas mētelim — kam tikai gribi… Apvelc un ej! Bet laiks stāv. Tu, cilvēk, dzīvo šajā acumirklī…

Vilhelms pieiet pie galda, paņem krūzīti un izdzer pienu. Mutē piena garša… Lieliska garša. Tā neapnīk un neapnīk. Nekas no tā, ko tu, cilvēks, dari aiz paraduma, neapnīk. Tā arī tagad Vilhelms pacels zvārgulīšus, pašķindinās, atsteigsies Horsts un palīdzēs viņam apģērbties. Pat redzi zaudējis, Horsts varētu paveikt savu darbu — necaurredzamā tumsā viņš veicīgi aizsietu katru saitīti, aizpogātu katru pogu… Aiz paraduma. Tātad — atsteigsies Horsts… Vilhelms apģērbsies. Nedomādams par to, uz kurieni jāiet, viņš ies ārā no guļamistabas. Nedomādams par to, uz kuru pusi jāpagriežas, viņš iegriezīsies garajā gaitenī, ies pa to, ies… Nonāks bibliotēkā. Palūkosies visapkārt… Nedomādams par to, kāda grāmata jāpaņem, viņš izņems no grāmatu plaukta Bībeli. No biezās grāmatas sprauksies laukā liela lauru lapa… Aizgājis uz kapelu, Vilhelms pēc šīs lapas atvērs grāmatu… Kapelā neviena cita nebūs, tikai viņš — virsbīskaps… Pēc tam kad viņš būs beidzis lūgšanu, kapelā ienāks kanoniķis Bertolds, piečāpos pie hierarha, pārklās viņa plecus ar palliju, ko ar adatām piespraudīs pie garīdznieka baltajām virsdrēbēm, lai labāk turas. Šādi katru mīļu rītu tiek atzīta Vilhelma augstā baznīcas vara. Katru mīļu rītu katru reizi no jauna…

Tieši tā notiek. Vilhelms sēž kapelā uz mīksta, ar samtu pārvilkta krēsla. Klēpī viņš tur grāmatu. Uz atšķirtās lappuses gul lielā lauru lapa. Vilhelms paceļ acis no grāmatas. Atskan mīksti, klusi soļi. Kanoniķis Bertolds apstājas aiz muguras un uzklāj Vilhelmam plecos palliju. Vilhelms atkal — arī šodien — ir augstā baznīcas vara. Virsbīskaps. Ilūzija… Bet — kas noticis patiesībā? Vilhelms izdabūjis cauri vēl vienu stundu laika, tas arī viss notikums. Bet — kāpēc viņā tāds nemiers? Viņam kaut ko vajag, visu šo stundu, kura jau aiztraukusies, viņam kaut kas bijis vajadzīgs — kas? Viņš saprot, ka bijis vajadzīgs, bet nezina — kas. Tā vēl nav bijis. Vilhelma sirds sāk sisties naskāk. Viņš sāk elpot dziļāk. Pats dzird, ka elpo. Viņam nav bijusi vajadzīga ne Bībele, ne lauru lapa, ne vārdi Bībelē… Nav bijis vajadzīgs pallijs… Visas šīs lietas nupat aizskrējušajā stundā viņam nav bijušas vajadzīgas, tās ir liekas. Nupat aizskrējušajā stundā viņam bijis vajadzīgs un arī tagad vajadzīgs kaut kas cits — kas?…

Jāatgriežas atpakaļ bibliotēkā. Jānoliek plauktā Bībele. Jāpieiet pie skapja. Jāatslēdz un jāatver tas. Jāatslēdz un jāizvelk viena no skapja atvilktnēm. Jāpaņem no tās papīra tīstoklītis, kas pārsiets ar melnu aukliņu. Tā viņš šodien paņems rokās pirmo vajadzīgo lietu…

Atkal laiks aizskrējis nemanīti. Vilhelms stāv bibliotēkā un jau tur rokā papīra tīstoklīti, kas pārsiets ar melnu aukliņu. Šajā pašā rokā viņš tur lauru lapu. Nu jā, lauru lapu viņš izņēmis no Bībeles — lai tā būtu… Daudzas reizes Vilhelmam ienācis prātā papīra tīstoklītis, kas pārsiets ar melnu aukliņu. Un tūdaļ pat aizmirsts. Šo tīstoklīti viņam nekad nav ievajadzējies tik neatliekami, lai būtu jāpaņem rokās. Šodien, pašlaik, šajā brīdī viņš to paņēmis. Tā vēl nav bijis. Sigismunds Augusts uz Rīgu nav atbraucis. Līdz šim Vilhelms mēdza sacīt: vēl nav atbraucis. Tagad viņš saka: nav atbraucis un neatbrauks. Arī tā vēl nav bijis. Tātad Vilhelma laiks vēl rit — viņa dzīvē šis tas vēl mainās.

Pērnā gada sala mēneša divdesmit astotajā dienā Viļņā gan mestrs Ket- lers, gan virsbīskaps Vilhelms parakstīja aktu par Līvzemes pievienošanu Lietavai. Šodien ir sērsnu mēneša trešā diena. Šodien Rīgā sākas svinības, kurās par īstenību kļūs tas, kas sala mēneša divdesmit astotajā dienā tika uzrakstīts uz papīra: Livonijas ordenis taps likvidēts, tam piederējušās zemes nosauktas par Pārdaugavas hercogisti. Svinības ilgs vairākas dienas. Šodien Ketlers atsvabinās Rīgas pilsētas rāti no zvēresta ordenim. Parīt cietoksnī viņš novilks mūka tērpu, pieņems luterāņu ticību un kļūs par laicīgo hercogu — Pārdaugavas hercogistes valdnieku. Pēc patiesības par Pārdaugavas valdnieku būtu vajadzējis kļūt Vilhelmam, Rīgas virsbīskapam. Pirms četrdesmit gadiem Vilhelma vecākais brālis Albrehts likvidēja Krustnešu ordeni, nodibināja Prūsijas hercogisti un kļuva par tās hercogu — Polijas vasali. Lai varētu likvidēt Livonijas ordeni, Rīgas virsbīska- piju un nodibināt Pārdaugavas hercogisti, arī vajadzīgs stiprs aizbildnis — tāds aizbildnis, kāds Albrehtam bijis poļu karalis. Vilhelms sen, jau pirms desmit gadiem, bija sapratis, ka Līvzemei par šādu aizbildni var kļūt vienīgi

Lietavas lielkunigs. Kā vien prazdams, Vilhelms par to bija pūlējies pārliecināt Gālenu un Firstenbergu… Tie viņam nebija noticējuši, un Vilhelms ar viņiem karojis… Pirms divarpus gadiem… Pirms divarpus gadiem par ordeņa mestru kļuvis Ketlers. Viņš atbalstījis Vilhelma ideju padoties Lietavas virskundzībai. Tomēr cerības likvidēt gan ordeni, gan bīskapa valsti, gan Rīgas pilsētas rāti un izveidot vienu vienotu Pārdaugavas hercogisti kā Ketlers, tāpat arī Vilhelms saistījis ar cerībām kļūt pat jaunās hercogistes valdnieku. Vilhelms un Ketlers bija kļuvuši par konkurentiem…

Desmit gadu Vilhelms bijis uzticīgs Lietavai un tās valdniekam Sigismundam Augustam. Desmit gadu Vilhelms darījis visu, ko varējis, lai Rīgā varētu notikt svinības, kuras sākas šodien. Lietaviešu Līvzemes virskundzības labad Gālena cietumā viņš bijis ieslodzīts un ar dzīvību riskējis… Ne domās, ne darbos — pat ar vissīkāko viltībiņu — Vilhelms nekad Lietavas intereses Līvzemē nav nodevis. Un lietavieši guvuši virsroku. Nostiprinājušies Līvzemē. Nostiprinājušies viņi Vilhelmu nodevuši: par Pārdaugavas valdnieku atzīts nevis viņš, bet gan Ketlers. Ketlers… Ko — Ketlers? Viņš kļuvis par ordeņa mestru tad, kad jau bija skaidrs: par Līvzemes aizbildni taps Lietava. Taču pat šādos apstākļos Ketlers nav palicis uzticīgs Lietavai — viņš vēl braukājis atbalsta meklējumos pa citām kaimiņvalstīm, vēl meklējis aizbildni, kas būtu stiprāks par Lietavu… Pat tas Sigismundam Augustam nebija aizdevis dusmas. Lai… Lietavas valdniekam taisnība: Ketlers stiprāks par Vilhelmu, viņam lielāks karaspēks, viņu atbalsta daudz vairāk Līvzemes augstmaņu… To Vilhelms atzīst. Cīņu ar Ketleru par valdnieka vietu viņš zaudējis.

Ar prātu atzīt zaudējumu nav tik grūti. Daudz grūtāk ar to samierināties sirdij… Negaidīti Vilhelmam krūtīs pamodušās bērnišķīgas cerības uz brīnumu. Pēdējos mēnešos — līdz pat šim rītam — Vilhelms bija cerējis, ka Sigismunds Augusts, viņa brālēns, ieradīsies Rīgā uz svinībām un ieradies teiks: Vilhelm, mīļais, uzticamais, esmu izdarījis kļūdu, es to laboju — par Pārdaugavas valdnieku ieceļu tevi!

Brīnums nav noticis, tas nav varējis notikt. Politikā gūst uzvaru tas, kas stiprāks.

Daudzkārt mūžā cilvēki Vilhelmam uz labu atmaksājuši ar ļaunu. Katru reizi par to bijis sāpīgi pārliecināties. Tomēr Vilhelmam allaž saglabājusies cerība: tu vēl esi jauns, tu vēl ilgi dzīvosi — saglabā pacietību, un viena reize būs dāsna pret tevi…

Tagad Vilhelmam šo cerību vairs nav. Viņam sešdesmit četri, ar veselību gājis uz slikto pusi, un šodien viņš čāpo pa savu ziemas pili Raunā kā tāds vecs suns: kamēr viņš bijis stiprs un spēcīgs, Sigismunds Augusts viņu apmīļojis un cildinājis, kad kļuvis vecs, kad pienācis laiks dalīties uzvaras augļos — pat uz dalīšanās svinībām nav atbraucis, Vilhelmam pat labu vārdu visu acu priekšā nav pasacījis, brālēnam ne acīs nav uzdrošinājies paskatīties…

Virsbīskaps Vilhelms atjēdzas, ka joprojām stāv ēdamistabā: maza istabele; liels, apaļš brokastgalds, kas klāts viņam vienam: tēja smaržo pēc avenēm; uz sudraba paplātes vēderu izgāzuši āboli; šeit itin viss viņam vienam — nevienam nevajadzīgam cilvēkam.

Pateicos Tev, Dievs, arī par brokastīm galdā!

No galda, no sudraba paplātes Vilhelms paņem ābolu. Apgriežas un iziet no ēdamistabas. Viņš iet pa garo gaiteni, pa kāpnēm kāpj augšā, šķērso kāpņu laukumiņu, nokāpj lejā un atkal iet pa gaiteni. Garām aiz- zib svečturi, tajos degošās sveces… Un cilvēki… Vilhelms uz viņiem pat nepaskatās. Viņam nekrīt svarā, kas šie par cilvēkiem, kāpēc viņi šeit staigā un ko viņi šeit dara. Viņš saklanās ar viņiem, tas arī viss. Šaurais, garais gaitenītis atduras logā. Pie tā var pastāvēt. Pa to redzams pagalms, ko no visām pusēm ietver augstas mūra sienas. Pagalmā aug kļavas. Zari tām kaili. Joprojām zemi klāj sniegs. Arā auksts. Ziemeļpusē no cietokšņa, kalna malā, pie avokšņainas, neaizsalstošas upītes slejas baznīciņa. Tās daiļais, pelēkais tornis šaujas augšup pret debesīm. Vilhelma sirds ietrīsas. Baigi vientuļam nosalt augstumos. Viņš nolaiž acis un atkal noraugās uz pagalmu starp mūra sienām. Pāri pagalmam iet divi kalpotāji, uzmaukuši pār galvu sarkanu vilnas galvassegu. Gurkst sniegs viņiem zem kājām…

Sajutis aiz muguras cilvēku, Vilhelms sabīstas un paskatās atpakaļ. Dagmans, bezpiedurkņu kažociņš… Dagmans stāsta, ka Svētās Augstības pēctecis jau esot ieradies pilī un gaidot pieņemšanas telpā. Cik ātri skrien laiks!… Virsbīskaps atceras par ābolu, ko paņēmis no galda ēdamistabā. Kur tas ir? Vilhelmam rokas ir tukšas.

Sekretāra Dagmana pavadīts, virsbīskaps iet pa gaiteņiem un kāpj pa kāpnēm otrajā stāvā. Dagmans stāsta, ka koadjutors Kristofs stipri esot noraizējies: teicis, ka nakti neesot gulējis, baiļodamies par Svētā Augstības veselību. Taču Dagmans domājot, ka koadjutors stiprāk baiļojoties par savu nākotni. Ja Svētais Augstība būtu kļuvis par Pārdaugavas hercogu, Kristofs taču jau šodien būtu varējis uzskatīt sevi par virsbīskapu.

Viņi abi ieiet pieņemšanas telpā. Šeit daudz svečturu un daudz sveču, bet deg tikai divas — garā galda katrā galā. No sveču liesmiņām pieņemšanas telpā necik nav gaišāk, gaišs tikai no pelēcīgās gaismas, kura ieplūst pa augstajiem, platajiem logiem. Hercogs Kristofs ātru soli pieiet pie virsbīskapa, nometas uz viena ceļgala, saņem Svētā Augstības pastiepto roku un noskūpsta lielo gredzenu uz ceturtā pirksta.

Virsbīskaps pamet skatienu uz Dagmanu un viņam saka:

—   Godātais, šī diena ir smaga gan man, gan manam pēctecim, un mēs abi vēlamies meklēt mierinājumu divi vien. Ej, Dagman!

Sekretārs paklanās, atmuguriski iziet laukā un aizver durvis. Iegarenajā un kalsnējā koadjutora sejā uzdzirkstī smaids.

—   Svētā Augstība, jūs izskatāties lieliski! Nekādas grūtības jūs nespēj satriekt! Par jums gādā debesis, jums lemts garš mūžs!…

—   Mans mīļais, šorīt es apēdu ābolu, tas ir fakts, bet es neatceros, ne kad, ne kur to esmu apēdis, — zobgalīgi saka virsbīskaps, paņem pēcteci aiz rokas un ved viņu pie galda. — Sēdieties!

Hercogs Kristofs stāv un gaida, kamēr būs apsēdies viņa Svētā Augstība. Abi skatās viens uz otru. Lielās, pelēkās virsbīskapa acis kļūst miklas… Kad, pirms cik daudz gadiem viņš bijis tik jauns kā Mēklenburgas Kristofs? Vai vispār viņš bijis tik jauns?

Hercogs Kristofs ierunājas aizkaitinātā un apbēdinātā balsī:

—   Svētais Augstība, nevajag gausties par savu atmiņu! Mestra spiegi redzējuši, kad un kur jūs esat apēdis ābolu, viņi redz katru jūsu solīti…

—    Spiegi? — Vilhelms pārmetoši jautā. — Spiegi vai Dievs?

Koadjutors Dagmanam, visticamākais, nebija melojis — viņš patiešām izskatās neizgulējies: acis spīd, varbūt viņam karsonis, balsij trūkst apņēmības…

Hercogs ierunājas atkal:

—   Kas notiek, Svētais Augstība? Visapkārt tik daudz okšķeru, tik daudz spiegu… Šodien braucu uz jūsu pili, un manai karietei sekoja… Visu ceļu es jutu kāda skatienu…

Virsbīskaps nokar galvu, apsēžas platā krēslā ar parocēm un augstu atzveltni.

—   Tev sekojis liktenis, — viņš bilst, — tikai liktenis. Tad nu par to arī parunāsim. Domāju, ka mums abiem vairs nav palicis daudz izdevību par to parunāt…

Tagad arī koadjutors Kristofs apsēžas krēslā — Vilhelmam iepretim. Tagad abi viņi redz tikai pa vienai degošai svecei — to, kura deg uz galda istabas dziļumā aiz sarunbiedra muguras. Kad koadjutors sāk runāt, viņa balsī ieskanas aizvainojums:

—   Svētais Augstība, ja jūs par likteni dēvējat Ketleru un viņa spiegus…

Vilhelms viņu pārtrauc:

—   Mans jaunais draugs, liktenis ir vairāk nekā tūkstošiem spiegu ari tad, ja viņi tevi izseko no šūpuļa līdz kapam! — Virsbīskaps brīdi klusē un cieši veras savam pēctecim acīs. Tad viņš ierunājas atkal: — Mīļais, es nevaicāju tev, kā tu jūties, vai esi vesels un vai tu varēsi vai nevarēsi izpildīt to, ko es likšu! Vai tu justos labi vai slikti, šā vai tā parīt tev vajadzēs aizstāt mani svinībās.

—    Svētais Augstība!…

—   Klausies! Šodien Rīgas maģistrātā Ketlers… Tu labi zini, kādas ceremonijas šodien uzsāk Ketlers… Parīt svinībās Rīgas pilī jāpiedalās arī man. Piedalīsies tu!

Hercogs Kristofs iesaucas:

—   Mans hierarh, vienā dienā es nepagūšu pieveikt ceļu no Raunas līdz Rīgai!

—    Kāpēc vienā dienā? Ceļam tev gandrīz divas dienas un naktis! Ik pēc piecām jūdzēm nomaini zirgus — arī desmit stundu laikā būsi galā! Es nevēlos dzirdēt nekādus aizbildinājumus — parīt svinību laikā tu stāvēsi Ketleram labajā pusē — tur, kur būtu bijis jāstāv man!

—   Svētais Augstība, lietaviešiem tas liksies aizskaroši!…

—      Uz svinībām nav ieradies lietaviešu valdnieks, tajās nepiedalīšos arī es! Lai visiem nāk zināms, ka mēs abi viens otram vairs neesam vajadzīgi!

—    Es nešaubos, ka lietaviešu kanclers pieprasīs paskaidrojumu…

—    Jā, Radvils ir nekaunīgs! —Vilhelms brītiņu domā. — Paziņo viņam, ka es esmu slims!

—   Kanclers vēlēsies jūs apciemot, par to nav šaubu.

Virsbīskaps pasmaida sāpjpilnu smaidu.

—    Jaunais draugs, man ir četrdesmit suņu! Es likšu, lai tos manā dārzā piesien pie ābelēm. Bet tu pačuksti Radvilam: pusdzīvais virsbīskaps jau nonācis bērna prātā… Pastāsti: bērnībā viņam patika siet suņus dārzā pie kokiem, tagad atkal jau atsācis siet. Radvils mani sapratīs! —Virsbīskaps nopūšas, atsēžas taisnāk, saņemas un paceltā, dziedošā balsī ierunājas: — Un tagad skaties man acīs! Tagad skatīsimies viens otram acīs, lai labāk varam izprast, kas mūs abus sagaida! Esmu jau septītajā desmitā, tev — divdesmit un vēl daži pa virsu… Mani gaida nāve, tevi — nelaimes un jauni pārbaudījumi. Tu zini: Livonijas valsts bija konfederācija, to veidoja trīs valstiņas — ordenis, Rīgas pilsēta un virsbīskapija… Šodien Rīgā sākas svinības, kuru laikā tiks likvidēts ordenis… Ketlers kļūs par Pārdaugavas hercogu. Viņš kļūs par vienīgo Līvzemes valdnieku. Vienīgo, mans jaunais draugs! Neviens ne šodien, ne parīt svinībās neteiks, ka bīskapa valsts tiek likvidēta. Katoliskā valstiņa pazudināta klusi un nemanāmi… Veltīgi esmu licis cerības uz Sigismundu Augustu, savu brālēnu… Sigismunds Augusts ilgi vērojis, kurš no mums stiprāks — es vai Ketlers… Viņš izdarījis izvēli: stiprākais ir Ketlers. Viņš izvēlējies viņu par savu ielikteni Līvzemē. Es nomiršu, un katoļu bīskapa troni Ketlers likvidēs. Bīskapijas valsts zemes nonāks par hercogu kļuvušā mestra ziņā… Mans jaunais pēcteci, man patiesi žēl, ka tu nesaņemsi to, ko es tev būšu atstājis! Bet es tev iesaku… paklausi manam padomam: turies pie Ketlera… ja tu gribi iespraukties Līvzemes sadalīšanā, ja gribi kļūt par augstu amatvīru jaunajā hercogistē — turies pie Ketlera!… Esi viņam padevīgs un uzticīgs… Pieliec visas pūles, lai tava māsa kļūtu par Ketlera sievu…

—   Tas nekad nenotiks! — Hercogs Kristofs pielec kājās un kā tāds puika sāk skraidīt pa plašo pieņemšanas telpu. — Es Annai neļaušu iziet pie Ketlera! F.s viņu apprecināšu ar Tīsu fon der Reki, un jūs jau to zināt, augstība! Man ir šāds tāds karaspēks, un Rekem ir šāds tāds karaspēks. Mēs abi apvienosimies un būsim spēks! Mums palīdzēs imperators! Mums palīdzēs pāvests! Mēs aizstāvēsim Rīgas bīskapa valsti, nekad tā netiks likvidēta!

Acīm dzirksteļojot, rokas vicinādams un uz vietas nosēdēt nespēdams, koadjutors skraida pa istabu, Vilhelms uz viņu pat neskatās. Skumji smaidīdams, viņš klausās tā vārdos. Kad hercogs apklust, virsbīskaps mierīgā un nelokāmā balsī saka:

—    Paklausi man! Pacenties, lai jau parīt, kad Ketlers novilks mūka ģērbu, tava māsa Anna atrastos svinību zālē! Visiem Līvzemes augstmaņiem jāredz, ka svinībās piedalās arī sieviete — Ketlera favorīte!

—    Māsu es izprecināšu Rekem!

—   Mans jaunais pēcteci, tev jau būtu jāzina, ka vīns, kas atšķaidīts ar ūdeni, vairs nav vīns. Pacenties, lai Anna piedalītos svinībās! — Virsbīskaps ar grūtībām pieceļas un iet pie hercoga. — To es iesaku tevis paša labā. Un tagad es palūgšu, lai tu izdari mazu darbiņu manis labā!

Koadjutors pārstāj skraidīt pa istabu, apstājas un stīvi noskatās virsbīskapā. Tas turpina runāt:

—   Dagmans man ziņoja, ka uz Rīgu esot atbraucis Tvirbuts. Tev viņš būtu labi jāatceras. Tvirbuts atbraucis uz Rīgu kopā ar Hodkeviču. Nav šaubu, Radvila bijušais sūtnis Rīgā sastapsies ar savu bijušo kungu… Kris- tof, es tev gribu palūgt! —Vilhelms izvelk no azotes papīra tīstoklīti, kas pārsiets ar melnu aukliņu. — Nodod šo rakstu Tvirbutam! Es nešaubos, ka tu nespēsi nociesties, šo rakstu neizlasījis. Bet vari ticēt arī maniem vārdiem: šis raksts ir bijušā Lietavas valsts mantziņa nelaiķa Hornastaja testaments. Pirms nāves Hornastajs jutās vainīgs pie Tvirbuta likteņa… Es arī…

—   Vai šis testaments…

Virsbīskaps koadjutoru pārtrauc:

—   Tu gribēji jautāt, vai tas mums būs izdevīgi, ja šis testaments nokļūs rokās Tvirbutam? Mīļais, kur bēdas ir, tur bēdas vairojas. Mierināsim sevi, ka mums ir sirdsapziņa… Vīrs, kas man nodeva Hornastaja testamentu, teica tā: jūs esat vienīgais cilvēks ārpus Lietavas robežām, kam testamenta autors uzticējis glabāt testamenta norakstu! — Virsbīskaps apklust un skatās uz koadjutoru, pūlēdamies nomanīt, vai tas viņa vārdus saprot. Klusā balsī viņš runā tālāk: — Mans jaunais pēcteci, šodien es nešaubos, ka Hornastajs jau toreiz, pirms četriem gadiem, būs zinājis: Rīgas virsbīskaps un viņa koadjutors cīņu ar ordeņa mestriem par hercoga vietu zaudēs. Hornastajs jau toreiz zinājis, no kuriem Lietavas labdariem agri vai vēlu Lietavas valdnieks novērsīsies… Viņš bijis tālredzīgs vīrs! Viņš sapratis, ka Tvirbutam atdos testamentu tikai tas, kuru Lietavas valdnieks nodos… Sirdsapziņa mums pamostas tikai tad, kad tā vairs nespēj mums kaitēt, — tas taču taisnība! — Virsbīskaps Vilhelms skumji pasmaida un pastiepj papīra tīstoklīti hercogam Kristofam. — Paņem šo manu pēdējo dārgumu un slepeni nodod to T virbutam!

Vienlaikus Vilhelms klusībā nodomā: manu zēn, tu vēl esi jauns, tev vēl jādzīvo, un, ja tev pietiek drosmes, ar šo rakstu šantažē Lietavas valdnieku pats — varbūt tevi iecels par Ketlera rokaspuisi vai pat fogtu… Vilhelms klusi nosmejas.

Brītiņu hercogs Kristofs stāv apjucis, joprojām nespēdams noticēt virsbīskapa vārdiem, kurus nupat tikai bija sadzirdējis. Attapies viņš paņem testamentu, piemetas uz viena ceļgala, ar abām plaukstām saņem virsbīskapa roku, noskūpsta gredzenu pirkstā un no lejas saviļņots paskatās hierarham acīs.

—   Svētais Augstība, mans valdniek, vienmēr… vienmēr, kad gribēsiet atriebt Lietavas valdniekam, paļaujieties uz mani! Es būšu laimīgs…

Virsbīskaps pārtrauc koadjutoru:

— Mīļais, nesdams Tvirbutam šo rakstu, nedomā, ka ar to tu kādam atriebies! Domā, ka esi godprātīgs, tas arī viss, un pēc tam tev dzīvot būs vieglāk!

Otrā stāva terašu gala nišās daudz cilvēku, nav vietas, trūkst gaisa, ko elpot. Visur sviedru, slapjas vilnas un zābaksmēra izgarojumu jūklis. Daudziem vīriem no mutes uzsitas virsū vīns un vakardienas dzērienu atraugu dvinga. Tvirbuts viens pats nekādā ziņā nebūtu varējis izspraukties uz terases. Birģeri, tirgoņi, cunftu īpašnieki, Rīgas namnieki un nekaunīgie, glumie pielīdēji, kuri visur lien iekšā un priekšā, stāvgrūdām sadrūzmē- jušies gaiteņos un kāpnēs, kuras ved uz otro stāvu — uz terasēm. Tvirbutam palīdzēja izlauzties uz terasi Jons Hodkevičs. Viņš norīkoja pie Tvirbuta četrus karavīrus, un tie, kailos zobenus pāri galvām pacēluši, bezkaunīgi klaigādami, pašķīra Kiprijonam ceļu cauri cilvēku ņudzeklim uz terasi. Tomēr izlauzties līdz pašai terases apmalei pat karavīriem nebija pa spēkam. Tos, kuri stāvēja labākajās vietās, arī apsargāja karavīri vai labi baroti kalpi.

Tā nu Kiprijons stāv: blakusstāvētāji grūsta ar pleciem, laužas ar elkoņiem un kāpj uz muguras, priekšāstāvētāji viņus grūž atpakaļ un pār plecu skaļi apsaukā… Apbrīnojamas svinības!… Labu vietiņu svinībās Kiprijons nopelnījis ar savām ciešanām! Šī laimes pārpilnā mirkļa dēļ bija vērts krist no ienaidnieka šāviena, no miroņiem augšāmcelties, pazemes pagrabos būt ieslodzītam, bet pēc tam divus gadus griezties mājās, nevarot un nevarot vien atgriezties…

To, kas notiek lejā, cietokšņa lielajā zālē, Kiprijons saskata tikai pāri priekšā stāvošo cilvēku mugurām un galvām. Kaut vismaz būtu stāvējuši mierīgi!… Grozās, kustas, snaiksta rokas gaisā, vicina dūres, nepārtraukti klaigā un spiedz šaušalīgās balsīs. Lielās zāles ainas Tvirbutam patrāpās acīs tikai pa kriksītim…

Lukturi, sveču liesmas; uz sarkanu zīdu pārklāta galda gul atvērta grāmata, droši vien — Bībele… Divi cilvēku pulciņi, viens 110 otra pa gabaliņu, stāv pie galda… Radvils. Sudrabā un zeltā izšūdināts kamzolis, aukstā metāliskā zaigā atmirdz bruņu gravējumiem rotātie plecsargi. Cēls vīrietis! Aiz viņa pazib Jona Hodkeviča seja. Livoniešu pulciņa priekšā stāv Ketlers, melns kā krauklis — līdz zemei garā mūka ģērbā, kreisajā rokā viņš tur melno mestra krustu… Mēklenburgas Kristofs, uzposies krāsainā tērpā, slejas lepns, galvu augstprātīgi atmetis. Ordeņvalsts augstie amatvīri — kapitula locekļi, komturi, fogti, kurš gan te uzminēs, kas viņi tādi ir, — stāv zālē starp puslokā izvietotajiem platajiem, melnajiem soliem. Visas durvis, kuras no lielās zāles ved uz blakus istabām, stāv vaļā. Pa tām redzami sadrūzmējušies vīri, galvenokārt priesteri un bruņinieki, — tie stāv kājās…

Ierības bungas. Vēl nepacietīgāk saviļņojas vīri, kuri stāv Tvirbutam priekšā. Viņš vispār vairs nevar saskatīt lielo zāli. Bungas rīb svinīgi, ar pauzēm un ātri apklust. Atskan svinīgā, mazliet atbaidošā balss, kas skaita lūgsnu. Tā apklust. Pārkrustīšanās. Visi met krustu. Sadrūzmējušies uz terasēm, vīri vēl neatlaidīgāk, vēl nekaunīgāk laužas cits citam garām pie terases malas un krācošās, neprātīgās balsīs rēc:

—    Creutz, creutz, creutz — krusts, krusts, krusts!…

Visticamākais, ka tā ir viņu krustazīme — .sagrozīta un pārvērtusies

par tādu kā buršanos. Kiprijons nemaz nemana, ka vēl daži vīri viņu nobīdījuši un apstājušies viņam priekšā. Hodkeviča karavīri neatlaidīgi tvarsta aiz pleciem un mēģina atvilkt viņus atpakaļ. Veltīgas pūles. Ar Kiprijona miesassargu nekaunību nav apmierināti citi apkārt stāvošie vīri. Atskan lamas, birst dunkas, vēl mazliet un — sāksies plūkšanās. Bet tikām apakšā, lielajā zālē, ieskanas zvaniņi. Tie noskan otro un trešo reizi. Vīri uz terases pamazām pierimstas un apklust. Iestājas kapa klusums, un tajā atskan spēcīga, sulīga balss, pat stāvēdams terasē, var saprast runātāja vārdus:

—    Ego, maģistrus orcio domus Sanctae Mariae lēutonicorum in Livotiia…[8]

Nu jā, runā Ketlers — pēdējais ordeņa mestrs. Viņš atbrīvo no zvēresta ordeņa mestram visus ordeņa biedrus un visus ordeņa zemju iedzīvotājus.

Spējš žēlums aizžņaudz Kiprijonam kaklu. Atmiņā pazib Griles seja. Kur viņa, Grile, tagad atrodas? Vai viņa jau laidusi pasaulē mazulīti? Vai Reke devis viņai patvērumu? Griles seja pagaist no acīm, bet tūdaļ atkal izpeld no miglas…

Terase nogrand priecīgos kliedzienos. Nostāvēt uz vietas vairs nav iespējams. Stihisks, prātam vairs nepakļāvīgs pūļa spēks grūsta visus te uz vienu pusi, te uz otru, uz visām pusēm vienlaikus izmētā pa dažiem, pa padsmitiem vīru. Gaisā sāk plandīt un ņirbēt baltie apmetņi ar uzzīmētajiem sarkanajiem krustiem un zobeniem. Šo apmetņu daudz — raibs gar acīm… Desmitiem roku grābj tos un tur ciet, rausta un saplosa lēveros… Livonijas ordeņa vairs nav! Vīri uz terases no prieka vai apdulluši: kur vien paskaties — vaļā mute, saslējusies kliedzošā mēle, uz pieres izsprāgu- šās acis, gaisā saslietās dūres… Pūļa spēks nobīda Kiprijonu malā un triec pret sienu — no trieciena Kiprijons nožagojas un paģībst… Gar acīm sāk lēkāt zaļas dzirksteles… Viņš atgūstas negaidīti un necerēti: terase kļuvusi tāda kā plašāka, tajā nezin no kurienes iešļācas gluži kā spirgts gaiss — elpot kļuvis vieglāk… Atjēdzies Kiprijons jūt, ka stāv pie pašas terases apmales. Satrakotie un uzbudinātie vīri pie sētiņas vairs nelaužas, viņiem vairs nerūp, kas notiek lejā — zālē. Ir piepildījies! Tas, kam bija jānotiek, noticis! Velti lejā dārd bungas — pūlis vairs nav novaldāms: piepildījies!…

Ar abām rokām terases apmalē ieķēries, Kiprijons skatās lejup, uz Mikaloju Radvilu — te nu viņš tagad sagaidījis to mirkli, kad atkal var ieskatīties šajā cilvēkā! Melni mati, melna bārda, augsta piere… Saltā mir- dzā zaigojošie bruņu plecsargi… Balta lente, pārsieta pār plecu un krūtīm… Radvils — lietaviešu gudrā galva, viņu nākotnes pravietis, labākas dzīves veidotājs… Ketlers noliek uz galda blakus Bībelei spiedogu un gredzenu — mestra varas un tiesību zīmes, pasper soli tuvāk kancleram un paklanīdamies sniedz viņam melno mestra krustu. Vai šajā mirklī Radvils ir laimīgs? To nevar uzminēt. Pa gabalu Tvirbutam kanclera seja ir vien bāls ovāls, ko ieskauj melnie mati un melnā bārda. Vai šobrīd Radvils vismaz pasmaida? Kiprijons cieši un tik vērīgi noraugās uz savu bijušo pavēlnieku, ka, liekas, Radvils nenovēršami sajutīs viņa skatienu. Pacels acis, palūkosies uz augšu — uz terasi, un viņu abu skatieni sastapsies… Nē, Radvils nesajūt Tvirbuta skatienu. Ar visām domām, ar visu sirdi Rad- vils iegrimis svētku rituālā…

Četri baltās drēbītēs saģērbti zēni pieiet pie Ketlera un apstājas viņam aiz muguras. Ketlers atpogā habitas pogas. Brītiņu pagaidījuši, zēni saņem habitas apakšmalu un piedurknes, pavelk, un Ketlers izmaucas no mūka melnā ģērba, visu acu priekšā iemirdzēdamies sarkanas un tumši zilas krāsas tērpā. Balta zīda lente pārjož krūtis un kreiso plecu. Pie siksnas piekārts, iezaigojas zobens…

Visu sanākušo acu priekšā mainījis ādu, Ketlers iet pie galda un uzliek rokas uz atvērtās Bībeles. Seši priesteri, katrs melnu krustiņu rokā turēdams, nostājas viņam aiz muguras. Atkal atskan Ketlera skaidrā un sulīgā balss… Kam un ko šobrīd Ketlers zvēr — luterāņu ticības atzīšanu vai uzticību Lietavas valdniekam? Visi uz terases iešalcas un iedūcās atkal. Vīri atkal sāk lauzties un spraukties tuvāk terases apmali: grūstās ar pleciem, belž cits citam ar elkoņiem — uzmutuļo īsts kautiņš par vietu pie apmales, luku jukām ar Ketlera zvēresta vārdiem gaisā ieskanas apdulluši, ļauna prieka pilni, dzēlīgi un pavisam bezkaunīgi saucieni:

—   Skatiet, skatiet — Ketlera favorīte! Ketleram jau ir favorīte!

—   Ei, tu, ragana, — Ketlers vēl habitu nav sadedzinājis!

—   Skaista, sasodīts!

—   Tāda mīlēs!

—    Laimīgais Ketlers!

—   Kā nu ne! Krusts no rokām ārā — bāba klēpī iekšā!

—    Kurš ielaidis cietoksnī sievieti?!

—    Kurš ņirgājas par mums?!

—    Kurš?!

—   Slampa, viņa ir slampa!

—   Verdošu ūdeni viņai virsū!

Vīriem acis tagad iekvēlojušās, seja — izvaikstījusies. Vienā brāzienā viņu pulks nogrūž un aiznes Kiprijonu nost no apmales un atkal pieplacina pie sienas. Tikai uz vienu acumirkli starp sagrūdušos vīru galvām Kiprijonam pazib sieviete — stalta, slaida, tērpusies tumši zilā kleitā, viņa dodas pāri lielajai zālei starp melnajiem soliem, cauri stingri stāvošo augstmaņu rindām, kuri klausās Ketlera vārdos… Baiļodamies, ka pūlis viņu sašķaidīs, ar visiem spēkiem Kiprijons airējas gar sienmali uz durvju pusi. Šo svinību Kiprijonam pietiek. Radvilu viņš redzējis… Taču durvis, kuras no terases ved uz kāpnēm, stāvgrūdām pilnas vīru. Pie durvīm briesmīga drūzmēšanās. Kiprijona ribas brakšķ. Viņa pavadoņi, Hod- keviča karavīri, kailos zobenus pāri galvām izcēluši, pilnā rīklē kliedz:

—    Ei, jūs, sprāgoņas, paejiet nost! Ceļu iekarotājiem! Ceļu varoņiem!

Kā gan viņi šitā? Plānprātīgie, viņi rotaļājas ar uguni!… Bailēs sastingdams, Kiprijons pavadoņiem uzsauc:

—   Muti ciet! Muti ciet, muļķi!

Vīri, kuri stumdās turpat tuvumā, jau klabina žokļus, jau snaiksta rokas, jau tvarsta Kiprijona pavadoņus aiz krūtežas… Vienam, tur arī otram jau nolido no galvas bruņucepure… Neatlaidīgas un niknas rokas grasās nogrābt viņus aiz matiem… Varens spēks, no apakšas grūzdams, izspiež un izceļ Hodkeviča karotājus no pūļa, pusdzīvi viņi iekaras pār vīru galvām, desmitiem roku pa gaisu izripina karavīrus pa durvīm — būkš, būkš! — atskan uz kāpnēm… Ak Dievs, kaut nu iekarotāju varoņi paliktu dzīvi!…

Kiprijons pieplok pie sienas blakus durvīm un pat nekustas. Pacietību, viņš sev čukst, pacietību, nogaidi, kamēr pūlis paklīdīs, kamēr durvīs uzradīsies spraudziņa…

Pa iekrāsoto, rudenīgo mežu prom no Kiprijona skrien klibs, kaujā ievainots — zirgs…

Šis pats lopiņš lēniem soļiem kāpj pakalnā pret stipru vēju… Pa celiņu vējš dzen putekļu grīstis — no tām parādās un tajās atkal pazūd, parādās un pazūd, parādās un pazūd uz priekšu salīkusi Grile…

Pie durvīm sakustas un iedžinkstas zvārgulis. Tvirbuts, kas bija gulējis gultā, pieceļas sēdus un nokar kājas uz grīdas. Viņš skatās uz durvīm. Rad- vils solījies šovakar viņu pieņemt. Kiprijons bija pieprasījis satikšanos ar Radvilu vairāk nekā pirms gada — sevišķi neatlaidīgi viņš bija sācis uzstāt kopš tās dienas, kad dabūja zināt, ka viņam esot jāizgudro cits uzvārds, jābraucot uz Beļsku un jādzīvojot šajā Pieleņķes miestiņā kopā ar Ālu Risi Hradiču; jāaizmirstot Ieva un savi trīs dēli. Ieradies Lielvārdē, Hodkevičs drīz viņam pavēstījis: mirusi Elena Tvirbutiene, tava māte. Kip- rijons atbildējis: kungs, jūs laikam būsiet maldījies vai arī maldījies kāds cits… Vēl bija dzīva mana vecāmāte Auka Alšiene — varbūt mirusi viņa?… Nē, Hodkevičs pakratījis galvu, man vēstulē ziņoja Ķiška: mirusi Elena Tvirbutiene.

Aizslietņa ēnā pie durvīm atkal sakustas un iedžinkstas zvārgulis. Kad zvārgulis kustas un lēkā, tad liekas dzīvs un dusmīgs — baismīgi izdabūt pār lūpām: nāciet iekšā!…

Viņā spokainajā dienā Kiprijons vēlreiz bija sacījis Hodkevičam: mana māte vēl nevarēja nomirt, joprojām ir dzīva mana vecāmāte, joprojām ir dzīva mātes māte — vai jūs saprotat?… To izteicis, viņš apklusis un paģībis.. Kiprijons bija sapratis: neviens nav maldījies — mirusi māte. Ķiška labi pazina viņa ģimeni, Ķiška nebija varējis kļūdīties, pavēstīdams Hodkevičam, kas galu galā miris. Mirusi māte. Par maldīšanos Kiprijons bija runājis tikai tāpēc, ka briesmīgi pieņemt patiesību. Kiprijonam kopš bērnu dienām Auka Alšiene likusies ļoti veca, tik veca, ka vairākos desmitos mūža gadu viņš pat nebija ievērojis, vai vecāmāte vēl kaut mazlietiņ stiprāk būtu novecojusi. Kiprijonam vecāmāte bija kā tāds mīts — saplūdusi ar senatni, ar notikumiem, kurus neviens vairs neatceras. Alšiene varēja dzīvot un varēja nomirt — vecāsmātes nozīme Kiprijona dzīvē no tā nebūtu bijusi atkarīga. Ja vecāmāte Kiprijonam ienāca prātā — viņa dzīvoja, ja par viņu aizmirsa — viņa pagaisa…

Māte!… Tālu no mājām un tālu no mātes dzīvojot, ja Kiprijons spēra soli, šis solis atbalsojās mātes sirdī. Viņš jutis, ka tas atbalsojas! Pasauli, kurā viņš dzīvoja, māte sajutusi gluži kā savu klēpi… Un nu vairs mātes nav… Viņa nomirusi! Kiprijons nebija spējis, nebija pratis dzīvot tā, lai viņa dēļ mātei sāpes būtu izturamas vēl ilgi, vēl daudz gadu…

Kiprijonu sagrābušas šausmas. Naktī viņam skrējuši pāri šermuļi no bailēm, ka viņš sajuks prātā. No rīta viņam pietrūcis spēka celties no gultas. Ieradies kājnieku hetmanis, un Kiprijons, tik tikko spēdams pakustināt mēli, viņam nočukstējis: ja Radvils mani nepieņems, ja viņš nevēlēsies runāt ar mani, es vairs nebūšu dzīvs, ticiet man — es vairs nebūšu dzīvs! Ieraudzījis, cik stipri Kiprijons pārdzīvo, Hodkevičs apsolījies darīt visu, kas no viņa atkarīgs.

Pagājušas nedēļas un mēneši, gari gaidu mēneši…

Un nu, šajā vakarā, tieši tagad pie durvīm šķind zvārgulis. Nāciet iekšā, viņam jāsaka: nāciet iekšā! Bet Kiprijons klusē, viņš nespēj pavērt muti. Ko viņam pavēstīs cilvēks, kas aiz durvīm rausta zvārguļa aukliņu? Tvir- buta kungs, kanclers atsauc satikšanos — šovakar viņš jūs nepieņems… Bet — kad pieņems? Kad? Vai vēl pēc četriem mēnešiem? Bet varbūt tikai viņā saulē? Sešus gadus Radvils krāpis Tvirbutu — piekrāps arī tagad…

Durvis paveras, tās atdarās līdz galam. Gaiteņa pustumsā, no istabas krītošās sveces gaismas tik tikko apgaismots, stāv Hodkeviča kalps Viz- bars. Abas viņa rokas saliektas — pār tām nokarājas ietērps. Viņš atnesis Tvirbutam apģērbu!…

—   Piedodiet, kungs, es ienācu neaicināts — domāju, ka esat aizmidzis, — kalps saka. — Jums palikusi stunda laika sagatavoties!

—   Es zinu, es zinu! — Tvirbuts murmina, grābj apģērbu no kalpotāja rokām un tūdaļ mauc kājās bikses.

—    Nesteidzieties, jums vēl stunda laika! — kalpotājs atkārto.

—   Es zinu, es zinu! — Tvirbuts čukst, un kalpotājs, vairs ne vārda nebilzdams, iziet 110 istabas un aizver aiz sevis durvis.

Bikses, krekls, zābaki, kamzolis… Apģērbs rūpīgi izgludināts, tas patīkami čaukst un maigi piekļaujas miesai… Kiprijona sirdi satrauc priekpilna nojausma, ka kaut kur tālumā ir arī viņa mājas. Drēbes allaž atgādina, ka mājas omulība ieskauj visur tur, kur tu, cilvēk, esi, lai tu būtu aizmaldījies kur aizmaldīdamies.

Apģērbies Kiprijons atsēžas krēslā, atspiež muguru pret atzveltni un piever acis. Katrā ziņā tagad jāaizmirst par mājas omulību. Katrā ziņā viņam jānomierinās un jāsakopo gara spēki. Bet tūdaļ Tvirbuts jau ceļas no krēsla, iet pie galda un izrauj atvilktni — tajā gul papīra tīstoklītis, kas pārsiets ar melnu aukliņu. Vai jau šobrīd situsi tā stunda? Vai jau šovakar Radvilam jāparāda Hornastaja testaments?

Hornastaja pēdējā vēstule, kuru Kiprijons bija saņēmis Turaidā, dzīvodams fogta pili, bija tēvišķa un līksma: Pasvalē parakstīti Lietavai izdevīgi līgumi, un tagad Tu varēsi atgriezties mājās! Vispirms atbrauc uz Viļņu, uz manu pili — uz Širvju muižu Tevi aizvedīšu kopā ar savu svītu!…

Hornastaja testaments bija bezgala bēdīgs… Naktī Kiprijons lasījis un atkal un atkal pārlasījis testamentu, bet viņa acīs, aizplīvurotajās atmiņu tālēs, parēgojies tēva blāvais tēls…

Uz nāves cisām gulēdams, tēvs bija teicis: dēls, tev sagrozījusi galvu latīņu druka, latīņu grāmatas un latīniskie sprediķi baznīcās… tev iegribējies lie- taviešu pašcieņu un lepnumu modināt ar latīņu vārdiem… dēls! tu domā, ka šis tavs mērķis ir dižs, ka tu pats to esi ieraudzījis un spraudis sev uzdevumu to sasniegt… tā tas nav!… visus mērķus tev parādījuši un iesmērējuši citi cilvēki — tie, kuri tevi māca, pabaro un apģērbj, tie, kuri nemanīti valda pār tevi; iedomājies: pie pusdiengalda sēž Rietavas zemnieks un ar sievu sarunājas latīniski; rasotā rītā viņš dodas rudzu pļaujā un latīniski dzied… vai tu to vari iedomāties, dēls?… HornastajsL. Hornastajs, Kijevas krievs, savu cilmi atvedina no romiešiem! viņš mēģina pārliecināt lietu- vjus: sarunāsimies visi latīniski, visi kļūsim par vienu saimi, leposimies ar vieniem un tiem pašiem senčiem, paši sevi stiprāk cienīsim, stiprāki garā būsim! miglu lietaviešiem — un tev, dēls! — Hornastajs pūtis acīs, viņš kārojis kļūt par lietaviešu dvēseļu ganu, viņš gribējis, lai viņa nopelnītās slavas pietiktu gan viņa bērniem, gan bērnubērniem!… bet vai gan viegli kļūt par dvēseļu ganu? nav viegli! visapkārt ņudz pārāk daudz sacensoņu, tie nekaunas ne apmelot, ne ar zobenu padurstīt… tā tas ir, dēls: tu strādā, plēsies un bāz galvu cilpā latīniski runājošo rietuviešu, širvjiešu un visu lietaviešu labad, bet, ja — nedod Dievs! — tev šo to izdotos paveikt — Hornastajs tevi aizmirsīs, no tevis novērsīsies un tavus nopelnus pierakstīs sev…

— Tēvs! — Tēva vārdu satriekts, Kiprijons vairs nespēja izturēt. — Tu lauzies uz Viļņu — uz Hornastaja pili… Redzi — tu guli viņa istabā, viņa gultā, ar viņa segu esi apsedzies!…

— Dēls! — tēvs atbildēja. — Visas manas likstas cēlušās tikai no tā, ka mani vārdi nav saskanējuši ar maniem darbiem… Iegaumē, dēls, šos manus vārdus!…

Tēvs tā runāja, kamēr Hornastajs blakus istabā staigāja — viņam ejot gar aizvērtajām durvīm, Kiprijons, arī pie tēva gultas sēdēdams, dzirdēja aizbildņa smagos soļus. Pēc tam Hornastajs pavēra durvis un pusbalsī teica: Kipr, šodien pietiek tēvu nogurdināt, šodien pietiek… Kiprijons cēlās no krēsla, nobučoja tēvam roku un, galvu nodūris, aizbildnim ne acīs paskatīties neuzdrīkstējies, lēnām izgāja no istabas. Skaista un tīra bija Hornastaja dvēsele! Kiprijonam sāpēja sirds, ka tēvs, jau nāvei pat acīs skatīdamies, neizjūt un nenojauž tās skaistumu…

Bet tēvam bijusi taisnība. Gatavodamies ceļam pie Dieva, Hornastajs pats to atzinis.

Es, Jans Hornastajs, Lietavas Lielkunigijas valsts mantzinis, pils maršals, Navagradakas vaivads, Lielkuniga rakstvedis un sekretārs, Labo Ļaužu — Jona Šimkeviča, Lielkuniga rakstveža, un Mikaloja Janāviča, Upītes apriņķa karodznieka, — klātbūtnē, pieaicinātajam lieciniekam kungam Henrikam Blunkum redzot, esmu sastādījis šo testamentu, ar kuru dāvinu bajāram Kiprijonam Jurģim Tvirbutam viņa vecātēva, Senatnes Mācītāja, māju Lazdīnu Ģiraitē — starp Sangūnišķiem un Sudervi, vienu jūdzi no Viļņas pils. Šo māju priekš Tvirbuta esmu nopircis no bajāra Stepona Kazitniera Diemanta. Mājas īpašuma dokumentus, kurus parakstījis pārdevējs, pircējs un divi Viļņas Rātes rakstveži, atstāju glabāšanā pie Onikeja Hornastaja, Rečices vietvalža, Tulinas un Sasnavas turētāja, mana brāļa.

Testamenta izpildītājam, kura vārdu, uzvārdu un titulu neesmu ierakstījis, lai neceltos briesmas viņa godpilnajam stāvoklim, veselībai un dzīvībai, esmu atstājis līdzekļu pieprasījuma rakstus, kuri iesniegti Lietavas Lielkunigijas valsts kasei:

I. 1556. gada jūnija mēneša 20. dienas raksts, pēc kura no valsts kases esmu izsniedzis 150 sarkano dukātu Kiprijona Jurģa Tvirbuta bēru sarīkošanai Neretas baznīcā.

2. /557. gada septembra mēneša 27. dienas raksts, pēc kura esmu izsniedzis kanclera Radvila sūtnim Volodkevičam 110 šokus grašu un 450 sarkano dukātu. 1557. gada oktobra mēneša 10. dienā daļa no šīs naudas izmaksāta Rīgas virsbīskapijas fogtam Turaidā par Kiprijona Jurģa Tvirbuta izmitināšanu. Otra šīs naudas daļa izlietota, lai segtu izdevumus par Kiprijona Jurģa Tvirbuta nogādāšanu Sāmsalā, kā arī dāvanu pirkšanai Sāmsalas bīskapam Jonam Minhauzenatn.

Augstāk minētie līdzekļu pieprasījuma raksti ar Mikaloja Jona Radvila, Viļņas vaivada, kanclera, zemes maršala, roku parakstīti un lielkuniga Sigismunda Augusta apstiprināti.

Šo testamentu esmu sastādījis uz trijām lapam. Vienu no tam izsniedzu kungam Jonam Šimkevičam, Lielkuniga sekretāram, lai viņš to iesniedz Liel- kunigam apstiprināšanai un testamenta likumīgā spēka apliecināšanai. Otro lapu ar sūtni nosūtu augstdzimušajam, svētos pienākumus pildošajam sveštautietim, kas dzīvo ārpus Lietavas Lielkunigijas robežām, par Tvirbuta personu pilnīgi neieinteresētam cilvēkam. Uzlieku viņam par pienākumu nodot šo lapu bajāram Kiprijonam Jurģim Tvirbuta kungam.

Personai, kurai atstāju glabāšanā testamenta trešo lapu un augstāk minētos līdzekļu pieprasījuma rakstus, uzlieku par pienākumu visus šos dokumentus nodot Romas Svētajam Tēvam vai arī vācu tautas Svētās Romas imperatoram, vai arī Maskavas Lielkņazam Caram šādos gadījumos:

1.    Ja Kiprijons Jurģis Tvirbuts tiktu noslepkavots.

2.    Ja Kiprijons Jurģis Tvirbuts tiktu no valdnieka apsūdzēts valsts nodevībā vai jebkurā citā noziegumā pret valsti.

3.    Ja Kiprijons Jurģis Tvirbuts pazustu bez vēsts un piecu gadu laikā kopš šī testamenta parakstīšanas brīža neierastos pie Onikeja Hornastaja, Rečices vietvalža, mana brāļa, un nepaņemtu pie sevis manas viņam dāvinātās mājas īpašuma dokumentus.

Ar šo dokumentu es nolādu to dienu, kad kļuvu par valsts amatpersonu un sāku slēgt kompromisus ar savu sirdsapziņu. Es, Kijevas krievs, Lietavas valdnieka galmā jūtos svešinieks. Man nebija dzimtenes. Es kalpoju savu senču iekarotājiem. Godprātīgi kalpot iekarotājiem ir neiespējami.

Lai nežēlastlga pret mani Šķīstītavas uguns, lai Dieva Pastarā tiesa pret mani iecietīga. Amen.

1558. gada maija mēneša 1. dienā es parakstos ar savu roku un ar Liel- kunigijas kancelejas zīmogu, ko esmu pārvaldījis trīsdesmit divus gadus, to apstiprinu.

Kas es esmu, Kiprijons bija vaicājis pagājušajā naktī, lasīdams testamentu, kādēļ, ar kādu nolūku esmu atsūtīts uz šo zemi, ja tik daudziem cilvēkiem esmu sagādājis ciešanas? Kā man bija vajadzējis dzīvot, kam kalpot, ko man bija vajadzējis darīt, lai nemocītu sevi, savus mājniekus un citus tuvus cilvēkus — aizbildņus un labdarus?…

Sirdsapziņa… Kiprijons stāv, saģērbies jaunajās, greznajās drānās, gatavs doties pie Radvila uz liktenīgo sarunu, un čukst: sirdsapziņa… kad cilvēks vairs nesaprot, kāpēc viņš cieš, viņš jau aizmirsis, ka viņam ir sirdsapziņa, ka reiz viņam tā bijusi…

Iešķindas zvārgulis pie durvīm — aizslietņa ēnā. Kiprijons steidzīgi iebāž azotē papīra tīstoklīti, Hornastaja testamentu, un aizbīda atvilktni. Viņš iet pie durvīm un ver tās vaļā. Gaitenī stāv Vizbars — kalpotājs, kuru Kiprijonam norīkojis Hodkevičs, pareizāk sakot, uzraugs: ja Vizbars katru rītu neatnestu Kiprijonam drēbes, Kiprijons cauru dienu nekur no istabas nevarētu iziet — tāda ir kārtība! cilvēki dzīvo kārtīgi!…

Vizbars paplēš Tvirbuta priekšā kažoku. Brīnišķīgs kažoks!… Apvilkts ar melnu, viegli spīdīgu audumu. Balta un kupla ir kažoka apkakles vilna — spīdēs pa gabalu! Tāda ir kārtība. Vizbars palīdz apvilkt Tvirbutam kažoku. Viņš saka:

— Te ir cepure un cimdi, kungs!

Tvirbuts cieši ieskatās kalpam acīs. Tvirbutam izklausījies, ka klusā, tik tikko sadzirdamā balsī kalps teicis: atceries mani! Tā kādreiz atvadīdamies viņam bija teicis cilvēks, kas, riskēdams ar dzīvību, Kipru vedis no Neretas uz Turaidu — daudzas jūdzes! — pa bīstamajiem Līvzemes ceļiem. Tas vīrs Tvirbutam daudz bija palīdzējis, tomēr ne vārda nebija varējis pateikt: viņam vajadzējis palikt nezināmam. Atceries mani, atvadīdamies viņš Kiprijonam bija lūdzis. Kas noticis? Kāpēc pēdējās dienās tik bieži Kiprijonam atausuši atmiņā šie klusie, pārestības pārpilnie vārdi? Nupat Vizbars viņam pasniedzis cepuri un cimdus, un viņam izklausījies: atceries mani… Kāpēc Kiprijonam sācis likties, ka katrs pretimnācējs viņam var pateikt šos žēlos vārdus, ka tam ir tiesības tos teikt?…

Satraukts un saviļņots Tvirbuts paņem no Vizbara rokām cepuri un cimdus, strauji apskauj viņa plecus un piespiež viņa galvu sev pie krūtīm.

—    Kungs! — kalpam izsprūk baiļpilns vārds.

Tvirbuts viņam neko nepasaka. Cepuri un cimdus rokā turēdams, viņš straujiem soļiem aiziet pa šauro, mijkrēšļaino gaiteni.

Ārā jau tumšs. Nelielajā, mūra sētas ieslēgtajā pagalmā stāv četriem zirgiem aizjūgta un diviem ceļojuma lukturiem apspīdēta kuraža. Ap ku- ražu mīņājas kāds padsmits zirgu, seglos sēž bruņoti jātnieki, pāri cepurei viņiem uzmaukta silta kažokādas kapuce. Kažokā ģērbies kalps, ieraudzījis uz ārējām kāpnēm Tvirbutu, atver kuražas durtiņas. Caur lodziņu no ārpuses krīt iekšā sārtā ceļojuma luktura gaisma. Vējš kustina lukturus, un to gaisma viegli, viegli kustas pa zilā tūka iztapsētajām sienām, Hodkeviča drēbēm, bārdu un seju. Tvirbuts iekāpj kuražā, kalps aiz muguras aizver durtiņas. Hodkevičs nesteidzas, viņš neuzsauc kučierim, lai tas paskubina zirgus: viņš sēž, blenž Tvirbutam sejā un klusē. Kiprijons kļūst bažīgs. Ko — varbūt Radvils atsaucis pieņemšanu un Hodkevičs nolēmis pats, savā kuražā, par to pavēstīt, lai no izmisuma un trakām dusmām Tvirbuts nevarētu pastrādāt aplamības?

Hodkevičs atkrekšķinās, un viņa kuplā, izspūrusī bārda, kura klāj pusi no varenajām krūtīm, sakustas. Atskan viņa klusā, mazliet piesma- kusī balss:

—    Kunigs Sanguška man stāstīja, ka Sāmsalā tu esot rakstījis vēstules…

Tvirbuts kļūst vērīgs. Viņš mēģina uzminēt, kāda aizslēpta jēga ielikta

hetmaņa vārdos. Uz kuru pusi viņš griež valodu?

—   Tu rakstīji ar pārogļotiem puļķīšiem, vai ne?

—   Jā, galda pārziņa kungs! Vai kunigam Sanguškam tas šķitis neticami un aizdomīgi?

—   Apžēlojies, neesi tik sliktās domās par cilvēkiem!… Vai tu no Sām- salas esi nosūtījis kaut vienu vēstuli?

—   Nē! — Tvirbuts papurina galvu un žēli iesmejas. — Nē. Tas nebija iespējams.

—   Tu zināji, ka izsūtīt nav iespējams, tomēr rakstīji?… Kāpēc? Ar kādu nolūku?

Tvirbuts vērīgi ieskatās Hodkevičam acīs: tās ir zilas, urbīgas un šķiet mazliet tramīgas. Osas, kuras pa platajiem vaigiem uzlokās līdz acu dobu- ļiem, piešķir Hodkevičam rāmu labsirdīgumu. Hetmanis, līdzīgs lādzīgam tēvocītim, vada kājnieku pulkus uz svešu zemi…

Tvirbutam ierunājoties, viņa balsī var nojaust klusu samierināšanos ar itin visu, kas noticis pagātnē:

—   Galda pārziņa kungs, kad esi nokļuvis nelaimē, tomēr jātic, ka ciešanas nav veltas. Vairāk nav kam ticēt… Es mājniekiem rakstīju vēstules un ticēju, ka rakstīdams kļūstu labāks.

—   Tā arī bija, vai ne? — Hodkevičs uzdod jautājumu strauji un nepacietīgi.

Tvirbuta nelielā galva sakratās — varbūt klusībā viņš iesmējies?

—   Tā arī bija! Tā arī bija, kamēr rakstīju vēstules.

Viņa balss ir līksma.

Hodkevičs sagrozās un sakustas, kuraža iečīkstas un sazvārojas— Hodkevičs ir smags vīrs, cik daudz spēka slēpjas viņa masīvajā augumā!… Taču hetmaņa balsī, tai atskanot, saklausāma žēla piekrāsa:

—   Apžēlojies, uzklausi mani! Kad es biju zēns, es domāju, ka man jābūt spēcīgam, jo tad visi man ticēs — būs spiesti man ticēt. Kad biju jauneklis, es domāju, ka man jābūt sirsnīgam, jo tad visi man ticēs — nevarēs neticēt. Kad nācu vīra gados… Kad nācu vīra gados, sāku vai jukt prātā: kam būtu jātic man pašam, kam? — Hodkevičs šņācoši ievelk gaisu un sulīgā, pavēlošā balsī iesaucas: — Nū, kučier, kusties veicīgāk! Braucam!

Noplīkšķ kučiera pātaga, atskan uzkliedzieni: nū, nū, lutekļi! Kamanas strauji izkustas no vietas un, ar sliecēm skrāpēdamas apledojušo zemi, aizslīd uz pagalma vārtiem. Pacilāta satraukuma gars pārņem Tvirbutu savā varā: atcerēšos… atcerēšos… katru klaidu gaitās sastapto cilvēku es vienmēr atcerēšos… atcerēšos… Viņš atkal vērīgi nolūkojas Hodkevičam sejā. Hetmanis sēž iepleties un varens, galvu nokāris, zilām, nemirkšķinošām acīm viņš caur pieri skatās laukā pa lodziņu.

Kiprijona pirmā sastapšanās ar Janu Hodkeviču nekur nebija derējusi. Viņi sastrīdējušies un saķīvējušies. Hetmanis saskaities un aizsvilies niknumā, bet Tvirbuts nodomājis: uz mūžīgiem laikiem, lepnais karavadonis viņa nekaunību nekad nepiedos! Taču noticis īstais brīnums! Jana Hodkeviča strēlnieki cīnījušies ar cara pulkiem pie Pērnavas un Tērba- tas, bet vairāki viņa ziņneši visu laiku skraidījuši uz Viļņu un atpakaļ sakarā ar Tvirbuta lietu. Pats kājnieku hetmanis vairākas reizes ieradies Lielvārdē, runājies ar Tvirbutu un klaušinājis par viņa gūstniecības dzīves sīkumiem. Zemliku mēnesī hetmanis devies uz Viļņu, kā viņš pats stāstīja, tikai Tvirbuta lietas dēļ. Lai jau būtu, ka viņš tā tikai teicis. Tomēr Tvirbutam pēc Hodkeviča brauciena uz Viļņu sastapšanās ar kancleru Radvilu kļuvusi reāla un iespējama. Hodkevičs no visas sirds un pašaizliedzīgi rūpējies par Tvirbutu un viņa nākotni.

Steigdamies un baiļodamies, ka pietrūks dūšas izdarīt to, ko iecerējis, Tvirbuts atpogā kažoku un izvelk no azotes papīra tīstoklīti, kas pārsiets ar melnu aukliņu. Šo papīra tīstoklīti Tvirbuta rokās Hodkevičs tūdaļ ievēro un stīvi sāk blenzt uz to. Kiprijons lēnām nolaiž roku un noliek dokumentu uz Hodkeviča kažoka malas. Viņa rokas kustība ir piesardzīga un nedroša — tā Hodkevičā pamodinājusi ziņkāri. Viņš jautājoši paskatās uz Tvirbutu.

—   Kas tas ir? — tūdaļ viņš pajautā arī mutiski.

—   Galda pārzini, izlasiet šo rakstu — es jūs lūdzu!

—    Kas tas ir? — klusā, bet nelokāmā balsī Hodkevičs atkārto jautājumu.

—   Maniem vārdiem jūs neticēsiet, šis raksts jums jāizlasa pašam…

Hodkevičs pavēršas pret lodziņu un sabāž rokas kažoka kabatās. Kādu

laiku viņi brauc klusēdami. Kuražas lodziņam slīd garām māju akmens un ķieģeļu sienas, vārtstarpas, kāpnes un kāpnītes, kuras ved augšup, logu četrstūri, kas ir gan tumši, gan gaiši, un gotisko burtu sarežģītie ķeburi.

—   Tas ir Hornastaja testaments! — Tvirbuts bilst. — Tajā rakstīts par mani.

Hodkevičs neatskatās un turpina nolūkoties pa kuražas lodziņu uz kustīgo lukturu blāvi apgaismotajām tirgoņu un amatnieku pieticīgajām mājām. Šūpojas lukturi un to gaisma, bet šķiet, ka šūpojas koki, žogi un māju pakši…

Tvirbuts strauji paņem papīra tīstoklīti no Hodkeviča ceļgaliem un saka:

—   Ja atļausiet, es pats jums to nolasīšu!

Hodkevičs neatbild un atpakaļ nepaskatās, tikai viņa galva savādi pieliecas, tad pieliecas vēlreiz. Kiprijons atraisa melno aukliņu un atritina papīru.

—    Noglabā! — atskan Hodkeviča skarbā balss.

—    Jūs zinājāt… Vai jūs zināt, ka ir tāds testaments?

—    Es zinu.

—    Jūs to esat lasījis?

—   Nē! Valdnieka pilī neviens to nav lasījis. Kas tev to iedeva? — Hodkevičs runā, joprojām skatīdamies pa kuražas lodziņu.

Vai viņš skaišas uz Tvirbutu? Vai viņš drudžaini domā, ko darīt?

—   Vakar to man atnesa virsbīskapa koadjutora sūtīts cilvēks.

Hodkevičs ierauj galvu kažoka lielajā apkaklē un sāk murmināt:

—   Pats Dievs tev stāv klāt…

Pēkšņi viņš apsviežas, ar visu augumu pieliecas Tvirbutam klāt, un viņa kuplā, izspūrusī bārda nosedz Kiprijona krūtis.

—   Ja tu… Ja tu pateiksi Radvilam, ka man zināms, kas tev ir, es to noliegšu! Testamentu es neesmu redzējis — vai tu saproti? Es neesmu redzējis testamentu! Nevis es — pats Dievs tev stāv klāt!

—   Paldies, to es nekad neaizmirsīšu… — Kiprijons saviļņots saka, un viņa balss ir pateicības pilna.

—   Stulbenis! — Hodkevičs dusmīgi iešņācās. — Ko tu gribi? — Acis viņam izsprāgst uz pieres. — Vai tu gribi, lai es uz karstām pēdām griežu riņķī, vedu tevi atpakaļ uz mājvietu, ieslēdzu istabā un pie durvīm nolieku divus sargus? Vai to tu gribi? Ko? Ko tu man pļurksti par testamentu? Ko tu man to rādi? Es to neesmu redzējis, neesmu!…

—   Galda pārzini, jūs bijāt atklāts pret mani, un es no jums nevarēju slēpt…

—   Stulbenis! Tu esi apaļš muļķis!

Hodkevičs atkal atgāžas kuražas sēdeklī, brītiņu nikni šņākuļo. Tad sāk smieties — klusi, sašutuma pilns…

Negaidīti iesmejas arī Tvirbuts. Tad viņš apklust. Brītiņu viņš sēž kā pārakmeņojies, stingām acīm.

—   Galda pārzini, — viņš ierunājas, — hetmani, nežēlojiet mani!… Un nebaidieties no kanclera, galda pārzini!

Šos vārdus Tvirbuts pasaka mierīgā, neticami mierīgā balsī. Viņa rokas paceļas no klēpja, saliecas, atkal saliecas, un papīrs tajās plīst un plīst — divos gabalos, četros gabalos, sīkos, kārtīgos gabaliņos…

Hodkevičs saraujas, paliecas uz priekšu un tūdaļ sastingst. Viņš skatās uz papīra driskām Tvirbuta rokās gluži stīvs, ieplestu muti, itin kā negaidīti nupat būtu ieraudzījis, ka ugunīs, ka sārta liesmās metas cilvēks…

Namam, kurā kopš ziemas mēneša beigām, kopš tā laika, kad ieradies Rīgā, dzīvo kanclers Radvils, ir divi stāvi — tā ir koka māja ar vairākiem skursteņiem. Pēdējos gados kanclers noguris un sanīcis, mūra mājās viņš vairās apmesties. Koka mājās viņu mazāk nomoka klepus, viņš nav tik saīdzis.

Tvirbutam sirds sāk sisties straujāk. Sešus pēdējos gadus viņš neko, itin neko savā dzīvē nav izlēmis pats — nav varējis lemt. Šajā vakarā… Bet vēl par agru, vēl pāragri domāt par to!…

Sen jau iestājusies tumsa, bet nevienā mājas logā nav redzama uguntiņa. Nams rēgojas tumsā, it kā tas būtu neapdzīvots.

Priekšistabā deg dažas nelielas sveces, gaisma no tām blāva un neomulīga. Hodkeviča un Tvirbuta priekšā tūdaļ kā no zemes izaug durvjusargs un pieklājīgi palūdz viesus neatvilkt virsdrēbes — kanclera kungs viņus pieņemšot laukā — vaļējā mansardā. Hodkevičs paskatās uz durvjusargu pārsteigtām un jautājošām acīm. Durvjusargs parausta plecus: nelādzīga sakritība, galda pārziņa kungs, — šovakar pie debesu ziemeļvelves būšot redzama ziemeļblāzma, kanclera kungs to vēloties paskatīties; pēdējā nedēļā kanclera kungs stipri esot noskumis, visu laiku runājot, ka viņš mūžā neko apbrīnas vērtu vēl neesot redzējis un, visticamākais, arī neieraudzī- šot… Durvjusargs pastiepjas uz pirkstgaliem un iečukst Hodkevičam ausī: ziņneši atgādājuši no Viļņas vēsti, ka kunga sievai esot pasliktinājusies veselība, — domas par sievas nāvi kungam lienot galvā un nedodot mieru…

Otrs kalps — vēl jauns, pie jostas zobenu piekāris vīrs — pa šauru gaiteni aizved Hodkeviču un Tvirbutu pie kāpnēm uz otro stāvu. Otrajā stāvā viņi iziet cauri divām mazām istabiņām: viena no tām ir bez logiem, tajā stāv divi karavīri un tur rokās lukturus, kuri acīm redzami sagatavoti iznešanai mansardā, ja gadījumā kanclers to liktu; otrā istabiņa, kuras vaļā stāvošās durvis izved uz mansardu, nav apgaismota, tumsā pavīd daži cilvēki, droši vien kanclera miesassargi.

Mansarda kaktā pie sienas deg viens vienīgs lukturis, tas pats ar nolaistu dakti. Luktura iesārtā gaisma tik tikko apspīd lempīgu mīksto krēslu, tajā sēdošo Radvilu un viņam priekšā izslējušos jaunekli — slaidu, bez cepures, gariem, gaišiem matiem, plecos viegli uzkucušu. Jauneklis smalkā, vēl zēniskā balsī iedvesmoti stāsta par Ptolemaju un Koperniku. Pārkāpuši mansardas slieksnim, Hodkevičs ar Tvirbutu apstājas un gaida, kamēr jauneklis viņus abus ievēros un pārtrauks stāstīšanu. Jauneklis viņus pamana, tomēr neapklust, varbūt nospriedis, ka arī šie vīri ienākuši mansardā paklausīties, par ko viņš stāsta.

—   Jūsu augstība, mēs nemaz vairs nešaubāmies, ka Zeme un Mēness riņķo ap Sauli, bet netālu no Saules atrodas Visuma centrs! — Ar rokām iezīmēdams gaisā apļus, jauneklis dedzīgi pārliecina Radvilu. — Par šo patiesību varēs pārliecināties ikviens, tiklīdz tiks pabeigta Prāgas lielās observatorijas būve. Tā kļūs par Zemes visuredzošo aci…

Radvils pārtrauc jaunekli sasalušā un aizkaitinātā balsī:

—   Tev taisnība, vācu imperators pārliecinās… Vai tu nedomā, ka viņš sāks tēlot visa Visuma imperatoru?

—   O, nē, jūsu augstība! — jauneklis kancleram iebilst. — Caur to jau zinātne ir apbrīnojama, ka patmīļus padara smieklīgus, bet muļķus apveltī ap prātu. Zinātne samierina un novienādo cilvēkus.

Pēkšņi Radvils paceļ roku un apklusina jaunekli. Mansardā iestājas absolūts klusums. Kiprijonam šķiet, ka sirds viņam krūtīs nevis pukst, bet dun, ka tās sitienus dzird gan Hodkevičs, gan Radvils, gan šis mācītais jauneklis… Radvils sajutis, jau sajutis, ka viņš, Tvirbuts, jau ir šeit, jau atrodas mansardā. Tā arī ir. Kanclers pieceļas, un lukturu gaismā iezaigo- jas sabuļādas kažoks. Melnā lāčāda, noslīdējusi no kanclera ceļgaliem, saplok uz grīdas. Tā gul visā garumā. Neviens — ne jauneklis, ne kalpotājs, kas atvedis Hodkeviču un Tvirbutu, — nesteidzas to pacelt. Radvils strauji pagriežas un platiem, valdonīgiem soļiem tuvojas Tvirbutam. Luktura gaisma apspīd viņa seju arvien skaidrāk: lielās acis, iedubušos vaigus un melno bārdu. Radvils pienāk klāt tik ātri, ka Kiprijons nepagūst ne paklanīties, ne bilst kādu vārdu. Radvils — viņš ir krietni mazāka auguma nekā Kiprijons — apskauj Tvirbutu, atbalsta pieri pret viņa plecu un sastindzis stāv.

Atskan Hodkeviča sulīgā balss — labsirdīga, ar viņam raksturīgo pacilāto pieskaņu:

—   Jūsu augstība kancler, es priecājos, ka jūs esat sastapis savu padevīgo kalpu Rīgā un šajā vakarā — tik brīnumainā vakarā!…

Radvils atraujas no Tvirbuta pleca, nolaiž rokas, stāv Kiprijona priekšā izslējies, galvu atgāzis un skatās viņam acīs. T ikai tagad Tvirbuts saprot, ko viņš jūt: Radvils viņu apskāvis kā tēvs, kā tuvs cilvēks — Kiprijons to nav gaidījis, un viņam iešaujas prātā, ka tas nav uz labu; pēc mīļās, tēvišķīgās sasveicināšanās sekos drausmīga, necilvēciska pavēle…

Pēkšņi kanclers pamet skatienu uz Hodkeviču un aizkaitināti noprasa:

—   Ar ko jums šis vakars tik sevišķs, galda pārzini?

—   Godātais kancler! Gudriniek! Jūs protat strādāt un cīnīties, iemācieties arī priecāties par uzvarām! Šodien ikviena lietavieša sirds pukst prieka pārpilna!

—   Jūs pļāpājat niekus! — Kanclers kļūst untumains, iet uz mansarda vidu, un Hodkevičs viņam pa pēdām — lai sadzirdētu katru kunga vārdu.

— Šodien mēs dabūjām tikai sesto daļu no tā, uz ko bijām cerējuši. Igauniju atkoduši zviedri. Narvas apgabalu un Viruzemes daļu — krievi. Sāmsalu ar Vīkzemi un Pilteni — dāņi. Rīga… Rīga arī šajā vakarā, šajā brīnumainajā vakarā, kā jūs to nosaucāt, joprojām ir Romas impērijas brīvpilsēta! — Pēkšņi Radvils atskatās uz Tvirbutu, kas vēl aizvien stāv pie durvīm. — Vai dzirdi, ko es runāju, mans mīļais pārnācēj? To es stāstu arī tev! Tu esi atpalicis no mūsu nelaimēm un raizēm, un es gribu, lai tu zinātu patiesību! Mums vēl pāragri līksmoties!

Tvirbuts klusē. Viņš jūt: Radvils vēl nevēlas, lai viņš sāk runāt. Kanclers ir apbrīnojams vīrs! Cik lieliski viņš prot izturēties pret apakšniekiem! Viņš apskāvis savu bijušo sūtni, cilvēku, ar kura dzīvi sešus gadus svaidījies, kā tikai gribējis, — apskāvis sirsnīgi kā tēvs, bet pagājis tikai īss mirklītis, un kanclera balsī no satikšanās saviļņojuma vairs nav saklausāma neviena nots — viņš runā cienīgi un lietišķi, par nelaimēm un raizēm…

—   Taisnība! — Hodkevičs atbalsta Radvilu. — Mēs vēl nevaram lepoties, ka mums pieder Daugavas grīva. Mēs vēl brīvi nevaram iziet jūrā. Rīgas muita arī uz priekšu mums dīrās deviņas ādas… Tomēr iesākums ir lielisks, kunig! Cīniņos lietavieši norūdījušies un guvuši ticību savam spēkam, tas ir pats galvenais. Es pat uzdrošinos apgalvot: lietavieši jau izkopuši stingru, nesalaužamu raksturu… Radvils neskanīgi — tikai ar acīm un sejas vaibstiem — un nicinoši iesmejas. Viņš atkārto: — Raksturu… — Un tūdaļ piebilst: — Galda pārzini, hetmani, jūs neatlaidīgi cenšaties iegalvot, ka mana bārda esot melna! Nepūlieties! Tā patiešām ir melna. Raksturu… Lietaviešiem piemīt stingrs raksturs, sen viņiem tāds ir. Tikai vienmēr tas neizpaužas tad un tur, kur vajadzīgs.

—    Jūs neprotat priecāties…

—   Toties jūs, galda pārzini, lieliski protat gvelzt tukšus niekus!

Radvils veikli, vientuļā luktura gaismā sabuļādas kažokam ievizoties,

pagriežas pret gaišmataino jaunekli, kam nav galvā cepures.

—   Student, lielais astrolog, divas stundas es jau gaidu, kad ziemeļpusē debesis kļūs gaišas kā dienā. Vai arī šajā brīdī tu apgalvo, ka debesis patiešām kļūs gaišas?

No uztraukuma, bet varbūt no aukstuma zobus klabinādams, jauneklis sāk vainot debesis un pretīgo miglu, kuru vējš atnesis no jūras.

—   Dīvaini! — Radvils iesmejas. — Debesis ziemeļblāzma apgaismo, bet mākoņus — ne!

Jauneklis stāv kā sālsstabs, dūres sažņaudzis. Viņš klusē.

—   Ej, student! — iecietīgā balsī Radvils saka. — Ja debesis kļūs gaišas, tās kļūs gaišas arī bez tavas palīdzības!

Sagriezies un kūkumu uzmetis, jauneklis aizvelkas no mansarda.

Radvils pieiet pie Tvirbuta un no maza atstatuma atkal skatās viņam acīs. Melnajā bārdā viņa lūpas tik tikko manāmi smīkņā. Kanclers ierunājas:

—   Tvirbut, mīļais cilvēk, tu pazīsti manu sievu, tu zini, ka viņai vienmēr taisnība!

Radvils apklust.

Kas Tvirbutam būtu jāatbild? Vai Radvils grib, lai viņš atbild? Kipri- jons klusē un sev iegalvo: nekrīti tukšās sarunās; Radvils ir lielisks orators — iekritis garās sarunās, viņš tūdaļ tev sajauks galvu un, galvu sajaucis, kā gribēs, tā arī sarunu pabeigs.

—   Tātad: mana sieva domā, ka es pret tevi izturoties necilvēciski.

Radvils atkal apklust. Pēc kanclera acīm redzams — tagad viņš jau

brīnās, ka Tvirbuts klusē un viņam neko neatbild. Radvils pasper vēl solīti uz priekšu, un viņa seja tagad cieši klāt pie pašām Tvirbuta krūtīm — kanclera lielās acis skatās uz augšu, Tvirbutam acīs, caur pieri. Pēkšņi kanclers sāk runāt pusčukstus:

—   Mana sieva guļ uz slimības gultas. Pēc daktera Finka domām, cerības uz atlabšanu viņai gaužām mazas… Satraukumi viņai nāk par ļaunu. Es ļoti stipri vēlos, lai viņa satrauktos, cik maz vien var… Bet viņa nepārtraukti atkārto, ka es pret tevi izturoties necilvēciski… Es viņai jau sāku ticēt… — Kanclera balss — atkal negaidīti — kļūst dzēlīga. — Es sāku ticēt, ka ienīstu tevi, ienīstu Hodkeviču un ienīstu visus lietaviešus. Es sāku noticēt, ka izturos pret viņiem kā vampīrs, kā cilvēkēdājs…

Tvirbuts klusē; viņš redz, ka Hodkevičs ar to nav apmierināts.

Radvils iecietīgi pasmaida, saņem Tvirbutu pie rokas un ved pie krēsla, kurā, Hodkevičam ar Tvirbutu ienākot mansardā, bija sēdējis pats. Viņš apsēdina Tvirbutu šajā krēslā un pats paliek stāvēt viņam pretim. Nu jā, viņam nav patīkami sarunāties ar vīru, kas garāks par viņu. Tagad, kad Tvirbuts sēž, kanclers skatās uz viņu no augšas — no augstumiem. Kanclera balss atkal skan cienīga un lietišķa.

—   Tvirbut, mani ļaudis man ziņoja, ka tu atsakoties dzīvot Beļskā! Varbūt tu neesi sapratis mūsu piedāvājumu? Neviens tevi nespiež dzīvot kopā ar Hradiču. Viņas mazajā pilī tu vari dzīvot no viņas šķirtu dzīvi. Tev tiek uzstādīts viens noteikums, vienīgais: Beļskā tev jāsaucas svešā uzvārdā un tu nedrīksti braukt no tās ārā. Starp citu, mums nenāk ne prātā, ka tev tā būtu jādzīvo visu mūžu… Laiks skrien, apstākļi mainās… — Radvils apklust un, viegli pieliecis galvu, skatās Tvirbutam acīs. Pēkšņi viņš jautā: — Kāpēc tu klusē, Tvirbut? Es domāju, ka tu esi ieradies pie manis tikai tāpēc, lai man kaut ko svarīgu varētu pateikt…

Tvirbuts jūt: ja viņš sāks runāt, balss viņam jau būs mierīga. Kiprijons jau nomierinājies, viņš ir pavisam mierīgs. Viņam tikai dīvaini: apkārt nav redzamas ne greznās mēbeles, ne zaigojoši svečturi, Radvilam blakus nav padomnieku… Kiprijons redz kancleru, Viļņas vaivadu, koka mājelītē, nožēlojamā mansardā, no kura paveras drūma aina: piesniguši sakņu- dārzi un drazu kaudzes žogmalēs, tuvumā un tumsā spīd tikai viena otra uguntiņa logā… Tamdēļ Kiprijona satikšanās ar Radvilu liekas neīsta, gluži kā sapnī redzēta vai zemnieka iztēlē radīta…

Tagad Radvils uzdod jautājumu jau bargā balsī:

—    Vai tu labi zini un saproti, ko valdnieks no tevis vēlas?

—   Zinu, — Tvirbuts atbild klusā un mierīgā balsī. — Saprotu.

—   Vai tu esi ar mieru dzīvot Beļskā ar svešu uzvārdu?

—   Nē, mans godātais kancleri No savas ģimenes un sava uzvārda es neatsakos un nekad neatsacīšos.

Kiprijons pievelk kājas pie paša krēsla un paliecas uz priekšu — viņš celsies. Bet Radvils paslej roku ar taisniem pirkstiem.

—   Sēdi, Tvirbut!

Radvilam strauji pienāk klāt Hodkevičs un saviļņoti saka:

—   Kunig, gūsts visiem ir smags… Tas visus iedzen izmisumā… Saprotiet to, nedusmojieties par jūsu bijušā kalpa atklātību… Es nešaubos, ka abpusēja atklātība tikai palīdzēs rast pareizāko izeju…

Radvils lēnītiņām pagriežas pret Hodkeviču — resno un spēcīgo vīru, un stāv viņa priekšā maziņš, kāju izmetis, viduklī tik tikko manāmi šūpodamies. Viņš saka:

—   Galda pārzini, es jūs lūdzu doties uz viesistabu, pagaidiet mani un Tvirbutu tur…

—    Esiet pret viņu iecietīgs, kunig!

Hodkevičs paklanās, atmuguriski pakāpjas dažus soļus, tad pagriežas un ātrā gaitā iziet no mansarda.

Radvils atkal pamet skatienu uz Tvirbutu, kas joprojām sēž krēslā. Tagad Tvirbuts izšķiras: tas brīdis ir klāt, te tas ir… Kiprijons saka:

—   Mans kungs kancler, man nav omulīgi runāt, ja es te sēžu, bet jūs stāvat kājās.

—    Runā!

—   Es lūdzu jūs un Dievu, lai jūs mani pieņemat! Es jums gribu lūgt… Zvēru, ka šis ir mans pēdējais lūgums…

Radvils nepacietīgi paceļ roku ar iztaisnotiem pirkstiem un, valdonīgā balsī runādams, apklusina Tvirbutu:

—    Pagaidi! Lai tu varētu zināt, ko vari un ko nevari lūgt, es tev šo to paskaidrošu. Mēs tev piedāvājam muižu Beļskā un dzīvošanu tajā ar svešu uzvārdu. Ja tu mūsu piedāvājumam nepiekriti, mēs rīkosimies tā, kā, apstākļu spiestiem, mums jārīkojas! — Viņš brīdi klusē. — Mīļais! Braukdams ārā no Viļņas, jau biju izlēmis, ka Rīgā parunāšos ar tevi. Es nojautu, ka ar mūsu piedāvājumu tu vari nebūt mierā. Tāpēc es atvedu uz Rīgu divus ķēdēs ieslēgtus vīrus. Viņi ir šeit, šajā mājā. Es varu teikt, lai sargi viņus atved uz šo mansardu. Uz tavu jautājumu, kas viņi tādi ir, katrs no viņiem atbildēs — Kiprijons Jurģa dēls Tvirbuts… man ir sieva… trīs bērni… uz mani šāva… es paliku dzīvs… staigāju pa pasauli un izlūdzos žēlastības dāvanas… Vai tev ir skaidrs, Tvirbut? Jebkurā vietā un jebkuram cilvēkam, pat pašam pāvestam, es varu pierādīt: saviesies daudz Tvirbutu, bet īstā vairs nav — īstais apglabāts Neretas baznīcā tūkstoš pieci simti…

Kā pārakmeņojies Tvirbuts klausās Radvilā. Viņš skatās ieplestām acīm uz Radvilu un redz, ka tas, tolaik vēl tvirts un brašs vīrs, ieradies Hor- nastaja pilī — viņš ienāk melna auduma un baltiem sudraba krustiem greznotā nelielā zāle. Ienācis iekšā, viņš apstājas. Kiprijons, kas bija sēdējis pie tēva šķirsta, pielēca no krēsla kājās. Hornastajs devās saņemt Radvilu. Viņš apstājās līdzās kancleram, Viļņas vaivadam, un stāvēja. Tā viņi abi nekustīgi stāvēja krietnu laika sprīdi. Pēc tam Radvils straujiem soļiem piegāja pie Kiprijona. Viņš apstājās viņam pretim un skatījās acīs. Tikām lēni bija pienācis Hornastajs, viņš ar roku norādīja Radvilam uz māla trauku, kas bija nolikts pie šķirsta tēva galvgalī. Viņš sacīja:

—   Kādreiz šo krūzi nelaiķim bija uzdāvinājis Martīns Mažvīds.

—   Apbrīnojami! — Radvils nomurmināja. — Apbrīnojami, ka saplēsta tik dārga dāvana!

—   Tā gan nav nelaiķa vaina, tā nav nelaiķa vaina…

—   Šajā pasaulē viss notiek pēc Dieva gribas! — Radvils izteiksmīgi paskatījās uz Hornastaju un tūdaļ vērsās pie Kiprijona: — Jaunekli, esmu jūs ierakstījis Statūta komisijā! Vai šāds dienests apmierinās jūs un jūsu aizgādni?

Kiprijonam sametās tumšs gar acīm. Viņš atcerējās to mirkli, kad Mažvīds viņam bija iedevis šo māla krūzi, lai aizvedot tēvam. Kiprijons atcerējās to mirkli, kad viņš, kuražā iekāpis, nevērīgi bija nometis krūzi kuražas pakaļgalā — salmos. Visa ceļa laikā no Karaļaučiem līdz Viļņai viņš pat nebija paskatījies, vai krūze vēl atrodas kuražā vesela. Viņš pūlējies aizmirst par šādu krūzi. Kiprijonam likušies smieklīgi Mažvīda centieni samierināt viņu ar tēvu. Viļņā, kraudams mantas ārā no kuražas, Kiprijons ieraudzījis: Mažvīda krūzei atlūzis kakls un ieplaisājis sāns. Kiprijons nopriecājies: tas nav viņš, krūzi nav saplēsis viņš, krūze saplīsusi pati!… Kiprijonam kļuvis vieglāk ap sirdi: nevajadzēs! vairs nevajadzēs iet tēvam klāt ar krūzi rokās — o, to viņam nebūtu bijis viegli izdarīt!… Kādreiz tēvs no viņa atteicies, kopš tā laika tu viņu neesi redzējis, un te nu — tu ej tēvam klāt un nes lielu, cēlu krūzi, tu saki: šeit tev, tēvs, būs trauks, kurā iepildīt medu!… Ieplīsušo krūzi ar nošķelto kaklu Kiprijons nobāzis Hornastaja pilī savā pieliekamajā kaktā un drīz par to aizmirsis. Kad tēvs nomira un viņu iezārkoja, Hornastajs sācis lauzīt galvu, ko lai šķirsta galvgalī, tajā vietā, kur tiek likts karaļa scepteris un kronis, pāvesta tiāra un atslēgas, bīskapa mitra un pastorele, hetmaņa varas regālijas un vāle, virsnieka zobens, — ko tajā vietā lai noliek nelaiķim Tvirbutam? Savā mūžā Jurģis Tvirbuts nav izkalpojies ne līdz kādam godam vai varas insignijām. Tieši tad Kiprijonam ienākusi prātā Mažvīda viņam dotā krūze, kura jāaiznesot tēvam. Viņš to izvilcis no kakta, no vecu mantu kaudzes, izmazgājis ar karstu ūdeni, saulē izžāvējis un nolicis pie tēva šķirsta — tēvam pie galvas. Ienācis Radvils pateicis: "Apbrīnojami, ka tik dārga dāvana saplēsta!" Un piedāvājis Kiprijonam dienestu. Kiprijons paklanījies, atkal pacēlis galvu un svešā balsī Radvilam atbildējis:

—    Pateicos jums, jūsu augstība kunig!…

—   Mēs lepojamies ar tevi! Tēvs būtu lepojies ar tevi! — Hornastajs sacīja.

Šajā mirklī Kiprijons kvēlot kvēloja no dusmām un aizvainojuma, ka nebija saglabājis krūzi veselu, ka savulaik to vedis no Karaļaučiem kā tādu nieciņu un ka to nebija uzdāvinājis tēvam… Kungs Dievs, viņš būtu novilcinājis tēva bēres vēl desmit dienu, vēl mēnesi, vēl gadu, nebūtu vedis tēvu uz kapiem tikmēr, kamēr nebūtu atnācis Radvils — kanclers, Viļņas vaivads, labu dienestu dalītājs…

Kad Radvils aizgāja, bēru zālē ienāca māte — satikties ar viņu kanclers nebija vēlējies—, un viņi abi, māte un dēls, sēdēdami uz krēsliem pie tēva šķirsta, raudāja. Dēls — aiz kauna, aizvainojuma un žēlabām, māte — aiz prieka un sirdssāpēm vienlaikus. Raudādama māte čukstēja:

—   Dievs, mans Dievs, nejau katram tēvam jānomirst, lai viņš dēlam būtu izdarījis labu…

Nē, Radvils nav vainīgs, ka savulaik Kiprijons uzkārojis pēc valsts dienesta un aizmirsis par savu sapni rakstīt un izdot grāmatas. Hornastajam palīdzot, Kiprijons pats bija piedāvājies kalpot Radvilam. Piedāvājies apkaunojošā, zaimojošā veidā — ar bēru izdarībām, izmantodams izlūgtu, vardarbīgi izspiestu augstmaņa līdzjūtību sakarā ar tēva nāvi…

Šobrīd Kiprijons domā: Radvils aizmirsis, ka es esmu cilvēks, viņš izrīkojas ar mani kā ar lietu — vairākus gadus mani grūstījis no vietas uz vietu, kad tikai ienācis prātā un uz kurieni tikai gribējis. Bet vai Tvirbuts tagad, kancleram acīs skatīdamies, var pateikt, ka viņš ir negodīgs un nežēlīgs cilvēks, ka viņš ir neģēlis? Radvils nav neģēlis. Radvilam ir godaprāts. Tikai viņa godaprātam nav svarīga patiesība un taisnīgums — viņam svarīgas valsts intereses, labums visiem uz katra atsevišķā rēķina. Viņa godaprāts ir modrs un skarbs. Viņš allaž izrēķina: cik daudz patiesības sabradāts kājām attiecībā uz vienu cilvēku vai simt un cik daudz labuma izplēsts priekš simtiem un tūkstošiem? Viņš vienmēr rēķina: kādam jāmirst, lai citi varētu dzīvot labāk, — kuram jāmirst un kuram jādzīvo labāk? Vīrs, kas rēķina… Vai gan viņš vienmēr var saskaņot viena cilvēka ilgas un cerības ar visu valsts cilvēku ilgām un cerībām? Vai gan viņš var saskaņot bagāto ilgas un cerības ar nabago ilgām un cerībām? Bagātajiem pieder nauda, un viņi grib nopirkt visu: gan tiesības palikt dzīviem, gan tiesības rīt un parīt dzīvot labāk nekā nabagie…

Radvils runā par Tvirbutu un tvirbutiem. Viņš rēķina, cik daudz pēdējo klīst pa raibo pasauli. Bet īstā Tvirbuta vairs nav. Kurpretim viņš, Kiprijons, rau, sēž mīkstajā krēslā iepretim kancleram un klausās, ko viņš runā. Arvien stiprāk Kiprijonam smeldz sirds, ka Radvils kaut ko zaudē, ar katru vārdu kaut ko zaudē… Ko viņš zaudē? Vai gan mierīgu miegu naktī, kas nāk virsū? Ar prātu Kiprijons nevar aptvert un ar vārdiem nespēj izteikt, ko Radvils zaudē. Tomēr šajā brīdī viņam Radvila vairāk žēl nekā Griles un nekā Šļobja tajā baisajā stundā, kad Šļobis karājies pakārts pie zara, bet Grile, iekāpusi kokā, pūlējusies atraisīt virvi. Neviens — pat Radvils pats ne — nevar izskaidrot, ko viņš ar katru vārdu zaudē… Un visiem ir skaidrs, visi saprot, ko Šļobis nav zaudējis pat mirdams — spēju izjust, kas ir taisnīgi…

— Ko tu klusē? Kāpēc tu klusē, Tvirbut? — Radvils zaudē pacietību, viņš sāk skaisties un aizsvilties. — Tevis vairs nav, ir daudz tvirbutu. Un viņus vajā likums! Viņi tiek notiesāti uz nāvi! Ja gribi dzīvot, tev atlikusi tikai viena izeja — tā, kuru mēs tev piedāvājam!

Tvirbuts dziļi nopūšas, pamet skatienu uz Radvilu un saka:

—   Mans pavēlniek kancler, es neesmu vēlējies un nevēlos jūs pārliecināt, ka es joprojām vēl esmu. Ksmu ieradies, lai lūgtu jūsu piekrišanu… Neko vēl neesmu paveicis Lietavas labā pats — pēc savas gribas. Es pats — pēc savas gribas vēl ne pirkstu neesmu pakustinājis, lai Lietava varētu nostiprināties Līvzemē. Tagad pienācis laiks… Ir radusies izdevība… Kancler, mans pavēlniek, ļaujiet man doties atpakaļ pie hercoga bīskapa Magnus!

Piepeši Radvils atmet atpakaļ galvu un noraugās miglotajā tumsā, uz apsnigušajiem dārziem un retajām pilsētas ugunīm. No malas Tvirbutam šķiet, ka kanclers ieklausās klusajā un tālajā nakts balsī: viņš stāv sastindzis, mute vaļā, acis šķielē… Baiļodamies, ka Radvils viņam atbildēs pārsteidzīgi, labi neizpratis, ko viņš lūdz, Kiprijons tūdaļ paskaidro:

—   Es labi saprotu, ko valdnieks no manis vēlas! Viņš grib, lai es ar svešu uzvārdu dzīvoju Beļskā un nevienam nelienu acīs. Valdnieks ir dāsns pret mani. Viņš atļauj man dzīvot un neko nedarīt. No visas sirds esmu pateicīgs valdniekam! Bet es zinu, kas notiek Līvzemē… Mūsu uzvara Līv- zemē vēl jānosargā… Un tagad… tieši tagad es varu būt valdniekam noderīgs tādā mērā, kādā vēl nekad neesmu bijis…

Radvils ar visu augumu pagriežas pret Tvirbutu. Viņš tajā klausās vēl aizvien pavērtu muti un šķielēdams miglotajā nakts tumsā.

Kiprijons turpina runāt:

—   Jūsu augstība kancler, Hodkeviča kungs, pārliecinādams mani, ka man esot jādodas uz Belsku un jānoslēpjoties no visas pasaules, līdz pēdējam sīkumam izklāstīja, cik sarežģīts pašlaik mūsu stāvoklis Līvzemē!

Kiprijons pats dzird: viņa balss kļūst arvien noteiktāka, arvien pašpaļāvīgāka. Šī jau ir tā balss, par kuru Ieva mēdz teikt: vīrs mans, mīļais mans, tu nezini, kāds tevī mīt spēks! tevi vajag mēģināt pārliecināt, ka neprāts gūst virsroku pār saprātu, tevi vajag iedzīt izmisumā, un tad tu sāc runāt neticami mierīgā balsī, tik mierīgā, ka šermuļi pārskrien pār muguru — liekas, ka ar tavu muti runā pats Dievs!…

—   Jūsu augstība kancler, mūsu valdnieka māsa iziet par sievu pie somu hercoga Juhana. Vēl viens otrs mēnesis, un valdnieka svainis kļūs par mūsu sabiedroto. Turpretim hercogs Juhans slepus ved sarunas ar Magnu — dāņu princi un Sāmsalas bīskapu. Šajā pašā laikā Magnus… slepus no dāņu karaļa… risina sarunas ar zviedriem un krieviem. Jūsu augstība kancler, tā jau ir ķēde, Lietavai bīstamu sarunu virkne — mēs par to tik maz zinām…

Radvils joprojām cieš klusu. Liekas, viņš zaudējis valodu. Tvirbuta runa — nepārprotami! — viņam negaidīta. Nu jā, Kiprijons jau sajaucis kancleram galvu, jau pārņēmis viņa domas savā varā. Kiprijons to jūt un vairs nesteidzas atsākt runu. Viņš nokar galvu un caur pieri skatās mansarda grīdā. Viņš gaida Radvila atbildi. Velti. Mansarda kaktos čabinās vējiņš. Kanclers cieš klusu. Galvu nepaceldams, Tvirbuts neskanīgā balsī saka:

—   Atrazdamies Sāmsalā, es pārliecinājos, ka citu valstu noslēpumus Magnus pārzina labāk nekā savas bīskapijas vispārības lietas. Ar ko vien varēdama, viņam palīdz māte — dāņu karaliene. Savukārt viņa, to es dabūju zināt no paša Magnus, ievāktajās ziņās apmainās ar Eiropas slavenāko spiegu — zviedru prokuratoru Pērsonu…

—   Ar Pērsonu?

—   Mans kungs, jūs droši vien baidāties, ka man nebūs pa spēkam iegūt Magnus uzticēšanos? — Kiprijons paskatās uz Radvilu. — Mana atgriešanās viņa muižā Magnu nepārsteigs. Viņš mani izglāba… Viņš mani palaida brīvībā, un es apzvērēju, ka būšu par vidutāju starp jums un viņu. Uzturēdamies Magnus muižā, es daudz varētu uzzināt par dāņu, zviedru un krievu — Līvzemes, tātad arī Lietavas galveno ienaidnieku — nolūkiem… Magnus ir untumains un augstprātīgs… Viņš jūtas brāļa karaļa ārkārtīgi aizvainots… Viņš bāž degunu visur, kur vien var iebāzt… Šāds cilvēks parasti mēdz būt ļoti noderīgs šīs pasaules varenajiem… Kāpēc lai viņš būtu noderīgs zviedriem vai krieviem? Kāpēc viņš nevarētu būt noderīgs mums?

—   Neticami!… — Radvils iesaucas un sāk staigāt pa mansardu ātriem, satrauktiem soļiem.

—   Mans pavēlniek, mana noruna ar Magnu glābusi manu dzīvību!

Pirms īsa brītiņa Tvirbuts šos pēdējos vārdus bija sācis teikt, tomēr aprāvies — viņš nobijies, ka šos vārdus Radvils uztvers kā pret sevi vērstu pārmetumu. Tikai — ko nozīmē pārmetums? Tas ir pierādījums, ka Kiprijons nemelo, neizlokās un nepieglaimojas. Viņš atkārto:

—   Magnus man izglābis dzīvību! — un piebilst: —Viņam nenāks ne prātā, ka es viņam labu atmaksāju ar ļaunu. Galu galā var izgadīties arī tā, ka neko ļaunu es viņam neizdarīšu. Es vienīgi nosliekšu kalpot lieta- viešiem…

Radvils ierunājas možā un saviļņotā balsī:

—   Tavu norunu ar Magnu es saprotu… Hodkevičs man atstāstīja visus tās sīkumus… — Ar vienu roku kanclers atbalstās pret krēsla atzveltni, ar otru — pret paroci un pieliecas Tvirbutam pie sejas. — Neticami! Neticami, ka tu vēlies atgriezties pie Magnus! Vai tu patiešām gribi atgriezties pie Magnus? Nevis mājās, nevis Viļņā, nevis tēvzemes muižā, bet — pie Magnus?

—   Jā, mans kungs!…

—   Kā — pat tad, ja valdnieks tev dotu atļauju atgriezties mājās, tu lūgtu, lai tev ļauj atgriezties atpakaļ pie Magnus?

—    Jā, mans kungs!

—   Neticami… — Radvils nomurmina, atliecas nost no krēsla — no Tvirbuta un atkal sāk staigāt pa mansardu. — Kāpēc? Kāpēc tu gribi atgriezties pie Magnus?

—   Es neko vēl neesmu izdarījis Lietavas labā pēc paša gribas… Turklāt… — Kiprijons ietur pauzi. — Atgriezies pie Magnus, es varētu saglabāt savu īsto uzvārdu… tā godu, jā, tā godu… Magnus mani pazīst ar Tvirbuta uzvārdu, neviens, pat mans valdnieks, nevar pavēlēt, lai pie Magnus es atgrieztos zem cita uzvārda…

—   Tu runā par uzvārdu… Kādas muļķības! -— Radvils atkal apstājas Tvirbuta priekšā. — Tev ir ģimene! Savus bērnus tu neesi redzējis sešus gadus! No ģimenes tu neatteicies pat tās sievietes dēļ, kuru patiešām mīli…

—   Mans kungs, sievieti, kuru mīlu, es apprecēju, viņa dzemdējusi manus dēlus…

—   Kurš tev pameta domu atgriezties atpakaļ pie Magnus? Sanguška? Hodkevičs?

—   Jūsu augstība kancler, ne Sanguškam, ne Hodkevičam nav zināms, ko es šobrīd no jums lūdzu!

—    Ko tu esi sadomājis? Ko tu gribi laimēt, atgriezdamies pie Magnus?

Aizvainojums asā sāpē caururbj Tvirbuta sirdi. Pašlaik, šajā brīdī, kad

viņš lūgšus lūdz no kanclera atļauju atgriezties pie Magnus, acīs viņam pazib Ieva… Ievai pie brunčiem kļaujas trīs viņa dēliņi… Kiprijons saskata tikai vecākā seju… Mazāko zēnu sejiņām viņa atmiņā nav nekādu redzamu vaibstu — tās kā miglas aizplīvurotas… Viņš viņus nepazīst… Tēvs… Tēvs pat pēc atmiņas nepazīst vairs savus dēlus… Laimēt! Ko Kiprijons var laimēt, atgriezdamies pie Magnus? Neko, itin neko! Viņš vienīgi nezaudēs to, kas viņam pieder, viņš nezaudēs ģimeni, uz vārdu un pašcieņu — to visu, ko viņš varētu zaudēt, ja dotos dzīvot uz Beļsku… Viņš paliks tēvs, no kura dēliem nebūs jākaunas, kad viņi paaugsies… Kiprijons vēl ir dzīvs, viņš vēl dzīvo, viņam vēl piemīt spēks un prāts — viņam vēl ir laiks… viņam vēl ir laiks paveikt visu, ko viņš spēj, lai kādreiz līvzemieši, īstie līv- zemieši, tēva vainas dēļ nebrēktu pēc viņa dēlu asinīm…

Tvirbuts nopūšas; kad viņš sāk runāt, balss viņam vairs nav — jau nav vairs tik mierīga, kā iepriekš.

—   Mans kungs, neko… es neko negribu laimēt… Nebrīvē es esmu sapratis: dzīvību vērts upurēt tikai tāda mērķa labad, pēc kura var tiekties vienmēr — lai tu, cilvēk, atrastos, kur atrazdamies… Ja… Ja vari sasniegt mērķi tikai tad, kad tev ir mājas, kad tu dzīvo kopā ar sievu, kad pats audzini bērnus… kad tev ir labi un jauki,— tātad tev vēl nav īstā mērķa, ar saviem darbiem tikai apmāni pats sevi un žēlo… — Tvirbuts lēnām ceļas kājās. — Mans kungs, es visu esmu pateicis! Gaidīšu jūsu spriedumu. Bet tagad ļaujiet man iet!

Piemiegtām acīm Radvils noraugās miglotajā tumsā, uz piesnigušajiem dārziem un retajām pilsētas ugunīm. Ziemeļblāzma… Kāda tā ir? Vai pāri visai debesu velvei? Vai tās attēls neizdziest no atmiņas visu mūžu?

Radvils cieš klusu.

Magnus. Princis, hercogs, bīskaps. Divdesmit divus gadus vecs jauneklis. Piecdesmito gadu beigās pēc sarunām ar Ketleru viņš tikai nicinājuma, izsmiekla, bet varbūt arī iecietīgas līdzjūtības vērts. Izšķiedis līdzekļus, ieguvis politiska vējagrābšļa slavu un kritis izmisumā, viņš no Sāmsalas aizkuģojis uz Dāniju meklēt atbalstu un mierinājumu. Sāmsalas bīskaps Magnus vecāku zemē uzturējies pusi gada. Ko viņš šajā laikā tur būtu paveicis — Radvils nezina. Pērnā gada lapu mēneša deviņpadsmitajā dienā pieci dāņu kuģi, piekrauti ar karakalpiem, ieročiem, apģērbu un pārtiku, ieradušies Kuresārē. Krastā izkāpis Dīderihs Bērs ar lielu svītu. Bīskaps Magnus ne kāju nav spēris krastā. Viņa kuģis vēl divu kuģu pavadībā no Kuresāres ostas atkal izgājis atklātā jūrā un pagriezies uz Ventspils pusi. Ventspils ostā Magnus pārsēdies mazākā kuģī un pa Ventas upi ieradies Piltenē. Kopš šī laika Sāmsalas un Kurzemes bīskaps dzīvojis uz sauszemes — Piltenē. Kuresārē — galvenajā Sāmsalas bīskapijas pilsētā — rīkojies vietvaldis Dīderihs Bērs. Vietnieks kārtojis visas bīskapijas lietas. Magnus vispār vairs nav iejaucies bīskapijas pārvaldīšanā.

Radvils zina: Bēru par Sāmsalas zemeskungu iecēlis pats Dānijas karalis Fredriks, Magnus brālis; pērn, ziedu mēneša ceturtajā dienā, Piltenes pilī bīskaps hercogs Magnus parakstījis Dānijas karaļa jau agrāk parakstīto aktu; tajā teikts, ka bīskapa Magnus lēmumi stājas spēkā tikai tad, kad tiem piekrīt Sāmsalas zemeskungs; vietvaldim pieder augstākā vara Kuresārē; bīskaps Magnus drīkst izceļot ārpus bīskapijas robežām tikai ar Dānijas karaļa atļauju; ja karalis atļauju devis, viņam jāatgriežas Piltenē ne vēlāk kā pēc diviem mēnešiem; bīskaps drīkst precēt tikai to sievieti, kuras atbilstību Magnum apstiprina Sāmsalas zemeskungs, bet pēc tam — arī pats Dānijas karalis.

Šāds akts Radvilam saprotams. Magnus piecdesmito gadu izlēcīgā darbība Sāmsalā un uz cietzemes saniknojusi viņa brāli Fredriku — dāņu karali. Ar Piltenes aktu viņš jaunākajam brālim atņēmis varu Sāmsalas bīskapijā un uzlicis ierobežojumus viņa ģimenes dzīvei. Turpretim ziņas, kuras Radvilam piegādā viņa sūtņi no dažādiem Līvzemes novadiem, raugi, varētu liecināt, ka dāņu karaļa citādi gluži parastajai Sāmsalā ieviestajai kārtībai būtu piešķirta noslēpumainība.

Magnus, kas atbilstoši parakstītajam aktam bez zemeskunga Bēra atļaujas ne soli nevar paspert laukā no Piltenes, dzīvo kustīgu, dēkām pārbagātu dzīvi. Lai arī cik slepšus Magnus ceļo pa raibo pasauli, Radvila cilvēki no dažādiem avotiem par viņa ceļojumiem šo to izdibina. Šī gada pavasarī, kad Viļņā tika ievadītas sarunas par Sigismunda Augusta māsas Katrīnas un Somijas hercoga Juhana precībām, Radvilam pienākusi vēsts: Magnus un Somijas hercoga Jana sūtņi satikušies Rīgā. Hercogs Juhans zvērējis, ka tie esot meli. Vai patiešām meli? Vēl vairāk Radvilam — un arī Sigismundam Augustam — izraisa bažas tās vēstis, kuras pienākušas no Līvzemes tikai pirms mēneša: gada sākumā bīskaps Magnus esot saticies ar krievu kņaza Kurbska sūtņiem, kurš apmeties Pliskavā…

Ko tas viss nozīmē? Liekas, Magnus tikai tāds beztiesisks bīskapa vārda valkātājs. No otras puses — Magnus ir ļoti darbīgs, viņš notur sarunas gandrīz vai ar visu kaimiņvalstu valdniekiem vai arī viņu pilnvarotajiem. Vai gan dāņu karalis Fredriks neko par to nezina? Vai var nezināt viņš, ja par to zina Radvils un citu valstu vīri? Nē, nav ticams, ka dāņu karalis varētu nezināt, ko dara Magnus. Tātad… Tātad karaļa izsludinātie dokumenti par Magnus beztiesiskumu Sāmsalā tikai — aizsegs. Bet aiz šī aizsega dāņi sagatavo mīklainu plaša mēroga intrigu: tajā piedalās gan zviedri, gan krievi, gan pat Somijas hercogs — nākamais Lietavas valdnieka svainis. Kas ir šī intriga? Pret ko tā vērsta? Vai tā nav sazvērestība pret Lietavu? Pēdējos mēnešos Lietava pārņēmusi savā varā lielu daļu no Līvzemes — ar to, protams, padarīts kauns visiem pārējiem Līvzemes zemju karotājiem: zviedriem, dāņiem, krieviem… Gan vieni, gan otri, gan treši cīņā par Līv- zemi ir ienaidnieki. Tad — vai gan iespējama viņu slepenā vienprātība, kura vērsta pret Lietavu? Vienprātība… Vienprātības mēdz būt visādas… Trīs ienaidnieki var apvienoties pret apsviedīgāku ceturto… Kaut vai pagaidām, kaut vai līdz laupījuma sadalīšanas brīdim — to viņi var…

Gaidīdams jaunā astrologa pareģoto ziemeļblāzmu, Radvils nomodā aizvadījis vairākas aukstās sērsnu mēneša naktis mansardā. Taču naktis iegadījušās tumšas. Vienu nakti no jūras atplūdusi migla. Divas naktis ielā un pilsētnieku sakņudārzos vējš putinājis sniegu. Ceturtajā naktī sācis līt… Lietus izklīdinājis šaubas: ziemeļmalas debesis nekļūs gaišas, šogad tās vairs nekļūs gaišas… Vai šobrīd Radvils var būt mierīgs, ka arī neviena cita — pat kara ugunsgrēku — blāzma tik drīz nepadarīs debesis Līvzemē gaišākas?

Jans Hodkevičs ienāk viesu zālē un apstājas. Kalps viņam aiz muguras aizver durvis. Hodkvičam mugurā brūns apmetnis, tā krūtis stāv vaļā, seja sasārtusi un piere norasojusi sviedru lāsītēm. Radvils sēž pie galda un, bieži mērkdams zoss spalvu tintnīcā, raksta. Ar acu uzmetienu caur pieri viņš Hodkeviču aicina apsēsties. Pusi no galda, papīru un kanclera rakstošo roku apgaismo spoža saules gaisma, kura krīt pa atvērto logu.

Hodkevičs pieiet pie krēsla, kas stāv galdam vistuvāk, apsēžas, atelšas un ar kabatlakatu slauka no pieres sviedrus. Beidzis rakstīt, Radvils pašķindina zvaniņu. Viesu zālē ienāk kalpotājs. Kanclers viņam sniedz aprakstīto papīra lapu un ar īsu, Hodkevičam nesaprotamu noburkšķienu kaut ko paskaidro. Kalpotājs aiziet, un kanclers paskatās uz Hodkeviču. Viņš saka:

—    Ļoti priecājos, ka jūs vēl neesat devies projām no Rīgas…

—   Jūsu ziņnesis mani panāca pie Ropažiem… Kas noticis, kunig? — satrauktā balsī Hodkevičs vaicā.

Radvils krēslā sagrozās, kaut ko meklē uz galda starp papīriem, nevar atrast, samierinās ar domu, ka neatradīs, un atkal kļūst mierīgs. Viņš atmetas pret krēsla atzveltni. Un saka:

—   Mani nodomi mainījušies. Rīt es aizbraucu 110 Rīgas. Viļņā neiegriezdamies, es došos uz Knišinu — tur pašlaik uzturas valdnieks…

—   Uz Knišinu? — Hodkevičs kļūst uzmanīgs. Šī ziņa galda pārzinim liek brīnīties. Viņš labi zina, cik stipri valdnieks pārskaišas, ja ierodas kāds Knišinā un apgrūtina viņam galvu ar valsts lietām.

—   Galda pārzini! — Radvils atkal paliecas uz priekšu, tagad viņa seju un melno bārdu apstaro saule, kura spīd iekšā pa atvērto logu. — Pēc Tvirbuta atgriešanās no Sāmsalas jūs vairāk par visiem pārējiem esat ticies ar viņu. Varat saprast mani, kā gribat: uz jums, vienīgi uz jums kritīs atbildība, ja Tvirbuts dosies uz Pilteni pavisam citādos nolūkos, nekā viņš mūs grib pārliecināt. Es jums jautāju, un jūs atbildēdams apsveriet katru vārdu: vai mēs varam paļauties uz Tvirbutu?

Hodkevičs atvieglotāk ievelk elpu, kļūst priecīgāks un atkal noslauka ar kabatlakatiņu sviedrus no pieres. Droši vien galda pārzinis baiļojies, ka no ceļojuma uz Cēsīm kanclers viņu atsaucis atpakaļ bīstamāku jautājumu dēļ. Hodkevičs ierunājas:

—    Es jums jau teicu, kunigL.

—   Jūs to teicāt pie vīna kausa! Es neesmu pārliecināts, vai toreiz jūs domājāt, ka par saviem vārdiem var iznākt atbildēt.

Nesvārstīdamies Hodkevičs atkārto savu viedokli:

—   Var paļauties, jūsu augstība kancler! Tvirbuts nemelo. Viņš ir atklāts cilvēks, es pat teiktu — pārmēram…

—    Lai tā būtu! Taču gandrīz gada garumā Tvirbuts, nerēķinādamies ne ar ko, pieprasījis atļauju atgriezties mājās. Galda pārzini, kas noticis? Kāpēc viņš tik pēkšņi grozījis savu prasību un sācis lūgt atļauju griezties atpakaļ pie Magnus? Atzīstiet, ka tas ir aizdomīgi, tas — kā jūs sakāt — ir pārmēram aizdomīgi…

—    Jūsu augstība kancler, — Hodkeviča balsī ieskanas pacilātie toņi, — augu gadu es viņam stāstīju, kāds tagad lietaviešiem smags laiks… Kara laukos krīt vīri… Augstmaņi un bajāri ziedo līdzekļus… Visticamākais, ka neatradīsi nevienu ģimeni, kura kaut ko nebūtu upurējusi mūsu Līvze- mes uzvaras vārdā… Divus mēnešus esmu vadājis Tvirbutu sev līdzi… Mēs abi esam iegriezušies vairākos Pārdaugavas cietokšņos… Bija ziema, un viņš savām acīm ieraudzīja, kā cietokšņos dzīvo trūkumā mūsu karotāji…

—   Galda pārzini, — Radvils pārtrauc Hodkeviču, — jūs gribat teikt, ka jūs un vienīgi jūs ar savu tukšu salmu kulšanu esat piedabūjis Tvirbutu vēl uz gadu, var gadīties — uz vairākiem, atsacīties no sievas, bērniem un tā tālāk?

—   KunigL. Necentieties iedzelt man tik sāpīgi! Es nemaz nerunāju par saviem nopelniem! Es apgalvoju: ar savām acīm viņš redzējis, ar savu prātu sapratis un pēc paša gribas izlēmis, ka rīkosies citādi… Jūs taču zināt: svarīgus lēmumus cilvēks groza, ja viņu piemeklējušas ciešanas!

—   Ciešanas? — Radvils saausās. — Vai jums ir pierādījumi, ka Tvir- buts grozījis savu lēmumu tāpēc, ka dabūjis ciest?

—   Pierādījumi… — Hodkevičs nopūšas un nodur acis grīdā. — Ciešanas tiek pārciestas, nevis pierādītas… Tikai par vienu savu novērojumu mans pienākums pastāstīt tagad. — Galda pārzinis atkal paskatās uz Radvilu. — Zemliku mēnesī… Pērn zemliku mēnesī Tvirbuts dabūjis zināt, ka mirusi viņa māte… Šī ziņa viņu satriekusi… Viņš pārvērties… Man pat šķita, ka viņš kļuvis kurls un akls… Dienām no vietas viņš nav bildis nevienu vārdiņu… Viņš nav dzirdējis, ko viņam citi saka…

Radvils sadrūmst, nokar galvu, raugās uz papīriem, kuri gul viņam priekšā uz galda, un murmina:

—   Māte… Mirusi māte… Tas tiesa: māte mirusi… Tēva viņam sen vairs nav… Māte — tomēr kaut kas… Galda pārzini! — No saules samiedzis acis, Radvils atkal cieši sāk vērties Hodkevičā. — Vai Tvirbuts, jūsuprāt, visvairāk lauzies uz mājām mātes dēļ? Vai viņš viņu stipri mīlējis? Vai viņa dzīvojusi viena?

Hodkevičs sāk pukstēt, nosēcas, apmetni čaukstinādams un ar zobenu aiz krēsla ķerdamies, viņš ceļas kājās, iet tuvāk galdam un ar milzīgajām, spalvainajām ķetnām atbalstās pret to.

—   Kunig, liksim mieru viņa nelaiķei mātei — lai pār viņu nāk mūžības gaisma!… Es galvoju par Tvirbutu! Viņš atgriežas pie Magnus, labas gribas vadīts. Rīgas pils svinību priekšvakarā virsbīskapa koadjutora cilvēki slepus no manis Tvirbutam bija nodevuši Hornastaja testamentu. Tvirbuts turējis rokās Hornastaja testamentu! Ar to viņš būtu varējis šantažēt gan mani, gan jūs, gan valdnieku! Un — ko var zināt — jūs būtu bijis spiests izsniegt viņam atļauju atgriezties mājās…

Radvils atgāžas krēslā un ar visu krēslu atgrūžas no galda. Rieva viņam pierē kļūst dziļa un virsdegunē sazarojas. Acīs pavīd izbailes…

—    Ko — vai Tvirbutam rokās šis testaments?

Radvilam sākusi raustīties valoda.

—    Pats savām acīm es redzēju testamentu viņa rokās!

—   Galda pārzini! — Radvils pagalam apstulbis. — Ja tā ir patiesība, Tvirbuts atgriežas pie Magnus vienīgi tāpēc, lai varētu izveidot pēc iespējas labvēlīgākus apstākļus šantāžai!…

—    Nē, kunig!…

—   Neizliecieties! Jūs lieliski zināt, kā uz mums var atsaukties Hor- nastaja testaments!

—   Jūs man neļaujat izstāstīt līdz galam, kunig!… Tvirbuts manu acu priekšā Hornastaja testamentu saplēsa. Vispirms viņš piedāvāja testamentu man, gribēja atdot man, kāpēc — es nezinu… Es neņēmu… Man viņa bija žēl… Tad viņš šo papīru saplēsa sīkās skrandiņās…

Radvils pieceļas no krēsla, brītiņu blenž caur pieri uz Hodkeviču platām acīm. Kājnieku hetmanis paceļ no galda savas smagās ķetnas, izslējās, atmuguriski kāpjas atpakaļ pie krēsla, saplok tajā un ar nagiem sāk brucināt resno, krunkaino kaklu… Piesārtis, trakās dusmās kvēlojošām acīm viņš pārvērstā balsī iesaucas:

—   Es viņam uzbrēcu: muļķi, ko tu dari!… — Acumirklīgi viņš aizcērt muti un ierunājas tikai pēc brītiņa: — Es viņam gribēju uzbrēkt… Man viņa bija žēl… — Hodkevičs iekaist atkal. — Man žēl šī vīra, kancler! Saviem vājajiem pleciem viņš uzvēlis pārāk smagu nastu! Vienā dienā sirds viņam plīsīs…

Atvieglotā balsī Radvils klusi iesmejas.

1 lodkevičs iešņācās vēl skaļāk, vēl draudīgāk:

—   Sirds viņam plīsīs, kancler!…

Smaidīdams Radvils novēršas no galda pārziņa un lēniem soļiem iet pie atvērtā loga. Pagalmā aug koki… Divas vecas kļavas resnu stumbru, trešais — vītols… Koki izslējušies kaili, pavasara drēgnumā samelnējuši, gluži kā piesmirkuši, saulainajā gaisā starp zariem trīsuļo tik tikko saskatāmi garaiņi… Aiztrauksies viena nedēļa, otra, un šie koki atkal saplauks, čabēs un šalks tūkstošos lekno lapu…

Radvils klusām ierunājas:

—    Sirds, jūs sakāt — sirds… Plīsīs arī mana sirds, galda pārzini!…

Hodkevičs pamet skatienu uz kancleru un ar acīm urbtin caururbj viņam muguru. Viņš paver muti un atņirdz zobus, bet tūdaļ pat saņem sevi rokās un ierunājas — nekādā ziņā tie nav tie vārdi, kādi jau sprukuši pār lūpām.

—   Es nešaubos, kunig, ka jūs mani neesat saucis atpakaļ no Ropažiem uz Rīgu tamdēļ, lai mēs varētu patērzēt par sirdi…

Radvils strauji novēršas no loga un ātrā, apņēmīgā solī iet pie galdiņa sienmalē. Uz galdiņa gul četrstūraina dzelzs lāde ar lielu, melnu atslēgas caurumu sānā. Ar garu ķēdi lāde pieslēgta pie skapja masīvās kājas. Nu jā, lāde stāv atslēgta… Šajā istabā viss sagatavots Hodkeviča apmeklējumam… Kanclers paceļ lādes vāku, tas baigi iečīkstas. Kanclera rokā iebal- tojas papīra lapa. Palēnītiņām iedams pie lielā galda, Radvils lasa uz papīra uzrakstīto:

—   Litterae passus. Universis et singulis — principibus, generalibus, exer- ciluum capitaneis, militibus, arciumque capitaneis et tenutariis, nobilibus, civitatibus, earunujue magistratibus salutem et mutuam benevolentiam. Mitto ad arces Piltensis ac alias quasdam generosutn dominum Tvirbulum Ciprum Georgum…[9] un tā tālāk… — Kanclers pagriež lapas apakšmalu uz Hodkeviča pusi un noliek uz galda. — Datums, uzrakstīšanas vieta… Un jūsu paraksts!…

Hodkevičs — liels un smagnējs vīrs — apbrīnojami izveicīgi pielec kājās. Viņa seja pauž vienvienīgu izbrīnu. Galda pārzinis saka:

—   Kunig! Es galvoju par Tvirbutu, jā! Taču Tvirbuts nav nekāds rot- mistrs… Man nav tiesību…

Kanclers viņu pārtrauc.

—   Galda pārzini, — viņš pabīda papīra lapu pa galda virsu uz Hodkeviča pusi, — šo Tvirbuta ceļojuma lapu es aizvedīšu valdniekam uz Knišinu. Ar savu parakstu jūs valdniekam apliecināt savu galvojumu par

Tvirbutu. Valdnieka paraksts galvos par Tvirbutu tiem, kuriem pavadvēstule domāta. Parakstieties, galda pārzini!

—    Kunig, Tvirbuts bija jūsu sūtnis!…

—    Bija. Pirms sešiem gadiem. Turpretim tagad vienīgi jūs, galda pārzini, viņu kārtīgi pazīstat! — Tēlodams izbrīnu, kanclers paceļ balsi: — Kas noticis, galda pārzini? Nupat vēl jūs par Tvirbutu likāt galvu ķīlā. Man jūs to uzdrošinājāties pateikt, bet valdniekam — neuzdrošināties?

Hodkevičs piesarkst, pasper soli uz Radvila pusi, ar kāju atsitas pret galdu un nolaiza acis: uz galda papīra lapa — ar svešu roku aprakstīta papīra lapa gaida viņa parakstu… Kanclers paņem no spalvu penāļa zoss spalvu, pamērcē tintnīcā un padod Hodkevičam. Kuplajā un saspūrušajā bārdā Hodkeviča lūpas sašķoba baisma smīkņā. Radvils — kunigs, kanclers, Viļņas vaivads… visu amatvīru amatvīrs… Goda zeltītais biķeris… Goda!… Hodkevičs nosēcas, bārda viņam ietrīsas un acis ieplešas.

—    Lai notiek tā! — viņš nikni izmet, pagrābj no Radvila rokas zoss spalvu un sasteigti un nevērīgi iekricelē savu parakstu papīra lapā.

Ne vārda nebildis, kanclers aši paņem vēstuli no galda, aiznes, iesviež to dzelzs lādē un ilgi pie tās knosās. Galu galā lādes slēdzenē noklakšķ pagrieztā atslēga.

7

Tvirbuts dodas uz Pilteni jāšus — gluži viens pats. Viņu pavada vienīgi nedzīvs, pret visu vienaldzīgs papīra tīstoklītis — Litterae passus.

Ceļa kreisajā pusē garām slīd baltas, gaiši zaļas bērzu birztalas un purvainas krūmmalas, reižu reizēm ceļš piekļaujas Lielupei — platai zila ūdens joslai. Ceļa otrā pusē uz kāpām aug priedes, te vienā vietā, te — citā starp priedēm parēgojas mierīgā, kā svins tumšā rīta jūra. Ceļš — pelēks, labi iebraukts, ar smilšainām malām — uzticīgi aizlokās uz priekšu. Cēls, skaists un sērīgs ir ceļš — gudrības un cerību, posta un visādu likstu dzītās ļautiņu kājas ieminušas ceļu. Ceļu malās kopš senseniem laikiem cilvēki cēluši mājas. Logi acīgi un godbijīgi noraugās uz ceļiem. Pa logiem uz ceļu skatīdamies, bērni sapņo par nākotni un tāliem ceļojumiem. Ceļa malās ar akām un dārziem, krustiem un kapličiņām, kokā grieztiem Kristus tēliem un kapsētām cilvēki izsaka prieku un sirdssāpes un izklāsta itin visu par savu dzīvi.

Ja tu, cilvēk, ej, soļo vai jāj pa ceļu — ceļmalas krusti sniedz sirdsmieru, putekļi ceļas no kāju apakšas un nogulstas atmiņā… Putekļu klātās lūpas nebeidz un nebeidz pielūgt sauli un ūdeni, sauli un ūdeni…

Saule!

Tvirbutam šorīt uzausa saule, kad viņš jau jāja pa Tukuma ceļu — varbūt kādu jūdzi no Daugavas ietekas jūrā. Viņš jāja, dzestrumā sarāvies un domīgi nolūkodamies tālumā, un piepeši spilgti sarkanās saules maliņa iespīguļoja viņam acīs. Saullēkta dailes apburts, Kiprijons pievilka pavadu un apturēja zirgu — saule ausa no jūras, tā nira laukā no bezgalīgās ūdens zilgmes! Viņš sastinga kā sālsstabs: jūra atrodas vakaros, saule aust rietumos — tas nav iespējams! vai nu es redzu saules atspulgu, vai arī sapņoju… Apjucis un bezpalīdzīgs kā bērns, Kiprijons paskatījās uz visām pusēm cerībā ieraudzīt vēl ari otru — īsto — sauli. Bet saule ir tikai viena. Saule nevarēja ataust no jūras Žemaitijā — viņa tēvzemē, Lietavas jūras malā. Šeit, pie Daugavas ietekas jūrā, jūra spīguļo ne tikai vakaros — arī ziemeļos un ziemeļrītos. Un šeit saule uzaususi no jūras, katru mīļu rītu — no jūras…

Daugavas ieteka jūrā! Visu vareno valdnieku sapnis! Šeit saule no jūras uzaust un jūrā noriet. Cik daudz šeit ūdens liesmo saulē: bezgalīgā jūra, Daugavas un Lielupes platās jostas lēzenajos un purvainajos krastos — ūdens un debess, ūdens un pasaules telpas diženums!… Pie Daugavas ietekas jūrā, liekas, mīt pasaules sākums…

Un tūdaļ žēlums un sūra pārestība sažņaudz Tvirbutam sirdi: viņš skatās uz austošo sauli… uz austošo sauli viņš skatās…

Bet Šveinihens, Vulfs un Ketlers… bet Hodkevičs, Radvils un Sigismunds Augusts… bet bijušie un tagadējie Līvzemes iekarotāji vienosies, noslēgs darījumu, cits citam apzvērēs uzticību, un šejienes ļautiņi, kuri kopš sirmajiem senmūžiem dzīvo šīs apbrīnojamās jūras krastā, pret viņiem karodami, savus bērnus šeit atstās dzīvot bāreņos, tikai bāreņos un bāreņos…

Tvirbuts iebāž roku azotē, izvelk Šveinihena dāvināto kulīti un atraisa to — Kiprijonā stingi noskatās izvalbīta beigtā zaķa acs. Aukstums no- dzeldē Kiprijonam muguru.

— Līvzemes zaķi, — Tvirbuts iečukstas, — zaķīt…

Viņš savelk ciet un sažņaudz rokā kulītes rauku, ar piešiem sāk cirst pa zirga sāniem un trenkt lopiņu, cik tikai tam kājas nes.

Nenokar galvu! Dēli gaida tēvu un aug… un aug!… Dēli gaidīs un augs, un atausis… un atausis diena, kad pa durvīm viņu mājoklī ieies un pie viņu galda apsēdīsies tēvs — tēvs ar šķīstu sirdi un tīru sirdsapziņu.

Garām aizslīd Mellužu namiņi un Slokas augļudārzi. Ceļa abās pusēs tumsnī meži — sākušās biezās un mitrās eglaines, kuras tik līdzīgas Tvir- buta tēvzemes egļu gāršām.

OTRAS GRĀMATAS PIRMĀS DAĻAS BEIGAS

Saturs

Pirmā nodaļa

5

Otrā nodaļa 91

Trešā nodaļa 389

*  Dižciltīgos dzemdē tukšums, un tas aizskar mūsu, romiešu, godu. (Vācu vai.)

[1] mikolajs husovietis (ap 1480. — pēc 1533.) — viens no izcilākajiem atdzimšanas laikposma latīņu dzejniekiem, cēlies no Lietavas Liclkunigijas baltkrievu zemēm. Poēma latviski saucas "Dziesma par sumbra izskatu un mežonību un par tā medībām". (Seit un turpmāk— tulkotāja piezīmes, ja nav norādīts citādi.)

[2] sakalas (lietuv.) — piekūns.

[3] dzīvos aicinu, mirušos apraudu, zibeņus savaldu… (Latiņu vai.)

[4] kapa piemiņas karogi, kādus 16. gs. pacēla virs karavīra kapa. (Autora piezīme.)

[5] burghards valdis (ap 1490—1556), ievērojams to laiku reformācijas darbinieks. (Autora piezīme.)

[6] līvzemes dižciltīgie mūs nonievā, viņiem nav ne kauna, ne goda. (Vācu vai.)

[7] svčtā un Visugaišā Augstība, kungs, visužēlīgais kungs! (Latīņu vai.)

[8] f.s, livonijas Svētās Marijas Teitoņu ordeņa mestrs… (Latīņu vai.)

[9] ceļojuma lapa. Visiem un katram — kunigiem, ģenerāļiem, karaspēka kapteiņiem, cietokšņu priekšniekiem, bruņiniekiem, pilskungiem, pilsētām un to maģistrātiem sūtu sveicienus un laba vēlējumus! Nosūtu uz Pilteni un dažiem citiem cietokšņiem krietno kungu Kipru Jurģi Tvirbutu… (Latīņu vai.)

Content

Dirgēla Petrs Joldijas jūra. Baltijas triloģijas otrā grāmata. Pirmā daļa

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Saturs