Dirgēla Petrs

Joldijas jūra. Baltijas triloģijas otrā grāmata. Otrā daļa

PETRS DIRGĒLA

Joldijas jūra

BALTIJAS TRILOĢIJAS OTRĀ GRĀMATA

OTRĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

I

Jau otro jūdzi Somijas hcrcoga Juhana Gustava Vasas, viņa sievas Katrīnas un viņu svītas — barona Kristapa Šenka fon Hautenberga, bajāru Lukaša Kšemojovska, Jana Manovska, Pētera Snarska un pārējo pavadoņu un kalpotāju — karietes brauc garām pa ceļu lēnām grabošajiem pajūgiem. Vieni — smagi, gari, lieliem riteņiem, citi — viegli, gluži kā bērniem domāti, un, liekas, tikai vienam braucienam steigšus uzmauktiem ritenī- šiem, taču par visiem nemaldīgi var sacīt: tie ir posta braucamie. Kučierē- tāji, ģērbušies noplīsušos un izbalējušos pašaustas vadmalas mēteļos, ratos nav iesēdušies — kūkumā saliekušies, viņi kājām iet zirgam pie galvas, ietvērušies apaušos, gluži kā baidīdamies, ka zirgi — pasarg Dievs! — varētu izbīties un apgāzt vezumu ar vedamo, kas, rūpīgi ar audeklu vai citādām lupatām pārklāts un apspraudīts, varētu izbārstīties ceļa malā. Pirmajiem, kā likās, nejaušajiem vezumeļiem viņi bija pabraukuši garām pirms krietnas stundas. Pēc tam viņi apdzinuši arvien vairāk un vairāk pajūgu, kuri bieži vien čīkstināja uz priekšu rindiņā pa trim četriem, un Lukašs Kše- mojovskis, nevarēdams nociesties, izlēcis no karietes un apjautājies, ko zemnieki, tik noslēpumaini apseguši, vedot — vai tikai neesot miroņi?…

Lapas. Ļautiņi klidzinot prom pa ceļu kritušās lapas — šogad tās esot aplipušas ar mēri: aizpagājušo nedēļu trīs Pievislas gani pārlaiduši naksniņu lapu kaudzē un, eč, pirms dažām dienām mērī miruši. Lielā, klajā laukā netālu no Štolzembergas fogts ierādījis vietu lapu dedzināšanai, tāpēc tagad viņi, kuram tik zirgs, no savas sētas, laukmalēm un ganiklām lapas vedot uz turieni un sagāžot sārtā.

Dūmi kūp tālu no ceļa — liela klajuma vidū; uguni nevar redzēt — dūmi, biezi, blāvi, droši vien ar garaiņiem sajaukušies, ceļas no zemes kunkuļainiem, trauksmainiem mutuļiem un kamoliem, gāžas kā no bezdibeņa, plūdu bangām veļas pa vējam, lien pāri ceļam un sadriskājas krūmainajos upes līkumos, — kur tie izklīst, tas vairs nav saskatāms. Dūmu vērpetes plūst pāri ceļam kā vilnas upe — bez svara, no zemes nekur augstu nepaceldamās.

Karietes apstājas. No bukas nolēkuši, kučieri pulcējas barā, viņu saimnieki ari kāpj ārā no karietēm un apspriežas, ko darīt. Joki mazi, deg taču ne tikai koku lapas, deg arī mēra pielaidējs — vai tas kārtīgi sadeg? vai maziem tvaika pilieniņiem tas nepaceļas gaisā un neaizveļas kopā ar dūmiem?

Bajāru drūzmā parēgojas hercogs Juhans, valdonīgiem, iebildumus atraidošiem rokas mājieniem viņš visiem liek sasēsties pa karietēm, pats iet pie Katrīnas karietes un pie atvērtajām durtiņām apstājas. Viņa melnā berete atbraucīta atpakaļ, un augstā piere, no kuras jau atkāpjas mati, stāv atsegta. Platie, slīpie pleci piesegti ar sermuļādu puskažociņu. Tumšbrūnās, gandrīz vai melnās hercoga acis nolūkojas uz Katrīnu noslēpumaini un biedējoši — kā no kādas ēnas rītā pirms ausmas.

—    Mana dārgā, nebīstieties no dūmiem, cilvēki lēti notic visam, kas izraisa šausmas! Varbūt man labāk jāpārsēžas jūsu karietē?

Katrīna pasmaida, droši pastiepj roku, hercogs to saņem abās plaukstās, noskūpsta un arī pasmaida.

—    Man prieks, ka jūs esat tik drošsirdīga!

Katrīna ar skatienu pavada savu aizejošo vīru, un kalpone aizsit durtiņas. Kučieris metas pie zirgiem un vienu lopiņu saņem aiz iemauktiem — kariete palecas un sāk kustēties, drīz tā ienirst biezajos dūmu mākoņos, riteņu riba kļūst apslāpētāka un atbaidošāka. Zirgi sāk sprauslot, tie satraukti iezviedzas, dīdās un raustās, — kučieris kustoņus spēs savaldīt? vai kariete neapgāzīsies, iekams palīgos būs atsteigušies apsargi?

Katrīna aizver acis, lai nevajadzētu skatīties uz palseno dūmu ellišķīgo vērpšanos aiz loga. Viņai bail no šiem dūmiem. Viņa atsacījusies no vīra aizgādnības vienīgi tāpēc, ka, viņam redzot, nebūtu uzdrošinājusies turēt rokās savu gaišpelēcīgo sudraba krustiņu. Briesmu brīdī neviens vīrietis, pat ne drosmīgākais bruņinieks, nevar aizstāt krustu.

Kokiem lapas sākušas krist pirms viņas kāzām. Svētā Franciska dienā, kad hercogs Jans pēc svinīgās laulību ceremonijas izveda Katrīnu no katedrāles, kad viņš paklanījās un pastiepa roku, gribēdams viņai palīdzēt iekāpt karietē, aiz hercoga muguras — gabaliņu attālāk, mūra sienas ēnā — viņai acīs sarkani bija ieņirbējusies nobirušo lapu kaudze.

Braucot cauri Traķiem, kur priežu siliem gar malām aug bērzi un pleš zarus krūmi, sacēlās spēcīgs vējš, un gaisā pāri ceļam un zirgiem virs galvas uzvirpuļoja lapas, bija sācis plosīties lapu putenis — krāsains un bie- dīgi čabošs.

Elblongā viņi iebrauca klusā, rāmā dienā. Pīlādžu ķekari sārtojās jau kailajos zaros…

Dievs lapas saliek zaros un atplaucē, Dievs no tām rada noslēpumaino lapotni — gluži kā zaļojošu cilvēku pasauli vienai vienīgai vasarai. Itin visu pasauli Dievs rada un iznīcina — ar salnām un vētrām, ar bada un mēra palaidēju, ar nāves izkapti… Katrīnai bail no šiem palsajiem, biezajiem dūmiem. Vēl baismīgāk ir tas, ka viņa varbūt nekad neuzdrīkstēsies pakļauties vīram un meklēt glābiņu viņa skaujās. Hercogs nav katolis, viņš ir evaņģēlists — cilvēks, kas lepnībā sev piešķīris daudz no Dieva varenības. Kā viņš izprot krustu? Vai krusta nozīme viņu mierina vai biedē? vai tikai kaitina?

Ar visu plaukstu Katrīna piekļauj krustiņu pie lūpām, atver acis un, elpu aizturējusi, noraugās uz dūmu plūdu viļņiem, kuri mīlīgi, bez skaņas pa karietes logu stiklu slīd te uz augšu, te uz leju… Krusts viņu salaulājis, salicis krustā ar Somijas hercogu un tūlīt pat jau, ne no kāzu mielasta galda nepieceļoties, abiem sirdī iesējis nemieru — tas atkal abus izšķīris un vienu no otra attālinājis…

Pirms piecdesmit gadiem, precīzāk sakot, pirms četrdesmit četriem, Holšteinas hercogs Fredriks bija apprecējis Katrīnas tēvamāsas Annas un Pomerānijas firsta Boguslava meitu Sofiju. Kad bija aizritējuši pieci gadi, Holšteinas hercogs kļuvis par Dānijas karali, un Katrīnas māsīca Sofija drīz viņam dāvājusi dēlu Johanu. No pirmās sievas Holšteinas hercogam bija dēls Kristiāns jaunekļa gados, bet tikai Johans bija viņa karaliskais dēls — likumīgais troņmantnieks. Tūkstoš pieci simti trīsdesmit trešajā gadā Dānijas karalis Fredriks nomiris. Dāņu muižnieki luterāņi sākuši rūpēties, lai dabūtu iesēdināt tronī Fredrika pirmās sievas nekaralisko dēlu Kristiānu — luterticīgo. Savukārt dāņu bīskapi katoļi gribējuši, lai tronis pieder pašu ticības piekritējam un aizgādnim, un mazgadīgajam Johanam, likumīgajam troņmantniekam, norīkojuši savu hofmeistaru un audzinātāju Olafu Rozenkrancu. Drīz Kristiāna un Johana piekritēju starpā sākusies cīņa par troni…

Kāzu mielastā runas ar hercogu Juhanu par šo karu aizsāka galda pārzinis Jans Hodkevičs. Kara notikumu datumus un dāņu augstmaņu vārdus viņam palīdzēja atsaukt atmiņā zobennesis Motiejs Petkevičs un valsts mantzinis Eistāķijs Valāvičs. Pēdējais, sarunām pievēršoties viņā kara izdevumiem un karojošo nometņu spēka samēriem, nemanāmi sāka aizstāt Hodkeviču un pats virzīt sarunu. Drīz viņa balsī ieskanējās izaicinošs tonītis:

— Hercog, kopš brāļu kara pagājuši daudzi gadi, tagad varam runāt atklāti: ja nebūtu jūsu tēva, zviedru karaļa Gustava, palīdzības, Kristiāns karā nebūtu uzvarējis un nekad — par to nemaz nav ko runāt! — nebūtu kļuvis par dāņu karali. Kalmarā, — Valāvičs paskatījās uz zobennesi Pet- keviču, un tas apstiprinoši palocīja galvu, — Kalmarā, — Valāvičs atkārtoja, atkal pagriezdamies pret hercogu Juhanu, — jūsu tēvs Kristiāna sekretāram Francim nodeva vairāk par četriem tūkstošiem Joahima tāleru, tūkstoš marku sudrabā un vairākus karakuģus… — Pieslāpētā, drūvā balsī viņš piemetināja: — Hercog, trīs karakuģus, pilnus ar karakalpiem, tajos laikos mēdza dēvēt par floti. Floti!

Valāviča vārdi nevienu nav ne aizvainojuši, ne nosodījuši, turpretim viņa balss skanējusi tā, itin kā pie toreizējā kara izbeigšanās vainīgs būtu bijis ari hercogs Juhans — zviedru karaļa Gustava dēls. Katrīna pamirusi lūkojās uz vīru. Lēnām pārlaizdams skatienu no viena sarunbiedra uz nākamo, viņš klusēja. Tad ne taču — par to, vai gudri trīs kuģus uzskatīt par floti, viņš galvu nelauzīja. Viņš bija nopratis kaut ko citu, nevis to, ko Valāvičs piedāvājis noprast. Hercogam kļuvis skaidrs: šo sarunu lieta- viešu augstmaņi jau priekšlaikus iecerējuši un tai kārtīgi sagatavojušies. Tikai — kāpēc? Ar kādu nolūku? Ar ko šī sen aizmirstā dāņu cīņa lietavie- šiem tik svarīga pašlaik?

Hercogs Juhans sacīja:

—    Tajos laikos, par kuriem jūs, kungi, runājat, es vēl nebiju dzimis. — Viņa tumšbrūnajās acīs iespīdējās dusmas, jauktas ar aizvainojumu. — Jā! Es zinu, ka manas līgavas… manas sievas… māsīca bijusi imperatora Ferdinanda sieva un ka viņa ir prinča Maksimiliāna māte. Toties tas, ka manas sievas māsīca būtu bijusi arī nelaiķa dāņu karaļa Kristiāna pamāte, man ir jaunums, man jāatzīst — jaunums, kam gandrīz nespēju noticēt…

Vīra vārdi aizžņaudza Katrīnai elpu. Viņa jutās apvainota un pazemota. Viņa ir vienpadsmit gadu vecāka par vīru. Taču tagad, kad skaļi sākts runāt par viņas māsīcām, kuras dzīvojušas pirms vairākiem desmitiem gadu un sen jau mirušas, hercogam Juhanam šī vecuma starpība varbūt jau pārvērtusies par simt un vienpadsmit gadiem… Patiešām!… Hercogam tikai divdesmit pieci, un viņam, bez šaubām, varēja likties, ka dāņu karalis Kristiāns, kura pamāte bijusi Katrīnas māsīca Sofija, dzīvojis sensenos laikos, sirmā senatnē — sentēvu laikos… Tas vēlreiz, tagad jau — ko var zināt — šermuļiem skrienot pa kauliem, viņam atgādinājis, cik vecu sievieti viņš nupat tikai apprecējis… Šajā mirklī Katrīna ienīda Hodkeviču, kas uzsācis muļķīgās valodas, un meta niknus skatienus uz Valāviču un Petkeviču. Taču viņi nevarēja saprast, par ko Katrīna būtu varējusi kaunēties. Laipni smaidīdams, zobennesis sacīja:

—    Hercog, jūsu tēvs karalis palīdzēja Kristiānam tikai tāpēc, ka viņš bija luterānis…

—    Kungi! — gluži kā beidzot aptvēris juceklīgās valodas pavisam vienkāršo jēgu, Juhans priecīgi iesaucās. — Liekas, jūs domājat, ka mans tēvs karalis Jagaiļa meitas — piedodiet, neiegaumēju dāņu karalienes vārdu! — dēlam traucējis piegādāt dāņu kroni Lietavai un Polijai? — Hercogs sāka smieties klusiem nomākta cilvēka smiekliem. — Savādi! Es brīnos! Kungi, dāņu karaļa dēlu un Pomerānijas firsta mazdēlu nav iespējams uzskatīt par tiešu Jagaiļa dinastijas mantinieku!

—    Jūs runājat svētu patiesību, hercog! — Hodkevičs palocīja galvu un dziedošā balsī runāja tālāk: — Mēs nerunājam par lietaviešu tiesībām uz dāņu kroni. Redzat, kas mums rūp: Johana reliģiskā pārliecība viņam kavējusi kļūt par karali — vai tas ir taisnīgi vai netaisnīgi?

Hercogs Juhans stingi skatījās uz izspūrušo, nemitīgi kustīgo Hodke- viča bārdu un klusēja. Zobennesim Petkevičam šķita, ka viņa norūpētību galda pārzinis vēl skaidri nav izklāstījis. Nesteigdamies, nepārprotami izrunādams vārdus, Petkevičs papildināja:

—    Hercog, karš starp Kristiāna un Johana piekritējiem bija karš luterāņu un katoļu starpā. Uzvaru guvuši luterāņi… Troni ieņēmis nelikumīgais pārmantotājs…

Hercogs Juhans atspiedās ar muguru pret krēsla augsto atzveltni un augstprātīgi, bet arī iecietīgi pārlaida skatienu sarunbiedra sejai. Beidzot viņš laikam bija aptvēris, par ko pašlaik runa: par viņa un Katrīnas mantiniekiem, ja tādi rastos, — luterāņa un katolietes bērni pie nelabvēlīgas apstākļu sakritības var palikt ar tukšām rokām kā luteriskajā Zviedrijā, tā katoliskajā Polijā, kā arī Lietavā… Iecietīgi smaidīdams, hercogs atgādināja lietaviešu augstmaņiem, ka tieši viņa tēvs padarījis par mantojamu Zviedrijas valsti. Brītiņu viņš runāja tēva vārdiem: pagājušie gadu simti pierādījuši, ka valstī, kurā notiek vēlēšanas, parasti izliets daudz asiņu, — pārmantojamā zemē tas nenotiks… Iededzies viņš piebilda:

—    Troņa mantošana — tas ir mana tēva galvenais nopelns nākotnes Zviedrijas labā!

Tagad ārēji goddevīgi un iztapīgi, bet patiesībā viltīgi pasmaidīja valsts mantzinis Valāvičs.

—    Hercog, mēs, lietavieši, aizvien vēl neesam aizmirsuši Svitrigaila un Sigismunda Ķēstutieša karu. Kad troņa mantotāju daudz… To mēs nevaram aizmirst. Nevarēdami aizmirst, mēs nolūkojamies uz jums un jūsu brāļiem… Jūsu dēļ mums nemierīgs prāts…

—    Manis dēļ?

Hercogs Juhans iepleta acis un pietvīka. Viņš audzināts bruņinieciskā garā. Cīņa par godu viņam svēta. Pat kļuvis par Somijas hercogu, viņš nav izvairījies no divkaujas ar bruņiniekiem. Katrīna pacietīgi paskatījās uz valsts mantzini un priecīgi nodomāja: ja arī šī saruna ar kaut ko satrauktu mana vīra prātu, tad jau nu tikai ne ar to, ka esmu par viņu vecāka…

Hercogs Juhans gražīgi nokāra galvu un sakrustoja uz krūtīm rokas, pabāzdams tās zem garās, brūnās bārdas. O, izturēšanās un daiļrunības mākslu viņš pārvalda brīnišķīgi, tiesa kas tiesa!… Gluži kā tagad Katrīnai skan ausīs vīra klusā un satriektā balss:

—    Pēdējos mūža gados… pie pusdienu galda… mans tēvs karalis… bieži kā aizmirsies skatījās uz mums, saviem dēliem, un teica: ja nodosiet evaņģēlistu ticību, jūs kļūsiet par Dieva upuri…

—    Redzat nu! — Hodkevičs iesaucās. — Arī jūsu tēvs norūpējies tieši par to, kas mums rūp pašlaik.

—    …bet, ja jūs, brāļi, troņa dēļ sāksiet karu, — jūs kļūsiet par cilvēku upuri… — Hercogs ieturēja pauzi, tad piemetināja: — Šie tēva vārdi mums, viņa mantiniekiem, ir svēti. Katrs no mums pārvalda tikai tās Zviedrijas zemes, kuras viņam norakstījis tēvs.

—    Dīvaini!

Šajā sarunā jauna, taču visiem labi pazīstama balss vīriem vienlaikus lika paskatīties uz tās pusi — Valāvičam aiz muguras, atstatāk no galda, kur lukturu gaisma sārtenāka, stāvēja Sigismunds Augusts — lielkunigs, karalis. Viņa pieticīgais, melnais svinību tērps pašlaik viņiem sevišķi krita acīs: valdnieks izskatījās novecojis, sarāvies un nelaimīgs — viņš vairs neturējās pie karaļa uzvedības likumiem, vairs nerūpējās par valodas daiļumu un ieražām, kā jāvēršas pie citiem cilvēkiem… Kad bija aizsākušās runas par luterismu un katolicismu, valdnieka zālē nebija. Pa kuru laiku viņš atgriezies? Vai sen jau noklausījies viņu sarunā?

—    Dīvaini, — Sigismunds Augusts atkārtoja un vēl piebilda: — Bērni gandrīz nekad neklausa vecākiem.

Hercogs luhans piecēlās, paklanījās Sigismundam Augustam un pasmaidīja.

—    Pateicos, lielkunig Jūsu Majestāte karali! Jūsu vārdi pauž uzslavu karaliskajai Vāsu dzimtai.

Viņa balss bija noskanējusi mierīgi un patīkami, varēja likties, ka hercogs runājis pilnīgā vaļsirdībā. Taču naktī viņš atnāca uz Katrīnas guļamistabu satraukts un nemiera pārņemts. Viņš novilka tumšzilo naktssvārku un nosvieda uz gultas pie Katrīnas apklātajām kājām. Nopūta sveci un tumsā pagaisa. Bet neapgūlās. Pustumsā rēgojās hercoga baltais naktskrekls. Švīkstēja soļi. Katrīna gaidīja viņu un baiļojās. Tumsā šķita, ka par viņas vīru kļuvis spoks — rēgs, kas sāks ūjināt un gaudot, bruks viņai virsū kā viesuļa brāziens.

—    Dārgā, — hercogs klusi ierunājās, — ko jūsu godājamais brālis no manis vēlas? Kā man būtu jāsaprot viņa vārdi? Ko — vai viņš skubina mani, lai gāžu no troņa brāli Ēriku? Lai laužu tēva novēlējumus?

Katrīna gulēja gultā pavisam nekustīgi. Pārestība dzeldināja sirdi kā ar dzeloņiem: kāpēc vīrs, mans vīrs, par to runā šajā brīdī? Kāpēc tagad — pirmajā naktī? Kāpēc pat šajā svētajā mīlestības naktī man jājūtas vientuļai un jābūt nevis cilvēkam un sievietei, bet tikai nejūtīgam radījumam — vidutājai starp diviem valdniekiem, starp vīru un brāli?

Hercogs apsēdās uz gultas, ar rokām atspiedās pret segu blakus viņas viduklim, noliecās un piebāza acis viņai cieši pie sejas. Droši vien viņš tumsā gribēja saskatīt acis. Tās viņš nevarēja saskatīt — Katrīna gulēja aizvērtām acīm. Viņa elpoja arvien straujāk, lai tikai nebūtu jāsāk raudāt. Un hercogs atliecās nost no viņas. Viņš sēdēja uz gultas malas, klusēja un ik pa laiciņam iemurminājās:

—    To es nebiju cerējis… nebiju gaidījis… man nekad nebija ienācis prātā…

Skaļi un ar nicinājumu viņš sacīja:

—    Jūsu brāļa acīs esmu pārāk sīks, pārāk nenozīmīgs svainis — viņš mani grib redzēt Zviedrijas tronī, tas taču tiesa? Mana galva to nevar aptvert!… Vai Viņa Majestāte pats vismaz saprot, kādas cerības viņš lolo?

Katrīna klusēja. Viņa juta, ka no asarām kļūst mikli vaigi. Hercogs cieš. Šajā naktī, pēc kuras ilgojies un par kuru sapņojis, viņš cieš: Dievs augstais, kāpēc manos apskāvienos nebūtu varējusi ieskriet jauna, parasta meitene — salijusi, nosalusi, piekususi… es viņu būtu apskāvis un aizvedis uz pili — viņa būtu kļuvusi laimīga!… Kur nu!… Te gultā, rau, guļ augstdzimusi sieviete — simt un vienpadsmit gadu vecāka; viņa klusē, pat nesakustas; ne gudrs nevar tikt, vai viņa laimīga vai aiz sirdssāpēm viņai sirds vai lūst.

Lai arī Katrīna raudāja, cik klusi varēdama, hercogs to juta — atkal pieliecās pie viņas, piekļāva plaukstas pie viņas vaigiem, apskāva augumu un maigi sāka skūpstīt pieri, miklās acis… Katrīna satvēra vīra roku, pacēla, piespieda pie lūpām un čukstēja:

— Rīt… lūgšus lūdzu — rīt… es baidos… man ir bail…

Dienā viņa sevi bija kauninājusi un nosodījusi, vairākas reizes bēgusi projām no kāzu galda — ieslēgusies kapelā un lūgusi Dievu. Kā viņas vārdi vīram jāsaprot — sieva krīt ģībonī un dveš par bailēm tikai tāpēc, lai liktos jaunāka?…

Nākamajā naktī, kad hercogs atkal bija ieradies viņas guļamistabā, Katrīna, pārvarējusi augstprātību un cienīgumu, aizmirsusi visu pasaulē, pati meklēja vīra rokas, muti un klēpi. Tagad viņai šķita, ka tajā naktī ne viņa, ne vīrs — neviens nav izrunājis ne vārdiņu. Mīlestības reibonis, pārgalvīgs, bezkaunīgs… mīlas prieks, kas pārmāc visas citas izjūtas, — tas ari gandrīz vai viss, ko viņa atceras par pirmo tuvību šobrīd.

Pēc tam bija atausis rīts… No tumsas bezdibeņa atkal sākusi plūst gaisma, kura pārvērtusies par Katrīnas jaunās dzīves dienu: rītausmas brīdī bija licies, ka nupat tikai pagaisušajā tumsā viņa pārcietusi visas šķīstītavas mokas un, palēnām atgūdamās, atgriežas dzīvē citāda, pavisam citāda — nāves grēku pastrādājusi un to izpirkuši, Dieva Radītāja notiesāta un atkal atpestīta, ar jauniem spēkiem dzīvošanai apbalvota.

Šajā neparastajā rītā hercogs Juhans viņai bija uzdāvinājis Nirnbergas olu, aplicis Katrīnai ap kaklu zelta važiņu, un viņai uz krūtīm palicis karājamies ovāls zelta pulkstenītis, kuru hercogs 1-ondonā pircis nākamajai sievai — aizpērn, kad vēl nemaz nebija nojautis, kura varētu kļūt par viņa sievu.

Mikalojam Radvilam — valsts kancleram, Viļņas vaivadam — kāzu mielasta trešajā dienā vajadzēja doties projām no Viļņas seima darīšanās. Zinādams, ka nepagūs atgriezties, lai izvadītu Somijas hercogu no Viļņas, viņš bija ieradies atvadīties no Katrīnas. Klanīdamies un rokas skūpstīdams, viņš Katrīnai uz krūtīm ieraudzīja pulkstentiņu. Uz mirkli viņš sastinga. Acu no pulkstentiņa nenolaizdams, viņš lēnām atliecās taisni un sacīja:

— Esiet laimīga, somu hercogien, manas sievas mīļā draudzene un mierinātāja! Redzu, ka jūs esat apdāvināta ar pārsteidzoši dārgām veltēm. Taču nejūtieties pārsteigta, ja es uz atvadām jums uzdāvināšu tīro nieku. Ir dāvanas, kuru vērtību var noteikt tikai ar sirdi…

Pēc sievas Elžbietas nāves — tik pāragras, tāpēc bērniem un vīram jo sāpīgākas — Mikalojs Radvils manāmi sakritās. Viņa lielās acis, liekas, nekad vairs nav mirkšķinājušās, uz cilvēku viņš skatījās domīgās skumjās — gluži kā mūždien nolūkodamies uz viņa nelaimīgo nākotni. Kanclera vaigi iedubuši, sejas tumšā āda samelnējusi vēl stiprāk, un pat zilganais sirmums, kas iesarmojies gar melnās bārdas malām, neapmirdzēja viņa seju ar vecuma rāmo gaismu, kā tā mēdz apmirdzēt citiem vīriešiem. Re, arī tajā atvadīšanās stundā Katrīnas acīm kanclera vaigus un augsto pieri gluži kā tāds tumšs šķidrauts noslēpa ēna — skarba ēna, kādu nemet ne saule, ne gaisma, bet kāda nāk no dvēseles — no iekšienes. Kanclers bija uzdāvinājis Katrīnai aiz vecuma gaišpelēcīgu sudraba krustiņu. Šis svētais priekšmets Katrīnai iespiedies atmiņā. Mūža pēdējos mēnešos Elžbieta Radiviliene šo krustiņu nebija izlaidusi no rokām. Viņa aizvien mēdza teikt, ka no Dieva pieņemto nastu viņa pazemīgi aiznesīšot līdzi kapā. Tomēr, pēc Radvila vārdiem, pirms nāves Elžbieta šo krustiņu palūgusi nodot tai no kuniga meitām, kura pirmā izies pie vīra. Un te nu Katrīna šobrīd, sēdēdama karietē un raudamās iekšā kažoka apkaklē, nelaiķes Radvilienes gaišpelēcīgo sudraba krustiņu žņaudzī rokā — kopā ar to viņa devusies projām… Uz kurieni viņa dodas? Vai šis nav viņas pēdējais ceļš, vai tas nav uz kapu? Kurš gan to zina: vai kādreiz mūžā viņa vairs iemaldīsies savā tēvu un sentēvu zemē?…

Kariete jau tikusi laukā no dūmu straujteces — atkal mierīgi skrien zirgi un patīkami klab riteņi. Atkal var redzēt tālu visapkārt. Garām aizslīd brūnās, piemirkušās pļavas, sili un lapkoku meži. Priekšā pār uzkalnu nirst laukā sarkanas baznīcas tornis.

Drīz viņi iebrauks Štolzembergā, līdz Gdaņskai būs atlikusi viena jūdze ceļa. Sajā pilsētā — pasakainajā zelta apcirknī — Katrīna nekad nav bijusi. Pilsēta nāk tuvāk, un viņa uztraucas arvien stiprāk. Viņa cer: ieraudzījusi bagāto pilsētu, kura atrodas Polijas pakļautībā, varbūt viņa lielāku sajutīs arī savu vērtību — stabilu, pret visām svārstībām noturīgu. Tad viņai viegli būtu sēsties "Somijas lācī" — vīra kuģī — un uz visu mūžu aizbraukt prom no tēvu zemes uz tālo ziemeļzemi. Bet kas būs tad, ja viss notiks otrādi? ja pasakainās ostas spožums caururbsies sirdij drausmīgā atskārsmē — kas viņai zūd, ko viņa zaudē?…

Pretim pa ceļu atauļo pieci jātnieki — nu jā, tur bajāri Snarskis un Ma- novskis ar pavadoņiem aizdrāzušies līdz Stolzembergai un atpakaļ. Zirgi noskrējušies un notriekti, no purna lejas slienas. Arī jātnieki sakarsuši, virsdrēbes vaļā.

Karietes apstājas, no tām sāk birt laukā vīri, viņi plātās ar rokām un mīņājas uz ceļa, ielocīdami notirpušās rokas un kājas. Pulciņš vīru, kuru vidū soļo hercogs Juhans — kailu galvu, apaļiem, kažokā ievilktiem pleciem —, tuvojas Katrīnas karietei. Pēteris Snarskis, sameties kūkumā, bajārs ar kuplu, pa vidu divās daļās pāršķirtu bārdu, atver durtiņas, un, aiz- sizdamas Katrīnai ausis, iekšā iešļācas satraukti dusmīgās vīriešu balsis. Redz, kādi jaunumi: Gdaņskas birģermeistars Klēfelds valdnieka instrukcijai neesot paklausījis un augstos ceļotājus satikt Štolzembergā nav ieradies; pilsētiņā viņus sagaidot sazin kāds Ferbers ar Preitu — abi, klau, esot Gdaņskas pilsētas rātes locekļi; Klēfelds neiedomājami nekaunīgs: hercogu ģimenei un tās pavadoņiem divas naktis un dienas būšot jāpavada nevis Gdaņskā un nevis uz "Somijas lāča", kas šūpojas kuģu piestātnē, bet gan Štolzembergā — šeit viņiem sagatavotas istabas vecā koka mājā, nav vārdam vietas, tajā ņudzēt ņudz bezbēdīgie asinssūcēji — blaktis un blusas; Klēfelds būšot tik laipns un hercogieni Katrīnu pieņemšot parit — pilsētas maģistrātā; turpretim somu hercogu birģermeistars nevēloties ne redzēt — tā viņu spiežot rīkoties politiskā situācija; caur laulībām hercogs sat uvinājies ar Polijas karali, kas — itin kā nekas nebūtu noticis — joprojām turpinot kaulēties ar dāņu karali; to skubinādams noslēg poļu

un dāņu līgumu, kas Zviedriju pasludinātu par abu valstu ienaidnieci,— Gdaņskas brlvpilsēta šajā jezgā nemūžam nepīšoties iekšā.

Niknumā piesārtis, barons Kristaps Šenks fon Hautenburgs paziņo:

—    Hercogien, kamēr mēs atrodamies Polijas vasaļu prūšu zemē, jūsu pienākums kārtot mūsu lietas! Pavēliet, un es šito Ferberu ar Preitu pasūtīšu pie velna! Pats pieprasīšu, lai Klēfelds ierodas Štolzembergā. Paļaujieties uz mani, un vīzdegunis birģermeistars jūs sagaidīs, uz ceļiem stāvēdams!

Baronam palīdzot, Katrīna izkāpj no karietes, izbiedēti raugās vīram acīs un klusē. Hercogs novēršas un, skatīdamies uz Snarski un baronu Hautenburgu, klusā un mierīgā balsī saka:

—    Kaut arī tas ir neticami, taču poļu valdniekam visbagātākajā vasaļu pilsētā nav savs rezidences! Kādas pilis lai mēs būtu varējuši pieprasīt no birģermeistara pārnakšņošanai? Viņš mums sagatavojis istabas Štolzembergā, tālu no pilsētas kņadas, pie dabas krūts — tas ir jauki! Turklāt Prūsija tā īsti taču nemaz nav Polija. Lai gan esmu apprecējis Jagaiļa dinastijas atvasi, nav manā varā piespiest prūšu pilsētas birģermeistaru, lai viņš sarīko man pieņemšanu. Kurš var aizliegt prūšiem pēc sava prāta skatīties uz poļu un lietaviešu sarunām ar dāņiem? Jums jāatzīst, ka prūšiem pieder tiesības domāt ar savu galvu…

Katrīna apmulst un nodur acis: viņas vīrs ar pāris vārdiem itin kā atsavinājis poļiem Gdaņsku — pārticīgāko pilsētu, noplacinājis Polijas varenību un apdzēsis tās kroņa mirdzumu — vai tikai hercogs šo akmeni nav tēmējis Katrīnas sirdī?

—    Tas nu nebūs! — raudams nost ceļojuma cepuri un ar to spēcīgi gāzdams sev pa gurnu, iekliedzas barons Hautenburgs. — Ne ar kādiem fer- beriem, cerberiem un preitiem mēs nerunāsimies!

—    Kāpēc tad ne? — hercogs iejautājas. — Pilsētas rātes locekļi ir godājami cilvēki.

Hercogs cēli sniedz Katrīnai roku, palīdz iekāpt atpakaļ karietē un pats iekāpj aiz viņas — Štolzembergā, kur būs iznākuši sagaidītāji, viņi abi iebrauks vienā karietē.

Pieklusušie vīri nekustīgi stāv uz ceļa. Sejas apmākušās, tās pilnas dusmu un aizvainojuma. Lepnie Katrīnas pavadoņi jūtas pazemoti un noniecināti. Neviens nevar piespiesties aizvērt karietes durtiņas aiz hercoga, bet arī skaļi iebilst Somijas valdniekam neviens neuzdrošinās. Reizi pa reizei vējš durtiņas piever, tad atkal atrauj vaļā. Klusums. Hercogs Juhans nepakustēdamies sēž blakus Katrīnai un rāmi lūkojas uz priekšu — uz zirgu galvām, uz ceļu…

Katrīnas kučieris nolec no bukas un aizcērt karietes durtiņas. Vīri sakustas, atkal ņemas runāties un skaidroties, skaļi klaigādami un sodīdamies, viņi steigšus dodas katrs pie savas karietes.

Māsas mūķenes līdzīgas stājā, aptuveni vienādas augumā un valkā vienādas, melnas habitas — melno galvassegu priekšpusē spīd sniegbaltā pieres saite. Ja Katrīna nezinātu, ka Magdalēna četrus gadus vecāka par Margaritu, viņai nerastos ne mazāko šaubu, ka māsas ir dvīnes — abām gluda un balta sejas āda, acis tumši brūnas… Bet ko gan izsaka stāja, augums un acu krāsa? Ielūkojies cilvēkam acīs, saskati dvēseles atspulgu tajās, un tu gūsi pārliecību — līdzīgu dvēseļu nav. Rau, Magdalēna skatās uz Katrīnu rāma, cēla un pašapmierināta, liekas, viņai nav šaubu, ka posts un bēdas vienmēr viņai metīs līkumu un viņa nodzīvos garu un laimīgu mūžu. Arī Margaritas acis lūkojas cēli un lēnām kustas šauro plakstiņu spraugā, taču to tumšās dzelmes Katrīnu biedē un viņā modina nojausmu, ka Margaritai dzīve liekas tukša, skarba un nežēlīga.

Ko mūķenes domā par Katrīnu? Viņas svārkiem trūkst vertigarda — šķīstības sarga, kas tik stipri apbūris dievbailīgās spānietes, anglietes, francūzietes un polietes, kuras ķēmojas viņām pakaļ. Katrīna nespīlē svārkus virsū metāla vai niedru stīpām, neslēpj kurpītes zem stērbeles. Viņas svārkiem itāļu piegriezums, no vidukļa tie brīvi krīt lejup mīkstā samta krokojumā. Katrīna apsēžas, un gar svārku apakšmalu paspīd viņas balto Florences zeķu šaurā svītriņa. Dzēlīgu attieksmi pret Katrīnas brīvdo- mīgo apģērbu mūķenes neizrāda. Mūķenēm patīk koka māja, istabas vienkāršās mēbeles un laucinieciskie lodziņi, kuri iziet uz dārzu — uz kailo zaru pinumu pelēkajā rudens gaisā.

—    Šeit ir omulīgi! — Magdalēna ilgpilni smaida. — Šeit ir jauki. Mēs lepojamies ar jums! — Sajūsmināta viņa paskatās uz Katrīnu. — Jūs attālināties no piļu spožuma un pavēršaties uz pelēku dzīvošanu.

—    Pateicos par jūsu godbijību!

Katrīna pieliec galvu. Vakar, iejaukušās Ferbera un Preita svītā, mūķenes bija sagaidījušas Katrīnu un viņas vīru pie Štolzembergas vārtiem. Viņu klosteris atrodas Halles pilsētā — tālu no prūšu jūras piekrastes. Uzzinājušas, ka Katrīna no Viļņas uz Somiju — uz Turku dodas caur Gdaņsku, viņas tūdaļ atstājušas Halli. Ceļš viņas vedis caur Vitenbergu, Berlīni, Šče- cinu un Košalinu — ceļojums solījies būt ļoti garš, taču kučieris pa ceļam klosteros bieži mainījis zirgus, un māsas slavenajā prūšu ostā ieradušās ātrāk, nekā bija gaidījušas. Divas dienas un naktis viņas pavadījušas Gdaņskas tuvumā — Olīvu klosterī— un aizvakar par samaksu no birģermeistara padomnieka izspiedušas ziņu, ka Katrīna apmetīŠoties Štolzembergā.

Magdalēnu un Margaritu ieraudzījusi sagaidītāju pūlī, Katrīna apjuka, viņa vairs nevarēja atkratīties no satraucošām atmiņām. Vienīgo reizi mūžā Katrīna bija ieradusies brīnišķīgajā imperatoru pilsētā Prāgā — uz māsīcas imperatorienes Annas bērēm. Tolaik Magdalēna vēl bija pusaudze, Margarita — bērns, un Katrīnai tad jau bija pilni divdesmit, ciešāk viņa sadraudzējās ar nelaiķes māsīcas vecāko meitu Annu un dēliem — Mak- similiānu un Ferdinandu. Svētā Vita katedrālē pie zārka aizgājējas meitu un dēlu vidū stāvēja ari viena aukle — ģērbusies melnās drānās un sejai aizsegusi priekšā mantiļu. Aukle turēja klēpī ar sarkanu brokātu izklātu kurvi, kurā visu laiku ņerkstēja nelaiķes pēdējais bērniņš — meitene Joanna. Dusmām palēnām augot augumā, viņa sāka raudāt un sēru klusumā taisni vai brēkt. Māsām un brāļiem pāri sejai aizslīdēja mulsuma, nemiera un neapmierinātības ēna. Nobīlī pusaudzes — Urzula un Barbara — aiz- spruka tālāk no aukles ar zīdaini. Dažus soļus nostāk pakāpās pat vecākie brāļi Maksimiliāns un Ferdinands — šie abi itin kā meklēja kādu aizmuguri, kur paslēpties. Eleonora — cik viņai tolaik bija gadu, varbūt ap divpadsmit? — pusčukstā, tomēr pārsteidzošā niknumā uzsauca auklei:

—    Iznesiet viņu! Nesiet ārā!

Katrīna sarāvās, viņai aizcirtās valoda. Kungs augstais!… Vasarā, liepu mēnesī, imperatoriene Anna — taisna un lepna — bija pieņēmusi kāzu viesus. Māte likās tik jauna, ka pagadījās viesi, kuri viņu noturēja par vienu no daudzajām līgavas māsām. Pēc kāzām bija aiztraucies pusgads, tikai puse gada. Ziemas mēnesī, iestājoties saliem, imperatoriene laida pasaulē Joannu — piecpadsmito bērniņu… Pēc dzemdībām viņa pie samaņas vairs nenāca — pagāja trīs dienas, un imperatoriene Anna nomira… Satriektās, galvu zaudējušās pusauga meitas par mātes nāves vaininieci turēja māsiņu zīdainīti…

—    Nesiet viņu ārā! — Eleonora pusčukstus kliedza virsū auklei. Viņas pārbolītās actiņas spīdēja nežēlīgās dusmās. Šajā mirklī Eleonora ienīda brēcošo māsiņu — ienīda no visas sirds… Un Margarita, desmit gadu veca meitene, strauji metās pie aukles, steigšus un neveikli izcēla māsiņu no sarkanā kurvja, sāka kļaut viņas sejiņu pie sava vaiga, apmīļoja viņu un visu laiku bubināja mierinājuma vārdus. Māsiņa sāka čīkstēt, klusi elsot un tūdaļ arī apklusa pavisam. Katrīnai baznīcā kļuva omulīgi, galvā sāka klauvēt: dzīvot ir labi, labi, labi…

—    Mīļās, dārgās! — smaidīdama gaiši bēdīgu smaidu, Katrīna ierunājas. — Kur tas laiks, kopš esam redzējušās pēdējo reizi — jūs vēl bijāt mazas meitenes… Kam tolaik varēja ienākt prātā, ka paies piecpadsmit gadu un jūs mani apciemosiet, šādas, rau, drānas valkādamas… Princeses klosteri, pat divas māsas princeses klosterī — to ne nosapņot nevar!…

—    Trīs māsas! — steigšus bilst Margarita, viņas acu dzīles Katrīnai liekas vēl atbaidošākas. — Helēnei palika pilni deviņpadsmit, un viņa gatavojas dot solījumu.

—    Arī Helēne? Tas ir drausmīgi! — Katrīna iesaucas, tad spējā norū- pētībā jautā: — Kas ir? Kas noticis imperatora pilī?

Margarita pietvīkst, viņu sagrābusi pēkšņa dedzība runāt pretim:

—    O nē, mīļo hercogien! Dzīvošana klosteri nav drausmīga. Drausmīgi apprecēties ar vecu, gaudenu markgrāfu, nemīlēt, palikt bez bērniem, lepoties tikai ar titulu, bagātību, tukšā skrejošām dienām… mēnešiem… gadiem…

—    Margarita, par kādu markgrāfu jūs runājat?

—   Tas nav svarīgi! Klosteris ir vienīgās mājas, kuras princese var izvēlēties pati.

—    Pati? — Katrīnai pasprūk. — Vai jums tas bija tik svarīgi?

—    Nejautājiet tikai tāpēc, hercogien, lai būtu uzdots jautājums! Atcerieties manas māsas, kuras paklausījušas tēvam, un jūs mani sapratīsiet.

Kā pusstingumā Katrīna atslejas pret krēsla atzveltni un nolaiž acis. Kāpēc Margarita viņai pārmet? Kāpēc aizvaino? Par ko? Vai gan Katrīna vainīga, ka mūķeņu vecākā māsa Elžbieta savulaik apprecējusi viņas brāli Sigismundu Augustu? Bet varbūt mūķenes tic pretīgajām baumām, ka Katrīnas māmiņa Bona esot noindējusi Elžbietu? Nē, nē, šeit nav nekāda sakara ar izdomātajām indēm… Sigismunda Augusta tagadējā sieva ir Katrīna — mūķeņu otra māsa. Ģimenes dzīvē ar viņu Sigismunds Augusts nav nodzīvojis nevienu dienu, nevienu pašu dieniņu… Deviņus gadus precējusies sieviete un — bez vīra… Un ko no dzīves vēl gaida Katrīna Hābs- burga, viena no augstdzimušākajām Eiropas princesēm? Uz ko viņa vairs var cerēt?

Klusā Magdalēna ievēro Katrīnas satraukumu un mīlīgi pasmaida.

—   Gaišība hercogien, mīļā tante, vienvienīgi Dievs mīl pa īstam, vienīgi Viņš neatgrūž mīlošās dvēseles!

Smagi pārvarēdama nepelnīto pārestību, hercogiene trīsošā balsī saka:

—    Esmu katoliete līdz sirds dziļumiem. Katru dienu es lūdzu Dievu un tveros pie krusta. Taču es dzīvoju zemes virsū… dzīvajo pasaulē… un, kamēr es dzīvoju, man uzlikti laicīgie pienākumi.

—    Burvīgi! — Margarita klusām iesaucas, un acis viņai iegailējas: nu jā, klosteris šai jaunavai nav sniedzis mierinājumu, nav piespiedis viņu pakļauties liktenim — kaisme dzīvot, plaukt un versmot viņas dvēselē vēl izraisa vētru.

Magdalēna samiedz acis.

—    Hercogien, ja manas māsas Polijas un Lietavas valdniekam būtu dzemdējušas mantiniekus, jums būtu palicis krietni mazāk pienākumu — vai nav tiesa?

Katrīnā uzmutuļo vēlme nekaunīgi cirst mūķenei pretim. Bet viņa ne muti nepaver. Viņa taču neskaišas uz mūķeni — dusmas viņai ir uz sevi! O jā! Viņa izdzirdusi tikai dažus dzeldošus vārdus un jau apjukusi, sarāvusies un sākusi šaubīties par saviem spēkiem. Kas notiks, kad tie, kuri viņai vēl ļaunu, sāks dzelt ne tikai ar vārdiem, bet arī ar darbiem?

Katrīna apņēmīgi ceļas kājās no zvērādām apsistā krēsla, pārlaiž skatienu mūķenēm, tik tikko manāmi pasmaida, itin kā sacīdama, ka satikšanās tuvojas beigām. Tūdaļ Margarita ierunājas citādā — lietišķā balsī:

—    Mēs saprotam jūsu nepacietību. Geļu no Halles līdz Gdaņskai esam veikušas ne tikai tāpēc, lai redzētos ar jums. Tas tiesa. Es lūdzu — vērīgi uzklausiet mūs, nesteidzieties ar atbildi! Šodien mēs pat negaidīsim atbildi no jums.

—    Runājiet! — klusā, stieptā balsī Katrīna saka, un Magdalēna pasper solīti viņai tuvāk.

—    Hercogien, mēs saprotam jūsu laicīgos pienākumus, kurus esat uzņēmusies. Sigismundam Augustam nav mantinieku, un jūs cerat iedibināt jaunu dzimtu, kura varētu līdzināties Ģediminaišu dinastijai. Jūs esat neparasti drosmīga, lai Dievs jūs svētī! Jūs dodaties dzīvot uz ķeceru luterāņu zemi, un, ja savus mantiniekus izaudzināsiet par katoļiem, viņi varēs cerēt gan uz poļu, gan uz somu troni. Pāvests Skandināviju dēvē par ķeceru cietoksni. Pāvests jūs cenšas pārliecināt: hercogien, ķeceru cietoksni jūs varat pārvērst par katoļu cietoksni!

Ātri, ātri Margarita sāk čukstēt:

—    Tā ir taisnība, tā ir taisnība! Svētais tēvs tagad vairāk paļaujas uz sievietēm nekā uz karavadoņiem!

Katrīna klusē. Viņu biedē Margaritas acis: tās ieplestas, pilnas līdz malām ar nemieru un savādu, slimīgu kaislību — gluži kā neprātīgas. Magdalēnai pieminot pāvestu, Katrīna skaidri jau nopratusi: mūķenēm līdzās kāds varens un gudrs saimnieks — tas ir viņš, kas ar Magdalēnas muti runā pāvesta vārdā! Bet, skatīdamās Margaritas neprātīgajās acīs, viņa nevar apvaldīt šermuļus, kuri arvien stiprāk aizskrien pa kauliem: Katrīna ļogailaite taču patiesi ievajadzējusies pašam svētajam tēvam…

—    Jūsu gaišība hercogien! — Runātāja atkal ir Magdalēna. — Ja jūs visu laiku domāsiet par darbiem, kuri jums būtu jāpaveic daudzo gadu gaitā — varbūt visa mūža garumā, jūs nenovēršami salūzīsiet! Jūs pārbī- sieties, kritīsiet panikā un salūzīsiet! Bet, ja sakoposiet uzmanību tikai uz pirmo darbiņu, pēc tam uz otro un trešo… O! Kādreiz jūs paskatīsieties atpakaļ un ieraudzīsiet, kādus kalnus esat apgāzusi! — No habitas platās piedurknes Magdalēna izvelk brūna papīra tīstoklīti un sniedz to Katrīnai. — Te, šajā rakstā, teikts, kam, kāpēc un kādā vajadzībā jums jāpierunā vīrs, lai uzraksta vēstuli. Esiet tik mīļa, tā patiešām ir sīka vajadzība! Vīru jūs palūgsiet tikai sīkumos. Ja vīrs uzrakstīs vēstuli imperatoram, mūsu tēvam, varbūt jūs būsiet guvusi savu lielāko uzvaru mūžā. Ja vīrs jums piekāpsies… Jūs taču esat sieviete! Jūs labi zināt, ka pats grūtākais ir piekāpties pirmo reizi. Otro — jau vieglāk, trešo — vēl vieglāk… Pēc tam pienāk laiks, kad nepiekāpties sievai jau kļūst negodīgi, kad nav vairs iespējams nepiekāpties. Galu galā jūs valdīsiet pār viņu…

Uzbudinājumā kvēlodama sarkaniem plankumiem, Margarita iekliedzas:

—    Ticiet, jūs varat izaudzināt mantiniekus par katoļiem, jūs varat!

—    Māsa! — Magdalēna pirmo reizi ierunājas stingrā balsī. — Neaptumšojiet tantei sirdi ar sapņiem! Hercogienes uzdevums pašlaik domāt vienīgi par pirmo darbiņu, dzīvot tikai šim darbam. — Magdalēna atkal paskatās uz Katrīnu. — Jūsu gaišība, jūs atbalstīs svaidītais tēvs pāvests! Grūtā brīdī jūs, bez šaubām, lūkosieties uz to zemi, no kuras cēlusies jūsu māte, kurā, starp meitām neizdalītas, joprojām atrodas viņas muižas, — uz Itāliju. Vadstenas klostera Svētās Brigitas nams Romā gādās, lai dalīšanā jums netiktu nodarīts pāri, tas pastāvīgi sniegs jums atbalstu un uzturēs garu, bet, ja vajadzēs, — sniegs arī patvērumu. Par pārējām svaidītā tēva labvēlībām uzzināsiet, kad būsiet izlasījusi dokumentu, ko turat rokā. Es atkārtoju: tas nav vienkāršs raksts, tas ir — dokuments. Tas stāsies spēkā tūdaļ pat, tiklīdz Hallē būs pienākusi ziņa, ka jūs esat spērusi pirmo soli un imperators Ferdinands saņēmis jūsu vīra vēstuli…

Aptvert, ka viņas dzīvē laužas iekšā pāvests,—cik tālejošas sekas no tā var izrietēt? ko tas varētu izšķirt nākotnē? — Katrīnai nav spēka. Magdalēnas balsi viņa saklausa arvien vājāk, balss itin kā attālinās no viņas. Arvien vairāk baiļodamās, ka sareibs galva no prātam neaptveramā bezdibeņa, ko pavēris bargais liktenis, Katrīna raugās Margaritas tumšajās acīs. Viņa ir pārliecināta: ja Margarita vēl joprojām būtu maza meitenīte, šajā mirklī viņa trauktos pie Katrīnas, apmīļotu un žēlotu, apmīļotu un žēlotu. Galvā pazib doma: mani atbalstīs svaidītais tēvs pāvests. Pamīšus ar to — cita: esmu līdzcietības vērta, vienīgi līdzcietības vērta.

—    Dārgās… — Katrīna bilst, taču Magdalēna paceļ roku un apklusina viņu ar vārdiem:

—    Jūsu gaišība hercogien, mēs jau iepriekš esam vienojušās — jūsu atbilde būs klusums vai arī darbi. Bet tagad atvadīsimies! Lai Dievs jums palīdz!

Lēnām rokas kustībām Magdalēna iezīmē gaisā krusta metumu, kopā ar Margaritu paklanās un atmuguriski kāpjas atpakaļ uz durvīm.

—    Pagaidiet, brītiņu uzkavējieties!

Ātriem soļiem Katrīna pieiet viņām klāt. Mūķenes apstājas, tomēr acis uz augšu nepaceļ.

—    Jūs neko man neesat pastāstījušas par Joannu… vai viņa ir laimīga? — balsij satraukumā raustoties, Katrīna jautā.

—   Joanna? — Margarita izbiedēti pārjautā un stingu skatienu veras Katrīnā.

Acis nepaceldama, Magdalēna atbild:

—    Viņu piedāvājas precēt viens no firstiem Mediči. Visticamākais, ka Joanna apprecēsies un dosies uz Itāliju, tiklīdz viņai paliks pilni astoņpadsmit.

Magdalēna saņem māsu aiz elkoņa, abas atkal paklanās, pagriežas un iet uz durvīm. Durvīs Margarita vēlreiz pamet skatienu uz Katrīnu — Kungs augstais! kāpēc Katrīna viņas skatienu vienādina ar tukšuma salto dvesienu? vai no šīm jaunajām acīm neuzvēdī bezcerība un slēpts pāridarījums?

Nāk virsū tumsa. Koka māju, kurai te vienā logā, te otrā iespīdas uguntiņas, ieskauj liels dārzs. Brūnā, sagūlusī zāle ir tīra, tajā nav redzama neviena nokritusī lapa. Mijkrēslī dārza zāliens melnē gluži kā audekls, kas arvien stiprāk piesūcas ar ūdeni. Dārza malā dzirdami reti sitieni. Tur dārznieks ar mietu sit nost no zariem vientuļās lapas, kuras noturējušās pretim vētrām un salnām. Notriektā lapa plandās notumsas gaisā un gulstas samel- nējušajā zālē, — ar cimdoto roku dārznieks to paceļ, iegrūž čabošajā kulē, kura viņam piestiprināta pie jostas. Kāpēc Katrīna dārzā nejūt baismas? Kāpēc viņu nebiedē iespēja aplipt ar mēri un mirt mokpilnā nāvē? Kāpēc viņa, kurai tik daudz laicīgo pienākumu, nesaudzē sevi un vienaldzīgi domā par nāvi?

Māsīca Anna!… Taisns, glīts deguns… Lielas, virsējo plakstienu viegli piesegtas acis, mīkstas lūpas, skatiens — augstsirdīgs un ilgpilns… Māmiņa Bona mēdza sacīt, ka Anna esot apburoši daiļa, tāpēc jau viņa apprecējusies ar spāņu cilmes augstmani, Aragonas Ferdinanda un Kastīlijas Izabellas dēlu Ferdinandu — čehu un ungāru karali, ģermāņu impērijas Romas imperatoru. Radiniekiem un karaļnama viesiem māmiņa Bona centās iegalvot, ka viņas meita Katrīna esot līdzīga imperatrisei Annai — kā izspļauta — un arī apprecēšoties ar spānieti vai itālieti: šādas sievietes esot vienīgi Apenīnu vai arī Pireneju saules vērtas.

Ar māmiņas gādību Pireneju saule Katrīnai jau bija sākusi aust — sūtņus uz Viļņu sācis sūtīt Mantujas firsts Ferante Gonzaga. Tolaik bija piecdesmit sestā gada ziema, Katrīnai ritēja trīsdesmitā…

Cerības iziet par sievu pie spānieša sabruka drīz. Sveču mēneša pirmajā dienā māmiņa Bona no Krakovas pārcēlās dzīvot uz Itāliju. Muižu un bagātību Polijā un Lietavā viņai piederēja pārmēram daudz, tomēr māmiņai aizvien vēl bija par maz. Bonas alkatība atgrūda un atbaidīja no viņas draugus un pašus vistuvākos cilvēkus, pat bērnus. Augstprātīga, uzpūtīga, ar apvainotas niecības pārpilnu sirdi viņa devās uz Bari, pametusi bērnus un viņu lietas, atstājusi likteņa ziņā Gonzagas bildinājumus Katrīnai. Sigismunds Augusts, brālis un valdnieks, aizliedza Katrīnai precēties ar spānieti — laulības ar spānieti nevarēja nest nekādu labumu ne lietavie- šiem, ne poļiem.

Māsas Annas pierunāta nepadoties un nepiekāpties, Katrīna nosūtīja uz Itāliju — uz Bari — slepenu sūtni. Tikai un vienīgi māmiņa Bona varēja mīkstināt valdnieka sirdi. Taču Katrīnas sūtnis pazuda kā ūdenī iekritis — vai Bonas ienaidnieki uzoduši, ar kādu misiju viņš dodas uz Bari, ceļā uzglūnējuši un nomaitājuši? Bet varbūt pats sūtnis paziņojis poļu muižniekiem par Katrīnas nolūkiem un saņēmis no viņiem lielu atalgojumu, lai varētu pazust no saimnieces redzesloka? Kurš tagad vairs izdibinās patiesību…

Katrīna gaidīja sūtni pusotru gadu, pacietības viņai nekad nav trūcis. Bet vēlāk sūtņi atnesa vēsti, ka māmiņa Bona mirusi. Vēstij līdzi nāca baismīgas valodas, ka Bonu esot noindējis Bari vecākais Džovanni Lorenco Papagoda ar dēlu Francisku. Katrīna baumām neticēja, tās, bez šaubām, izplatīja tikai tie, kuri jau kopš seniem laikiem māmiņu apmelojuši, iegalvodami visiem, ka viņa esot noindējusi gan Elžbietu, gan Barboru — Sigismunda Augusta sievas. Kā saka veca gudrība: neroc bedri otram, pats tajā var iekrist, jo citu indētāja galu galā pati noindēta — tam gluži kā Dieva atklāsmei vajadzēja izkliedēt šaubas, ka vedeklu nāvē māmiņa Bona būtu bezvainīga…

Vēl stiprāk nekā mātes nāve Katrīnu satricināja apjēgsme: skurbino- šie sapņi, pacietīgā gaidīšana, līdz uzausīs Pireneju vai Apenīnu saule, — tie aiznesuši pagājībā viņas visskaistākos gadus — jaunību… Katrīna atžilba, un viņai ritēja jau trīsdesmit otrais gads…

Tagad viņai ir trīsdesmit seši. Vai nav par vēlu laist pasaulē bērnus? Vai vairs pietiks mūža, lai bērnus pagūtu uzaudzināt? O! Ja bērnus neuz- audzinās pati, viņas cerības vējā — neviens cits, tikai viņa pati, nevarēs uzaudzināt bērnus par katoļiem ķeceru zemē — luterāņu cietoksnī.

Mietu pa zemi vilkdams, dārznieks, pie vidukļa piesieto kuli zvāļādams, čāpā pa dārzu. Kluss un kūkumu uzmetis. Taču viņa acis ir modras — galva griežas te uz vienu pusi, te uz otru. Tā, dārznieks apstājas. Apvelk roku cimdā, pieliecas, paceļ no zemes lapu — pavasarī atplaukušu, vasarā zaļojošu un rudenī nokritušu…

Toreiz imperatorienes Annas bērēs Katrīnai bija licies, ka valdnieces meitiņa pastarīte Joanna nekad nebūs laimīga. Un nu viņa, rau, precēsies ar firstu Mediči! Viņai uzlēks Apenīnu saule!… Laime un nelaime nav ne nojaužama, ne uzminama. Laimes ceļam nevar izsekot ne ar prātu, ne ar sirdi. O nē! Baidies aplipt ar mēri vai nebaidies, saudzē veselību vai nesaudzē, esi vienaldzīgs pret nāvi vai arī mūždien trīci aiz bailēm, ka nomirsi, — savu likteni pārgrozīt nevar, tas būs tāds, kādu visuvarenais Dievs tev būs lēmis. Vai maz vērts apskaust Joannu par Apenīnu sauli? Vai maz vērts sēroties, ka jaunība jau aiztraukusies? Bet varbūt ne māmiņa Bona, ne brālis valdnieks nav vainīgs Katrīnas aizkavētajās laulībās? Varbūt pats Dievs Tēvs Radītājs pasargājis Katrīnu no gadījuma līgavaiņiem tāpēc, lai tālajā ziemeļzemē viņa varētu aizsākt valdnieku dinastiju, kura būs godpilnāka un slavenāka par pašiem Ģediminaišiem? Varbūt Radītājs, kas allaž pielūko pasaules kārtību, viņai lemj paveikt vairāk, nekā, raugi, jau vairākos gados paveicis milzīgais lietaviešu karaspēks — arvien jauns un jauns —, un apdāvināt Poliju un Lietavu ar šo jūras krastu un viņo krastu?

Nu jau tumšs ir dārzā, Štolzembergā un visā prūšu piekrastē. Mājas pakši un jumts saplūst ar tumsu, gaisma laužas laukā pa logiem kā dvēsele no mirstošām miesām. Tikai divi lodziņi — Katrīnas istabā — ir tumši. Laiks doties pie miera. Garais ceļojums, kas visu noliks savās vietās, vēl tikai sākas.

Birģermeistara lielā viesistaba ir balta, izklāta ar raibiem persiešu paklājiem, zelta kandelabri vizuļot vizuļo. Pa vidu hercogienei — viņa sēž, aiz muguras viņai stāv kundze Šenka — un birģermeistaram Klēfeldam sveču gaismā laistās garš balta marmora galds. Birģermeistaram aiz muguras drūzmējas pilsētas rātes locekli un padomnieki. Gar sienu izvietoti citi galdi — masīvi, no tumša koka, ar skaistiem griezumiem —, čabinās un sačukstas sekretāri, ģilžu pārstāvji un biržas pīlāri. Tālu kreisajā pusē pie marmora galda gala sēž Ferbers un Preits. Viņi abi atveduši Katrīnu uz rātsnamu un tagad klausās viņas sarunu ar birģermeistaru, vērīgās acis no hercogienes nenolaizdami. Kad kundze Šenka reizi no reizes pieliecas Katrīnai pie auss un kaut ko pačukst, Preits ar Ferberu kļūst tramīgi, paliecas uz priekšu, liekas, tūdaļ lēks un vedīs kundzi Šenku ārā no zāles. Par ko viņi abi uzskata kundzi Šenku — par raganu un vārdotāju? niknu birģermeistara ienaidnieci?

Birģermeistars Klēfelds runā:

—    Es dzīvoju un valdu krastmalā. Taču manas domas un mani sapņi — jūrā. Man prieks, ka arī jūs, jūsu gaišība hercogien, dodaties dzīvot uz zemi pie jūras. Ar laiku arī jūsu domas un sapņus pakļaus jūra — vienīgi jūra, par ko varat nešaubīties.

Klēfelds ir garš vīrietis platiem pleciem un melnu bārdu, melnām ūsi- ņām un uzacīm, kuras laikam krāsotas, lai viņš būtu līdzīgs spānietim. Kad pie rātsnama uz kāpnēm viņš sagaidīja Katrīnu, viņa patiesi bija noturējusi Gdaņskas birģermeistaru par spānieti: Klēfeldam mugurā melns samta kamzolis un kājās melnas samta bikses, betāvies viņš baltās spāņu kurpēs; visam pāri sarkani, gari svārki un melns apmetnis — gan svārku, gan apmetni rotā apšuves spāņu rakstā, bet galvu sedz spāņu cepure ar melnām un baltām spalvām.

—    Āksts kas āksts! — kundze Šenka čukstēja Katrīnai.

Turpretim hercogienei birģermeistars likās vairāk nožēlojams nekā nosodāms. Ķēmošanās pakaļ spāniešiem tagad iesēdusies gan franču, gan vācu, gan poļu — daudzu eiropiešu galvā. Spāņi bija atklājuši Ameriku. No Amerikas pāri jūrām tie atveduši kalniem zelta, par kuru var nopirkt visus holandiešu lopus, visu Reinas vīnu un visus arābu augļus. Tirdzniecība pa upēm, ezeriem un jūrām ierasta daudzām valstīm, spānieši pirmie paplašinājuši tirdzniecību pa okeāniem. Ar vienu atvēzienu spāņi paveikuši divus apvērsumus — tirdzniecībā un eiropiešu prātā. Ko nu runāt par frančiem, vāciešiem, itāliešiem vai poļiem, ja pat atturīgie angļi ģērbjas kā spānieši, ēd kā spānieši un guļ kā spānieši… Birģermeistars Klēfelds arī izkalis no marmora divkārt platāku sēdekli — lai sēžoties ietilptu spāņu bikšeļu platās kules, kuras cieši piebāztas ar pakulām.

—    Viņš ir pretīgs! — pieliekusies pie Katrīnas auss, nočukst kundze Šenka. Viņa pat tad, kad neliecas un hercogienei neko nečūkst, pieņemšanā izvedas pārlieku brīvi: šūpojas no kājas uz kāju, nekaunīgi smaida un raida nevērīgus skatienus uz birģermeistara padomniekiem un sekretāriem, Ferberu un Preitu — šiem acīgajiem vērotājiem. Savukārt Klēfelds to itin kā nemana. Viņa paša izturēšanās nav neko cēla: runādams viņš vaikstās un plātās ar rokām, viņam bieži pasprūk vārdi, kuri griežas izsmalcinātajās ausīs.

Pašlaik Klēfelds runā par Turku — par somu piejūras pilsētu, uz kuru dodas hercogiene Katrīna, kurā viņai — pēc birģermeistara vārdiem — lemts aizvadīt visu atlikušo mūžu. O, par Turku — Dieva aplaimoto pilsētu! Caur šo pilsētu tirgotāji dodas uz Tallinu, uz Karēliju un uz krievu Novgorodu. Pa Malarenas ezera traktu tā tirgojas ar Zviedrijas provincēm, caur Ēlandi un Skoni — ar Dāniju… Turku pamatoti dēvē par Baltijas krustcelēm tranzītā no rietumiem uz austrumiem un no ziemeļiem uz dienvidiem. Pilsētas osta kontrolē svara mērus, tai pieder vairumtirdzniecības un pārkraušanas tiesības — jā, jūsu gaišība hercogien, tā ir osta laupītāja!…

—    Tā varētu plaukt un zelt arī turpmāk, ja nebūtu pēdējo mēnešu notikumu — tie visu tik briesmīgi samudžinājuši… — Klēfelds sarauc pieri, no uzacu apakšas noraugās uz Katrīnu pelēkām, dzedrām acīm. — Zviedru karalis Ēriks aizliedzis savam brālim hercogam Janam precēt jūs, gaišība hercogien! Zviedru karalis jūs uzskata par poļu troņa sēklu viņa karalistē. Viņš jūs nav vēlējies ielaist savā zemē, viņš brālim Juhanam pat piedāvājis ņemt par sievu Mariju Stjuarti, skotu karalieni, — bet viņu taču pats bija nolūkojis sev par sievu!

Kā birģermeistars runā! Kādas viņam tiesības Katrīnai atgādināt par Mariju Stjuarti?

—    Somijas hercogs Juhans apprecējis jūs, gaišība hercogien, pret brāļa valdnieka gribu, un pilsētai tas nenāks par labu. Līvzemē notiek karadarbība, ostas piegādes svarīgas visām valstīm, kuras piedalās karā. Zviedru karalim pieder spēcīga karaflote, kura — es nešaubos par to — bloķēs, labāk teiksim — pieskatīs tirdzniecību. Krievu cars, viņš — lai gan tas ir dīvaini! — labi saprotas ar Ēriku un vērš plašumā tirdzniecību pa Balto jūru. Ari tas ir trieciens pa Turku… Tāpēc jau es saku: gaišība hercogien, Gdaņska ir brīvosta, kura nevienam nav pakļauta…

—    Nevienam nav pakļauta?

Katrīna brīnās, un Klēfelds, pieri raukdams, saminstinās.

—    Ar to es domāju, ka Gdaņskai nerūp karš par Līvzemi. Tai rūp vienīgi tirdzniecība. Un, ja sakarā ar sarežģītajiem apstākļiem, kādi tagad izveidojušies, Gdaņska nepārtrauks tirdzniecību ar Turku, tā būs kā atpestīšana gan jums, gan jūsu vīram hercogam Juhanam, gan visai jūsu zemei Somijai.

—    Birģermeistar, — Katrīna sāk ausīties, — vai jūs gribat teikt, ka mana un mana vīra labklājība atkarīga no jums?

Klēfelds smaida.

—    Es esmu atkarīgs no jums, jūs — no manis. Es nevēlos zaudēt Turku, jūs — Gdaņsku. Es runāju tikai par preču apgrozību, tikai par apgrozību.

—    Godājamais birģermeistar, Somijas un Polijas attiecības sīki apsprieduši divi — hercogs Juhans un karalis Sigismunds Augusts.

—    Gdaņska ir brīvpilsēta, un attiecības ar to Somijai jāpārrunā atsevišķi!

—    Birģermeistar, vai jūs neatzīstat pakļautību Polijas kronim?

Piepeši Klēfelds iesmejas skaļi un, liekas, bezrūpīgi, tad saka:

—    Gluži pretēji, hercogien, gluži pretēji! Es griežos pie jums tieši tādēļ, lai jūs palīdzētu mīkstināt Gdaņskas pakļautību Polijai. Mēs ciešam no pārlieku smagajiem kroņa spaidiem!

—    Pēc jūsu prāta, birģermeistar, man, Somijas hercogienei, būtu jāiejaucas poļu valdnieka un jūsu attiecībās?

—    Papūlieties saprast, — Klēfelds piemiedz acis, — ja Somijas kuģi nepiestās Gdaņskā, no tā mēs nenomirsim. Ja Gdaņskas kuģi neiegriezī- sies pie jums — es nezinu… es nezinu, kā jūs dzīvosiet…

Kundze Šenka pieliecas Katrīnai pie auss un iečukst:

—    Viņš gluži vienkārši ir neaudzināts, tā arī pasakiet viņam!…

O nē, Klēfelds nav sušķubārda! Viņš jūtas spēcīgs un varens, tāpēc izturas brīvi un runā mazliet nevērīgi. Pilsēta, kuru viņš pārvalda, ir zelta apcirknis. Puse no kuģiem, kuri brauc cauri Zundam, ir Gdaņskas kuģi. Divreiz gadā Gdaņskā ierodas lielas jo lielas holandiešu flotiles. Gdaņskā ne uz mirkli — pat naktī — nepārtrūkst preču apgrozība; nauda pārvēršas par precēm, preces — par naudu. Apgrozības vērtība gadā — pāri par trīsdesmit miljoniem auksīnu… Trīsdesmit miljonu! Summas lielumu

Katrīna ar prātu nevar aptvert, viņa to izjūt kā lapu pārbagātību vasaras mežā, kā zvaigžņu mirgu pie debesim dzidrā vasaras nakti. Katrīnas kāzās Sigismunds Augusts bija traks no dusmām: neizmērojama nauda iet caur gdaņskiešu rokām, bet viņi man nevar uzbūvēt dažus kuģus karam — man jānoalgo jūras laupītāji…

Katrīna norij rūgtumu un klusi jautā:

—    Kādus noteikumus jūs man uzstādāt?

Klēfelds atgāžas pret atzveltni, pamet īsu skatienu uz saviem padomniekiem, tomēr nešķiet, ka no viņiem kādu padomu būtu gaidījis, — tūdaļ atkal saliecas uz priekšu un drūmā, valdonīgā balsī sāk runāt:

—    Gaišība hercogien, jūsu brālis Polijas un Lietavas karalis sācis izdalīt augstmaņiem tirdzniecības monopolus. Sāls monopolu Viņa gaišība uzdāvināja Gajevskiem, vaska — Kmitiem un tā tālāk. Tas pazemina Gdaņskas tirdzniecības prestižu. Taču viena nelaime vēl nav nelaime. Vēlēdamies radīt šķēršļus aizrobežas tirgotājiem tirdzniecībā ar Krieviju, valdnieks nolīgst jūras laupītājus. Kaperu vadonis Spīrings par savu kuģu ostu izvēlējies Gdaņsku…

Pamazām Klēfelda runa kļūst arvien juceklīgāka. Ziedu mēnesī, tieši tajā laikā, kad Somijas hercogs Juhans ar kuģi "Somijas lācis" bija atbraucis uz Gdaņsku un devies uz Viļņu precību jautājumos, Sigismunda Augusta sūtnis Ahācijs Čema satikās Kopenhāgenā ar dāņu karali Fred- riku un viņam mēģināja iegalvot:

"Iekarojis Līvzemi, krievu cars laika gaitā ieņems ari pārējās Baltijas valstis!"

Čema piedāvāja karalim Fredrikam noslēgt vienošanos ar poļiem pret krievu caru. Gdaņskai šis piedāvājums neko sliktu nesolīja. Tomēr Če- mam neizdevās noslēgt vienošanos. Čema vēl atradās Dānijā, kad Fred- riks palaida ceļā uz Maskavu savu sūtni Eileru fon Hārdenbergu. Kāda velna pēc Fredrikam jāslēdz vienošanās pret krievu caru? Cars viņam netraucē dzīvot. Viņam dzīvot traucē zviedri — Elvsborga, cietoksnis pie Kategata šauruma, joprojām vēl atrodas viņu rokās. Sigismunds Augusts steigšus uzmeta citu plānu un rudzu mēnesi izvadīja uz Kopenhāgenu jaunu sūtni — savu sekretāru, Līvzemes vācieti Rempertu Gilsheimu. Valdnieka vārdā viņš piedāvāja dāņu karalim noslēgt vienošanos ar Poliju pret Zviedriju. Gilsheims pat ierunājās par Fredrika brāli Sāmsalas biskapu Magnu un Polijas princesi Annu — sak, vienošanos būtu iespējams nostiprināt ar laulībām. Tādējādi itin kā tika apsolīts, ka tad, ja laulības notiktu, lietavieši zviedru ieņemto Igauniju atzītu par dāņiem piederošu. O! Klēfelds un visi Gdaņskas dižciltīgie vīri bija pateicīgi Dievam, ka arī Gilsheima kaulēšanās Kopenhāgenā beigušās ar čiku: tieši tajā laikā dāņi tirgojās ar zviedriem par mūžīgo mieru, sarunas vēl bija pašā karstumā, un dāņu karalis parakstīt vienošanos ar poļiem, zviedru ienaidniekiem, pats par sevi saprotams, nevēlējās. Tagad Klēfeldam skaidri zināms: liepu mēnesī sūtņi no dāņu un zviedru puses mieru uz mūžīgiem laikiem esot parakstījuši; rudzu mēneša beigās Kopenhāgenā dāņu karalis Fred- riks un kanclers Frīzs — līgumu apstiprinājuši. Bet nu jau trešais mēnesis apritējis, kā līgumu vēl joprojām nav apstiprinājis zviedru karalis Ēriks, un Sigismunds Augusts steigšus gatavo jaunus sūtņus uz Dāniju — baronu Henrihu fon Donu un Mihaelu Brunovu. Kazi, varbūt vēl šajā gadā sūtņi dosies ceļā uz Dāniju…

Klēfelds apklust.

Kundze Šenka pieliecas tuvāk Katrīnai un pačukst:

—    Es nesaprotu, par ko viņš runā. Izliecieties, ka jūs nesaprotat, par ko viņš runā!

Ferbers un Preits, kas sēž galda tālākajā galā, lēnām sāk celties kājās. Tomēr pirmais pieceļas Klēfelds, tādējādi itin kā palūgdams Ferberu un Preitu sarunā neiejaukties. Viņi atkal apsēžas un turpina atrasties vērotāju lomā. Caur pieri noraudzīdamies uz Katrīnu, Klēfelds saka:

—    Ja valdnieks pārliecinās dāņu karali, ka miers uz mūžīgiem laikiem ar zviedriem jālauž, Gdaņsku, vienlaikus arī Poliju, piemeklēs katastrofa!

—    Katastrofa? — Katrīna brīnās. — Ko jūs ar to gribat sacīt, birģermeistar?

—    Es gribu sacīt, ka mūsu valdnieks pārlieku padevies lietaviešu ietekmei. Lietaviešiem nav sabiedroto karā par Līvzemi. Poļi nevēlas viņiem palīdzēt, iekams nav noslēgta ūnija. Neviens no pārējiem lietaviešu kaimiņiem nevar būt viņiem par sabiedroto, jo tie paši cīnās par Līvzemi. Lietavieši drudžaini meklē sabiedrotos tālu no savām robežām. Lietuvji sagrozījuši valdniekam galvu, viņš, nerēķinādamies ne ar ko, izpilda viņu iegribas un neņem vērā pat zaudējumus, kādus cieš Folija, lai gan galvā viņam poļu kronis! Sigismunda Augusta politika nāk par labu vienīgi Lietavai. Polijai tā ir pazudinoša.

—    Kādā ziņā pazudinoša? — Katrīna met pretim un tūdaļ sajūt kundzes Šenkas roku uz sava pleca.

—     Pirmkārt, Sigismunds Augusts jūs, savu māsu, izprecinājis zviedru princim, tādējādi viņš itin kā tīko uz Somijas hercogisti — zemi, kas pakļauta zviedru kronim. Otrkārt, viņš dāņus spiež lauzt līgumu par mieru uz mūžīgiem laikiem ar zviedriem: tas ir trieciens karalim Ērikam no otras puses — no aizmugures. Treškārt, Sigismunda Augusta uzpirktie jūras laupītāji traucē krieviem — zviedru sabiedrotajiem — kuģot Baltijas jūrā un tirgoties ar valstīm rietumos. Tās ir vēl vienas nepatikšanas, ko lietavieši rada Zviedrijai. Ceturtkārt, Sigismunds Augusts devis atļauju jūras laupītāju vadonim Spīringam turēt savus kuģus Gdaņskas ostā. Ar to viņš zviedriem itin kā norāda uz pirmo šaujammērķi prūšu un poļu piekrastē — uz Gdaņsku. Sigismunds Augusts raida zviedrus uzbrukumā Gdaņskai. Ja zviedri uzbruks, mēs aizstāvēsimies — iesaistīsimies karā. Sava osta, kura nokļuvusi briesmās, poļu muižniecībai būs jāglābj — gribot negribot jāvelk nauda ārā no kabatas un jāiebāž karā. Polija nemaz nepamanīs, ka būs tapusi par Lietavas piespiedu sabiedroto karā par Līvzemi. Ar poļu palīdzību lietavieši — galvu lieku ķīlā! — karu varētu uzvarēt un ieņemt Rīgu, tā viņi iegūtu savu ostu — izdaudzinātu ostu, kura gandrīz vai var stāties līdzās Gdaņskai un spēj stāties tai līdzās. Lietavieši kuģos pa jūru, tirgosies ar dāņiem un holandiešiem, ar arābiem un spāņiem… Pasakiet, jūsu gaišība hercogien: kurš viņus tad piespiedīs veidot ūniju ar Poliju? Neviens viņus vairs nevarēs piespiest! Viņi sāks justies spēcīgi, ne no viena vairs neatkarīgi. Viņi tikai pasmiesies poļiem acīs, kad tie atkal ierunāsies par ūniju!…

—    Kungs augstais! — no visas sirds iesaucas Katrīna. — Bet kāds tam sakars ar mani! Ko jūs no manis gribat?

—    Pavisam maz. Brālim valdniekam jūs uzstādiet vienu noteikumu: mīļais brāli, ja jūs neizvedīsiet jūrā Spīringa kuģus no Gdaņskas ostas, Somijas hercogs, mans vīrs, paņems atpakaļ aizdevumu, kuru jums bija izsniedzis sakarā ar manām laulībām! Ticiet man, valdnieks šos līdzekļus atdot nespēs. Tie ir nepieciešami kā gaiss, lai varētu algot karaspēku Līv- zemē. Tā viņš tiktu piespiests izvest Spīringa jūras laupītājus no Gdaņskas ostas.

Katrīnai pār muguru noskrien dzeldinoši drebuļi. Klēfelds viņai liekas vīzdegunīgs, pārmērīgi uzpūtīgs. Viņa domas par briesmām, kādas radušās Polijai, un spiedienu uz valdnieku Katrīnai netilpst galvā. Klusībā viņu pārņem arvien lielākas dusmas par to, ka Klēfelds viņu un viņas vīru nebija sagaidījis Štolzembergā, ka nebija ierīkojis apmešanās vietu Gdaņskā, ka nebija laidis pat uz "Somijas lāci", ka pazemo viņas vīru — pat nebija vēlējies tikties ar viņu. Katrīnas krūtīs sāk iekvēloties ļauns prieks. Neslēpdama neapmierinātību, viņa pasmaida.

—    Godājamais birģermeistar! Valdnieks — mans brālis — un hercogs — mans vīrs — pirms mana laulību līguma parakstīšanas visu ir pārrunājuši. Es cieši ticu, ka viņi abi nav ne par nieka tiesu sliktāki par jums, birģermeistara kungs, viņi saprot, ko dara un kāpēc!

—    Jūs ari kalpojat lietaviešiem? — Pāri galdam Klēfelds paliecas uz Katrīnas pusi. — Jūs — Jagaiļa dzimtas pārstāve, jūs — poliete! Uzturiet sevī kaut vai kripatiņu pašcieņas!

Kundze Šenka saspiež Katrīnas plecu, un niknums, kas, liekas, vārdu plūdos izšļāksies no mutes, hercogienē noplok. Gandarījumā, ka spējusi savaldīties, Katrīnas tirpu pārņemtās krūtis saslejas, un klusā un mierīgā balsī viņa saka:

—     Birģermeistar Klēfeld, par tiem sīkumiem, kurus jūs šeit vienā laidā pieminat, man nav ne mazākās saprašanas — ticiet man! — Pazib doma, ka jāpiebilst: man ir savs mērķis—augsts mērķis, tomēr Katrīna laikus apraujas.

—    Vai Polijai draudošo katastrofu jūs saucat par sīkumu?

—    Kungs, jums prātā nav ne Polija, ne Lietava, ne mana Somijas pilsēta. Jums vienīgi rūp, lai rāmi un mierīgi varētu dzīvot Gdaņskā, — tas arī ir viss!

Katrīna ierauga, ka Ferbera un Preita galda galā vairs nav — viņi stāv pāris soļu attālumā no kundzes Šenkas. Padomnieki, kuri bija drūzmējušies aiz birģermeistara muguras, draudīgi virzās tuvāk galdam un kā mūris nostājas līdzās savam barvedim. Viesu telpas sienmalē aiz koka galdiem sekretāri arī stāv — nekustīgi, galvu nolaiduši, viņi skatās caur pieri uz Katrīnu. Atkal atskan Klēfelda balss:

—    Uz Turku nedosies jūrā neviens Gdaņskas kuģis, ja jūs nenāksiet kopā ar mani!

Katrīna atbild:

—    Ja jūs, kungs, "Somijas lācim" netraucēsiet iziet no Gdaņskas, par mūsu sarunu es jūsu valdniekam Sigismundam Augustam neziņošu!

—    Lieliski! — caur pāršķobltām lūpām izspiež Klēfelds. — Uz kuģa jums būs pietiekami daudz laika, lai kopā ar vīru apspriestu manu piedāvājumu. Novēlu jums labu ceļavēju!

Klēfelds pamāj ar roku sulaiņiem, kuri stāv pie durvīm, un tie abi atver līdz galam vaļā baltās durvis.

Katrīna iznāk laukā nomākta un nokārtu degunu. Kundze Šenka runā, muti neaizvērdama, dudina vārdus pie pašas auss, taču Katrīna dzird vienīgi nesaprotamu vārdu čaboņu. Reibstošu galvu hercogiene iekāpj savā karietē, atkritusi sēdeklī, viņa piever acis un atbalsta uz rokas noslīgušo galvu. Katrīna jūtas gluži kā zivs dīķī… Visur visapkārt izmesti tīkli: brāļa valdnieka, hercoga Juhana, zviedru karaļa Ērika, birģermeistara Klēfelda — un dažkārt ne saprast nevar, kādi vēl tīkli — radinieču mūķeņu vai paša pāvesta tikli… Viņai liek zvērēt, viņai piedāvā, viņai izpalīdz, no viņas pieprasa… Dievs Tēvs!… Par kādu savu mērķi viņa sapņo, par kādu mērķi, kas būtu tikai viņas? Vai tas nav smieklīgs sapnis, vai tas nav tukšs sapnis?

Pa karietes durtiņām pabāž galvu kučieris un jautā:

—    Jūs gaišība, uz kurieni brauksim?

—    Uz klosteri! — Katrīna nočukst.

Taču kučieris neiet no durtiņām prom, apjucis viņš stingri skatās uz saimnieci un neko nesaprot.

— Uz Olīvas klosteri! — Katrīna nočukst vēlreiz.

Sāk rībēt riteņi. Pilsētas ainas sāk slīdēt garām karietes lodziņam. Kad šorīt Katrīna brauca uz rātsnamu — uz pieņemšanu pie Klēfelda, viņai šķita, ka Gdaņska ir brīnišķīga pilsēta. Viņa jūsmoja par itin visu — par vārtiem, pilīm un cilvēkiem. Motlavas krastā izkāpusi no karietes, Katrīna nešaubījās, ka līdzīgas ainavas bērnībā bija redzējusi viņas māmiņa, kad vecāki kopā ar tanti Bianku Mariju Sforcu viņu veda no Neapoles uz Venēciju. Šķērsielās — košie tirdzinieku galdi un cilvēku pūļi, skan saucieni un ceļas ķildas, nenokļūst smiekli. Pa Motlavu peld galeras, skatienam aizzib garām gausie, tomēr saskanīgie un varenie airētāju vēzieni. Kanāla krasti nostiprināti ar samelnējušiem ozola baļķiem, ūdenī daudz salu, kuras apbūvētas ar klētīm un noliktavām. Krastus savieno skaisti tilti. Veci, atskabargaini prāmji nogādā uz ostu graudus… No kanāla aiztraucas tālāk ielas ar brīnišķīgajām patriciešu pilīm — balkoni aizsedz pusi ielas, no tiem raso rīta dūmaka. Visur, kur vien paskaties, debesis balsta baznīcu torņi, katru stundas ceturksni pulksteņi tajos ieskanas dievišķajās heināla meldijās. Apburošā Artuā pils un arsenāla ugunsmūri, kas izraisa satraukumu sirdī… Cēlais rātsnams un milzīgā Sigismunda Augusta augstprātīgā statuja…

Tagad pilsēta Katrīnai vairs nesagādā prieku. Šajās dažās stundās tā gluži kā pārvērtusies: karietes lodziņam slīd garām putekļainais ielas bruģis un krāsainie, vienlaidu ņirboņā saplūdušie mūri, tas arī viss. Mānīga ir šīs pilsētas varenība un cēlums… Cilvēki šeit dzīvo pašapmierināti, uzpūtīgi, slinki un vienu vienīgu baiļu pārņemti, lai tikai — Dievs pasarg! — pasaulē nekur nekas nemainās un nesatricina arī viņu gļēvaino dzīvi. Tikai akmenim, no kura izkalta Sigismunda Augusta statuja, tiek izrādīta bodnieku godbijība — pašu Sigismundu Augustu šeit neviens negaida…

Olīvas klostera baznīcā Katrīna nometas uz ceļiem lielā altāra priekšā, pirkstos sāk virpināt rožukroņa zīlītes un dedzīgi lūgties. Lielā altāra majestātiskais izskats — sveču liesmiņās mirgojošais zelta, sudraba, tūka un zīda salikums — Katrīnai aizžņaudz elpu. Pie šī altāra Krustnešu ordeņa mestri, ceļodami pa provincēm, savulaik devuši uzticības zvērestu Dievam un valdniekiem. Šeit ticis pieņemts prūšu uzticības zvērests, pats viņiem bija nodevis zvērestu Katrīnas vectēvs Kazimiers, viņas tēvs Sigismunds un viņas brālis Sigismunds Augusts…

Dievs Tēvs, Pasaules Radītāj un Valdniek, esi žēlīgs pret hercogieni Katrīnu!…

2

Debesim nomācoties un vējam saceļoties, Mēklenburgas Annas kariete, kuru pavada seši jātnieki, pievakarē izbrauc uz akmeņiem izbruģētā ceļa, kas aizlokās starp senām kailzaru kļavām un gobām. Skaļāk sāk rībēt riteņi un klaudzēt zirgu nagi. Garām sāk slīdēt retās no akmeņiem mūrētās mājas ar taisnstūra vai pusapaļiem logiem, trijstūrī nošņāptām jumta korēm un ar trijiem vai četriem vienloga mansardiem. Te vienā vietā, te citā mājas savienotas ar mūra galerijām.

Tīsa fon der Rekes kariete ripo pa priekšu, rādīdama ceļu Annas kučierim. Reke bija sagaidījis viešņu Dobelē, pārsēdies viņas karietē un tagad, mazliet apjucis, runā:

—    Jaunpils ir skaista un mājīga pilsēta, taču jūs, nekad to neredzējusi, droši vien būsiet iztēlojusies skaistāku. Iztēle vienmēr pārspēj īstenību…

Mēklenburgas Anna paceļ no acīm mantiļu un pieliecas pie karietes lodziņa.

—    Ak vai! — Rekes balsī saklausāmas sirdssāpes. — Jaunpilī, tāpat kā citās pilsētās, dzīvo cilvēki. Bet šie radījumi ir nelabojami, viņi piemēslo savas takas un visur rada nekārtību… Kāpēc jūs klusējat? Kāpēc jūs verat ciet acis? Jums baigi metas, skatoties uz šīm mūra mājām, vai nav tiesa?

—    Ai, nē! — Anna pusbalsī iesaucas. — Pievērtām acīm es redzu, kā šī pilsētiņa izskatās ziemā.

—    Ziemā tā ir baiga, — Reke atsaka. — Līdzīga pamestai un piesnigušai stārķa ligzdai.

—    Sniegs klāj mājas un kļavas… Sniegs klāj laukus, sniegs klāj mežus, sniegs klāj pili… Sniegs klāj manu galvu… Man uz galvas melna… dzeltena zīle…

—    Ak, mīļā! —Tīss nopūšas. — Jūs mānāt pati sevi. Jūsu ietiepība apmesties uz dzīvi Jaunpilī likusi aizlidot pagātnē mūsu abu skaistākajiem gadiem…

Hercoga meita Anna atslīgst nost no karietes lodziņa, atkal nolaiž pār acīm mantiļu un bilst:

—    Nekad es neesmu kārojusi apmesties uz dzīvi Jaunpilī. Nekad, baron!

Annas balss ir nevērīga un dzedra. Aizturējis elpu, Reke cieši un stingi

lūkojas viņai acīs, kas tumsnī plīvura ēnā.

Četrus gadus Anna bija runājusi, ka izies pie Tīsa par sievu tūlīt pat, tiklīdz viņš no Ketlera būs atguvis atpakaļ Jaunpili. To pašu viņa bija atkārtojusi Kristofam, virsbīskapa koadjutoram — savam brālim. Pērnvasar viņš nepārdomāti bija pieprasījis, lai Ketlers atdod Jaunpili atpakaļ Rekem. Rekem bija uzmetusies zosāda: zvirbulis sasit spārneļus lācim pie auss, lācis tūlīt bliezīs ar ķepu…

Vasaras vidū trīsdesmit pieci hercoga Kristofa karavīri, kurus viņam bija iedevis Turaidas fogts, iesoļoja Jaunpilī un, neņemdami vērā Ketlera vietvalžu iebildumus, nolika sargus pie pils vārtiem. Hercogs Kristofs joprojām ir jauns vīrietis, jauneklis, tomēr jau saprātīgi spēj novērtēt stāvokli. Ketlers nešaubās, ka Rīgas virsbīskapija turas pie dzīvības pēdējos mēnešus un pēdējo gadu: virsbīskaps Vilhelms ir smagi slims, viņš nomirs, un virsbīskapija iznīks pati no sevis — klusām, bez trokšņa un bez asinsizliešanas. Tad kāpēc lai Ketleram būtu jāķīvējas ar virsbīskapiju, kuras jau tikpat kā vairs nav? Kāpēc šīs asinis, kāpēc šīs valodas par bijušā katoļa Ketlera nežēlību pret katoļiem?

Ketlers, jaunās Pārdaugavas hercogistes pārvaldītājs, atsaucis no Jaunpils uz Jelgavu savus vietvalžus, Jaunpilī tie nebija salauzuši nevienu šķēpu. Vasaras beigās Tīss fon der Reke ievedis Jaunpili garnizonu — lielu, no vairākiem simtiem karavīru un silu mēnesī pats pārcēlies dzīvot uz pili. Liekas, tagad Ketlers būtu varējis uzbrukt Jaunpilij, — pilī apmetoties Rekem, tā bija izslīdējusi no virsbīskapijas varas. Taču lietavieši atkāpušies no Pēr- navas, un šo pilsētiņu ieņēmuši zviedri, bet viņu karavadonis Kārlis Morns — patiesībā francūzis Šarls Mornē — iesoļojis dziļāk kontinentā uz Paides pusi… Austrumos pie Līvzemes robežām noteikumiem modri sekoja cara karapulki — kuru katru dienu tie var uzbrukt Ketlera hercogistei… Vai Ketleram ienaidnieku trūkst? Vai karš viņam jāuzsāk vēl valsts iekšienē arī?

Tā nu pagājusī vasara Rekem bijusi veiksmīga — viņš atņēmis Ketleram sava tēva pili un atjaunojis Rekes dzimtas zaudēto godu. Un še tev nu — kad izpildītas visas hercoga meitas Annas iegribas, kad viņas un Tīsa precībām vairs nav nekādu šķēršļu, Anna paziņo, ka nekad neesot kārojusi apmesties uz dzīvi Jaunpilī. Zīle, zīle, klusībā atkārto Tīss, krūtīs mostas skarbs un ļauns prieks: Annas vārdi — sīkums, dūmi, tukša savas vērtības uzpūšana; Tīsa dokumentu atvilktnē nu jau otro nedēļu gul viņa un Annas laulību kontrakts, ko parakstījis hercogs Kristofs un Tīss un apstiprinājis mācītājs Lems. Tikai — kā īsti te ir: vai Anna to nezina vai ari izliekas nezinām? kāpēc viņa izliekas? ko ar to viņa grib iegūt?

Izbraukusi cauri pilsētas vārtiem, kariete apstājas, klāt pieskrien divi zēni, kuri ieģērbti sarkana samta garsvārkā un baltās pusbiksēs. Viņi abi atver karietes durtiņas, klanās, sniedz rociņas hercogienei Annai — tā, nejauki smīnēdama, kāpj ārā no karietes. Pils pagalmā atskan lielgabala šāviens. Satrūkusies Anna paskatās atpakaļ uz Tīsu un izbiedēti cauri plīvuram lūkojas uz viņu.

Karietes aizbrauc dziļāk pagalmā, tām nopakaļ aizrikšo jātnieki.

— Mīļā Anna, jūs ienākat pilī, par kuras saimnieci drīz kļūsiet! — Tīss saka, ņem Annu pie rokas un ved pa celiņu pāri pagalmam. Pretim slejas garnizona pils. Kreisajā pusē — apaļais lielais tornis, pāri tam brūnojas ar skārdu apsistais koka kupols, kas atbalstījies uz graciozām kolonni- ņām. Smailajā tornītī vējš groza skārda karogu, kurā izgriezts Rekes dzimtas ģerbonis: kronis un divi spārnoti lauvas ar ērgļa knābi. No torņa pa labi slejas cietokšņa pils mūris. Divas zemas un resnas kolonnas balsta slīpu pārsegumu, kas klāj ieeju cietoksnī. Pļaviņā blakus kolonnām aug tumšzaļas, gandrīz vai melnas egles.

Pie durvīm uz pilstelpām, kur stāv četri bruņoti un izstiepusies karavīri krāsainā tērpā, Annu un Tīsu sagaida mācītājs ar sutanu mugurā. Ar vienu roku viņš pārmet gaisā krusta zīmi, ar otru sniedz Annai sausu piepi, kas deg ar zilganu liesmu.

—    Kāpēc tas viss, baron?

Anna ir satriekta.

—    Ar šo iesvētīto uguni jūs, Anna, iekursiet savu nākamo māju pavardu!

Reke paklanās viņai.

Mācītājs viņus abus ved iekšā pilī. Degošo piepi Anna nes, pastiepusi uz priekšu, ar otru roku viņa spiež pie krūtīm mantiju, lai tikai tā no zilganās liesmiņas neaizdegtos. Anna neapmierināti čukst:

—    Es apdedzināšu pirkstus. Baron, es apdedzināšu pirkstus!

Anna liek soļus arvien straujāk, bezmaz jau teciņiem viņa steidzas pa garo gaiteni, kura galā rēgojas atvērtas divviru durvis uz kamīnzāli. Reke — viņš vēl cenšas ieturēt cienīgumu — tik tikko pagūst tikt līdzi. Aiz muguras klikst zēnu soļi un dzirdama mācītāja Lema sēkšana.

Kamīnzālē valda nokrēsla. Aiz loga pustumsa ir vējaina un drēgna, taču zālē ieplūst vienīgi gaismēnas no tās, tāpēc gaiss zālē Annai liekas spiedīgs un smacīgs, tāds kā nokāsts — attīrīts no visa, kas spirdzina krūtis.

Anna apstājas, pacēlusi augstāk degošo piepi, pagaismo gluži kā ar lukturi, piemiegtām acīm pārlaiž skatienu cilvēkiem, kuri stāv kamīna abās pusēs, viņu sejām, kuras, nevienmērīgi apgaismotas: te tumšas, te sārte- nas vai zilganas — spokainas. Te nu ir viņi, spēkavīri, uz kuru palīdzību cer Annas brālis Kristofs, te nu ir visi viņa nākamie pulkveži — drošsirdīgie Rīgas virsbīskapijas glābēji…

—    Baron! — Anna pēkšņi ierunājas. — Savus viesus jūs man stādāt priekšā pustumsā. Viņi mani redz, es viņus — neredzu! — Anna pastiepj Rekem piepi. — Aizkuriet kamīnu, baron!

Reke vairs nevar izvairīties, viņš paņem piepi ar zilgani plandošo liesmiņu un kā puspamiris bailēs nelaimīgi pamet skatienu uz mācītāju 1.emu. Acis grīdā nodūris, tas stāv un itin kā nepamana nejēdzību viņa paša izdomātajā rituālā. Labi, mīļā Anna, lai notiek tā, tikai šī jau būs tava pēdējā manis iznerrošana, Tīss nodomā, trakās dusmas apvaldīdams, viņš iet pie kamīna, nometas uz viena ceļgala un saudzīgi novieto piepi uz atbilstošā garā ķieģeļa. Viņš atliec muguru, pieceļas kājās un nekustīgi stāv iepretim kamīna atverei, uzgriezis muguru gan Annai, gan viesiem. Var domāt, ka zālē viņš jūtas esam viens pats. Pavisam vientuļi vienpatīgs cilvēks uzkūris uguni un skatās tajā. Klusums. Aiz logiem ūjina vējš. Kamīnā uguns iedegas negribīgi, un no tās lēnītiņām gaiss kļūst gausāks.

Kamīna abās pusēs skaidrāk iezīmējas cilvēku stāvi, lēnām no sejām izzūd spokainās ēnas. Noplok ari satraukums un izbailes Annas sirdī. Anna nedrīkst baidīties. Viņai ne no kā nav jābaidās. Viņai visiem jāskatās acīs taisni un cienīgi. Cik šeit pie kamīna šo cilvēku ir? Seši? Septiņi? Viņus sapulcinājis Annas brālis Kristofs. Sapulcinājis tūdaļ pat, kad bija dabūjis zināt, ka Sigismunds Augusts, Lietavas valdnieks, jau priekšlaikus uzrakstījis vēstuli, ar kuru Ketleram pavēl nodibināt Rīgas virsbīskapijā sevišķu pārvaldi. Ketleram vēstule tiks izsniegta, tiklīdz nomirs virsbīskaps Vilhelms. Ketlers nevilcinādamies nodibinās īpašo pārvaldi, un virsbīskapa koadjutors kļūs par neko… Nabaga Kristofs!… Kamdēļ viņš neieklausās vecā un gudrā Vilhelma padomos? Kāpēc nepakļaujas Ketleram? Ketlers viņam pāri nebūtu darījis… No Ketlera viņš varētu iegūt vairāk nekā tad, ja virsbīskapiju būtu pārvaldījis viņš. Bet — ko Kristofs var laimēt ar spēku? Ar ko viņam var palīdzēt šie te kungi, kas stingi stāv pie kamīna un cieš klusu? Vai gan viņiem būs pa kaulam savākt karaspēku, kas spējīgs noturēties pretim Ketleram un viņa aizstāvjiem lietaviešiem?

Annai bija pietrūcis spēka atrunāt brāli no bezjēdzīgās — viņai likās — pazudinošās, jā, pazudinošās! — ieceres. Sala mēneša otrajā dienā Anna bija pavadījusi Kristofu no Rīgas ostas — brālis aizkuģoja uz Stokholmu, uz zviedru princeses Annas un Pfalcas grāfa Georga Johana kāzām. No godsirdīgās piedalīšanās kāzās bija sācies Kristofa reibinošais gājiens…

Zviedrijas karalis Ēriks, raugi, apspriežoties ar Romas pāvesta sūtņiem un soloties pieņemt katoļticību. Katoliskās lielvalstis Zviedrija un Vācija, kā ari tām draudzīgā Dānija izveidošot admiralitāti, kas pārraudzīšot tirdzniecību Baltijas jūrā. No zviedru puses admiralitātē piedalīšoties admirālis Klāss Horns vai arī viceadmirālis Jakobs Bage, no vācu puses — admirālis Hanss Georgs, no dāņu — admirālis Herlufs Triolē vai pat pats Pēteris Skrams, admirāļu patriarhs, vecais jūras vilks, kas jau tūkstoš pieci simti divdesmitajā gadā bija karojis jūrā par Zviedrijas patstāvību. Pēc Kris- tofa pārliecības, apstākļi admiralitātes izveidošanai esot tie paši labvēlīgākie: dāņi jau parakstījuši mieru uz mūžīgiem laikiem ar zviedriem, Rīgas pilsēta esot ar mieru kļūt par izglābtās virsbīskapijas centru — rīdzinieki, kuri savām acīm redzējuši, ka Lietava sadragā Livonijas ordeni, lieliski saprotot, ka arī viņi ilgi nevarēs noturēties pretim lietaviešiem. Sabiedrotie ietveršot Baltiju ciešā gredzenā. Admiralitātes kuģu mastos līdzās dāņu, zviedru un vācu karogieam plīvošot arī sabiedroto kopējais Svētās Romas impērijas karogs. Roma pārņemšot virskundzību gan Vidusjūrā, gan Baltijas jūrā. Roma kļūšot par spēku, kuram neuzdrīkstēšoties nepaklausīt neviens. Annas brālis Kristofs līdz pašai nāvei pārvaldīšot izglābto Rīgas virsbīskapiju, Tīss fon der Reke kļūšot par Kurzemes hercogu, Magnus… Par ko varētu kļūt Magnus, grūti pat iedomāties — viņš ir pārāk titulēts vīrs, lai spētu samierināties ar pieticīgu laupījumu. Vīri ar spārnotu un neizsīkstošu fantāziju stāv šeit Annai iepretim pie kamīna! Viņi ne tikai glābj Rīgas virsbīskapiju, viņi rada jaunu — Baltijas — impēriju!…

Nobažījies, ka viņa saimnieks, aizmirsis gan par viešņu, gan ciemiņiem, tik ilgi klusēdams stāv kamīna priekšā, mācītājs klusiem solīšiem pieiet pie Rekes un pieskaras viņa elkonim. Tīss, droši vien joprojām neaptverdams, ko dara, piemetas uz ceļgala, paklanās ar galvu kamīna ugunij un pārmet krustu. Tad viņš pieceļas kājās un pārlaiž skatienu Annai un viesiem.

—    Mīļā… Mīļie… Dieva svētītā uguns manā pilī vienmēr jūs sildīs un sargās!

To pateicis, viņš dodas pie Annas, paloka galvu, paņem viņu zem rokas un aizvada pie ciemiņiem. Apstājies viņš saka:

—    Dānijas princis Šlēsvigas un Holšteinas hercogs Sāmsalas bīskaps Magnus!

Anna cieši veras drūmajā vienacs sejā. Tā ir izburbusi un krunkaina, var domāt, ka vētru, jūru sāļuma un pulvera ugunīs ārdēta, izēsta un ap- plaucēta. Daglais bīskaps, Ketlera lielais ienaidnieks… Tikai — kāpēc viņa bīskapa ietērps vairs nav tik košs — pa lielākajai daļai vienkārša melna drēbīte? Annai viņš nav savējais, viņš viņai ir ienaidnieks, kas atkal, edz, lien iekšā sabiedrotajos pret Ketleru, tomēr žēl gan viņa: tik jauns, bet jau tāda rūdīta vīrieša izskatā; tik dižs — princis, hercogs, bīskaps, bet tik vientuļš un tik nemantīgs. Aizpērn uz cietzemes iekarotās Magnus pilis Lietavas valdnieks kopš tās dienas, kad Līvzemi bija pievienojis Lietavai, skaita par savām. Cietokšņos joprojām stāv Magnus garnizons, ko komandē grāfs fon Arcts, bet Lietavas valdnieks tās jau atdevis Somijas hercogam Juhanam, kad viņš bija apprecējis viņa māsu Katrīnu. Ko nu gari runāt, Magnus saprot, ka savas pilis no Ketlera un Iietaviešiem pasargāt nevarēs,— viņš steidzas mesties zviedru apskāvienos un piedāvāt viņiem savas pilis, par tām vismaz kaut ko noderīgu varēs saņemt pretim.

Mantiļu no acīm nepaceldama, Anna saņem bīskapa pastiepto roku, noskūpsta gredzenu un, atliekdamās taisna, bilst:

—    Jūsu svētība, no jums visvairāk ir atkarīgs, vai mana brāļa cerības piepildīsies! Es lūgšu Dievu par jums!

—    Ak, apburošā hercogiene! — Magnus iesaucas. — Ja Dievs mūsu cerības neņems vērā, tās nekad nepiepildīsies!

Reke pasper soli sāņus un saka:

—    Dāņu karaļa Fredrika bijušais pils sprediķotājs, tagad hercoga bīskapa padomnieks Kristiāns Šrapfers.

Izdzirdusi uzvārdu, Anna aiztur elpu. No šī cilvēka gan Anna baidās — no šī cilvēka gan. O, cik lieliski Šrapfers izskatās! Garš, kalsnējs, taisns kā stīga, melna bārdiņa, melnas ūsiņas, ērgļa skatiens — gribas un bardzības iemiesojums! Pēc Ketlera vārdiem, šis cilvēks pērn pavadījis Magnu atpakaļceļā no Dānijas, kurp bīskaps bija devies izlūgties no brāļa palīdzību. Brāļa karaļa acu priekšā Magnus par visām savām neveiksmēm sarunās ar Ketleru bija vainojis Kristofu Minhauzenu, karakalpu vadoni, — Līv- zemē viņš pārmēram nekaunīgi laupījis, tāpēc atbaidījis līvzemiešus no

Magnus. Karalis Fredriks noticēja Magnum. Karalis bija saņēmis drošas ziņas, ka Kristofs Minhauzens jau Nīborgā, Dānijai pirkdams Sāmsalas bīskapiju, esot noslēdzis slepenu vienošanos ar savu brāli Johanu Min- hauzenu — bijušo Sāmsalas bīskapu Jāni. Kā vēlāk nācis gaismā viņš tikai tāpēc bija pārdevis bīskapiju dāņiem, nevis kūrfirstam, lai viņa brālis Kristofs, dāņu karalim kalpodams, varētu izvirzīties un LIvzemē izpelnīties karavadoņa slavu. Kristofu Minhauzenu karalis Fredriks bargi sodījis, bet Magnus gļēvo padomnieku Klāšu Urni nomainījis ar Šrapferu. Taču jaunais padomnieks, Ketlera vārdiem runājot, turpinājis piekopt nevis Urnes, bet gan Minhauzena politiku — tiesa gan, bez zobena, toties ar gudrību un blēdīgu diplomātiju. Tā pat pavisam nesen, pirms desmit dienām, Šrapfers devies uz Tallinu un ar Svanti Stūri, visu Līvzemes novadu — zviedru iekaroto — vietvaldi, risinājis sarunas. Ketlera spiegi no Tallinas ziņojuši, ka Šrapfers mēģinot pierunāt grāfu Stūri, lai tas karalim piesola Magnus cietoksni apmaiņai pret kādas zviedru princeses roku. Bet vai tikai pilis un cietokšņus viņš bija piedāvājis? Šrapfers ir ieņēmis galvā, ka zviedri izstumšot lietaviešus no Līvzemes. Henriks Horns un Ēriks Sten- boks jau ieņēmuši Pērnavu, Kārlis Morns un Andreass Liljeheks aplenkuši Paidi, Ketlers atzīst, ka arī šo cietoksni vajadzētu atdot zviedriem… Šrapfers ir tālredzīgs un gudrs! Viņš mudina Magnu vismaz ar kādu sīku- miņu izkalpoties zviedriem, lai tie neaizmirst hercogu bīskapu, kad viņu grāfi un baroni savā starpā sadalīs Līvzemes zemes.

Anna pārmāc bailes un piespiež sevi pasmaidīt. Magnus un Šrapfers… Nu, un kādu karaspēku viņi abi solās piedāvāt viņas brālim Kristofam, kad virsbīskaps Vilhelms būs nomiris un Ketlers nodibinās virsbīskapijas sevišķo pārvaldi? Vai pa abiem viņi daudz karotāju var sapulcināt? Vai šajā cīniņā viņi iesaistīs arī dāņu karakalpus? Tas Ketleram rūp visvairāk, Annai nav šaubu, ka tikai tāpēc Ketlers viņu pierunājis pieņemt brāļa Kristofa piedāvājumu būt par vidutāju starp brāli un Jaunpils sapulci…

— Šrapfera kungs, jūs lieliski pazīstat dāņu karaļa ieradumus! — Anna smaidīdama ierunājas. — Kā jūs domājat, vai miers uz mūžīgiem laikiem ar zviedriem karalim Fredrikam neuzliek pienākumu palīdzēt arī manam brālim — zviedru vasalim?

—    Vasalim? — Šrapfers pieliec galvu un tūdaļ aptver, ka jānotēlo pārsteigums. — Jūs esat ļoti vērīga, hercogien! Karalim Fredrikam vajadzētu palīdzēt jūsu brālim. Tikai neaizmirstiet, ka dāņu karalim joprojām risinās sarunas ar Polijas karali, Lietavas lielkunigu. Vēl nav zināms, kura pusē nostāsies dāņu karakalpi…

Tagad pārsteigta — patiesi un no sirds — ir Anna.

—    Šrapfera kungs, vai tikai jūs nedomājat, ka dāņu un zviedru miers tik mūžīgs nemaz nav?

Reke strauji pārtrauc Annas un Šrapfera sarunu:

—    Mīļā Anna, jūsu priekšā — Viņa Svētības bīskapa Magnus padomnieks Lietavas jautājumos Kiprijons Tvirbuta kungs! Visticamākais, ka viņam varētu būt drošas ziņas par dāņu un lietaviešu sarunām. Apvaicājieties!

Kas ir šis cilvēks? Ketlers bieži piemin Tvirbuta uzvārdu, tomēr nekad neko par viņu nepastāsta.

Tvirbuts — garš vīrietis smalkiem vaibstiem un lielām, atļukušām ausīm — paklanās Annai. Viņa rāmās, brūnās acis satriec hercogieni.

—    O! Man ir bail šim cilvēkam kaut ko jautāt! —Anna nevērīgi izmet.

—    Mūsu sapulce nostājas pret Lietavu, bet šis cilvēks ir lietavietis… Saprotiet mani, kungi!

Hercogs bīskaps Magnus nepacietīgi iemet starpā:

—   Apburošā hercogien, mēs visi, kas šeit esam sapulcējušies, esam padzīti no dzimtās vietas, no dzimtās zemes, no tēvijas. Hercogien, ticiet, ka šis apstāklis mūs satuvina ciešāk nekā atšķir tautība un tituli!

—    Bīskaps runā patiesību! — Reke skaļi saka, bet Annai iečukst ausī:

—    Dārgā, izturieties kautrīgāk! Jūsu vārdi izraisa neuzticību pret jums!

Anna atmet atpakaļ galvu, paceļ mantiļas malu augstāk pār acīm un,

naidīgumu neslēpdama, noraugās Tvirbutā. Šis cilvēks var kaitēt Ketleram un vienlaikus arī viņai — Annai. Rudzu mēnesī uz Kopenhāgenu sarunām par miera līgumu ar karali Fredriku bija devies Remperts Gilsheims — Ketlera uzticības persona Lietavas valdnieka galmā. Kaulēdamies ar dāņu karali, Gilsheims ierunājies par Magnus — karaļa brāļa — un lietaviešu ku- nigmeitas poļu princeses Annas laulībām. Dāņu karalis saausījies. Runas par laulībām ir aizsāktas risināt. Tagad uz Kopenhāgenu kopā ar Mihaelu Brunovu gatavojas doties barons Henrihs fon Dons, viens no Ketlera tuvākajiem draugiem. Doma par kunigmeitas izdošanu par sievu Magnum radusies Ketleram, un viņš, protams, pieliek visus spēkus, lai šī doma varētu pārvērsties par īstenību. Daudz veselības un naudas dabūjis samaksāt Ketlers, līdz Lietavas valdnieku pārliecinājis sūtīt uz Kopenhāgenu baronu Henrihu fon Donu. Ketlers baidās no zviedru uzplūdiem un kā vien prazdams cenšas saķildot zviedrus ar dāņiem, sagraut viņu mieru, kas noslēgts uz mūžīgiem laikiem, — to viņš steidzas panākt, kamēr zviedru karalis mieru nav apstiprinājis. Uz baronu Donu, ja vien izdosies nosūtīt viņu uz Dāniju, Ketlers paļaujas kā pats uz sevi. Taču pirms krietnas nedēļas barons Dons ziņojis no Viļņas: viņa un Brunova došanās uz Dāniju aizvien tiekot atlikta; kanclers Radvils jau kuro reizi mainot instrukcijas; ar savām vēstulēm Radvilam galvu sagrozot Tvirbuts, kanclera uzticības persona Magnus galmā; Tvirbuts vēstules Radvilam nosūtot slepus, liekas, ar Mikaloja Janāviča, Upītes karodznieka, starpniecību — tas taisot vai traku Tvirbuta aizbildni Janu Hodkeviču, ar to neesot mierā Sigismunds Augusts; Tvirbuta vēstules nepārprotami traucējot Radvilu.viņš atklāti sākot runāt, ka princesi Annu neklājas piedāvāt Magnum; laiks skrien, bet Radvils instrukcijas sūtņiem uz Dāniju kā neizsniedzot, tā neizsniedzot…

Anna pastiepj Tvirbutam roku, un viņš to noskūpsta. Nav ne mazāko šaubu, ka Magnus un Annas laulības spētu saķildot un sarīdīt zviedrus ar dāņiem, zviedriem gribot negribot būtu jāatvelk karapulki no Līvzemes un jāsakopo tie pie Dānijas robežām. Kas ir noticis? Ko sliktu par Magnu vai dāņu karali dabūjis zināt Tvirbuts? Kāpēc viņš Radvilam iesaka Annu vairs nepiedāvāt Magnum? Kāpēc viņš nevēlas atvieglot Ketleram un savam valdniekam karu par Līvzemi?

Anna tik tikko spēj savaldīties, lai nepateiktu: Tvirbuta kungs, princese Anna vairs nav pirmajā plaukumā — vai gan viņa būs laimīgāka, ja tā ari paliks neprecējusies? Tā runāt Anna nedrīkst. Ja šie sapulcējušies vīri dabūtu nojaust, kam viņa patiesībā kalpo… Ak, pat savā nodabā viņa par to nedrīkst ne domāt! Anna ierunājas:

—    Es saprotu hercogu bīskapu, Viņa Svētībai ir pamats uzskatīt sevi par trimdinieku. Ne jau no laba prāta palīdzību Zviedrijā meklē arī mans brālis… Pēc manām domām, barons Reke trimdu mantojis no saviem vecākiem — tagad viņam varētu noderēt dzimtene Vācijā, bet viņam tā vairs nepieder. Jūs esat Lietavas valdnieku nama uzticības persona hercoga bīskapa galmā — vai gan tā ir trimda?

Tvirbuts pasmaida, viņa brūnās acis kļūst dzidrākas.

—    Es neesmu ne izraidīts trimdā, ne neizraidīts, cienītā hercogien! Es esmu — tas ari viss.

—    Tas arī viss? — izsmieklu neslēpdama, mazliet izbrīnījusies atkārto Anna. — Nostādamies mana brāļa pusē, jūs nostājaties pret Lietavu. Kāpēc, par ko jūs to ienīstat?

Tvirbuta balss ir klusa un mierīga.

—    Lietavu es mīlu, cienītā!…

—    Kā — jūs esat sameties uz vienu roku ar manu brāli aiz mīlestības pret Lietavu?

Lēnu skatienu Tvirbuts pārlūko Reki, Magnu un Srapferu, tad atkal cieši paveras Annā. Viņa lielās brūnās acis tagad ir jaukas, mazliet raižpilnas.

—    Kā lai to pasaka… — viņš ierunājas. — Es esmu par Lietavu, taču — par Lietavu Lietavā, saprotiet mani burtiski…

Anna klusē un, elpu aizturējusi, stīvi skatās Tvirbutam acīs: redzi, kā — par Lietavu Lietavā… Šis cilvēks patiešām ir neizprotams, ne jau velti Ketlers izvairās runāt par viņu. Anna apjukusi sper soli sānis. Reke saka:

—    Jaunpils cietokšņa garnizona komandieris Grants!…

Annai iepretim stāv koši ģērbies virsnieks — nē, ieroča viņam nav klāt, pat duncis pie jostas nekarājas. Šim cilvēkam Anna velta platu, labsirdīgu smaidu. Grants viņai var būt noderīgs. Magnus cietokšņu garnizonu komandieris grāfs fon Arcts ir Granta jaunības dienu draugs. Kura no saimnieku — senā, bīskapa Magnus, vai jaunā, hercoga Juhana, — pavēlēm grāfs fon Arcts ir slieclgs paklausīt?

Tikām Reke jau stāda priekšā garkakli vīrieti, kas dižojas ar dubult- bārdu:

—    Mans sekretārs VebersL.

Piesardzības apsvērumu dēļ Anna pie šī cilvēka pat neapstājas. Vēberu par sekretāru Rekem bija iesmērējis Annas brālis Kristofs. Jaunpilī šis vīrs ir Kristofa acis un ausis.

—    Mācītāju Lemu jūs jau pazīstat, — Reke saka.

Annai galvā nav apklusuši Tvirbuta vārdi: par Lietavu Lietavā… Kāpēc viņai tāda nojausma, ka Tvirbuts ar šiem vārdiem izteicies pret Ketleru? Patiešām — kāda ir šo vārdu jēga?

Reke uzstājīgi atkārto:

—    Mīļā, jūsu priekšā ir mācītājs Lems. Es būtu laimīgs, ja jūs pret viņu spētu izjust draudzīgumu.

Itin kā nesaklausījusi Rekes vārdus, Anna steigšus jautā:

—    Un kur ir Rīmaņa kungs? Kur ir viņa sieva Anna Durkopa?

Tagad savukārt Reke nesadzird Annas vārdus un turpina stāstīt par

to, kas svarīgs viņam:

—    Mācītājs Lems daudzus gadus kalpojis Tam Kungam Vismārā un bijis jūsu māmiņas biktstēvs. Es vēlos, lai tieši mācītājs Lems…

Anna raida uz Tīsu skarbu skatienu.

—    Baron, es esmu protestante un savus grēkus nekad nevienam, pat mācītājam Lemam, nesūdzēšu! Kur ir Rīmaņa kungs?

Reke sametas nīgrs un apvainota cilvēka balsī paskaidro:

—    Mīļā Anna, Rīgas fogts vēl nav ieradies, viņš kavējas, bet es svēti esmu pārliecināts, ka tā nav viņa vaina — rudens ceļi caurmirkuši, jūs pati par to brauciena laikā dabūjāt pārliecināties…

Lieliski, Anna nodomā, Ketlers turējis vārdu — Rīmanis neieradīsies Jaunpilī.

—    Lieliski, lieliski! —Annai pasprūk skaļi, un Reke aizdomīgi paskatās uz viņu.

—   Anna! Mums varētu rasties neparedzētas grūtības, ja neizdotos ierasties Rīmaņa kungam! Mēs būtu spiesti braukt uz Rīgu un meklēt slepenu vietu, kur ar fogtu tikties. Bet tas ir bīstams gājiens… Mums šajā brīdī — bīstams… Ketlers, pēc manām ziņām, Rīgā…

—   Ak! — Anna pagurusi nopūšas. — Parādiet, kur atrodas mana istaba!

Vēbers tūdaļ dodas pie durvīm, šeit apstājies, viņš groza virs dubultap- kakles paslējušos galvu un gaida Annu. Rekes sekretārs viens pats pavada hercoga meitu pa gaiteni un kāpnēm uz otro stāvu. Aiz kāpņu pagrieziena, kad tuvumā vairs nav redzams neviens cilvēks, Vēbers pieliecas Annai pie auss un čukstus sāk runāt:

—    Hercogien, jūs lieliski zināt: ja Rīgas fogts ar rakstu neapstiprinās, ka Rīgas pilsēta ir ar mieru kļūt par virsbīskapijas centru, mūsu viesošanās nebūs ne graša vērta — tā zviedru karali neapmierinās. Ja Rīmanis neieradīsies šeit, mēs dosimies uz Rīgu. Es lūgšus lūdzu, saglabājiet pacietību, neatgrūdiet Reki, līdz nebūs parakstīta vienošanās…

—    Es nojaužu, Vēber, ar kādu nolūku šeit ieradies mācītājs Lems, manas māmiņas biktstēvs…

—    Cst!… Jūs runājat pārāk skaļi! — Vēbers paskatās visapkārt un atkal pieliecas Annai pie auss. — Priekšnojautas jūs neviļ. Pirms došanās uz Zviedriju jūsu brālis parakstījis ar Reki laulību līgumu. Saprotiet hercogu Kristofu, tas viņam bija jādara… Kontrakts ir garantija, ka Rekes, Magnus un Rīmaņa uzticības līgums ar Kristofu tiks parakstīts. Reke gra- t sās salaulāties rit — šeit, Jaunpils baznīcā. Protestantu ceremonijas izpildīs bīskaps Magnus, katoļu — mācītājs Lems…

—    Nabaga Reke!

Anna nievājoši nopūšas.

—    Lūgšus lūdzu, esiet pacietīga, neizsakiet nepārdomātus vārdus, ka nemaz negrasāties salaulāties līdz tam laikam, kamēr būsim atbraukuši uz Rīgu un parakstījuši vienošanos…

—    Bet pēc tam man būs jābūt pacietīgai, kamēr Reke vienošanos būs izpildījis, tā taču ir, vai ne?

—    Nedomājiet par to, kas būs nākotnē… Pašlaik pats svarīgākais — izvairīties no laulībām rīt!

—    Kur es esmu iekritusi, kur es esmu iekritusi, Dievs Kungs!… Ar ko es esmu sametusies uz vienu roku!…

—    Anna! Jūs esat sieviete, jums var būt simtiem untumu! Vai gan sievietei grūti atrast iemeslu, lai laulības aizvien tiktu atliktas un atliktas!…

Vēbers apstājas pie Annas istabas durvīm un ver tās vaļā. Istabā uz galda deg svece. Tās gaismā, padodama sveicienu, pakniksē istabmeita.

—    Burvīgi, beidzot es atpūtīšos! — nogurušā, tomēr priecīgā balsī Anna izmet un nevērīgi pamāj Vēberam. — Ejiet un pasakiet pils saimniekam, ka mani vismīļākie putni ir pāvi!

Vēbers pasmaida, paklanās un aizver durvis.

Uz galda ir kviešu un rudzu maize un ceptas paipalas, ir mērce, kas nostājusies trijās biezuma kārtās, ir vīns — franču klarets un portugāļu saldais basterts, ir degvīns, ko daudzi sauc par brandvlnu, bet te jau arī hercogs bīskaps Magnus, kas, ieplestu mirdzošu aci kausā skatīdamies, dudina kā pie rituāla:

—    Aqua vitae, aqua vitae…

Ir alus — Hamburgas gaišais un Hannoveres emests. Ir itin visa kā, bet cilvēku pie galda nav daudz — vai maz būs desmit? Cilvēku nav daudz, un vakariņas ieturēt vajadzētu būt jauki un labi. Tomēr hercogmeitai Annai sirds nav mierīga. Pamazām viņa jau sāk aprast ar Tīsa fon der Rekes balsi, sāk pārliecināties, ka Reke neko sliktu nepateiks, strīdus, ķildas un sajukumu neizraisīs, — Anna jau tā kā nomierinās. Bet tad ierunājas mācītājs Lems vai cietokšņa garnizona priekšnieks Grants — ierunājas citādā, Annai vēl neierastā balsī, un hercogmeitas sirds atkal sāk dauzīties spēcīgāk no izbailēm, ka nupat jau atskanēs briesmīgs vārds, kas vairs netiek turēts noslēpumā, un visi, kuri šeit draudzīgi vakariņo, vienā acumirklī pārvērtīsies par nikniem ienaidniekiem: sāks ķildoties, ņirgāties un draudēt, laidīs darbā dūres, špagas un dunčus — vai gan tieši tā nebeidzas bezcerīgās sapulces, kuras rīko tie, kas cieš prātam neaptveramās pārestības?

Lukturos deg sveces. Blāvā gaisma, kas izlaužas cauri luktura stiklam un krīt aiz logiem tumsā, iekar tajā zāles atēnas. Logi bez aizkariem Annu kaitina. Nu jā, viņi vakariņo cietokšņa pils trešajā stāvā, Anna zina: aiz logiem — tukšās austrumu debesis, stāvā krauja, Bikstupes ūdens, un no upes pretējā krasta sveša acs patiešām nevarēs ieskatīties, kas zālē ietur vakariņas. Taču Annai tas nav mierinājums. Viņa redz savu atspulgu tumsā. Atspulgs ir nežēlīgi vienaldzīgs, tas neko ne izskaistina, ne noslēpj: Anna, tava piere ir augsta un balta — tu esi gudra; taču tu sēdi vidū starp Reki un Vēberu; paskat, gludi sasukātie mati nenoslēpj ausis, tās ir atsegtas un lielas, jebkuram tā vien varētu iešauties prātā: tās ir spiega ausis! esi uzmanīgs!…

Ak, pie galda nav neviena vecāka cilvēka, raugi, kāpēc Anna tik nemierīga! Vecie ļaudis domā, ka viņi labi pazīst dzīvi, kaut gan jaunos godā netur, skatās uz tiem piedodoši, nepatīkamos vārdus laiž gar ausīm, ķildās nejaucas iekšā, izlēcējus nemanāmi nomierina. Ak vai, veco cilvēku šeit nav! Tvirbuts, vienīgais aizsirmojies vīrietis, pēc Magnus vārdiem, esot devies izjādē. Vakaros un tumsā Tvirbuts bieži dodoties izjādē — sevišķi vējainos vakaros. Dīvaina izklaide! Visticamākais, ka ne jāšana, ne vējš nav tas svarīgākais. Vai Tvirbuts ar kādu satiekas? Vai kādam pārstāsta, ko dienas gājumā dzirdējis?

Annai ir divdesmit deviņi, un, kazi, vai Grants ir vecāks par viņu. Tiesa, Annai pretim, blakus hercogam bīskapam Magnum sēž Šrapfers. Viņam nevar uzminēt gadus, nevar uzminēt viņa domas un nevar uzminēt viņa noskaņojumu. Ne no ērgļa skatiena, ne no kalsnējās, dzedrās sejas nevar noprast, kas notiek Šrapferam dvēselē. Mati pavisam īsiņi, liekas, ar tādu nolūku vien apcirpti, lai cīniņā, ja iznāktu saķeršanās, neviens viņu nevarētu sagrābt aiz matiem. Špaga… Re, arī pie galda Šrapfers sēž, špagu nenoraisījis — tā slejas pie sāna un ik pa laiciņam nošķind pret krēslu vai galdu. No elkoņiem nokarājas lejup koleta atlocītās piedurknes, bet tās Annu nekaitina — Šrapfers pavisam reti savēcina rokas un noplivina piedurknes.

Nūja — Šrapfers! Gandrīz jau kādu stundas ceturksni viņš nenolaiž acu no Annas, sulīgā rīkles balsī cildina seno un slaveno Mēklenburgu dzimtu. Visi domājot, ka kopš mūžīgiem laikiem Skoni pārvaldījuši dāņi.

Bet rie taču, Šrapfers tērgā, tieši pirms divsimt gadiem Albrehts Mēklen- burgs, zviedru karalis, šo novadu pievienojis Zviedrijai, Falstebras pilsētā pat uzcēlis karaļa rezidenci — nav vārdam vietas, neviens cits zviedru karalis neesot izrīkojies ar dāņiem tik bezkaunīgi drosmīgi. Hercogs Kristofs, Annas brālis, savu neredzēto drošsirdību būšot mantojis, visticamākais, no sentēva Albrehta.

—    Klausieties uzmanīgi, kungi! — Šrapfers pārlaiž skatienu visiem, kas sēž pie galda. — Zviedru karalis aizvien vēl nav apstiprinājis mieru uz mūžīgiem laikiem ar dāņiem — Mēklenburga jaunākās paaudzes hercogs devies uz Zviedriju. Atkal zviedri, atkal dāņi, atkal Mēklenburgu her- cogiņŠL. Man, dānim, kungi, nemierīga sirds! Un ja nu hercogs Kristofs kļūs nevis par Rīgas virsbīskapu, uz ko mēs ceram, bet par Zviedrijas karali? Un ja nu hercogs pēc sentēva Albrehta parauga atkal dāņiem atņems Skoni un par savu galvaspilsētu atkal izsludinās Falstebru? Par ko tad mums, dāņiem, gausties?

Nu jā, Šrapfers zobojas par Kristofu. Bet kāpēc gan Annai būtu jāapvainojas, jāceļas augšā un jāiet ārā no zāles? Kāpēc viņai būtu jāizjauc cietušo un atstumto saskaņa? Kāpēc vēlāk viņai būtu jāpacieš brāļa pārmetumi, dusmas un lāsti?

Anna indīgi uzsmaida Kristiānam Šrapferam, paskatās pa labi — uz Vēberu — un itin kā viņam atgādina: tu šeit esi Kristofa ieliktenis, tev arī jāaizstāv saimnieka gods! Vēbers iedzer no kausa klaretu, nošmakstinās, grozīdams galvu uz garā, tievā kakla, ko noslēpj dubultā apkakle, un skaļi un godbijīgi vēršas pie Magnus:

—    Hercog bīskap…

Atelsdamies un žēli nodurdams aci, Magnus pārtrauc Vēberu:

—    Es ari gribu būt par karali, mēdza sacīt mans padomnieks Urne. Bet kur viņi tagad ir? Ko viņi dara? Dievs visaugstais, visi kāro tapt par karaļiem! Tie, kas ir tā vērti, kas dzimuši, lai valdītu, pie apsolītā troņa nevar izlauzties cauri neveiksminieku bariem…

Magnus vārdi, kas izteikti ar sirdssāpēm, Vēberu neiežēlina. Vēbers nav iežēlināms, viņš ir gudrs vīrs. Sarunbiedrs var noplūst asarām un rādīt savu asiņojošo sirdi, bet Vēbers grozīs galviņu garā, tievā kakla galā — tas arī viss. Un runā, ka nezinot, kādu mierinājumu varētu sniegt dāņi, ja hercogs Kristofs kļūtu par Zviedrijas karali vai Romas pāvestu, taču viņš vēloties zināt, kādu mierinājumu dāņu princis hercogs bīskaps Magnus sniegšot hercogam Kristofam tagad, kad šim vīram dara pāri lietavieši un Ketlers, kurš viņu atgrūžot un pārvēršot par tukšu vietu. Parīt mēs būsim Rīgā, saka Vēbers, mums pretim sēdēs Rīmaņa kungs, un barons Reke nevēlētos, ka Rīgas fogts tiek piekrāpts ar hercogam Kristofam piesolīto bīskapa palīdzību — tas būtu jauns šķērslis līguma parakstīšanai, vai nav tiesa, bīskap?

Dots pret dotu: Rekes vārdā runā Vēbers — Šrapfers parunās Magnus vārdā. Tad nu šitā, saka bīskapa padomnieks, pašlaik Līvzemē labu karotāju, ka mudž, — tikai jāpažvadzina naudas zutnis, un tev apkārt bariem — ē-ē-ē! — godājamo livliindische Hofleute. Reke, kas sēž Annai blakus kreisajā pusē, neapmierināti sāk tusnīt. Vēbers vienā mierā spriedelē, ka šie livliindische Hofleute nemaz vairs neesot tik godājami kā agrāk — īstenie galma ļaudis, kas karavīra vai pat bruņinieka vārda vērti, sajaukušies ar bijušajiem ordeņa ļaudīm, ar zemniekiem, ar visparastākajiem laupītājiem, tā sakot, ar visādiem kājpamesliem. Magnus lepni atmetas pret krēsla atzveltni, ar uzvarošu vienīgās acs skatienu palūkojas uz Reki un saka viņam:

—    Baron, es nolīgšu nežēlīgo īvu Šenkenbergu un viņa bandu!

Šrapfers piebilst:

—    Ketlers apsaukā Šenkenbergu par Hannibalu, viņam mati sasliesies stāvus, kad dabūs zināt, kas pavērsis pret viņu šķēpu!

Reke caur pieri blenž uz Magnu — viņam atgāžoties, vēders izļumējis uz visām pusēm, itin kā piepūties un pārvērties gluži vai par bungām, kas pārvilktas ar talāru. Šenkenbergs, Šenkenbergs, Anna klusībā atkārto, kas ir šis Šenkenbergs? Reke ieminas par Magnus karakalpiem, tiesa, pavisam bikli — viņš tikai apvaicājas, cik daudz pašlaik hercogam bīskapam viņu esot. Pēdējā laikā Reke kļūst arvien nelaipnāks pret Annu. Re, arī pašlaik viņš tāds kā francūzis, tapis sievišķīgāks: iesprudzinājies garsvārkā ar četrstūra izgriezumu — šis "karaļa spogulis" vīrietim nepavisam nepiestāv, jo mazāk tādam, kas pulcē karaspēku un gatavojas vest to kaujā.

Magnus vārdā Rekem atbild Šrapfers:

—    Baron, bīskapa karakalpi ir dāņi. Viņi zvērējuši dāņu karalim.

—    Šrapfera kungs! — atskan moža un kareivīga balss, pret kuru visi tūdaļ pagriež galvu, — Grants, kas sēž galda galā, runā tālāk: — Vai jūs patiešām zināt, ka Viņa Majestāte dāņu karalis savus karakalpus mums nedos? Dāņu karalis, kungs, līgumu ar zviedriem par mieru uz mūžīgiem laikiem ir apstiprinājis! Bet varbūt jums ir drošas ziņas, ka šo mieru karalis lauzīs un parakstīs vienošanos ar Sigismundu Augustu?

Nevarēdams sadūšoties sniegt atbildi Grantam, Šrapfers paskatās uz Magnu. Annai šķiet, ka ar šo skatienu Šrapfers arī savam saimniekam iesaka neatbildēt uz Granta jautājumiem. Magnus nopūšas: vai zināt, vai domājat… mans padomnieks par šādām lietām neko nevar domāt… es arī par dāņu sarunām ar lietaviešiem neko nezinu… Bīskaps izdzer no kausa alu, paņem gabaliņu siera, pēkšņi uzbudinās un saliecas uz priekšu, vēderu pabāzdams zem galda.

—    Dānija ir liela valsts. Bet lielās valstis Rīgas virsbīskapijai nenāks pretim un palīdzību nesniegs, man jūs varat ticēt! Virsbīskapijas liktenis šobrīd satrauc vienīgi visu atgrūstās un nevienam vairs nevajadzīgās padibenes…

—    Padibenes? — Anna vai pamirst. — Jūs, bīskap, uzskatāt manu brāli hercogu par padibeni?

—    O nē, hercogien! — Magnus aizvainoti iesaucas. — Par padibeni es uzskatu sevi! — Magnus acs, kas cieši veras Annā, ir valga un mirdz sāpjpilnās ilgās. — Apburošā hercogien, kamēr mans tronis nav līdzvērtīgs manam titulam — es neesmu cilvēks, es esmu nekur nederīgs padibene…

—    Bīskap! Jūs esat Dieva kalps! — šausminādamās par Magnus vārdiem, Anna nočukst.

Tūdaļ atskan glūnīgā un dzēlīgā mācītāja Lema balss:

—    Bīskap, jūsu pieticībai trūkst robežu: bet visam taču, pat pieticībai lai, ir robežas — nu, kaut vai pieklājības robežas!

—    Piķis un zēvele! — Dūri triekdams pret galdu, pielec kājās Reke. — Tūkstoš gadu! Tūkstoš gadu šajā zemē cilvēku aizstāvējusi Romas baznīca! Un tikai ar trīsreiz pa desmit — trīsreiz! — ir bijis vajadzīgs, lai katoļticību mēs sabradātu zem kājām!… Mēs esam kļuvuši akli un kurli! Šaubu nav, ka esam piesaukuši Dieva nežēlastību!

—    Patiešām! — dievbijīgā balsī piemetina mācītājs Lems. — Rīgas virsbīskapija pastāv trīssimt desmit gadu… Kāpēc lielajām valstīm tagad tā kļuvusi nevajadzīga? Kas noticis? Kas cēlies cenā, kas zaudējis vērtību?

Labsirdīgā un pazemīgā balsī Magnus vēršas pie Rekes:

—    Sēdieties, baron, es saprotu jūsu sirdssāpes, bet jūs taču labi zināt, ka lielajām valstīm rūp vienīgi tas, kam pieder nākotne!

Annas sirds sāk pukstēt priecīgāk. Anna noraugās uz Magnu ieplestām acīm. Reke apsēžas. Viņš valdās, bet aiz tam viņa balss skan vēl skarbāk: par ko, sak, bīskap, jūs runājat? virsbīskapijai neesot nākotnes? admiralitātei neesot nākotnes? kāpēc — velns lai parauj! pasakiet, bīskap, — kurš ir tas nemaldīgais pravietis, kurš tik droši var zināt, kam piederēs nākotne, bet kam — nepiederēs?

Vēbers sēž Annai blakus sastindzis, kā akmenī pārvērties. Pielēcis no krēsla, mācītājs Lems staigā. Klusiem beztrokšņa soļiem. Grants lūkojas uz visām pusēm, gluži kā cenzdamies uzminēt, kurš pirmais tvers pie špagas vai dunča. Kāds ir Šrapfera noskaņojums, pat šobrīd nevar saprast. Seja viņam mierīga un vienaldzīga, bet var būt, ka ne visai — mazliet smīnīga, mazliet ļauna prieka atdzīvināta. Ir nu gan klusums!… Šāds klusums ir izteiksmīgs, raugi, cik skaidri tas atspīd nakts tumsā — tu, cilvēk, redzi gaismu, priekšmetus un cilvēku sejas, bet saproti, ka tas ir klusums — tas ir klusums.

—    Dievs visaugstais!… Zviedri pieņemšot katoļticību… — ar klusuma gaisu aizrīdamies, sēc Magnus. — Tas nenotiks! Cilvēks atpakaļ nevēršas — vai lasīt un rakstīt pratēji var kļūt par neskolotiem? Admiralitāte! Ko varēs garantēt admiralitāte? Varbūt līdztiesīgu kuģošanu? Tā jau nu nenotiks! — Magnus iekarst, runā nekautrēdamies, plati atšiepdams lūpas un rādīdams nelīdzenos zobus. — Godātie, cīņa nenotiek līdzvērtīgas kuģošanas dēļ — tā notiek par virskundzību jūrā! Katram no trijiem admirāļiem gribēsies būt pašam tam gudrākajam un varenākajam, tāda būs viņu valdnieku griba, par to varat nešaubīties!…

Anna sēž gluži kā pamirusi. Visapkārt skan murdoņa, saceļas kņada, bet Anna redz vienvienīgi hercogu bīskapu. Šajā telpā neviens prāta ziņā viņam nestāv ne līdzās. Viņa prāts ir caururbjošs, cildens un taisnīgs. Ak, ja Kristofs būtu sastapies ar Magnu!… Tas būtu atvēris viņam acis un piespiedis ar skaidru prātu paraudzīties visapkārt…

Kas ir, kas ir noticis? Kāpēc hercogs bīskaps skatās viņā tik vērīgi? Anna satrūkstas un ierauga, ka šajā galda pusē viņa jau sēž gluži viena. Galda pretējā pusē — Magnus gluži viens. Viņa lielā zilā acs līdzjūtīgi skatās uz viņu. Annā mostas prieks no sajūtas, ka Magnus šajā mirklī apbrīno viņu, atrodas itin kā viņas atkarībā. Nu jā, Reki, Vēberu, Lemu un Grantu — visus šejieniešus! — aizkaitinājuši Magnus vārdi. Visticamākais, ka tie saniknojuši arī Šrapferu. Viņš nebija gaidījis, ka pie galda viņa valdnieks būs tik vaļsirdīgs pļāpa. Ko Šrapfers dara šobrīd? Vai mierina un žēlo Reki? Vai mēģina pārliecināt, ka hercogs bīskaps aizrunājies par tālu domu apmaiņas karstumā?

Magnus… Še tev nu bija ienaidnieks!… Cēlsirdīgs cilvēks… Visi aizskrē- juši no galda, aizmirsdami, ka viņu sabiedrībā ir augstdzimusi jaunava. Reke! Viņš savu līgavu pametis sēžam pie galda! Magnus ir cēlsirdīgs vīrietis…

Anna sakļauj plaukstas un iečukstas:

—    Bīskap, es ticu katram jūsu vārdam! Droši vien jūs esat stāstījis patiesību. Taču saprotiet mani — es esmu hercoga Kristofa māsa, priekšnojautas man vēsta, ka viņš aizies postā…

Hercogs bīskaps ceļas no krēsla, lēniem soļiem, nepārtraukti atelsdamies, viņš apiet apkārt galdam, sniedz hercogmeitai roku un palīdz piecelties.

—    Man ir baigi!… — Anna iečukstas atkal. — Bīskap, kāpēc jūs neaizkavējāt manu brāli, kāpēc piedāvājāt viņam palīdzību? Vai patiešām jūs vēlaties, lai viņš aiziet bojā?

Magnus aizvada Annu uz zāles nomaļāko kaktu. Šeit ir pustumsa, šeit griežas acīs sarkanais un garais mīkstais sols.

—    Hercogien, dārgā! — Magnus saka. — To, ka cīniņš ir bezcerīgs, jūsu brālim esmu pateicis atklātāk nekā jums. Ak vai, manas domas hercogam nebija ne prātā, vienīgais galvenais viņam bija vienošanās ar mani. Hercogs noskaņo karali, lai tas mani pieņem Stokholmā, un es dodu hercogam trīs pulkus karotāju…

Anna pieliec galvu uz vienu pusi un norūpēti jautā:

—    Vai jūs dosieties uz Stokholmu? Jūs… vai jums piedāvā princeses Elizabetes roku? — Anna attopas, ka pajautājusi to, ko jautāt nepieklājas, apjūk, un tūdaļ viņai pasprūk vēl nekaunīgāki vārdi: — Hercog bīskap, jūs esat tik jauns! Varbūt pagaidīsiet, līdz paaugas princese Sofija!

Magnus pieliecas viņai klāt un iečukst matos:

—   Apburošā, mīļā, es veļos arvien zemāk, man vairs nav laika izaudzināt sev sievu!

Anna līksmi klausās, ka viņa kvēlā balss trīsuļo. Sajā mirklī viņa valda pār Magnu, viņa valda! Gluži kā viņas domas uzminējis, Magnus strauji satver Annas roku un, kļaudams pie lūpām, pēkšņi saka:

—    Rīt no rīta man jūs lemts salaulāt — man ļoti žēl…

—    Bīskap, jau šovakar es došos prom no šejienes!

Ak, viņa iedrošina Magnu, dod viņam cerības — kādas cerības? kāpēc? Anna izrauj roku no bīskapa plaukstām un pakāpjas solīti atpakaļ. Magnus viņai paklanās un drūmā balsī saka atvadu vārdus:

—    Piedodiet, šajā vietā es vairs nevaru runāties ar jums!

Hercogs bīskaps pagriežas riņķī, iet projām un pazūd aiz zāles durvīm…

Brītiņu Anna stāv nekustēdamās. Princesei Elizabetei pašlaik pilni četrpadsmit. Sofija vēl ir bērns. Magnus bildinās Cecīliju! Anna lēnām, ar abām rokām ieplezdama kleitu, sēžas uz mīkstā sola. Cietokšņus, kurus Sigismunds Augusts ieķīlājis hercogam Juhanam, Magnus piedāvās zviedriem par Cecīlijas roku un sirdi. Šīs domas samulsināta, Anna neomulīgi paskatās visapkārt. Viesu zālē viņa pavisam viena. Istabā, kas blakus zālei, skan kņada un vīriešu asi skaldītie vārdi. Sievietes balss ieminas par pāviem un apklust. Kāds smejas.

Hercogs bīskaps Magnus ir nemierpilns cilvēks — viņam nav ne baiļu, ne viņš ar ko rēķinās… O! Aizpērnā saskriešanās ar Ketleru, liekas, nākusi viņam par labu! Magnus kļuvis piesardzīgāks, viņš iemācījies atšķirt, kādi sapņi var tikt īstenoti un kādi var iedzīt tikai postā. Cecīliju viņš dabūs, par to Anna nešaubās, ka dabūs.

Anna zviedru princesi Cecīliju nekad nav redzējusi, toties daudz dzirdējusi par viņas apburošo skaistumu un jautro raksturu. Bet viņas viltī- gumu brālis Ēriks izskandinājis pa visu Eiropu, vēl tagad šis gadījums jauniem cilvēkiem satrauc iztēli.

Tūkstoš pieci simti piecdesmit devītā gada rudenī, liekas, zemliku mēneša sākumā, Stokholmā princese Katrīna laulājās ar Austrumfrīzijas grāfu Eduardu. Kāzu svinību laikā Cecīlijai, Katrīnas māsai, iekrita sirdī līgavaiņa brālis grāfs Johans. Viņam nepietika spēka noturēties pretim jauniņās un bezbēdīgās skaistules burvībai. Viņi augām dienām nespēja šķirties viens no otra.

Sala mēneša pirmajā nedēļā Katrīna ar savu vīru Eduardu devās no Stokholmas uz jaunajām mājām Emdenā — Austrumfrīzijā. Līdz Dānijas robežai māsu pavadīt apņēmās princis Ēriks, Kalmaras vietvaldis. Māsu pavadīja ari viltīgā Cecīlija, par kuru rūpējās grāfs Johans. Katrīna ar Cecīliju bija dzimušas ar gada starpību un kopā augušas, abas divas lieliski sapratās, nekad neko viena otrai neslēpa, un Katrīna ar vīru, vēlēdamies paildzināt Cecīlijas un Johana laimīgās dienas, ceļoja mājup lēnām — tik nesteidzīgi, ka mēneša laikā veica ceļu tikai līdz Vetemas ezeram — līdz Vadstenas pilij. Šeit princim Ērikam nāca ausīs, ka pa naktīm princese Cecīlija tiekoties ar grāfu Johanu. Ēriks lika Kārlim Mornam, pavadoņu apsardzes priekšniekam, uzraudzīt māsu un pārbaudīt, vai baumām būtu pamats.

Vadstenas pili ieskāva auksta un tumša vilku mēneša nakts. Grāfs Johans pa kāpnēm caur logu iekāpis princeses Cecīlijas istabā. Pielavījās izsekotāji un kāpnes klusām aiznesa prom. Kārlis Morns, karavadonis, tas pats, kura komandētie pulki pašlaik mētājas pa Līvzemi un tur ielenkumā Paidi, skaļi, ļaunā priekā kvēlodams, kopā ar dažiem rokaspuišiem ielauzās guļamistabā un princesi ar grāfu Johanu pārsteidza bezgodīgi izģērbušos un apskāvušos. Cecīlija un viņas māsa Katrīna ar savu vīru Eduardu metās prinča Ērika priekšā uz ceļiem un lūdza apžēloties par mīlētājiem… Neizsakāmi pārskaities, Ēriks iemeta grāfu Johanu pils torni un ieslēdza karcerī, bet pēc dažām dienām iesēdināja vaļējās kamanās un pa ziemas ceļiem nogādāja uz Uplandi — uz Erbihusas pili, kas paceļas uz ziemeļiem no Stokholmas. Grāfs Johans sakņupis sēdēja ragavās ar salmu vainagu galvā… Viņam nopakaļ šļūca ragavas, kurā tupēja vecas sanīku- šas tantiņas, kankaros savīkstījušās, un uz dūdām spēlēja ņirgu mūziku… Cilvēki simtiem saskrēja gar ceļa malām paskatīties uz apkaunojošo braucienu, kura priekšgalā uz melna zirga jāja slavenais karavīrs valsts padomnieks Jakobs Tūrsons.

Par māsas mīlas dēkām princis paziņoja tēvam — karalim Gustavam. Tēvs jau bija vecs un slimīgs, smagu pārdomu nomākts — nesen bija miruši vairāki viņa gadagājuma senatori un valsts padomnieki, sevišķi stipri karalis sēroja pēc saviem uzticīgajiem līdzgaitniekiem Larsa Spares un Aksela Bjelkes. Dāņu karaļa Kristiāna — sena viņa drauga — nāve, kas bija pārsteigusi to Jaungada dienā, Gustavu satriekusi līdz sirds dziļumiem. Tagad viņam vairs nebija šaubu, ka arī viņam kaulainā nāk tuvāk. Viss, ko vien viņš redzēja un dzirdēja, itin kā pareģoja nāvi: rudenī Vest- manlandi nopostīja plūdi, Grebingē un Botkirkē vētra lauza un izrāva kokus ar visām saknēm, Sēdermalkas iedzīvotāji bija redzējuši pie debesīm ugunis un lukturus, Svartā veselu nedēļu zem zemes bijušas dzirdamas iesākumā veca vīra, pēc tam jaunekļa, vēlāk zīdaiņa un galu galā — sivēna vaimanas…

Dabūjis zināt par notikumiem Vadstenā, karalis sāka raudāt. Cik drūmas vecumdienas!… Nāve nāk tuvāk… Meita palaidusies netiklībā… Dēls, nākamais karalis… Visstiprāk tēvam smeldza sirds par dēlu Ēriku, kuram testamentā bija norakstījis troni. Vispirms jau Ēriks bija izskandinājis par māsas — jaunas, vēl nesaprātīgas meitenītes — mīlas dēkām, padarījis viņu par apsmieklu visas valsts priekšā, visas Eiropas priekšā, bet pēc tam, piepeši atjēdzies, ka nav rīkojies labi, nobēdājies un nožēlojis, metās Cecīliju attaisnot, pat laida apgrozībā medaļu, kuras vienā pusē atlieta princeses Cecīlijas seja, bet otrā — nevainīgā jaunava Zuzanna pilnā augumā. Vai Ēriks mācēs, vai spēs pārvaldīt valsti, ja tik strauji, nepastāvīgi, ātri pārliecināms: vienu dienu bargs cietsirdis, nākamo — gatavais gļēvulis?

Ak, tēva baiļošanās nebija veltīga! Ēriks, pēc Ketlera vārdiem, patiesi esot dīvains, bieži vien neizprotams karalis! Hercogam Juhanam, savam brālim, vispirms devis atļauju precēt Katrīnu Sigismunda meitu, bet pēc tam bargi pavēstījis, ka brālis esot apprecējis Katrīnu pret viņa gribu, — kurš tagad zina, ar ko tas beigsies? vai zviedru augstmaņu ķīviņi nenāks par ļaunu lietaviešiem, tātad arī Ketleram, karā par Līvzemi?

Karalis Gustavs glāba meitas Cecīlijas godu valdonīgi — cietu sirdi un vēl cietāku roku: grāfu Johanu viņš turēja ieslodzītu Erbihusas pilī un laiku pa laikam viņam pavēstīja, ka nocirtlšot galvu. Nabaga grāfa māte no Em- denas raidīja sūtņus uz Stokholmu un lūgšus lūdza apžēlošanu. Veltīgi. Mātes asaras karaļa Gustava sirdi mīkstāku nepadarīja. Zaudējusi cerības, grāfa māmiņa sāka meklēt dēlam aizstāvību bagātākajos Vāczemes galmos un bīskapijās. Karali Gustavu apžēloties par mīlas mocekli sāka lūgt Brandenburgas un Līneburgas kūrfirsta, Klēves hercoga, Magdeburgas bīskapa un spāņu prinča sūtņi — nejau nu kaut kādi ziņnesīši, bet galvenokārt ministri, tādi kā Šūlenburgs un Kurzebeks — izslavētie vācu diplomātijas pīlāri. Karalis Gustavs bija panācis to, ko kārojis: meitas nevainību pierādījis nevis viņš, tēvs, bet ārzemju valstu valdnieki ar savu sūtņu starpniecību. Beigu beigās, kad bija apritējis gandrīz gads, karalis izlaida grāfu Johanu brīvībā un piešķīra viņam tiesības publiski apzvērēt, ka viņa un princeses Cecīlijas draudzība esot bijusi šķīsta un dzidra kā kristāls. Nabaga Johans! Anna bija dzirdējusi baumas, ka grāfs vēl līdz šim laikam esot kā prātu zaudējis — jau pa gabalu metot līkumu jaunavām un sprūkot pa durvīm laukā, tiklīdz istabā sper soli jauna sieviete…

Mirdams karalis Gustavs princeses Cecīlijas dēļ bija mierīgs: viņš ticēja, ka meitu atstāj dzīvot pilnīgi attaisnotu — bez grēka. Ak, kaut tā būtu! Gadi iet, Eiropas prinči jūsmo par Cecīliju, cildina viņas skaistumu un līksmo garu, tomēr nesteidzas lūgt viņas roku. Taisnība, Bādenes mark- grāfs, ārkārtīgi nopietns un nīgrs vīrs, bija ieradies Stokholmā un atzinies Cecīlijai mīlestībā — bet ko gan vērta viņa atzīšanās? Pusotra gada jau apkārt, bet viss kluss un mierīgs, par Cecīlijas laulībām aizvien vēl nekas nav dzirdams…

Magnus nav lepns, viņš vairs nevar būt lepns, ne tikai Dānijā, savā tēvzemē, bet ari paša bīskapijā nekādu tiesību viņam nav— lietas kārto un visu izlemj karaļa Fredrika ieceltais vietvaldis Bērs… Lai varētu palikt sava titula vērts, Magnum vajadzīga princese, vienīgi princese, un pārsteidzoši skaidru galvu hercogs bīskaps domā: Sigismunda meita Anna, svētā vecmeita, — ko te daudz var zināt, — viņu var noniecināt un atgrūst kā tādu neveiksminieku, kamēr Cecīlija — vai gan Cecīlija var cerēt uz godājamāku, bagātāku vai izskatīgāku princi, kad par viņas izplucināto godu klusībā sačukstas gandrīz vai visas Eiropas dižciltīgie?

Zālē atgriežas Tīss fon der Reke. Iepriekšējais aizkaitinājums un dusmas viņa sejā vairs nav saskatāmas. Smaidīdams Tīss skaidro Annai, ka viņi jau esot pabeiguši lietišķās sarunas un vienojušies par došanos uz Rīgu. Bet Anna — kāpēc viņa esot tāda bēdīga? Viņai nu nepavisam neklājoties ņemt galvā, ko vīrieši sarunā. Annai, vidutājai starp brāli Kristofu Stokholmā un līgavaini Reki Jaunpilī, ne par ko neesot jābažījas — viņa varot priecāties par dzīvi, priecāties un — tas ir viss.

—    Iesim, mīļā, jums īstais laiks izvēdināt galvu! — sniegdams Annai roku, Tīss saka.

Viņš aizved Annu uz istabu, kas atrodas blakus zālei. Istaba blāvi apgaismota, gar sienām pie galdiņiem, kas piekrauti ar vīna pudelēm un kausiem, sastājušies Vēbers, Grants, mācītājs Lems, bīskaps Magnuss un vēl daži vīri. Istabas vidū uz dzeltena ar melnu izrakstīta tepiķa satraukti trīc pāvu pārītis. Tēviņš piepūšas un iebrēcas, viņa ieplestā aste vizuļo sveču gaismā un brīdi pa brīdim iedzirksteļojas, itin kā būtu no smaragda.

—    O!

Anna pauž priecīgu pārsteigumu.

—    Mīļā, jūs sveic senie Jaunpils iemītnieki, viņi pārcēlās dzīvot uz šo pili reizē ar mani, viņu šeit ir daudz, esmu uzbūvējis viņiem brīnišķīgu pāvu māju, vasarā tie pastaigāsies pa parka celiņiem un lodās pa krūmiem ap dīķi, dārgā! — Reke kuļ tukšus salmus un gorās, un viņa mazliet sievišķīgais, pēc franču modes šūdinātais tērps Annu sāk kaitināt arvien stiprāk. — Kā nācis skaidrībā, pāviem Jaunpilī gaiss esot ļoti veselīgs. Tēviņš staigā sirdīgs. Mātītes dēj olas kā apdullušas. Kurš Braunšveigā vai Vis- mārā būtu ticējis, ka tādi izlepuši putni tik jauki varētu būt iedzīvojušies Jaunpilī — ziemeļu pilsētā, neviens taču tam neticētu, dārgā?

—    Ak! — nevērīgi nokunkstas Anna, sapurina galvu un dodas pie galdiņa, kur nekustīgi stāv mācītājs Lems. Pa ceļam viņa caur pieri pamet skatienu uz Vēberu un ar acīm brīdina, lai viņš nejaucas viņas darīšanās, ja šajā brīdī varētu atgadīties kaut kas nepatīkams. Pāvi! Te nu ir šie pāvi, labāku ieganstu ķīviņam ar līgavaini viņa nevarētu atrast.

Kalpotājs pasniedz Annai kausu. Viņa iedzer guldzienu dzidri sarkanā vīna un paskatās uz mācītāju Lemu. Ak, viņa saka, garīgais tētiņ, vai sen esat ieradies no Vismāras, vai sen esat redzējis manu māmiņu, vai viņa turas pie veselības?

Mācītājs ierunājas klusā, dievbijīgā balsī, taču Anna neklausās, pāri viņa plecam skatās uz bīskapu Magnu, kas stāv pie cita galdiņa. Pašlaik šādi lietišķi un ar skaidru prātu domājoši prinči reti sastopami! Redz, ar ko Ketleram būtu izdevīgi satuvināties!… Kas zina, cik ilgi Ketlers būs lie- taviešiem pa prātam? Kas zina, cik ilgi lietavieši Ketleru appaijās un par viņu gādās? Patiešām, uz ko Ketlers varētu balstīties un pēc kā palīdzības varētu saukt, ja lietavieši viņu noniecinātu tāpat, kā bija noniecinājuši virsbīskapu Vilhelmu? Magnus dabūs Cecīliju par sievu, dabūs, viņš tālu tiks, daudz sasniegs…

Mācītājs Lems saka Annai:

—    Jūsu māmiņa jau pa gabalu izvairās no ārstiem, viņa paļāvusies tikai uz Visuaugstā Kunga aizgādnību, un viņa ir vesela, hercogien, jūs esat laimīga, jūsu māmiņa nodzīvos garu mūžu, ļoti garu mūžu, kādreiz jūs pieminēsiet manus vārdus gluži kā ērģeļu mūziku…

—    Ak, es nevaru ciest ne ērģeles, ne dūdas! — Anna atcērt negaidīti pikti.

—    Ne pāvus! — Šos vārdus viņa nokliedz tā, lai tie būtu dzirdami visiem.

—    Baron, — viņa vēršas pie Rekes, — lieciet, lai šos uzpūtīgos putnus triec ārā! Paskatieties, tiem spalvas trīcinās kā mežģīnes frančiem pazodē!… Pasaules gals! Gan tēviņi, gan vīrieši mēdās pakaļ mātītēm un sievietēm!…

Reke nokar galvu un caur pieri paskatās uz Annu — hercogmeitas vārdu apvainots un satriekts. Lieliski, Anna ļaunā priekā nodomā, ja es būtu vīrietis, barons man mestos virsū ar špagu rokā…

—    Vēber, — Anna pagriežas pret brāļa uzticības personu Rekes pilī, — izdzeniet pāvus ārā, tie apķēzīs tepiķi!

Mācītājs Lems iečukstas:

—    Hercogien, atgūstieties, jūs apvainojat namatēvu — savu nākamo vīru!…

—    Dievs Kungs!… — Anna noskurinās, noliek uz galdiņa kausu un, ar rokām apskaudama savu vidukli, čokurā raudamās, iet pie kamīna. — Ērģeļu mūzika, uzpūtīgie putni, admiralitāte, vīrietis franču drānās — šeit visa kā tik daudz!… Tas man ir par daudz! Man galva griežas…

Apstājusies kamīna priekšā, viņa lielām, nemirkstinošām acīm, lūpu atkārusi, stingi blenž ugunī. Pār viņas ģērbu un seju slīd tik tikko pamanāma uguns atblāzma. Apslāpētā, pārestības un ilgu pāriplūstošā balsī Anna sāk runāt:

—    Eiropai būs jānožēlo, ka saplosījusi seno Līvzemi!… Tā neaizmirsīs… Neaizmirsīs tās klusos, tukšos laukus, cīruļu mieru, tumšos mežus līkločaino ceļu malās, sieviešu apsnigušās galvas, dzeltenās zīles sniegā… Eiropa ilgosies pēc Līvzemes! Tās būs sāpjpilnas ilgas, tādas pašas kā man, kura ilgojas pēc vecās māmiņas, kuras ticību esmu aizliegusi, no kuras esmu atsacījusies…

—    Hercogien, lai Dievs ir žēlīgs!… — Mācītājam Lemam šie vārdi ķērušies pie sirds. — Māmiņa jūs mīl, svētī jūsu laulību un novēl jums labu nākotni!…

Anna atbild:

—    Ko jūs varat spriest par mātēm un meitām, mācītāj? ļūs nekad nebūsiet pat tēvs!…

Straujā stingrā solī Reke pieiet pie Annas un saka:

—    Hercogien, jūs esat nogurusi!… Ļaujiet jūs pavadīt!…

—    O nē! Noguris esat jūs, baron! Jūsu prāts zaudējis asumu, un jūsu jūtas notrulušas… — Acis piemiegusi, žēlā līdzcietībā Anna paskatās uz

Reki. — Pienāks laiks, un jūs ilgosieties pēc Līvzemes, bet tad jau būs par vēlu — senā, labā, apsolītā zeme būs zaudēta. Zaudēta uz neatgriešanos, uz mūžīgiem laikiem, baron!…

Reke klusē un vispār vairs netiek gudrs, ko lai iesāk: Annai kļūst miklas acis, viņa laikam tūdaļ sāks raudāt.

—    Pienāks laiks, — Anna caur asarām sāk čukstēt, — kad visi cilvēki būs izmiruši, kad visi degs elles liesmās… Ticiet man, tāds laiks pienāks! Un tad… — Anna pasmaida tādu smaidu, no kura pārskrien šermuļi. — Pasaulei būs pienācis gals, cilvēki degs ellē, un degdami viņi ilgosies nevis pēc dzimtās puses, nevis pēc dzimtenes vai tuviniekiem — viņi ilgosies pēc Zemes — pēc planētas Zeme, vai jūs mani saprotat, baron?…

Mācītājs Lems izbailēs iesaucas:

—    Hercogien, jūsu vārdi ir ķecerīgi!…

Brītiņu Anna cieši nolūkojas uz mācītāju, spēji pagriežas pret Reki un atkal ikdienišķā balsī saka:

—    Lieciet iejūgt manu karieti!

—    Jūs esat nogurusi! — Reke atbild sapīcis, gandrīz dusmīgs.

—    Šajā pašā mirklī es braucu uz Rīgu, baron!

Tagad Annas balss noskanējusi draudīgi, gluži kā spriedumu pasludinādama.

Reke apraujas un, cieši saknīpējis lūpas, stīvi skatās uz Annu. Gan bīskaps Magnus, gan mācītājs Lems, gan garnizona priekšnieks Grants — visi kā sastinguši skatās uz Annu. Viens pats Vēbers, no satraukuma šņā- kuļodams, blenž grīdā. Klusums. Tikai pāvi, trīcēdami un abām kājām stripinādami tālāk, čabinās uz durvju pusi. Sieviete, kas viņus dzen, vēcina rokas, pietupstas un klusītiņām sīc: š-š-š… š-š-š… — itin kā vējš, dīkdams cauri ieplaisājušai loga rūtij. Pēkšņi pamodies, Reke iet šai sievietei klāt, satver, pareizāk, nogrābj viņu aiz rokas un rausta tuvāk Annai. Seja Tīšam nobālusi, ierunājoties notrīs balss:

—    Hercogien, jūs runājat nedomādama, jūs neapjēdzat, ko un kāpēc runājat! — Reke atkal pabīda sievieti uz Annas pusi. — Ieskatieties ciešāk šajā sievietē! Viņa izglābās no degošas mājas, viņas acu priekšā pakāra vīru, un no šausmām viņa zaudējusi valodu. Es viņu satiku mežā, krūmu biežņā, necaurredzamā tumsā. Viņa čurnēja, no aukstuma sastingusi. Viņa bija uz grūtām kājām. Man viņas kļuva žēl. Trīs mēnešus es viņu stiepu uz muguras. Es viņai devu pajumti… Viņa laida pasaulē veselīgu mazulīti — Mati Harri Kalevu… Radībās viņa sāka kliegt, un viņa atguva runas spējas — Dievs viņu bija atcerējies un par viņu apžēlojies… Bet, cienītā her- cogmeita, ielūkojieties viņā! Vai pēc tādas var ilgoties?

Anna ilgi noraugās sievietes sejā. Tā ir bakurētaina, plankumaina, ēdes vai sarkanās kaites izkropļota. Neglīti sarkanrudi — kā tāds cilvēka apsmiekls — mati sprodziņām lien laukā no linu aubes apakšas. Sievietei mugurā balts audekla krekls, kas viņai arī blūzes vietā. Apvilkusies pelēkos aizāķējamos brunčos. Lielais melnais lakats nokarājas no pleciem līdz ceļgaliem. Pie krūtīm nav nekādu rotu, blāvi pelēko vienīgi dzelzs saspraude, kas savilkusi kopā lakata stūrus — obligātais piederums…

Reke runā aizvien žultaināk:

—    Kā ir, hercoga meita, — vai baidāties? Jūs neesat redzējusi visu. Apģērbs noslēpj viņas izšķobītos kaulus… Kāju pirksti atsaluši un nodru- puši… Pēdām āda pāraugusi ragā kā sātana nagi… Vai pēc tādas var ilgoties, hercoga meita?

—    Tīs…

Šīs ciemošanās laikā Anna pirmo reizi nosaukusi baronu vārdā. Durvīs pavīd un Annas skatienam pazūd Magnus mugura. Klusiņām, bet ātriem soļiem uz durvju pusi tipina mācītājs Lems.

—    Tīs, es runāju par Līvzemi, bet jūs nonievājat nelaimīgu sievieti…

—    Kā — vai Līvzeme ir laimīgāka? — Reke atiežas un pieliec galvu uz vienu pusi. — Skaistāka? Daiļāka? Bet varbūt tā nemaz nav ubadze?

Rokas nokārusi, sieviete mierīgi stāv Annai iepretim. Pelēkām acīm viņa drosmīgi skatās tās redzokļos. Kāpēc sieviete neapvainojas, nesamulst un nesadugst, kāpēc nemūk pa durvīm laukā kā ar pātagu noplītēta? Kā — vai viņa tā nestāv pirmo reizi svešu acu priekšā? Hercoga meitai pārskrien drebuļi, un viņa iečukstas:

—    Kā tevi vārdā, kā lai tevi uzrunā?

—    Grile, — sieviete atbild vienaldzīgi kā atbalss.

Anna viņai iet klāt, saņem sievietes roku, abas rokas un no visa spēka tās sažņaudz.

—    Ej un saposies, sakravā mantas — mēs brauksim abas!

—    Jaunkundz, man ir saimnieks! — atkal Grile atbild gluži kā atbalss.

—    Šeit tu nevari palikt! Šeit es tevi neatstāšu!

—    Man ir bērniņš, jaunkundz!

—    Ņem līdzi bērniņu un citu neko! Vairāk neko, nevienu lietu, itin neko — vai tu saprati?

Reke nogrābj Annu aiz pleciem un rupji, neprātīgā spēkā pagriež viņu pret sevi. Klusums. Dzirdami vienīgi tāli trokšņi — lejā, varbūt jau pirmajā stāvā, klaigā laikam taču pāvi, kuri bēguļo no kalpotāju tvērieniem. Reke valdās, viņš rij un rij trakās dusmas. Viņš nevar vien sadūšoties un sākt runāt — bail, ka Annai iesviedīs acīs pārāk sāpīgu vārdu.

—    Nerunājiet pretim, baron, es viņu vedu sev līdzi! — aukstā, svešā balsī Anna saka.

—   Viņu izglābis esmu es!

—    Jums viņa jau pateikusies… — Anna tik tikko manāmi pasmīn. — Ari es par to jums pateicos!

—    Anna!

Tagad nu šis bridis ir sitis, viss pagalam, Tīšam iešaujas prātā. Ja Anna būtu vēlējusies precēties ar viņu, nekur viņa Grili prom nevestu — šā vai tā Grile būtu dzīvojusi viņas, Annas fon der Rekes, pilī. Anna negrib precēties ar Tīsu, nekad ar viņu neprecēsies. Viņa spēlējusies, vienīgi spēlējusies ar viņu visus šos garos, projām aizskrējušos gadus, ari tagad viņa vēl aizvien turpina spēlēties — vēl aizvien turpina spīdzināt.

Reke jūt, ka Annas priekšā viņš stāv uz ceļiem. Nu jā, viņš stāv uz ceļiem… Bet kāpēc viņš cieš klusu? Kas viņam aizžņaudzis kaklu? Viņš stāv uz ceļiem un smok nost… Tīsa piere norasojusi sviedru pilieniem, seju sašķobījis plānprātiņa smaids. Pie manis ir laulību kontrakts. Tie ir vārdi, kurus izrunāt viņam trūkst spēka. Švīkstinādami un čaukstinādami stērbeles, Annas svārki attālinās no Tīsa. Viņa roka lēni kustas gar jostu un meklē dunča spalu… Vēbers, garkaklis Kristofa pielīdējs — kāpēc viņš nesavalda sava kunga māsu, kāpēc izvada Annu un Grili pa durvīm tik mierīgi, itin kā visam, kas nupat šeit noticis, tā arī bijis jānotiek?

Tīss pielec kājās. Durvis, kāpnes, atkal durvis un kāpnes — garām aizzib sveču un lukturu gaišums, kalpotāju sejas. Pašķiras sargkareivju sakrustotās alebardas. Aiz ārdurvīm — lieveņa pakāpieni un pa pusei apgaismotās, pa pusei tumsā izplūdušās resnās kolonnas. Mazuļa dēļ Grile vai zaudēs prātu. Anna glābs Griles puisēnu. Anna pildīs Tīsa gribu bez ierunām. Anna ar viņu ies pie altāra. Laulības notiks, un Tīšam ar to diezgan. Lai Anna nevienu dienu nedzīvo kopā ar viņu — tiesības uz viņas zemēm pie Mēklenburgas viņa tik un tā viņam nevarēs atņemt. Reke atgūs atpakaļ dzimteni — vismaz mazu zemes ielāpiņu īstajā vācu zemē…

Pa kaklu, pa galvu Reke skrien pāri pagalmam, ko no visām pusēm apgaismo lāpas. Zem kājām kust torņu un koku ēnas, no Rekes paša krīt vairākas ēnas, liekas, pāri pagalmam skrien nevis viens, bet vairāki Rekes — kristietis, trimdinieks, mīlas moceklis, barbars un gļēvs nelaimesputns… Nu nē! Ar Annu spēlēties nevar. Veltīgi, pavisam veltīgi melnajā bezdibenī gāžas laiks. Spēki kļūst vājāki. Pacietība izsīkst. Tīss vai zaudē prātu. Laiks! Laiks padarīt grēka darbu, nevis parastu, bet — nāves grēku. Tikai tad sirds norimsies un vairs nesmelgs. Tā sarausies čokurā un nosalusi klusēs, padevīgi pildīs skaidrā prāta pavēles — glābs sevi. Tā pukstēs, dzīs asinis, atzīs t Dievu, bet pret sirdsapziņu būs kurla. Stiprs ir tikai tas, kuram pietiek dūšas sirdi atšķirt no sirdsapziņas! Tāds cilvēks paceļas augstāk par citiem!…

Pa pakāpieniem Reke nokāpj pagrabā, spalgi — ar plecu, ar visu ieskrējušos augumu — atsit vaļā durvis un ieklūp iekšā. Griles kambarīti gaišs, cik vien gaišs var būt no vienas sveces. Svece stāv uz galda, piekausēta pie plakana zila akmens: liesmiņa šaudās, pazūd un uzrodas atkal, gluži kā tur agonijā būtu raustījusies dzīvība, — uguntiņai tāpēc nav labi, redz, ka piepeši atdarītas durvis, ka velk caurvējš. Reke aizcērt durvis un aizšauj priekšā bultu. Ar muguru viņš atbalstās pret tām, noslauka sviedrus no pieres. Viņš stāv kā sastindzis.

Uz zemās un platās lāvas, kas Grilei gultas vietā, bet bērniņam kalpo par šūpuli, uz lāvas, kur izklāti divi vai trīs kažoki, salāpīti un noplukuši, krāsa tiem vairs nav nosakāma, nokārtu galvu sēž vīrietis, bet viņam sprandā iekāries puisēns — mazais Mati, viņš ir sabaidījies un izbolītām actiņām skatās iebrucējam taisni virsū. Briesmīgas dusmas sagrābj Reki savā varā. Viņš iebrēcas:

—    Ei tu! — Aprāvies un siekalas norijis, viņš jautā: — Tvirbut, ko tu šeit dari?

Nojautis kaut ko nelabu, vīrietis sakustas, noceļ no skausta puisēnu un apsēdina uz ceļgaliem, pats lēnām paceļ galvu un nekustīgi veras Tīsā. Saņemtas krustiski ap visu zēna augumiņu, Tvirbuta rokas met ēnu un ieslēpj tajā Mati sejiņu — pustumsā mirdz vienīgi nobīļa pārpilnās actiņas.

—    Kas noticis, Tīs? — Tvirbuts satraukti iejautājas.

Reke sēkdams izelpo gaisu; juzdams, ka vājums iegulstas kājās arvien vairāk, viņš aizstreipuļo pie galda un brītiņu skatās, ka gar acīm ņirbinās sveces liesmiņa. Vājums pārņem kājas, bezcerība — sirdi… Reke dobji un baisi iekrācas un atvēzē dunci — trieks to tagad galdā… Bet trieciens ir nespēcīgs, tas pat nav trieciens — noslīgusi roka, tas arī viss. Duncis, galdā tā arī neiedūries, izslīd Tīšam no rokām un nokrīt zemē pie akmens.

—    Es esmu noguris! — Reke nogāžas uz ķeblīša un nokar galvu. — Kaut tu zinātu, Kipr, kā es esmu noguris! Kā Anna mani nomocījusi!… Es vairs negribu! Dievs Tas Kungs to dzird un redz — es vairs negribu viņu mīlēt!… Ar mīlestību man ir diezgan…

—    Tīs, kas noticis?

Tīss smagi paceļ galvu un dziļi iekritušām acīm caur pieri lūr uz Kip- rijonu. Kāpēc viņš atrodas šeit — kopā ar bērnu? Kāpēc viņš nav zirga mugurā, uz meža ceļa, kāpēc viņš nav ne vētrā, ne tumsā, kas viņam tik stipri patīk? Ak Dievs, kā sūrst sirds, kā smeldz sirds, cik labi, ka Tvirbuts atrodas šeit, ka zēns nav viens, — ko es šeit būtu pastrādājis, ko es būtu pastrādājis!… Dievs Kungs, paldies Tev, Tu esi apžēlojies par mani!…

—    Ir notikusi nelaime, Kipr! — Tīss iečukstas. — Man Annu vairs nevajag. Man viņu vairs nevajag… Es negribu viņu ne redzēt…

Izmisumā Reke sažņaudz dūres un griež zobus.

Mati Harris Kalevs sāk dīdīties un ar abām rociņām ieķeras Tvirbuta plaukstā.

Elpu aizturējis, Kiprijons skatās uz Tīsu. Viņam ienāk prātā Rekes vārdi: "Anna ir apburoša, kad uz viņu skatās. Taču patiesībā viņas skaistums staro no iekšienes." Atmiņā atplaiksnās šmaugās četrpadsmit gadu vecās meitenes atveids uz vaļņa pie jūras: ar vienu roku Anna pietur balto cepurīti, ar otru tvarsta un tvarsta vēja raustīto kleitu — tās malas nebēd- ņojas, plosās un trako…

Pie durvīm dauzās, un Tvirbuts, ciešāk apskaudams zēnu, slejas kājās. Bet ir atguvies Reke, necerēti izveicīgi viņš ceļas no ķeblīša, iet pie durvīm un atšauj bultu.

Durvis stāv Grile. Tvirbutam liekas savādi: viņa itin nemaz nebrīnās, ka savā kambarītī uzgājusi saimnieku. Grile droši skatās virsū Rekem, un viņš, varbūt apjēgu zaudējis, pieliecas pie Griles un nomutē viņu uz deniņiem. Viņš skūpsta ari otrus deniņus.

—    Ardievu! — viņš nicinoši saka. — Laimīgu ceļu! — Reke paklanās. — Es neesmu ne slepkava, ne varmāka, ne barbars. Ardiev! Lai liktenis tev vēlīgs!…

Tvirbuts redz, ka Reke uzmeklē Griles roku, paceļ pie lūpām un ilgi, varbūt ar nicinājumu, to skūpsta. Pēc tam, jau pārkāpis pāri slieksnim, & viņš nomurmina:

—    Uz tava galda gul mans duncis — es to dāvinu tavam dēlam. Ardiev!

Un Reke nozūd aiz durvīm, viņa soļi aizdun pa skanīgo pagraba gaiteni.

Gluži kā no sapņa pamodusies, Grile metas pie galda: gul, duncis patiešām gul uz tā…

—    Dievs Kungs!

Uz acumirkli pamezdama skatienu atpakaļ uz Tvirbutu, patiesībā — uz savu bērniņu Tvirbuta klēpī, Grile sāk vaimanāt. Mātes acis ir šausmu pārpilnas.

Nelāgu nojauzdams, Tvirbuts slejas no lāvas, un Mati Harris Kalevs kļūst nemierīgs, sāk spirināties un lauzties laukā no viņa klēpja pie mātes.

Viņa pietupstas un iepleš rokas, Mati pieplok viņai zem zoda un ar rociņām apvijas kaklam. Acis pievērusi, balsij aiztrūkstot, Grile mierina bērniņu:

—    Nebaidies, tagad vairs nebaidies… Mēs brauksim projām no šejienes — tagad, tūlīt pat… Par mums abiem, Mati, ir apžēlojušies…

Acis iepletis un elpu aizturējis, Tvirbuts skatās uz plato, kailo dunci uz galda. Kāpēc Reke šeit bija iebrucis ar kailu dunci rokā? Kas noticis tur — augšā, zālē?

Grile paceļ plakstienus, un no viņas pelēkajām, aizmiglotajām acīm Kiprijons nomana, ka Grile no viņa atvadās.

—     Par mani ir apžēlojusies jaunā hercogiene Anna, — Grile steidzīgi ierunājas, un no viņas elpas zēna matiņi saslejas stāvus. —Viņa sanaidojās ar baronu. Kalpotāji jau aizjūdz zirgus.

—    Anna? Apžēlojusies? — Tvirbuts brīnās un izmisīgi noplāta rokas.

—    Tu esi jukusi, Grile!…

—    Kaut tikai es varētu tikt projām no šejienes, kaut tikai tikt projām, neatrunā mani!

Tagad Griles balss ir nelokāma un dusmīga. Viņa atrauj nost no sevis bērnu, nostāda uz kājām un pati sāk rosīties pa kambari — neizveicīgi, kā bez acīm, kā nezin kādas ļaunas varas bīdīta: grābj, rauj, jauc, to, ko jau kārtīgi satvērusi, met zemē uz grīdas.

—    Es ņemšu līdzi kažokus. Kur tie ir? Kur ir kažoki? Es ņemšu līdzi kažokus!

—    Kā tu to nesaproti, Grile? — Tvirbuta balss ir aizvainojuma pilna.

—    Tu domā, ja jaunā hercogiene ir sieviete, tas vien jau ir labi… Viņai bail no tevis, Grile! Viņiem visiem bail, ka jūs sāksiet dumpoties, ka jūs viņus sāksiet kapāt ar izkaptīm!… Viņi dod patvērumu desmitam, lai tūkstošiem parādītu, cik labi pret viņiem izturas iekarotāji… Reiz ienāks pa durvīm soģis, un hercogiene tevi apskaus: re, paskaties, soģi, es nabadzīti esmu izglābusi, ēdinājusi un aprūpējusi… Bet, ja soģis pagadītos cietsirdīgs, viņa tavam bērnam pieliks dunci pie rīkles: vai nu ej projām, soģi, vai ari es novilkšu pār…

Skatienu uz Tvirbutu pat nepamezdama, Grile rupji atcērt:

— Cilvēk, tu nevari gādāt par manu bērnu, kamēr neesi gādājis par saviem! Tev nav māju, Tvirbut!

Kā gan viņa, Grile, tā? Apjēgsme, ka viņas vārdi ir taisnīgi, Kiprijona kājām liek saļodzīties. Viņam nav spēka skaļi dot pretsparu. Domās viņš iekunkstas: man ir!… Niknumā, kas aug un aug augumā, viņš atkārto: man ir mājas, man ir mājas!…

Satriektu skatienu Tvirbuts stingi nolūkojas uz Mati Harri Kalevu. Zēns ir saguris, stāv nokārtu galviņu, grīļojas un ar dūrītēm trin acis. Ieskaties zēnā ciešāk, pulsē Kiprijonam galvā, tūdaļ viņš pazudīs no acīm — varbūt līdz pašai nāvei jūs maldisieties katrs par sevi.

Pa priekšu rīb melna kariete. Ceļa dubļi sasaluši kruvešos — ceļš ir spalgs un skanīgs. Kiprijons Tvirbuts jāšus rikšo sirma zirga mugurā, tas visu laiku klūp, purina kumbru un te žēlabainā, te satrauktā, te dusmīgā balsī sprauslā — sasalušie dubļi kājām nodara sāpes.

Karakalpu pavadīta, Magnus un Šrapfera kariete norībējusi un aizrībējusi, nozudusi aiz ceļa līkumiem un eglainēm. Melnā kariete, kurai nopakaļ pavisam viens jāj Tvirbuts, ir tukša. To Kiprijons bija atsūtījis no Piltenes uz Jaunpili Grilei. Tagad tajā būtu vajadzējis sēdēt Grilei, viņas puisēnam un viņam pašam — Tvirbutam. Tomēr kariete rīb pa sasalušajiem kruvešiem tukša. Grile aizbraukusi kopā ar jauno hercogieni Annu. To Tvirbuts nespēj saprast. Kāpēc Grile bija atgrūdusi viņu — labu draugu? Kāpēc viņa izvēlējusies verdzenes likteni hercogienes Annas galmā? Dievs Kungs! Patiesībā — kas viņš Grilei tāds ir? Biedrs? Draugs? Aizbildnis? Lietavietis… Tāds pats lietavietis kā tie karotāju tūkstoši, kuri sagrābuši Līvzemes cietokšņus… Tad kāpēc tūkstošiem lietaviešu Grilei būtu jāuzskata par paverdzinātājiem un tie jāienīst, kamēr vienam — jājūt līdzi, jāatzīst viņš par savējo un jāpriecājas par viņa niecīgo palīdzību?

Tev nav māju, sacīja Grile, bet ausīs viņam skan citi vārdi, tie, kurus Grile nav pateikusi, tomēr bija varējusi teikt: visi jūs, lietavieši, kas pašlaik pārplūdināt Līvzemi, savas mājas, savu dzimto pusi un seno zemi esat zaudējuši — jūs esat tādi paši grūtdieņi kā es, tikai jūs tverat pēc zobena, arkebūzas un musketes, jūs ar varu gribat apmesties uz dzīvi svešā zemē, bet es, kurai vairs nepieder itin nekas, basa, kaila, savu mazulīti pie krūtīm spiezdama, kņūpus kritu pie savējās zemes, pie vienīgās tās, senās, es kļaujos — tā mani paēdinājusi un uzaudzinājusi, tā mani arī nomirdinās, tā man ir vienīgā un mūžīgā; ja es maldos, ja saku nepatiesību, kāpēc tad jūs, lietavieši, esat šeit — manā zemē? Ko tad jūs tajā sev meklējat, ja jaunu vietu ne?

Melna kariete pāri sasalušajiem kruvešiem rīb uz priekšu.

Pie katra solīša zirgam iesāpas kājas…

Petr, Povil un Jon, mani dēli, es zinu, ka jūs kopā ar mammu no Šir- vjiem esat pārcēlušies uz Rietavu un tagad dzīvojat mājā, kurā es esmu piedzimis. Jūs silda tas pats pavards, kas sildījis mani mazu. Kurējās uguns, un es jutu, ka tajā ir gan dievs, gan ļaunie gari, gan labās laumas, gan sentēvu veļi. Un manā dvēselē valdīja sakārtotība. Manas domas nekad nebija pretrunā ar to, ko es darīju. Kāds biju es pats, tāda arī bija pasaule man visapkārt. Krēslai metoties, es aizvien izskrēju pagalmā, pie debesīm mirdzēja zvaigznes, un to gaisma man nekad nav bijusi tāla un sveša — no citas pasaules. Uznākot vētrai, zvārojās un brakšķēja ozoli aiz klēts, šalca un plosījās ābeļu lapotne dārzā, un es domāju, ka brakšķ un šalko mana dvēsele krūtīs.

Tagad, kad atrodos tālu no dzimtajām mājām, viss, ko es redzu, dzirdu un jūtu visapkārt, ir tikai tumsa, tikai nekārtība, tikai haoss un tajā es — kusls, nevienam nevajadzīgs puteklītis…

Es zinu, ka tad, kad būšu miris, pārvērtīšos par pagājības rēgu. Es kāroju, kaut šis rēgs kādam parēgotos. Es kāroju kādam piederēt pēc nāves. Es kāroju piederēt jums, mani dēli!

Petr, Povil un Jon, bērniņi, jūs visus es atceros mazus, redzu jūs kā mazulīša tēlu, bet arī šie tēli jau izplūst miglā, ar katru reizi man jāpiepūlas aizvien vairāk, lai atmiņu acīm spētu saskatīt, kādas ir jūsu actiņas un jūsu sejiņas, gadās, ka man pārskrien šermuļi: ieraugu jūs ar veča seju, bārdainus, salīkušus, tik tikko kustošus — savu mūžu jau nodzīvojušus… Dievs

Tēvs! Vai gan viss jau zaudēts, vai gan par vēlu man sniegt jums to, ko pienākums katram tēvam uzliek dot un atstāt bērniem? Patiesība ir skarba… Pašlaik, tieši tagad es jums nevaru būt tēvs, kurš katru rītu modina savus bērnus. Es jums varu būt vienīgi lauks, zeme un mežs, ko jūs katru dienu redzat pa savas istabas logu. Es jums varu būt vienīgi Vārds, ko Vējš atpūtis no tāluma.

Es vairs necietīšu klusu. Es vairs nevaru klusēt. Es jums rakstīšu vēstules, mani dēli, kaut ari tas man varētu maksāt dzīvību — es jums rakstīšu.

Klau, vai dzirdat mani: priekšā pa sasalušiem ceļa kruvešiem rīb kariete — tā ir tukša…

3

Ieķērusies baroneses Šenkas fon Hautenbergas elkonī, hercogiene Katrīna stāv uz klāja pie borta un, no vēja piemiegusi acis, noraugās ūdens klaidā. Kundze Šenka garāka par viņu un spēcīgāk veidota, galvā viņai cepure, kuras lentes sasietas zem zoda, — cepure gandrīz vai kā vīrietim, vienīgi stīvinātās malas platākas. Apmetņi abām sievietēm no vilnas — biezi, ar plānu ādu apšūtu muguru, saslietās apkakles aptītas ar garu vilnas šalli.

Re, kāds salu mēnesis jūrā: nomākušās debesis, pelēks, drēgns gaiss, tumši — bangaini un virmojoši — ūdeņi; tāles ir tukšas, skatienam nav pret ko atbalstīties, un ik pa brīdim sirdi sažņaudz bailes, ka nupat, nupat jau var sacelties vētra un diena tapt tumša kā nakts.

Bailes hercogienei Katrīnai bija pielipušas, kad viņa uzkāpa uz kuģa. "Somijas lāča" brangas un šuves sāka brakšķēt, tauvas nostiepās, un kuģis iegriezās ūdenī, iešņācās kā dzīva radība, bet katra dzīvība ir vāja — to var noslīcināt un viegli aizdzīt bojā. Krastmala — sala mēneša zeme — attālinājās, līdz pazuda tālumā. Ir nu gan ceļojums — kā no īstenības uz nebūtību: iesākumā bija sācies lapkritis, sametušies kaili krūmi un atsevišķi koki, pēc tam sili un meži, bet nu jau ari pati zeme — itin visa pamats — pagaisusi skatienam… Vari kliegt vai brēkt, cik tikai spēka, tavu palīgā saucienu neviens uz zemes vairs nesadzirdēs… Dzīve, kādu Katrīna dzīvojusi līdz šim, zaudējusi savu ierasto veidolu, tā ir beigusies, pārvērtusies par dūmaku, kas iepletusies pār klusi, mierīgi un vienaldzīgi viļņojošo jūru.

Vakarā, kad kalpone iededzināja kajītē lukturi, Katrīna izvilka no ceļasomas spogulīti, baiļodamās, ka no aukstā, spīdošā stikla uz viņu paskatīsies sveša un pretīga sieviete: ja pārvērš veidolu pasaule, kura tev visapkārt, neglābjami jāpārvēršas ari pašai, jākļūst par citu būtni, varbūt tādu, kādu izskatu bijusi vērta tava dzīve līdz šim: par gulbi, vardi vai — vēl ļaunāk — par krupi. Vai gan cilvēki, izdomādami pasakas, visu izzīduši no pirksta? Nē taču, visu nav. Droši vien pats Dievs pasakas sacer ar cilvēka prātiņu — iekārto pasauli tā, lai katram pienāktos tieši tā daļa, kādu viņš pelnījis ar visu savu dzīvošanu.

Katrīna spogulī sevi pazina, un tas viņu mierināja. Bet, kad pie durvīm pieklauvēja hercogs Juhans, viņa atkal pamira aklās izbailēs, ka spogulī skatījusi to, ko gribējusi redzēt, pēc kā bija alkusi, bet — kādu viņu redz kalpone, vīrs un citi cilvēki? kas viņa ir Dievam Tam Kungam, kurš viņai lēmis šo tālo un neziņas pārpilno ceļojumu?

Atguvusies un pārliecinājusies, ka neko riebīgu un neko neparastu vīrs viņas sejā nav ieraudzījis, Katrīna piepeši nopriecājās, ka viņai ir daudz aizstāvētāju daudzos no Eiropas bagātākajiem galmiem: kamēr par viņu rūpēsies brālis karalis, māsa Braunšveigas firstiene, brālēns prūšu firsts, šāds tāds tēvocis imperators, brāļadēli prinči un hercogi, māsasmeitas princeses, grāfienes un baroneses, kā arī mūķenes, dievgosniņas, tikmēr viņa būs viņa, neviens viņu ne par ko citu — ne gulbi, ne krupi — nepārvērtīs.

—    Hercog, vakar es jūs lūdzu… — saņēmusi dūšu, Katrīna iesāka, un viņas acis cerīgi iemirdzējās. — Jūs jau esat uzrakstījis vēstuli imperatoram, jūs taču esat uzrakstījis — tas tiesa?

Vērīgi pētošām acīm hercogs cieši noraudzījās viņā.

—   Tas man ir ļoti svarīgi! — Katrīna steidzīgi piemetināja, nosarka un apjuka, tomēr acis no viņa nenolaida — liekas, mulsums tās iepletis vēl plašākas, tās izvelbušās vēl nekaunīgāk.

Tumši brūnās, gandrīz vai melnās hercoga acis atkal nolūkojās viņā noslēpumaini kā no kādas ēnas laikā pirms rītausmas — rītsvīdā biedē viss, pat tavi naudas gabali, ko ieraugi, attaisījusi plaukstu.

—   Svarīgi? — Hercogs pielieca galvu uz vienu pusi. — Gādāt par Veronas markgrāfa muižām Vāczemē — tas jums ir ļoti svarīgi? Dārgā, mēs abi kuģojam uz Somiju — uz Turku. Tur mums stāv priekšā svarīgākas rūpes.

Atzīdama, ka vīram taisnība, Katrīna nodūra acis un pusbalsī ierunājās:

—    Jūs man piedodiet… — Pašai par pārsteigumu, viņa atzinās: — Man ir bail! Nesmejieties, hercog! Tik daudz esmu saklausījusies par jūru! Saceļas vētras… Viļņi pret klintīm sadragā kuģus… Kuģi nobur ļaunie gari, un tas apstājas ar šļauganām burām… Jā! —Viņa droši paskatījās uz vīru, sirsnīgi ticēdama tam, ko runā. — Vējš pūš! Vējš ir labvēlīgs! Citi kuģi brauc ar piepūstām burām, tie peld viegli un ātri, bet noburtais — stāv… Hercog, nāve uz kuģa ir šausmīga, šausmīga!…

Uzklausījis Katrīnas izbailes, vīrs labsirdīgi un mīļi pasmaidīja un apskāvis noskūpstīja uz lūpām — kāri, ar mīlestību, — un šis skūpsts iespaidīgāk nekā vārdi pārliecināja Katrīnu, ka mīloši cilvēki laižas bīstamos ceļojumos, nebaidīdamies ne no kā, — viņi abi ir kopā, tas viņiem galvenais.

Nākamajā rītā pēc brokastīm Katrīna kopā ar hercogu un baronu Hautenbergu uzkāpa uz klāja. Tālu austrumos bija saskatāms dūmakā tītais krasts. Starp krastu un "Somijas lāci" viļņos šūpojās vairāki kuģi ar nolaistām burām. Pa gabalu tie izskatījās mazi, un Katrīnai ienāca prātā ākstu trīsstūrenes, ak vai, šīs smieklus neizraisīja — melnas un drūvas.

—    Viņi mūs novēro! — hercogs sacīja, un barons Hautenbergs, kas bija stāvējis viņam aiz muguras, strauji teica:

—    Hercog, tur Spīringa jūras laupītāji, mums viņi nav bīstami! Tagad citu kuģu Pomerānijas piekrastē patiešām nav.

Hercogs Hautenbergam neko neatbildēja. Sadrūmis un acis piemiedzis, viņš skatījās uz kuģiem tālumā, pēc tam paņēma Katrīnu zem rokas un aizveda pie kāpnītēm uz kuģa tilpni. Katrīnai piepeši iešāvās prātā: hercogs baidās! arī viņš baidās — kā viņa agrāk to nebija sapratusi!… Katrīnas garderobi, svarīgākās mantas un daļu no pūra viņš vezumos izvedis uz Polocku, lai tur visu varētu pārkraut uz upes kuģiem un pa Daugavu pārvest uz Rīgu. Viļņā viņš atklāti bija paziņojis un vēstulē, ko nosūtīja uz Turku, uzrakstījis, ka līdz Rīgai braukšot caur Kaunu — pa taisnāko ceļu. Un tagad nu viņi brauc ar līkumu — caur Gdaņsku, kuras ostā, vasaras vidū dodamies uz Viļņu, tālredzīgi bija atstājis "Somijas lāci". Kas biedē Somijas hercogu? Kas, kādi ienaidnieki viņam būtu varējuši uzbrukt ceļā uz mājām?

Satraukti paskatījusies visapkārt, Katrīna atmuguriski pasper soli tālāk no borta. Viņa sapurina galvu un piever plakstus. Pusčukstā viņa jautā:

—    Kundze Šenka, vai mēs braucam?

Ceļabiedre klusē — viņa nav sapratusi jautājumu. Katrīna paceļ plak- stienus un ieskatās ūdenī — tumšā un līganā, kas gan kļūst gaišāks, gan top pavisam melns, — tik stipri koncentrējusies, ka arī kundze Šenka brītiņu veras viļņos, baiļodamās, vai no jūras dzelmes nav izniris virspusē kāds briesmonis.

—    Man liekas, kuģis ir apstājies! Kuģis stāv!

Katrīnas balss raustās, tas jau ir kliedziens, kas tikai tāpēc nav skaļš, ka bailes aizžņaugušas Katrīnai elpu.

Kundze Šenka atplaukst, atvieglotu sirdi viņa pieiet pie hercogienes, saņem viņu aiz rokas un saka:

—    Gaišība, jūs atkal esat sagurusi… Mēs braucam! Ticiet man, mēs braucam ātri! Vakarpusē, vīrs teica, mēs pabraukšot garām Liepājai — mums vairs nebūs atlicis ne ceturtās daļas ceļa!

Katrīna purina galvu — vai viņa nav vienisprātis ar pavadones sacīto vai arī grib atkratīties no riņķiem, kas griežas gar acīm? Kundze Šenka smejas un vada hercogieni pie kāpnītēm, kas ved lejup no kuģa klāja.

—    Jūs krata jūras slimība — tas ir sīkums, tā drīz pāriet!

Katrīna klusē. Kāpdama pa trepītēm lejā, kundzes Šenkas pieturēta, viņa domās atkārto: Dievs, Tu palīdzi mums šodien, palīdzi arī gan rīt, gan parit, lai mūsu brauciens beidzas laimīgi, es Tevi lūdzu, Dievs, ak, Dievs!…

Kajītē deg lukturis — pie griestiem, zem abažūra. Tas spilgti izgaismo grīdas apli, blāvāk — lāvu, krāsaino guļvietu, galdiņu un tumši zaļo — gluži kā eglājs ziemā — noslēpumaini vizuļojošo sienu tapsējumu.

Kalpone Elena viņām palīdz novilkt apmetni. Kalpone no kajītes prom neiet, knosās un čaukstinās pie garderobes, viņa runā un saprot tikai poliski, bet varbūt lietaviski, un kundze Šenka, runādama vāciski, no viņas nekautrējas:

—    Katrīna, dārgā, par nākotni nebaidieties!

Kundzes Šenkas balss ir prieka pilna, viņa ir izpalīdzīga, nāk talkā hercogienei atlaisties uz lāvas, pati piesēžas maliņā un runā, ne uz mirkli neturēdama muti aizvērtu, ka Katrīna tiekot gaidīta Turku, ka tur viņa drīz sastapšot labas un sirsnīgas draudzenes, izdomāšot jaunas izpriecas — laiks Turku aizskriešot nemanīts, bez rūpestiem un nepiedzīvotu prieku pārpilns. Katrīna paceļ plakstienus, kundze Šenka pieliecas viņai klāt pie pašām acīm un sāk runāt pusbalsī:

—    Jums ne par ko nav jābaidās! Turku jūs šo Kārinu Larsoni vairs ne- sastapsiet — viņa jau būs apprecējusies un ar visiem saviem bērniem pārcēlusies piķis vien zina uz kurieni!…

Katrīna saausās un vērīgi paskatās uz kundzi Šenku.

—    Būs apprecējusies? Jūs gribējāt sacīt — būs izprecināta, ar varu izprecināta, vai ne?

Apvainojumu neslēpdama, Katrīna pieceļas sēdus, piesteigusies kalpone tikai tagad noraisa viņai no galvas saplacināto platmaļu cepuri.

Kundze Šenka lepni paslej zodu un neapmierināta, Katrīnas neuzticēšanās sasāpināta, stingrā un mierīgā balsi paskaidro:

—    Visugaišā, jums trūkst izpratnes par zviedru paražām! Varbūt jūs nemaz nezināt, ka Kārina Larsone ir slavenā Okes Natokdaga mazmeita. Viņa ir dižciltīga un bagāta. Visticamākais, ka viņa ir apprecējusies ar Klāšu Vestgetu Vlkieti, bet varbūt ar kādu no Gordeliem — par to mēs dabūsim zināt Turku, bet varbūt jau Rīgā. Kārinas dēļ galvu nelauziet! Izmetiet viņu no prāta!

—    Tā jūs nerunājiet! Ja nebūtu Kārinas, es tagad nebūtu hercoga sieva, tā ir patiesība, un to jūs labi zināt! — Ar skatienu pārliecinādama, Katrīna lūkojas uz kundzi Šenku, un viņa ir saviļņojusies, kad, balsi ieskanoties pārestībai, atkārto: — Tā ir patiesība!

Nemirkšķinādama, acis iepletusi, kundze Šenka izbrīnā skatās uz viņu un nevar vien saprast. No šāda skatiena Katrīna jūtas vēl niecīgāka, vēl stiprāk viņai iesmeldzās sirds.

Pērngad liepu mēnesī Stokholmā zviedru karalis Ēriks bija pieņēmis Sigismunda Augusta sūtņus —baronu Henrihu fon Donu un grāfu Janu Tenski Tetinski. Viņi piedāvāja Ērikam noslēgt ar viņiem vairākas vienošanās tūlīt. Naudu Sigismundam Augustam zviedru karalis neaizdeva. Grāfam Tenskim Tetinskim princeses Cecīlijas roku atteica. Toties brālim, Somijas hercogam Juhanam, Katrīnu precēt ļāva. Bija aizritējis gads, un vasarā, kad hercogs Juhans jau bija sagatavojies doties uz Viļņu precību jautājumā, karalis Ēriks piepeši lēmumu grozīja un skarbi un pavēloši brālim Katrīnu precēt aizliedza. Aizliegums likās nākam no sirds, brālīgs, apstulbinoši brālīgs: karalis Juhanam piedāvāja precēt Mariju Stjuarti, skotu karalieni, pēc kuras rokas pats jau bija tiecies otro gadu.

Marija Stjuarte… Tik tikko valdīdamās, lai skaļi nesāktu raudāt, Katrīna salīkst uz kundzes Šenkas pusi, saņem viņas roku un skatās uz viņu godbijības un padevības — no kā pašai metas kauns — pilnām acīm.

—    Katrīn, Kēte, dārgā!… Es jums esmu tik pateicīga, ka atrodaties līdzās, ka paciešat manu baiļošanos un raudulīgumu… Esmu pagalam sagurusi! Tuvinieki — tālu, visapkārt — sveši un noslēpumaini cilvēki… Katru mīļu rītu, tiklīdz atveru acis, tūdaļ sāku uztraukties: kur ir Kēte? kur viņa ir?

—    Gaišība! — Kēte Šenka uzsmaida pār visu apaļo seju, valdonīgi saņem Katrīnas rokas un saliek tās viņai klēpī. — Turiet rokas tā, redziet! Paceliet galvu! Sēdiet taisni! — Kētes balss ir moža un nelokāma. — Jūs esat kļuvusi par Somijas hercogieni, Somijā ir daudz ledus, sniega, lāču un kailu klinšu. Somijā dzīvo norūdījušies ļaudis. Jums nevajag mocīties sirdsapziņas pārmetumos par to, ar ko jebkura somiete vai zviedriete būtu lepojusies. Okes Natokdaga mazmeita ir dzemdējusi hercogam pat veselus trīs ārlaulības bērnus, bet pat tas viņai nav līdzējis kļūt par Somijas hercogieni — jūs esat bijusi ārpus konkurences!…

—    Kēte, es runāju par bailēm — Dievs Kungs, ar ko gan tas beigsies? Es redzu un jūtu: mans vīrs no kaut kā baidās… Pati sevi es varu saprast: man bail no jūras un garā ceļa, es baidos no nepazīstamās zemes un svešajām mājām, kurās man būs jādzīvo… Bet mans vīrs taču dodas uz savām mājām! Viņš atgriežas zemē, pār kuru valda! No kā baidās viņš? Kundze, jūs esat diža sieviete! Jūsu vectēvs, jūsu tēvs, jūsu māte un jūsu tēvocis — visa jūsu dzimta ir tuva zviedru karalim… Apžēlojieties!

Mierīgā, mazliet zobgalīgā balsī Kēte viņu pārtrauc:

—    O.es neesmu nekas! Sazin kāda Šenka, Hautenbergas barona, sieva. Starp citu — nē, es kāpju uz augšu! Esmu satuvinājusies ar diženās Somijas gaišību hercogieni!…

—    Jūs, Kēte, esat drosmīga — drošsirdīga sieviete! Jūsu tēvocis Ēriks Stenboks padzinis lietaviešus no Pērnavas, bet jūs pavadāt mājup uz Somiju — uz Zviedrijas karaļvalsti — lietuvju valdnieka māsu… Ne no kā jūs nebaidāties! Zviedru karaļnamā jūs esat pašu cilvēks, jūs skaidri zināt, kas notiek Somijā un Līvzemē… Es jūs lūdzu no visas sirds, izstāstiet man — kas, kādas briesmas draud manam vīram? no kā viņš baidās? Saprotiet manas bažas, tagad hercoga liktenis ir arī mans liktenis…

—    Lieliski! — Kēte pieceļas kājās. — Turiet dārgu visu, kas jums lemts! — Viņa stāv, mazliet iepletusi kājas un puspacēlusi rokas. — Es līgojos. Jūs līgojaties. Kuģis līgojas. — Kēte smejas. — Mēs braucam uz priekšu! Lieliski! — Viņa pasper solīti tuvāk galdiņam, uz kura stāv paplāte ar āboliem. — Vai nevēlaties ābolu? Ne? — Viņa strauji apsviežas pret Katrīnu un saka ātri: — Jūs esat maldījusies, jūsu vīrs ne no viena nebaidās, viņam nav no kā baidīties! Bailes jūs neatšķirat no pārdomām, tas arī ir viss!

Negaidīdama, ko Katrīna atbildēs, Kēte kalponei liek noaut hercogienei kurpes un aiznest uz kamīna kajīti — lai žūstot līdz.vakaram. Katrīna pati atsaitē un nosper no kājām kurpes, un kalpone, tās paņēmusi, iziet no kajītes. Kundze Šenka ilgi noskatās uz baltās zeķēs ieģērbtajām hercogienes kājām.

—    Lieliski, — viņa ierunājas, — pirmās plānās florenciešu zeķes kuģo uz auksto zviedru karaļvalsti. Vīrieši uz savu zemi izved ieročus un sievietes, sievietes — visu pārējo… Tad nav jābrīnās, ka vīrieši zaudē galvu sievietes dēļ. Zviedru karalis nekad nav redzējis Anglijas karalieni, un tā ir viņa nelaime — iztēle vienmēr padara sievieti skaistāku. Ēriks pavisam kā jucis. Londonā viņa vēstules Elizabetei lasa sanīkušie lordi un aiz labsajūtas tirinās — tik daudz tajās kaislību, iekāres un, burtiski, plānprātības! Kanclers Jillenšerns — viņš dirn Londonā un visas karaļa vēstules izsniedz angļu karalienei — reiz ieminējās manam tēvam, ka viņam no šīm vēstulēm sametoties šķērmi: itin kā nevis karalis karalienei atzīstoties mīlestībā, bet ganupuika — ganumeitenei… Piekrītiet, gaišība, ka ar Provansas stila pastorālēm karalienes sirdi iekarot nevar, tā ir patiesība. Un jūsu vīram ar to nav nekāda sakara.

—    Manam vīram?

—    Dārgā, tāpēc taču es stāstu, ka jūs baiļojaties par sava vīra likteni…

Ak, tas esot juceklīgs, skumjš un smieklu pilns stāsts!… Žēl, Kēte atzīstas, ka šī teiksma esot nevis par ganiņiem un ganītēm, bet par karaļiem, un tā jāstāstot cildeni, izbaudot itin visa, pat svārku šalkoņas nozīmīgumu. Šeit visam esot nozīme, gaišība, itin visam, Kēte smejas.

Tūkstoš pieci simti piecdesmit septītā gada silu mēnesī zviedru karalis Gustavs Ērika dēls Vāsa testamentā norakstīja Somiju dēlam Juhanam. Piecdesmit astotā gada sērsnu mēneša vidū vecākais dēls Ēriks sāka pārvaldīt Kalmaras hercogisti un Ēlandes salu. O, Ēriks ir glīts vīrietis! Slaids un vingrs — īsts bruņinieku vingrinājumu virtuozs. Labi izglītots un daiļrunīgs. Pat ievērojamais Fīlips Melanhtons, praeceptor Germatiiae, [1] parādīja godu zviedru vecākajam princim un sarakstījās ar viņu. Prinča dvēselē viņš bija saskatījis pat trīs dievišķas spējas: atmiņu, prātu un gribasspēku. Taisnība, galu galā Vāczemes skolotājs sāka šaubīties par prinča gribasspēku, sevišķi pēc tam, kad Ēriks izskandināja par māsas Cecīlijas grēku visā Eiropā, bet vēlāk pats tāpēc mocījās sirdsapziņas pārmetumos, pārdzīvoja un nožēloja. īsi pirms nāves Melanhtons bija atsūtījis uz Kalmaru dziednieku, kas divās universitātēs beidzis medicīnas mākslas un izslavēts par gribasspēka stiprinātāju. Kopš tā laika zviedru karaļnamā mēļo, ka laiku pa laikam princis Ēriks sirgst ar prāta aptumsumu, bet varbūt arī ar trakumkaiti. Visticamākais, ka tā ir aprunāšana. Tomēr patiesība ir bēdīga: laiks iet, un Ēriks kļūst aizvien aizdomīgāks un svaidīgāks — cieši ņem pie sirds tenkas, arvien biežāk uzklausa intrigantus padomniekus un ne no šā, ne no tā maina savus uzskatus.

Ēriks ir karaļa Gustava pirmās sievas, Saksijas Lauenburgas Katrīnas, vienīgais dēls. Jans ir otrās sievas — Margaritas Lejonhūvudas — vecākais dēls, jaunāko prinču Magnus un Kārļa īstais brālis. Tajā laikā, kad Juhans sācis pārvaldīt Somiju, bet Ēriks— Kalmaru un Ēlandi, viņu tēvs karalis Gustavs jau dzīvoja ar trešo karalieni — Katrīnu Stenboku, Kētes Šenkas mātes Beātes māsu. Trešais zviedru princis Magnusiņš — tā viņu mīļi sauca galmā, lai nesajauktu ar dāņu princi Sāmsalas bīskapu Magnu, — tajā vasarā vēl bija pusaudzis, varbūt sešpadsmit gadu vecs, un Ērika pārvaldītajā Ēlandes salā bezrūpīgi pavadīja laiku. Karaliene Katrīna, Kētes Šenkas tante, Magnusiņam uz salu bija aizsūtījusi brīnišķīgus seglus, jātnieka tērpu, vairākus izšūdinātus kreklus un kādu Klāšu Bjelkenšernu, lai viņš Magnusiņu piesargātu no briesmām kā savu acuraugu. Kurš tagad zina — varbūt Bjelkenšerns patiešām bijis karalienes sūtīts intrigants, nevis sargātājs? Baumas par Ērika pretīgo stāvokli Bjelkenšerns galmā palaidis pirmais, tā ir patiesība, tas ir nenoliedzami, kaut gan Kētes Šenkas vectēvs, valsts maršals Gustavs Stenboks, apgalvo, ka Pērsons, Vīborgas viet- valdis — karaļvalsts visu spiegu spiegs —, esot piespiedis Bjelkenšernu šīs baumas palaist. Baumas bija bēdīgas, pilnas līdzcietības pret Ēriku, kam tēvs un pamāte darot pāri. Ēriks sāka skaisties un tēvam pārmest: man karaliene nav uzdāvinājusi seglus, nekad nav uzdāvinājusi kreklu, karaliene man nekad neko, pat ne labu vārdu nav pateikusi — kāpēc man jāpacieš tādas pārestības, vai tā ir mana vaina, ka mana māmiņa tik agri mirusi? Tēvs atbildēja: karaliene Katrīna gan tev, gan Juhanam, gan visiem prinčiem un princesēm ir pamāte, un man prieks, ka viņa jūs mīl un par jums rūpējas.

"Viņa rūpējas par mani?" Ēriks bija traks no dusmām. "Kurš rūpējas? Varbūt karaliene, kas ne labu vārdu man nav pasacījusi? Varbūt tu, tēvs, kas atdevi Juhanam lielo Somiju, bet man — tikai Kalmaru un pliko salu? Es zinu! Arī troni tu gribi atstāt Juhanam!"

"Tu esi nekaunīgs, dēls!"

"O nē! Es esmu vecākais princis, tronis pienākas man!"

Karalis Gustavs kļuva bažīgs. Līdz šim viņš nebija šaubījies, ka troni atstās Ērikam, vecākajam princim. Bet tagad, kad izredzētais dēls sācis runāt šādi… Vai pietiks, vai Ērikam vienmēr pietiks pacietības un pašsavaldīšanās, kas valdniekam tik nepieciešama?

Tēva sirds sāka sliekties uz otrā dēla — atturīgā Juhana — Somijas hercoga pusi. Pēc valsts maršala Stēnboka, Kētes Šenkas vectēva, liecinājuma, karaļa pastiprināto labvēlību pret Juhanu pirmais esot ievērojis Pērsons. Viņš bija acīgs un ausīgs: viņš gandrīz vai visstiprāk kāroja, lai pēc karaļa Gustava nāves tronī sēstos Ēriks — padomnieku viegli pierunājamais un atkal atrunājamais princis. Nekaunīgi izturēdamies pret tēvu, Ēriks bija palīdzējis nevis sev, bet brālim Juhanam. Ieteikdams Ērikam lēkt tēvam acīs, Pērsons bija izdarījis kļūdu. Steigšus vajadzēja izgudrot kaut ko sevišķu, lai Ēriks varētu atgūt atpakaļ labo slavu.

Šajā laikā zviedru pilīs skaļi sāka runāt, ka princim Juhanam, Somijas hercogam, vajadzētu izteikt precību piedāvājumu kādai no Sigismunda Augusta, lietaviešu un poļu valdnieka, neprecētajām māsām — Annai vai Katrīnai. Un tieši šajā laikā zviedru karaļnams dabū zināt: par Anglijas karalieni tapusi jauniņā princese Elizabete — karaļa Indriķa Astotā un Annas Boleinas meita. Pērsons nekavējoties uzmet iespaidīgu plānu: princis Ēriks bildina Elizabeti un apprec Anglijas karalieni, un viņa slava, bez šaubām, sāk ņemt virsroku pār brāļa Juhana slavu!…

Slava… Kēte Šenka lūdz, lai hercogiene Katrīna neapvainojoties: pašlaik visu prinču un princešu slava esot atkarīga no tā, cik lielu daļu no jūras piekrastes pārvalda viņu vecāki: visi karaļi un visi prinči — nākamie valdnieki — vēlas iegūt virskundzību jūrā, tā esot patiesība.

Ēriks no tēva izlūdzās piedošanu par bezkaunību, viņam sāka izdabāt un lietišķi stāstīt par precību piedāvājumu angļu karalienei: Zviedrijas krastus apskalojot Baltijas jūra, Anglijas salu ieskaujot Ziemeļjūra; jūras šaurumos no Baltijas jūras uz Ziemeļjūru ceļu kontrolējot dāņi — zviedriem tā esot pati lielākā nelaime, īstais posts; bet ko gan varētu iesākt dāņi, ja Ēriks ar Elizabeti viņiem ne snīpi neļautu izbāzt no šaurumiem — ne uz Baltijas jūru, ne Ziemeļjūru?

Dēla iecerējumu apburts, karalis Gustavs mēģināja pārliecināt valsts maršalu, Kētes vecotēvu: apprecējis lietaviešu kunigmeitu, poļu princesi, princis Juhans kopā ar lietuviešiem un poļiem vieglāk pasargās no krieviem Baltijas austrumkrastu; apprecējis angļu karalieni, princis Ēriks pārņemšot virskundzību Ziemeļjūrā, un dāņu ietekme tirdzniecībā pa jūru kļūšot niecīga, pavisam sīka — kuģojot pa jūras šaurumu gar Kopenhāgenu, dāņiem varēšot atmest vienu ērtugu, [2] un — kvit, būsim norēķinājušies!

Piecdesmit astotā gada rudenī karalis Gustavs, jau sirgdams, svētīja un aizraidīja uz Londonu pirmos Ērika sūtņus — pils sekretāru I.arsu Knut- sonu un valsts padomnieku Stenu Lejonhvudu, nelaiķes savas otrās sievas Margaritas brāli. Aizsteidzās nedēļas un mēneši, pagāja gads, karalis kļuva pavisam vājš, bet labās ziņas no Londonas nevarēja un nevarēja sagaidīt. Karali atkal sāka nomocīt jautājums, kuram no dēliem atstāt troni. Tēvs nojauta: ja troni atdošu Janam, nekaunīgais Ēriks sadusmotos, aiz niknuma kļūtu vai traks, varbūt pat paceltu zobenu pret brāli un izlietu asinis. Bet Juhans? Vai viņa atturīgums nav viltība, vai tas nav mānīgs? Vai patiesi viņš tik pazemīgi pakļausies arī Ērikam, kad tas kļūs par karali?

Apspriedies tikai ar maršalu Stenboku un bargo galma sprediķotāju Svartu, kuru visi sauca par Galma Velnu, tēvs nolēma Juhanu pārbaudīt: sāka apvārdot viņu, lai viņš braucot uz Londonu un mēģinot izpelnīties Elizabetes labvēlību pret Ēriku. Jūs esat četri prinči, katram pieder sava hercogiste dzimtajā zemē, un Elizabete droši vien baidās, ka pēc manas nāves var izcelties brāļu karš par troni, tēvs klāstīja Juhanam, mīļais dēls, tava ierašanās Londonā varētu pārliecināt jauniņo karalieni, ka zviedru karaliskā ģimene ir saticīga, ka prinči dzīvo un saprotas kā brāļi.

— Tā tas ir, gaišība! — skaudīgā apbrīnā skatīdamās uz Katrīnu, saka Kēte Šenka. — Pēc sasirgšanas karalis par prinču saticību rūpējās vairāk nekā par valsti, es ceru, gaišība, ka šīs gādības siltumu dabūsiet izbaudīt ari jūs. To taču, ko viņš bērniem dēstījis sirdī, karalis nav paņēmis līdzi kapā, vai nav tiesa?

Hercogs Juhans ir mīļš un cēlsirdīgs vīrs. Uz Londonu viņš devies labu prātu un ar prieku. Tas karalim gājis pie sirds un viņu nomierinājis, pārliecinot tēvu, ka otrais dēls pēc troņa netīko un netīkos, kamēr būs dzīvs vecākais brālis. Taisnība, Kēte Šenka nezinot, ko brāļa labā Juhans paveicis Londonā, viņa pat nezinot, vai bijis iespējams kaut ko sevišķu paveikt. Par Somijas hercoga satikšanās reizēm ar Anglijas karalieni zviedru galmā runāts maz un slepeni, vismaz jau Kēte Šenka skaidri neko neesot dzirdējusi. Šo to viņa dabūjusi zināt vēlāk, sešdesmitā gada ziemas mēnesī, kad no Londonas atgriezies Stokholmā Stens Lejonhvuds. Viņš karalim Gustavam atvedis karalienes Elizabetes vēstuli. Jūsu dižciltīgā augstība, es esmu izlēmusi, ka savu mūžu nodzīvošu neprecējusies, Elizabete rakstījusi, tādēļ Jūs, karali, lūdzu: izvēlieties savam dēlam citu līgavu — jo drīzāk, jo labāk.

Kēte Šenka apklust. Galvu pieliekusi, viņa vēro, ka šūpojas kājiņa, ka acu priekšā šūpojas itin viss. Viņa nopūšas.

— Šī jauniņā koķete!… — Viņa paskatās uz Katrīnu domīgām, diezi vai kaut ko redzošām acīm. — Zvēru pie Dieva, viņas vēstule pasteidzinājusi karaļa nāvi…

Karalis Gustavs saņēmis sevi rokās un atkal kļuvis stingrs, bargs un apņēmības pilns — vai gan šitā drīkst izšķiest pēdējos spēkus? Ar precībām ir cauri, karalis nospriedis. Viņš nosūtījis uz Kalmaru rēķinus, lai Ēriks atdodot valsts kasei līdzekļus, kas izdoti par precībām. Hercogu Juhanu viņš tūdaļ atsaucis no Londonas: zviedru princim neviena priekšā nav jāzemojas!…

Augstprātīgā angļu karaliene hercogu Juhanu izvadīja no Londonas svinīgi un sirsnīgi. Prāvs angļu konvojs pavadīja hercoga kuģi pāri jūrai. Sulu mēneša beigās Jans iebraucis Elvsborgā. Lapu mēnesī Eskilstūnā viņš saticies ar tēvu karali. Tas pieprasījis, lai dēls dodas pie spītīgā brāļa un pasakot viņam acīs: turpināt laulību piedāvājumus Elizabetei bezcerīgi; ja turpināsi to arī uz priekšu, tēvs tevi uzskatīs par necienīgu gļēvmiesi un — tad uz troni vairs neceri!

No Eskilstūnas hercogs Juhans devies uz Sēderčēpingu, kas netālu no Kalmaras, kur šajā laikā uzturējies Ēriks. Kopā ar Juhanu karalis nosūtījis uz Sēderčēpingu arī valsts padomnieku Stenu Lejonhūvudu — viņam jānoklausās prinču saruna un viss vārds vārdā jāatstāsta karalim. Bet tieši šis karaļa uzraugs, ieraudzījis, cik nomākts un vispār vēlēšanos dzīvot zaudējis Ēriks, ieteicis hercogam Juhanam būt žēlsirdīgam un kaut vai mazliet pasaudzēt brāli, nu, atstāstīt, teiksim, nevis pēdējos, bet daudz agrāk — sarunu sākumā — Elizabetes sacītos vārdus. Bijušie Ērika sūtņi Londonā pēc atmiņas izraudzījušies karalienes vārdus, kurus var saprast gan vienādi, gan otrādi, gan vēl trešādi, kā šos: ak! ak! es būtu laimīga, ja visā pasaulē tik plaši izslavētais princis, kāds ir Ēriks, kļūtu par manu vīru!… es priecātos un būtu pateicīga Dievam!… bet es esmu tik jauna, tik nepieredzējusi… man nav itin nekādas saprašanas par laulības dzīvi!… jā, ja princis Ēriks ierastos pats, ja es viņu ieraudzītu, ja es justu — liktenis, tāds nu ir mans liktenis!…

— Ak, posts! — Kēte Šenka attopas un sāk smieties. — Es jau saceru — sievieti atdarināt ir tik viegli, vai ne?

"Ja es viņu ieraudzītu!" Tie esot paši svarīgākie vārdi, Kēte tos neesot izdomājusi. Ērikam tie likušies kā glābiņš. Ēriks atspirdzis, atguvis dzīvesprieku un sācis kārtot lietas ar jaunu, vēl lielāku dedzību.

Liepu mēneša beigās Stokholmā karalis Gustavs saaicinājis pilī — troņa zālē — visus godājamākos valstsvīrus. Karalis sēdēja tronī. Kreisajā pusē stāvēja Ēriks, Juhans un Magnus — trīs vecākie dēli. Atbalstījies pret tēva ceļgaliem, nekustīgi stāvēja mazais Kārlis. Karalis runājis vārgā, slimību sagrauzta cilvēka balsī. Viņš runājis ilgi un sērīgi. Katram valstsvīram viņš izstāstījis, kādas lietas un kā jākārto pēc viņa nāves. Viņš nolasījis testamenta vārdus, ar kuriem dēlu Ēriku izsludinājis par troņmantnieku. Pašās beigās — ciešanās galvu nokāris — viņš pavēstījis, ka esot ar mieru, ja troņmantnieks pats dodoties uz Londonu saredzēties ar karalieni Elizabeti. Slimības salauzts, karalis vairs nav vēlējies, bet varbūt viņam jau pietrūcis arī spēka, strīdēties ar troņmantnieku: Ērikam jādzīvo, Ērikam jāvalda — lai zinās pats… vai gan būs labāk, ja pēcāk dēls ar ļaunu pieminēs nelaiķi tēvu un teiks, ka tikai tēvs viņam traucējis apprecēt angļu karalieni?

Dēli un valsts padomnieki aizvadījuši karali Gustavu no troņa zāles, un viņš nekad vairs tajā nav atgriezies: silu mēneša divdesmit devītajā dienā, rīta stundā, nostāvējis tronī četrdesmit gadu, Zviedrijas karalis Gustavs nomiris…

Tieši tajā laikā Ēriks, troņmantnieks, atradies ceļā uz Angliju un par tēva nāvi uzzinājis tikai zemliku mēneša beigās Elvsborgā. Pirms došanās prom no Stokholmas par valsts pagaidu pārvaldītāju, ja tēvs nomirtu, Ēriks bija iecēlis Somijas hercogu Juhanu — gadu ziņā nākamo princi. Elvsborgā to Ēriks uzskatīja par savu lielāko kļūdu: karalis miris, troņmantnieks atrodas garā ceļojumā, un valdnieka tituls Juhanam tiek visu valstsvīru atzīts Lielajā baznīcā — nav vārdam vietas, visgodīgākajam un cēlsirdīgākajam cilvēkam var pamosties kārdinājums kronēties!… Pēc pavadoņu liecības, Ēriks, uzdzirdis ziņu par tēva nāvi, esot izspiedis caur zobiem:

"Ja karalis, pie dzīvības turēdamies, nebija spējīgs atkavēt mani no ceļojuma uz Angliju, tagad viņš mani atkavējis ar savu nomiršanu — man jāatgriežas mājās! man jāatgriežas mājās, velns lai parauj!"

Sala mēneša trīsdesmitajā dienā Ēriks, sēru drānās ģērbies, iebraucis Stokholmā. Pie pilsētas vārtiem viņu sagaidījis valsts pagaidu pārvaldītājs Jans un abi pārējie prinči — visi viņi paklanījušies vecākajam brālim un atzinuši viņu par troņmantnieku. Šeit pat pie vārtiem Ēriks hercogam Juhanam uzdeva kārtot visus tēva izvadīšanas un apbedīšanas jautājumus. Kēte Šenka, kas kopā ar savu tēvu piedalījusies nākamā karaļa sagaidīšanā, pati savām acīm redzējusi, kāds ļauns lepnības prieks esot atspīdējis Ērikam acīs, kad viņš brālim Juhanam pavēstījis savu pirmo pavēli…

Vilku mēneša astotajā dienā no Lielās baznīcas uz pili tika pārvietoti divu nelaiķa karalieņu — Gustava sievu — zārki. Kad bēru nedēļa bija pagājusi, sēru gājiens, kas pavadījis karaļa un karalieņu zārkus, no Stokholmas sācis virzīties uz Upsalas pusi, kur kronēti un apbedīti visi zviedru karaļi. Šajā pašā dienā Ēriks nosūtījis uz Londonu kancleru Nilsu Jillen- šernu, izsniedzis viņam vēstuli, kas esot jānodod karalienei Elizabetei.

Vēstulē viņš apzvērējis: es neprecēšos tik ilgi, kamēr karaliene Elizabete neprecējusies būs.

Ak, redz, par ko runā Kēte! Drīz pēc tēva bērēm Ēriks saņēmis ziņu: miris Fransuā Otrais Valuā, jaunais Francijas karalis, un viņa sieva Marija Stjuarte, Skotijas karaliene, kļuvusi atraitne. Pats apbrīnojamākais, ka vīra nāve Marijai Stjuartei bija pavērusi iespēju — par to jau būtu cits brīnišķīgs stāsts! — cīnīties ar karalieni Elizabeti par angļu troni. Ērika fantāzija kļuvusi spārnota kā vējš, kā vētra! Braucienu uz Londonu karalis atlicis līdz vasarai. Toties nekavējoties viņš nosūtīja uz Edinburgu, Skotijas galvaspilsētu, slepenu spiegu — Vīkas Olavu Vestgetu. Sācies pirms- precību drudzis: Ēriks gatavojas kronēšanai Stokholmā, Vestgets slepus ievāc ziņas Edinburgā par Marijas Stjuartes raksturu, karstākajām vēlmēm un paradumiem, Londonā, lai runājis ko runādams, Jillenšerns mūždien ieminas karalienei Elizabetei: kaut tikai kaut kas neatgadās, kaut nu tikai viņas sacensone Marija nepakļauj zviedru troņa mantotāju un nenoslēdz ar viņu sadraudzību pret Angliju.

O, Ēriks gatavojies kronēšanai kā vājprātīgs! Viņš nav žēlojis ne naudu, ne spēku, ne laiku. Kroni, valsts ābolu un scepteri viņš pasūtinājis pie slavenā Antverpenes juveliera Arnolda Rozenberga. Svinību drānas viņam uzšuvuši Nīderlandes drēbnieki: baltas, violetas, ar zeltu izšūdinātas un dārgakmeņiem nobērtas. Kuģos no Holandes viceadmirālis atvedis tepiķus, galdautus, baldahīnus, servīzes, spalvas, bruņinieka ieročus un bruņas. Venēcijas tirgotāji nogādājis zviedru galmā kamieļus un lauvas. Paši labākie Stokholmas skroderi vācieši pašūdināja galminiekiem gaišzilas un baltas drēbes, kancelejas sekretāriem un rakstvežiem — baltas un melnas, bet muzikantiem — dzeltenas krāsas tērpus. Pat večukiņu virsbīskapu Laurinu Pēteri Nerēciju — garīdznieku ar svētu tikumību un pieticību, kuram Ēriks bija jākronē, — bīskapi no galvas līdz kājām ietērpta neredzēti greznās drānās.

Ērika gatavošanās kronēšanai karaļvalsts iedzīvotājiem — augstmaņiem un vienkāršajiem ļautiņiem — sagādājuši lielas grūtības, vēl lielākas — baumu izplatīšana par svinībām, kādas nebūšot ne redzētas, ne dzirdētas.

Desmitiem ziņnešu, kas braucieniem izdeva milzīgu naudu, par tām stāstīja Bādenē un Lībekā, Štrālzundē un Rostokā, Prāgā un Krakovā, Vīnē un Romā, bet, galvenais, — Edinburgā un Londonā, kur dzīvoja karaliene, ko Ēriks bija nolūkojis. Tikai tamdēļ vien, lai iekvēlinātu viņu fantāziju, jūtas un prātus, Ēriks kronēšanas svinības nepārtraukti pārcēlis un tikai ziedu mēnesī, Svētā Pētera un Pāvila dienā, beigu beigās viņš kronējies, pasludinādams sevi par Zviedrijas karali Ēriku Četrpadsmito. Kronēšanas svinību nedēļā laulājās augstmaņi, ļaužu pūli ielīksmināja vīns, mūzika un nerri, galva griezās no rēcošajiem plēsīgajiem zvēriem un bruņinieku divcīņām. Šajā nedēļā jaunais karalis izsludinājis pirmos trīs grāfus un deviņus baronus — Zviedrijā šie tituli bija jauni, agrāk nevienam tāds nebija piederējis. Kētes dzimta arī līdz tam bijusi ievērojama, taču jaunie tituli to iecēluši taisni vai debesīs: Pērs Brahe, Kētes tēvs, kļuvis par grāfu, vectēvs Gustavs un tēvocis Ēriks Stenboki — par baroniem.

Ar grāfa titulu pielabināts, Kētes tēvs tūdaļ devies ceļā uz Edinburgu…

Nu jā, tā esot patiesība: Pērs Brahe un Kārlis Morns, citiem vārdiem — Šarls Mornē, tas pats karavadonis, kas pašlaik Līvzemē plosās pie Paides, bijuši pirmie atklātie Ērika sūtņi uz Edinburgu — viņi uzsākuši sarunas par Ērika precībām ar Mariju Stjuarti.

Viņa neko nav izdomājusi.

Itin neko.

Edinburgā esot uzturējies viņas tēvs…

Kēte Šenka apklust un ilgi šķielē uz hercogieni: melna bumbuļaina aube, iegarena seja, augsta piere, pareizs deguns, mīkstas lūpas ar izteiksmīgiem kaktiņiem, zods iekritis, bet acis lielas ar plāniem acu vāciņiem, kas skatienam piešķir cēlu noslēpumainību, — pat tad, ja hercogiene būtu nevis domājoša, bet pavisam stulba, viņas izteiksmīgā seja jebkuram spētu pastāstīt, cik šī sieviete ir saprātīga un savas gudrības apbēdināta.

Kēte Šenka strauji paliecas uz priekšu un pusbalsī jautā:

— Gaišība, vai jūs mīlat hercogu — savu vīru? Jūs viņu esat iemīlējusi?

Kā no slēpņa Kētes pārsteigta, Katrīna aiztur elpu. Kāpēc Kētei iegribējies uzzināt, vai viņa mīl vīru? Kāpēc tas viņai nedod mieru tieši tad, kad ierunājusies par Mariju Stjuarti? Pietvīkusi Katrīna nodur acis, viņas atmiņā atplaiksnī Ferantes Gonzago vārds, vienīgi vārds, ziediem piebi- rušais dārzs karaļu Krakovā un viņa pati, Katrīna — jauna, pavisam jauniņa meitene, kurai pie kājām sabirušas ziedlapiņas…

—    Ak Kungs!… — Katrīnai pasprūk. Gonzago, Mantujas hercogu, viņa nekad nav acīs redzējusi — kāpēc šobrīd viņai tik svarīgi, kāds viņš izskatās, kāpēc pašlaik rādās, ka reiz viņu būtu mīlējusi — mīlējusi vienīgi viņu? Katrīnai pārskrien šermuļi, viņa atmet galvu un droši un pašapzinīgi saka: — Man jāatzīst, ka es mīlu savu vīru, Kēt! Mīlu Somiju un mīlu Zviedriju, ka man patīk sniegs, patīk lāči un kailās klintis, ko jūs pieminējāt.

—    Jūs esat apvainojusies… — Kētes Šenkas acīs iemirdzas asaras, un, kad viņa sāk runāt, balss Katrīnai izklausās sveša un salta. — Mēs, sievietes, dzīvē visu izdomājam — itin visu, tāpēc viss mūsu dzīvē ir pārejošs. Mana vecāmāte Brigita, nelaiķes karalienes Margaritas māsa, mēdza vaimanāt: Margarita bija skaista, līdzcietīga un dievbailīga, visiem viņa stāstīja un arī pati ticēja, ka mīlot karali Gustavu, savu vīru, bet nomira trīsdesmit triju gadu vecumā — Kungs augstais, varbūt tieši tāpēc viņa nomira tik jauna, ka mīlēja un bija laimīga?

—    Es mīlu hercogu! — spītnieces balsī atkārto Katrīna, droši noraudzīdamās uz Kēti. Tā caur asarām nejauki nosmaida.

—    Mana tante karaliene Katrīna kļuva par atraitni divdesmit piecu gadu vecumā. Tagad viņa nosēž pie loga augām dienām un naktīm un skatās, varbūt pāri pagalmam aizies grāfs Ross, jaunības dienu saderinātais…

—    Kēte, — Katrīna ir izbrīnīta un sapīkusi, — jūs gribat man iegalvot, ka es savu vīru nemīlu? Ka es nepakļaujos Dieva gribai un esmu divkosīga? — Ar piespiešanos viņa iesmejas. — Kēte, vispirms jūs, liekas, grasījāties pārliecināt mani par kaut ko citu — ka mans vīrs ne no viena nebaidoties…

—    Viņš nebaidās! — Kēte saka mierīgā un saltā balsī. — Cilvēks, kurš kāro kļūt par karali, nebaidās ne no viena. — Pēc klusuma brīža, no klusuma un Katrīnas stingajām acīm izbijusies, viņa piebilst: — Gaišība, jūs varat domāt, ko vēlaties, taču jūsu kuģis nestāv uz vietas. Nē! Kuģis brauc arvien ātrāk! Jums veicas!… — Kēte saīgst, aizsvilstas un itin kā pati uz sevi sadusmojas. — Ak, varbūt es esmu ļauna, ka jums to visu stāstu! Laimīgie cilvēki nedrīkst zināt, kāpēc viņi ir laimīgi, — to uzzinājuši, viņi dabū pārliecināties, ka laime ir trausla, ka jau rīt, parīt, aizparīt var pārtrūkt matiņš, kura galā viņu laime karājusies… Nenosodiet mani! Ticiet, man ir žēl nevis raudošo sieviešu, bet gan to, kuras aiz laimes atņirdz zobus. Tās, kuras cieš tad, kad ir laimīgas, neraud nekad… viņas nevar saraudināt… No visas sirds vēlos, lai jūs būtu nesaraudināma, lai jūs nekad nenolādētu likteni… Gaišība, jūs domājat, ka karalis Ēriks upurē Juhanam savu izredzēto Mariju Stjuarti aiz brāļa mīlestības… Gaidi vien no karaļa brāļa mīlestību — tā var sagaidīt velns zina ko! Jūsu gaišība hercogien, jūsu vecvecvecmāmiņa [3] bija krieviete, vecvecmāmiņa [4] — lieta- viete, vecmāmiņa [5] — vāciete no hābsburgiem, māte — itāliete… Ja vien radīsies vajadzība, jūs atradīsiet aizstāvjus Prāgā un Romā, Budā un Vīnē, Krakovā un Viļņā, varbūt pat Maskavā… Jūsu aizmugure nobaidījusi Pērsonu. Lielais intrigants sajutis: pat tad, ja arī Ērikam izdotos apprecēt angļu karalieni, Juhana ietekme Baltijā būtu lielāka nekā Ērikam — Ziemeļjūrā… Prokurators Pērsons ir ļauns un gudrs vīrs. Viņš sācis iegrozīt Ērikam prātus, ka gan Stens Lejonhvūds, karalienes Margaritas brālis, gan hercogs Juhans, Margaritas dēls, itin kā rokot bedri Ērikam — Margaritas padēlam. Tēvocis un brāļadēls, tupēdami I.ondonā, Ēriku esot pre- cinājuši Elizabetei tā, ka tagad viņa viņu iztēlojoties par derdzīgu, baismīgu un plēsonīgu — kā tādu pūķi… Karalis tam noticējis, pārskaities un nolēmis atriebties brālim: aizliedzis precēt jūs un, lai draudiem piešķirtu brālīgu toni, Juhanam piedāvājis precēt Stjuarti…

—    Tas nevar būt! — kā apstulbusi iekliedzas Katrīna un purina galvu. — Reti kurš tā spēlējas pat ar provinču hercogu meitām… Bet šeit taču ir — Stjuarte!…

—    Gaišība, jūs varat neticēt man — ticiet manam tēvam. Šogad, sulu mēnesī, mans tēvs otro reizi devās uz Edinburgu ieprecināt Ēriku Marijai. Šajā pašā laikā — Dievs ir mans liecinieks, ka neesmu izgudrojusi to! — Klods Kolārs, kāds francūzis, vīrs no galma, Hesenē precināja Ēriku land- grāfa Fīlipa meitai Kristīnai. Pagaidiet! Šajā pašā laikā Ēriks piedāvājis Juhanam bildināt Mariju Stjuarti. Šajā pašā laikā Londonā karaļa mīlestības vēstules Jillenšerns lasījis Elizabetei…

—    Tas nav tiesa, nav tiesa… — Katrīna čukst un nekaunīgām, nosodošām acīm svilina Kēti Šenku. Kēte ir ieliktene, Katrīnai atplaiksnī galvā doma, ieliktene, viņas tēvs karalim ar padomiem, viņas tēvocis pie Paides — ar zobenu, pati Kēte šeit, uz kuģa, — ar baumu dzeloni… kā ieliktene viņa ir? kurš ar Juhana rokām grib gāzt Ēriku?

Re, Kētes lūpas kustas atkal, viņa atkal kaut ko stāsta, atkal tajās — drūva vīpsnā… Kēte līgojas, kuģis līgojas — tas brauc uz priekšu… uz priekšu… arvien ātrāk…

Kristofs Šenks, Hautenbergas barons, sēž iepretim hercogam Juhanam. Krūts baronam jauneklīgi izriesta, ar jauneklīgo bārdu apaugušo seju vēl nevago grumbas, vēl tajā nav ieraugāmas rētas, kuras būtu atstājuši pretinieka cirtieni. Ja no barona novērš acis, atmiņā saglabājas tikai viņa zilais skatiens un ādas ungāru kamzolis, kas melnāks pie vidukļa, kur visu laiku pret to trinas dunča spals.

Barons ir vācietis. Viens no tiem vāciem, kurus vilina Zviedrijas rūdu raktuves, viens no tiem, kuri līdzīgi miglai iespraucas zviedru pilsētās, iesūcas siltās spraugās un kļūst par zviedru augstmaņu znotiem un muižu un uzņēmumu pārvaldītājiem. Vai tie nav viņi, kuriem visvairāk rūp intrigu vērpšana un valstsvīru, valsts padomnieku un brāļu prinču sakūdī- šana? Tur jau barona labā roka atbalstījusies pret hercoga galdiņu, pa kuru izklāti papīri — Šenks allaž grozās valstisku rakstu tuvumā. Viņš ir acīgs un ausīgs. Sarunā allaž iestarpina arī trāpīgu vārdu. Tagad jau arī viņš sēž kluss un rāms, bezvainīgu seju. Viņam virs galvas, ar siksnām pie kajītes sienas piesieta, gara arkebūza. Pie barona noberztā kamzoļa piekļāvies, pa pusei ādas krokās ieplacis, ēnā sastindzis ieslēpies duncis…

Bet jūrā ir dūmaka un vējš ir vājš, buras nošļukušas, tikai reizēm tās iečaukstas, sagrab un piepūšas… Airētāji jau noguruši… Kaijas kliegdamas te atlido, te aizlido… Nav zināms, kas notiek krastā — Stokholmā — brāļa karaļa pilī un Turku — paša hercoga galmā… Neziņa izraisa satraukumu, bailes un neuzticēšanos nevienam, kas ir tev apkārt. Galu galā — kāpēc hercogu vajā dīvainas, nekad agrāk nepieredzētas priekšnojautas: ja vēl būtu dzīva māmiņa, ja viņa vēl dzīvotu un gaidītu viņu dzimtajā krastā — atgriezies viņš mestos viņas priekšā uz ceļiem, skūpstītu putekļiem klātās kurpes un lūgtu piedošanu; piedošanu — par ko, par kādiem maldiem, par kādiem grēkiem?…

—    Baron! — klusā, domīgā balsī ierunājas hercogs Juhans, tad, atbalstīdamies pret galdiņu, ceļas no krēsla, sakrampē rokas uz muguras un caur pieri skatās uz Kristofu Šenku fon Hautenbergu. — Trīs reizes esmu devis uzticības zvērestu tēva novēlējumiem un brālim karalim. Kamēr Ēriks dzīvs, es neesmu tīkojis un arī netīkošu pēc karaļa troņa. Londonā es neesmu sacījis Anglijas karalienei nevienu sliktu vārdu par savu brāli. Tieši pretēji: mans tēvocis Stens Ēriksons Lejenhūvuds un es — mēs abi esam darījuši visu, lai Ēriks nezaudē cerības apprecēt angļu karalieni. Jūs, baron, esat ienācis Brahu dzimtā un labi to zināt. Jūs zināt, ka viss, ko jūsu sieva sastāstījusi hercogienei Katrīnai, ir vienīgi tenkas, vienīgi derdzīga aprunāšana…

Barons Hautenbergs pielec kājās un izriež krūtis vēl stiprāk.

—    Jūsu laipnība, manas sievas patiesā vēlēšanās bija pārliecināt hercogieni, ka tās patiešām ir tenkas!

—    Es nesaprotu, baron, — vai jūs attaisnojat savu sievu? — Hercogs pauž izbrīnu. — Jūs taču zināt: hercogiene neko vairs neēd, neceļas no gultas un pa naktīm murgo. Un tā nav jūras slimība, kas viņu nomoka, tā nav jūras slimība — jūs to zināt!

—    Hercogiene ir ļoti jūtīga, tas tiesa. Taču jums jāpiekrīt, jūsu laipnība, ka Turku vai uz salām, kuras viņai esat uzdāvinājis, hercogienei būs grūtāk atšķirt, kur patiesība un kur tikai tenkas un neslavas celšana.

Hercogs Juhans katru vārdu izrunā skarbā un valdonīgā balsī:

—    Baron, jūs jaucaties manās ģimenes lietās! Šobrīd es ar jums sarunājos pieklājīgi tikai aiz cieņas pret Brahēm un Stenbokiem.

—    Hercog, jūsu laipnība, — lielās, zilās acis barons pleš platākas, — es lūgšus lūdzu, uzklausiet mani un kopīgi pārrunāsim stāvokli! Jūs esat apprecējis poļu princesi, lietaviešu kuniga meitu, karalis Ēriks diemžēl angļu karalienes roku vēl nav ieguvis, — līdzsvars, jums jāpiekrīt, izjaukts par labu jums, un, ja tikai lietavieši un poļi noslēgs vienošanos ar dāņiem, ja viņi izjauks mieru, kas noslēgts uz mūžīgiem laikiem starp dāņiem un zviedriem, karalis Ēriks par to vainos jūs, vienīgi jūs, par to varat nešaubīties! Un tad nu gan Pērsons tenkas, visvisādās tenkas līdz pēdējai izsludinās par patiesību…

—    Baron, tieši tagad, šajā mirklī, manu acu priekšā jūs esat izgudrojis jaunas tenkas!

—    O nē! Saglabājiet pacietību un uzklausiet mani līdz galam, jūsu laipnība! Jo drīzāk hercogiene Katrīna dabūs izbaudīt tenku riebīgumu, jo drīzāk viņa dabūs izjust, kas sekos tad, ja tenkas tiks izsludinātas par patiesību,—jo drīzāk, es varu apzvērēt, jo drīzāk un apņēmīgāk viņa jums saaicinās palīgos savus aizbildņus Lietavā, Polijā, Vāczemē un, ja būs nepieciešams, — arī Romā…

—    Arī Romā! — izsmējīgi iekliedzas hercogs.

—    Es uzdrīkstos atgādināt, jūsu laipnība: hercogiene pūrā līdzi jums nav atnesusi ne bagātību, ne pievienojusi jaunas zemes. Toties viņa ir katoliete, un ar viņas starpniecību jūs varat cerēt uz vācu imperatora, austriešu lielhercoga, visu Hābsburgu un Hoencollernu, arī Romas pāvesta palīdzību — o! tas vairs nav pūrs! tas jau ir spēks, varenība! varenība, kas atvēsinās ne tikai karali Ēriku…

—    Baron, lai gan jūs neesat zviedrs, tomēr Zviedrijā dzīvojat, un turēt godā tās karali — arī jūsu pienākums!

Barons Hautenbergs pietvīkst, arī tā kā apmulst, tomēr atsāk runāt vēl neatlaidīgākā balsī:

—    Jūsu laipnība, vienīgi pavadoņa pienākums un uzticība jums man neļaus ciest klusu. Karalis Ēriks parakstījis pavēli Jillenšernam aiz nenovīdības un nevarēdams jūs ciest, hercog! Jūs pats to saprotat, nemēģiniet noslēpt to man — jūsu dēļ gatavs esmu mirt kaut vai tūlīt… Ieskatieties patiesībai acis, mans pavēlnieki

Nav labi, nav patīkami. Jūrā migla, nav vēja. Airētāju spēki sīkst… Angļu karaliene neprecas ar Ēriku. Viņam grib izjaukt precības arī ar Mariju Stjuarti: Skotijas valdniecei precina Robertu Dadleju — glītu un augstprātīgu angļu lordu. Ēriks aiz izmisuma zaudējis prātu: aizsūtījis uz I.on- donu cilvēku un pavēlējis Jillenšernam tur sameklēt ārzemnieku — tikai zviedru ne —, kurš varētu nogalināt lordu Dadleju un aizbēgt no Anglijas. Un ar ko tas beigsies? Ar nenomazgājamu apkaunojumu visiem Vā- sām? Karalis Gustavs, cēlais un cildenais vīrs, — vai šobrīd viņā saulē viņš var būt mierīgs?

—    Baron! — hercogs Juhans stingrā balsī saka un tūdaļ arī paceļ pret Šenku fon Hautenbergu caururbjošās acis. — Jūs zināt, kādi ir karaļi. Jūs zināt — karalis ir straujš un dedzīgs. Taču lepns, godājams un gudrs vīrs. īsts bruņinieks. Es nešaubos, ka viņš jau nožēlo…

—    Varbūt. Taču visbiežāk karaļa nožēla nākusi par vēlu. Atcerieties Ērika medaļu — šķīstības oreolu māsai princesei. Vai gan dārgais metāls atdevis meitenei atpakaļ godu?

Hercogs cērt pretim Hautenbergam uzreiz, dusmīgā balsī:

—    Baron, jūs pazīstat Nilsu Jērana dēlu Jillenšernu — šis vīrs karaļa pavēli nepildīs. Drīzāk viņš neatgriezīsies atpakaļ Zviedrijā, savā dzimtenē, tomēr pavēli nepildīs.

—    Šis vīrs to nepildīs, tas tiesa, — barons pazemīgi piebalso. — Un ko tas groza? Karalis sameklēs citu vīru — bendi pēc savas iedabas. Un, ja notiktu tā… ja angļu lordam noripotu galva, ja izšļāktos pirmā asiņu lāse, — viņš neapstātos, ticiet man, Ēriks vairs neapstātos, viņš vairs neskatītos, kurš ir ienaidnieks un kurš — brālis…

Hercogs sāk smieties žēli, ar sirdssāpēm, ar nicinājumu pret baronu, viņš apsēžas pie galdiņa, nodur acis, brītiņu sēž un valdās, pēc tam ierunājas nopietni, klusā balsī:

— Baron, jums un jūsu sievai iesaku no šī brīža vairs neiet laukā no kajītes! Mūs pavada poļu un lietaviešu lielkungi, un es nevēlos, lai jūsu, pieklājīgi sakot, runas viņiem nepārtraukti jauktu galvu. Visu, kas viņiem noteikti jāuzzina par hercogienes jauno tēviju, viņi dabūs zināt no manas mutes — vienīgi no manas! Ejiet, baron!

Kristofs Šenks fon Hautenbergs vairs nesaka ne vārda — paklanījies viņš apgriežas riņķī, iziet no kajītes un aizver aiz sevis durvis. Hercogam atmiņā iespiedušās viņa zilās acis un duncis, kas piekļāvies pie nobružātā kamzoļa, ģērba krokas ēnā… Dunča skatu palēnām pārmāc mātes tēls, kas atpeld no draudīgā, tumši zaļā ziemas egļu vēra, — ak, ja varētu apskaut māmiņas kājas, aizmirst par neuzticēšanos, satraukumu un bailēm!… ja varētu pamosties un atgūties uz krasta, uz piesnigtās Turku ielas, kamanās… Ēriks, brālis karalis Ēriks, vienmēr—gan zēnības gados, gan jau pieaudzis —, iesēdies kamanās, nosedza kājas ar egļu zariem, noteikti ar egļu zariem, nocirstiem zariem.

Saņēmis Rīgas maģistrāta atļauju, četrdesmit devītajā gadā šo māju bija nopircis Kristofa Šenka fon Hautenberga tēvs. Pēc tēva nāves māju savā ziņā pārņēma Kristofs. Tā ir lieliska trīsstāvu celtne. Viens tās stūris veido arku, kas atspiedusies pret kolonnu, aiz kolonnas — ārdurvis. Pirmā stāva mūrī logu nav. Otrajā — daudz logu, dienvidu pusē — terase, kam apkārt koka sētiņa. Trešajā stāvā zem divslīpju jumta ierīkots mansards, kas izsists ar glīti salaistiem dēļiem. Mansardā Kēte Šenka iekārtojusi Katrīnu. Pa lielajiem logiem hercogiene redz dārzu, kas aizstiepjas līdz pašai ielai, aiz kuras slejas masīvā Svētās Marijas Madaļas baznīca.

No dārza plūst iekšā pelūksnējais rudens miers. Mansardā palo spirdzinoša sveķainā koka smarža. Katrīna droši vien nekad neaizmirsīs apmešanos šajā namā, mansarda smaržu un šeit dzirdētās skaņas. Šeit, otrajā stāvā, lielajā istabā ar logiem, kas veras uz Svētā Jēkaba baznīcu, hercogs Juhans, Katrīnas vīrs, uzrakstījis pirmo vēstuli svētās vācu tautas Romas impērijas imperatoram Ferdinandam — palūdzis palīdzēt Veronas mark- grāfam Pāvilam Skalihijam atgūt zaudētās muižas vācu firstijās — Bran- denburgā un Braunšveigā. Vēstuli hercogs uzrakstīja aizvakar — sala mēneša vienpadsmitajā dienā. Aiz laimes vai slāpdama, naktī Katrīna domās atkārtoja mūķenes Magdalēnas vārdus:

"Iesākumā sakopojiet uzmanību uz pirmo darbiņu — vienīgi uz pirmo, pēc tam uz otro, uz trešo… O! Kādreiz jūs paskatīsieties atpakaļ un ieraudzīsiet, kādus kalnus esat apgāzusi!"

Hercogs Juhans — luterānis, kas neatzīst pāvestu, — paklausījis Katrīnai. Katrīna ņem virsroku! Viņa apbūrusi Somijas hercoga sirdi, un viņš atsacījies pat no augstdzimušās, lepnās Marijas Stjuartes, kaut arī, apprecēdams Katrīnu, neko labu Zviedrijai nav atnesis. Gluži pretēji, pats piebēris maisu ar naudu un aizdevis Sigismundam Augustam; par ķīlu viņš saņēmis sešas pilis, kuras lietaviešiem nepieder un nekad nav piederējušas, kur pašlaik saimnieko Sāmsalas bīskapa karakalpi. Kungs augstais! Simt divdesmit pieci tūkstoši dālderu bija iezaigojušies un laistījušies kāzu sveču gaismā un tūdaļ pazuduši maisa aklajā tumsā — uz mūžīgiem laikiem, hercogs Juhans saprot — uz mūžīgiem laikiem. Juhans mīl viņu, un Katrīna valdīs pār viņu, atgriezīs pie īstās ticības, bērnus, ja tikai Dievs dos, viņa uzaudzinās par katoļiem — Katrīna kalnus apgāzīs, mūķene bija teikusi patiesību!…

Ak manu vai!… Līksmes vispārpilnākās dienas jau pagājušas, jau aiz- traukušās… Tā ilgojies pēc laimes, tā gaidi to, ceri sagaidīt noturīgu un mūžīgu, bet tā ir tik trausla un pārejoša, tik drīz tajā vilies un — nu jau atkal sirdī iezīžas satraukums: garderobe, ko no Viļņas ar zirgiem veduši uz l^olocku, bet tur pārkrāvuši upes braucēju kuģos, uz Rīgu vēl nav atvesta; kur iestrēguši kuģi? kas noticis ar Katrīnas cepurēm un svārkiem? Ak Dievs, ko viņa vilks mugurā, kad būs aizkuģojusi uz Turku, kāda viņa stāsies priekšā vīra galma svešajām lielkundzēm?

Arvien stiprāk Katrīna baiļojas par hercogu — savu vīru. Rīgas ostā viņš nokāpa no "Somijas lāča", pa krastmalu gāja uz karieti, piepeši viņa acu priekšā pazibēja cita kariete — putekļu klāta, ar dubļiem apkaltuši, bet līdz mirdzumam notīrītu lodziņu — pa to skatījās laukā Juhanam pazīstams vīrs, kāds Flemings. Tagad hercogs šo cilvēku uzrunā par Hermani Pēra dēlu — vārdā un tēva vārdā. Pie brokastu galda, pusdienās vai vakariņās viņš aizvien pasaka: Hermani Pērsonu uz Rīgu esot atsūtījis Hen- riks Horns — Horns man seko, tā ir taisnība. Ak, kāds te tam visam sakars ar Hornu? Horns karo Līvzemē, viņam rūpju pāri galvai. Tomēr Katrīnas vārdi Janu nenomierina. No Šenku nama viņš ne kāju nesper laukā. Nomākts un sadrūvējies viņš augām dienām nosēž pie galda. Un tikai raksta. Ko viņš raksta, kāpēc? Vakar barons Hautenbergs pastāstīja Katrīnai, ka Henriks Horns esot bijis Somijas vietvaldis un uzturējies Turku līdz tam laikam, iekams par Somijas hercogu bija kļuvis Juhans. Bet vai gan tas izskaidro hercoga noraizētību? Vai gan sazin kāds pulkvedis var nogrūst 110 Somijas troņa Zviedrijas princi — karaļa troņa otro mantinieku?

Hercogs pats pilsētā ne kāju nesper un arī Katrīnai neļauj pastaigāties. Tāpat kā uz kuģa viņai aizliegts patērzēt ar Kēti Šenku, un barons Hautenbergs aizvainoti ierunājās, cik stipri tā dēļ pārdzīvojot viņa sieva — šīs mājas namamāte. Kēte tik ļoti vēlētos, lai Katrīna viņas mājās justos labi un omulīgi, laiks aizsteigtos nemanot. Hercogu Juhanu bija uzaicinājis uz pili Ketlers — visas jaunās Pārdaugavas hercogs. Juhans pieklājīgi atteicās doties uz pieņemšanu — esot noguris, savārdzis un slims. Vakar pie pusdienu galda hercogs saīdzis pavēstīja Katrīnai, ka atļauju tikties ar viņu esot lūdzis Tvirbuts — sazin kāds lietavietis. Kas šis Tvirbuts tāds esot? Kā cilvēks viņš esot? Kuram viņš patiesībā kalpojot? Pie kādas ticības piederot? Ko viņš Rīgā darot? Kas viņam esot kopīgs ar Katrīnu? Iesākumā uz hercoga jautājumiem Katrīna atbildēja vaļsirdīgi, cenzdamās atsaukt atmiņā visu, ko par Tvirbutu bija dzirdējusi. Pēc tam spēji viņai pārskrēja šermuļi: viņa, viņa pati dodas projām no mājām, no dzimtās zemes, no tēvijas, lai dzīvotu svešā zemē, — kopš šī brīža viņa, tāpat kā Tvirbuts, ir savdabīga trimdiniece, trimdiniece… Katrīna bija savaldījusies, nebija sākusi raudāt. Tomēr sniegt atbildi uz vīra jautājumiem vairs nebija viņas spēkos. Viņa sāka purināt galvu un čukstēt: es ne acīs viņu neesmu redzējusi, es neko par viņu nezinu!… Hercogs stingi sāka blenzt

Katrīnai acīs. Par Tvirbutu viņš vairs netaujāja — nebilda vairs nevienu pašu vārdu. Vēlu vakarā Katrīna devās uz guļamistabu. Hercogs jau gulēja gultā, tomēr svece pie gultas uz galdiņa aizvien vēl nebija nopūsta. Nenogrieztā dakts kūpēja, guļamistabā pludoja sīva gruzduma izgarojumi. Tumši brūnām, bezmaz vai melnām acīm, ieplestām un nemirkstinošām, hercogs skatījās uz Katrīnu. Pavisam lēni viņš iepleta rokas, platās — gluži kā Dievam — naktskrekla piedurknes noslīdēja līdz elkoņiem un biedējoši nokārās.

—    Nāc, cirstiem zariem es apsegšu tevi! — stieptā apustuļa balsī teica hercogs.

Viņa maigi piekļāvās vīram pie krūts, tomēr hercogs viņu neapskāva, aizvien vēl turēja rokas paceltas un čukstēja:

—    Kļaujies man klāt — cirstiem zariem es apsegšu tevi…

Un šajā mirklī kaut kas, varbūt pietūkušais nemiera un baiļu augonis, uztrūka Katrīnas krūtīs — ar plaukstām viņa rupji satvēra vīra galvu, sāka to purināt un kliegt hercoga pārsteigumā sastingušajās acīs:

—    Slava Tev! Slava Tev!

Hercogs pārbijās, sakustējās, aptvēra Katrīnu spēcīgām rokām, piespieda viņas galvu pie sava vaiga un nepacietīgā iekārē paijāja viņas matus.

—    Mēs esam jukuši… abi esam jukuši… — stostīdamies viņš čukstēja.

—    Slava Tev! Slava Tev! — Katrīna kliedza un kliedza.

—    Izbeidziet! — hercogs Juhans iebrēcās, atgrūda viņu nost no sevis un piecēlās sēdus.

Katrīna gulēja augšpēdu — acis aizvērusi un strauji elpodama. Viņa dzirdēja, ka vīrs mēģina sameklēt uz galdiņa šķēres, ka nošņakstina tās — neveiksmīgi: griežot dakti, svece nodzisa. Katrīnas aizvērtajās acīs sametās pavisam tumšs.

Atmiņā atspīdēja koku sarkanās lapas, kas bija nobirušas viņas tālajā bērnībā, un vējš tās dzenājis pa zemi pāri lejas pils pagalmiem. Iemirdzējās bērnības katedrāles zeltītais altāris, saplīvinājās sveču liesmiņas pie tā, atblāvojās tuvinieku, augstmaņu un bajāru cienīgajās sejās, iēska- nējās bīskapa sirsnīgā balss. Pienāca klāt Francisks Lismanīni — mātes biktstēvs un Sigismunda Augusta audzinātājs, paņēma Katrīnīti no aukles klēpja, aiznesa garām augstprātīgajiem un uzpūtīgajiem vīriem pie dievgalda, un acu priekšā viņai iezaigojās lielkuniga kronis uz brālīša Sigismunda Augusta galviņas, viņu svētījošā bīskapa baltā roka un košais tērps… [6]

Gluži kā noburta Katrīnīte platām acīm lūkojās bīskapa sejā. Viņa lūpas tik tikko saskatāmi mīlīgi smaidīja, viņa acis noraudzījās uz mazo lielku- nigu labsirdīgi, svētlaimīgā priekā un dīvainā līdzjūtībā… Bet, kad bīskapa acīs ievizējās asaras, Katrīnai rādījās, ka Dievs Tas Kungs ir padarījis brīnumu — ar vizuļojošo asaru pie zeltītā altāra pavēstījis viņas brālītim lielkunigam laimīgu un svētu mūžu… Tolaik Katrīna vēl nezināja, ka bīskaps— Viļņas bīskaps Jānis, kas Sigismundu Augustu kronē ar asarām acīs, ir viņas brālis, viņu visu — Izabellas, Sigismunda Augusta, Sofijas, Onas, kā arī Jadvigas — brālis.

Katrīnas tēvs Sigismunds vēl bija princis, vēl Polijā un Lietavā valdīja viņa brālis Aleksandrs, kad kāda jaunava sieviete viņam dzemdēja dēlu Jonu, ar laiku arī meitas — Regīnu un Katrīnu. Pirmdzimtais dēls bija dievbijīgs, strādīgs un apdāvināts zēns, viņš pārsteidza ar brīnišķīgu atmiņu, un skolotāji viņam pareģoja zinību vīra nākotni. Taču drīz vien nāca gaismā, ka spējīgajam zēnam nav ne tikai bagātības un titula, bet viņam nav pat īsta — vienīgā — uzvārda. Viņa māti skaistuli Krakovā sauca te par frau Ketrinu Tiličineri, te par Katarinu fon Štelnicu. Citās pilsētās māte uzturējās ar Katarinas de Elštīnes vai arī Katažinas Ohstades uzvārdu. Galu galā viņa apprecējās ar Andžeju Koscelecki — valsts mantas pārzini. Tieši šajā laikā karalisko bērniņu māte nu bija sākusi gudrot un minēt, kurš no viņas uzvārdiem skan noslēpumaināk un cildenāk, kurš uzvārds stiprāk varētu izcelt viņas bērniņu dižciltīgumu, līdz ar to nesot viņiem lielāku labumu dzīvē. No daudzajiem uzvārdiem māte mēģināja sadiegt vienu — sevišķu, baronisku. Viņa diedza atkal un atkal no jauna, un drīz jau neviens vairs neticēja, ka viņas dēlam vispār būtu bijis kāds uzvārds. Tad slēptā un atstumtā dēla lietā iejaucās viņa tēvs Sigismunds, nu jau kļuvis par Polijas karali un Lietavas lielkunigu. Ak vai… Zēna lieta bija kļuvusi tik vispārzināma, ka ne tēvs karalis, ne Vāczemes imperators Maksimiliāns vairs nespēja to atšķetināt. Tagad par lēmēju varēja kļūt tikai viens cilvēks — Romas pāvests. Katrīna nezina, ar ko un kā tēvs karalis un vācu imperators bija izpelnījušies Romas labvēlību. Tomēr brīnums notika: pāvests Jūlijs pēc ilgas apsvēršanas tikai ar šim jautājumam veltītu bullu bezvārda zēnu pasludināja par laulībā dzimušu Jonu Telnicu de Ohstadu. Par meitenēm, Jona māsām, pāvests neparūpējās, viņš nevarēja parūpēties, un viņas abas kā tādi spoki maldījās pa tēvoča Vladislava — čehu un ungāru karaļa — galmiem te Belogrodskā, te Budā un Vīnē un visur un vienmēr, līdz bija apprecējušās, bija visparastākās Telnickas — itin kā tādas tirgotāja vai stikla pūtēja meitas…

Katrīna pacēla plakstienus un, acis iepletusi, skatījās tumsā. Kad acis bija apradušas ar tumsu, viņa ieraudzīja blāvam vīra muguru: hercogs sēdēja uz gultas malas nekustēdamies, pieklusis, sirdī sarāvies, un Katrīnai rēgojās, ka viņa aizvien vēl atrodas Viļņā, dzimtajā galmā, savā guļamistabā — vēl turpinās, aizvien vēl turpinās viņas pirmā kāzu nakts.

Katrīna iekunkstējās, piespiedās pie vīra pleca, ar lēnu, glāstošu roku tumsā uzmeklēja hercoga roku un iztrūkās, sataustījusi tajā šķēres.

—    Es jūs mīlu, es jūs mīlu! — viņa izbailēs sāka bubināt, izrāva no vīra rokām šķēres, un tās nokrita uz grīdas. — Es lūdzu, es lūgšus lūdzu, saprotiet mani — man nav bijis īsto māsu un īstā brāļa, es viņus nekad neesmu pazinusi, viņi man rēgojās pūlī… Pārvērtušies par plīvojošiem rēgiem, tumsai nākot virsū, viņi lauzās iekšā manā istabā, lidinājās, čabinājās un skaļi smējās man acīs… Es negribu, lai arī tavi bērni vajā mani kā neatminami veidoli, kā spoki, es gribu paturēt atmiņā, kāda viņiem ir seja un acis, es gribu sarast ar viņiem… jūs man atļausiet satikt viņus, jūs mums atļausiet satikties, jūs atļausiet, vai tā ir taisnība?…

Juhans viņu apskāva un aijāja, piekļāvis pie krūtīm viņas galvu. Viņš klusēja. Varēja just, ka arī viņam ir smagi, ka arī viņš cieš.

—    Jūlijs, Sofija, Lukrēcija — es lūdzu, lūgšus lūdzu, neaizliedziet pieminēt galmā šos vārdus!… Kārinas bērni tiks apgādāti ar visu ko, es zinu.

Tomēr laimīgi viņi nebūs, nebūs… Ja ari tādu laimīgu cilvēku nemaz nav, Kārinas bērniņiem pietrūks kaut kā vairāk, nekā cilvēkiem pietrūkst parasti… Viņi dzīvos paslēpti un atstumti, un vienu dienu viņi to sapratīs!…

—    Izbeidziet! — Tumsā Katrīnai šķita, ka hercoga balss ir dusmīga. Juhans atsēdināja viņu gultā un atvirzījās nost. — Jūs nejūtat līdzi Kārinas bērniem, jūs nevarat just viņiem līdzi. Pavisam vienkārši — jums no viņiem bail!

—    Hercog, mīļais…

—    Bail! — hercogs nosēcās un piecēlās, tumsā nošvīkstēja viņa drēbes un ieskanējās dobji, satraukti soļi. — Jūs runājat par Kārinas bērniem, bet domājat par saviem pašas. Jūs gaidāt un cerat. Jūs cerat laist pasaulē sevišķu, brīnumainu mazuli — dinastijas turpinātāju, dievu, otro Kristu. Viņa dēļ jau priekšlaikus jūs māc bailes. Jūs baidāties no viņa neīstajām māsām un neīstā brāļa, kuri apskaudīs elkadievu un traucēs viņam. — Hercogs atvēra durvis uz terasi un paskatījās atpakaļ. — Papūlieties izmest no galvas raizes par dzimteni, mīļā! Jūs dzemdēsiet nevis Ģedimina, bet gan — Vāsu pēctečus! Lai tikai Dievs Kungs būtu žēlīgs, lai tikai Dievs Kungs būtu devīgs…

Pa atvērtajām terases durvīm guļamistabā plūda nemīlīgās sala mēneša nakts aukstums. Katrīna raucās čokurā un trīsēja aiz pārestības un pazemojuma. Domās viņa ļaunā priekā atkārtoja: es neko neesmu Zviedrijai parādā, es savus bērnus neatdošu Zviedrijai…

Šodien, pašlaik, Katrīna mierīgi noraugās pa logu uz tukšo un kailo Hau- tenburgu dārzu. Ļaunais prieks izplēnējis. Jūtas notrulinājušās. Ja Dievs viņai dos bērnus, viņi būs Vāsas, tā ir taisnība. Katoļi.

Katoļi Vāsas.

Tur, miglainajā, aukstajā gaisā, jau rēgojās jaunā mūra siena. īgnums un aizvainojums, ka cilvēka dzīvē itin viss tik pārejošs, Katrīnai sāk aizžņaugt kaklu. Trīsdesmitā gada sveču mēneša divdesmitajā dienā, jā, divdesmitajā dienā Krakovas katedrālē Gņeznas virsbīskaps Jans Laskis, Krakovas bīskaps un valsts pakanclers Pjotrs Tomickis un Plockas bīskaps Andžejs — viņi bija kronējuši Sigismundu Augustu par Polijas karali. Viņam tikai nepilni desmit gadi, un nākamajā dienā visi brīnījās par zēna karaļa cēlumu, kad viņš svinīgā gājiena priekšgalā soļoja pa pilsētas ielām uz tirgus laukumu, kur viņam publiski vajadzēja sēsties tronī un vairākus nam- niekus izsludināt par zelta bruņiniekiem — pirmo reizi izrādīt saviem pavalstniekiem karalisko žēlastību. Mazajam karalim katrā pusē gāja viņa brālēni: Albrehts, Prūsijas firsts, un Vilhelms — divi stalti, braši vīri. Tolaik uz Brandenburgas markgrāfa Fridriha un Kazimiera meitas Sofijas, Katrīnas tantes, dēlu Vilhelmu daudzi bija noraudzījušies sajūsmas pilnām acīm — Rīgas virsbīskaps Toms jau atklāti apsolījis izsludināt Vilhelmu par savu pēcteci, un pat paši izcilākie poļu un lietaviešu vīri, pat Katrīnas tēvs karalis un māte karaliene par šo jauno radinieku runāja ar godbijību un lepnumu. Tolaik Katrīnai vārds virsbīskaps bija skanējis burvīgāk nekā karalis, nekā lielkunigs. Brāļuks sēdēja tronī tirgus laukumā, augstu pāri pūlim, bet Katrīna blenza uz brālēnu Vilhelmu, kas stāvēja zemāk — sabradātajā un saulē vizošajā sniegā…

Viņā tālajā dienā Katrīnas mazajā galviņā iespiedās vārdi: gaiša un laimīga nākotne. Šo vārdu veidols un iemiesojums bija brašais un staltais brālēns Vilhelms… Un te nu ir: kamēr Katrīna paaugās, kamēr apprecējās, virsbīskapa Vilhelma dzīve jau aiztraukusies, nodedzis viņa nams, re, šeit, šajā ieliņā, brālēna gaišā un laimīgā nākotne izkūpējusi kā migla un pārvērtusies par pagātni un atmiņām — ne māju, ne katoļu baznīcas Rīgā virsbīskapam vairs nav. Ziemas viņš pavada Raunā… Viņš ir smagi slims… Bet tas karalis, kuru viņš kādreiz Krakovā maziņu bija pavadījis uz tirgus laukumu, lai viņš visu acu priekšā iesēstos tronī, jau uzrakstījis pavēli: pēc virsbīskapa nāves bīskapiju likvidēt un nodibināt sevišķu pārvaldi pār to. Laiks skrien, tas cilvēkus padara vecus un salauž, bet viņu ilgas un cerības samaļ putekļos… Rau, uz nodegušās virsbīskapa pils pamatiem jau rēgojas jauns mūris. Bez logiem. Gar ieliņu slejas akla, drūma siena. Kas atrodas aiz tās? Ieroči, pulveris? Bet varbūt tur tiek glabāta svešzemnieku atvestā sāls, kamēr pacelsies cenas?

Aukstā un drūmā — kā nomaldījusies — Rīga… Tajā vairs nav tikumisku cilvēku, visi kāro dzīvot vienīgi šajā pasaulē, vienīgi bagātībā, vienīgi nēsātā — neviens vairs netic nekam mūžīgam, neviens vairs neatšķir, kurš dievs ir īstais un kurš — neīstais. Šeit mūžīga vienīgi Daugava un jūra. Tumšais, aukstais un vienaldzīgais — trauslo dvēseli nomācošais — upes ūdens plūst cauri pilsētai. Tas plūst uz vēl skarbāku ūdeni — uz jūru. Ķecerība kā migla, kas vienā laidā kāpj no vienaldzīgā ūdens, biezo mūru mājās iesūcas caur durvīm, caur logiem, caur visām spraugām un šķirbiņām — tā smacē cilvēkus un viņu bērnus. Kad viņi paaugsies, nepavisam vairs netiks gudri, kam ticēt, pie kā tverties. Toties viņi pratīs ienīst bagātākos un godā augstāk turamos — trakās dusmās viņi cits citu grābs aiz rīkles, cits citu nokaus un pasauli slīcinās asinīs…

Cieši un stingri Katrīna ietveras hofmeistarienes elkonī un piespiežas viņai pie pleca. Tumšie akmens pakāpieni viņas ved lejup — zem sarkanām pusapaļām velvēm pie melnām divviru durvīm ar masīviem vara rokturiem. Katedrāles iekšpuse, augstā, diženā telpa, grimst pustumsā. Noputējušie ķecerīgie logi dienas gaismu itin kā nokāš — vidū ielaiž vienīgi ēnu un nokrēsli, kas mierina dusmīgās un nomaldījušās dvēseles. Jā! Tā ir patiesība — cilvēki sākuši gausties par tumsu: visur tumsa, viss grimis tumsā, kamdēļ tad tu, cilvēciņ, gaidi uz gaišākām dieniņām?… Pat kapitula kanoniķi, kuri šajā katedrālē pastāvīgi uzturējušies virsbīskapa Vilhelma tuvumā, kā stāsta, esot sākuši dzīvot pēc Augustīna samaitājošā kodeksa — sapirkušies muižas, izklīduši pa ciemiem, kur zemniekus per ar pletnēm, okšķerē, kur dārgāk un ar lielāku peļņu var pārdot graudus…

Hofmeistariene aizved Katrīnu altāra jomā. Viņa apstājas pie kreisās sienas un nočukst, ka pašlaik Rīgā vienīgi šeit katolis varot pielūgt Dievu — pie šīs atdusas vietas, kas iemūrēta sienā. Kurš — pirmais vai otrais — Rīgas virsbīskaps šeit apbedīts? Ak!… Ir aizbrāzuši gadu simti, tie aizvaidējuši garām šim kapam, bet tur no zemās un platās nišiņas, kura ienirusi mūrī un ēnā, aizvien vēl, liekas, uzdvašo un uzdvašo cilvēka dzīvais siltums…

Katrīna pārmet krustu un noslīgst uz ceļiem.

—    Slava Tev! — viņa čukst. — Slava Tev!…

Pie auss atskan hofmeistarienes satrauktā balss:

—    Jūsu gaišība, viņš, tā man teica, steidzoties…

Katrīna pārmet krustu, pieceļas un paskatās atpakaļ: tālu no viņas, dziļāk kreisajā jomā, sienmalas tumšajā ēnā iet iekšā garš vīrietis — tievs kā virve un nosirmojis, lielām, atļukušām ausīm. Viņš apstājas pie melna un nospodrināta sola, kas pustumsā spīd. Viņš pavēršas pret Katrīnu. Stāv taisns un nekustīgs. Gaida uz viņu. Vai gan viņš, Kiprijons Tvirbuts, ir tik mierīgs? Vai gan viņš nekritīs Katrīnas priekšā uz ceļiem, nepinkšķēs un nelūgsies pēc palīdzības, pēc vārda aizlikšanas pie kanclera un pie valdnieka?

Katrīna pieiet viņam klāt, un Kiprijons Tvirbuts sveicinādams paklanās. Brītiņu viņi abi stāv un skatās viens otram acīs. Acis viņam tumšas, brūnas un saprātīgas. Katrīna lēnām apsēžas solā, Tvirbuts joprojām stāv — saspringuma nav, viņš ir nosvērts un pieklājīgs bez piespiešanās, bez piepūles. Tur, Viļņā, galma sievietes ar Tvirbuta likteni biedē palaidnīgos bērnus, pēc tam viņus, tādus iebiedētus, apmīļo, mierina un nevar vien nomierināt, viņas naktīs trūkstas augšā no miega, no vājprāta sapņa, iededz sveces un steidzas uz bērnu guļamistabu — vai tikai bērniņam kaut kas nav noticis? vai jau nav noticis? Bet Tvirbuta sejā, raugi, no ciešanām nav ieraugāms ne pēdu.

—    Pateicos, jūsu laipnība hercogien, ka esat atnākusi satikties!

Balss viņam sulīga un piesmakusi, tomēr patīkama, pilna nopietnuma

un labsirdības. Tieši tādu balsi Katrīna vēlētos izdzirdēt katru mīļu rītu, kad viņa mostas augšā… kad mostas augšā, kad māc izbailes un bailes par nākotni tikai žņaudz un žņaudz sirdi…

—   Marta, mīļā, — piepeši Katrīna saka hofmeistarienei, — jūs ejiet un pagaidiet mani, es ilgi neaizkavēšos!

Hofmeistariene tepat vien stāv, dažus soļus atstatāk, pa logu krītošā gaismas kūļa noblāvinātu aubi un seju. Vērīgām acīm, kuras kaut ko jautā, viņa skatās uz Katrīnu. Varbūt hercogs piekodinājis Martai šeit stāvēt, klausīties un izbolītām acīm skatīties?

Negaidīti Kiprijons Tvirbuts paklanās hofmeistarienei un saka:

—    Vainīgs esmu es — es steidzos! Tik maz laika parunāties ar hercogieni, ticiet man — jums gaidīšana neapniks!

Vīrieša sirsnīgā baiss hofmeistarieni apmulsina. Viņa pietvīkst, gluži kā vēlas paskaidrot, kāpēc šeit stāv, tomēr neuzdrīkstas ne muti pavērt — viņa aiziet, norēgodamās noputējušo logu mestās gaismas plankumos.

Katrīna strauji paceļ acis uz Tvirbutu: nu, kāpēc gan viņa brīnās par šī vīrieša mierīgumu? Viņš ir luterānis, luterāņu sagrābtajā katoļu baznīcā viņš jūtas omulīgi, viņam šeit spoža arī pieputējusī gaisma — savā baznīcā katrs jūtas drošs… Sirdī Katrīnai mostas dusmas. Viņa ierunājas īdzīgi, ar neslēpjamu aizvainojumu:

—    Kungs, man pavisam aptumšojies prāts… Vai gan nelaimes, krusts un bēdas… netaisnība… pazemojums, kādu piedzīvojuši svētie mocekļi… vai nekas nevienu neapskaidro? vai gan cilvēks pat tik stipri var nomaldīties, ka nekas, itin nekas vairs nav spējīgs viņu apskaidrot un atgriezt pie īstenās ticības? Es neticu… Neviens nevar būt nomaldījies uz mūžīgiem laikiem, neviens!…

Tvirbuta sejai pārslīd tik tikko ieraugāms gaismas stars — vai Tvirbuts būtu apmulsis un vainīgi pasmaidījis? vai viņš vēl jauž, ka ir nomaldījies? Neviens nenomaldās uz mūžīgiem laikiem — tā ir patiesība, ikviena vienīgā cerība!

Kiprijons Tvirbuts apsēžas solā un saka:

—    Jūs esat uztraukusies manis dēļ. — Viņš ieskatās Katrīnai acīs vērīgi, ar dīvainām — varbūt aprastām? — sirdssāpēm. — Vai vērts uztraukties? Dievs ir viens. Es esmu vientuļš, te nu mēs abi esam sastapušies baznīcā, vai tas tik svarīgi — kādā? Lai gan… Kas zina — varbūt tieši baznīcā mēs abi esam izšķīrušies?

Vārdi, kurus viņš izrunā, ir ķecerīgi un baigi, bet kāpēc gan tik patīkami dzirdēt viņa balsi? Viņa balss žēlo un mierina, dzisina dusmas sirdī un gaisina naidu pret otru cilvēku. Par svētām jūtām ar viņu nevar runāt — viņš noburs, aizsvilinās un piekrāpis izsmies… Katrīna nevērīgi, šo nevērību uzsvērdama, pēkšņi ierunājas par pavisam ko citu:

—    Kungs, silu mēnesī kanclers Radvils saņēma jūsu vēstuli! Droši vien arī tagad esat uzrakstījis viņam vēstulīti?

Pēdējo vārdu viņa izrunā ar smaidu un zobgalīgi.

—    Laipnīgā hercogien, vairāki jūsu pavadoņi atgriezīsies no Rīgas uz Viļņu — tā taču ir patiesība? Es jums būtu ļoti pateicīgs…

—    Kungs, — Katrīna pārtrauc Tvirbutu, — silu mēneša vēstulēs jūs Radvilam apgalvojāt, ka sarunās ar dāņiem jūs vairs neprecināsiet manu māsu bīskapam Magnum. Vai kāds jums bija lūdzis vai pieprasījis, lai jūs rakstāt šādas vēstules? Kas ir šis viltnieks?

—    Es… Kā lai to skaidrāk pasaka: bīskaps Magnus grasās prasīt zviedru princeses roku…

Katrīna sastingst un nekustīgi blenž uz Tvirbutu, pūlēdamās apjēgt viņa sacīto. Fredriks un Sigismunds Augusts, valdnieki, apspriežas par Magnus laulībām ar Annu… Tajā pašā laikā Magnus precina zviedru princesi… Tā sakot, viņas vīra māsu?

—    Kuras? — Katrīnai izlaužas, un Tvirbuts lēnām, pārlaizdams baznīcai klīstošu skatienu, atbild:

—    Liekas, viņam nekrīt svarā, kuru precināt, — lai tikai tā būtu princese. — Tūdaļ viņš precizē: — Lai tikai tā būtu zviedru princese.

—    Tvirbuta kungs! — hercogiene iesaucas, sabīstas no dobjās atbalss un turpina runāt stostīdamās, gluži kā par saviem vārdiem baidīdamās: — Kungs… Radvilam jūs rakstījāt, ka Magnus nevarēšot nodrošināt Annu — esot trūcīgs un pavisam nenopietns. Radvils tam noticējis… Valdnieks, cik man zināms, arī… Valdnieks sarunas sācis novilcināt… Kad es devos projām no Viļņas, barons Dona… lielkungs Brunovs… gaidīja un gaidīja jaunas instrukcijas braucienam uz Kopenhāgenu… Nojauta man čukst priekšā, ka valdnieks Annu vairs neprecinās Magnum… Kā jūs, kungs, tā esat uzdrīkstējies jaukt prātus Radvilam? Vai patiesi, lai nodrošinātu zviedru princesi, vajag mazāk līdzekļu?

—    Jūsu laipnība, es neesmu melojis, neko neesmu izdomājis! — Tvirbuts nodur acis un klusē. Un tikai tagad, kad vairs nav redzamas viņa acis, Katrīna ievēro: tik tikko trīc — visu laiku šī nelaimīgā vīrieša galva trīc. Viņš atkal palūkojas uz Katrīnu — pēkšņi degsmes pilnām acīm, kuras vēlas pierādīt patiesību. — Sāmsalas bīskaps ir gudrs, taču pārlieku straujš politiķis, viņš rīkojas tā, ka jebkuru dienu, kaut vai rīt, var zaudēt visu — muižas, pilis, visas bīskapijas un pat brīvību… Arī šodien, redzat, viņš ar kuģi dodas uz Zviedriju slepus no vietvalža Bēra un brāļa karaļa… Kuram pašlaik ir drosme pasacīt, ar ko viņa brauciens beigsies?

—    Jūs kuģojat kopā ar Magnu, tāpēc tā steidzaties, vai tiesa? — Katrīna jautā.

—    Jā! Man ir svarīgi…

—    Vai tas ir patīkami, ja spējat kaitēt manai māsai, kancleram Radvilam un valdniekam? Starp citu, bet vai hercogs Juhans… — Katrīnas balsī ieskanas nicinājums. — Vai hercogam būs pa spēkam uzturēt mani?

Tvirbuts skatās uz viņu un klusē. Kad viņš klusē, kad seja pauž izbrīnu, viņa ausis liekas vēl stiprāk — pavisam necilvēciski — atļekušas.

Sigismunds Augusts hercogam Juhanam bija gribējis izprecināt Onu — Katrīnas vecāko māsu. Valdnieka lēmums bija stingrs un nelokāms. Uz visām Juhana pārgudrībām, ar kādām viņš bija cerējis dabūt jaunāku sievu, valdnieks vienaldzīgi mēdza atcirst: tāda ir kārtība — pirmās iziet pie vīra vecākās princeses! Katrīnas labā pati Anna bija atsacījusies no precībām ar hercogu Janu… Māsai izdevies pārliecināt brāli valdnieku, ka šīs laulības esot īpašas, ka šoreiz esot jāprecas tai, kura jaunāka, kuras cerības sagaidīt pēcnācējus drošākas — jā! tādu valdnieku, kurš kādreiz varētu apvienot Somiju ar Lietavu un Poliju zem viena kroņa, vēl vajag dzemdēt… Man nāk dusmas un sāp sirds, ka jāatsakās no šādas godpilnas misijas, Anna iegalvojusi brālim valdniekam, bet es jau esmu iekāpusi piektajā desmitā, Dievs žēlīgais, piektajā desmitā!… Godbijīgā un pieticīgā Anna… Katrīna pateicās māsai, apskāvusi viņu, raudāja un zvērēja, ka pierunāšot baronu I^onu arī pret valdnieka gribu turpināt sarunas Kopenhāgenā par viņas un Magnus saderināšanos. Katrīna ticēja baronam Donam un paļāvās uz viņu. Barons ir vīrs ar izmanīgu prātu, liels diplomāts. Dons pērn Stokholmā ņurrāt izņurrājis karaļa Ērika atļauju Somijas hercogam precēt vienu no divām Ģedimina dinastijas jaunavām. Grāfs Tenskis Tetinskis, kurš uz Stokholmu bija devies kopā ar Donu, vēlāk Sigismundam Augustam apgalvoja: par to, ko barons spējis paveikt Zviedrijā, viņš jums ar zeltu būtu jāapber. Taču Donam par viņa nopelniem atlīdzinājusi

Katrīna pati. Zelta maisu valdnieks vaļā nav raisījis un grāfam Tenskim Tetinskim atcirtis: toties vajadzētu atņemt to zeltu, kas pieder tev, — tu pat neprāti dabūt par sievu to nabaga princesi, par kuru smejas visa Eiropa!

Tā, redz!…

Cecīliju, apsmieklā kritušo princesi, Ēriks pie grāfa nebija izdevis, lai gan tas bija godīgs un nopietns vīrs. Pie Magnus, vējgrābšļa prinča, — izdos! Nu, protams! Ja tikai Magnus lūgs viņas, Cecīlijas, roku, šaubu nav nekādu — kāzas notiks… Dāņi un zviedri, noslēguši mieru uz mūžīgiem laikiem, piedevām arī saradosies…

Katrīna sāk trīcēt un salti nosmejas.

—    Jūs klusējat, kungs!… Tā jau es domāju — hercogs mani nevarēs uzturēt. Man kā ubadzei vajadzēs klīst pa Skandināviju…

—    Nezobojieties par mani, jūsu augstdzimtība! — Tvirbuts ierunājas piekāpīgā un rūgtuma pilnā balsī. — Kad es domāju, teiksim, par jums vai jūsu māsu, man rūp pats cilvēks, par kuru es domāju. Viens cilvēks Lietavu nevar glābt, ne aizlaist bojā. Viņš var iet bojā vienīgi pats… Karalis Fredriks atņēmis Magnum varu, pārcēlis no dzimtās zemes uz tālu un svešu zemi, tā nu arī Magnus meklē sev sievu, kura spētu palīdzēt atgūt titula slavu un saņemt atpakaļ varu un varenību… Kopš seniem laikiem, hercogien, titulu pierasts uzskatīt par elku, par pašu svarīgāko. Titula un varas vārdā valdnieki bieži aizmirst, ka viņi ir arī cilvēki. Ja Magnus dzīvotu kopā ar jums vai zviedru princesi, viņš nebūtu cilvēks… Sirdsapziņas balss vadīts, viņš varētu dzīvot kopā tikai ar to, kuru mīl. Vienīgi mīlestība viņam liek aizmirst par tituliem un varu, par tukšo slavu un būt par to, kas viņš ir, — par cilvēku ar dvēseli, ar savu prātu…

—    Patiešām? — Katrīna viņam izsmējīgi piebalso. — Par Magnus mīlestību uz Drēzdenes galma vecīgo dāmu anekdotes stāstīja pa visu Eiropu. Bet varbūt večiņas Tūbas dēļ viņš joprojām kā prātu zaudējis?

—    Hercogien, bērni parasti iemīlas vecākās sievietēs! Taču ikviens sagaida arī īsto mīlestību — to vienīgo… Magnus iemīļojis jaunu un skaistu sievieti, starp citu, viņai vienkārša izcelsme un viņa ir ļoti nelaimīga…

—    Nelaimīga… Vienkāršas cilmes… Skaista… Viņa bīskapam jau piedzemdējusi pulciņu bērnu, vai nav tiesa? — Katrīna uzbudinās un žultaini piebilst: — O! Cik daudz pa pasauli blandās atstumtu un nelaimīgu ļautiņu, un neviens nezina, ka viņu dzīslās rit karaliskas asinis!… Riebīgi un necilvēciski!…

—    Nē, jūsu augstdzimtība, nē, Magnus iemīļotā ir mūķene!

—    Mūķene?

Katrīna saausās. Atmiņā viņai parēgojas māsīcas Annas meita Margarita, jauniņā mūķenīte no Halles. Viņas acis, kad, projām iedama, viņa uz sliekšņa bija paskatījusies atpakaļ… Acis — pārpilnas pārestības un baismas bezcerības… Ko, projām iedama, Margarita bija gribējusi pateikt Katrīnai, tomēr nebija pateikusi — nebija uzdrīkstējusies pateikt? Varbūt viņa vēlējusies doties uz Turku kopā ar Katrīnu — izrauties no klostera, no šiem slazdiem, kuros iekritusi varbūt tikai jaunības dēļ? Katrs cilvēks taču ilgojas pēc kaut kā — pēc tā, kā viņam nav, ko viņš jau zaudējis… Katrīna — vai gan viņa neilgojas pat pēc tām pagājušajām dienām, kuras bija noraudājuši un kuras tolaik turējusi par pašām nelaimīgākajām?…

Kiprijons Tvirbuts pa solu pievirzās Katrīnai tuvāk un klusākā balsī stāsta:

—    Augstdzimtība, jums vajadzētu saprast manu stāvokli — es nevaru nēsāt līdzi vēstules lietaviešu galmam. Pasakiet, kurš tagad no jūsu cilvēkiem atgriezīsies Viļņā, un mans izsūtāmais zēns viņam nodos vēstuli nogādāšanai kanclera kungam. — Šobrīd Tvirbuta balss ir klusa, tas tiesa, tomēr skan aizvien pavēlošāk un uzstājīgāk. — Es saprotu, jūs neļausiet nogādāt Viļņā kaķi maisā. Mans pienākums paskaidrot… Barons Dona un lielkungs Brunovs gatavojas doties uz Kopenhāgenu, un es gribu, lai kanclers saņem manu vēstuli, iekams sūtņi nav devušies ceļā. Es lūgšus lūdzu Radvilu, lai viņš pārtrauc sarunas ar dāņiem…

—    Lai pārtrauc? — Katrīnai ieplešas acis. — Kā tad tā? Zviedri ar dāņiem noslēguši mieru uz mūžīgiem laikiem… Zviedru karapulki noposta Līvzemi… Sigismundam Augustam nav sabiedroto…

—        Dāņu karaliene, atraitne Doroteja, savam dēlam bīskapam Magnum ziņojusi: slēdz līgumu ar zviedriem, cik ātri vien vari, kamēr Fredriks nav uzsācis karu ar viņiem.

—    Kungs, Sigismunds Augusts to vien tikai gaida, lai viņi sāk karot! Ēriks nespēs noturēties pretim dāņiem un lietaviešiem — vismaz jau nu no Līvzemes viņam noteikti būs jāizved karaspēks.

Lēni šūpodams, Kiprijons Tvirbuts nokar galvu.

—    Tā ir tikai tukša ilūzija, augstdzimtība! Dāņu karalis grib izlikties pārgudrs gan attiecībās ar zviedriem, gan ar lietaviešiem. Viņš zina, ka Sigismundam Augustam pašam nav neviena kuģa, ka Gdaņska…

—    Nepieminiet Gdaņsku! Es ienīstu šo pilsētu!…

—    Redzat nu… Bet Fredriks pieprasa astoņpadsmit kuģu… pašu lielāko… O nē, Fredriks neņirgājas par mūsu valdnieku! Prasību viņš tūdaļ pagriež citādi: nu, ja jums nav kuģu, sedziet pusi no manām izmaksām karā ar zviedriem… Jūs saprotat — pusi izmaksu!

Tvirbuts atspiež muguru pret atzveltni, nopūšas un neuzticīgi skatās uz Katrīnu.

Katrīna apjūk.

—    Vai jums žēl naudas?

—    Augstdzimtība! — Tvirbuts skumji pasmaida. — Zviedrijai pieder tūkstošiem jūdžu jūras piekrastes un desmitiem ostu, Dānija valda pār abiem Zunda krastiem. Bet — kas jūrā pieder mums, kas pieder krieviem? Jūsu gaišība hercogien, mēs karojam ar tādu domu, lai varētu iebrist jūrā, pabāzt tajā degunu… Dāņi un zviedri cīnās par virskundzību jūrā. Par virskundzību — vai jūs saprotat? Fredriks piesavināsies mūsu naudu un aizmirsīs par mums… Jūra pieder vienīgi kungiem… Nav gari ko runāt, Rīga atrodas tālu no Lietavas… Tālāk nekā senlaiku jūra, kas mūs barojusi ar joldiju, — aizskrējušo laiku atpakaļ vairs atsaukt nevar, vai es nerunāju patiesību?

Katrīna klusē un strauji dvašo. Kāds visam sakars ar joldiju? Kādu joldiju? Kāpēc un kam Tvirbuts pārmet par veltīgi aizskrējušo laiku? Kāpēc viņš izliekas pārāks par viņu, gudrāks par kancleru, par pašu valdnieku? Viņi ir jāizšķir — Tvirbuts un Magnus obligāti jāizšķir… Ja Tvirbuts kuģos uz Zviedriju kopā ar Magnu, Anna neapprecēsies, viņa nekad neapprecēsies… Katrīna norij aizvainojuma rūgtumu, mundri sakustas un saņem sevi rokās.

—    Kungs, jūs iesakāt kancleram pārtraukt sarunas ar dāņiem. Bet ko jūs viņam piedāvājat iesākt? Patiešām — ko?

—    Par šo naudu, ko mēs veltīgi iegrūstu dāņiem, es piedāvāju ieviest kārtību mājās — pašu jūras piekrastē. Vai jūs vismaz varat iztēloties, cik milzīgu naudu mēs izmestu vējā? Par to var atjaunot Sventājas ostu, iztīrīt Šventojas upi un tās ietekas Kulšu un Darbi, citas upes… savienot tās ar kanāliem un prāmjiem… krastmalas apbūvēt ar spīķeriem, pārkraušanas noliktavām… Mums varētu kalpot ne tikai Šventoja, bet arī Mīnija un Mūsa… Ticiet man, augstdzimtība, visas kopā tās varētu aizvietot NemunuL.

—    Tas ir sapnis… — Katrīna iečukstas. — Tas ir sapnis!…

Tvirbuta skatiens apdziest.

—    Varbūt. Var jau būt, ka tas ir sapnis… Ja vēlas, arī visu cilvēka mūžu var uzskatīt par sapni. Rīgas dēļ mēs jau esam aizdzinuši bojā tūkstošiem cilvēku… Bet — ko esam ieguvuši? Baismīgas atmiņas… Sirdēstus… bāreņu pilnas mājas… Pat tad, ja valdnieks apvienotos ar caru, mēs Rīgu nevarētu atgūt. Zviedriem un dāņiem nāktu palīgā angļi, holandieši un spāņi — visi, kas kāro gūt virskundzību jūrā. Kungiem nepatīk, ka sveši lien iekšā viņu teritorijās…

Še tev nu bija Tvirbuts!… Varonis un moceklis, nelaimīgs cilvēks, kam nodarīta pārestība… Kam viņš kalpo patiesībā? Vai Radvilam? Kurš var apzvērēt un apliecināt, ka viņš kalpo Hodkevičam, Radvilam un valdniekam — cilvēkiem, kuri viņam nodarījuši pāri?…

Katrīna laiž vaļā noguruša cilvēka īgnuma pilnos smieklus.

—    Ak Dieviņ manu, Dieviņ!… Jūs esat jocīgs cilvēks… Jūs domājat… Rakstāt vēstules Hodkevičam, Radvilam, valdniekam… Jūs ticat, ka viņiem kaut ko varat pierādīt un grozīt viņu iegrit>as… Vai pats jūs kārtīgi apjēdzat, ko darāt?

—    Jā! Es esmu smieklīgs. Taču es lieliski zinu, ka no Līvzemes vajadzēs atgriezties mājās — gan man, gan hetmaņiem, gan viņu karotājiem… Kur tu, cilvēk, neatgriezies liksies? Un, ja tad vēl mums nebūs Sventājas ostas, ienaidnieki mums ari mājās mierīgi dzīvot neļaus — par to varat nešaubīties! Bet, kas attiecas uz manu uzbāšanos ar padomu… Pērn kanclers Hodkevičam teica: mums vajadzētu būvēt savu ostu pa to laiku, kamēr karojam ar Līvzemi. Tā nu, gaišība, tas neesmu es, kurš nosapņojis Sven- tāju, — vienīgi es pačukstu kancleram priekšā, ka ir laiks, ka radusies izdevība… Tas arī viss.

Sastingusi Katrīna brītiņu skatās uz Tvirbutu. Tas, kuram iegribējies atpestīt un izglābt savu valsti, bet kurš nav valdnieks, jā, tas var būt vienīgi intrigants un dumpinieks. Tā mēdza sacīt Sigismunds Augusts, un Katrīna vienmēr nodomājusi, ka viņam prātā radinieki, kuri, apskurbuši no karaliskās izcelsmes, varbūt arī spētu iekārdināties no ļaunās cerības apsēsties tronī. Taču valdnieka vārdi ir tālredzīgāki… Ir cilvēki, kuriem tronis nekrīt svarā, kuriem rūp visus pārspēt gudrībā un lepoties ar to, bet patiesībā — saķildot valdniekus un viņu augstmaņus, iesēt viņiem sirdī šaubas par to, ko viņi dara. Tvirbuts!… Moceklis… Bīskaps Magnus, kad nemīl sievietes, — viņam vairs nav cilvēks. Visticamākais, ka ne viņa, Katrīna, ne kanclers, ne pat valdnieks ne — neviens Tvirbutam nav cilvēks. Cilvēks ir vienīgi viņš — tukšinieks, bez pajumtes, bez varas… Vienīgi mocekļi, kas pārvērtušies par neko, viņam ir cilvēki!…

Katrīnai karstums iesitas sejā, no domu paisuma — raibs gar acīm.

—    Labi, esmu ar mieru! — viņa steidzīgi saka. — Mans cilvēks jūsu vēstuli aiznesīs kancleram — es vienmēr jums palīdzēšu, ja jūs nāksiet palīgā man!

—    Hercogien… — Tvirbuts sadurstās, viņš ir izbrīnīts. — Ar ko es varu jums palīdzēt?

—    Brauciet kopā ar mani uz Turku!

Acis iepletis, Tvirbuts skatās uz viņu un pūlas aptvert, ko un kamdēļ Katrīna viņam piedāvā. Nodoms ievilināt Tvirbutu lamatās pašlaik Katrīnai savā vienkāršumā un godīgumā liekas nedzirdēti pamatīgs. Veiksmes priekšnojauta viņai aizžņaudz elpu. Dievs Kungs, nu jau cik daudz gadu — sešus, septiņus? — valdnieks nevar un nevar tikt no Tvirbuta vaļā!… Mocekli aizstāvējuši cēlsirdīgi, bruņinieciski vīri, galma sievietes… aizstāvējusi arī Katrīna — ja vismaz būtu nojautusi, kādu cilvēku viņa aizstāv… Ak! Palīdzi man, Dievs augstais, tagad labot pagātnes kļūdas!…

—    Es jūs lūgšus lūdzu! Brauciet kopā ar mani!… Mēs abi visas cerības ieguldām tajā, kā vēl nav: jūs — Sventājas ostā, es — dēlā…

Katrīnai domas viļņiem vien plūst galvā un laužas laukā stāstāmas. Taču tās ir patiesas, tik patiesas… Tas Katrīnu biedē. Šādas domas nedrīkst klāt vaļā! Viņa cieši sakniebj lūpas. Viņa skatās Tvirbutam acīs rupji un nekaunīgi. Kā Tvirbuts var nebrīnīties, ja viņa ieminējusies par dēlu, kuru vēl nav laidusi pasaulē? Par ko gan būtu jābrīnās… Kad Katrīnu precināja cars, viņas vērtība bija pielīdzināta Līvzemei — visai Līvzemei! Kurš gan noticēs, ka tagad brālis valdnieks viņu būtu iemainījis vienīgi pret Juhana dālderiem, — acis un nojausma piemīt katram… Katrīnai jābūt pret Tvirbutu atklātai. Tikai — cik tālu? Līdz kādai robežai?

—    Kungs, tās nav rūpes par sevi pašu! Savu likteni es lieliski zinu, ar to esmu samierinājusies: savu mūžu nodzīvošu svešā zemē, kur arī nomiršu un tikšu apglabāta. — Aiz saviļņojuma balss viņai sāk trīcēt, viņa patiesi jūt, ka sirdi caururbj aizvainojums. Ar asarām acīs Katrīna pieliecas tuvāk Tvirbutam. — Taču tēvzemē atgriezīsies mans bērns — Dievs ir mans liecinieks, ka neesmu jukusi! Viņam būs jāatgriežas un divas jūras jāsavieno zem viena kroņa… Man ir baigi!… Es jūtu, ka šo nastu vairs nespēšu panest… Kungs! Kāpēc tā uzkrauta man? Par kādiem grēkiem? Kur ir drošsirdīgie Ģedimina pēcteči, kāpēc viņu vairs nav? Kāpēc tik smagu nastu viņi atstājuši, lai to nes sieviete?

Tvirbuts samulst, viņš paceļ no ceļgaliem rokas un pastiepj — viņš varbūt grib saņemt hercogieni aiz pleciem un maigi sapurināt, grib viņu iedrošināt, tomēr nesaņem dūšu un nogulda ķetnas atpakaļ klēpī. Raiž- pilnā, taču patīkamā balsī viņš saka:

—    Hercogien, Dieva dēļ, nedomājiet par to! — Galva viņam trīc arvien jūtamāk. — Visas nastas metiet ārā no galvas — tās ir veltas… Neņemiet vērā… Dzīvojiet — un viss!

—    Brauciet kopā ar mani uz Turku! Palīdziet man! Es dzīvoju vienās bailēs, ka jau rīt notiks kaut kas briesmīgs… pa naktīm murgoju… vai zaudēju prātu… Tā nedrīkst dzīvot sieviete, kura gatavojas kļūt par māti! Jūs esat tēvs — jums būtu jāsaprot… Man vajadzīgs miers un klusums, uzticēšanās un pacietība. Man līdzās vajadzīgs stingrs un norūdīts cilvēks… — Katrīna iešņukstas, ar šausmām viņa pārliecinās, ka raud īstām asarām. — Kungs! Jūs esat izcietis baismīgākos pārbaudījumus — gūstu, trimdu, nepārtrauktas bailes par dzīvību… par tuviniekiem… to visu, ko man vēl vajadzēs izciest… Jūs, vienīgi jūs man varat palīdzēt, kungs!…

Klīstošu skatienu Kiprijons Tvirbuts palūkojas visapkārt un nopūšas. Nesteidzīgi viņš ceļas no sola, cieši un nekustīgi noraugās uz noputējušo logu izgaismoto Katrīnas seju un pasmaida blāvu smaidu.

—    Jūs pati sevi nežēlojat — jūs sevi biedējat…

Arī Katrīna pielec kājās un sameklē viņa roku.

—    Viļņā mēs ar lielkundzi Radvilieni — dod, Dievs, viņai debesu valstību! — aizstāvējām jūs. Jūs palikāt dzīvs… Kādreiz jūs atgriezīsieties mājās… Esmu palīdzējusi jums, tagad palīdziet man…

—    Augstdzimtība, lai es brauktu uz Turku, šajā brīdī visam man galvā būtu jāsagriežas ar kājām gaisā. Es dodos uz Zviedriju… Man jau laiks iet… Rīt vai parīt no desmitiem līdz vienpadsmitiem šeit, katedrālē, pie kapa, kur jūs lūdzat Dievu, gaidīs mans cilvēks. Viņam būs vēstule, kas jānodod kancleram. Es jums būtu ļoti pateicīgs, ja…

—    Kungs, es varētu parūpēties par jūsu bērniem! Es viņiem sameklētu bagātus un gudrus aizgādņus… Viņi varētu mācīties…

—    Hercogien, ar kādu vieglumu jūs uzņematies nodzīvot gan manu, gan manu bērnu dzīvi!… Saprotiet mani: mūžu, kas man vēl atlicis, es gribu nodzīvot pats… vienīgi pats… un es gādāšu, lai savu mūžu nodzīvo paši arī mani bērni…

—    Dievs Tēvs! Jūs taču dzīvosiet pats! — Katrīna iesaucas, un spēji viņas balss atkal apslāpst. — Labi! Noslēgsim vienošanos… Nodzīvojiet manā galmā trijus gadus, vismaz divus — kamēr pieradīšu un sadzīvošu ar jaunajiem cilvēkiem, kamēr kļūšu par māti… Kopā ar jums es būtu mierīga!

Katru gadu es jums izmaksātu piecus simtus, ģimenei — tūkstoti… Jūs dzīvosiet pats! Jūsu ādā es ielīst nevarēšu! Man nekrīt svarā, ka jūs neesat katolis, — jūs esat stiprs!…

—    Ādā… ielīst nevarēsiet… Jūs mani neesat sapratusi, hercogien! Es gribēju teikt: kad pēc paša gribas atgriezos pie Magnus, es devu zvērestu, ka dzīvošu tikai ar savu galvu.

—    Es jums ļautu atvest uz Turku ģimeni… Es to uzturētu, kamēr paaugsies bērni…

—    Ļoti pateicos, hercogien, par labo sirdi! Taču es vēlos, lai mani bērni uzaug dzimtajā zemē. Man laiks iet… Novēlu jums pašu to labāko, lai Dievs jums palīdz!

Kiprijons Tvirbuts paklanās, un tagad Katrīnai viņa seja liekas apstulbinoši vienaldzīga pret viņu, viņas nākamajiem bērniem un itin visu — pret visu pasauli. Viņš runā par dzimto zemi! Viņam tā nerūp, nē, nerūp… Viņa sirds piesūkusies ar auksto ķecerības miglu, kurā izkusušas pašas vissvētākās jūtas — mīlestība pret tēviju, māti, bērniem un valdnieku…

—    Baron! — Katrīna izmisumā iekliedzas, un skanīgie Tvirbuta soļi, kas cauri baznīcai bija attālinājušies no viņas, apklust. Kiprijons Tvirbuts pa pusei pagriežas atpakaļ un ar skatienu un nogaidīšanu itin kā jautā: vai jūs mani saucāt, hercogien?…

—    Baron! — trakās bezspēka dusmās Katrīna čukst. — Baron…

Nekāda barona baznīcā nav, nav neviena viņa pavadoņa. Neviens nestāsies Tvirbutam ceļā, neviens viņu neaizturēs.

Vienīgi izkaltusi, vāja sievele — hofmeistariene — gaida Katrīnu pie katedrāles ārdurvīm. Tur jau Tvirbuts iet viņai garām —jau pagājis viņai garām.

Petr, Povil un Jon, mani dēli, dzimtenes mājas — tagad tās ir jūsu — es redzēju sapnī: pirmsausmas tumsa istabās, klusums, vīd durvis, krēsliņi, galds, izdzisušais kamīns un gultas — tajās esat aizmiguši jūs…

Klusiņām pavērās durvis. Es atceros, kad biju maziņš, man pietrūka spēka šīs durvis atdarīt: tās bija smagas un lielas, gluži kā iesalušas stenderēs. Es raudāju no pārbailēm, ka nekad nekur pa tām nevarēšu iziet.

Tā nu šīs durvis ir atvērušās, jūsu guļamistabā iegājis cēls švīts ar rītsvīdā nesaskatāmu seju — platmale galvā, spieķis pasists padusē. Pa pusviru atstātajām durvīm istabā ievirpuļojis caurvējš, pa grīdu izbārstījušies kamīna aukstie pelni, sašūpojušies aizkari, aiz tiem pavīdējušas logu rūtis un smagā migla rītsārtotajā dārzā. Svešinieks strauji iet pie jūsu gultām, ar spieķi baksta jūsu guļvietas un dīvaini ūjinošā balsī jūs modina: celieties, posieties, brauksim — no šī brīža es rūpēšos par jums!

Es pamodos un bailēs pielēcu gultā sēdus. Bija nakts. Ausīs džinkstēja klusums. Lietas, kuras būtu varējušas atgādināt, kur es atrodos, slēpās tumsā. Uz acumirkli man rādījās, ka aizvien vēl esmu pusaudzis, ka aizvien vēl dzīvoju vecāku mājās un tumsā pie durvīm stāv mans nākamais, vēl nepazīstamais aizbildnis Hornastajs — viņš mani vedīs prom. Man bija bail par sevi, taču čuksti bija domāti jums: neticiet viņam! viņš jums nepalīdzēs! neviens jums nepalīdzēs!…

Šodien sācis snigt. Skatos uz sniegu, kas lien starp kājām. Ap sirdi nav kļuvis vieglāk. Es zinu: jauns cilvēciņš dzimst, kļūst žirgts un — tūdaļ pēc viņa jau snaikstās aizbildņu kungu un valdnieku kungu rokas…

Mani dēli, šodien mūsu valdnieka lielkuniga māsa man piedāvāja doties uz dzīvi Somijā — uz Turku, viņas galmu. Viņa teica: mani izsūtāmie pārkravās uz manu muižu tavu sievu un bērnus, dzīvosim un cits citam palīdzēsim! Kāda laime man būtu dzīvot kopā ar jums! Un kāda nelaime jums būs uzaugt svešā zemē!…

Mani dēli, aizbildņi jums varētu dot siltākas un skaistākas drēbes un gardāku ēdienu, viņi varētu dalīties ar jums karaliskajā un hercogiskajā slavā, taču jums, izrādot pateicību par to, vajadzētu dzīvot viņu labā, vienīgi viņu labā. Aizskrietu gadi, aiztrauktos mūžs, un vecumdienās jūs ar sirdssāpēm pārliecinātos, ka nevis jūs, bet gan viņi — aizgādņi — nodzīvojuši jūsu dzīvi, to laiku, kuru Dievs piešķīris jums, vienīgi jums.

Mani dēli, jums jāpiedzīvo aizvainojumi un pārestības, tā mēdz būt: jūs bēgat no mātes, no cilvēkiem, slēpjaties krūmos pie upes, kur arī es kādreiz esmu slēpies, ierušināties siena kaudzē — jūs izraudaties. Es jūs nežēloju un nemierinu. Nav ar ko mierināt. Izraudieties! Atgriezušies atpakaļ pie cilvēkiem, jūs vērīgāk skatīsieties viņiem acīs un arvien biežāk sapratīsiet, kad viņi ir patiesi un sirsnīgi, kad — taisnīgi un paklausīgi sirdsapziņas balsij, bet — kad dusmās saka skaistus vārdus un grib piemānīt pārējos.

Mani dēli, paaugušies, bet varbūt arī agrāk — kurš to zina? — jūs dabūsiet dzirdēt, ka jūsu tēvs esot bijis paklausīgs saimniekam, kuram kalpojis. Verdziski padevīgs un pazemīgs pildījis visvisādas saimnieka pavēles, tamdēļ pats nav dabūjis redzēt nevienu gaišu dieniņu un aptumšojis arī jūsu bērnību. Patiesi: es neesmu un nekad neesmu bijis tik augstprātīgs un stiprs, ka būtu spējis pretoties valdniekam. Bet vai gan brīvs ir tikai tas, kas nepaklausa valdniekam un neņem vērā likumus? Brīvs ir ikviens, kura domas ir tīras un ar kura domām neviens — pat valdnieks! — savus ļaunos nolūkus nevar pamatot un noziegumu attaisnot.

Mani dēli, jūs paaugsieties, un cilvēki, varbūt pat māte, krusta un bēdu piespiesta, jums sāks skaidrot: jūra, tikai un vienīgi jūra ir vainīga, ka esat uzauguši bez tēva, — lai tā nolādēta!…

Vai jūs jau esat redzējuši jūru?

Palūdziet mātei, lai viņa jūs aizved pie jūras, — arī es to viņai esmu lūdzis. Ielūkojieties jūrā paši savām acīm. Vēlāk, cauri mežam uz mājām braucot, paceliet snīpīti uz augšu, ielūkojieties koku galotnēs un debesīs. Jūs ieraudzīsiet daudz putnu: košu un pelēku, spīdīgu un noplukušu, lielu un mazu, spēcīgu un vāju — vai putni cits citam lūdz pacelties no zemes? vai tie plūcas debesu dēļ un par atļauju lidošanai debesu zilgmē?

Petr, Povil un Jon, nenolādiet ne debesis, ne jūru, ne tēvzemi piejūras! Mīliet māti! Mīliet brīvo vēju! Mīliet lietu un sniegu, kas cērtas sejā! Un aizskries laiks. Un kādreiz, varbūt tikai tad, kad ne noraudāties vairs nevarēsiet — izsīks arī asaras, izsīks! —jūs pieredzēsiet, ka jums ir dvēsele, visu prieku un posta avots: tajā dievišķa balss mūžīgo dziesmu dzied, tajā izsalkušais cilvēkēdājs zobus griež!

Otrā nodaļa

Ieva Tvirbutiene stāv pie liela, saules apspīdēta loga. Viņa dzird, ka gaitenī trokšņaini skraida viņas bērni — neviens viņus vairs neapsauc, viņi jau apģērbti, saposti ceļam. Ceļam sagatavojusies arī pati Ieva. Zem neaizpogātā garmēteļa ar garajām, platajām piedurknēm redzama tumša kleita ar baltu plāna auduma četrstūra iešuvi uz krūtīm. No gurniem līdz pašai zemei nostiepjas samta jostas gali. Ieva stāv kailu galvu, plecos viņa viegli salīkusi. Lielās, tumši zilās acis noraugās bēdīgas un itin visā vīlušās.

Pa logu Ieva redz ar akmeņiem izbruģēto ielu. Labajā pusē virs Suba- čas akmens vārtiem slejas drūmais Suņu tornis — dzīvo tajā bende. Kā stāsta lielkunigs Blunks, gada laikā tikai dažiem, bet reizēm pāri par desmit ļautiņiem, kas noziegušies valdnieka priekšā, viņš nocērtot galvu. Parasti gan bende tvarstot apkārtklaiņojošos suņus, un no šī garā platplecu vīra ar tumšo sejas ādu pilsētā vairās ne tikai cilvēki, arī suņi.

Ar akmeņiem bruģētā iela no Suņu torņa pagriežas uz pretējo pusi — pa kreisi. Tur rēgojas hospitāļa zemā, pelēkā sānsiena, pēkšņi un pārsteidzoši augstu izslējās baltā masīvā grieķu baznīca, atkal lielkuniga Blunka vārdiem runājot, kādreiz to likusi būvēt lielkuniga Aļģirda otrā sieva Tveras lulijona. Pareizticīgo baznīcas pagrabā, apbedījumu galerijas tumsā, gul pašas dibinātājas mirstīgās atliekas. Blakus galerijā lielkuniga Aleksandra sievas Elenas zārks ir novietots uz paaugstinājuma. Pēdējo nedēļu, gaidīdama lielkunigu Onikeju Hornastaju un cerēdama ieraudzīt atrībam viņa melno karieti pa ielu, Ieva pa šo logu bija skatījusies uz balto Šķīstās Jaunavas Dievmātes baznīcu, uz tās smailajiem trīsstūra jumtiņiem un apaļo torni austrumu stūrī, bet redzējusi plašos pagrabus, tumšās apbedījumu galerijas, seno laiku slaveno sieviešu trūdošos zārkus un pīšļus tajos… pīšļus, kas, neviena neaiztikti, joprojām vēl sagūlušies mūžībā aizgājušo sieviešu veidolā…

Ap pareizticīgo baznīcu nav nevienas citas mājas, un prāvā žilbinoši baltā grieķu svētnīcas celtne slejas pavisam vienatnīga platajā, pavasarīgi vārā zaļuma pielietajā Viļņas upes ielejā, tāpēc domas par sieviešu likteni Ievu dzeldina jo stiprāk: vientuļās baznīcas vārds itin kā apliecina, ka arī Šķīstā Jaunava Dievmāte nodzīvojusi mūžu vientulībā, kas lai vēl sakāms par parastajām mirstīgajām, simtiem un tūkstošiem šādu nelaimīgo, par kādu sevi domājas esam arī Ieva — tiklīdz nomirs, tūdaļ cilvēki aizmirsīs pat viņas vārdu.

Ieva izdzird, ka istabā iešļūkā Akuļina Grigorjevna. Šīs sieviņas mīkstie un patīkamie solīši Ievu mierinājuši visu pēdējo nedēļu, kopš viņa bija gaidījusi un nesagaidījusi Onikeju Hornastaju. Naktī ne acu nepievērdama, aizmigušos zēnus apsegdama un noraudādamās, Ieva ne vienu vien rītu bija kritusi tik melnā un briesmīgā izsamisā, ka, liekas, sajuks prātā un tūlīt pakritīs bez dzīvības. Taču atausa gaisma, gaitenī iešļūkājās Aku- ļinas Grigorjevnas soļi, un labsajūta gluži kā salijusi bitīte aizrāpoja Ievai pār sirdi. Akuļina Grigorjevna padeva labrītu klusiem, mīļiem vārdiem, kas pārpilni ar pravietisku pārliecību, ka šodien Hornastaja kungs patiešām atbraukšot uz savu pili Viļņā.

Ieva novēršas no loga, 110 vienatnās baltās baznīcas un palūkojas uz Akuļinu. Pašlaik šīs acis viņai liekas vēl atdevīgākas. Kaut tikai Akuļina nesāktu raudāt un šajā svarīgajā brīdī neaizkustinātu Ievu līdz asarām…

— Atbrauca, — skatīdamās pār galvu vīriem, kas sēž pie galda, Akuļina saka.

Nastase Grigorjevna, Onikeja Hornastaja pirmā sieva, Akuļinas māsa, savulaik bija pārliecinājusi un piespiedusi vīru celt pili tieši tajā vietā un tieši tādu, lai pa logiem varētu redzēt gan bendes torni, gan vientuļo sērīgo baznīcu Viļņas ielejā. Nastase, nevis viņas vīrs Onikejs, bija īstā pils pārvaldītāja. Šī pils viņai ļoti patika, ar to viņa lepojās. Tajā laikā no

Akuļinas bija novērsies līgavainis un apprecējis citu — bagātāku un dižciltīgāku jaunavu — no Valāviču dzimtas. Sarūgtināta, visā vīlusies, Akuļina grasījās dot zvērestu svētajai jaunavai Marijai un iestāties klosterī. Nastase atrunāja māsu no soļa savu mūžu upurēt Dievam, atveda uz šo pili un viņas ziņā nodeva visu ziemeļpuses flīģeli, pa kura logiem redzami tālie, ar kokiem apaugušie Rasu pauguri. Vairākus gadus māsas nodzīvoja kopā. Pēc tam Nastasi Grigorjevnu piemeklēja nelaime: radībās viņa nomira. Drīzā laikā Onikeja kungs pārveda pilī otro sievu. Tā bija aizdomu pilna, greizsirdīga un ļauna sieviete. Viņa bija nolēmusi Akuļinu, savas priekšgājējas māsu, patrenkt no pils. Sirds viņai atmaiga tikai tad, kad Akuļina viņai zemu paklanījās un bija ar mieru kalpot, par ko tikai vajag — par dienestmeitu, istabeni vai guļvietas kārtotāju. Kopš šī laika muižas ļaudis, kalpi un kaimiņi Akuļinu Grigorjevnu bija iesākuši dēvēt par Akulu…

Abi vīrieši, kas sēdēja pie galda, sāk skatīties uz Ievu.

—    Atbrauca,—Akuļinas teikto vārdu atkārto Mikalojs Janāvičs. Viņam piemīt apbrīnojama balss — viņš pasaka tikai vienu vārdu, bet jau jūti, ka cilvēks, kas runā šajā balsī, pret tevi izturas ar godbijību un uzskata par sev līdzīgu. Bet Upītes karodznieks taču liekas ļoti gudrs, skarbs un pat ļauns cilvēks: piere izvirzīta kā kupols, acis melnas un vērīgas, zods pauž gribasspēku, un bārda paslieta uz priekšu.

—    Viņi negaidīs!

Slaucīdams muti baltā drāniņā, Blunks ceļas kājās. Nupat vēl viņš bija ēdis dārzeņus, kas pārlieti ar citvara eļļu, un viņa ūsiņas, pat vaigi spīd no taukiem. Blunks vienmēr ir pieklājīgs, uzvedas cildeni un augstprātīgi, ģērbjas kā švīts. Tagad arī, redz, viņam mugurā damasta īspiedurkņu gar- mētelis ar augstu, stāvu apkakli, kājās baltas pusbikses, apšuves kuļājas pie ceļgaliem, bet pie sāna spīd špaga ar platu spalu.

—    Mēs nedrīkstam viņiem likt gaidīt! — Blunks saka. Viņš ir vācietis, vārdā Henrihs, poliski runā tā kā nevērīgi, itin kā zobodamies par muižnieku vīzdegunīgo runas veidu.

Akuļina sarosās, abas rokas viņai sāk lidināties pār galdu — pār kausiem, kas piepildīti ar medalu.

—    Pacelsim, izdzersim, — viņa aizkustinoši saka, — šis brauciens taču nav nekāda pavizināšanās, nav vārdam vietas!

Visi paceļ. Piegājusi pie galda, kausu paceļ arī Ieva. Akuļina bez skaņas sasit plaukstas, acīs viņai iemirdzas asaras. Akuļinai kausa uz galda nav, Ieva viņu apskauj ap pleciem un iečukst ausī:

—    Mīļā, labā, es gribu izdzert ar jums no viena…

Tik tikko pielikusi kausu pie lūpām, Ieva to tūdaļ sniedz Akuļinai. Asaru un izbaiļu pilnām acīm viņa skatās uz Ievu.

—    Mantas neņemiet, nekādu mantu neņemiet! — viņa klusi ierunājas. — Kas zina, vai jums tur patiks. Bet, ja apmetīsieties, mantas aizvedīs mūsu Kirils — kur teiksiet, tur arī noliks. Par jūsu laimi!…

Akuļina piekļauj kausu pie lūpām, skaisti pieliec, un tumšais, biezais dzēriens palēnām kausā sīkst, izsīkst. Bet tas taču ir krievu — uz ziedpi- pariem nostādinātais — medalus: smaržīgs, sīvs, stiprs — tā tev nav nekāda asinszāļu vai salviju uzlieve, ar kādu našķojas, pa mutītei iedzerdamas, sievietes gan Širvjos, gan Rietavā. Ieva pret Akuļinu jūt bezgalīgu pateicību par viņas atbalstu un sniegto mierinājumu, kamēr viņa veltīgi bija gaidījusi lielkunigu Hornastaju. Ieva piespiež lūpas viņai pie deniņiem un šajā pašā pagriezienā ierauga bērnu actiņas. Viņas dēli stāv durvīs, visi trīs, un visi skatās uz māti — Jons, muti pavēris, lielām, visstiprāk noraizētām acīm. Arī Akuļina ierauga zēnus, tūdaļ aizsteidzas pie viņiem, apglāsta, ved uz kāpnēm, pavada pa kāpnēm lejā, visu laiku pieliekdamās tuvāk galviņām un viņiem kaut ko runādama ausīs. Zēni griež galvu atpakaļ, gar Akuļinas rokām raugās augšup — uz māti. Viņi ne acu nenolaiž no mātes.

Aiz vārtiem uz ielas cita aiz citas rindā stāv četras karietes — Ievas, Janāviča un divas neredzētas, nupat tikai piebraukušas, no kurām vienai ir atvērtas durtiņas. Tūdaļ Ievai pienāk klāt divi viri sarkanos garsvārkos, sveicina un ar pieklājīgiem roku mājieniem aicina pie greznākās karietes — pie šīm atvērtajām durtiņām. Ielūkojusies iekšā, Ieva karietē ierauga resnu, kājas plati iepletušu vīru ar siltu, baltu kakla lakatu un sirmu sa- spūrušu vaigubārdu. Ieva sveicinādama palokās un resnā vīrieša vārdus uzklausa pieliektu galvu un nekustīga, blenzdama uz karietes nodeldēto kāpslīti — kāpslīša dzelzs spīd tepat, acu priekšā, var redzēt katru dubļu piciņu, katru puteklīti…

—    Cienītā kundze Tvirbutiene, es esmu maģistrāta rakstvedis Jeronīms Opahovskis. Visi jūsu dokumenti atrodas pie manis. Birģermeistara kungs Zareckis ieradīsies tieši Lazdīnu Ģiraitē. Mums jāpasteidzas, lai birģermeistara kungam nevajadzētu gaidīt.

—    Birģermeistara kungam?

Ieva paceļ acis uz resno vīrieti. Viņas skatiens pilns pārsteiguma un izbaiļu. Resnais maģistrāta rakstvedis ar visu rumpi paliecas uz priekšu, kariete sazvārojas un ar kāpslīti atsitas Ievai pret gurnu.

—    Cienītā kundze, birģermeistara kunga uzmanībai nevajadzētu izraisīt jūsos izbrīnu. Tādas darīšanas kā jūsējās birģermeistariem izsauc vislielāko satraukumu — šādu darīšanu dēļ viņiem vienmēr rodas nepatikšanas. Pasteigsimies, cienītā kundze!

Vīri sarkanajos kamzoļos pavada Ievu līdz viņas karietei, kur jau pie- rāvušies un aiz bažām gluži kā sastinguši sēž viņas dēli, bet pie atvērtajām durtiņām joprojām mīņājas Akuļina asaru pilnām acīm. Ieva pamet skatienu uz Janāviču un Blunku, kas stāv pie tuvākās karietes. Viņa cieši ielūkojas vispirms acīs vienam, pēc tam arī otram. Ne viens, ne otrs skatienu nenovērš. Neviens no viņiem savu vainu neatzīst. Viņiem šeit nav nekādas daļas. Aizvakar, vakar un šodien no rīta abi atkārtojuši vienu un to pašu: lielkunigs Onikejs Hornastajs aizkavējies ierasties seimā, viņš nebraucot un nebraucot uz Viļņu, bet, tā kā testamenta derīguma laiks beidzas, ar testamentu atstāto māju jums parādīs maģistrāta rakstvedis. Viņi abi sacīja: parādīs. Un apgalvoja: tikai pēc tam, kad māju būsiet apskatījusi, varēsiet izlemt, ko darīt — pieņemt mantojumu vai nepieņemt, apmesties uz dzīvi mājā vai…

Bet patiesībā viss taču izlemts!

Uz Lazdīnu Ģiraiti atbrauks pats birģermeistara kungs Zareckis. Testamenta lietu birģermeistars jau izlēmis. Droši vien izlēmis tajā pašā dienā, kad viņa, Ieva Tvirbutiene, kopā ar zēniem no Rietavas bija ieradusies Viļņā. Birģermeistaram — viņas un viņas vīra nākotnes noteicējam — Ievas lēmums nekrīt svarā, birģermeistaram svarīgs vienīgi tas, lai viņa, Ieva Tvirbutiene, ierodas Viļņā norādītajā laikā.

Ieva bija ieradusies…

Tvirbuta tēvutēvu mājas stāv pamazā noriņā starp lazdām, retām priedēm un bērziem. Stāv vēl aizvien. Ar prātu grūti aptvert, kad tās celtas. No koka, no baļķiem būvētas, tomēr nav sapuvušas, nav pieplakušas, šajos garajos gados nav sagāzušās. Kāpēc tās nav sapuvušas, pēc kura gribas — vai pēc Paša Visaugstākā? — tās sagaidījušas šīs dienas? Kādēļ? Vai gribai, kas mājas pasargājusi, bijis kāds nolūks? Vai Visaugstais, apstādinājis baļķu pūšanu un dakstiņu iršanu, gaidījis, kamēr piedzims Ieva, kamēr viņa izaugs un apprecēsies ar Tvirbutu, bet pēc tam izmocījusies salūzis un samierināsies ar dzīvi tādu, kāda tā ir, pakļausies visiem tiem spēkiem, kas viņu mētā un vētī, grūsta no vietas uz vietu?

Nav prātam aptverams, ka Dievs Tas Kungs tik ilgi un pacietīgi būtu gaidījis vienu cilvēku, vienu vāju sievieti — simt gadu, divsimt Viņš uzturējis un saglabājis viņai mājas, nav ļāvis tām sapūt. Tas nav iespējams. Dievs Tas Kungs nevienu cilvēku tā nevar gaidīt — kas Viņam ir cilvēks, viens cilvēciņš?

Ak, mājām ar to nav nekāda sakara!

Apskati tās un — tu ieraudzīsi — nav nekāda sakara. Tu redzi mājas, saod to istabu un bēniņu izgarojumus, satausti sienas un senlaiku mēbeles. Mājas ir īstas. Tās stāv. Ir. Bet, kad ienāk prātā, ka tu dzīvo bez vīra, kad atkal un atkal no jauna aptver, ka audzini bērnus bez tēva, kad satrūk- sties, ka istabā uz galda gul Jana Hornastaja testaments un papīrs, kas apliecina, ka mājas pieder tev, tu vairs nespēj noticēt… vairs nespēj noticēt, ka mājas ir īstas, tās stāv, ir. Mājas Viņš ir saglabājis tikai par ieganstu, kā piekrāpt, kā sapūst tev miglu acīs. Ļaunprātīgā rūpībā un mērķtiecīgi šo ieganstu Viņš licis lietā. Sapūtis tev miglu acīs, piemānījis, ievilinājis šajās vecajās mājās, šajās lamatās, un aizmirsīs — aizmirsīs tūlīt pat, tiklīdz tu parakstīsi papīru, kas apliecina, ka mājas pieder tev. Aizmirsīs gan par tevi, gan taviem bērniem. Bet tev ar saviem bērniem šajās lamatās — šajās mājās — vajadzēs dzīvot. Cik ilgi, vai ilgi? Ar ko beigsies tava dzīvošana šeit? Vai tev izdosies izrauties no šejienes un pārcelties uz citurieni, vai šeit tā arī nomirsi?

Dzīvot vajadzēs — ar šo domu tev jāsarod!…

Nakts. Viss, itin viss grimst tumsā, tikai viena pati svece deg acu priekšā. Acu priekšā, tātad koka mājā, mitrajā kambarītī — vienu jūdzi no Viļņas, no pils. Un nekā nesaprotama šeit nav, nekādas mistikas nav. Tu labi atceries, ar skaidru prātu saproti, kā šeit esi nokļuvusi. Vispirms no vecāku muižiņas devies uz vīra dzimto pusi — no Širvjiem uz Rietavu. Rietavā nodzīvoji pusotru gadu. Pēc tam sasēdināji bērnus karietē, mantu sakrāvi divos vezumos un aizrībināji uz Viļņu. Nedēļu nodzīvoji lielkuniga Onikeja Hornastaja pilī. Nolūkojies pa logu uz bendes torni un žilbinoši balto masīvo pareizticīgo baznīcu — pieminekli vientuļu sieviešu liktenim. Izgāji uz ielas, sastapi Hornastaja kaimiņu vācieti Henrihu Blunku, kurš aizvien mēdza atgādināt, ka atceroties tavu vīru Kipru, kad viņš vēl bijis jauneklis, — atcerēdamies viņu ar sirsnīgu aizkustinājumu… Pa naktīm nevarēji aizmigt. Uz rīta pusi sagrāba melns izmisums, bet atausa gaisma, un mīkstie, patīkamie Akuļinas solīši, līdzjūtības pilnās acis izmisumu kliedēja. Galu galā no Upītes uz Viļņu — uz seimu atbrauca Mika- lojs Janāvičs, apriņķa karodznieks. Viņš tev atveda tēva vēstuli.

Paļaujies uz karodznieka kungu, dari to, ko viņš liks, un neviens Tevi nepiekrāps un Tev pāri nedarīs.

Tā vēstulē rakstīja tēvs. Un tu noticēji tēvam, paļāvies uz dzimtā apriņķa karodznieku, un kādā agrā rītā viņš atveda uz Hornastaja pili Henrihu Blunku, šo vācieti. Akuļina cienāja ciemiņus ar medaļu, kas nostāvināts uz ziedu pipariem, bet dārzeņi un cepeši, kas tika pasniegti galdā, peldēja citvara eļļā. Neierastas un dīvainas smaržas — gluži kā svešas skumjas — tev uzdvašoja zāles gaiss. Vērmeles, no kuru sēklām izspiež citvara eļļu, aug stepēs, kurās tu nekad neesi bijusi, pēc kurām nekad neesi ilgojusies… Ap pusdienlaiku pie vārtiem piebrauca karietes ar maģistrāta rakstvedi Jero- nīmu Opahovski un viņa pavadoņiem. Kopā ar bērniem tu izgāji laukā. Sākās garā ceļojuma pēdējā stunda… Zirgi lidināja tevi pa trokšņaino Saviča ielu un Japova ielu, pa skaisto un kluso Vācu ielu atrībināja līdz

Vilijas vārtiem, pēc tam pagriezās pa kreisi — uz Ķernaves ceļu. Luterāņu kapsēta, Radvilu kapliča, burzma pie pārceltuves, prāmja nepatīkamā zvalstīšanās… Braucot pa ceļu caur Sudervi un Sangūnišķi, zirgiem no kāju apakšas kūpēja trekni dzelteni putekļi, garām traucās gaišbrūnie priežu stumbri un tumšzaļās zarotnes… Un drīz jau tu ieraudzīji māju, kurā šobrīd — nakts vidū — dedzini sveci, kurā tu dzīvosi no šī brīža līdz varbūt jau līdz nāvei. Vai šajās mājās ienāks tavs vīrs, tavu bērnu tēvs, kamēr vēl būsi dzīva? Bet varbūt visu atlikušo mūžu par to vien tikai sūk- stīsies, ka šeit, šajā mājā, kādreiz dzīvojis tava vīra, tavu bērnu tēva sencis? Ka viņš nomiris šeit, varbūt šajā pašā kambarītī, kur šobrīd dedzini sveci?

Vīra sencis nepalīdzēs tev vilkt dzīvību postā un trūkumā. Viņš, kamēr vēl bija dzīvs, tevi vēl ne sapņos nebija varējis nosapņot. Viņam pat ne jausmas nebija, kas dzīvos, kas notiksies viņa mājā pēc simt gadiem, pēc divsimt. Veltas cerības, ka viņa dvēsele arī tagad vēl vismaz retām reizēm te varētu iemaldīties. Tā jau notiek, nekādu līdzcietību no viņās saules sagaidīt neizdosies.

Māja slejas uz stāvas kraujas, pa kuru nokāpjot lejā, tur, kur beidzas lazdāju mežiņš, sākas Nēres leja. Stāvajos krastos redzama upes gultne, senu priežu sils un Radvilu Luķišķes pretējā krastā. Dziļā ierozā netālu no mājas guldz šaurs melnūdens strautiņš.

Tu pajautāji Blunkam, kā šo upīti sauc. Vācietis paraustīja plecus, un uz ceļa kļuva saskatāms putekļu mākonis, kas nāca tuvāk. Šurp brauca birģermeistara kungs Zareckis. Tu vēlējies, cik drīz vien var, apskatīt māju, kas vēl aizvien bija sveša un tev iesmērēta gluži kā kaķis maisā. Bet Blunks teica: cienītā, ko jūs esat iedomājusies, šurp brauc birģermeistars! Tūdaļ tu gāji klāt Janāvičam, kuru šajā dienā uzskatīji gluži kā par tēvu, un sacīji viņam, ka gadījumā, ja… Janāvičs atbildēja: spriest un domāt, sirsniņ, par vēlu, birģermeistars jau ir šeit!

Pa vidu mājai var izbraukt cauri. Ceļš sadala māju divos galos — dienvidu galā un ziemeļu. Pāri caurbrauktuves arkai uzcelta četrstūra baļķu guļbūve — tā kā tornis, ar mansardiem uz abām pusēm — uz austrumu pusi un rietumu.

Rakstvedis Jeronīms Opahovskis aizveda birģermeistara kungu Za- recki uz mājas dienvidgalu — uz istabu ar kamīnu no veciem, samelnē- jušiem ķieģeļiem. Tu iegāji kungiem aiz muguras un, tiklīdz slieksnim pārkāpusi, ieraudzīji, ka uz galda melnē smaga tintnīca un izslējies spalvu tureklis, kas sabozis baltās zosu spalvas. Rakstvedis tūdaļ atritināja papīra tīstokli, ko bija atvedis līdzi, izklāja uz galda un, rokas iepletis, pieturēja aiz abiem dokumenta galiem, lai tie atkal nesarullētos tīstoklī. Klusēja rakstvedis. Klusēja birģermeistars. Tu noraudzījies uz birģermeistaru, tev šķita, ka tu gaidi, lai viņš paskaidro, kas notiks, kad jūs abi dokumentu būsiet parakstījuši. Kas notiks ar Tvirbutu — tavu vīru? O jā! Tev tikai bija licies, ka skaties uz birģermeistaru, gaidīdama paskaidrojumus un to, ka tiks izpausts noslēpums, kas ieskauj vīra likteni, ka tiks gaisinātas šaubas. Patiesībā to tu negaidīji, jo tam neticēji. Tu zināji, ka birģermeistars tev neko nepaskaidros — ne muti nepavērs. Pēc kungu domām, visas tavas šaubas vajadzēja kliedēt jau tam vien, ka tavus papīrus paraksta pats birģermeistara kungs. Tu nolūkojies uz birģermeistaru tikai tāpēc, ka gribēji ieskatīties viņā, iegaumēt viņa acis un seju. Ko tu iegaumēji? Ko tu atcerēsies, pat nāvei acīs skatīdamās? Augstprātīgu plikpaura vīrieti ar sirmu vaigubārdu. Žēlsirdībā un līdzcietībā mirdzošās acis un dusmīgās, cieši savilktās lūpas, kas runā acīm pretim.

Tu parakstījies. Birģermeistars parakstījās. Pēc tam cits pēc cita pie dokumenta pieliecās Mikalojs Janāvičs un Henrihs Blunks. Tad tu saprati, ka viņi abi šeit bijuši par lieciniekiem — labajiem cilvēkiem. Nav atbraucis uz Viļņu tavs tēvs; no Rečices ieradies Viļņā uz seimu, pat savā pilī nav iegriezies Onikejs Hornastajs — nebija vēlējies satikties ar tevi. Ne acu tev nav parādījis nelaiķa Jana Hornastaja dēls Gabriels, kas bija ieradies uz seimu no Kameņecas. Kamdēļ lai sāpina sirdi un saposta sirdsmieru? Lai viņu nodomus pilda labie ļaudis… Šie divi — Janāvičs un Blunks — parakstīja dokumentu pēdējie. Birģermeistars un maģistrāta rakstvedis tūdaļ pat aizbrauca. Labie cilvēki, pavadījuši varasvīrus, ienāca atpakaļ iekšā, apsveica tevi, ka esi kļuvusi par mājas saimnieci, un priecīgi sāka virināt durvis, rādīt tev gaiteņus, kāpnes, istabas, mēbeles — visu nupat tikai iegūto mantību…

Mājas. Tava mantība. Dienvidgalā ir istaba ar nomelnējušo ķieģeļu kamīnu, ar galdu, uz kura arī pašlaik gul gan tevis, gan birģermeistara, gan labo cilvēku parakstītie papīri. Blakus kamīnzālei — guļamistaba, te ir gan gultas, gan garderobe, gan lāde gultasveļai. Flīģeļa rietumpusē — virtuve un pieliekamais kambaris.

Mājas ziemeļgalā istabas uzkoptas un izslaucītas, tomēr ar mēbelēm nav iekārtotas — pavisam tukšas. Tev atstātas tiesības tajās iekārtoties pēc pašas iegribām, paradumiem un tieksmēm. Ziemeļpuses flīģelī atrodas priekšnams, no kura pa kāpnēm var uzkāpt mansardos. Austrumman- sardā stāv senlaiku rakstāmgalds. Gar sienmalēm izvietoti tukši un šķībi grāmatu skapji. Rietummansardā —- maza istabiņa, no sienas lien laukā trīs četrmalu stabi, kādreiz tie varbūt balstījuši jumtu, kādreiz varbūt šeit bijusi terase, uz kuras vakaros nācis laukā Kiprijona tēvutēvs papriecāties par saulrietu. Gar istabiņas sienu nostiepies mīkstais sols ar uzliektu galu, kur atspiest galvu. Kušetes priekšā galdiņš ar atvilktnītēm, ar mazu apaļu spogulīti un ķemmēm pie spoguļa. Istabiņa, kurā var atpūsties un izrotāties sieviete…Pašlaik tu te sēdi un dedzini sveci. Lejā dzird soļus. Dzirdi, ka laiku pa laikam nobūkšķ durvis. Tur neguļ un staigā Petrelis. Viņš tev jau pateica, ka gulēt neiešot. Tu nepajautāji — kāpēc? Tu viņu nedzini gulēt. Nespiedi ar varu. Tu zināji, ka arī pati šajā naktī nevarēsi aizmigt, ka tu pacentīsies neaizmigt — paliksi nomodā un pārsijāsi sirdsapziņu… Taču dēlam tu to nebiji teikusi. Tu esi noslēpumaināka par vecāko dēliņu. Tu daudz ko, lielu daļu savu domu un jūtu slēp no citiem, pat no saviem bērniem. Tu slēp pašas bezvainīgākās lietas. Tagad nu tu neguli un gribi, lai Petrelis to nemana. Šī drūvā vāķēšana pie vientulīgi degošās sveces tev liekas visādā ziņā no viņa slēpjama. Pat tad, ja šopašbrīd tu izdzirdētu, ka Petrelis, tumsas, jaunās un svešās mājvietas sabaidināts, apakšā būtu sācis raudāt, tu ne ietu, ne skrietu viņu mierināt un pažēlot — tev nebūtu dūšas atklāt, ka neguli, ka esi nemiera pilna, ka baidies no rītdienas un nākotnes, ka vispār tu baidies dzīvot uz priekšu… Ak! Ja dēls dabūtu nojaust, ka mammai bail dzīvot, viņš pavisam ierautos sevī — jau tā Petrelis staigā, ierāvies sevī. Ja dubļu plančkā vai slapjā zemē ieraudzīs dziļus cilvēka kāju nospiedumus, noteikti pielieksies klāt un pētīs, nekur tālāk neies, kamēr pēdu nebūs apskatījis… Un ko gan viņš saskata šajās cilvēku pēdās, ko tajās izlasa?

O nē, šajā mājā bērniem ne no kā nav jābaidās. Iegalvo sev, ka viņiem ne no kā nav jābaidās nedienu, ne nakti. Mājai un pagalmam apkārt mūra sēta. Vāri aizslēgti. Mantnīcā — ēkā pagalma pašā malā — snauduļo namiķis. Tavs tēvs, lielkunigs Onikejs Hornastajs, labie cilvēki Janāvičs un Blunks šeit par visu gādājuši: salāpījuši jumtu, pielabojuši vārtus, iegādājušies aizslēgus un noalgojuši namiķi, kas rūpēsies arī par zirgiem. Un te nu tev priekšā uz galdiņa blakus spogulim gul kunga Blunka atstātā papīra lapa. Tajā sarakstīts to sieviešu un jaunavu vārds un uzvārds, kuras būtu ar mieru nākt strādāt uz tavām jaunajām mājām par ķēkšu, istabeni vai bērnaukli. Kalpones un aukli labie cilvēki atļāvuši izvēlēties tev pašai…

Svece deg tev acu priekšā. Svece deg cauru nakti jūdzes attālumā no pils…

Uz Blunka lapas rakstīts:

Justina Graužītīte, 42 gadi, Sakališķes, kunga Boguša mājā, runā poliski, lietuviski, ņem muciņu, baķi… 15 grašu…

Sabila Kidminaite, 26 gadi, no Suņu torņa trešā māja kreisajā pusē, runā lietuviski, poliski, gudiski, ņem muciņu, baķi… grašos…

Kļima Cepulova, 31 gads, Mimozbora, kunga Žīdeļēviča mājā… poliski… muciņu… grašos…

Darbiniene… pusotras mucas…

Prabočūte…

Jūdzi no pils cauru nakti tumsā deg svece.

Redzējums daudzas reizes jau skatīts: mijkrēšļa gaiss miglains, tajā rēgojas koku un krūmu zaru melnie pinumi, dzirdama ūdens skalošanās un žļakstoņa, gluži kā ejot kādam pa pārplūdušu pļavu. Mijkrēslis, migla, zaru melnie pinumi, ūdens — tas ir redzējums, sapnis, taču domas, kas sapņojot ienāk galvā, Ieva uztver gluži kā nomodā — vienas izsmej un nonicina, citas viņa notur par patiesību. Dievs Kungs! Lai nolādētas šīs mijkrēšļa ainas, ko viņa visu laiku redz caurmiegā, caursapnīL. Šīs miglas atpūš, šos zaru mudžekļus sapin un šajās pārplūstošajās pļavās šļakstinās velni, raganas, nelabie gari — tie Ievu grib ieaijāt, iekalt stingumā, uzlaist viņai vienaldzību pret visu, apjozt ar šo briesmīgo mūri, caur kuru neviens apgaismas stariņš nevarētu izlauzties cauri un nemūžam viņai nevarētu apskaidrot prātu…

Ieva pazīst daudzas sievietes, kurām vīrs kalpo tālu no mājām, tirgojas vai pret ienaidniekiem cīnās. Daudz sieviešu, kuras gaida vīru atgriežamies. Un ikkatrai no gaidītājām tādā vai citādā veidolā reižu reizēm parādās Šķīstā Jaunava Dievmāte un pasaka, vai tas, kuru viņa gaida, vēl ir dzīvs un vesels vai jau ievainots un sirgstošs. Šīs nelaimīgās, kurām gaidītais jau kritis kaujas laukā vai gājis bojā tālajā ceļā, Šķīstā Jaunava mierina un žēlo, dod viņām padomu, kā dzīvot turpmāk, ar ko nodarboties, pat iesaka, kādās daļās sadalīt bērniem mantu.

Nekad Marija nebija parādījusies Ievai, pat neredzamās balsī neko par Kiprijonu nebija ne pastāstījusi, ne pavēstījusi. Viņas sapņus pārplūdina vienīgi šis sasodītais mijkrēslis, šī pretīgā migla… Kāpēc pasaule tā iekārtota? Kāpēc nelabie gari stiprāki par apgaismi, pēc kuras Ieva tik patiesi, ar tik šķīstu un sūrstošu sirdi ilgojas? Kāpēc gan Brīnumdarītājas Dievmātes balss nevar izlauzties cauri, nevar caururbties šai nelabo garu uzlaistajai miglai? Vai Ieva kādā ziņā sliktāka par citām, kuras gaida? Varbūt Marija neparādās Ievai tāpēc, ka tas, kuru gaida viņa, ir ķeceris, cilvēciņš, kas netic pat Dieva Dēla Jēzus nevainīgajai ieņemšanai, kas pat visšķīstāko no visšķīstākajām — jaunavu Mariju — par šķīstu netur un neatzīst?

Izbailēs Ieva paceļ plakstienus un ieplestām acīm skatās visapkārt. Rīts jau atausis. Jau ir gaišs… Tomēr doma, kas Ievu atmodinājusi no caurā miega, neliekas niecināma. Prāts to nespēj noniecināt! Vai gan ķeceris, cilvēks, kas pat Šķīsto Jaunavu netur par šķīstu, nevar dzīvot kopā ar citu sievieti slepus no sievas? Vai viņas vīriņš nezin kur tālumā nedzīvo kopā ar citu — skaistāku, jaunāku, mīlīgāku, vai nesauc to par savu īsto sievu?

Snaudas laikā drēbes piesūkušās aukstuma. Auksts. Aukstums drebina Ievu.

Ataususi gaisma. Svece uz galdiņa nodzisusi. Nevis izdegusi — nodzisusi. Logi aizvērti, durvis aizvērtas. Caurvējš nevelk. Kas nopūtis sveci?

Ieva trūkstas kājās un metas pie loga. Tālu visapkārt redzami pakalni, lazdāji, kas apauguši ar priedēm un bērziem. Bet šeit pat apakšā — mūra sētas apjoztais pagalms. Ievas pagalms. Nošņurcis un greizs, acīm redzami nesen pamodies, namiķis kāsēdams ved pāri pagalmam zirgu. Mantnīca — dīvaina būve, nevar ne saprast, kādā garā — poļu vai gudu — tā celta, savdabīga labības klēts, bet varbūt parasta klēts, — re, tur graciozi slejas augšup. Tā ir mūra celtne, tomēr viegla no skata. Tā jau nu noteikti nav Kiprijona tēvutēvu būvēta — varbūt to cēlis bajārs Diemants, varbūt kāds vēl agrāks īpašnieks: raugi, tur jumta dakstiņi plakani, tādus cilvēki izdomājuši pavisam nesen — pēdējos gadu desmitos. Pagalma mūra sētas ēna krīt uz mantnīcas pamatiem, un tie ir tumši. Sienas un tornīši — gaiši, rītausmas dzidrināti. Pēkšņi Ievai rādās, ka viņa redz baznīcu — mazma- zītiņu baznīciņu, ko ļaunie pašlabuma meklētāji nosaukuši par mantnīcu. Ja mantnīcas priekšā uzceltu kolonnas, vidus tornīša galā uzliktu krustu — iznāktu pati visīstākā Svētā Jāņa baznīca, tiesa, mazāka — daudz, daudz reižu mazāka…

Ak! Naktī atnācis Petrelis, ieraudzījis, ka mamma guļ aizmigusi, un nopūtis sveci. Un nopūtis… Un nopūtis — gājis prom? Tā vienkārši gājis prom, pamezdams mammu aklā tumsā?

Pa pustumšajām kāpnēm Ieva steigšus nokāpj lejā. Viņa āvusies čībās, ejot solīši nesaceļ troksni. Mājā pilnīgs klusums. Paverot nočīkst priekštelpas durvis. Nočīkst arī kamīna istabas durvis. Jaunajās mājās čīkst visas durvis.

Tā arī ir. Petrelis neguļ. Viņš sēž krēslā, pavilcis apakšā kājas, piebīdījis krēslu pie kamīna — pie šī samelnējušā mūra. Ieva ar roku pārvelk pār kamīna ķieģeļiem — nē, nesmērē, ķieģeļi ir tīri, tomēr tīri.

Ieva atver durvis uz guļamistabu. Poviļukam galva uz spilvena atmesta atpakaļ un mute atvērta, uz tuklās pazodes redzami zilgani asinsvadiņi. lonelim no segas apakšas palīdis tikai gaišo matu cekuliņš. Brālīti ir apsedzis Petrs. Viņš vienmēr mēdz atnākt naktī un viņu apklāt, tā jau tas ir.

Ieva lēnām aizver durvis tā, lai tās neiečīkstas. Viņa pieiet pie galda un cieši nolūkojas vakar parakstītajos papīros. Viņa izvelk atvilktni. Tās dibens putekļiem klāts. Tomēr Ieva bez svārstīšanās sagrūž papīrus atvilktnē. Viņa paskatās uz Petreli un jautā:

—    Vai tu to svecīti nopūti?

Kāpēc viņa sākusi sarunu no sveces? Kāda daļa te svecei? Bet no kā tad lai sāk, no kā?

—    Es tev taču jautāju…

—    Kādu sveci?

—    Atzīsties — tu…

—    Nekādu sveci es neesmu nopūtis.

Petreļa balss ir klusa un izklaidīga. Acīs tomēr dēls mātei nepaskatās, nekaunīgs viņš nevēlas būt. Viņš caur pieri lūr sāņus — varbūt uz durvīm, aiz kurām guļ brālīši. Jā, viņš ir bijis, naktī uzkāpis augšā mammas kambarītī. Redzējis viņu aizmigušu. Gulētājai blakus redzējis degošo sveci. Viņš sapratis, no kā mamma baidās — no rītdienas, no visām dienām, kas viņai vēl atausis. Vecākais dēliņš saprot visu, ko Ieva no bērniem, no visiem cilvēkiem slēpj un domā, ka ir noslēpusi.

Žēlums aizžņaudz Ievai kaklu. Sirdī viņa jūt agrāk nekad nepiedzīvotu gribu — saldu apņemšanos atvērt sirdi un izliet pārestību.

—    Es pastāstīšu, Petr, tev jāzina, kāpēc mēs šeit esam nokļuvuši, — Ieva sāk runāt negaidīti mierīgā un stieptā balsī, pašai viņai par to brīnums: vai grūtajā brīdī viņa būtu atcerējusies vīra mierīgo balsi un tagad neviļus viņu atdarina? — Ne no manis, ne no mums nebija atkarīgs, ka mēs šeit esam nokļuvuši. Testaments mums saglabājis ne tikai šo māju, tagad es to skaidri zinu. Tas saglabājis tavu tēvu, varbūt pat tēva dzīvību. Testaments bijis kā gruzltis acī kādam varenajam — varbūt kancleram, varbūt pašam valdniekam. Kamēr nelaiķa valsts mantziņa novēlējumi nebija izpildīti, neviens tavu tēvu nevarēja aiztikt… Tavs tēvs bija neaizskarams. Vai tu saproti, Petr, par ko es runāju? Mums ir izliktas lamatas, mūs piekrāpuši. Hornastaji iebiedējuši tēvoci Sigismundu. Tēvocis Sigismunds pierunājis tēvu, tavu vecotēvu, braukt uz Rietavu un pārliecināt mūs…

Tēvs mani pārliecināja — pārliecināja no tīras sirds. Kādreiz tu sapratīsi — man nebija izvēles… Man bija jāapmetas uz dzīvi šajā mājā… Tavs tēvs jāpamet likteņa ziņā… Citas izejas nebija, tā ir patiesība, dēls! Tikai — man sāp! Ja tu zinātu, cik briesmīgi man sāp!… Vistuvākie cilvēki no mūsu nelaimes domā izsist sev labumu!… Tagad, kad mēs esam šeit, mans tēvs… tavs vectēvs… pārcelsies no Širvjiem uz Rietavu, un Širvju muižiņa paliks tavam tēvocim Sigismundam vienam pašam — mans mīļais brālītis būs laimīgs! Tukšajās dzimtajās mājās viņš ievedīs līgavu un, neviena netraucēts, uzsāks dzīvi… Slava Dievam, ka mūs piemeklējusi nelaime!…

Ieva apklust. Acis iepletusi, viņa skatās uz Petreli. Kamēr viņa runāja, zēns uz viņu nebija paskatījies, viņš pat ne sakustējies nebija: kā skatījies stīvu skatienu uz durvīm, aiz kurām joprojām guļ aizmigušie brālīši, tā arī tagad skatās. Kas nav, tas nav, uzdzirdētā skarbā patiesība nav likusi aizdegties Petreļa sirdij, varbūt teiktais viņam nemaz nav jaunums. Neko, itin nekad un itin neko Ievai nav izdevies noslēpt no zēna — visu, kas visapkārt noticis, viņš sapratis un saprot arī tagad. Nevar noslēpt — dzīvi, kāda tā ir, no bērniem nevar noslēpt. Viņi vienīgi par dzīvi nerunā. Viņi zina, ka pieaugušie viņus tur par dumiķīšiem, un nerunā, never vaļā muti. Ak, ja Petrelis būtu meita, ja Ievai būtu vismaz viena meita, viņa varētu izraudāties un izkratīt sirdi… Abas — gan meita, gan māte — varētu izteikt uz āru savas žēlabas, abām kļūtu vieglāk ap sirdi. Bet dēliem vajadzīgs tēvs — spēks, kuram viņi censtos līdzināties.

Petrelis sakustas, no krēsla nokar kājas un ceļas augšā, ar roku pieturēdams uz pleciem kažoku. Beidzot viņš paskatās uz mammu. Viņš skatās. Klusē. Redz, cik stipri māte satraukusies un nobēdājusies.

—    Mums būs labi arī šeit, — viņš saka.

Dievs Kungs! Kādā mierīgā un vienaldzīgā balsī viņš runā!… Kā lai Ieva ielien viņa ādā, kā lai jūt, ko patiesībā vecākais dēliņš sirdī pārcieš, kādas domas viņam šobrīd lien galvā?

—    Atzīsties — tu nopūti sveci?

Šoreiz Ieva nejautā, viņa pieprasa, lai dēls atzīstas. Viņa viņam izkratījusi sirdi, to darīt arī viņa pienākums.

Taču Petrelis nodur acis, pagriežas un liek soļus uz priekšnama durvju pusi.

—    Pagaidi, dēls! — Ieva izmet stingri un skarbi, bet balss aizlūst, un sāpjpilnā nevarīga cilvēka čukstā viņa piebilst: — Tu esi mans vecākais… Ar ko citu vēl es varu parunāties grūtā brīdī, ja ar tevi ne?

Petrelis apstājas, tomēr atpakaļ nepaskatās. Galvu nokāris, viņš stāv, gluži kā paklanīdamies durvīm.

—    Es nopūtu, — viņš saka un pēc klusuma brītiņa piebilst: — Mums būs labi arī šeit.

Tūdaļ viņš pagrūž durvis, kāpj pāri slieksnim, blāva gaismas švīka pāršķērž istabu pa vidu no durvīm līdz kamīna samelnējušajam mūrim un pazūd.

Tētiņ, zārku tavai māmiņai uztaisīja no ozola dēļiem, tas bija tumšs, gluds un spīdīgs kā akmens. Četrstūrains, triju olekšu garumā. Kāds atnesa dzelzssāli, tomēr neviens neuzdrīkstējās krāsot zārku, un sāli paņēma tēvocis Sigismunds. Zārka stūrus apkala ar bronzas stariem, kas jau bija apsūbējuši, tikai šur un tur vēl iekvēlojās runča acu dzeltenajā krāsā. Trīs nedēļas un divas dienas zārks stāvēja mūsu saimes galā uz platā sola, kas pārsegts ar balinātu audeklu. Tas bija viens no tiem audekliem, kas bija izklāti pļavā uz zāles, kad tu pa taku gāji projām no mājām. Mazliet atpalicis, es skrēju tev pakaļ, mani soļi skaļi dunēja uz cietās, sakaltušās takas, bet tu nedzirdēji, nepagriezi galvu un nepaskatījies atpakaļ, un galu galā es atpaliku un apstājos. Es skatījos, ka tu attālinies no manis. Vakara saulē tava cepure iekrāsojās sārtena. Gar kājām tev plandījās pelēkā apmetņa malas. Vienā rokā tev vēzējās dzeltenā ādas ceļasoma. Šī briesmīgā ceļasoma, kuru tu vienmēr ņēmi līdzi, kad devies projām no mājām. Ne reizi tu to neesi aizmirsis paņemt. Kamēr biju mazs, es ticēju, ka šajā somā ieslēpies velns un vilina tevi projām no mājām. Es gaidīju tevi un klusībā, dusmu pārņemts, sev mēģināju iestāstīt, ka ceļasomu nozagšu un sadedzināšu, noslīcināšu Nevēžē, tiklīdz tu būsi atgriezies mājās. Reiz es pie- lavījos klāt un ieraudzīju, ka ceļasoma ir attaisīta un pavērta. Soma bija tukša un nožēlojama — saņuckāta, apdilusi un noputējusi. Šādās somās velni nelien iekšā. Ko lai viņi tajās dara?! Velni lien iekšā taisni sirdī.

Uz paugura tu pieliecies un pacēli no zemes divzaru nūju. Tagad bija aizņemta arī tava otrā roka. Tev vairs nebija roku, lai mani varētu pie- kļaut sev klāt, un tu nepagriezi galvu. Tavas kājas lika soļus, rokas nesa mantas, sirds tev pukstēja un galva domāja — par ko? vai par to, ka es vairs neskrienu nopakaļ, ka palieku mājās? Tava baltā, saules nosārtinātā cepure aiznira aiz pakalniņa — tu biji prom. Ja tu būtu atskatījies, vismaz pagriezis galvu uz māju pusi, tu būtu pamanījis pļavā balināmos audeklus, tu būtu ieraudzījis, uz kādas baltas drāniņas stāvēs tavas māmiņas zārks, kad tevis nebūs mājās.

Tajā — pēdējā — naktī tava māmiņa apgūlās gultā pie mana galvgaļa. Viņa nevarēja aizmigt, smagi sēca, pēc tam piecēlās gultā sēdus, pieliecās tuvāk un skatījās man virsū. Es gulēju aizvērtām acīm, aizturētu elpu un pavisam vai notirpis, un viņa novērsās no manis. Izkāpusi no gultas, viņa lēnām aizgāja vispirms pie Fovila gultiņas, pēc tam pie Jona — nakts tumsā viņa apskatīja mazos. Mazie gulēja aizmiguši un elpodami šņākuļoja. Man sametās baigi, ka esmu izlicies aizmidzis, ka neredzu viņu un nejūtu, cik stipri viņa mūs mīl. Es nelēcu augšā no gultas, nepiekļāvos viņai klāt, un vecāmāte klusām atvēra durvis un lēnām izgāja laukā.

No rīta ieraudzīju, ka viņa dodas uz karieti un, neviena neatbalstīta, pati iekāpj iekšā. Viņa vēl bija stipra, kuram varēja ienākt prātā, ka šajā dienā pēc dažām stundām viņa nomirs.

Kad vakarā kungs Survils viņu pārveda mirušu, kad viņu ienesa saimes galā, kad noguldīja uz platā sola, kad pie viņas saskrēja visi, kas vien bija mājās, kad nokrita ceļos… Tad es visu sapratu. Naktī viņa bija nojautusi, ka nākamajā dienā mirs, un, tumsā skatīdama mani, Povilu un Jonu, viņa redzēja tevi — savu dēlu. Mēs viņai atsaucām atmiņā tevi. Viņa atvadījās no tevis un aizgāja.

Vakarpusē, jau krēslai metoties, istabā, kurā mēs, bērni, bijām saspiedušies kaktiņā, ienāca mamma. Viņa ienesa balto audeklu, ar kuru jāpārklāj platais sols. Audeklu viņa turēja aiz stūriem, uzrāvusi pie zoda, bet audekls nostiepās no krūtīm līdz pašai zemei lielām krokām, un pustumsā mamma bija balta kā sniegs. Jons man iekārās rokā tādās izbailēs un tik stipri, ka nadziņi man iespiedās ādā. Es mazo mierināju un žēloju, stāstīju, ka audeklu mamma izklājusi, rau, tur uz sola un to vairs rokās neņems. Taču Jons ne dzirdēja, ne saprata, ko es viņam runāju. Actiņas izbolījis, viņš stingi skatījās, visu laiku kustināja lūpas, gribēdams kaut ko pateikt vai sākt raudāt, viņš grasījās kliedzienam, bet viņam kāds itin kā aizžņaudza kaklu — liekas, tūlīt viņš sāks runāt, laidīs dūdas vaļā vai kliegs, bet iznāca tikai ku-ukt, ku-ukt.

Naktī viņa galviņa noslīga. Viņš aizmiga man klēpī. Uz gultu viņu nenesu, mamma visu laiku man pieteica: nekusties, nepamodini! Nosēdēju līdz rītam nepakustējies. Aizmigu pats. No rīta pamodies, Jons atkal varēja runāt kā parasti. Jonu tu droši vien neatceries. Kad tu aizgāji no mājām, viņam vēl matiņi nebija saauguši, un tu nevari atcerēties, kāds viņš izskatās. Matiņi viņam balti, aiz ausīm un pie apkakles — dzeltenāki. Viņš skatās mātes acīm. Toreiz viņš pamodās, pacēla galviņu, ieraudzīja zārku un tam blakus četras degošās sveces. Nekustīgām acīm viņš ilgi skatījās uz balto audeklu, ar kuru bija pārklāts sols zem zārka. Audekls bija par sevi, mamma par sevi, un tas Jonu iepriecināja. Viņš man sāka čukstēt ausī:

"Tagad mēs klusiņām staigāsim uz pirkstu galiņiem, labi?"

Vecaistēvs — mammas tēvs — arī bēru laikā maz varēja uzkavēties mājās. Nevienam nekrita svarā, ka mūsu mājās ir bēres. Tāpat kā agrāk, apriņķa cilvēki ķīvējās un kāvās, cits citam nodarīja zaudējumus — bezmaz vai katru dienu uz Širvjiem bija atskrējis kāds, kam nodarīts pāri, vai viņa sūtīts cilvēciņš, un vecaistēvs cēlās no sola pie zārka,āvās nospodrinātajos stulmu zābakos, mazgāja rokas un slaucījās baltajā dvielī. Tad viņš brauca apskatīt nodarītos zaudējumus.

Kopā ar viņu braucām arī mēs visi trīs — es, Povils un Jons. Tiklīdz braucienam sāka gatavoties vecaistēvs, tūdaļ mamma saposa līdzi ari mūs. Kamdēļ bērniem jāiedzen bijība tikai tāpēc vien, ka nomiris viens cilvēks? Lai redz, ka, nomirstot vienam, pārējie dzīvo tālāk.

Reiz mēs braucām tālu — garām Molaiņiem un Vaišvilčiem uz Prie- vašku — purvainu ciemu meža malā. Mūsu kariete apstājās pie akas — ar pūsli aizvilktu lodziņu priekšā. No mājeles pa greizajām durvīm tūdaļ barā izdrūzmējās saimnieks, saimniece un pulciņš bērnu — zēnu un meiteņu. Šķilteri, žēlīgais, labais, taisnīgais, labsirdīgais!… Mūsu vecaistēvs pie akas nomazgāja rokas. Saimnieks — garš, plecīgs vīrs ar sariem apaugušu zodu, gaišām, nokarenām ūsām, zilām, izmisuma pilnām acīm, basām kājām — sūkstījās un lūgšus lūdzās. Viņa sieva stāvēja pavērtu muti, valodu zaudējusi, rokas pret debesīm pacēlusi. Mugurā viņai bija viens pats krekls — biezs nātna, līdz pašai zemei. Krekls bija notraipīts ar sodrējiem, aplaistīts ar ūdeni — raibs no pleķu pleķiem.

Vecaistēvs iegāja mājelē. Pēc tam aizgāja uz kūtiņu, uz riju un šķūnīti, kas bija pīts no zariem. Saimnieks, saimniece un bērni. Viņu bija deviņi, es saskaitīju: sešas meitenes un trīs puikas — vecākā jau pusaudze, vecākais varbūt vienā vecumā ar mani — dipināja vecamtēvam aiz muguras. Galu galā vectēva nospodrinātie zābaki un saimnieku Lepšu basās kājas un kājeles nozibēja, aizņirbēja pāri kalniņam uz Lepšu zemes valakām.

Mēs palikām sētā vieni. Izcēlu no karietes Jonu, Povils izlēca pats, un es pat ieraudzīju, ka viņš bija nometies četrrāpus pie baļļas blakus ēkai un kā neprātīgs sācis dzert ūdeni. Metos viņu grūst no baļļas. Vecaistēvs mums cieši bija piekodinājis svešā vietā ūdeni nedzert. Mēs varējām padzerties tikai no tā ūdens, ko pats vecaistēvs bija iesmēlis un padevis. Povils man neklausīja. Es viņu grūdu prom, zvetēju ar plaukstu pa ciskām, bet viņš tikai smējās un sprauslāja, aizrīdamies ar aizliegto ūdeni. Povila smiekli pielipa Jonam, viņš kvarkstēdams arī mērca degunu baļļā, taisni ūdenī, pēc tam iemērcās tā, ka ar visu galvu pagāja zem ūdens — izdzirdēju šaušalīgu burbuļošanu. Nogrābu Jonu aiz apkakles un sviedu tālāk nost — brālītis novēlās augšpēdu un sāka brēkt kā prātu zaudējis. Pa šo laiku atguvās Povils, piecēlās kājās, acis izvalbījis, pienāca man klāt un, smagi elsdams, teica:

— Ko tu grūsti mazo? Ko tu man sit? Kas tu tāds esi? Ko tu tēlo tēvu? Kā maukšu…

Es nezinu, kas notika, kāpēc tik stipri pārskaitos. Nogāzu Povilu zemē un situ — neskatīdamies, kur ķer, no visa spēka un zobus griezdams.

Kad atjēdzos, ko es daru, kad paskatījos visapkārt, kad ieraudzīju mūsu izbiedētos, sprauslājošos zirgus, man pārlija karstums. Vaigi un plaukstas svila kā ugunī. Povils un Jons tevi neatceras un nepazīst. Viņiem abiem tēva itin kā nemaz nav. Es viņiem nevaru aizvietot tēvu.

Povils apsēdās slapjajā, sabrūnējušajā zālē un, nikni smīnēdams, spļāva asinis. Viņš vienā laidā apslaucīja lūpas ar delnu, un no asinīm tā kļuva sarkana. Es Povilam nevaru aizvietot tēvu. Neko es viņam nevaru aizliegt. Es viņu nevaru sodīt. Es jutu: tu, tētiņ, stāvi līdzās! Tavu garo ēnu es redzēju līdzās savējai. Mūsu ēnas nekad nešķiras. Tikai tavu ēnu es nevienam nevaru parādīt. Neviens tavu ēnu blakus manējai neredz, nevar ieraudzīt. Nevienam ne ar ko es nevaru pierādīt, ka manā balsī ar mazajiem sarunājies tu, ka ar manu roku tu viņus sodi.

Acīs man sasprāga asaras. Sagrābu baļļiņu ar ūdeni, kura Povils nesā- tīgi bija pietempies, noliku brālim priekšā un teicu: dzer! Man gribējās sacīt: nomazgā asinis! Tomēr skaļi es atkārtoju: dzer, dzer, cik tikai vēlies! Mana balss Povilu aizsvilināja stiprāk nekā sitieni. Brālis atgāza atpakaļ galvu un pārsteigts skatījās uz mani neko neredzošām acīm — ar lielām bailēm un godbijību. Pasmēlu riekšavās ūdeni un sāku mazgāt viņam seju. Es pats, brālis sacīja un pajautāja: bet kur ir Jons?

Skrējām un saucām brāli vārdā. Pagalmā Jona nebija, karietē nebija. Mēs abi piedrāzāmies pie akas un sākām skatīties tumšajā dziļumā, kur pa ūdens virsu lēnām šļakstījās gaismas atspulgi. Pārbijušies mēs skatījāmies viens otram acīs. Jons — brālis, mēs abi — brāļi, mēs — trīs brāļi. Ietvēros akas grodos un pārmetu kāju pār malu…

— Paga! — Povils iebrēcās. — Nelec! Es zinu, kur viņš ir!

Kā neprātā ieklupām mājelē. Jons bija pietupies uz blietētā māla klona blakus dūmu pavardam un skatījās uz mums abiem zilajām mātes acīm, muti iepletis un satraucies, ka tagad viņam tiks. Prieks man saļodzīja kājas. Bet Povils pielēca brālim klāt, satvēra aiz padusēm un sāka stiept laukā. Vecaistēvs stingri bija aizliedzis iet iekšā svešā mājā. Tajā slēpjas mēris un sarkanā vai glumā nāve. Jons negribēja ļauties, lai viņu velk no mājeles ārā, viņš spirinājās un, cieši ieķēries, ar rokām turējās aiz toveriem, kubliem un bluķēniem. Dusmīgi sēkdams, viņš uzdeva tikai vienu un to pašu jautājumu:

— Bet kāpēc šeit nav zārka? Kāpēc viņiem nav zārka?

Jons bija iedomājies, ka zārks ir istablieta. Paskatījos visapkārt. Mājeles sienas, sazin cik sen atpakaļ balsinātas, bija nokūpējušas un sameklējušas, ar mitrumu plankumiem izraibinātas. Gar sienmali uz zirgsegām samestas lupatu kaudzes — midzeņi. Pie griestiem uz līkstīm karājās skrandaini, salāpīti un sadiegti drēbīšu gabali.

Dieviņ, Dieviņ, ja šajā būdelē kādreiz kāds nomirs, ja šeit kādreiz uz paaugstinājuma novietos zārku, kas pārklāts ar žilbinoši baltu audeklu, būdele, mūždien piekūpējusi un netīra, necerēti iestarosies, kļūs spodrāka un par kapeiku pilnāka — varbūt pirmo reizi Lepši piedzīvos, kas ir svētki ar baltu audeklu, ar sveču liesmiņām, ar mājīgu prieku, kas ir pestīšana… kas ir atpestīšana no visa šīs zemes trūkuma un nabadzības…

Metos laukā no mājeles, no sliekšņa akmens pacēlu rokās Jonu, kas bija sācis raudāt, un teciņiem stiepu viņu tālāk, tālāk prom no šī mēra apcirkņa, no šīs sarkanās, no šī glumās nāves baismīgā mitekļa.

Pēc tam mēs braucām mājās. Vecaistēvs sēdēja karietē sagrauzts, rasojošām acīm. Visu laiku viņš krekstēja, visu laiku rija siekalas. Viņa piere, no kuras tālu atkāpušies mati, spīdēja, no pakauša uz kamzoļa platās apkakles nokarājās sirmi, gandrīz vai iezilgani mateļi — šķidri, gari, gluži kā nosirmojušam zīdainim. Bet zods, dziļām, ļenganām krunkām sava- gots, izšāvies uz priekšu — tas traucas nezin kurp, tas steidzas…

Vecamtēvam mugurā bija pelēki, ar siksnu sajozti garsvārki un zila samta kamzolis, oderēts ar brūnām zvērādiņām. Āvies viņš bija divšūtos safjānādas zābakos. Cepuri viņš turēja klēpī, kājas drebēja, un cepure nokrita. Pacēlu to no karietes netīrās grīdas un turēju rokās. Agrāk nekad nebiju redzējis, ka vecamtēvam tik stipri būtu drebējuši pirksti un trīcējuši asie paslietie ceļgali. Likās, vecamtēvam nav patīkami valkāt greznās drēbes. Likās, ubags apģērbies kunga drānās un tricinās aiz bailēm — kas tagad notiks, kā tagad ši blēdība viņu piemeklēs?…

—    Tu neņurkā cepuri, nesamaitā! — nekaunīgi noblenzis uz mani, Povils iesaucās.

Dzidrām, sērīgi asarainām acīm vecaistēvs sāka raudzīties Povilā. Viņš ierunājās klusā, gurdenā balsī:

—    Lepšu Magdiņai piecpadsmit, Jokūbelim — divpadsmit, — balss vecamtēvam raustījās, tā vienā laidā aiztrūka, — Ignacelim — astoņi, Bazilei — pieci…

—    Nemaitā!

Vectēva cepuri Povils gribēja izraut man no rokām, bet es to noturēju. Cepuri es Povilam neatdevu. Brālis sāka skaisties, viņš man draudēja ar acīm. Nobažījies un, man liekas, ar sirdssāpēm vecaistēvs skatījās uz Povilu. Pēkšņi viņš sāka stāstīt par Lepšu zemi — četru valaku purvaini, pret kuru Lepšis pērn iemainījis valaku labas zemes. Cauru gadu mērnieki neesot ne soļa atkāpušies no Lepša. Vīrs tu esi spēcīgs, viņi klāstījuši, ģimene tev liela, bērni tūdaļ būs paaugušies, iznāks puiši un meitas — izplēsīsi krūmus, izrausi celmus un akmeņus, izraksi grāvjus, ūdeni notecināsi uz mežu: nevis viena valaka zemes — tev būs veselas trīs valakas kārtīgas zemes! meitas izdosi pie vīra, un katram dēlam iznāks pa valakaiL. Lepšis padevies kārdinājumam… Rudeni, pavasari un vasaru visa viņa saime rāvusies no dienas dienā. Krūmus cirtuši, celmus plēsuši, grāvjus rakuši, akmeņus vākuši un vēluši, pakalniņus ar lāpstu izrubinājuši, ar spīļarklu noskrā- bājuši… Bērni galīgi zaudējuši spēkus. Vakarā pusaizmiguši pārklunkurē mājās, no rīta vairs ne pamosties nevar — māmiņai mugura sviedros, ar slapju lupatu pa sejiņām zvetējot, kamēr dabū augšā. Aust saule, un atkal visi Lepši velkas uz darbu. Strādā neatliekdamies. Mazākajiem kājiņas ļogās, vecākajam slimīgi sviedri līst: tumši, trekni un glumi — tie sastingst uz vaidziņiem kā tauki. Te viens, te otrs paklūp pļurzā, vemj un neko nevar izvemt.

Man acīs rudenīgās ceļmalas sametās sārtenas. Pārestība sažņaudza sirdi. Vecaistēvs bija pārmetis man un maniem brālīšiem, ka mēs skraidelējam un slaistāmies, reti ķeramies pie darba.

—    Es ari raktu grāvjus, es arī pakritis vemtu… — es sāku runāt, taču vecaistēvs saņēma mani aiz smakra, aizspieda muti, pagrieza manu seju uz savu pusi un teica:

—    Tu raktu! Tu vemtu! Un kas no tā būtu iznācis? Ko tu būtu ieguvis?

Vecātēva roka, palaidusi vaļā manu smakru, nokrita uz viņa paša cepures, ko vēl visu laiku turēju klēpī. Ar garajiem, kaulainajiem pirkstiem viņš šo cepuri sagumzīja — apaļā virsa sapļekstēja.

—   Strādātu! Vemtu! — viņš drūvi atkārtoja un piebilda: — Taukus no pieres kasītu nost un vestu uz tirgu pārdot, vai ne?

Vecaistēvs pacēla rokas, iepleta un mūs visus trīs apskāva. Negribīgi — apvainoti un sasāpināti — mēs pieliecāmies un piespiedāmies viņam klāt.

—    Aizgāju uz Lepša zemi — meža nora plata, liela, klaja vieta, no klajuma uzpūš stiprāks vējš, cauri šalkoņai dzirdu: zirgs zviedz. Nekur tuvumā zirgu neredzu, bet zviedzienu saklausu vējā. Kas šeit notiek? Kur šis zirgs ir? Kas viņu žņaudz, ja zviedz aizrīdamies un gārguļodams, liekas, ar pēdējo stundiņu cīnīdamies? Lepšis pārbailēs pieliecas uz manu pusi, iepleš un izbola acis, ber vārdus…

Vecaistēvs apklusa. Pa karietes lodziņu viņš caur pieri noraudzījās uz ceļmalām. Atkal un atkal tās man rādījās sarkanas. Arī vējš, liekas, stiprāk locīja sarkanos kokus…

—    Mjā-ā-ā!

Vecaistēvs īgni atiezās un sāka stāstīt, ka šis Lepšis netaisnodamies nemaz vairs nemākot runāt: izsaka vienkāršus, ikdienišķus vārdus, bet tik un tā nekaunīgi iepleš acis un bolās — grib iegalvot, ka nemelo, ka stāsta patiesību…

Lepšim bijis zirdziņš. Ar viņu rāvuši celmus un uz meža malu novilkuši akmeņus, tikai te nu vienā jaukā dienā — tas noticis pirms krietna mēneša — Lepša zirdziņš apstājies, nokāris galvu un sācis kāsēt un gārguļot.

"A-ā-ā," — Lepšis pārskaities, tagad pats nezinot — kāpēc. "Tev akmentiņu grūti pavilkt? Tev dzīve grūta? Grūta, vai ne?"

Un viņš sācis zirdziņu sist, kapāt ar vicu un briesmīgā balsī trenkt uz priekšu. Visiem spēkiem zirdziņš parāvis un vilcis atspēries — akmens ne no vietas. Izsamisa zirdziņš lēkšus lēcis uz priekšu. Kājas lopiņam locītavās sākušas liekties, liekties, un — būkš! gar zemi — Lepša zirdziņš sakņupis. Sēc, gārdz, zviedz šaušalīgā balsī… Pa muti sākušas gāzties putas… Drīz dzīvība lopiņu atstājusi. Zirdziņš rāmi noklusis. Vienīgi viņa brēciena atbalss vēl kā nenokļūst, tā nenokļūst: no purviem stiprāk uzpūš vējš — cauri šalkoņai saklausāms lopiņa pirmsnāves gārdziens, zvie- dziens un palīgā sauciens…

Pārbraukuši mājās, sagājām saimes galā — šeit, pie vecāsmātes zārka, pēc katra mūsu izbrauciena kopā ar vecotēvu mūs sagaidīja mātes noilgojies skatiens. Mēs nometamies ceļos, noskaitām aizlūgumu par mirušajiem, citkārt — pārmetām tikai krustu, pēc tam klusi uz pirkstu galiņiem ejam pie mammas. Jons ietraušas viņai klēpī. Mēs abi ar Povilu apsēžamies mātei katrs savā pusē. Klusējam. Ir labi un mājīgi. Sāpes, ka vecāmāte necelsies augšā, ka viņa nekad vairs nebūs dzīva, aizžņaudz kaklu.

Taču tajā dienā, kad pārbraucām no Prievaškas — no Lepšu mājām, saimes galu atradām tukšu. Tajā vairs nebija ne vāķētāju, ne zārka. Acīs vairs neiespīdējās baltais audekls. Sirdi caurstrāvoja īgnums un vainas sajūta, ka līdz bērēm esam nodzīvojuši tik tumšā miteklī. Saimes galam ar logu gaismu par maz, lai šeit būtu gaišs. Saimes galā jābūt ilgpilnajām acīm, kas veras tevī, tiklīdz paver durvis, jābūt vismaz tā cilvēka gaidu balinātajai audekla strēmelītei, kurš jau sen devies projām no mājām un vairs nenāk un nenāk atpakaļ…

Es stāvēju — kā sastindzis stāvēju pie durvīm. Lieliem, vīrišķīgiem soļiem man garām aizsteidzās Būdra. Es atjēdzos. Jons bija notupies uz grīdas, un Būdra viņu satvēra, pacēla un gribēja nostādīt uz kājām. Bet arī pacelts Jons rāva kājas sev klāt — arī gaisā viņš itin kā tupēja. Jons bija paradis nomesties ceļos, tiklīdz ienācis saimes galā. Tāpēc viņam zārks vairs nebija vajadzīgs, lai varētu nomesties ceļos. Reiz pierunāts un pārliecināts, piespiests izturēties tā vai citādi, mazais tā izturējās katru dienu — vienmēr. Rudenī viņam nevarēja uzdot mugurā kažoku, pavasarī — svārkus. Būdras satvērienā viņš spārdījās un raustījās. Būdra viņam neļaujot stāvēt uz ceļiem — darot pāri, varmācīgi izturoties pret viņu. Nesot šķērsu lielajai istabai, mazais sāka kliegt.

—    Bērns, ir nu gan briesmīgs tas bērns! — Kalpone saskaitās un skaļi sāka saukt, kliegšanu izmēdīdama un Jonu pārbļaut gribēdama: — Pasaulei gals klāt, gals klāt, gals klāt! Pasaulei gals klāt!

Pa atvērtajām durvīm ieraudzīju mammas rokas, kas izņēma Joneli no kalpones rokām. Mīļās, ilgotās rokas ar brālīti parēgojās durvīs un pazuda. Divatā ar Povilu mēs iedrāzāmies lielajā istabā, metāmies pie mātes istabas durvīm, tvērām pie roktura — paraustījām, tad paraustījām vēlreiz. Durvis neatvērās. Māte neredzēja, viņa nezināja, ka mēs abi ar Povilu dzenamies viņai pakaļ un esam atdzinušies līdz durvīm. Viņa nav ieslēgusies no mums. Bet — no kā? No kā šobrīd izvairās mamma, no kā viņa baidās?

Aiz durvīm Jonelis turpināja brēkt, un mēs ar Povilu neiedrošinājāmies klaudzināt un saukt, ka šeit esam mēs abi, mēs abi — laid iekšā!

—    Es gribu krist uz ceļiem! Man neļauj mesties ceļos! — Jons mammas istabā kliegdams kliedza.

Mamma klusēja, viņas balsi mēs nedzirdējām, mamma nemierināja Jonu. Pastarīša aklā ietiepība reizi pa reizei dzina māti izmisumā, un, sakodusi zobus, viņa tikai cietās, lai jaunāko dēlu nesāktu sodīt un neķertos pie žagariem vai siksnas.

Mēs ar l^ovilu atkāpāmies no aizslēgtajām durvīm. Lūkojāmies viens otram acīs un jutām viens otram līdzi: ne es varēju tikt gudrs, kur lai liekamies, ne Povils nevarēja tikt gudrs.

Lielajā istabā atskanēja vecātēva balss:

—    Būdra, kas te notiekas? Kas ir noticis?

—    Kāpēc jūs prasāt man? Jums ir dēls — pajautājiet viņam, kas ir noticis. Viņš te ir noteicējs.

Bažīgs, galvu nodūris un muti pavēris, vecaistēvs pagāja mums ar Povilu garām — viņš mūs neredzēja. Apstājies pie aizslēgtajām durvīm un paraustījis rokturi, viņš izbrīnījās un apjuka, ka durvis neveras vaļā. Viņš ieklausījās, ko mātes istabā dara Jons, ka viņš sūdzas, ka, nerēķinoties ne ar ko, atkārto iekaltos vārdus: es gribu nomesties ceļos, man neļauj mesties uz ceļiem! Jona dīvainā un biedējošā sūdzēšanās vecotēvu galīgi izsita no līdzsvara. Viņš apņēmīgi atmeta atpakaļ galvu, pacēla roku un ar pirkstu kauliņiem pieklauvēja pie durvīm. Mamma nevēra vaļā. Vecaistēvs pieklauvēja stiprāk. Stingrā balsī viņš teica:

—    Taisi vaļā! Šeit esmu es — tēvs!

Retiem, uzstājīgiem sitieniem vecaistēvs sāka dauzīt pa durvīm, visu laiku atkārtodams, ka šeit esot viņš — tēvs. Klaudzināšana, kam māte nepievērsa uzmanību, Jonu laikam bija nobaidījusi — mazais aprāvās un noklusa. Mājās iestājās draudīgs klusums.

Un šajā brīdī atskanēja tēvoča Sigismunda mierīgā, klusumā ar savu skaļumu sirdi biedējošā balss:

—    Tēvs!

Uz balsi pagrieza galvu vecaistēvs, atskatījāmies arī mēs abi ar Povilu. Tēvocis Sigismunds nekustīgi stāvēja pa gabalu 110 mums — aiz atvērtajām durvīm gaitenītī pie lodziņa. Lodziņa gaisma viņam krita uz muguras, un tēvocis mums likās tumšs un melns gluži kā ēna.

—    'lava meita, tēvs, tev durvis vaļā nevērs! — tēvocis Sigismunds teica.

Nedroši un lēni lēnītiņām vecaistēvs sāka virzīties uz dēla pusi.

—    Tava meita zaudējusi sajēgu, tēvs! — tēvocis Sigismunds sacīja, un tagad man kļuva skaidrs, ka viņš ir nikns un īgnuma pilns pret vecotēvu un varbūt arī pret mums.

Tēvoča ēna pavirzījās nost, lodziņa gaismā paspīdēja viņa apnēsātā trinīša mugura, nobružātā siksna un dubļainie zābaku stulmi — viņš bija nozudis aiz durvju stenderes. Tūdaļ aiz stenderes nozuda arī vecaistēvs. Nodzinkstēja ārdurvis. Apklusa soļi. Apklusa itin viss. Man atausa atmiņā rijas pats gals, salmu skaļā čaboņa, kad kūņājies tiem pāri, un kukainīšu skribināšanās sienā, kamēr tu klusiņām guli. Par kaut ko nogrēkojies, mammas sarāts, mājas ļaužu izsmiets vai nonicināts, sajuties nepatiesi apvainots, es vienmēr skrēju uz rijas galu, ierausos salmos vai sienā un noslēpos — šeit es klusiņām izraudāju no sirds laukā pārestību, dusmas un niknumu. Istabā atgriezos mierīgs un atkal droši skatījos visiem acīs.

Taču tajā dienā es labi sapratu, ka rijas dziļumā man nebūtu kļuvis vieglāk. Kas bija noticis? Kurš un kāpēc bija iznesis no saimes gala vecāsmātes zārku? Kurš sāpinājis mammu un nodarījis viņai pāri, arī vecamtēvam, man, maniem brālīšiem un tēvocim Sigismundam? No pāridarījuma, kas sāpinājis visus mājas (audis, nevar ne aizbēgt, ne pelūdē noslēpties.

Mamma ar Joneli ieslēpušies aiz slēgtām durvīm guļamistabā. Mēs abi ar Povilu čubinājāmies pa goda istabu. Sāka krēslot. Iededzām lukturi. Mums sametās baisi no saimes gala, no kura šodien kāds bija iznesis zārku. Sametās baisi no atspulgiem tumšajos logos. Mēs sēdējām pie galda un raudzījāmies uz lukturi, bet jutām aizslēgtās durvis un atspīdumu pilnos tumšos logus.

Vēlu, tikai naktī, kad pa logiem sāka spīdēt iekšā mēness, pārnāca vecaistēvs. Viņš iegrīļojās goda istabā bez cepures, bāls un stingu, varbūt kā lūks piedzēruša skatienu. Ieraudzījis pie gaismekļa mani un Povilu, viņš pa- slējās un pasmaidīja sērīgi līdzjūtīgu smaidu.

—    Vecotēv!…

Es pielēcu kājās.

Povils metās viņam klāt un sāka skrāpēt garsvārka stērbeles.

—    Kas noticis? Kāpēc mūs mamma nelaiž iekšā? Ko mēs viņai sliktu esam nodarījuši?

Vecaistēvs apskāva Povilu, nolaida acis un nopūtās. Pēkšņi viņš izvilka no kabatas melnu bieza papīra lapiņu un paskatījās uz mani.

—    Jūs esat vīri, — viņš sacīja skaļi un skarbi. — No vīriem patiesību nevar noslēpt.

Vecaistēvs pastiepa šo taisnstūra papīra galu man, tomēr pirmais to satvēra Povils — viņš grāba neveikli un steigšus. Lapiņa nokrita uz grīdas. Mēs abi ar Povilu pieliecāmies, nokritām uz ceļiem, un deguni mums saskrējās kopā: uz grīdas gulēja kārts — kreiča kārts ar rupji izplēstu caurumu vidū. Es sapratu: kārts bija atrasta pienaglota pie mūsu ārdurvīm. Kurš to bija atradis? Kad to bija atradis? Povils sāka smieties klusiņām, tad smējās skaļi, kā nebūdams pie pilna prāta, — viņš nesaprata, cik baiga ir šī kārts! Viņam akmens bija nokritis no sirds. Viņam licies, ka šī baigā neziņa beigusies ar tīrajiem jokiem.

Es pacēlu galvu, cerēdams ieraudzīt vecātēva acis. Bet vecaistēvs jau bija aizgājis prom no mums. Sadzirdēju, ka viņš atkal klaudzina pie mammas istabas durvīm un lūdz:

— Ieva, Ieva, te esmu es — tēvs! Taisi vaļā! Te esmu es — tēvs…

Man sametās raibs gar acīm: mūsu mājai tiks pielaista uguns, mums neļaus izbēgt — visi… visi mēs sadegsim. Es jutu, ka skrienu, ka ar dūrēm belžu pa durvīm, jutu, ka kliedzu — ko es kliedzu, kādus vārdus? To es neapjēdzu.

Pēc tam es ieraudzīju mammu. Viņa vēra vaļā durvis. Tētiņ, šajā mirklī es mammu ienīdu.

Petr, Povil, Jon, mani dēli, no Piltenes, no mana saimnieka bīskapa hercoga pils, līdz Rietavai, manu vecāku muižai, kurā pašlaik jūs dzīvojat, varētu būt aptuveni trīsdesmit jūdžu — aptuveni trīs dienas ceļa. Sulu mēneša beigās mans saimnieks bīskaps hercogs Magnus, viņa svīta un kopā ar to arī es, bijām saposušies garam ceļojumam. Jāšus un braukšus mēs devāmies uz dienvidiem no Piltenes un lapu mēneša otrajā dienā ieradāmies Embūtē. Vakarā, palicis viens, nespēju izmest no galvas domu, ka līdz jums vairs atlicis vai nu četrpadsmit, vai trīspadsmit jūdžu. Naktī kāptu zirgam mugurā un nākamās dienas vakarā jūs visus trīs — gan visus trīs, gan mammu, gan savu vecmāmiņu, jūsu vecvecmāmiņu, jau varētu apskaut…

Divas nedēļas valkājos pa Embūtes pili, tā arī nespēdams saprast, ko es daru. Es zināju, ka no Embūtes tālāk uz dienvidiem — uz Lietavas pusi mans saimnieks bīskaps hercogs vairs nedosies — viņš griezīsies atpakaļ uz ziemeļiem, mēs ceļosim tālu uz ziemeļiem — uz zviedru troņa pilsētu Stokholmu un atkal ar katru mīļu dieniņu es no jums attālināšos. Es sev jautāju: ko es daru? uz kurieni, kāpēc un kādā nolūkā es ceļoju?

Kad biju mazs, kad zēna gados skraidīju pa dārzu, pa mežu, pa Jūras upītes krastiem, pa tām pašām takām, pa kurām pašlaik skrienat jūs, mans tēvs vienmēr ikkatru savu soli, ikkatru savu rīcību man varēja izskaidrot. Tēvs paskaidroja — es uzticējos. Bērni uzticas, bērniem var paskaidrot visu, pat to, kas pašam nav saprotams. Embūtē es atrados jums tik tuvu kā nekad šo pēdējo septiņu gadu laikā. Man naktī, slepus no saimnieka bīskapa hercoga vajadzēja sēsties zirgam mugurā un dzīt to, cik vien tam kājās spēka, pa tumšajiem meža ceļiem uz Rietavas pusi — uz jūsu pusi. To es neizdarīju. Un nevarēju, pat pašlaik es jums nevaru izskaidrot — kāpēc. Nu jā, es nevarēju atgriezties pie jums pavisam — ja es atgrieztos, valdnieks Sigismunds Augusts mani varbūt saraustītu gabalos, laikam jau tā ir patiesība. Taču jūs es varēju apciemot. Šajās divās nedēļās, ko mans saimnieks bīskaps hercogs dirnēja Embūtē, kamēr skatījās apkārt, vai kāds viņu neizseko, kamēr pārbaudīja, vai Kuresārē vietvaldis Bērs ar Valkendorfu un Jūlu nav uzoduši, uz kurieni viņš dodas patiesībā, trīs četras reizes varēju aizjāt uz Rietavu un atpakaļ uz Embūti. Es neaizjāju. Es jūs neapciemoju. Tagad mani māc baismas nevis tāpēc, ka jūs neesmu apciemojis. Mani māc baismas tāpēc, ka pat sev pašam nevaru izskaidrot, kāpēc jūs neapciemoju.

Nebrīvē un klaiņojumos, dzīvodams tālu no mājām un no jums, es iemācījos slēpt savas jūtas un šaubas, iemācījos pārvarēt bezcerību un gļēvulību, uzdrošinājos pateikt otram cilvēkam tikai to, kas man ir acīm redzams un labi saprotams, ko es pats uzskatu par patiesību. Es domāju un ticēju, ka esmu iemācījies, ka esmu uzdrošinājies… Embūtē šī mana pārliecība izkūpēja kā migla: jums, saviem dēliem, es nevaru izskaidrot, kāpēc neapciemoju jūs, kāpēc došos sazin kur uz pasaules malu, kāpēc es dzīvoju, ko savā mūžā vēl sagaidu, uz ko es ceru…

Pārliecība, ka dzīvoju ar savu galvu, ka savu mūžu dzīvoju pats, nevis mans pavēlnieks un nevis mans valdnieks, izkūpējusi kā migla. Biju satriekts: izkūpot pat šai svētajai pārliecībai, es jutu, ka dzīvoju pareizi. Mani dēliņi, aiz priekiem es apraudājos, ka vēl neesmu nosūtījis jums nevienu vēstuli, — nevis manas vēstules, nevis mani vārdi jums vajadzīgi… Dzīvo, domādams par saviem bērniem, domādams katru mīļu dienu, vienmēr, un tava dzīvošana būs pareiza, raudādams es sev dzinu galvā.

Lapu mēneša vidū no Piltenes atlēkšoja ziņnesis un manam saimniekam bīskapam hercogam Magnum pavēstīja: Kuresārē gan Jūls, gan Val- kendorfs, gan pats vietvaldis Bērs — visi noticējuši, ka bīskaps hercogs vasaru pavadīs Embūtē, tāpēc viņa pēdu dzīšana nav bijusi velta. Par to bīskaps hercogs bezgala nopriecājās, un jau nākamajā rītā mēs no Embūtes caur Aizputi devāmies uz Jaunpili.

Barona Tīsa fon der Rekes pilī slaistījās vienīgi pusaizmiguši pilssargi un garnizona karavīri. Pats barons dzīvoja mitrās un aukstās mūra mājiņās, ko savienoja segtas galerijas — atstatu no pils, parkā. Pa barona istabas logu varēja redzēt tumši zaļās, gandrīz melnās egles, aiz tām pāri galotnēm palīdis baznīciņas augstais tornis — smails un ar sešām skaldnēm pašā galā. Mūsu bija daudz, mēs sastājāmies apkārt baronam no visām pusēm. Barons pat nepiecēlās kājās, lai izrādītu mums cieņu, — viņš mierīgi palika sēžam no klūdziņām pītajā atpūtas krēslā, apsedzis kājas ar biezu villaini. Mātes villaine, barons teica. To viņš pateica vēlāk. Bet vispirms viņš vērīgi noskatīja mani, pēc tam Burmeistaru, Šrapferu, Aderlasu un Šneideru. Pašās beigās viņš cieši nopētīja mūsu saimnieku, bīskapu hercogu Magnu. Niknumu apvaldīdams, tas klusiņām šņāca. Magnus bija iegriezies Rekes pilī tāpēc, ka tā atradās pa ceļam, — baronu viņš vairs nebija cerējis šeit sastapt. Nelaiķa Rīgas virsbīskapa Vilhelma koadjutors hercogs Mēklenburgas Kristofs jau bija atgriezies no Zviedrijas, viņš jau pulcināja kopā karaspēku mežos pie Nitavas — drīz vajadzēja sākties koadjutora izšķirīgajam karagājienam. No Nitavas viņa karapulkiem vajadzēja virzīties uz ziemeļiem. Viņa sabiedrotajiem zviedriem — no ziemeļiem, no Tallinas — uz dienvidiem. Abi karapulki gribēja sastapties vairāk uz ziemeļiem no Rīgas, kopīgi uzbrukt šai pilsētai un šādi izglābt Ketlera nīcināmo Rīgas virsbīskapiju, kas bija dzīvojusi trīs simtus un vēl desmit gadu.

Tīss man likās pārvērties līdz nepazīšanai. Sirds sarāvās, ka barons mirst, vismaz vien nāvi vairs gaida un neko vairāk vairs nekāro. Kad Magnus pajautāja Tīšam… Kad viņš pajautāja, barons tūdaļ nokratīja galvu: o nē, uz mežiem pie Nitavas viņš negrasoties doties, nemūžam nevienu savu karotāju uz turieni nesūtīšot, neparko nesūtīšot.

— Baron, jūs laužat līgumu, jūs nododat mūs! — nu jau nespēdams vairs savaldīties, bīskaps hercogs iekliedzās.

Seja Rekem bija novecojusi pārsteidzoši ātri, tā bija sakritusies, kļuvusi pelēka un ļenganām krunkām klāta. Reke vienmēr bija nēsājis garus matus, bet tagad tie bija neapgriezti, netīri, saķepuši šķipsniņās un salipuši.

Baronam bija mugurā linaudekla garsvārks, kam piedurknes gludas, bez krokojuma. No melnās villaines apakšas līda laukā viņa basās kājas… Bet šis taču bija tas pats cilvēks, kurš vienmēr bija staigājis augstprātīgs un sparīgs, spīdīgām franču kilotēm kājās.

Barons caur pieri pameta skatienu uz bīskapu hercogu, viņam acīs mēs visi ieraudzījām bezcerību un kaut ko vēl drūmāku — visticamākais, naidu pret visiem, pret visu pasauli.

—    Bīskap hercog, esmu dzimis tūkstoš pieci simti piektajā gadā, karošanai esmu par vecu, daudz par vecu, — nicīgi sašķobītu muti barons teica. — Virsbīskapiju es nesaglābšu. Man pietiktu ar to vien, ja izdotos paglābt savu dvēseli.

Tieši šajā mirklī viņš pieliecās pret apsegtajām kājām un teica jau pieminētos vārdus:

—    Mātes villaine.

Tūdaļ viņš paskatījās uz mani un sāka stāstīt — nav nekādu šaubu — tikai man:

—    Mana māte bija Elizabete fon Hīsfelde. Kad tēvs bija iecelts par Unas vaivadu, viņš katru gadu veda savu karapulku uz Kurzemi. Māte bija jūtīga — viņa gaidīja un gaidīja, un gaidīja… Viņu iedzina nāvē gaidīšana… Ticiet man, gaidīšana nokauj… Pēc tam tēvs apprecēja Aleidu Štālu fon Holšteinu. Viņi braukāja kopā ar viņu uz Kurzemi, dzīvoja Cēsīs vai šeit — Jaunpilī… Bērnus viņa laida pasaulē, varētu sacīt, karagājienos… Radinieki lepojās ar manu tēvu. Viņu turēja par vislaimīgāko un visbagātāko no visiem Rekēm — ar to domādami ne tikai par mantību. Arī par bērniem. No divām sievām tēvs bija piedzīvojis septiņpadsmit bērnu. Septiņpadsmit jaunu cilvēciņu, kas arī viņu gaidīja un gaidīja. Diemžēl… Ne- velings, manas pamātes jaunākais dēls, apgalvo, ka viņš esot uzaudzis, tā arī savu tēvu neredzējis. Tēvs palīdzēja izvirzīties brālēnam Johanam, nākamajam mestram… Mūs, bērnus, viņš apgādāja ar muižām… Tēvs ir saņēmis pagodinājumu, viņš ir iemūžināts — Vestfālenē viņa seja izkalta akmenī Heicenburgā un šeit Kurzemē — arī šajā pilī. Taču no septiņpadsmit bērniem tēvu pa īstam atceras vienīgi vecākais — Dīderihs, kuram dots tēva vārds. Es, otrais bērns, tēvu atceros tikai kā pa miglu. Jaunākie brāļi un māsas viņu vispār neatceras… Iekarotāju laime, kungi, ir traģiska laime!… Iekarotāji agri aiziet nāvē. Viņu bērni paliek mazi… Bērni viņus neatceras…

Barons atkal pacēla drūmās acis uz bīskapu hercogu.

—    Kad atkūlos uz Līvzemi, man bija divdesmit. Par mani gādāja Johans Reke — tas, par kuru bija karojis tēvs un kurš vēlāk kļuva par mestru. Es gavilēju, ka dzīve — viss mūžs — man vēl stāv priekšā…

Pievīlies un sāpināts Magnus noburkšķēja:

—    Ja jūs slimojat, ja jums trūkst spēka, vismaz ziņojiet par to hercogam Kristofam — viņš pats varētu sapulcināt jūsu kareniekus.

Reke viņam atbildēja vēl nicīgāk:

—    Šī pasaule nav savedama kārtībā, veltīgi un bezjēdzīgi to kārtot!

—    Taču, pastrādājot jaunus grēkus, veltīgi glābt arī savu dvēseli! Nodevība ir grēks!

Bīskaps hercogs aizsvilās, un viņa vienīgā acs izsprāga uz pieres un sametās blāva — gandrīz balta.

—    Es lūdzu Dievu! Vai gan lūgšana ir grēks, bīskap? — Reke pauda izbrīnu.

—    Jūs esat nodevis ne tikai hercogu Kristofu, ne tikai mani — arī zviedru karali un ari Viņa Eminenci pāvestu…

—    Par viņiem es Dievu nelūdzos. Es lūdzu Dievu par… Bet tā jau ir vienīgi mana darīšana.

Reke strauji pagriezās un iebelza acis manī — tajās es ieraudzīju ļaunu prieku.

—    Par Grili, — barons sacīja, tad, brīdi klusējis un pārāka cilvēka smaidu savilcis, piebilda: — Es lūdzu Dievu.

Izdzirdis Griles vārdu, nevilšus paspēru soli aiz muguras Alderlasam un Burmeistaram. Bet esmu garāks par šiem abiem, un no Rekes acīm viņi mani nevarēja noslēpt. Reke klusām iesmējās, novērsās no manis un griezās pie Magnus:

—    Par ko jūs, bīskap, lūdzat Dievu? Vai jums ir par ko aizlūgt?

Bīskaps hercogs neapmulsa.

— Brokastis ieturi viens, pusdienas ēd kopā ar draugiem un vakariņo pie galda, no kura nupat esi patriecis ienaidniekus, — tāda ir mana lūgsna! — viņš augstprātīgi atbildēja.

Kad garus mēnešus ceļoju kopā ar Reki, tad tumšajās, drēgnajās naktīs mežā mums visapkārt brikstēja zvēru soļi, kad mēs abi, kurinādami ugunskuru, centāmies uzpūst vārgo, tik tikko plīvojošo liesmiņu… Kad Reke nesa uz rokām Grili, slimo klaušinieci, augstmaņu acu priekšā… Kad barons izteica precību piedāvājumu Mēklenburgas hercoga meitai Annai… Kad neprāta dusmās viņš nosvieda uz galda dunci pagrabā, kurā mitinājās Grile un viņas bērniņš… es nevarēju, pat iedomāties nevarēju, ka barons vecāks par mani veselus septiņpadsmit gadus, ka viņam jau tuvu tas laiks, kad dvēseles pestīšana cilvēkam kļūst par vienīgo — pēdējo rūpi…

Cik skaisti, pacilāti un ilgpilni viņš bija stāstījis par savu tēvu, cik dusmīgi un nikni viņš bija aizstāvējis tēvu no slikta vai nicīga vārda!… Kādu tēvu viņš bija aizstāvējis? īsto, kuru nemaz neatceras? Vai to, kuru radījis iztēlē un kurš patiesībā nekad nav dzīvojis?

Petr, Povil, Jon, mani dēli, vai mamma, aukle un skolotāji jums māca lūgsnas, vai jūs jau aizlūdzat, vai aizlūgdami jūs jau jūtat, par ko aizlūgt tikumiski, cildeni un cilvēciski un ko vienīgi nicināt, nolādēt un aizmirst klājas?

Arvien biežāk es sāku neciest māti. Esmu ļauns. Tāpēc man nedod mieru sirdsapziņa. Es sevi nicinu. Sajutis naidu pret māti, es aizbēgu uz pelūdi rijā, ieraušos sienā un izraudos. Dusmas krūtīs noplok, atkal es labiņš staigāju mammai pa pēdām un cenšos viņai izdabāt: allaž kaut ko pasniedzu, panesu vai sameklēju to, ko viņa nevar atrast.

Tu, tētiņ, neredzi mammu, tu nezini, kādām rāmām acīm viņa noskatās uz visu un visiem. Lūpas mammai vienmēr nobālušas, cieši saknīpētas. Ieskatoties sejā, var domāt, ka viņa ir noskumusi. Bet cik taisna viņa staigā! Viņa bieži apauj kurpītes, kas šūtas no briežādas, kura ilgi miecēta maizes dzērienā. Slapjajā zemē šīs kurpītes pamet dziļus nospiedumus, bet ūdens tajos nekad nesasūcas. Mamma ir lepna, bezgala lepna, un tāpēc man sāp.

Tētiņ, kad tevis nav mājās, mammai vajadzētu dzīvot nelaimīgākai.

Viņdien viņa no tēvoča Sigismunda bija ieslēgusies savā istabā. No rīta piecēlies, viņš izgājis ārā un, nākdams atpakaļ iekšā, ieraudzījis kreiča kārti, kas bijusi pienaglota pie ārdurvīm. Tas, kurš kārti pie durvīm bija pienaglojis, draudēja nodedzināt mūsu mājas un mūs kopā ar mājām. Tēvocis Sigismunds noplēsa kārti no durvīm un zirgā aizjoņoja uz Upīti — uz apriņķi. Mājās viņš pārjāja ap launaglaiku, mēs ar vecotēvu vēl nebijām atgriezušies no Prievaškas — no Lepšu mājām. Tēvocis Sigismunds nikns un pārskaities iegājis mammas istabā, parādījis viņai kārti, kas draudējusi ar sarkano gaili, un pieprasījis, lai uz karstām pēdām izvedot no mājām nelaiķes Tvirbutienes mirstīgās atliekas. Ne bajāri, ne apriņķa vienkāršie ļaudis nevarot saprast, kāpēc Upītē nocirsta galva trijiem vilt- vāržiem Tvirbutiem; kāpēc īstā Tvirbuta māte nāvessoda izpildīšanas laikā pie Nevēžes satikusies ar kādu meiču raganu; kāpēc viņa pēc satikšanās nomirusi. Upītnieki tagad visus Tvirbutus uzskatot par noburtiem, nožāvētiem un briesmīgiem cilvēkiem, kas sen jau pārdevuši dvēseli velnam. Upītnieki nodedzināšot Dvarčūnu mājas, ja tajās netikšot pārtraukta nelaiķes raganas bērēšana. Pielaidīšot uguni un skatīšoties, kādi mošķi, kādi rupuči un glodeni sākšot svempties ārā no gruvešiem.

Uzklausījusi Sigismundu, mamma klusēja. Zaudējis pacietību, tēvocis Sigismunds pats aizgāja uz bēru istabu. Pie zārka vāķēja žemaiši Svirgai- lis un Budģins — kungi, kas tavu māmuliņu bija pavadījuši braucienā no Rietavas uz Širvjiem un Upīti. Tēvocis Sigismunds viņiem lika iznest zārku klētī, divu dienu laikā sagatavoties un aizvest nelaiķi no Širvjiem uz Žemaitiju.

Par to, vai šie žemaiši ir ļauni vai labi cilvēki, es galvu nelauzīju. Cieši biju pārliecināts, ka neesmu ne burvis, ne nelabais, ka neesmu ļauno garu apsēsts. Es zināju, ka nekad neviens nav apsēdis tevi, tavu tēvu un tavu mammu — manu vecomāti. Tu aizgāji no mājām ar baltu cepuri galvā, uz pakalniņa noliecies un pacēli no zemes divžuburu nūju. Tev bija smagi aiziet, man bija smagi palikt. Tavai māmuliņai, manai vecaimātei, bija smagi naktī skatīties uz mums aizmigušajiem un sazīmēt mūsos tevi.

Sie žemaiši, kas sēdēja klēti pie zārka, man likās sevišķi viri — viņi bija no tava novada, tētiņ, no turienes, kur tu esi dzimis un maziņš skraidījis.

Šos žemaišus, kas bija sēdējuši pie zārka, es neaizmirsīšu. Manās atmiņās viņi aizvien vēl sēž pie zārka.

L.ielkunigs Svirgailis: stāva rieva šķērso pieri, zilās acis ar pievērtajiem plakstiem sapinušās grumbiņu tīklā, bet uzacis tik kuplas, ka met ēnu pār acīm. Lielkunigam Svirgailim mugurā rudas vadmalas garsvārks, rūtots kamzolis, apsiets svītrots — zaļā, sarkanā un zilā krāsā — kakla lakats, kājās juhtādas zābaki, bet pie sāna viņam karājas zobensiksna — bez zobena, tētiņ!

Svirgaiļa pavadonis Budģins — garāks un pamatīgāks par savu kungu. Seja viņam stūraina un drūma. Pašaustās vadmalas mētelis pelēks. Kamzolis — zaļš, sūnu krāsā. Bikses gaiši brūnas, pat ierudas — bez strīpām. Zābaki šūti no cūkādas. Kad Budģins iet laukā no klēts, viņš uzmauc galvā veltas vadmalas cepuri un paskatās uz sauli — viņš grib zināt, vai tā vēl augstu vai ir jau zemu. Es arī esmu iesācis bieži atskatīties uz sauli, man ir nemierīgs prāts: kāpēc man nerūp, vai tā stāv augstu vai zemu? kas man jādara, lai to gribētos zināt?

Žemaiši ne apvainojās, ne sadusmojās, kad tēvocis Sigismunds lika iznest tavas māmuliņas zārku klētī. Pārbraucis no Prievaškas un dabūjis zināt, kas noticis, vecaistēvs aizgāja uz klēti, nometās ceļos pie zārka, noskaitīja lūgsnu, pārmeta krustu un sāka stāstīt, ka šeit viņam piederot muiža, nevis viņa dēlam, ka šajā muižā nevienam uz viņa dēla balsi neesot jāklausa… Ieraudzījis, ka vecaistēvs aiz kauna un pazemojuma tūlīt sāks raudāt, Svirgailis viņam teica:

—    Mums šeit ir labi.

—    Nolīgsim zirgus un ratus, nepaies ne divi dienas, kad būsim aizbraukuši,— Budģins mierīgā balsī paskaidroja vecamtēvam.

Vecaistēvs iznāca ārā un apraudājās. Un palika stāvam pagalmā. Rietēja saule — viņš stāvēja pagalmā. Krēsloja, un sāka celties vējš — viņš stāvēja pagalmā.

Kariete izbrauc ārā pa pilsētas vārtiem, zirgiem no kāju apakšas sāk kūpēt putekļi, ierības riteņi un tūdaļ apklust — aiz muguras palicis koka tilts pār Viļņi.

Tālumā pa kreisi pie karaļa dzirnavām dzirdama rāma ūdens rūkoņa, labajā pusē sarkano drūmas un nokvēpušas ķieģeļu ēkas, bet tieši pretim paveras pakalni un mājvietas pa vidu mežiņiem — dārzi nupat tikai noziedējuši, zālē ņirbuļo nobirušās ziedlapiņas.

Kariete nogriežas uz Rokatišķu ceļu, un Ievas kučieris Konstantīns Darbiņš — viņš ir gan namiķis, gan zirgu puisis, gan pārvaldnieks Tvirbutu senču muižiņā — tagad zirgiem ļauj iet soļiem. Garām slīd māju un dārzu žogi, starp kokiem pavīd vārti un vārtiņi un atstatāk no ceļa — māju logi. Apmēros un lepnībā no apkārtējām mājām izceļas kunigu Sakalinsku muižas mūra nams, no kura vēl tālu gar ielu aizstiepjas dzeltenā mūra sēta.

Kučieris aptur zirgus pie noputējušiem dzelzs vārtiem. No pagalma dziļuma nāk šurpu namiķis un pa gabalu klanās Darbiņam — laikam jau Viļņā visi namiķi cits citu pazīst.

Dzelzs vārti atveras bez čīkstoņas un plkstoņas. Kārtība muižā ir. Svešā sētā un svešās mājās ieraugot kārtību, Ievai vienmēr iesāpas sirds. Visās mājās, kurās kārtība ir acīs krītoša, dzīvo vīrietis — kārtības uzturētājs un ģimenes aizgādnieks.

Piebraucis pie iesārtenām akmens mūra kāpnēm uz pilsmāju, Darbiņš notraušas no bukas, steberē pie karietes durtiņām un ver tās vaļā. Ieva izkāpj, stāv un pārlūko brunču stērbeles, vai nav noputējušas. Viņa satraukti pagriež atpakaļ galvu un piemiegtām acīm ieskatās karietē. Petrelis laukā nekāpj. Viņš sēž, kā sēdējis.

—    Es neiešu, — viņš saka.

—    Mēs taču abi norunājām! — Ieva stingrā balsī nosaka, un zēns žigli atbild:

—    Es tevi pagaidīšu karietē!

Bet, ieraudzījis, ka mammai aiz dusmām iekvēlojas vaigi, viņš, negribīgi tuntuļodamies, kāpj ārā un aizvelkas pakaļ mātei. Uz kāpnēm Ieva apstājas, pagaida, kamēr būs pienācis klāt Petrelis, un iečukst viņam sejā:

—    Kopš šī brīža tu vienmēr un visur nāksi man līdzi! Tu esi paaudzies, un tev tas jādara!

Pilsmājas vestibilā valda puskrēsla. Klusums, durvju sarga acis, kas šaudās uz visām pusēm, uzmanīgie un mīkstie kalpotāju soļi, visu noslēpumainība un nevēlēšanās ar viņu runāties Ievai atsauc atmiņā Ķiškas pili Ķēdaiņos. Uz kuru pusi jāiet? Kur viņu gaida Mikaloja kungs? Durvju sargs parausta plecus. Kalpotāji, kas iet garām, uzrunāti apstājas, blenž cits uz citu un cits citam jautā: kur ir namatēvs? vai saimnieks mājās? Mēs nezinām, viņi atbild vienā balsī. Un viņi klusi klusītiņām, slīdošiem soļiem aiziet. Kā tad tā? Lielkunigs Mikalojs Ķiška pirms divām nedēļām ieradies uz seimu, apmeties Aizupes pilsmājā — šeit. Pats viņš Ievai bija sacījis, kurā dienā un pulksten cikos lai viņa ierodas.

Paiet stundas ceturksnis, paiet pusstunda. Kalpotāji joprojām nezina, vai viņu kungs ir mājās. Ievas acis apradušas ar vestibila pustumsu, viņa jau labi saskata garāmejošo kalpotāju acis un seju, mežakuiļu ilkņus, lāčādas, senlaiku arbaletus un gleznas ar medību ainām pie sienām. Acis apradušas ar tumsu, sirds apgurusi un cerības zaudējusi. Aug augumā bailes, ka veltīgi braukusi šurpu, ka viņa neatradīs, nemūžam neatradīs cilvēku, kurš būtu sastapis viņas vīru un vismaz kaut ko par viņa dzīvi, bet varbūt jau arī par likteni viņai varētu pastāstīt. Šīs bailes un šī neziņa var aptumšot prātu… Bet, ja aptumšojas prāts… Ak!…

No kāpnēm, kas ved uz otro stāvu, atskan klusa un mierīga balss:

—    Kungs, viņš ir atmodies.

Kungs. Viņš ir gulējis. Paldies Dievam! Kāda apbrīnojama kārtība pilsmājā — ja namatēvs guļ, neviens nezina, vai viņš vispār ir mājās.

Vīrs sarkanā kamzolī, tas, kurš bija pateicis, ka kungs mājās, ka viņš esot atmodies, Ievu ar Petreli uzved otrajā stāvā un garā gaiteņa sānā atver lielas, baltas durvis. Viesistaba te neliela, iekārtota ar veclaiku mēbelēm. Tajā nav nevienas dzīvas dvēseles. Taču tūdaļ atveras līdz galam durvis, kurām priekšā atsietas portjeras, un pa tām mundrs, apvilcies līdz zemei garā rītasvārkā, iebrāžas — nu jā, iebrāžas, kā lai citādi pasaka, — lielkungs Mikalojs Ķiška. Ieva nepagūst ne pakniksēt, ne palocīt galvu, ne pasniegt roku — vienā rāvienā kunga acis jau ir tepat — iedzalkstās viņas acu priekšā. Kunga seja ir iegarena, plakana, bāla, skatiens ciešs un dīvaina — varbūt slimīga? — nemiera pilns. Skarba un cēla seja, bet acis gluži kā prātā jukušam cilvēkam. Ieva atgūstas, paver muti, gribēdama sasveicināties, taču lielkungs Ķiška pagūst ierunāties pirmais:

—    Ak Dievs, ak Dievs! Jūs joprojām jauna! Jauna…

Viņš gluži kā vīlies Ievā, sagumst plecos, apsviežas riņķī un steigšus soļo atpakaļ pie durvīm uz iekštelpām. Attālinādamies no Ievas, viņš paklusi naida pilnā balsī lamājas:

—    Neģēļi! Neģēļi valda pār pasauli! Es ienīstu… Visiem jācērt galva nost!…

Uz sliekšņa viņš paskatās atpakaļ uz Ievu un Petreli un spēji atmai-

gušā, viesmīlīgā balsī pavēsta:

—    Brītiņu pagaidiet! Es pārģērbšos, un mēs sēdīsimies pie brokast- galda. Esiet tik mīļi, jūs man piedodiet!

Viņš paklanās un aizver aiz sevis durvis.

Viņi ietur maltīti trijatā. Atsevišķi no visiem pārējiem mājniekiem. Noslēpumaini. No viņiem trijiem ēd viens pats lielkungs Ķiška, namatēvs. Ieva nokodusi maizes kumosu un nevar to norīt, viņai nav spēka norīt. Petrelis maizes riecienu tur divos pirkstos. Lielkungs Mikalojs, izveicīgi sakošļādams cepeti, atkal runā par to, ka pār pasauli valdot neģēļi, vienvienlgi neģēļi un ka viņš, Ķiška, viņus visus ienīstot.

—    Varbūt jūs nemaz nezināt: rudenī bajāri, kas vasarā bija novēlojuši sapulcēties karaspēka apmetnē, tajā atstāti pa ziemu. Tā valdnieks viņus bija sodījis. Un ko jūs domājat, kundze Ieva? Neatradās karavadoņa, kurš varētu palikt kopā ar viņiem, kurš pa ziemu noturētu dūrē šo gļēvuļu baru! Desmit rūdītu karotāju vīru valdniekam spēra acīs: nē! mēs nezie- mosim! nesalsim! jūsu priekšā mēs neko neesam nogrēkojušies! Viņi neesot nogrēkojušies… Neviens neesot nogrēkojies… Bet kurš ko labu padarījis Lietavai, ko, es jautāju jums, kundze Ieva!

Lielkungs Ķiška izvalba acis, salīkst uz priekšu un gaida atbildi. Tad viņš attopas, ka Ieva uz šādu jautājumu nevar atbildēt, atkal atgāžas atpakaļ krēslā un dusmīgi šūpo galvu.

—    Mana sirds, kundze, ir pārāk mīksta! Ilūziju pilna. Pa ziemu valdīt šo gļēvuļu baru uzņēmos es… Bija atradies viens vienīgs stulbenis visā lielkunigijā, un, ak vai, tas biju es… Es, kundze!…

Mikaloja skatiens aizķeras aiz maizes rieciena Petreļa rokā. Kungs cieši sāk blenzt zēnam sejā. Nē, viņš nemudina ēst. Lielkungs nemaz neievēro, ka bērns neēd. Lielkunga domas atrodas nevis šeit, bet citur — kaut kur tālumā. Varbūt viņš atceras Kiprijonu? Varbūt atmiņā Petreļa seju salīdzina ar Kiprijona seju?

Kad Mikaloja balss ieskanas atkal, tā patiešām ir patīkamāka, varbūt atmiņu sasāpināta.

—    Mīļā kundze, kas nenoveco, jūs mani saprotat!… Valsts — tās ir iespējas iedzīvoties, nopelnīt, iegūt, valdīt… Valsts — tā ir simtiem iespēju nostiprināties dzīvē! Bet mans mīļais draugs, jūsu vīrs… Tikai — vai vērts jums to atgādināt? Kad iegadījās iespēja šo vai to šur vai tur nopelnīt — viņš aizvēra acis. Es neesmu soģis! Es viņu nenosodu… Atklāti runājot, mēs bijām nešķirami draugi. Tikai sirds man vienmēr bijusi mīksta, kurpretim viņam — cieta. Tikai ar to mēs abi atšķīrāmies viens no otra, tikai ar to, kundze!…

—    Taisnība, tā ir taisnība! — Ieva ierunājas un paliecas uz priekšu, aiz ziņkārības taisni vai dīdīdamās: gaidītā saruna sākusies, tā ir sākusies! — Par ģimenes iztikšanu viņš, kungs, nekad nav rūpējies, nekad!

Ieva jūt, ka Petrelis krēslā saraujas un ar visu augumu pagriežas pret viņu. Ieva kļūst nemierīga, ka bērns sāks aizstāvēt tēvu, sarīkos izlēcienus un izbojās aizsākto sarunu. Viņa lēni pieliec galvu un valdonīgi paskatās uz dēlu. Zēna acis ieplestas, pilnas ar nicinājumu pret māti. Nepelnītā pārestība un niknums, kas sajaukts ar sāpēm, apdullina Ievu. Viņa tik tikko savaldās, lai nepateiktu Petram: nelec acīs, tu vēl esi par mazu, lai lēktu mātei acīs!…

—    Jūs, kundze, runājāt par ģimeni… Jūs teicāt: viņš nav gādājis par ģimeni. Bet kurš pašlaik Lietavā gādā par ģimeni? Es? Vosiļs Tiškēvičs, kurš pavadīja ziemu kopā ar mani? Tagad par ģimeni vis neklātos sūkstīties… Tagad katra vīrieša un katras sievietes sirdij būtu jāsāp visas Lietavas dēļ…

Pietiek ar tukšām runām! Ieva saņem dūšu, kā neredzīga viņa ceļas no krēsla, apiet apkārt galdam un nostājas Ķiškam priekšā taisna kā svece, taisna viņa noslīgst arī uz ceļiem: rokas nokārusi, galvu atmetusi, viņa skatās uz Ķišku lielām, sirdssāpju pilnām acīm. Viņa čukst:

—    Kungs, jūs zināt — es pieņēmu šīs mājas un apmetos tajās uz dzīvi. Testaments vairs nav spēkā, tas vairs nesargā manu vīru… Kungs! Sakiet — vai es esmu iedzinusi viņu nāvē, vai tagad viņš nolemts pazušanai?

Mikalojs Ķiška stingi skatās uz ceļos nokritušo Ievu ieplestām acīm, savilktām uzacīm, aizkustināts un pārsteigts, tomēr viņš neslēpj arī neapmierinātību par viešņas izrīcību.

—    Kungs! Es droši zinu, ka jūs esat redzējis manu vīru, ka viņu bijāt saticis — jūs pats par to esat minējis kungam Janāvičam. Izstāstiet man — kur viņš ir, kas viņam draud, kurš un kā viņu var glābt? Kungs! Es esmu viņa sieva, jūs — viņa draugs… Jūs bijāt mūsu kāzās. Vai patiesība ir tik briesmīga, ka jūs to pat pateikt neuzdrīkstaties? Tik daudz jau es esmu pārcietusi, kungs! Esmu pieradusi pie itin visa, pie visādām nevalodām un tenkām. Lai patiesība būtu, cik briesmīga būdama, tā mani nesalauzīs! Patiesība mani glābs! Neziņa iedzīs nāvē!… Saprotiet mani, kungs!

Ķiška nelādzīgi nosmaida, mazliet paceļ roku, nolaiž, atkal paceļ — ko šī atkārtotā kustība varētu nozīmēt?

—    Rimstieties, kundze! — Mikalojs nosaka cietā balsī.

Lielkunga sirds ir mīksta, bet balss cieta — cieta un vienaldzīga. Kunga priekšā uz ceļiem nometusies sieviete — nelaimīga, vientuļa, varbūt pat vīru, savu bērnu tēvu, iedzinusi nāvē, kamēr kungs ir skarbs, viņš vienaldzīgā balsī atkārto:

—    Rimstieties, rimstieties! — Nekaunīgi plezdams acis, viņš liecas Ievai tuvāk. — Skatieties, jūsu dēls aizbēdzis no galda!

Ieva paskatās uz galdu un pārliecinās: Petreļa vairs nav, viesistabas durvis pavērtas — pie stenderes melnē šaura šķirba. Dēls ir aizbēdzis. Ieva jūtas nodota, atstumta un pazemota. Stīvi, taisna kā svece viņa ceļas kājās, lēnām atgriežas pie sava krēsla un apsēžas. Viņa nenovērš ne acu no lielkunga Ķiškas sejas.

—     Kā skatos, dēls iedzimis tēvā! — Ķiška ierunājas, nokrekstas un sāk runāt drošākā balsī: —Viņu pazemojusi sieviete, kas stāv uz ceļiem. Vai jūs saprotat? Jums nekad neviena priekšā nav jāmetas uz ceļiem! Dēli novērsīsies no jums, pametīs jūs likteņa ziņā, ja jūs… Viņi aug bez tēva, un jūsu pienākums būt lepnai, nelokāmai, vīrišķīgai… Saprotiet mani pareizi, kundze!…

Ieva nodur acis galdā. Lielkungam Ķiškam taisnība. Nekad nav taisnības vienīgi viņai. Viņa nedrīkst raudāt, neviena priekšā nedrīkst mesties uz ceļiem, ne no viena neko nedrīkst izlūgties — bet ko viņa drīkst, kas viņai jādara, kas?…

Lielkunga Ķiškas balss tagad žirgta un mēle izveicīga.

—    Saprotiet, kundze, kas noticis ziemas mēnesī! Mūsu lielhetmanis bija sapulcinājis karapulkus pie Menskas. Viņš domāja, ka krievi pret mums virzīsies no Smoļenskas. No Smoļenskas, jūs saprotat?

Cik Ķiška izskatās cēls! Sarkans kamzolis, garsvārks apšūts ar neļķkrā- sas Damaskas puszīdu. Lielkungs runā, runā un pēkšņi apklust — saausī- jies un nobažījies viņš nopēta Ievu: vai tā sapratusi viņu? ko viņa tagad domā par viņu? Kāda uzmanība!

—   Taču krievu bruņotie siseņbari sacelti kājās Veļikije Lūkos, tie devās uz Polocku pāri Nevelei — no pretējās puses… Mūsu hetmaņi nevilcinājās. Radvils Sarkanais tūdaļ izgāja no Menskas. Nākamajā dienā viņam pievienojās Gregors Hodkevičs, trešajā — es… Ticiet, kundze, tās mums bija drausmīgas dienas! Vietvalža Davaiņa ziņneši piegādāja no Polockas arvien baismīgākas vēstis par krievu uzplūdiem. Mēs apstājāmies. Līdz Polockai atlikušas tikai astoņas jūdzes ceļa — ak vai!… Mēs apstājāmies! Mēs apstājāmies lielajā klajumā, kurā nebija ienaidnieku…

Paskatījies uz durvīm, Ķiška apklust. Durvis joprojām ir pavērtas. Durvīs stāv Petrelis un klausās, ko Ķiška stāsta.

—    Jaunskungs Tvirbut! — Mikaloja kungs sāk runāt negaidīti skaļi. — Lieciet aiz auss, jaunskungs Tvirbut! Mūs nodeva poļi. Viņu bija pusotrs tūkstotis, gandrīz puse no visa mūsu karapulka. Pēkšņi viņi atteicās doties uz Polocku un iesaistīties kaujā. O! Kauja — tās ir asinis un asinis, vienvienīgas asinis! Poļi augstu vērtē savas asinis…

Aizmirsis par Petreli, ar skatienu Ķiška maldās pa viesistabu un itin kā netiek skaidrībā, kur viņš atrodas. Tad viņš sāk sēkt:

—    Ienīstu… Ienīstu Radvilus… Hodkevičus… valdnieku… Visus es ienīstu! Vai viņi kādi pulkveži? Stulbeņi, lempji, zemiski nelgas… Poļi grib pievienot Lietavu, aprīt to kā zivs slieku, bet mūsu hetmaņi ved poļu karavīrus aizstāvēt lietaviešu zemes…

Samierinājusies ar domu, ka no Kiškas par vīru neko nedabūs zināt, Ieva skumji pasmaida. Ķiška to pamana, apklust un labsirdīgām acīm noraugās uz Ievu.

—    Redzat nu — jūs esat nomierinājusies, — viņš nopūšas, — nomierinājies esmu ari es. — Ar abiem elkoņiem viņš atspiežas pret galdu un nokar galvu. — Tagad es varu pateikt: es redzēju, es biju saticis Kiprijonu, lielkungs Janāvičs jums nav melojis. — Ķiška paceļ galvu un saviļņojuma pilnās acis iebelž Ievā. — Aizpērn rudenī biju devies uz Lielvārdi. Ieraudzīju viņu pagalmā. Viņš staigāja pa apli. Rokas nokāris, acis nolaidis, viņš skatījās sniegā zem kājām. — Galvu piešķiebis, Ķiška saausās. — Jā, sniegā! Lielvārdē es biju ziemā. Sniegs bija pelēks… Pēc tam Kiprijons no žagaru kaudzes izvilka rīksti — apsalušu ar ledu un melnu —, varbūt tas bija melnalksnis? — Mikalojs atkal ietur pauzi — blenž uz Ievu līdzcietības pilnām acīm. — Es piegāju viņam klāt, soļoju viņam blakus. Kiprijons uz mani nemaz nepaskatījās… Viņš vilka šo rīksti un sev zem deguna murmināja: kad dzīvoju, kad mājās vilku ziedošo ievas koku… Ievas, to es labi atceros. Varbūt viņš bija iedomājies par jums? Es viņu mēģināju uzrunāt. Griezos pie viņa gan tā, gan šitā. Diemžēl… Viņš ar mani nesarunājās, uz mani nemaz nepaskatījās. Viņš vilka šo rīksti un murmināja: kad dzīvoju, kad mājās vilku ziedošo ievas koku, kad mājup gāju, novīta ziedi, nobira lapas, aplūza zari… Un tas ir viss.

Ieva klusē. Pieminētais ievas koks stāv viņai acīs. Kā šopavasar visapkārt Viļņai pakalnu nogāzēs bija ziedējušas ievas!…

Ķiška ierunājas atkal:

—    Toreiz viņš īsi pirms tam bija uzzinājis, ka mirusi māte. Viņam bija smagi. Man nav šaubu, ka viņš bija jucis. Viņš mani nepazina. Taču tagad, tā es dzirdēju, viņš atkal rakstot vēstules kancleram un dod padomus, kā jāvalda valsts… — Ķiška sirdssāpēs pasmaida. — Viņš dod padomus… Kam viņš dod padomus?! Krāpniekiem un blēžiem, pašlabuma meklētājiem, kas sargā tikai savu ādu! Radvili… Radviliem pat radi nemaz nav prātā: Davaini, Polockas vaivadu, krievi kopā ar visu ģimeni aizdzina uz Maskavu — ne kanclers sarunās, ne lielhetmanis ar zobenu nesteidzās viņu atsvabināt… Bet Polockā, cienītā kundze, sēž Šuiskis, Zaharjins un Beļskis — Pēteris un divi Ivani! Ragā mūs ir saliekuši Pēteris un divi Ivani…

—    Sakiet — no kurienes viņš raksta vēstules kancleram? — Ieva strauji iejautājas.

—    Viņa kungs ir Sāmsalas un Kurzemes bīskaps Magnus. Ir tāds… Mūsu kunigmeitas Annas līgavainis ar vienu aci… Parasti bīskaps hercogs Magnus uzturas Piltenē. Bet Kiprijons raksta vēstules te no Piltenes, te no Rīgas, te no Hāpsalas…

—    Kāpēc viņš nav uzrakstījis man? Zēniem, mums… Vai viņš nedrīkst rakstīt? Vai viņam aizliegts rakstīt mums? Vai varbūt kāds viņa vēstules pārķer un iznīcina?

Ķiška parausta plecus, un Ieva izbailēs saliecas uz priekšu.

—    Izstāstiet — vai arī tagad, kungs, kad testaments vairs nav spēkā, viņš varēs kalpot šim bīskapam?

—    Pēc manām domām, viņš kalpo nevis Magnum, bet gan mūsu kancleram.

—    Saprotiet, kungs, mani — viņa bērnu māti! Man nav svarīgi, kam viņš kalpo. Man ir svarīgi, vai arī turpmāk viņš varēs kalpot. Vai, apmez- damies dzīvot šajā mājā, es viņam neesmu piesaukusi nelaimi? Testaments pasargāja viņa dzīvību — vai tā ir taisnība, jā?

Lielkungs Mikalojs strauji pieceļas, saausījies, satraucies un viegli uz priekšu paliecies, viņš skatās uz Ievu. Viņai iešaujas prātā, ka lielkungs Mikalojs ar savu piecelšanos licis, lai viņa iet prom. Garš, uzkucis vīrietis ar garu degunu, melnām Osiņām un atšautu bārdiņu. Karoga lielkungs… Lielkunigijas dzērienu padevējs… Viņš esot piegājis klāt Kiprijonam, tas viņu neesot pazinis, neesot sarunājies ar viņu. Neesot sarunājies ar karoga lielkungu, dzērienu padevēju, jaunības dienu draugu… Kāpēc?

Lielkungs Mikalojs apņēmīgi pagriež galvu pret durvīm un pieklājīgi, tomēr pavēloši saka Fetrelim:

—    Jaunais kungs, vai jūs nebūtu tik laipns… Es vēlētos pateikt dažus vārdus vienīgi jūsu mātei!

Ieva nemaz nepagriežas uz dēla pusi, viņa nenovērš skatienu no lielkunga Ķiškas. Tomēr viņa dzird: durvis klusiņām aizveras — Petrelis paklausījis un izgājis. Arī pati Ieva jau vēlētos iet ārā no viesistabas un vairs neklausīties uz lielkunga Ķiškas skaidrojumiem. Ķiška ir pārlieku apdomīgs un piesardzīgs kungs, viņš dzīvo nesaprotamu, pārmēram nesaprotamu dzīvi. Pat tie cilvēki, kas viņam pasniedz cepuri vai palīdz apvilkt mēteļsvārkus, nezina, kur kuru brīdi viņš atrodas un ko dara.

Mikalojs stingi nolūkojas Ievā nemierīgām, uzbudinātām acīm un saka:

—    Mīļā kundze, es redzu, ka jūs neticat man un turat mani aizdomās, ka es par jūsu vīru zinu kaut ko īpašu, ko no jums slēpju. Nu, nē taču, kundze! — Viņš atkal brītiņu klusē, klusēšanai piešķirdams nezin kādu dīvainu, varbūt bezdibenlgu jēgu.— Itin neko es negrasos no jums slēpt. Papildus tam, ko esmu pateicis, dzirdot arī jūsu dēlam, piebilstu, redzat, ko: tajā rudzu mēneša svētdienā, kad nomira Kiprijona kunga māte… jūs, protams, nezināt… tajā svētdienā Tvirbutienes kundze pie Nevēžes bija sastapusies ar jaunavu Hradiču, viņas abas parunājušas, Tvirbutienes kundze, visticamākais, būs dabūjusi zināt kādu nepatīkamu, nelabu, varbūt satriecošu jaunu ziņu, un viņas vecā sirds nav izturējusi… Man grūti par to runāt, Ala Rise, jaunava Hradiča, bija mana nelaiķa tēva un mana nelaiķa brāļa Stanislova, galu galā — mana audžumeita un aizgādājamā… Neko skaidri nezinu. Es nevaru, bez pierādījumiem, kādu man nav, man nav tiesību sacīt, ka jūsu vīrs ar jaunavu Hradiču būtu satikušies kādā vietā Līvzemē, ka viņi abi tur dzīvojuši… Taču pēc satikšanās ar Tvirbutienes kundzi, pēc Tvirbutienes kundzes nāves pagājuši astoņi mēneši, tikai astoņi mēneši, un Viļņā, pils apaļajā torni, Āla Rise Hradiča pacēlusi pret sevi roku… Ālas Risēs vairs nav…

Ieva klusē, viņa sev iegalvo, ka nesaprot, par ko Ķiška runā, ka nesaskata nekādu saikni starp veco Tvirbutieni un kaut kādu Hradiču. Kamēr būs dzīva, Ieva sauks Hradiču par kaut kādu — ne par ko vairāk.

Ķiška ļauj noslīgt galvai un caur pieri blenž uz saulaino grīdu.

—    Kiprijons nevēlējās mani pazīt un ar mani runāt. Satikusies ar Ālu Risi, vecā Tvirbutiene nomira. Kad bija apritējuši astoņi mēneši, Āla Rise pakārās. Tas arī viss, ko es uzskatu par īstiem faktiem, tātad arī viss, ko patiesi varu pastāstīt jums.

Viļņā, Apaļajā tornī… Kurš šo Hradiču atvedis uz Viļņu, kurš viņu ieslodzījis Apaļajā tornī? Kāpēc viņa ieslodzīta Apaļajā, kur tiek turēti slepkavas un trimdinieki, tas nozīmē — vislielākie noziedznieki? Ar ko šī Hradiča noziegusies pret valdnieku un varenajiem kungiem? Vai ar to, ka satikusies ar veco Tvirbutieni?

Ieva jūt — kāda nervoza un izveicīga roka saņem viņu aiz elkoņa un ved uz durvīm, stiepšus stiepj laukā no viesistabas. Attapusies viņa ieskatās šajā rupjajā cilvēkā, viņa sejā. Tas ir Petrs, viņas dēls. Kas ir noticis, kāpēc tik pēkšņi viņš izstīdzējis un pieaudzis, kļuvis gandrīz par īstu jaunekli? Viņš jau ir spēcīgs, Ieva viņu vairs nespētu pieveikt. Pa kuru laiku viņš ienācis viesistabā? Vai arī viņš dzirdējis Ķiškas stāstīto?

Petra vesta ārā pa durvīm, Ieva izdzird tramīgi izbiedēto lielkunga Mikaloja balsi:

—    Kundze!… Apžēlojieties, jūs taču lūdzāt, lai es pastāstu patiesību, tikai patiesību. Es jums nevarēju melot!…

Tētiņ, nākamajā rītā pēc tam, kad tavas māmulītes zārku iznesa no istabas uz klēti, Širvjos sākās liels juceklis.

Līdz ar gaismiņu atjāja karakungs Kazimiers Žuviņinks kopā ar vairākiem miesassargiem. Karakunga vēders bija pamatīgs un uz priekšu izgāzts, aiz krekla vaļējās apkakles varēja redzēt resno un masīvo kaklu, uz kura grozījās mazliet tievākā, atpakaļ atmestā galva ar lielu, izspūrušu vaigubārdu un sapinkātiem matiem. Plecos viņš bija uzmetis vilnas auduma svārku.

Karakungs piegāja klāt vecamtēvam un teica, lai viņš esot mierīgs — atjāšot apsardze, kas muižai nevienu klāt nelaidīšot, neviens viņa muižai nevarēšot pielaist uguni. Vecaistēvs pārvaldniekam ne acīs nepaskatījās — pagriezās un mierīgi aizgāja. Karakungs nodomāja, ka vecaistēvs piedzēries un neko nav sapratis. Viņš uzmeklēja mūsu mammu un viņai pateica, ka varot būt mierīga — atjāšot apsardze. Mamma izlikās, ka nav dzirdējusi, un runās ar karakungu neielaidās. Tad viņš gribēja parunāties ar žemaišiem, devās uz klēti, atvēra durvis un grasījās iet iekšā… Taču ieraudzīja zārku un degošās sveces. Žuviņinks sastinga durvīs. Cik milzīgs šajā mirklī likās viņa vēders! Un cik maziņas bija viņa ačeles — vai gan ar šādām acīm var skatīties uz zārku? Karakungs skatījās uz zārku kluss kā pelīte, arī ačeles viņam bija tādas — kā pelei. Var jau būt, ka arī pele saprot, kas ir dzīvs un kas miris. Turpretim cilvēks, bēru laikā ieraudzījis peli, zina, ka tā uz ceļiem nemetīsies un lūgsnu neskaitīs — no peles gaida kaut ko citu. Ko? Vai to, ka tā, redz, skries klāt pie zārka un sāks grauzt balto audeklu?

Ap pusdienlaiku mūsu muižiņu aplenca ar zobeniem bruņoti vīri zirgos. Viņu bija varbūt kādi piecpadsmit, varbūt divdesmit. Šie tad nu bija tā apsardze, par kuru stāstījis karakungs Žuviņinks. Sardzeniekus atveda Upītes pils pārvaldnieks Silvestrs Ķiela, bet kopā ar viņu bija atjājis arī apriņķa pastārasts Mīkols Subačs.

Viņi bija tādi kā apdulluši: skraidīja aizelsdamies, te šo, te to ķēra un pārnēsāja no vienas vietas uz otru, dusmīgi un pikti kaut ko brēca cits uz citu. Padod! Noliec! Aizjūdz! Atved! Aizjāj! Paklīda valodas, ka nelaiķe Tvirbutiene neesot pie vainas, ka Tvirbuti neesot pie vainas — viņi esot labi cilvēki. Pa nakti kārti pie mūsu durvīm esot pienaglojis Lepšis. Cilvēki gar acīm jaucās un ņudzēja, viņus nevarēja ne iegaumēt, ne atcerēties. Prātā palikuši tikai tie, kas satriekti apstājās un bezpalīdzīgi skatījās uz visām pusēm, vairs ne saprast nevarēdami, kur lai skrien, ko lai dara, ko lai grābj.

Atceros pils pārvaldnieku Ķielu. Nu nē, viņš apjucis nestāvēja uz vietas, viņš kustējās un pārvietojās, taču ļoti lēni un cēli. Ķielu atceros varbūt arī tāpēc, ka seja viņam bija mierīga, diviem ķiņņiem aptverta, bet viņa acis šajā juceklī nolūkojās neiedomājami vienaldzīgi.

Atceros pastārasta pelēkās acis. Subačs visu laiku stāstīja, ka šo Lepši ņemšot ciet, ka vīri jau aizgājuši ņemt ciet, ka Dvarčūnu mājām tūdaļ briesmas būšot garām. Viņa vārdi visus nomierināja, vismaz tiem bija jānomierina, kamēr acis nolūkojās cilvēkos pelēkas un duļķainas, gluži kā nedzīvas.

Cilvēku ņegā parādījās Verķenis, viņš mūs sāka saukt vārdā. Sāka grūstīt mūs un raidīt gan šur, gan tur. Povils drīz izdzirdēja, ka mēs no Širvjiem braucam projām, ka mamma Širvjos vairs nevēloties dzīvot. Mēs metā- mies meklēt mammu. Veltīgi. Viņu nekur mēs nevarējām atrast. Mēs klupām klāt vecamtēvam, kas stāvēja pie Būdras kambarīša durvīm. Uz kurieni mamma pārceļas? Uz kurieni pārceļamies mēs? Kur mēs tagad dzīvosim? Drūmām acīm vecaistēvs mūs nopētīja un neko neatbildēja. Viņš atkal novērsās. Tikai tad mēs aptvērām, ka viņš atkal stāv pie aizslēgtām durvīm. Mājās dzīvot vecamtēvam bija kļuvis aizvien grūtāk. Aizvien vairāk mājnieku nevēlējās runāties ar viņu. Viņu ienīda dēls. Vakar viņam nevēra vaļā durvis meita. Šodien no viņa ieslēgusies kambarī Būdra — kalpone, vienkārša algādze.

Vakar, stāvēdams pie slēgtajām durvīm, vecaistēvs lūdzās:

—    Taisi vaļā, te esmu es — tēvs!

Tagad viņš labinājās un cerēja uzpirkt:

—    Būdra, Būdrīt, es tev uzdāvināšu krelles, burbuļkrelles — no sudraba, ar piekariņiem! Būdrīt, vai tu mani dzirdi?

Vēlāk, jau ceļā, es dabūju zināt, ka Būdra Karinčūte kopā ar mums aiz-. braukt no Širvjiem neesot vēlējusies. Šeit bija Aukštaitija, viņas dzimtā puse, viņas novads. Pārceļama uz Žemaitiju, Būdra jutās kā padzīta uz tālu, svešu un baismīgu zemi. Bet vecaistēvs meitu, mūsu mammu, nevēlējās palaist uz Žemaitiju vienu. Mamma zināja, ka Rietavā — Tvirbutu muižā — saimniece būs viņa, ka tur viņai būs diezgan kalpu un kalpoņu, bet vai

gan ir labi tik strauji nokļūt svešu un nepazīstamu cilvēku vidū? Mamma pati Būdru gribēja ņemt līdzi — no mazām dienām viņai bija pieķērusies un visas iespējamās nedienas cerēja pārciest vieglāk kopā ar viņu. Taču Būdra ne dzirdēt negribēja par pārcelšanos uz svešu malu. Viņa sacīja: labāk nomirt tūlīt šeit uz vietas nekā Žemaitijā nodzīvot simt gadu. To teikusi, viņa bija ieslēgusies kambarī.

Vecaistēvs stāvēja pie aizslēgtajām durvīm, solīdams Būdrai sudraba burbuļkrelles. Te laukā atskanēja briesmīgs — tā kā apjukuma pilns, tā kā kautiņa — troksnis. Povils pirmais šāvās ārā pa durvīm, es viņam pakaļ, aiz manis tuntuļoja Jons, saukdams: neatstājiet mani, neatstājiet mani!…

Kad mēs izjoņojām ārā, kautiņš jau bija beidzies. Kazimiers Žuviņinks, karakungs, resnspranda resnvēderis, šņākuļodams cēlās no zemes. Vairāki pārvaldnieka miesassargi saķērušies turēja tēvoci Sigismundu un vilka tālāk nost no karakunga. Mierināšana un savaldīšana tēvoci Sigismundu tracināja vēl stiprāk. Tēvocis bolīja acis un grieza zobus, aiz bezspēcības spļaudīdamies uz karakunga pusi.

—    Tu, maita! Tu to kārti pienagloji! Tu man vēl draudi! Tev prātā pielaist uguni manai muižai!

Bīskaps hercogs Magnus, Kristiāns Šrapfers un es — visi gājām grāfam Gevingeram aiz muguras, bet viņš nesa sveci un apgaismoja mums ceļu. Mēs kāpām pa kāpnēm uz augšu, pagriezāmies te pa kreisi, te pa labi un atkal kāpām lejup.

Pie durvīm ar aizspraišļotu lodziņu grāfs Gevingers apstājās. Viņš nopūta sveci. Tumsā nodžerkstēja atslēga un nočīkstēja vaļā veramās durvis.

—    Lai sirdsapziņa jūs nemoka, bīskap! — grāfs pusbalsī sacīja. — Tas nav grēks, bīskap, nav grēks!

Mēs iegājām pa durvīm — nevarējām ne saprast, kur, kādā telpā. Visapkārt valdīja dziļš klusums. Atkal, tagad jau aiz muguras, nošņirkstēja atslēga. Man ienāca prātā Kuresāres cietokšņa pagrabi, žurku alas caurums kaktā un apgrauzts gaļas gabals pie cauruma. Man nebija šaubu, ka arī tagad, šajā aklajā tumsā, pie žurku alas gul apgrauzts gaļas gabals.

Bailes, ka viss atkal sākas no jauna, sažņaudza visu miesu. Taču kreisajā pusē sāka mesties gaišāks. Sapratu, ka, nesdams sveci, kāds nāk šurpu pa blakus gaiteni. Tūdaļ kļuva redzams mūra pelēkais stūris un mūķene, kas parādījās aiz šī stūra: melna galvassega, balta pieressaite, sakritusi ēnaina seja, ko apgaismo svece.

Mūķene mūs aizveda uz klostera priekšnieces mātes Lūcijas celli. Šeit uz augstiem statīviem, kas varbūt bija paredzēti svečturiem, dega trīs sveces. No celles mūra velvēm paretam, drūvi pakšķēdami, krita lieli mitruma pilieni. Starp augstajiem statīviem stāvēja māte Lūcija, dievbijīgi sakrustojusi rokas uz krūtīm. Viņa skatījās uz mums lielām, izvalbītām acīm. Acis bija sastingušas, gluži kā no stikla, tās man likās reibuma pilnas un kā jukušas.

Durvis mums aiz muguras noslēgtas. Mūķene, kas mūs atveda, aizgājusi. Grāfs Gevingers mums piesacījis ciest klusu, visu darīt klusītēm, un mēs klusējām. Mātes Lūcijas rokas no krūtīm sāka slīgt lejup, bez steigas tās noraisīja no vidukļa melnu astru siksnu un pastiepa to bīskapam hercogam Magnum. Bīskaps hercogs caur pieri pameta īsu mirkli uz Šrapferu, un Kristiāns paņēma siksnu. Ne vārda nebilzdama, māte Lūcija pagrieza muguru, saņēma rokas un pacēla, cik augstu vien var. Grāfs Gevingers mums bija paskaidrojis, kas un kad jādara, un Šrapfers ar astru siksnu sasēja mātei Lūcijai rokas, cieši savilkdams mezglu. Sasietā klostera priekšniece lēnām aizgāja līdz sienai un apsēdās uz mitra, plakana akmens, uz kura bija nolikta pātaga. Brītiņu viņa sēdēja nekustēdamās un blenzdama uz svecēm stiklainām, neredzīgām acīm. Viņa pavēra plakstus. Tad strauji saliecās un ar zobiem uzrāva habitu — viņa atsedza gurnus. Dobjā, čērkstošā balsī viņa lika:

—    Sit mani!

Kristiāns Šrapfers piegāja pie akmens, paņēma no tā pātagu, gaisā izlocīdamās, nozibinājās pītā saite, un mēs visi ieraudzījām, ka tajā ievīti dzelkšņi, visticamākais — ērkšķrožu dzelkšņi. Šrapfers apjuka, viņš nevarēja saņemt dūšu, lai ar dzelkšņaino pātagu cirstu pa kailajiem gurniem.

Māte Lūcija pusbalsī sāka lūgties:

—    Sit! Sit mani! Es jau redzu Viņu! Dievs Tēvs, piedod man, grēciniecei!…

Šrapfers atvēzējās un vilka ar pātagu.

—    Ak Dievs!… — bīskapam hercogam paspruka.

Šrapfers kapāja mūķenes kailos gurnus spēcīgiem cirtieniem, bez žēlastības. Bet mūķenes seju apstaroja gluži kā gaisma, es pat paskatījos uz durvīm, vai kāds tās nav pavēris, vai pa tām nav iespraukusies kāda luktura gaisma. Māte Lūcija, svētlaimīgā balsī izkliegdama te vienu, te otru vārdu, čukstēja:

—    Ak Dievs! Ak mīlestība! Bezgalīgā mīlestība! Ak Dievs!…

Līvzeme, LīvzemeL. Cildenie un dievbijīgie tās ļaudis krituši, nolikuši galvu kauju laukos, izmiruši no bada vai, glābdamies no bojāejas, izklīduši pa svešām zemēm. Bet tiem, kas, nekur neiejaukdamies un slapstīdamies, nepārtraukti mainīgajām nekārtībām pielāgodamies, saglabājuši dzīvību, sajaukušās debesis ar zemi, īstenība ar murgainiem sapņiem. Itin nekam viņi nepiešķir jēgu, nekas viņiem vairs nedod cerības, ka dzīve varētu pārmainīties uz labo pusi. Kas, kāds liktenis, kāds Dieva sods sagaida Līvzemes mīdītājus, tās cilvēku slepkavotājus un kropļotājus — jaunos valdniekus?

Iekarotāji agri aiziet nāvē. Viņu bērni tiek atstāti mazi. Mazi un sakropļoti. Tāpat sakropļoti kā tēvu iekarotie cilvēki — ja neatceries tēvu, ja neesi pieredzējis, kas viņam bijis svētums, bet kas — grēks, tu, cilvēk, paliec vientuļš uz visu mūžu: grūtā brīdī tev nav pat pret ko atbalstīties, nav kam pasūdzēties, nav no kā pasmelties drosmi, tev nav kam ticēt…

Petr, Povil un Jon, mani dēli, barons Reke aizvadījis mūžu bez tēva, un tagad viņš ir viens un pamests ne tikai tāpēc, ka viņam nav sievas un bērnu, ka viņam nav ģimenes, — vairāk gan tāpēc, ka tukšums, absolūts tukšums sirdī. Bet vecums jau pie durvīm, nāves stundiņa nāk tuvu, arvien tuvāk…

Viņdien barons Reke pajautāja Magnum, manam kungam: par ko lūdzat Dievu jūs, bīskap? vai jums ir par ko lūgt? Magnus baronam atbildēja ne šo, ne to — nedomādams, aptverdams vienīgi to, ka noteikti jācērt pretim strauji, augstprātīgi un bez apjukuma. Taču naktī mans kungs, visticamākais, nevarēja aizmigt — viņš piecēlās sašņurcis, gluži kā slims.

Viņš mums pavēstīja, ka uz Turaidu ceļošot nevis pa sauszemi, nevis pa apkārtceļiem caur Doli un Mālpili, kā bija izdomājis agrāk, bet braukšot ar kuģi pa Gauju — caur Daugavgrīvu pa Daugavu un jūru. Šrapfers, kas bija Magnus precību ar zviedru princesi izgudrotājs un iedvesmotājs, sabijās un sāka iegalvot hercogam bīskapam, ka Daugavas deltā vienmēr esot daudz kuģu, ka viņu varēšot pamanīt vietvalža Bēra tirgoņi, vēl ļaunāk — viņa spiegi, un, ja tam gadītos notikt, Kuresāres cietoksnī Magnus precības beigtos ar paskaidrojumiem Bēram.

Šrapfers muti bija veltīgi dzisinājis. Bīskaps hercogs nebija pārliecināms. Viņš zināja, ka Babītes ezerā barons tur nelielu kuģi. Magnus tieši acīs pieprasīja, lai Reke to aizdod, un pieprasīdams atgādināja, ka barons esot nodevējs un vēl neesot zināms, kādu atmaksu no nodotajiem viņš sagaidīšot. Tīss fon der Reke nicīgi sašķobīja muti un atbildēja:

— Ja man piederētu arī desmit kuģu, tagad es jums visus varētu atdot! Kuģojiet, bīskap hercog, laimīgu ceļavēju!…

Man šķiet, ka barons ar šiem vārdiem gribējis pateikt: kuģojiet, kuģojiet, bīskap hercog, tālāk par savu bojāeju neviens vēl nekad nav aizkuģojis!

Ar barona Rekes strūgu mēs iebraucām Daugavas deltā un, pabraukuši garām vairākām salām, griezāmies krastā pie Daugavgrīvas. Uz lielas kāpas, ko sauca par Svētā Niklāva kalnu, pāri nīkulīgajām priedēm balti atspīdēja cisterciešu klostera baznīcas tornis. Man bija skaidrs: mans saimnieks Magnus atcerējies Līsu Viholainenu, kad barons Reke pajautāja, vai viņam būtu par kādu aizlūgt Dievu. Es apstulbu. Man sāka rēgoties, ka piepeši Magnus dvēsele pamodusies un iegaismojusies, ka mans kungs tagad aizmirsīs par savu cilmi un tituliem, ka viņš vairs nelūkosies ne pēc kādas princeses — paklausījis sirdsbalsij, viņš apprecēs Līsu…

Mūķenes klostera vārtus mums vaļā nevēra. Mēs pamīšus klauvējām pie vārtiem vairākas stundas. Mēs prasījām un draudējām, lūdzām, lai laiž mūs iekšā ar labu. Taču aiz durvīm mēs saklausījām te čukstus, ka ar klosteri ir cauri, gals klāt, te baiļpilnu iekliedzienu:

"Ķeceris! Ķeceris ar karaspēku!", te baiļu pārpilnu lūgšanos: "Dievs, nepataisi mūs par ubadzēm!"

Veltīgi mēģinājām iegalvot vecākajai mūķeņmāsai, kas bija pienākusi pie vārtiem, ka esam luterāņi dāņi, Ketlera ienaidnieki, ka mēs neslēdzam klosterus — esam ieradušies ar draudzīgu un cildenu mērķi.

Beigu beigās klostera vārti pavērās, un mēs ieraudzījām grāfu Gevin- geru. Jau daudzus gadus viņš kalpo hercogam Mēklenburgas Kristofam, nelaiķa virsbīskapa Vilhelma koadjutoram, tātad arī šī — cisterciešu katoļu — klostera pārvaldītājam. Grāfam bija izdevies pārliecināt klostera priekšnieci māti Lūciju, ka luteriešu bīskaps Magnus esot katoļu virsbīskapa koadjutora sabiedrotais un sirdsdraugs.

Gevingers bija Rīgas vācieša, nadzīga ādmiņa dēls, kopš mazām dienām mācījies un priekšzīmīgi izmācījies seno rakstu viltošanā. Pats viņš sev bija piešķīris grāfa titulu, viltodams imperatora parakstītu apliecību. Hercogs Mēklenburgietis atzina Gevingeru par grāfu, un par to viņam bagātīgi atlīdzināts: Gevingers viņam izgatavoja pāri par desmit viltotu dokumentu, kurus hercogs ļoti sekmīgi laida apgrozībā sarunās ar zviedriem.

Mēklenburgietis atsūtīja grāfu Gevingeru uz Daugavgrīvu pavasari, kad, atgriezies no Zviedrijas, sāka pulcināt karaspēku Nitavas mežos. Koadjutors bija uztīkojis pārvērst cisterciešu klosteri par ievainoto karavīru lazareti, jo klosteris atradās hercogam parocīgā vietā — Gaujas grīvā netālu no Turaidas. Mēklenburgietis ar klostera priekšnieci māti Lūciju noslēdza vienošanos: mūķenes apkops ievainotos karotājus, bet grāfs Gevingers šeit pat, Dieva Tēva pagrabos, izgatavos mūķenēm viltotas īpašuma apliecības. Ketleram kļūstot par luterticīgo un Pārdaugavas hercogu, lute- rieši visā zemē sāka slēgt katoļu klosterus. Māte Lūcija nešaubījās, ka agri vai vēlu luterieši uzbruks arī cisterciešu klosterim, to izlaupīs un slēgs, tāpēc gādāja, lai viņas audzēknēm māsām nevajadzētu klaiņot pa pasauli ar ubaga tarbu. Krusts un bēdas!… Vai gan viltotās īpašuma apliecības un dāvinājumu akti glābs māsas cistercietes? Kurš pašlaik Līvzemē spētu ticēt pat īstajiem dokumentiem, kas apliecina īpašuma tiesības, ja šajā nopostītajā zemē neviens nekam vairs netic un vairs nespēj ticēt?

Neziņa un bailes par nākotni mātei Lūcijai sajauca prātu. Iestāstījusi mūķeņmāsām, ka īpašuma apliecības un dāvinājuma aktus parakstījusi nevis Gevingera, bet gan paša Dieva roka, māte Lūcija klosterī ieviesa nepieredzēti stingru, jau necilvēcisku kārtību. No saules lēkta līdz saules rietam mūķenes sviedriem vaigā rāvās klostera laukos; viņas irdina zemi, stāda, sēj, laista un aprušina. Bet šeit visur visapkārt tikai smiltis — katrs graudiņš ar simt sviedru lāsēm jāaplaista, lai tas varētu izaugt un ienākties. Vakaros mūķeņmāsas apkopa ievainotos, kurus hercoga Kristofa kuģīši sāka vest šurpu uz klosteri kopš lapu mēneša pirmās svētdienas. Pusnaktī cistercietes noskaita vakarlūgšanu, saņem vīnu un izper sevi ar pātagu. Gulēt viņas dodas knapi pusdzīvas, gar sienām turēdamās. Neziņas un baiļu par nākotni izmocīta, māte Lūcija bija pārvērtusies par despoti un varmāku, kuras izturēšanās ar prātu vairs nav aptverama.

Grāfs Gevingers sava kunga, hercoga Kristofa, sabiedrotajam un draugam Magnum centās izpalīdzēt, ar ko tikai varēdams. Taču, izdzirdis, ka bīskaps hercogs ieradies Daugavgrīvā, lai satiktos ar Līsu Viholainenu, grāfs kļuva bēdīgs un bezspēcīgi noplātīja rokas. Māte Lūcija savu audzēkņu godu un tikumību sargājot kā acuraugu. Šī svētā sardzē stāvēšana esot viņas dzīves jēga. Sevis šaustīšana mūķeņmāsām palīdzot apdzisināt derdzīgo miesaskārību, izmest no prāta vīriešus un iedzīt viņās riebumu pret tiem. Bez tam māte Lūcija turot desmit dzinējsuņu, draudēdama tos uzrīdīt jebkurai savai audzēknei, kura uzdrīkstētos satikties ar vīrieti.

—    Un jūs, grāf? — Magnus bija pārsteigts.— Jūs klosterī dzīvojat un strādājat, vai tad jūs nekad nesatiekaties ar mūķenēm?

—    Jūsu Svētība, arī es dabūju ciest no mātes Lūcijas spaidiem, — bēdīgā balsī atbildēja grāfs. — Kauns jūsu priekšā, bīskap, atzīties, bet tā nu tas ir: mans pienākums katru vakaru ar pātagu nopērt pašu māti Lūciju…

—    Kungs augstais! — Magnus iesaucās. — Tā taču ir izvirtība!

—    O nē, Jūsu Svētība! — Grāfs sapurināja galvu. — Kad esi nopēris sievieti un ieraudzījis viņas neprātīgo ekstāzi — pēc tam uz sievietēm pretīgi paskatīties. OL. Māte Lūcija zina, ko viņa dara!

—    Kā — visas mūķenes, arī pašas skaistākās, tagad jums ir pretīgas?

Magnus izvalbīja savu vienīgo aci.

—        Jā, pretīgas, Jūsu Svētība! Ja jūs zinātu, kā es vēlos izrauties no šejienes! — grāfs Gevingers iesaucās, tad pēkšņi aprāvās un noskatījās uz Magnu gluži kā uz svešu cilvēku. Viņš gribēja pastāstīt kaut ko svarīgu. Viņš šaubījās. Nevarēja sadūšoties. Viņš klusēja. Bīskaps hercogs, nojau- tis, ka grāfs sadomājis kaut ko izpestošu, nepacietīgi pajautāja:

—    Grāf, kas man būtu jādara, lai māte Lūcija māsu Līsu neatdotu saplosīt suņiem?

Grāfs pavērsa skatienu uz leju un teica:

—    Tas, ko katru mīļu vakaru daru es.

—    Brīnišķīgi! — Magnus iesaucās, seja viņam sāka starot. — Un es jau iedomājos, ka jūs ieteiksiet Līsu nozagt!…

Mana kunga iepriecinājums mani padarīja bēdīgu. O nē, viņā es nemaz nebiju vīlies! Es biju vīlies sevī — es aizvien vēl… aizvien vēl skatu cilvēkus labākus, nekā viņi ir patiesībā. Pieņēmu, ka bīskaps hercogs aizmirsis par savu cilmi, tituliem un princesēm, ka viņš apprecēs Līsu — vienkāršu, tomēr mīļu sievieti —, bija radījusi mana naivā un labsirdīgā iztēle… Magnus nebija ieradies klosterī, lai Līsu izsvabinātu. Magnus nekad savu mīļoto nezags ārā no klostera.

Magnus acu priekšā Šrapfers izpēra māti Lūciju. Nākamajā rītā viņa neaizsūtīja māsu Līsu uz lauku, darbā, un ļāva satikties viņai ar bīskapu hercogu. Ļaunā priekā vaikstīdamās, klostera priekšniece Magnum sacīja:

—    Viņa ir derdzīga, par to varēsiet pārliecināties satiekoties!

Bīskapu hercogu Magnu uz satikšanos ar Līsu Viholainenu pavadījām visa svīta: vajadzēja iziet cauri visai klostera baznīcai, un katram, kas tajā atradās, bija jāredz, ka bīskaps hercogs iet satikties ar mūķeni visu acu priekšā, kopā ar visiem saviem pavadoņiem, tātad — ar cēlu nolūku.

Baznīcas altāris bija noārdīts un izvākts. Izvākti bija soli, faldistoriji un biktskrēsli. Baznīcā saglabājusies vienīgi kancele. No sienas izvirzītā senā kancele brūna karājās augstu, tā netraucēja saklāt uz grīdas sienu un salmus, kuros gulēja hercoga Kristofa ievainotie karotāji. Gar acīm zibēja ar audekla apsējiem pārsietās galvas, kājas un rokas. Gar sienmalēm sarindoti, melnēja zābaki un slējās dzelzs bruņucepuru un koka vairogu kaudzes. Tie, kas atveseļojās, saguluši pulciņos atstatāk no vājniekiem, sačukstējās, skaļi strīdējās un smējās, kaut ko lādēja un kaut ko pieprasīja. Tie, kas bija vārgi, gulēja nepakustēdamies un klusi vaidēdami. Bija arī tādi, kas staigāja apkārt. Nevarēja saprast, vai viņi, izvalbītām acīm nolūkodamies, redzēja tevi vai kādu briesmekli, kaulaino vai spoku, ko radījusi slimīgā iztēle. Mācītāja sutanā ģērbies vīrietis ar apsaitētu galvu svaidījās salmu guļvietā un, aiz sāpēm zobus griezdams, kā neprātā kliedza:

—    Es gribu ad patres, ad patres![7] Nogaliniet mani, es lūgšus lūdzu!

Mēs izgājām cauri baznīcai un ģērbkambarim, un grāfs Gevingers, atvēris smagās ozolkoka durvis, ieveda mūs klostera ēdamzālē — plašā telpā ar ozolkoka dēļiem apsistām sienām. Pa augstajiem strēļveida logiem spīdēja iekšā saule. Ēdamzālē bija gaišs. Saulstaru zaķīši rotaļājās uz tumši brūnajiem galdiem un soliem.

Uz šejieni jāatnāk Līsai.

Kājās stāvēdami un nesarunādamies, mēs gaidījām. Pēkšņi mūsu kungs bīskaps hercogs piegāja pie Šrapfera un saviļņoti sacīja:

—    Ejiet laukā, es viņu pagaidīšu viens pats!

—    Bīskap hercog, šeit jūs vienu mēs nevaram atstāt! — Šrapfers mierīgi atbildēja.

—    Šeit ieradīsies sieviete! Mani nevajag sargāt no sievietes!

Magnus bija iekaisis, un mēs — es, Klauss Aderlass, Konrāds Burmeis-

ters un Hermanis Šneiders — tūdaļ pagriezāmies uz durvju pusi. Kristiāns Šrapfers no ēdamzāles neiznāca. Viņu interesēja, viņu vienmēr interesēja viss, ko kuram Magnus pateicis un ko kurš pateicis Magnum.

Ģērbkambarī mēs ilgi gaidījām Magnu.

Es zināju, ka bīskaps hercogs nav aizmirsis skaistuli no Abrukas salas. Es jutu un redzēju, no Magnus skaļi izrunātā un mājieniem sapratu, ka, atcerēdamies meiču no tiem laikiem, mans kungs iztēlē rada svētas un ideālas sievietes tēlu, ka šis tēls viņu satrauc arvien spēcīgāk.

Nakti pirms konsekrācijas svinībām Kuresārē hercogs Magnus vēlējās pavadīt kopā ar skaistu un neprātīgu sievieti, tā atvadoties no bezrūpīgās jaunības. Vakarā, uzvilcis mugurā naktssvārku un uzmaucis galvā nakts- mici, Magnus iegāja savā guļamistabā un tajā ieraudzīja jaunavu, kuru Lave Brade viņam bija atvedis no Abrukas. Viņa gultā gulēja apburoša jaunava… Hercogs gāja viņai klāt, apskāva un — piepeši viņš atcerējās, ka pagājušajā naktī kuģis bija piestājis krastā, ka karakalpi nocēluši no tā ievas koku, ziedošo ievas koku, viņš atcerējās, ka ieva bija nogāzusies zemē, ka nobrakšķējuši tās zari… No rīta konsekrācijas svinībās šo ziedošo koku kalpotāji nesīs procesijas priekšgalā no cietokšņa uz baznīcu, no baznīcas — uz pili… Magnus atrāvās nost no jaunavas, pielēca kājās, izskrēja no guļamistabas gaitenī un sāka kliegt kā prātā jucis:

— Kurš viņu man atveda? Kas izdomāja šo nekrietnību? Trieciet viņu prom! Metiet ārā to kaķeni! Tas ir plānprātīgs, kurš viņu man atvedis!

Sulaiņi patrieca Līsu Viholainenu no hercoga guļamistabas, no pils, un atdeva karakalpiem. Aiz sajūsmas viņi sāka gaudot. Tikai uz rīta pusi kāds karavīrs, kuram bija pamodusies sirdsapziņa, ziņoja komandierim, ka karakalpi savā mītnē apgāna jaunavu un viņu var iedzīt nāvē.

Karakalpu komandieris Lave Brade tik tikko dzīvu Līsu iesēdināja kuģī un aizveda atpakaļ uz Abruku. Uz mājām Līsa negāja. Viņas vecāki bija galīgi nodzīvojušies, cieta trūkumu un badu, un Līsa bija nolēmusi atdoties hercogam, nākamajam bīskapam, slepus no vecākiem — viņa cerēja saņemt dārglietas un daudz naudas, palīdzēt vecākiem izbrist no nabadzības.

Līsa uz mājām negāja. Cilvēki viņu atrada uz piekrastes klintīm guļam jau bez saprāta un apjēgas. Līsas vecāki bija trūcīgi, tomēr lepni un skarbi cilvēki. Gods un tikums viņiem stāvēja vienā vērtē ar dievbijību un mīlestību uz Dievu. Vairākus mēnešus viņi turēja meitu ieslēgtu tumšajā un tukšajā pieliekamajā kambarī. Bet pēc tam sagatavoja Līsu uz Daugav- grīvu — cisterciešu klosteri uz Svētā Niklāva kalna. Šajā Baltijas krastā cisterciešu klosteris bija vienīgais, kas uzņēma un audzināja vienkāršo ļautiņu — vasaļu — meitas.

Petr, Povil un Jon, mani dēli, es nezinu, par ko un ar kādiem vārdiem mans saimnieks bīskaps hercogs runājās ar Līsu klostera ēdamzālē. Varbūt viņš metās uz ceļiem darba un klostera drausmīgās kārtības izmocītās sievietes priekšā, varbūt čukstēja viņai: katru rītu un katru vakaru es lūdzu par tevi Dievu — ar lūgšanām es šķīstīšu tavu dvēseli… Bet varbūt viņš bija izturētāks, varbūt solīja izsvabināt Līsu no klostera, ņemt viņu līdzi uz savu galmu, tiklīdz būs apprecējis princesi Cecīliju? Nezinu, mani dēli, par ko mans kungs stāstīja sievietei, kuras mūžu bija izpostījis, un ko viņai solīja. Zinu tikai to, ka no šīs runāšanas, no šiem solījumiem viņam nebija kļuvis vieglāk. Kad, griezdamies atpakaļ, mēs atkal gājām cauri baznīcai, kad atkal izdzirdējām mirstošā mācītāja kliedzienus: "Nogaliniet mani! Es gribu ad patres, ad patres!" — bīskaps hercogs no šausmām aizspieda ar plaukstām ausis…

Mani dēli, cilvēku, kas izpostījis un sakropļojis otra cilvēka mūžu, vairs nespēj mierināt neviens, itin neviens. Sirdsapziņa, paša Dieva urdīta, noziedzniekam nenovēršami liek atgriezties pie tā, kuram nodarīts pāri, kurš ticis pazemots un sakropļots, — tā visu laiku liek un liek atgriezties. Lai arī kādus, liekas, varenus un godājamus darbus noziedznieks mūžā būtu veicis, itin viss šajā pasaulē, itin viss viņam uzdveš bezjēdzību. Arvien biežāk viņš sašļūk, aizmirst par bagātību, tituliem un slavu, arvien biežāk jūt, ka viņam pieder vienvienīgais dārgums — dzīvība. Un tā ir taisnība. Vainas apziņa ar to arī ir dievišķa, ka mūs pastāvīgi sauc atgriezties nozieguma vietā, atgriezties pie tiem, kuriem esam nodarījuši pāri, ka piespiež noliekt galvu viņu priekšā, izciest viņu uzlikto sodu vai izpelnīt apžēlošanu. Vienīgi šādas atgriešanās piedod jēgu tam, ka esam dzīvi, un atkal mums dvēselē modina cerību, ka mūsu alkas atkal sākt dzīvi no jauna vēl piepildīsies…

Tēvocis Sigismunds joprojām dzīvoja neprecējies. Viņam vēl nemaz nebija četrdesmit. Toties likās vecāks par tēvu — mūsu vecotēvu: seja uzbur- busi, zilganās acis kā aizmiglojušās, otram cilvēkam virsū viņš neskatās, lūpas visu laiku uzpūtušās un dusmīgas, balss nevērīga un zobgalīga. Katru mīļu rītiņu viņš cēlās augšā paģirains. Vilka kājās nodriskātās vadmalas bikses, uzrāva mugurā apspūrušo trinīti, apjozās ar apdilušo ādas siksnu, uzāva kājās dubļainos stulma zābakus un, kāsēdams, krekstēdams un spļaudīdamies, kūkumu uzmetis vilkās pāri pagalmam pie savas karietes. Viņš aizkratījās uz Upīti, uz krogu vai pili, kur viņu gaidīja pils pārvaldnieks Ķiela, pastārasts Subačs un karakungs Žuviņinks. Vakaros bieži viņi visi vienā barā atgāzās uz Širvjiem. Dzēra līdz vēlai naktij, līdz rīta gaismai. Apriņķa pārvaldītāji, kausus cilādami, tēvoci Sigismundu uzrunāja: superintendant! superintendant! esi sveiks, uz tavu veselību!…

Tēvocim Sigismundam pakļauti mērnieku revidenti, tiem, izklīdināti pa lielākajām sētām, padoti ierindas mērnieki. Mērnieki staigāja pa laukiem un purviem, krūmiem un pļavām, vilkdami līdzi garas virves — gandrīz septiņdesmit un piecu olekšu garumā. Trīs virves gareniski, viena krustām — margs [8] . trīsdesmit virvju gareniski, trīs krustām — jau valaka*. Prents* uz priekšu vai atpakaļ — kurš to ies pārbaudīt? Revidents? Super- intendants? Pastārasts? Pārvaldnieks? Maršals? Nepārbaudīs taču — viņi visi uz vienu roku.

Taču vislielāko labumu viņi sev neizspiež no šiem noblēdītajiem pren- tiem. No šiem prentiem kaut ko iegūst varbūt vienīgi ierindas mērnieki. Tēvocis Sigismunds ar saviem līdzbiedriem apriņķa pārvaldītājiem zemi iedala pēc labuma — te ir laba, viduvēja, te — slikta, smilšaina vai purvaina… Viņi sadala strēmelēs pēc labuma un, sadalīdami strēmelēs, nosaka caurmēru. Te viņi par naudas sauju var sastrādāt jebkuru blēdību — neviens neko nesapratīs, ne suns pakaļ neries…

Tā, rau, Pranciškum Lepšim bija piederējusi valaka labas zemes. Blēdīgo ierēdņu četrinieks saņēma no bajāriem kukuli — tagad par to neviens nešaubās —, un viņam sāka iestāstīt: nomaini savu valaku pret četrām valakām purvainas zemes — gruntsnoma pieci gadi nebūs jāmaksā, ne saistību, ne kāpšļa nodokli nevajadzēs likt galdā, tikām vienā mierā zemi nosusināsi un iestrādāsi, tapis par bagātnieku, nokārtosi parādā paliktos nodokļus un katram dēlam, kad viņš no tevis nodalīsies, atgriezīsi nost pa valakai…

Nemainīties ar valakām Lepšis nevarēja: sastrīdējies ar vienu, neko labu izstrīdēt nevarēsi, bet tu nu — ar četriem… Kā jau Lepšim sirds bija jautusi, tā ari notika: ne gads nebija apkārt, kad atlija rudens — maksā, Lepši, teica Ķiela, pils pārvaldnieks, naudu, atmēri auzas, noved uz Trakiem vaiva- dam sienu, nes šurpu zosi, dzen uz pili aunu… Bet kur lai Lepšis naudu ņem un auzas no kurienes lai atber, ja viņa jaunā zeme vēl nav nosusināta, vēl neviena raža nav izaudzēta?

Pils pārvaldnieks šķilteri, mūsu vecotēvu, aizsūtīja uz Lepšu mājām, mēs, bērni, braucām kopā ar viņu. Vecaistēvs aprakstīja saimniecību, cik daudz zemes nosusināts, cik — uzarts un cik atstāts nesusinātas. Papīrus viņš atdeva pils pārvaldniekam. Tos atdodams, viņš zināja: bajāri, kas blēžiem devuši kukuļus, jau ieguvuši I^pša labās zemes valaku, tagad viņi iegūs arī četras sliktās — Lepši pavisam padzīs no zemes un iebāzīs vaļinieku mājā…

Tētiņ, neko labu, nekādu dārgu mantu no vecāku mājām mamma uz Rietavu, uz tavu dzimto vietu, neaizveda. Viņa paņēma līdzi tikai drēbes un apavus — savējos un mūsu, gultasdrānas sastūķēja maisos un dvieļus sameta lādē. Mātes atstātās mantas un savu daļu viņa atstāja tēvam un lika, lai divus gadus maksājot nodokļus par Lepšu valakām.

Es nesaku, tētiņ, ka mamma tā rīkojusies tāpēc, ka būtu jutusi līdzi Lep- šiem. Nē taču, ne jau no labas sirds mamma Lepšiem ziedoja savu daļu — aiz dusmām un naida pret brāli! To, ka tēvocis Sigismunds tavu nelaiķa māmiņu un visu Tvirbutu dzimtu gribējis nomelnot, mamma viņam nepiedos nemūžam.

Pie ārdurvīm uzgājis pienagloto kārti, tēvocis Sigismunds aizdrāzās uz Upīti un apspriedās ar pārvaldītājiem, ko lai dara, uz kuru lai noveļ vainu. To novēla uz ķeceru Tvirbutu dzimtu, mūsu mammu un mūsu vecotēvu, kamdēļ viņš ķecera mammai bēres rīkojis — caur to, raugi, esot izsaucis apriņķa ļaužu bardzību, tie tad arī esot draudējuši ķeceru perēkli nosvilināt un pārvērst pelnos. Pārjājis Širvjos, tēvocis Sigismunds mājniekiem acis sāka skrāpēt ārā un žemaišus ar nelaiķes zārku dzīt no mājām laukā. Tālredzīgi vienu dienu noklusējuši, pārvaldītāji pa nakti pārdomāja — varbūt izbijušies no Dieva soda: mirušu cilvēku taču apzākājuši un svētās bēres nosaukuši par burvestībām…

No rīta pārvaldītāji izziņoja, ka pie mūsu ārdurvīm kārti esot pienaglojis Lepšis. Vai cilvēciņš, kuru dzen nost no zemes, aiz izmisuma taču varēja iziet uz tādu soli? Varēja, ka nu ne! Tikai tajā rītā mūsu mamma un mūsu vecaistēvs domāja nevis par to, ko Lepšis būtu varējis izdarīt, bet gan par to, ko nebūtu varējis. Piepeši viņiem abiem bija atausis, cik zemu kritis Sigismunds — viņš varēja apsaukāt par ķeceri ne tikai mirušu cilvēku, bet arī pašu Dievu, lai tikai varētu saglābt savu godu un labo vārdu… Aiz niknuma, pārestības un bezcerības tēvocis Sigismunds metās sist un žņaugt karakungu Žuviņinku: tu, maita! tu to kārti pienagloji!…

Tieši šajos vārdos drusciņ patiesības jau arī bija. Nē, ne jau Žuviņinks, ne jau Subačs vai Ķiela to kārti bija pienaglojis pie mūsu ārdurvīm. Zemniekus krāpdami, blēži arī bajārus bija sākuši krāpt: naudas zutni no viņiem paņem, bet labās zemes tik daudz, cik bijis norunāts, neatmēra un nepiegriež. Tā nu piekrāptajiem bajāriem pacietības vadzis bija pilns. Mūsu vecātēva vārdiem runājot, tas, kurš blēdim kabatā bāž grasi, pa- slepen viņam rok arī bedri.

Todien mūsu mamma iznāca uz lieveņa un skatījās, ka pils pārvaldnieka sargi savalda pārskaitušos tēvoci Sigismundu, — viņai acīs iemirdzējās asaras.

— Man brālis nav vairs cilvēks, — mamma teica.

Toreiz — tagad skaidri zinu — toreiz, tajā mirklī, izrunādama šos vārdus, mamma bija izlēmusi parādīt Lepšiem labo sirdi. Samaksāt nodokļus par viņu valakiem. Atmērīt Lepšienei dažas garnicas rudzu, lai bērni ziemā neciestu badu. Lepši aizvest uz Rietavu: mājās viņš veltīgi atrautu bērniem maizes kumosu, kamēr Rietavā, kalpojot mums, viņš varbūt varētu nopelnīt pat zirdziņu, atgriezties Prievaškā, arī uz priekšu varētu plēst krūmus, susināt purvus un art zemīti…

Pēc trača mūsu muižā pagāja divas dienas, un mēs visi — vecaistēvs, mamma, Jons, Povils, es, Verķenis un arī Būdra Karinčūte — aizbraucām uz Prievašku, uz Lepšu valakiem. Šeit atjāja arī pastārasts un voits: zemniekam, kurš pa ziemu aiziet no savas zemes pelnīties citur, jāpierāda ierēdņiem, ka nonācis trūkumā, ka vismaz cik ne cik ziemāju iesējis savā zemē, un jāapzvēr, ka pavasari — līdz Svētajai Margrietai — atgriezīsies sēt vasarājus.

Pranciškus Lepšis—stiprs, plecīgs vīrs ar izbalējušām, nokarenām ūsām — aiz izbija pavērtu muti soļoja pa valaku ežu, viņam nopakaļ klumzāja sieva, rokas pret debesīm cilādama, vecākā meita Magdute, nu jau pusmeita, vecākais dēls Jokūbelis, kas varētu būt mūsu Povila vecumā, un, saķērušies vecākajam visapkārt, dipināja vēl septiņi cits par citu mazāki brālīši un māsiņas. Aiz bērneļu pulciņa zirga mugurā jāja voits un pastārasts.

Mēs stāvējām valaku malā uz pauguriņa. Acu priekšā mums pletās pārplūdušas iedobes un uzarti pakalniņi. Te vienā vietā, te citā mirka slapju pelnu čupas, saslējušas vēl nesadegušo celmu saknes, kas pārogļojušās un spokaini samezglojušās. Valakiem pa vidu aizstiepās tālumā grāvis, pilns ar ūdeni. Grāvja malās melnēja vairākas līdztekus dubļos iestampātas takas, pa kurām Lepši vasarā bija stiepuši akmeņus un celmus. Tur jau uz takas kāds akmens vēl kūkumo — tieši to, nelaimīgo, stiepdams, bija pārrāvies un nokritis beigts Lepša zirdziņš.

No šī akmens nevarēju ne acu novērst. Pelēks, liels un smags bija šis akmens. Bet kas noticis, kāpēc es nedzirdu kritušā zirdziņa zviedzienus? Pirms zirdziņu bija pametusi dzīvība, viņš dvesa, brēca un zviedza šaušalīgā balsī — vecaistēvs apgalvoja, ka līdz pat šim pašam laikam tā zviedzienus vējš nēsājot pa padebešiem. Tad kāpēc es nedzirdu zirga balsi? Varbūt vējš ir par vāju? O nē! No atvēsušās, saules apspīdētās mežu ierozas tas pūš spēcīgi. Pūš brāzmām vien. lešalc sejā, klusām iesvilpjas un ieūkšojas ausīs…

Es pametu skatienu uz vecotēvu. Viņš stāvēja, mazliet ielīcis plecos, atmetis galvu, pastiepis degunu un ilgi skatoties vējainajā tālumā — domīgs, lepns un cildens. Vai tad vecaistēvs dzird zirdziņa zviedzienus? Vai pašlaik arī viņš dzird? Elpu aizturējis, es ieklausījos, cik stipri krūtīs dauzās sirds. Varbūt esmu kurls pret sen apklusušo balsu atbalsīm? Varbūt esmu bez sirds? Varbūt neprotu just līdzi nelaimīgajiem cilvēkiem?

Uzmetu ātru mirkli mammai: viņa stāv, nokārusi galvu, tālumā skatās caur pieri, bet kāds rāms miers, kāds neaptumšojams miers dveš no viņas sejas!…

Tētiņ, neviens mūs uz Lepšu valakiem nebija saucis, neviens nebija aicinājis, lai mēs noskatāmies, ka pastārasts ar voitu pārlūko Lepša zemi, ka Lepšis izsūdz savu trūkumu ierēdņiem un zvēr atgriezties pavasarī. Neaicināti, neviena nelūgti, mēs bijām aizbraukuši uz Prievašku. Mēs stāvējām uz pauguriņa un skatījāmies, ka Lepšim nopakaļ tipina viņa izmocītie un noskrandušie bērni, ka viņu māte vienā laidā ceļ rokas pret debesīm, — mēs lepojāmies, ka esam krietni, cēlsirdīgi, cildeni un žēlsirdīgi cilvēki: redz, ka pestām laukā no trūkuma, bada un vaļinieku likteņa tādu grūtdieņu saimi!…

Kopš šī brīža, tētiņ, neviens vairs neuzdrīkstēsies runāt sliktu par tevi, palaist nelāgas valodas un izgudrot visādas neķītrības — mēs visiem esam pierādījuši savu krietnumu un augstsirdību, ka arī tu, mūsu tēvs, nevari būt nekrietns un necēlsirdīgs, ka nekad ne ar ko neesi varējis, nevari un nevarēsi nogrēkoties ne Dieva, ne valdnieka priekšā.

Atkal esmu nokļuvis Turaidā. Upe, senleja, kas aizlokās tālumā, līdzīga dūmakā tītai reibinošai kalnu pārejai, un meži senlejas abās malās nav pārvērtušies. Pārvērties ir cietoksnis — tas kļuvis tukšs. Pie vārtiem un kāpnēm vairs nav virsbīskapa godasardzes — švītīgo "kājnieku grifu". Laukumā pa labi no pilsmājas vairs nav stabu, kur zirgus piesiet. Laukumā zirgi vairs nav redzami. Pilī, baltajā zālē, kurā kādreiz biju dabūjis zināt, ka esmu gājis bojā, ka jau apglabāts esmu, vairs nav garā galda, vairs nav riekstkoka krēslu ar platajām parocēm un augstajiem atzveltņiem. Pilī vairs neiegriežas virsbīskaps Vilhelms — viņš miris. Nav vairs fogta. Pēc virsbīskapa nāves, kad Ketlers bija paziņojis, ka bīskapija tiks likvidēta, viņš ar steigu aizceļoja uz Brandenburgu. Izklīduši fogta sekretāri, rakstveži un arhīvu glabātāji.

Iegāju kambarītī, kurā kādreiz biju dzīvojis. Tagad šeit nedzīvo neviens. Istabiņa ir piemēslota un priekšmeti noputējuši. Tomēr skats pa logu ir tas pats: pagalms, ķieģeļu drumslas gar sienmalēm un bērzs vidū. Uz šo bērzu noraudzīdamies, kādreiz klusi biju dziedājis un iztēlojies, ka dziedu kopā ar Mažvīdu, ar Vilentu, ar Zablocki un citiem biedriem tur — tālajos Karaļaučos. Šajā istabiņā es biju izlasījis sava aizbildņa Jona Hornastaja pēdējo vēstuli — priekpilnu, ka manas nedienas nu beigušās, un vēstošu, ka gandrīz jau esmu izglābts. Un, kad pirms došanās ceļā no Turaidas uz Raunu rīta agrumā sāku skaitīt lūgsnu bērzam, man nebija ne šaubu, ka šis baltais koks man bija palīdzējis pārciest pašus smagākos mūža gadus, ka atvados ar nerunīgo draugu un žēlotāju uz visiem laikiem. Ak vai!…

Es atkal esmu Turaidā. Un es jau zinu, ka viņulaik Turaidā esmu aizvadījis pašus vieglākos — vismaz pagaidām vieglākos — nebrīves un trimdas gadus. Un es vairs neuzdrošinos domāt, ka šeit atrodos pēdējo reizi.

Tagad cietoksnī saimnieko sieviete: sīka, iegarena seja, augsta piere, tumšas acis, melnas izliektas uzacis, pāri gludi sasukātajiem matiem — ar dārgakmeņiem nošūdināta cepurīte baltu, augšup aizlocītu spalvu vienā sānā, — hercogiene Mēklenburgas Anna, hercoga Kristofa māsa, jaunā Griles Saimres kundzene, viņas bērna Mati Harra Kaleva aizgādne. Par ko viņa Grili tur? Vai par verdzeni? Par kalponi? Par radījumu, ko var parādīt viesiem, tādējādi izsaucot izbrīnu par viņas rūpēm un mīlestību pret nabaga šīs zemes iedzīvotājiem?

Grile nepavisam nav kļuvusi vecāka. Bakurētainā, ar sarkaniem plankumiņiem nosētā seja vecāka nekļūst, varbūt tā nenovecos nekad. Mugurā Grilei joprojām tāds pats balts audekla krekls, kas aizstāj arī blūzīti. Pāri pārvilkti tādi paši pelēki lindraki. Tas pats melnais lakats nokarājas no Griles pleciem līdz ceļgaliem. Pelēkas — tikpat vērīgas, pārmetošas un līdzi jūtošas — acis noraugās manī. Tādā pašā rupjā balsī Grile jautā:

—    Kā tad tā — tu vēl aizvien tepat? Varbūt esi atradis citas mājas un citu sievieti? Varbūt viņa tev laidusi pasaulē bērnu?

Es savukārt piedāvājos rūpēties par viņu un viņas dēliņu.

—   Tu nevari rūpēties par mani un manu dēlu, kamēr neesi parūpējies par savējiem, — Grile atbild tāpat kā pirms pusgada Jaunpilī — Rekes pilī.

Nākamajā vakarā mēs abi satikāmies dārzā, bijām divi vien, un piepeši Grile ietvērās man krūtīs, sāka raudāt un ierunājās nožēlas pilniem vārdiem, kas iedūrās sirdī:

—    Tev, tikai tev es esmu pateicību parādā, ka paliku dzīva, ka laidu pasaulē bērnu, ka viņš ir dzīvs un vesels, ka viņš aug… Visu mūžu es aizlūgšu par tevi! Dievs ir mans liecinieks, ka runāju no pilnas sirds, — ja vēlies, es tev dzemdēšu bērnu, nosaukšu tavā vārdā un izaudzināšu… Es tev citādi neprotu pateikties!

Pāri visam augumam man pārlija karstums. Bija tāda sajūta, ka jūtu šķīstītavas vai elles uguņu pirmo liesmu mēļu pieskārienus. Apsviedies riņķī, es teciņiem metos tālāk no Griles.

Mani dēli, es nevēlos, lai jūs domājat par savu tēvu! Es nevēlos, lai mamma, kalpi un kalpones, kas mani atceras, jums stāsta par mani…

Uzlēcu zirgam mugurā un to slānīju un trencu gluži kā prātā jucis. Ne domāt nedomāju, uz kurieni jāju un cik tālu aizjāšu. Pa mēness gaismas pielietajiem celiņiem, kas pirmie patrāpījās zem kājām, es drāzos dziļāk mežā — es pat nevadīju zirgu, aiz pavadas turējos tikai tāpēc, lai nenokristu zemē, ja gadītos aizķerties aiz zara.

Nevadītais lopiņš, kas tika šaustīts kā neprātā, galvu nebija zaudējis — rīta pusē izdrāzos no meža lielā klajumā un ieraudzīju, ka esmu nokļuvis hercoga Kristofa karaspēka nometnē, no kuras biju izjājis uz Turaidu.

Klajumā mutuļoja kauja. Man iešāvās prātā, ka hercoga nometnei būs uzbrukušas Ketlera vienības. Pierāvu pavadas un apturēju zirgu. Tagad man šķita, ka redzu sapni: kas šeit notiek — vai patiesi savējie ar savējiem cīnās?

Bīskaps Magnus bija apsolījis nolīgt hercoga Kristofa vajadzībām īvu Šenkenbergu — dumpīgo zemnieku nežēlīgo Hannibalu no tā sauktajiem Līvzemes lielkungiem. Taču īvs Šenkenbergs saviem karotājiem bija pieprasījis pārmērīgi lielu atalgojumu, un mans kungs bija nolīdzis vīzdegunīgā neveiksminieka Toma Pīčes bandu, kurai vajadzēja maksāt pavisam nedaudz. Pats Plče bija tērpies švītīgi, sevišķi iespaidīgi izskatījās grifa spārni, kas piestiprināti pie muguras. Taču Pīčes karenieki līdzās hercoga Kristofa karavīriem rādījās nožēlojami — noplīsuši, noskranduši, pelēki kā peles. Hercogs Kristofs savus karotājus bija ietērpis košās drānās un lielmanīgi viņus dēvēja par cīņas gaiļiem. Smagajiem jātniekiem mugurā bija dzelzs bruņas, jājot drebelējās pār plecu pārmestā lūšāda, ko uz krūtīm saturēja kopā nagi. Vieglajiem jātniekiem galvu no ienaidnieka cirtieniem pasargāja tērauda ķivere, bet seju — stiepļu tīkliņš.

Es nebiju maldījies. Klajumā cīnījās sabiedrotie — hercoga cīņas gaiļi ar Toma Pīčes pelēkajām pelēm. Vēcinādams vairs tikai vienu grifa spārnu, Pīče dzina zirgu pašā cīniņa karstumā, vīru jūklī — viņš tos mēģināja apvaldīt, nomierināt un izšķirt. Drīz kāds jau bija noplēsis Pīčem no muguras arī otru grifa spārnu. Pats Pīče man pazuda skatienam cīņas murdulī. Žvindzēja špagas, pret dzelžu vairogiem nodžinkstēja zobeni un šķēpi, lūza kāti, paukšķēja arkebūzu un muskešu šāvieni, kaujas trokšņus pavadīja karotāju briesmīgie brēcieni, gaudojieni un rēcieni. Sprauslāja un zviedza zirgi, sliedamies pakaļkājās, ievainotie, jau pakritušie zirgi ar kājām kārpīja zemi…

Veselu nedēļu hercoga Kristofa un Līvzemes lielkunga Pīčes apvienotais karapulks bija soļojis gar Pārdaugavas hercogistes un Rīgas virsbīska- pijas pierobežu. Mēklenburgas hercogs bija cerējis iebiedēt Ketleru tikai ar karapulku maršiem vien, viņam likt stāties sarunās ar zviedriem. Bija pavasaris, pats zemes darbu laiks, taču pierobežas ceļi bija tukši, tīrumos nebija ieraugāma neviena dzīva dvēsele. Ko tu, cilvēk, iebiedēsi, kam tu iedzīsi bailes, ja neviena cilvēka tuvumā nav?

Toms Pīče bija sācis nodoties pārgudrībām: piecdesmit kājniekiem tika noņemti ieroči un viņiem uz vēdera pakarinātas bungas. Iedami kolonnai pa priekšu, bundzinieki sacēla tādu trakotu troksni, ka vieglie jātnieki, kas jāja viņiem pa pēdām, vairs nemaz nespēja novaldīt zirgus, un virsnieks viņus atsauca tālāk atpakaļ — uz kolonnas vidu. Lai arī apvidi, pa kuriem karapulki soļoja, bija tukši, cik tukši būdami, ceļa gaitā viens otrs bungu rīboņu bija sadzirdējis. Laiku pa laikam no meža uz ceļa malu pagadījās izlīduši veči, kas nesa krustus. Noputējušajā zālē viņi nometās uz ceļiem un, krustos iekrampējušies, tā stāvēja, līdz garām bija aizklidzinājuši zirgi, kas vilka lielgabalus, līdz garām bija aizvilkusies karapulku aste.

Drīz hercoga Kristofa un lielkunga Pīčes karaspēkam bija sākušas uzbrukumus nelielas Ketlera karotāju nodaļas. Viņi uzklupa pēkšņi, no slēpņa, un, uz ceļa pametuši guļam daudz nogalinātu un ievainotu virs- bīskapijas glābēju, steigšus atkāpās.

Trīs simtus un vēl desmit gadu bija pastāvējusi Rīgas virsbīskapija, un te nu manu acu priekšā tās pēdējie aizstāvji cits citu apkauj.

Ap dienas vidu cīniņš bija beidzies. Nometnē sāka valdīt baigs klusums un atbaidošs miers, kas ilga visu vakaru un cauru nakti.

No rīta saskaitīju kritušos. Bija nonāvēti piecdesmit seši pelēkie peles un trīsdesmit deviņi cīņas gaiļi. Simt sešus ievainotos ar kuģīšiem aizgādāja uz Daugavgrīvu — uz cisterciešu klosteri Svētā Niklāva paugurā.

Kristiāns Šrapfers mēģināja iegalvot, ka notikušajā vainojams hercogs Kristofs. Savus ievainotos karotājus viņš pārcēla uz klosteri sadziedēt brūces, bet par cietušajiem sabiedrotajiem vajadzēja gādāt viņu virsniekam Pīčem. Ne tam bija klostera, ne slimnieku kopēju. Ievainotie Pīčes kare- nieki garu parasti izlaida teltīs vai arī tieši zem atklātām debesīm. Pelēkie peles sāka justies pazemoti, tiem bija nodarīta pārestība, un — viņi saniknojās…

Kritušo apglabāšanai hercogs Kristofs sarīkoja rituālu, kura laikā viņš izvedās savādi — gluži kā tāds priesteris. Bet varbūt viņš sevi jau turēja par Rīgas virsbīskapu? Karavīri nesa kritušo pie kapa un noguldīja hercoga Kristofa priekšā, viņš nometās uz ceļiem un cieši noraudzījās miroņa sejā. Uz tās viņš saskatīja brūces, sarecējušas asinis un sastingušas acis, kas bija izsprāgušas uz pieres.

Vakarā, maltītes laikā, hercogs Kristofs ierunājās drūvā balsī — kā cilvēks, kas dziļi vīlies:

— Mani dārgie, es nespēju un nespēju atgūties — visu laiku man neiziet no prāta… Bērnībā es biju ķīlnieks Parīzē un esmu redzējis daudzus nonāvētus frančus. Drēzdenē, kad dzīvoju sava brāļa Jana Albrehta pilī, mans skolotājs Kleinovs mani bieži mēdza vadāt uz karalaukiem, kad tajos tika uzlasīti līķi. Gan kritušajiem frančiem, gan vāciešiem es vienmēr sejā saskatīju kaut ko neparastu, jēgpilnu… — Ar sirdssāpēm acīs hercogs Kristofs paskatījās uz manu kungu. — Ticiet man, bīskap, francūzis, lai arī aizvadījis pavisam tukšu mūžu, to tikai nodzēris vien, mirst ar izsmieklu lūpās… Vācietis, pat pastrādājis nāves grēku, pat pūļa acu priekšā uz laukuma pakārts, grozās cilpā ar lepnu un cildenu izteiksmi sejā… Maniem karotājiem, bīskap, kurus šodien apbedījām, seja bija tukša — galīgi tukša! Tajās es neredzēju ne augstprātību, ne pazemīgumu — tas ir drausmīgi!… drausmīgi!… — Hercogs Kristofs runāja gluži kā tāds dziļi sarūgtināts prātnieks, kuru satricinājusi iepazītā patiesība. — Kas ir lepnība un augstprātība, bīskap? Kas cilvēkam to piešķir? Vai tēvi un sentēvi? Pats Dievs Tas Kungs? Arī mani karotāji taču bija vācieši, tādi paši vācieši kā tie tur, kurus redzēju kritušus netālu no DrēzdenesL. Tad varbūt tikai dzimtenē cilvēks sagaida nāvi ar lepnumu?

—    O nē, o nē! — Mans kungs Magnus kļuva nīgrs un saknosījās. — Ja tā jūs domāsiet, nekad nekļūsiet par īstu garīdznieku! Tā ir liela laime, ja pēc nāves seja paliek tukša! Visus cilvēka tikumus dvēsele aiznesusi līdzi uz debesīm, pie miesas — sejā un acīs — palicis vienīgi tas, kas ir netikumisks, kas ir dzīvniecisks…

—    Vai jūs, bīskap, uzskatāt, ka augstprātība ir dzīvnieciskas izjūtas?

Acumirklīgi Magnus bija aizsvilies, viņš blieza ar dūri pa galdu un sāka

kliegt:

—    Nāve dzimtenē nav cildenāka par nāvi svešumā! Nejauciet dzimteni ar Dieva gribu! Dievam nekrīt svarā, kurā vietā kāds izlaiž garu! Ir nomiris cilvēks, tas arī viss! Ak! Tas ir tīrais grēks, ja sāk skaitīt, kādas pēdas no dzīvošanas un cik daudz to palicis sejā pēc nāves!

—    Jā!… Jums taisnība, bīskap!… — Hercogs Kristofs nopūtās. — Mēs visi baidāmies, ka pēc nāves kāds ieskatīsies mums sejā un viņu pārņems riebums…

—   Tagad es esmu riebīgs, tagad! Nomiris es vairs nebūšu riebīgs! — ierēcās mans kungs Magnus.

Es neesmu redzējis visu mirušo sejas. Taču tajās dažās, kurās ielūkojos, es saskatīju agrāko trako dusmu, ļauna prieka, naida un šaušalīgu baiļu pēdas. Visi šodien kritušie vakar vēl bija ticējuši, ka viņiem pieder nākotne, bija lolojuši cerības, ka aizritēs nedēļa, mēnesis, gads un viņi atgriezīsies mājās, audzinās bērnus…

Petr, Povil un Jon, mani dēli, mani krata drudzis. Es murgoju. Man rādās tā bērna seja, kuru man būtu dzemdējusi Grile, atlīdzinādama par iekaroto, sabradāto un paverdzināto dzimteni. Šajā sejiņa es saskatu neprātīgas bailes — šis bērns negrib nākt pasaulē, negrib, negrib, negrib!…

Bija rudens. Beigām tuvojās silu mēnesis. Plosījās vētras. Debesis te apmācās, te noskaidrojās, te apmācās atkal. Bieži uznāca lietus.

Mēs — mamma, Būdra Karinčūte, es, Povils un Jons —, saspiedušies vienā karietē, braucām. Vecaistēvs mums bija piedāvājis savu karieti, bet mamma pusbalsī viņam sacīja:

—    Paldies, tētiņ, tu esi audzinājis un gādājis!

Viņa nobučoja tēvam roku un karieti neņēma. Mēs braucām lielkunga Svirgaiļa karietē. Otrajā žemaišu karietē kratījās Svirgailis un Budģins, tajā varēja sasēsties vēl divi cilvēki, bet mamma vēlējās braukt aiz vīramātes zārka, mēs gribējām būt kopā ar mammu, bet Karinčūte baidījās no že- maišiem — nerunīgiem svešiem vīriem.

Klanījās zirgiem galva, pa starpu mēs priekšā redzējām dubļaino ceļu, grambas, netīrās peļķes, Lepša ratus un tajos — zārku, kas pārsegts ar ne- caurmirkstošu apmetņu drānu. Samirkusi drēbe kļuva tumšāka, gandrīz melna. Cauri mākoņiem uzspīdot saulei, tā ātri izžuva un pārtapa pelēka, blāva.

Brauciena otrajā rītā Jons pamodās sapīcis un dusmīgs. Karietes kaktiņā viņam par maz vietas, nav ērti, mēs visi viņu traucējam, viņš nemaz nevar ciest nevienu no mums. Te zem atpogātā vadmalas mēteļa Jons ieraudzīja Būdrai uz krūtīm krelles — lielās sudraba burbuļkrelles, tās pašas, kuras kalponei bija uzdāvinājis vecaistēvs. Zēns sāka spēlēties ar krellēm. Būdra neapmierināta šņaukājās un knaibīja lūpas, tomēr spēlēšanos ar krellēm Jonelim neaizliedza.

Nesaskatīju, ko Jons bija izdarījis — krelles pārrāvis vai atāķējis, tikai ieraudzīju, ka lielās spīdīgās bumbiņas sabirst mums klēpī un uz sēdekļa, pazūd apģērba krokās un noripo uz grīdas. Tūdaļ gaisā pazibēja Būdras roka un atskanēja skaļš plīkšķis — dabūjis pļauku, Jons izbijās, plati iepleta acis, pēkšņi laida vaļā raudas, sāka spārdīties un kliegt:

—    Es gribu mājās! Gribu mājās! Mammā, es gribu mājās!…

Mājās… Vārds — pēkšņi to visi aptvērām —, kas tagad nosauc mums vēl neredzēto un svešo mājvietu, visiem aizžņaudza kaklu. Mēs visi sajūtām, ka dodamies nezināmajā. Kas mūs sagaida — kādas mājas, kādi cilvēki, kāda dzīve?

Povils pirmais zaudēja pacietību, viņš iesaucās:

—    Muti ciet, Jon!

Taču Jons neņēma vērā ne mierināšanu, ne dusmīgu norāšanu. Pietvīcis viņš aizņemdamies raudāja, spārdījās un kliedza:

—    Es gribu mājās, gribu mājās!…

Aiz dusmām Povils sametās bāls, saķēra Jonu aiz svārķeļiem un sapurināja.

—    Muti ciet, muļķi! — viņš iekliedzās.

Galva Jonam atsitās pret sēdekļa aizmuguri, un mazais sāka brēkt kā bez prāta. Tagad vairs neizturēja mamma, viņa strauji atrāva vaļā karietes durtiņas un, dusmas valdīdama, skaļi teica:

—    Kāp ārā, dēls, ej, steidzies atpakaļ pie vecātēva!

Mammas vārdus, liekas, Jons nemaz nedzirdēja. Maziņais bija kā apmāts — ne ņēma ko vērā, ne dzirdēja ko. Viņš tikai kliedza un brēca: gribu mājās, gribu mājās!…

Jutu, ka ari es tūlīt sākšu raudāt. Uz kurieni mēs braucam? Un kur mēs varētu atgriezties, ja zirgiem liktu iet atpakaļ? Vispirmāk bija nomirusi vecāmāte Konstancija. Pēc tam no mājām aizgāji tu, tētiņ! un pazudi! Tagad ir mirusi tava māmiņa. Tēvocis Sigismunds kā tāds nezvērs. Māte nodarījusi pāri vecamtēvam: paldies, tēt, ka uzaudzināji, neko no tevis mums vairs nevajag! Vecmāmiņa, kura, kā stāsta, vēl esot dzīva un mītot Rietavā, mums ir sveša un nepazīstama. Tagad kopā ar mums ir vienīgi Dievs, Dievs Tas Kungs — visur esošais un visiem esošais, tikai neredzams un nesaprotams…

Izlēcu pa vaļējām karietes durtiņām, pa dubļiem tašķīdamies, panācu ratus ar zārku, aizskrēju priekšā zirgiem, un Lepšis, pievilcis grožus, apstājās un pagaidīja, kamēr būšu uzrāpies sēdeklī. Tieši tobrīd caur mākoņiem uzspīdēja saule. Pa uzartajiem lauciņiem, pa izmirkušajām ceļmalas pļavām un pa dūmakā tītajiem mežiem, kas aizstiepās tālumā, sāka slīdēt blāvās un miglainās gaismas vilnis. Zārku acu priekšā es nu vairs neredzēju. Tagad zārks man bija aiz muguras. Vecāmāte kā dzīva atkal noraudzījās uz mani no mākoņiem, no plaisām debesīs. Pamazām sirds kļuva mierīgāka, brauciens — patīkamāks.

—    Apklusis! — acis plezdams, ierunājās Lepšis.

Ieklausījos — Jons karietē vairs nebrēca, un paldies Dievam!

—   Viens jau atradis mierinājumu! — Lepšis teica un teikdams atkal iepleta acis. Viņš piebilda: — Mans Jokūbiņš tāds kā tu, Ignacelis — kā Povils.

Acu neiepletis, Lepšis ne vārdu nevarēja izrunāt: ja saki cilvēkam vārdu — ieplet acis, boli, ar acīm uzmācīgi apliecini, ka tu, cilvēk, nemelo, ka patiesību stāsti!

Es klusēju. Apklusa arī Lepšis. Laiku pa laiciņam viņš nopūtās, laiku pa laiciņam paskubināja zirgus — ar balsi, tikai ar balsi vien, žagara vai pātagas viņam nemaz nebija. Zirgus, kas zārku ved, ar pātagu neviens nemudina, neviens nesit.

—   Ņo-o, ņo-o, bračiņ! — Lepšis noņoņoja, pēc tam sev zem deguna klusām murmināja man nesaprotamus vārdus.

Bet, kad sāka tumst, kad ceļa malas sāka ietīties mijkrēslī, Lepšis izlieca muguru, atspiedās, nobālējušās ūsas pacēla gaisā un skaļi sevi mierināja:

—    Nebēdājies, Lepši, neņem pie sirds, Lepši!…

Baigi un labi bija braukt tumsumā. Augums itin kā izgaisa tumsā, dvēsele itin kā saplūda ar purvu un mākoņu tumšo ūdeni, satikās ar mirušās vecāsmātes dvēseli, un es sajutu — ar vārdiem to nevar izskaidrot —, taču es nepārprotami sajutu, ko cilvēki izsaka ar vārdiem: Dievs ir visur, Dievs ir visiem…

Vecvecmāmiņu es ieraudzīju gultā: ar spilveniem apspraudīta, viņa bija pa pusei sēšus, pa pusei guļus. Sirmu, plānu matu šķipsniņa, izslīdējusi no pelēcīgās linu aubes apakšas, baltoja uz pieres. Vecvecmāmiņas seja man likās iztrūcināta un izstiepusies, bet puspavērtās acis liecināja, ka viņa snauduļo un ir mierīga — pavisam mierīga. Uz viņas seju skatīdamies, sāc gaidīt, ka vecvecmāmiņa tūdaļ iesauksies un izbiedēta lēks augšā no gultas, bet no acu skatiena pārskrēja drebuļi: vai šīs acis vēl ir dzīvas, vai vecvecmāmiņa vēl ir dzīva? vai šobrīd viņa nemirst, jā, tieši šobrīd?

Ienākusi iekšā, mamma apstājās pie durvīm un, kamēr bijām klētī, stāvēja sastingusi. Bet mūs, bērnus — mani, Povilu un Jonu —, Svirgailis pieveda pie vājinieces, nostādīja pēc auguma, pats apsēdās pie gultas un pieliecās pie vecvecmāmiņas puspavērtajām acīm.

Gulta bija zema, ar augstiem galiem. Nolikta pie sienas. Uz krēsla pie gultas bija nolikts kaukšķens ar ūdens lāsi dibenā. Istabas vidū no kārtīm, kas piesietas pie griestiem, lejup nostiepās dzija — velki, jau varēja nojaust, ka te tiek pītas aubes, divas aubes vienlaikus: viena pa velkiem kāpa augšup, otra laidās lejup. Kaktā pie otras sienas iepletusies koka lāde — liela, pelnu krāsā, ar ķirmuļu izgrauztu vāku, uz kura izklāti gulēja rūtaini un šķērssvītroti lindraki.

Vecvecmāmiņa negulēja uz nāves cisām, viņa aizvien vēl bija dzīva.

—    Ku-kū, ku-kū! — Svirgailis iekūkoja viņai sejā.

Kalpone One Verone — viņas vārdu biju izdzirdējis saucam, tiklīdz pa vārtiem iebraucām pagalmā, — manai mammai teica:

—    Debesu Tēvam vecā jau paklanījusies, jau paklanījusies!

Apjukusi, neko nesaprazdama, mamma paskatījās uz kalponi. Onei

Veronei bija drūms un raupjš vaigs un kumps deguns, taču viņa noskatījās uz mums uzticīgām un labsirdīgām acīm.

—    Ak, ja nebūsi paklanījies Debesu Tēvam, debesīs ne kāju nevarēsi spert! — viņa teica mātei.

—    Ku-kū, ku-kū! — Svirgailis atkal iekūkojās puspavērtajās vecvecmāmiņas acīs.

Pār gultas galu pārmests, karājās šķērssvītrots lakats, tam blakus, nekārtīgi saņurcīdama, One Verone nosvieda baltu drānu ar bārkstīm un ziliem āboliņa rakstiem gar maliņu. Šo drānu uzmetusi, One Verone mūs bija sagaidījusi pie vārtiem. Pie zārka klupdama un rokas lauzīdama, viņa ik pa brīdim bija ieraudājusies un ievaimanājusies:

—    Pagalam esi, mīļā kundzene, pagalam esi, visudārgākā, — kas to būtu redzējis, kas to būtu dzirdējis, ak Dievs Kungs!…

Bet lakats viņai uz pleciem, līdz zemei nokāries, bija spīdējis balts kā sniegs. Pēkšņi es ieraudzīju kurpju purngalus, kas palīduši laukā no brunču apakšas, un man rādījās, ka redzu kājas ar šķeltiem nagiem. Arī te, klētī, uz grīdas pie vecvecmāmiņas gultas stāvēja tādas pašas kājas — spalvainas tupeles ar vērša priekšnagiem, kas mugurpusē pieliekti pie papēža. Kā tad šitā? Vai vecvecmāmiņas apavās āvusies, One Verone mūs sagaidījusi arī pie vārtiem? Kāpēc vecvecmāmiņa auj kājās nagus? Kāpēc One Verone, kad tikai grib, apaujas nagos un ietinas drānā? Varbūt nekaunīgā kalpone jau nēsā arī visas citas vecvecmāmiņas drēbes? Varbūt viņa vecvecmāmiņu nemaz par dzīvu vairs netur? Varbūt tad, kad vecvecmāmiņa nomirs, viņas drēbes un apavas sen jau būs kalpoņu novalkātas?

Povils, kas stāvēja man blakus, ieķiķinājās. Visus izbiedēdams, skaļi iebrēcās Jons. Viņš bija sācis mēdīties pakaļ kungam Svirgailim:

—    Ku-kū, ku-kū!…

Tūdaļ ari Povils, uz vecvecmāmiņas gultu atbalstījies, gultasdrēbēs iegrimis līdz elkoņiem, sāka kūkot:

—    Ku-kū, ku-kū!…

—    Kas nu te būs! — pārvērstā balsī iesaucās mamma, un apjukušais Jons cieši sāka blenzt viņā. Povils atlēca nost no gultas un atkal apstājās man blakus. Pa logu caur dārza koku zariem iespīdēja rietošās saules sarkanais stars un kaukšķenu uz krēsla pie gultas pārlēja ar saltu gaismu.

One Verone sacīja mammai:

—    Ai, kundze, viņas dēļ nebaidieties! Alšienīte dzīvos ilgāk par mums visiem! Uguns dzirkstelīte lielu mežu nodedzina, dzīvības dzirkstīte simtu gadu gruzd…

Ko viņa pateica vēl, es vairs neatceros. Istaba sāka pagaist miglā. Vecā, pavisam vecā māmulīte skatās uz tevi pusatvērtām acīm, tomēr neredz tevi, viņa vairs neatšķir, kas tu esi — cilvēks vai briedis, vai klijāns, vai bērzs… Šitā taču Dievs, kura žēlastību un brīnumus tik stipri kārojam, uz mums skatās. Šitā! Šitā!

Kad izstreipuļoju no klēts, vakara gaisā ieraudzīju daudz bezdelīgu — tās lidoja augstu, aizšāvās zemu virs zemes un skrabinājās un sasaucās pie ligzdām māju pažobelēs.

3

Tu izej pa Vilijas vārtiem, un acīm paveras Nēres zaļā leja un plats ceļš, kas ved uz lielo mūra tiltu ar šķindeļu jumtu un trim akmens balstiem. Pa upi peld plakandibena upju liellaivas ar smailu priekšvadni, upes līkumā netālu no krasta stāv strūga, kas piesieta pie resna, gara staba. Stūresvīrs, pārliecies pār bortu, kaut ko uzkliedz cilvēkiem, kas no strūgas pārsēžas laivā.

Aiz upes pa mazajiem celiņiem, kas ved uz Šņipišķi un Šeimīnišķi, saceļ putekļus rati, karietes un jātnieki. Rej suņi.

Pirmajās nedēļās pēc apmešanās Viļņā šī cilvēku ņudzoņa Ievu mulsināja un nomocīja. Bet tagad viņai pilsētā daudz patīkamāk nekā Lazdīnu Ģiraitē, savrupajā vecajā namā, kur var sastapties tikai ar Konstantīnu Darbiņu — sētasvīru, zirgupuisi un pārzini, istabmeitu Klimu Cepulovu un Sabilu Kidminaiti — kluso un sirsnīgo bērnaukli. Ja apkārt cilvēku ir maz un ja tie paši ir arī tavi kalpotāji, Ieva jūtas liela un svarīga, tāpēc arī nesakārtotību pašas sirdī uztur kā īpašu, sevišķu un pazudinošu. Atbraukusi uz pilsētu un ienirusi ļaužu burzmā, Ieva uzelpo vieglāk — te viņa redz, ka ne jau tikai viņa, arī daudzi citi cilvēki, varbūt pat ikkatrs no viņiem, savu smago krustiņu vai krustu nes pacietīgi.

Tūlīt aiz Vilijas vārtiem Ieva ar bērniem nogriežas pa kreisi. Šeit taka sazarojas vairākās taciņās, kas ved paugurā, apaugušā ar vecām, retām priedēm — stumbri koši brūni un zarotnes tumši zaļas. Starp priedēm aizlokās mūra sēta, kas apjož luterāņu kapus. Atstatāk no kapdārza slejas pelēkā luterāņu slimnīcas ēka, pagalmā pastaigājas slimnieki un sildās saulītē.

Drīz viņi ieiet tumšzaļo priežu pakrēslī. Tumšais un vēsais pavēnis ku- nigu Radvilu kapličai piešķir jo īpašu klusu mieru un rāmumu.

Kapličā ir vēl tumšāks un vēsāks. Miers un klusums tajā svinīgs un noslēpumains. Katru reizi, kad Ieva uz šejieni atnāk, sirds sāk sist ātrāk — nevis biedējot, nevis dzenot žēlumā vai bezcerībā, bet gan aiz prieka. Sirds krūtīs lēkāt lēkā, bet dvēselē ir klusums un plašums kā zem dzidrām debesīm. Vai tas ir prieks? Kāds prieks tas ir?

Kapličas altāris ir šaurs, augsts un apbrīnojami pieticīgs, ar melnu tūku pārvilkts. Uz altāra nolikta uzšķirta Bībele. Mazliet augstāk, kur katoļu altārī stāv hostija, kur karājas Jēzus vai Viņa Mātes Šķīstās Jaunavas Marijas attēls, šeit redzams vienīgi neliels sudraba krustiņš. Pat sveces uz altāra Ieva šajā kapličā nekad nav redzējusi.

Kuniga Radvila mirušās sievas Elžbietas šķirsts stāv uz paaugstinājuma kapličas vidū. Cilvēki mēļo, ka šajā vietā viņa paaugstināta pagaidām. Kuniga sievas mirstīgās atliekas tikšot pārvietotas uz nišu labajā sienā, tiklīdz būšot nomiris viņas atraitnis kanclers, — viņa zārku paaugstināšot kreisās sienas nišā.

Pie nelaiķes kunigienes zārka Ieva ar bērniem pieiet nevar — ceļu aizšķērso zems brūna koka nožogojums ar vārtiņiem, kas vienmēr stāv aizslēgti. Nožogojuma galos uz zemiem, īsiem soliņiem gar sienmalēm dienu un nakti, cits citu nomainīdami, sēž luterāņu mācītāji no Morština nama.

Pie nožogojuma Ieva ar bērniem nometas ceļos. Katru dienu šeit viņi skaita lūgsnas tik ilgi, līdz Ievai pāriet sirdssāpes, pierimst un mitējas lēkāt sirds, un krūtīs iemājo kluss, rāms miers.

Dažreiz kapličā ienāk arī citi cilvēki — vīrieši un sievietes —, galvenokārt kropļi un ubagi. Tie pusbalsī sasvepstinās, uzbāzīgi murmina un dažs labs čērkstošā un pļerkstošā balsī novelk nesaprotamu dziesmu.

Bērniem Ieva nespiež tik ilgi stāvēt uz ceļiem, cik nometusies pati. Viņa tiem ļauj apsēsties uz sola, kas novietots pie nožogojuma, ļauj celties kājās un staigāt. Jons un Povils reizēm iziet laukā, paspēlējas priedulājā, atkal ienāk atpakaļ un trinas apkārt mammai. Kamēr Ieva stāv uz ceļiem, vienīgi Petrs nav izgājis ārā no kapličas. Vecākais dēls nostājas uz ceļiem, pārmet krustu, noskaita lūgsniņu par mirušajiem, pēc tam apsēžas uz sola un sēž, galvu nodūris. Viņš negrozās, nedīdās, nemaz pat nesakustas, ja nu vienīgi dažkārt paceļ galvu un ilgi noraugās uz kunigienes šķirstu vai melno altāri.

Lemdams cilvēkam nelaimi, Dievs dod līdzi arī aizstāvi nelaimē. Upītes karodznieks lielkungs Mikalojs Janāvičš bija pārliecinājis Ievu, ka kunigiene Elžbieta esot bijusi ietekmīgākā un cītīgākā viņas vīra Kipri- jona aizstāvētāja un aizbildinātāja. Vienīgi kunigienei Kiprijonam jābūt pateicīgam, ka joprojām vēl dzīvs un vesels. Vai vesels?

— Aizlūdziet, bērni, par nelaiķes dvēseli, kunigiene izglābusi jūsu tēvu no bojāejas, viņa aizlikusi vārdu par viņu pie laicīgā valdnieka, tagad viņas velis aizliek vārdiņu par jūsu tētiņu pie debesu valdnieka… Aizlūdziet no visas sirds, bērni!

Kunigiene Elžbieta mirusi tik jauna — viņai nebija ne trīsdesmit. Bet vai ir jāskumst par viņu? Vai var skumt par cilvēku, pēc kura noilgojies pat Visaugstais, aizsaukdams viņu uz debesīm agrāk nekā citus ļautiņus?

Kunigiene Elžbieta aizbildinājusi Kiprijonu pie vīra kanclera, pie valdnieka, — tam Ieva tic bez iebildumiem. Viņa pat iedomājusies, ka labāk izprot — kāpēc aizbildinājusi. Kunigiene pati laidusi pasaulē un uzaudzinājusi daudz bērnu — kurš cits, ja māte nebūs tā, kas sapratīs un jutīs līdzi citai mātei? Kunigienes uzmanība pret viņas vīru Ievā nostiprinājusi uzticēšanos pašam Kiprijonam. Kiprijons nekad nav sagājies ar šo Hradiču, nekad nav dzīvojis ar viņu. Kunigiene Elžbieta, uzticīga sieva un gādīga bērnu — vairāku meitu — māte, nebūtu varējusi iežēloties par cilvēku, kurš, par savu sievu un saviem bērniem aizmirsis, dzīvo ar svešu sievieti tālā pasaules malā. Tikumīgā kunigiene viltīgu pavedinātāju, laulības pārkāpēju un pasaules staiguli nekad ne no kā, pat no bendes cirvja nebūtu aizstāvējusi. Ja kunigiene aizlikusi vārdu par Tvirbutu pie vīra — kanclera un valdnieka —, ja no viņa bardzības pasargājusi viņas vīra dzīvību, tas liecina, ka viņa patiesi un droši zinājusi, par ko viņa aizliek vārdu un ko aizstāv — godīgu, apzinīgu un pie vainas neturamu bajāru, kuru piemeklējusi nelaime caur apmānu.

Katrreiz Viļņā aizvien Ieva dabūja dzirdēt jaunas un katrreiz citādas tenkas, nevalodas un minējumus par Kiprijonu un viņa nedienām. Tikai nekādām melšām Ieva vairs neticēja. Visas ziņas par vīru, kādas tikai nonāk viņai ausīs, varēja būt gan patiesība, gan klaji meli. Baumas cita citai runāja pretim, līdz ar to tikai neziņas migla, kas ieskāva vīru, kļuvusi biezāka. Tagad viņa ticēja vienvienīgi kunigienei Elžbietai — vairāku bērnu mātei. Šo ticību Ieva turēja dārgāku par visu citu, ko līdz šim par vīru dzirdējusi. Šī ticība sniedza mierinājumu un viņu stiprināja, deva spēku dzīvot un patiesību meklēt.

Ieva noliecas pie Jona izspūrušās, gaišās galviņas.

—    Aizlūgsim par tētiņu! — viņa nočukst un pagriežas pret Povilu — tas jau ir nemierīgs, jau grasās sprukt laukā no kapličas: šī kapliča, šī stāvēšana uz ceļgaliem, šīs lūgsnas ik dienu viņam jau apnikušas. Žēlumu un rūgtumu norijusi, klusi ievaidējusies, Ieva pieliecas tuvāk Petram, viņa acis sagaida viņas acis vērīgas un gaidošas.

—    Aizlūgsim par Stirbaiti… par Auku Alšieni… par mirušajiem un dzīvajiem, kuri vēl cieš un cieš, — nelaiķes kunigienes velis visus aizstāv Dieva priekšā…

Petrs nodur acis grīdā. Viņš cieš klusu. Vai viņš lūdz Dievu? Vai viņš tic tam, ka mamma tic bez iebildumiem un svētlaimīgā priekā?

Rietavā mūsu dzīve bija izmainījusies.

Širvjos itin viss, ko vien visapkārt redzējām, bijis vienmēr, cik vien mēs atceramies. Tāpēc tas viss arī bija mūsu — mammas, mans un brālīšu. Rietavā viss, itin viss piederēja tev — vienīgi tev, tētiņ!

Man šeit viss bija svešs un jauns.

Muižas saimniecība ir liela: pāri par desmit ēku, vairāki pagalmi — goda un aizistabas pagalms, lopu dārzs un jūdzamais ārlaidars, aploks un zirgu lauklaidars.

Dzīvojamā māja ieslēpusies starp veciem kokiem, ceriņu un jasmīnu krūmiem, starp dārzeņiem un ēnaino augļudārzu. Tā ir veca, gara, ar trijām ieejām, ar goda galu, tīro istabu un parasto, ar caurstaigājamo telpu un sāntelpu, ar priekšistabu un virtuvi, ar diviem rinkūžiem.

Klēts būvēta no akmeņiem, ar divslīpju jumtu, kas segts ar jumstiņiem. Auka Alšiene snauduļo lejā, One Verone dzīvo istabaugšā — bēniņos, kļava šalc viņai taisni pie loga.

Aiz kūts aug daži ozoli, aiz šiem ozoliem ir zivju aploks — dīķis, kurā kādreiz kāds, varbūt tu, varbūt tavs tēvs, ielaidis zivis, un tagad tās var izmakšķerēt. Uz ziemeļvakariem no dīķa stāv labības klēts, tai pie sāniem piespiedusies ratnīca, bet pie gala — lopu kukņa, kurā no rīta līdz vakaram raujas lopumeita Katre: vāra cūkēdienu, raudzē pienu, taisa sieru un laiku pa laikam cep maizi.

Pa lopu kukņas lodziņu var redzēt zirgu lauklaidara žogu, kas pārtrūkst pie zosu dīķa un zirgu dzirdītavas, aiz dīķa žogs sākas atkal un aiziet uz staļļu pusi. Pie staļļa pakša vakaros nezin kāpēc aizvien mēdz stāvēt zirgupuisis Benedikts Budreiķis — stengrs un spēcīgs, tomēr gauss un mūždien nerunīgs vīrs. Man viņš nav saprotams. Man bēdīgi skatīties uz viņu, jo bēdīgāk tāpēc, ka es nešaubos — tu zini, ko zirgupuisis stāv pie pakša un kāpēc, uz kurieni viņš lūkojas, ko redz, par ko domā… Šeit tu, tētiņ, visu zini un saproti!

Stallis galeniski saiet kopā ar kūti, kur pirms barošanas mauj govis, kviec cūkas un agri no rīta sāk rosīties aitas. No kūts pa gabalu — šķūnis, vēl tālāk — tālu no visām citām ēkām — piedarbs, smaga četrslīpju jumta pieplacināts, ar divām pelūdēm, plašu gubeni un labības kuļamo klonu. Un tepat arī rija ar lielo krāsni, kas no akmeņiem mūrēta, ar māla, grants un kaļķu mīcekli apmesta. Virs krāsns uz sijām salikti riķi, uz kuru ārdiem kaltē labību. Te ir silts, te reti kāds ienāk, šeit no visiem var paslēpties un izraudāties.

Starp šķūni un riju, tikai mazliet sāņus uz Jūras ielejas pusi — pagrabs, aiz pagraba darvas bedre: zemē ielaista muca — ar ķieģeļiem apmūrēta un caurumotu skārdu pārsegta. Pranciškus Lepšis vienmēr saliek uz caurumainā skārda bērza tāsi un kurina, bet darva notek lejā bedrē — iekšā mucā.

Mājvieta beidzas ar pirtiņu, kas no baļķiem būvēta uz kraujas, aiz kuras sākas ieleja ar Jūras upi, uz tās sudmalas, ko cēlis mūsu priekštecis Andrjus Tvirbuts. Aizsprosta dīķis ar galu atduras krasta uzbērumā, pa kuru iet ceļš, — uzbērums un ceļš ir augstu, sudmalu mūra stāvs zemāk par uzbērumu: ja no ratiem izveļ maisu, tas nobūkšķ uz piebūves grīdas.

Skaista un noslēpumu pilna ir Jūras ieleja! Tajā daudz vecupju, un pavasari, kad upe uzplūst, pa šīm sirmās senatnes gultnēm atkal tek dzīvs ūdens. Aiz upes ielejas uz rītiem — Varņu pusē — plešas tumšais egļu mežs, bet uz ziemeļvakariem aizvilnī gaišie pauguri, kas apauguši ar ozoliem, ošiem un skābaržiem — koku gaišajā lapotnē melnē vienīgi melnie kraukļu perēkļi.

No Jūras pauguri aizkūkumo līdz pašai Minijai. Minija tek uz vakariem, Jūra — cauri Rietavai uz rītiem, tomēr abas upes ietek Nemunā. Kad dzīvojām Širvjos, Nemuna bija tikai uz dienvidiem — tajā pusē, uz kurieni tek Nevēže. Bet no Rietavas, ej kur iedams — uz rītiem, dienvidiem vai vakariem —, tik un tā nokļūst pie Nemunas. Pie Nemunas paceļas senlaiku kunigu pilskalni un cietokšņi. Aiz Nemunas sākas Roma — Svētā impērija. Nemuna ietek jūrā, bet aiz jūras — Jaunatklātā zeme, Amerika…

Pasaule visapkārt Rietavai bez gala, bez malas, un itin viss tajā, tētiņ, ar tevi saistīts — šeit tu maziņš skraidīji, šeit uzaugi, par Romu un Ameriku sapņoji, itin visu, kas ir visapkārt, tu redzēji un dzirdēji, visam esi pieskāries… Bezgalīgo Rietavas pasauli arī tagad tu atceries, un man sāp sirds: tas viss, kas bijis tavs, kas ari tagad tev pieder — dzimtās mājas, dārzs, pauguri, upes ieleja, egļu meži, ceļi un ceļa malas, Roma un Amerika —, man nepazīstams un svešs…

Ai! Kā es apskaužu bērnus, kuriem tēvs dzīvo mājās! Tēvs netup mājās augām dienām — te aiziet, te izjāj, te kaut kur izbrauc, un bērni, līdz tēvs būs atgriezies, dauzās, trako un palaidņojas, ložņā pa visām maliņām, kur tēvs aizliedzis. Pa šo laiku viņi ir vieni. Viņi dzīvo pēc sava prāta. Paši aizvien kaut ko izgudro, paši aizvien nolemj. Tēvs, kas dzīvo kopā ar bērniem, ir parasts cilvēks — viņš iziet no mājām, un viņa mājās nav. Tu man vienmēr esi mājās, to, ka tu esi, es jūtu visur, kur eju, — istabā, dārzā, klētī…

Tētiņ, Rietavā tu man biji visuresošs kā Dievs Tas Kungs!

Es atceros: mēs braucām tuvāk tavai dzimtajai muižai, jau braucām pa lielceļu gar dārzu, kustējāmies arvien gausāk un gausāk — mēs taču bijām pārbraukuši vai atbraukuši ne jau tāpat vien, mēs taču bijām pārveduši tavas māmiņas zārku… Uz brītiņu Lepšis pavisam pieturēja zirgus, viņš domāja, ka nelaiķes mājasļaudis no dārza varbūt ieraudzīs ratus ar zārku un atskries sagaidīt… Un pēkšņi es ceļa malā ieraudzīju kapeliņu — zili krāsota, noputējusi, leknā zālē līdz pusdienai ieaugusi. Kapeliņā — no koka griezts, stāvēja ceļinieks, varbūt ar klaidoņa maizes pēdējām drupačiņām viņš baro koka putnus…

Kapeliņā es pazinu tevi. Tu pirmais mirušo māmiņu un savus bērnus, kas jaunu mājvietu meklē, sagaidīji savas dzimtās puses sētā. Tu šeit visur esi, es sapratu, ka — visur…

Mēs, bērni, gulējām priekšistabā.

No rīta atmostos — jau gaišs. Povils guļ pie kreisās sienas, Jons — pie labās. Mana gulta ir pie loga. Pa logu var redzēt dārza lekno lapotni, dāsnā rasa saulē zina un zaigo. Dižknābji čirkst, ģirļicīši — ķirpst… Rīts ir vēss un nejauks. Nolaižu kājas no gulta,s, nostājos uz dzimtas paklājiņa — veca un noplīsuša, un es jau redzu, kā agrajos rītos cēlies augšā tu, — pār gultas malu nokarini garās, izkaltušās kājas, nolaid lielās pēdas uz šo dzimtas paklājiņu un tikai tad celies stāvus, sniedzies pēc drēbēm…

Tā allaž iesākas mana diena — licis pirmo soli, es jūtu, ka grīda tavu pēdu sen, sen nopēdota.

Povils tevi neatceras, viņš nav sajutis, ka dzīvo mājās, kurās tu esi uzaudzis.

Povils no rīta vienmēr pamostas aiztūkušām acīm. Pa dienu pietū- kums pāriet, plakstiņi saplok, vakarā acis viņam atkal glītās iedobītēs staro. Povils ir vakara putns. Dienu novalkājies kā tāds lempis, vakarā viņš atdzīvojas, atkūst, top kustīgs un nepacietīgi kaut kur grib skriet un lēkt. Nokrēšļa noslēpumi viņu vilina tāpat, kā dārza ēnainais biezoknis vilina dižknābjus un ģirļicīšus. Pievakarē viņš joņo ārā no mājām lielā steigā un attopas tikai tad, kad nakts. Kamēr mamma viņu bar, viņš stāv nokārtu degunu un klusē, žēlabaini pamezdams acis te uz mani, te uz Jonu. Bet, tiklīdz mamma no guļamistabas izgājusi, iekrīt gultā un līdz rītam man un Jonam stāsta, ko redzējis sudmalās un stieģeļceplī, kādus cilvēkus saticis un ko no viņiem uzdzirdējis.

Bet Jons, šis baltgalvītis, allaž nopietnais mazais vīriņš, kas vērīgi skatās mātes acīm, augām dienām pavisam viens un vientulīgs noburbuļinās dārzā. Dārzs viņa paslēptuve, viņa valstība, viņa prieks un asaras. Rociņas pacēlis, cik laimīgs viņš liek solīšus pa dārza zāli!… Viņš iet, uz augšu pastiepies, un dzidrā bērna balstiņā čivina!

"Uz pirkstu galiņiem! Uz pirkstu galiņiem! Tā, tā — uz pirkstu galiņiem!"

Slepus vēroju Jonu, un aiz žēlabām un pārestības asaras skrien acīs, ka es nekad, ne uz brītiņu, nevaru pakavēties pavisam viens un vientulīgs.

Brīnišķīgs ir Jona dārzs!… Vecs, aizlaists, visādu zāļu aizaudzis. Tā pavēnī mūždien spindz kukaiņi, tumšajā lapotnē čalina putni — dadzīši, dižknābji un ģirliči, ķauķi un melnie strazdi. Kāda izlīdzināšanās putniņu vidū — kurš tad ir skaistākais, kurš labākais? Dievs viņus radījis, viņi ir dzīvi, katrs apbalvots ar atšķirīgām spalvām, un viņi dzīvo, saprotas savā starpā…

Re, kāds tur aizlaidies — mugura brūna kā kastanim, spārni melni, bet krūtiņa — balta. Galva liela, aste strupa. No rīta viņš sauc: cik, cik, — vakarā dzied: tik-tik-ķirr, vivi… Dižknābis! Bet ģirļicis ir mazāks, kustīgāks un pa zaru starpām ložņā pelēks, dzelteno pierīti spīdinādams. Ģir- ļit — ģir-ļit! — viņš sauc. Melnais strazds sīkos putniņus nebaida, kašājas uz pērno lapu kaudzes — spārni nolaisti, aste cilājas… Kāds dārzā miers! Cik daudz prieka tajā tam, kurš nejauž, ka sen, sen šeit kaut kā pietrūkst — uz dārzu vairs neskrien puisēns, vārdā Kiprijons… Nevarēju un nevarēju pakavēties dārzā viens pats — tūdaļ atskrien šis puisēns, un es aizžņaugtu elpu bēgu laukā no dārza.

Goda gala divi lielie logi iziet uz tīro pagalmu, te palodzes aizsegtas ar ceriņu un jasmīnu krūmiem. Pa logu iespīdējusi, saule tūdaļ izklāj pa galdu un grīdu zaru ēnas. Jo tālāk tā no loga atiet, jo blāvākas ēnas un jo tumšāk goda galā. Pie durvīm — jau mūžīgā puskrēsla… Tā vienaldzīgi slēpj, tētiņ, neziņu par tavu likteni. Par ko nupat domāju? Es ilgojos pēc tevis un laikam jau esmu sajaucis ilgošanos ar tavu likteni.

Tīrajā istabā pie sienas karājas svētā Kazimiera attēls. Svētais uzgleznots ar trijām rokām, kas tur divas lilijas un rožukroņi. Zem gleznas stāv tumšbrūnā kumode ar piecām izvelkamām atvilktnēm. Nekad nevienu atvilktni vēl neesmu izvilcis, neesmu paskatījies, kas tajās iekšā. Nezin kāpēc man šķiet, ka kumodē tu kaut ko slēp no mums — nē, ne jau dārglietas, bet tikai to, ko tu nevēlies, lai mēs par tevi uzzinām…

Brokastis, pusdienas un vakariņas ēdam parastajā istabā pie platā, garā galda. Galda galā stāv krēsls ar augstu, ieapaļu atvilktni. Kādreiz uz šī krēsla sēdējis Tvirbutu dzimtas galva — viņš sagrieza rikās maizi un pirmais ķērās pie ēšanas. Kamēr viņš no krēsla nebija cēlies, neviens nedrīkstēja atiet no galda. Senos laikos galda galā sēdējis Andrjus Tvirbuts, mūsu vecvectēvs, vēlāk — Jurģis Tvirbuts, mūsu vectēvs. Tu, tēt, šajās mājās nekad neesi bijis ģimenes galva, nekad neesi uz šī krēsla sēdējis. Krēsls ir tukšs. Mēs ēdam, sasēdušies gar galda malām, krēsls galda galā ir tukšs. Tev! Tev taču būtu jāatgriežas. Tev būtu jāapsēžas. Tev pirmajam jāķeras pie ēdiena…

Lopu kukņā vienmēr valdījis drēgnums un netīrība. Uz klona šļakstījušās netīras tacītes no plīts līdz toveriem, no maizes krāsns līdz iesala silei, no kubuliņiem un ķipjiem līdz maizes abrai ar vāku. Lopu kukņā smako pēc cūkēdiena. Te no pukšķošiem katliem pastāvīgi vēlušies sīvi un smacīgi garaiņu mutuļi, tie izklīst pie griestiem un sagriežas grizulī pie ziemu vasaru vaļējām durvīm. Rīves, piestas, garnicas un krūzes vienmēr netīras un apskretušas, lopumeitas Katres nemazgātām rokām apgrābstītas.

Neglīta un nevīžīga bija arī pati lopumeita Katre — vecmeita tumšiem matiem, skābu seju, otram acīs viņa nekad nepaskatīsies. Sūdstrīpa. Tas ir viņas lamuvārds, kuru pastāvīgi atkārto. Bet ne cilvēkus, ne lopus viņa tajā nelamāja — tikai tāpat vien izgāza savu rūgtumu vai nodarīto pārestību, noskaldīja dusmas par neizdevušos darbu. Ziemu vasaru Katre staigāja uzrotītām piedurknēm, un rokas līdz pašiem elkoņiem kvēloja uguns sarkanumā. Viņa valkāja garu, rupju mēteļsvārku vai īsu, melnu kažociņu, aplikusies pakulu lindraku, kas piebriedis no piena, miltu un putekļu glemēm. No lindraku apakšas parēgojas sarkanas vilnas zeķes — vienmēr sarkanas vien. Lopumeita staigāja koka tupelēs, diviem lakatiem galvā: apakšējais bālgans, virsējais biezs, zili strīpains, nevarēja saprast — vai tie tīri vai sanēsāti.

Lopu kukņā nebija nekas tāds, kas sirdi spētu iepriecināt ar skaistumu, glītumu vai tīrību. Toties lopu kukņā — kā nekur visā saimniecībā — viss likās īsts. Skaties uz kādu priekšmetu, šķebinies par tā netīrumu, pārmāc nelabo dūšu no tā smirdoņas, tomēr priekšmets ir — ir, un tas ir viss! Tam ir skaidrs uzdevums, ne dienu, ne nedēļu dīkā nenostāv un nenogul. Te ir miltainā lize maizes iešaušanai. Te ir sodrējainā krāsns mutes aizliekamā plāts. Te ir ar vājpienu pierūdzis ķirpis — nu, kas par to? To izmazgās, tajā atkal biezpienu ieraudzēs, tas atkal pierūgs — pretīguma rādīšana pret to ir vien nopulgošana. Pretīgums pret Katri un viņas gle- menotajiem lindrakiem arī ir nopulgošana vien. Lopumeita ir varenākā strādātāja muižā — rītā vakarā, caurām dienām viņa skrien, steidzas, raujas.

Lopu kukņā aiztraucies daudz laimīgu brīsniņu. Reizēm apgulies uz siltās maizes krāsns, aizver acis, pie atvērtajām durvīm čirina zvirbuļi, tie ielaižas arī iekšā… Skrapstina ar nadziņiem, spuriņās ar spārniņiem. Augstu pažobelēs dudinās baloži… Šīs mīļās skaņas, sajaukušās ar smirdoņu, ar netīrības sajušanu, sirdī sacēlušas lepnumu, ka arī es jau īstajā dzīvē — gluži kā ērcīte lopiņa ādā — esmu iezīdies.

Lopu kukņā nekas — ne pavarda krāmi, ne lopumeita Katre, ne viņas darbi — nekad man nav licies jēgpilnāks, nekā bijis patiesībā. Visticamākais, ka tieši tāpēc nekad neesmu izjutis tevi, tēt! Lopu kukņā es vienmēr esmu bijis vienpatīgs, tikpat viens pats kā mazais Jons dārzā — skaistajā, ēnainajā un noslēpumu pilnajā dabas stūrītī.

Kamēr mēs — mūsu kungs Magnus, Kristiāns Šrapfers, Hermanis Šnei- ders, es un apsardzes nodaļa — jāšus aizjājām caur Ropažiem, Rozulu un Limbažiem vienpadsmit vai divpadsmit jūdžu līdz Salacai, kamēr Salacā sakrāvām mantas kuģos, ar kuriem pavasarī no Zviedrijas uz cietzemi bija atgriezies hercogs Kristofs, kamēr nolīgām airētājus, sagaidījām dienvidrītu vēju, kamēr kuģojām, kamēr stāvējām uz vietas pie Kihnu salas krasta — tikām Šrapfers vienā kuģī bija devies uz Pērnavu, atvedis Magnum zviedru vietvalža drošības rakstu braucienam uz Vaksholmu Zviedrijā —, kamēr pa šaurumu starp Mohnas salu un cietzemi aizkuģojām uz

Hāpsalu — vislabāk nocietināto Magnus pili pie jūras —, bija pagājušas piecas dienas. Pa šo laiku Magnus ziņneši Aderlass ar Burmeisteru no Turaidas bija paguvuši aizjāt uz Karku un no Karkas atvadīt uz Reteli grāfu Arctu.

Retele bija mazs miestiņš jūdzi uz dienvidiem un mazliet uz dienvidrītiem no Hāpsalas cietokšņa. Retelē pils nebija, un retelieši, uzbrūkot ienaidniekam, slēpās vecā mūra baznīcā, kuras sienas — vairāku ainu biezumā — šāviņi nevarēja caursist. Baznīcas augstajā tornī bija ierīkots novērošanas laukumiņš, no kura varēja saskatīt jūru uz vakariem un ceļus cauri mežiem uz rītiem.

Aderlasam un Burmeisteram Magnus bija pavēlējis atvest Arctu uz Hāpsalu — cietoksni pie jūras. Taču pilsētā blakus cietoksnim dzīvo dažādu cilšu cilvēki, bez visiem citiem — arī daudz somu, kuru vidū varēja būt arī hercoga Jana spiegi. Arcts pateica Aderlasam, ka viņš labāk zaudē galvu, tomēr Hāpsalā nesper ne soli. Grāfs baidījās no somiem. Bīskaps hercogs Magnus neuzņēma Arcta nevēlēšanos ierasties Hāpsalā par nepaklausību. Pret Arcta piesardzību viņš izturējās ar godprātību, un lapu mēneša divdesmit sestajā dienā mūsu — četru padomnieku un karakalpu nodaļas pavadībā — pats ieradās Retelē.

Baznīca likās drūma un smagnēja. Baznīcas dārzu apjoza bieza mūra sēta. Vārtus uz baznīcas pagalmu un dzelzs durvis uz baznīcu apsargāja grāfa Arcta apsargi, kas bruņoti ar zobeniem un šķēpiem, bet divi — ar arkebū- zām. Pļaviņā aiz baznīcas pagalma sētas ganījās vairāki desmiti apseglotu zirgu, jātnieki gulšņāja zālē pie sētmales ēnā. Grāfu fon Arctu uz Reteli bija pavadījuši vairāk apsargu nekā Magnum. Tas mūsu kungam izraisīja satraukumu. Magnus bija apjucis. Viņš šeit ieradies, lai Arctam dotu stingrus norādījumus, bet Arcta sargnodaļa acīm redzami ir spēcīgāka nekā viņam.

Magnus pazina grāfu Arctu jau sen — kopš tiem laikiem, kad viņš bija dzīvojis Drēzdenē — māsas Annas vīra Saksijas Augusta galmā. Jau tagad grāfs bija izslavēts kā ārkārtīgi lietpratīgs fortifikāciju sagatavotājs. Arcts nekad nav izmēģinājis karavadoņa laimi, nekad nav vadījis karotājus cīņā, pats grāfs lielīdamies mēdza sacīt, ka slepkavošanas mākslā neko nesajēdz un nevēlas sajēgt. Aizstāvēšanās ir cilvēciska, un man rūp tā, viņš parasti teica. Grāfs precīzi spēja novērtēt piļu stāvokli un nekļūdīgi varēja izlemt, kā un ar ko — ar viļņiem, grāvjiem vai aizdambējumiem — tās visizdevīgāk nocietināt. Sešdesmitā gada vasarā, kad Magnus karavadonis Kristofs Minhauzens iekaroja Helmetu, Karku, Ērģemi, Rūjienu, Burtniekus un Trikātu, par šo piļu pārvaldnieku Magnus nešaubīdamies bija norīkojis grāfu Johanu fon Arctu.

Taču pēc Livonijas ordeņa sabrukuma, kad jaunā Pārdaugavas hercogiste bija kļuvusi par Lietavas vasali, bet Somijas hercogs Juhans apprecējis kuniga meitu Katrīnu, Sigismunds Augusts par parāda ķīlu svainim bija atdevis tieši šīs sešas pilis, kuras, Magnus pilnvarots, bija pārvaldījis Arcts.

Sešdesmit otrā gada salu mēnesī zviedru vietvaldis Tallinā grāfs Svante Stūre, hercoga Juhana mātes karalienes Margrētas radinieks, izsauca grāfu fon Arctu uz Tallinu sarunām. Izsaukumā skanēja draudi — ja grāfs Arcts uz sarunām ar Somijas hercogu Jonu neieradīsies, zviedru karavadoņi Horns un Oke Bengtsons paņems viņa pilis ar spēku. Grāfs Johans fon Arcts un Somijas hercogs Juhans satikās Tallinā vilku mēneša ceturtajā dienā.

Hercogs Juhans — gudrs un piesardzīgs politiķis — ir sapratis, ka Magnus vietvaldi aizstāt ar savu cilvēku viņš nevar. Bīskaps hercogs Magnus par zviedriem pakļauto somu patvaļu dāņu pilīs Vīkā tūdaļ būtu ziņojis brālim Fredrikam, dāņu karalim, un tad zviedru un dāņu miers uz mūžīgiem laikiem, kas nupat tikai parakstīts, neapšaubāmi varētu sabrukt. Par šādu cūcību zviedru karalis Ēriks hercogam Juhanam, savam brālim, nudien, parādā nebūtu palicis! Tāpēc vilku mēneša ceturtajā dienā Tallinā hercogs Juhans izturējās apdomīgi un cēlsirdīgi. Pārbiedētajam grāfam fon Arctam viņš parādīja vairākus smagus maisiņus un sacīja:

— Te ir četri tūkstoši tāleru! Pacentieties nocietināt pilis, kuru pārvaldītājs jūs esat, cik vien iespējams labi! Tagad šīs pilis pieder man!

Lai nu kā, bet jābrīnās tāpēc nav, ka uz satikšanos Retelē ar savu pirmo kungu Magnu grāfs fon Arcts ieradies lielas karavīru vienības pavadībā.

Viņi abi satikās baznīcā pie sānu — Svētās Dorotejas — altāra, kas bīskapu hercogu Magnu pamatīgi aizkustināja. Kad grāfs Arcts sava kunga priekšā nokrita uz ceļiem un, noskūpstījis viņa roku, sāka taisnoties, ka Tallinā saticies ar somu hercogu, Magnus draudzīgi un piedodoši saņēma grāfu aiz pleciem un palīdzēja piecelties viņam, teikdams:

—    Grāf, esmu pārsteigts, ka šajā baznīcā ir altāris moceklei, kuras vārdā kristīta arī mana māmiņa! Dievs ir mans palīgs! Šeit man ir patīkami. Mana mīļā māmiņa vienmēr, kad man bijis grūti, par mani gādājusi…

Pie altāra valdīja mijkrēslis — gaisma krita iekšā pa nelielu logu ar krustu no ziliem stikliņiem. Es biju drošs — pie altāra, kas nosaukts tās mocekles vārdā, kādā kristīta arī Magnus māte, bīskaps hercogs pie ieroča netvers. Es zināju — visi pavadoņi, kas ienākuši baznīcā, ieročus atstājuši aiz durvīm. Tomēr šajā dīvainajā, zilā krusta tumsinātajā mijkrēslī no manis ne uz mirkli neatkāpās bailes, ka tūdaļ notiks kaut kas baismīgs.

Magnus piegāja pie sētiņas, Dieva galda, atbalstījās pret to ar roku un, skatīdamies nevis uz Arctu, bet gan uz svētās jaunavas Dorotejas attēlu, ierunājās:

—    Grāfa lielskungs, es dodos uz ļoti svarīgām sarunām! Tajās izšķirsies, kuram piederēs pilis, par kurām tu pašlaik esi atbildīgs. — Bīskaps hercogs pavērsās pret grāfu, viņa balss kļuva skarba un pavēloša. — Grāf, ja triju mēnešu laikā nebūsi sagaidījis manus norādījumus un ja pa šo laiku pilīs sāks lauzties iekšā hercoga Juhana vai hercoga Ketlera, vai arī lietaviešu hetmaņu karaspēks, — atdod pilis krieviem!

Grāfs fon Arcts bija pārsteigts, viņš paspēra soli uz priekšu — tuvāk Magnum.

—    Krieviem? — viņš klusi pārjautāja.

—    Vislietderīgāk tās būtu atdot kņazam Kurbskim — Tērbatas viet- valdim.

—    Krieviem? — tagad jau skaļāk, stingras gribas apziņā atmetis galvu, noprasīja grāfs.

Grāfs bija stalts un iznesīgs, viegli iesirmojis vīrs — cilvēks ar tum- snēju seju un vērīgu, gudru skatienu.

—    Kāpēc jūs brīnāties, grāf? — Magnus izbolīja vienīgo aci. — Man nav tāda karaspēka, kas pilis spētu aizstāvēt, ja sāktos tas viss, par ko jau stāstīju! Galu galā — kāpēc mums jālej dāņu un vāciešu svētās asinis? Krievi manās pilīs neiespers ne soli! Ceļā viņiem nostāsies Ketlers… vai hercogs Juhans… vai arī lietaviešu valdnieks — viens no viņiem nostāsies katrā ziņā, varbūt nostāsies pat visi trīs. Lai viņi ar krieviem kaujas! Lai cits citam griež pušu rīkli! Bet pēc tam mēs abi, grāf, nesnaudīsim!…

—    Bīskap hercog, jūs esat izlaidis no prāta, kas notika Tallinā! Kopš decembra ceturtās dienas es esmu ne tikai jūsu, bet arī hercoga Juhana vietvaldis pilīs, kuras jūs, pienākot gadījumam, grasāties atdot krieviem.

Magnus nemierīgi pagrozīja galvu un bažīgi caur pieri pameta skatienu uz Šrapferu, uz Šneideru, uz mani un uz grāfa fon Arcta pavadoni, bet, kad atkal lūkojās uz grāfu, viņš labsirdīgi uzsmaidīja.

—   Grāf, ja tu esi zvērējis uzticību šitam Juhanam, tad tu esi lauzis zvērestu man, un tagad man vajadzētu…

—    O nē! — Arcts sapurināja galvu. — Hercogs Juhans uzticības zvērestu no manis nav prasījis! Viņš man izsniedza četrpadsmit tūkstošus un lika parūpēties par piļu drošību, ar to mūsu saruna arī beidzās. Kā man likās, viņš no manis zvērestu pieprasīt baidījās. Viņš baidās gan no zviedru, gan no dāņu karaļa…

—   Tas ir brīnišķīgi! — Magnus iesmējās. — Hercogam Juhanam tu zvērestu neesi devis, tātad — man doto zvērestu neesi lauzis! Man nav nekā, ko tev pārmest. Ja nu vienīgi varu uzteikt, ka tik viegli esi ticis pie naudas. Lai notiek tā!… Lai Juhans domā, ka tu esi viņa un vienīgi viņa ieliktenis. Kurš viņam to var liegt?

Grāfs fon Arcts ieņēma karavīra stāju, viņa balsī ieskanējās aizvainojums:

—    Bīskap hercog, mans valdniek! Es esmu karotājs, bet jūs mani vēlaties padarīt par spēlmani!

—    Es? Vai tad es?

—    Hercogs Juhans mani spiež piedalīties divkāršā spēlē — kalpot gan viņam, gan jums. Jūs mani spiežat spēlēt trīskārtīgā spēlē — locīt ceļus Kurbska, Tērbatas vietvalža, priekšā. Šādos apstākļos zvērests, ko esmu devis jums, bīskap hercog, zaudē jēgu!

—    Kā lai tas jāsaprot — zaudē jēgu?

—    Bīskap hercog, manā zvērestā, ko esmu devis jums, vairs nav saglabājies ne kripatiņas patiesīguma!

—    Patiesīguma… — Magnus atkārtoja, sakrampēja rokas uz muguras un, nokāris galvu, sāka staigāt gar Dieva galdu uz priekšu un atpakaļ. — Cilvēki, grāf, dzīvo nevis saskaņā ar patiesīgumu, bet gan — paradumu. Viss, ko esi iekarojis un kas nonācis tavās rokās, pieder tev! Nav paraduma, kam būtu garāks mūžs par šo…

—    Bīskap! — nekaunīgi iesaucās grāfs, visticamāk — aiz dusmām zaudējis pašapvaldu. — Taču jūs runājat nevis par to, kā šīs iekarotās pilis noturēt savās rokās, bet gan par to, kā un kam tās jāatdod! Tā ir spēle! Spēlei ar karavīra godu un prātu, patiesīgumu un uzticību zvērestam nekā kopīga nav!

Magnus apstājās, atmeta atpakaļ galvu, ilgi un nekustīgi nolūkojās uz svētās Dorotejas, jaunavas mocekles, attēlu un nomurmināja:

—    Dievs ir mans palīgs. Māte ir mana gādniece.

—    Es esmu karavīrs un vēlos būt uzticīgs vienam valdniekam, vienam zvērestam un vienai patiesībai!

Bīskaps hercogs nokāra galvu, tomēr nepavērsās projām no altāra pret Arctu.

—    Tu, grāf, neizproti ne taisnīgumu, ne patiesību! — viņš sacīja sa- pīkušā balsī. — Dzīvē cilvēks patiesību sajūt nevis tāpēc, lai atbilstoši tai dzīvotu, bet gan vienīgi tāpēc, lai nelokāmi un nekad nešaubīdamies varētu turēties pie mūžīgajiem paradumiem! — Magnus pagriezās pret Arctu, caur pieri cieši noraudzījās viņā ar uzvarētāja aci, pēc tam arī mums visiem pārlaida pestītāja un pravieša skatienu. — Paradumi, vienīgi paradumi pilnīgi un vairs nepārsūdzami attaisno cilvēku!

Vai gan ar šādu — lepnuma pārpilnu — skatienu viņš svētā Niklāva kalna klosterī bija skatījies arī uz Līsu? Vai arī viņai viņš bija stāstījis par paradumiem? Par kādiem paradumiem? Līsai — par kādiem? Par šīs pasaules vareno līdzcietības paradumiem?

Petr, Povil un Jon, mani dēli, es stāvēju nomalī pie tumšās sienas, skatījos uz grāfu Johanu fon Arctu un redzēju sevi. Sevi es biju nolicis Arcta vietā. Es esmu līdzīgs tūkstošiem tādu kā Arcts. Ja Arcts būtu ietiepies, ka viņš kalpos Magnum un nevienam citam, vilku mēnesī Tallinā viņam galvu būtu noripinājis hercogs Juhans. Ja kopš vilku mēneša līdz šim laikam — līdz zāļu mēneša beigām — Arcts kaut pirkstu būtu pakustinājis hercoga Juhana labā, viņam galvu nocirstu Magnus — tagad, rīt vai parīt, agri vai vēlu. Taču Arcts ir apdomīgs un lepns — viņš nekalpo ne Magnum, ne Juhanam. Varētu domāt, ka man griežas galva: jāprāto, jāizlokās, daļa no patiesības jāizsaka, daļa — jānoklusē. Un tomēr — nevis viņš, nevis viņš pats, bet gan hercogs Juhans, bet gan bīskaps Magnus, bet gan hercogs Ketlers, bet gan poļu un lietaviešu valdnieks Sigismunds Augusts viņa dzīvi dzīvo — varenie no grāfa vēl daudz ko cer sagaidīt, un vienīgi tāpēc Arcts nav Arcts, nav viņš pats, nav tikai viņš pats.

Mani dēli, es nekalpoju Magnum, nekalpoju Radvilam un nekalpoju karalim. Gan vienam, gan otram, gan trešam es saku vai rakstu vienīgi to, kas — tā es jūtu — ir patiesība. Patiesība!… Ko tā, šī patiesība, kas pausta ar manu muti, ir vērta?…

Magnus mani uztur savā galmā un par savu padomnieku dēvē vienīgi tāpēc, ka es varētu būt noderīgs, ja viņam kādreiz pienāktu vajadzība krist lietaviešiem pie kājām un lūgt no viņiem palīdzību. Kanclers Radvils un karalis Sigismunds Augusts gaida no manis slepenus ziņojumus par to, kas notiek ienaidnieka nometnē, arī viņi liek uz mani lielas cerības. Lai būtu cilvēks, lai taptu par cilvēku, lai varētu dzīvot tikai pēc sava prāta un nevienam nebūtu par kalpu — tā ir par maz… Ja ir kaut viens lielskungs, laicīgais valdnieks, kurš kaut vai nieka tiesu cer no tevis sagaidīt, kaut vai sīku labumu gaida no tevis, — tu esi bezspēcīgs dzīvot tikai pēc sava prāta, tikai tā vien, kā liek tava sirds un prāts. Lai tā varētu dzīvot, tavs pienākums kļūt varenajiem nevajadzīgam. Tikai tad, kad neviens laicīgais valdnieks no tevis neko vairs necerēs, kad visi varenie tevi aizmirsīs… Bet — vai aizmirsīs? Vai varenie aizmirst par tiem, kuri pievīluši uz viņiem liktās cerības? Un arī es pats — vai man būtu par ko uzturēt dzīvību, ja varenajiem es vairs nebūtu vajadzīgs? Ja arī valdnieks aizmirstu par mani, ja tā zeme, kas jūs, mani dēli, tagad baro, jums tiktu atņemta, pats viņš no tās iedzīvotos vai arī citiem bajāriem — vēl vajadzīgākiem un noderīgākiem — to atdāvinātu…

Mani dēli, nojauta man čukst priekšā — nekad par cilvēku netaps grāfs Johans fon Arcts, nekad par cilvēku netapšu es. Baigums sirdī, tumsums — acīs…

Rietavas cilvēki arī man likās tavējie — es skatījos uz viņiem un ticēju, ka klusībā viņi piemin tevi, nekad neaizmirst, ka tu nezin kur tālu no tēvijas svešās zemēs dzīvo trūkumā un nabadzībā.

Kalpa puisim Kazelim Jokūbaitim — Landžu Jokūba dēlam — varbūt bija ap divdesmit, taču viņš bija līdzīgs to apustuļu vecumam, kuri uz svētbildēm ēd vakariņas kopā ar Jēzu. Sakaltis, izstīdzējis, mugurā uz- kucis, ceļgalos ielicis. Zem vaļā atmesta audekla var redzēt saulē iedegu- šās un putekļiem klātās krūtis. Bikses — līdz pusstilbam, šūtas no pakulu brunčudrānas — pelēkas kā pelni. Mati reti, gari, saulē izbalojuši — kā aizpērnie pelūksnie salmi. Pagalmā un uz lauka Kazelis parēgojas pelēks kā atdzīvojies putnubiedēklis, kas ieģērbts simtiem reižu salijušās un atkal izžuvušās lupatās. Taču visi senie šejienes mājasļaudis un kaimiņi, visi rietavnieki, viņu sauc par Balto Kazeli. Turpretim melderi Vladislovu Bruzdeiliņu, kurš cēlies no Palangas, kurš dienu dienā staigā miltainās drēbēs un miltiem noputējušu seju, kurš allažiņ ir baltiņ baltiņš no galvas līdz kājām, visi sauc par Tumšo.

Sudmalās maldams, Bruzdeiliņš bieži mēdz stāstīt par jūru, par jūrmalas ļaudīm, par Kraukļu Pērkli [9] un tā iedzīvotājiem vāciešiem. Mūždien Bruzdeiliņa acis metušas naidīgus zibšņus. Nekad no viņa lūpām nav nozudis nicīgs smīniņš. Rietavnieku žemaišiem Bruzdeiliņš nekad ļaunu vārdu nav pateicis, tomēr ar lūpām, ar šo greizo smīniņu vienmēr par viņiem ņirgājies. Vladislovs Bruzdeiliņš mēdza sacīt — dzīvot pie jūras es nevēlos, nomirt noteikti došos atpakaļ pie jūras. Ar šiem vārdiem viņš itin kā pauda lepnību. Rietavnieki žemaitīši te zemi ar, te rušinās un sviedrus lej, te viņi ari nomirs, te ari viņu kauliņi satrūdēs. Toties Bruzdeiliņš nomirs uz tās zemes, kurā neviena viņa sviedru lāsīte nav nopilējusi. Rietavas zemē viņš dzīvojis trūkumā, lādējis likteni un grēkojis, nomirt viņš dosies uz tīro un šķīsto Palangu, šķīstītavu zemes virsū, — pēc tam no turienes taisnā ceļā uzkāps debesīs.

Muižā dzīvoja vīrs, kurš no galvas līdz kājām bija ruds — rudi mati, bārda un ūsas, brūnas acis, ruds pašaustās vadmalas svārks, brūni rūtainas bikses un brūnas pastalas. Tikai ziemā, kad šis vīrs — Benedikts Bud- reiķis, zirgupuisis, — uzmauca galvā ziemas cepuri, tai uz pieres iezibējās spilgti dzeltens traips — raugi, cepure bija šūta no meža caunām, kurām pakakle dzeltena.

Budreiķis — spēcīgs, gauss un nerunīgs vīrs. Tam zirgam, kuru viņš nodomājis notvert un iejūgt, tam gāja klāt — pasaukt vārdā, ar mīļiem vārdiem pievilināt viņam bija slinkums. One Verone runāja, ka zirgupuisis vairāk izrādot cieņu zirgiem nekā cilvēkiem: viņiem reti ejot klāt — drīzāk pasaukšot pa gabalu un pateikšot, kas vajadzīgs. Taču ar laiku ievēroju, ka Budreiķis vairās vienīgi no Ones Verones, vienīgi viņai uzsauc pa gabalu. Kad Budreiķis gāja garām un uz cilvēku paskatījās, viņa nomāktās un domās grimušās acis piepeši iepletās un tajās iemirdzējās uzmanība — no domām viņš bija atmodies gluži kā no miega. Bet vakaros, kad metās krēsla, viņš pie staļļa pakša nekustīgi mēdza nostāties un cieši nolūkoties uz nokrēslī slīgstošo Jūras senleju un uz tumšajiem mežiem pakalnos aiz senlejas. Kāpēc viņš tā skatījās? Kādēļ — krēslai metoties? Kādēļ — katru vakaru?

Gadu ziņā, pēc plecīguma un rumpīguma vagars Motiejs Budģins lika iedomāties par Modestu Verķeni — staigāja lēni un mierīgi, skatījās ar acīm, kas tikai retumis samirkšķinājās, tikai darbs — pretēji Verķenim — viņa rokās šķirtin šķīrās. No Budģina sejas nekad nevarēja uzminēt, vai viņš ir nobēdājies, vai labā omā. Ja Motieju kāds sabāra un viņam vajadzēja taisnoties vai tikai pateikt, ka viņš nav vainīgs, viņš nopūtās, novērsa acis no bārēja un bilda:

— Ko tur runāt — mana saulīte sarkana.

Lopumeita Katre saukāja Tvirbutus par plikadīdām. Citās muižās lopu pārraudzes bija vai kā tādas kundzenes: katrai pa pāris, bet lielajās muižās — trīs četras meitas izpalīgos. Mūsu muižā lopu bija maz — dažas govis, dažas cūkas, bariņš aitu, pulciņš vistu un zosu, un lopu meitai Kat- rei vienai pašai visi bija jāpabaro un jāapkopj.

Katres māte, savulaik kalpodama Tvirbutiem, aizvien no muižas kaut ko pārnesa mājās — te pakulu gursti, te dūnu sauju, te kādu oliņu vai piena lāsi. Beigu galā Katres māte bija iekritusi, un soģi visu, ko viņa muižā nočiepusi, sarēķinājuši. No sūrā soda bēgdama, māmiņa meitu Katri atdevusi Tvirbutiem uz deviņiem gadiem visu atkalpot. Kad mēs pārcēlāmies uz Rietavu, Katre jau bija nokalpojusi septiņus gadus.

Tētiņ, kāpēc pa tik gariem sešiem gadiem tavai māmiņai, mūsu vecmāmiņai, ne prātā nebija iešāvies saīsināt nabaga Katrei atkalpošanas laiku? Kāpēc viņa nebija apžēlojusies par strādīgo lopumeitu, par viņas jaunajām dienām? Varbūt tava māmiņa, mūsu vecmāmiņa, nemaz nav bijusi godīga un taisnīga, kā man bija licies, kad viņa uz maniem aizmigušajiem brālīšiem skatījās viņā — pēdējā — naktī?

Par nelaiķi saimnieci, mūsu vecomāti, lopu meita Katre nav bildusi nevienu ļaunu vārdu — tādus viņu sakām neesmu dzirdējis. Bet mūsu mammu viņa nu gan par saimnieci netur. Reiz viņa tā arī pateica:

— Muiž viņei pieder pēc papīrem, pēc sird — nē, nepieder! Reč, liec aiz aus, bezdligs ligzde mammele virs log vair nepēr!

Varēji šķebināties par lopumeitas netīrajām rokām un kājām, netīrajiem matiem un netīrajām drēbēm, bet viņa bija Katre, mūsu lopu meita Katre, tas ir viss, — neņemdama vērā ne mūsu izrādīto pretīgumu, ne līdzjūtību, viņa pati viena rēķināja, cik mēnešu un nedēļu viņai vēl palicis atkalpot — desmit, vienpadsmit, divpadsmit un vienu, divpadsmit un divus…

Tētiņ, tu nekad man neko neesi stāstījis par vecmāmiņu, savu vecmāmiņu, — par Auku Alšieni!

Kad pārcēlāmies dzīvot uz Rietavu, kad, vedot vecmāmiņas, tavas māmiņas, zārku, iegriezāmies pa vārtiem, mūs sagaidīt atskrēja One Verone — viņa bija ietinusies vecvecmāmiņas baltajā drānā. Kādu no vecvecmāmiņas drēbju gabaliem One Verone aizvien mēdz paķert — te uzrauj mugurā pašausto garo mēteli, te garo svārku, te apsien gaišos, rūtainos lindrakus, te uzmet galvā šķērssvītroto lakatu. Vecvecmāmiņas drēbes One Verone valkā nekautrēdamās, ar tik mierīgu prātu, itin kā Auka Alšiene sen jau būtu mirusi, bet mirdama šīs drēbes atstājusi One Veronei.

Oni Veroni sāku ienīst.

Reiz ieskrēju klētī, uzkāpu istabaugšā, pustumsā uzmeklēju durvis, iemetos bēniņistabā, un te es izdzirdēju, cik spēcīgi vēja brāzma sitas pret jumtu — tepat, taisni man klāt! Ones Verones istabiņā vētras trakošanu varēja saklausīt skaidrāk un baisāk nekā laukā. Istabiņas siena bija ar dēļiem apsists jumta slīpums, bet griestu nebija vispār — jumta slīpums augšā sagāja kopā ar statenisko vidussieniņu un skursteņa plato mūri, tas arī viss. Bēniņu caurums gluži kā zvana kauss pastiprina vēja brāzmas un visus trokšņus, kas nāk iekšā no āra.

Uz lādes, kas Onei Veronei aizstāj arī galdu, dega tauku svece, un liesmiņa, pašaudamās te uz vienu pusi, te uz otru, baigi sprakšķēja — bēniņi nebija cieši nodrīvēti, caurvējš aizvien tajā pūta iekšā. Degošā svece atspīdēja tumšajā trejstūru lodziņā. Tumsā aiz rūts itin kā līpinājās cita liesmiņa.

One Verone, kas sēdēja uz gultas, sarozījās un sāka slieties kājās. Piecēlusies viņa nāca man pretim. Satraukti viņa skatījās man acīs.

— Jaunkundziņ, — viņa iečukstējās, — kas tad tevi attriecis? Vai pāri kāds nodarījis?

Ārpusē skanēja dobji, baismīgi trokšņi — taisni kā pie loga būtu atlaidies kāds briesmeklis, ar spārniem pēris jumta slīpumu un ar nagiem un ragiem gar sienu skrāpējies. Es aizmirsu, kāpēc biju atskrējis pie Ones Verones. Aizmirsu par vecvecmāmiņu un viņas vadmalas mēteli, ko One Verone todien atkal bija salīdinājusi, uz priekšu un atpakaļ lietū staigādama pāri pagalmam. Aizmirsu visu, kāpēc biju dusmojies uz Oni Veroni. Es jutu, ka šeit — tagad, kad ļaunais gars bungājas ar ragiem un nagiem pa gala sienu, — One Verone man blakus ir vienīgais cilvēks — vienīgais cilvēks, kurš mani var aizstāvēt un no briesmekļa pasargāt.

Kalpone sekoja līdzi manam acu skatienam un sāka šķielēt uz lodziņu, uz kuru es lūkojos ar šausmām.

— Kļavas zars, jaunkundziņ! — One Verone uzsmaidīja. — Kļavas zars aizvien man pieklauvē…

Kļavas zars? Pieklauvē?

"Tēvs!" Galvā man atplaiksnījās doma.

Kopš tā vakara pagājis daudz laika.

Tajā vakarā es sapratu, ka tavas dzimtās vietas ļaudis ir — tavējie! Es sāku apjēgt, kāpēc pelēkais cilvēciņš Kazelis tiek godāts par Balto, bet katru dienu miltiem klātais un baltais Vladislovs Bruzdeiliņš — par Tumšo. Es aptvēru, kāpēc vakarā, nākot virsū tumsai, staļļu puisis Budreiķis nekustīgi stāv pie staļļu pakša un nekustīgi noraugās tumstošajās tālēs, kāpēc vagars Budģins savu saulīti sauc par sarkanu, kāpēc lopumeitai Katrei aizvienā- diņ uznāk vēlēšanās nolamāties un kāpēc One Verone mierīgu sirdi valkā vecvecmāmiņas drānas, — tavā tēvijā visi cilvēki uzvedas tā, kā uzvesties, pie kādas kārtības turēties un kā ciest — visu kādreiz viņiem esi licis tu…

Viņi nav aizmirsuši tevi. Viņi klausa tev — tik ilgi, kamēr būsi dzīvs, viņi turēsies pie taviem novēlējumiem un noteikšanas…

Mamma, Būdra Karinčūte, Pranciškus Lepšis — šie cilvēki, kas no Širvjiem pārcēlušies uz Rietavu, — no žemaišiem atšķiras ar lepnumu.

Pārestības, sāpes un ciešanas žemaišus piespiedušas noklust, jūtas un domas noslēpt, sirdī ierauties un vienatnību meklēt. Sirvjieši uzvedas citādi: jo vairāk rūpju gāzās virsū, jo smagāk vajadzēja ciest — jo lepnāki un pārāki par citiem viņi staigāja.

Acis bezkaunīgi neizbolījis, Lepšis nevienu vārdu cilvēkam nepateiks, l.ai Lepšis sūrojās cik vaļsirdīgiem un žēliem vārdiem dažlabu reizi sūrodamies, tik un tā viņš acis iepleta kā plēsonīgs nezvērs. Žemaiši apjuka, Lepši sāka mierināt un sadūšināt, bet, viņa skatienā nevērību un lepnību nomanījuši, pierāvās un, galvu nokāruši, aizvilkās projām.

Burbuļkrelles šķindinādama, Karinčūte visur gāja lieliem, vīrišķīgiem soļiem un augsti paceltu galvu. Krelles, ko vectēvs Būdrai bija uzdāvinājis par labu kalpošanu, Karinčūte nēsāja kā tādas važas — nost neņemdama ne strādājot, ne gulēt ejot. Uz sev līdzvērtīgo kalponi Oni Veroni viņa noraudzījās ar neslēptu nicinājumu un, visiem dzirdot, viņai uzsauca:

— Ei, nagakāja!…

Mamma…

Kad iedomājos par mammu, tūdaļ Dieva priekšā nogrēkojos — labās un skaistās domas par viņu pamazām sāk sabrukt, nemaz nejūtu, ka jau mammai sāku pārmest — kamēr mājās nav pārnācis tēvs, tev jābūt nelaimīgai, nelaimīgākai un vēl nelaimīgākai! nu, kāpēc gan tu esi tik lepna, kāpēc sevi turi tādā godā, par ko?

Rietavā mamma ir kļuvusi par muižas īpašnieci. Viņa sākusi valkāt šķeteraustus kreklus. One Verone viņai noadījusi čības no kaņepju dzijas — koši sarkanas, un kopš tā laika mamma slidinās pa istabām čībās — čībās vien tikai āvusies! Ar cilvēku runādamās, vēl stiprāk nokar galvu, un acu āboli, caur pieri skatoties, top vēl lielāki, vēl baltāki — atbaidošāki…

Tētiņ, es ticu, tu esi mīlējis mammu un mīli vēl aizvien, taču mamma nejūt tavu mīlestību, pat atmiņas par to viņai vairs nelīdz — laiks skrien, vienai ar trijiem bērniem dzīvot kļūst grūtāk un grūtāk… Mamma kļūst skarbāka un skarbāka, pret citiem cilvēkiem vienaldzīgāka.

Tevis viņai blakus nav. Tevi viņa atceras arvien retāk. Jā, retāk un retāk, jo arvien biežāk un biežāk acis viņai tukšas un saltas, tās skatās pārskriešus.

Pirmā Rietavā nodzīvotā gada laikā mamma ne reizi nav iegājusi klētī — kambarītī, kurā novārgusi guļ vecvecmāmiņa un sabubinās ar viņpasauli. Atbraukuši sagājām visi — arī mamma: gribējām parādīties Alšienei, tomēr viņa neuzmodās, nenāca pie skaidrības un neapjēdza, kas mēs tādi esam un kāpēc šeit sabraukuši. Kopš tās reizes mamma par vecvecmāmiņu gluži kā aizmirsusi. Droši vien klusībā kāro, kaut Alšiene nomirtu un no tavas dzimtas muižā neviens vairs nebūtu palicis.

Alšienei pavisam vienalga, vai mūsu mamma ieiet pie viņas vai neieiet. Par Alšieni man nav ko žēloties. Man nav žēl arī mammas, ka viņa, aizmirsdama par Alšieni, grēko pret Dievu. Pastarās tiesas dienā visu, ko biji aizmirsis, Dievs tev atgādinās. Lai notiek tā! Mamma pārcietīs mocības šķīstītavā un grēku izpirks. Man ir žēl tevis. Tu esi mīlējis un mīli vēl joprojām sievieti, kas aizmirsusi par tavu vecomāti. Man šķiet, ka paies gads, varbūt daudz gadu, un mamma aizmirsīs ne tikai par vecvecmāmiņu — viņa aizmirsīs gan par tevi, gan par mums…

Esmu pārliecināts, ka mamma neapjēdz — citiem cilvēkiem arī ir savas vēlmes, alkas un slepeni sapņi. Citi cilvēki arī kaut kam pieķērušies, pie kaut kā pieraduši, ja būtu viņu vaļa — viņi dzīvotu pēc sava prāta. Mamma to nesaprot un neņem vērā. Mamma nemaz nav pajautājusi Būdrai, vai tā būtu gribējusi pārcelties uz Žemaitiju. Tēvam, mūsu vecamtēvam viņa pateica, ka mantu līdzi neņemot, kamēr Būdra nebija aizvesta — vecamtēvam Būdru vajadzēja pierunāt, ar solījumiem un dāvanām viņu piekukuļot, patiesību sakot — piespiest Būdru, lai viņa paklausa mūsu mammai.

Neredzēti augstprātīga ir mūsu mamma! Viņa apmaksāja Lepša nodevas par diviem gadiem un izsvabināja Lepši no muižkunga nagiem un krātiņa, aizveda uz Rietavu un muižā iedeva darbu — visiem upītiešiem viņa bija parādījusi savu ārkārtīgo labsirdību, to, kāds nezvērs ir viņas brālis Sigismunds un cik cildena un cēla viņa pati.

Pranciškus Lepšis tavas māmiņas zārku veda pāri Zemaitijai. Laiku pa laikam uznāca lietus. Saule atspīdēja pa mākoņu spraugām. Garām slīdēja meži, pļavas, purvi, ciematiņi un vientuļas mājvietas. Priekšā nāk ieraugāmi dūmi, kas no skursteņa kāpj debesis, tie nāk tuvāk, pielīdzinās ar mums, paliek aiz muguras un nozūd mežā. Lepšim nebija viegli braukt garām siltajiem cilvēku mājokļiem. Lepšis juta, ka viņš nav uzsēdies uz īstās bukas — aizvien sakustējās, atslēja muguru, pacēla uz augšu degunu un bālganās ūsas un iesēcās:

—    Nebēdājies, Lepši, neņem galvā, Lepši!…

Kas nu ir, tas ir — ceļos nometies, 1.epšis par padarīto labo darbu mammai bija pateicies, viņš no priekiem raudāja. Kamile Lepšiene snaikstīja rokas pret debesīm un dusmīgi pavēlošā balsī brēkāja:

—    Dievs, Tu raugi, kundzenei ir sirds — stāvi par viņu!

Lepšu bērni — gan lielie, gan mazie visi vienā gūrumā — steberēja mūsu mammai pa pēdām un dziedāja kādu baznīcas dziesmu. Toruden mamma Lepšus bija izglābusi, tā ir patiesība. Tomēr Lepšis, tavas māmiņas zārku vezdams pāri Žemaitijai, bija sadrūvējies un rūpju sagrauzts. Viņš juta, bet varbūt arī skaidri zināja, ka no nelaimes nav izbēdzis uz ilgu laiku, ka ar labu šī laime viņam nebeigsies.

Rietavā klusi un rāmi Lepšis nokalpoja rudeni un ziemu. Pavasarī, sulu mēnesī, viņš sāka stāstīt mūsu mammai, ka nu jau esot labi, ka viņa gotiņa un viņa aitiņa jau sagaidījusi jauno grīšļzāli — sakne tai rūgta, toties drīz nostāda lopiņus uz kājām. Un tā svētā Margarita arī vairs tālu neesot — Lepšim laiks posties uz mājām. Ilgi — vairākas nedēļas — nekādu atbildi mamma Lepšim nedeva. Tikai zāļu mēneša pēdējā svētdienā viņa iesauca Lepši istabā un viņam teica: sirdsapziņai vajag būt, Lepši, es nomaksāju tavus nodokļus par diviem gadiem, tu man pastrādāji tikai pusi gada — labu vajag atmaksāt ar labu, Lepši!

Tajā pavasarī mamma Lepši mājās nepalaida.

Vai mamma bija padomājusi: ja Lepšis nepāries mājās, neviens viņa purvaino zemi nenosusinās, celmus neizplēsīs — bērni, vieni strādādami, drīzāk bruku dabūs nekā padarīs kārtīgu darbu. Vai bija padomājusi mamma, ka Lepšis, vasarā savu zemi nekustinājis, ne nākamo gadu, ne vēl aiznākamo prāvu ražu nevarēs ievākt un nodokļus nevarēs nomaksāt?

Visur gāju mammai nopakaļ, centos noķert viņu vienu — es gribēju ieraudzīt, kādas mammai acis, kad viņa ir vienatnē. Es viņu pārsteidzu. Es paguvu ieraudzīt viņas acis! Drīzāk gan apjautu un izpratu — kaut kas noticis, mamma pārvērtusies, un nu vairs nevar sacīt, ka mazais Jons skatās mātes acīm. Gan mammai, gan Jonam acis aizvien vēl bija tumši zilas un lielas, līdzīgas kā divi ūdens pilieni, taču atklātības un dzidrās labsirdības, kas atspīd Jona actiņās, mammas acīs vairs neieraudzīju. Mammas acis bija kļuvušas dzedrākas un noslēpumainākas, pēc tām vairs nevarēja uzminēt, vai viņa ir priecīga vai dusmīga, vai otram cilvēkam viņa vēl labu vai ļaunu.

Mamma gluži kā bija noslēpusies no manis, no visiem cilvēkiem.

Zem jumta kores, ligzdā virs mammas loga ir pārstājušas perēt bezdelīgas — tās izlidoja un vairs neatgriezās, un kādā agrā ziedu mēneša rītā es nositu ligzdu ar nokaltušu ābeles zaru…

No Hāpsalas līdz Vaksholmai mēs kuģojām trīs dienas un naktis. Debesis bija apmākušās, bieži iesāka līņāt lietus, bet mūsu burās pūta silts, gandrīz vai ceļavējš no dienvidiem, un mūsu airētājiem tikai reižu reizēm vajadzēja iegulties airos.

Bīskaps hercogs Magnus pastaigājās pa kuģa klāju, domās nogrimis, kajītē sarunājās ar mums svinīgā, cildeni saskumdinātā balsī. Nevienu reizi viņš neieminējās ne par Vaksholmu, ne par Zviedriju, ne par brauciena mērķi. Magnus dzīvoja no atmiņām. Visu laiku viņš zobojās par brāli karali, nicīgi pieminēja Ditmarsu republiku, kuru Fredriks bija iekarojis pirms trim gadiem un pārvalda līdz šim laikam. Ar līdzcietību viņš atcerējās Klāšu Urni, kas bija piedzimis jūrā — uz kuģa, tāpēc viņam nekad nav piederējis zemes ielāpiņš, ko varētu saukt par dzimteni.

Klāss Urne bija atteicies kalpot Magnum, tā zinībās izglītojies vīrs palika bez vietas, un par viņu iežēlojās dāņu kanclers johans Frīzs, nespēcīgs vecis, — viņš Urni pieņēma savā kancelejā un sūtīja uz svešām zemēm. Nabaga Klāss! Viņš domā, ka pavada augstus diplomātus un gudrus politiķus, bet patiesībā viņa kungi ir tikai intriganti un nekaunīgi avantūristi! Nu, ko Dānijas labā Jurgens Līke paveicis Francijā? Kādas uzvaras Vīnē guvis Kaspars Pazeliks? Nejēga Klāss Urne!… Agrāk viņam bija viens saimnieks — Magnus. 'Iagad — kurš gan uzminēs, cik viņam to ir tagad?… Dānijā Klāšu izrīko Frīzs, Francijā — Līke, Vīnē — Pazeliks, bet sulu mēnesī, kā tika teikts māmiņas karalienes vēstulē, Klāss Urne pavadījis uz Štrālzundi Korfitsu Ūfeldu — runā, ka vadīšot sarunas ar poļiem Rusocki un Grakovecki par līgumu pret zviedriem…

Bīskaps hercogs nievāja savu brāli karali, viņa politiķus un padomniekus — visus, kas kārtoja tēvzemes Dānijas jautājumus. Kādu vakaru Magnus kajītē tik stipri bija aizrāvies ar brāļa karaļa aprunāšanu, ka rāmi svētsvinīgais garastāvoklis bija izkūpējis vienā rāvienā. Mūsu lielskungs tik strauji pielēca kājās, ka ar galvu atsitās pret zvārīgo lukturi — tas saplīsa un apdzisa. Pilnīgā tumsā Magnus kliedza:

— Dānijā valda neģēlis! Sātans! Ja šodien viņš ar tevi noslēdzis mieru uz mūžīgiem laikiem, tas nozīmē, ka rīt viņš dosies karagājienā pret tevi!…

Magnus ienīda savu dzimteni. Tumsā klausīdamies viņa sašutumu un naida pilno balsi, es to izjutu skaidri un sāpīgi. Mans liktenis ir līdzīgs Magnus liktenim. Mums liegts dzīvot tajā valstī, kurā katrs no mums dzimis.

Magnus apklusa. Tagad kajītē valdīja gan tumsa, gan klusums. Acu priekšā man nostājās māte, un šausmās es sev jautāju — vai tāpat arī es ienīstu Lietavu, tās valdnieku, tās augstmaņus un bajārus, visus lietavie- šus, kas dzimtajā zemē ir laimīgi vai arī dzīvo kaut cik ciešami?

Mani dēli, jūs droši vien esat redzējuši manu mammu mirušu un uz dēļa apguldītu, droši vien jūs esat raudājuši, jums viņas bijis žēl, un droši vien nevienam no jums ne galviņā nebija iešāvies, ka reiz arī jūsu mamma nomirs un ari uz dēļa gulēs…

Tovakar tumšajā un klusajā kajītē es sapratu, ka mans kungs Magnus, vīrietis, kas, sagaidījis divdesmit trīs gadu vecumu, vēl nav aptvēris un noticējis, ka reiz nomirs arī viņa māmiņa. Tāda cilvēka briedumam, kurš to aptver pārāk vēlu, pietrūkst kaut kā ļoti svarīga. Kā? Tā, ko kopš bērnības vai pusaudža gadiem tev nav sniegusi apjēgsme, ka māte reiz mirs, vēlāk tev vairs nesniegs ne pati mātes nāve…

Pirms trim gadiem Magnus bija cietis sakāvi sarunās ar Ketleru, veltīgi izšķiedis naudu un, kad vairs nebija kur sprukt, steigšus līdz ar lielu svītu aizkuģoja uz Dāniju. Kas viņu, Līvzemē visādu ļaunumu pastrādājušo, tur, dzimtenē, varēja gaidīt? Brālis karalis? Taču ne!…

Tā gada pavasarī brālis karalis pirmo reizi mūžā bija izjutis savas varas varenumu un paša prāta diženumu. Četrus simtus gadu dāņu firsti, Holšteinas un Gotorpas hercogi, gribējuši paverdzināt brīvos jūras piekrastes zemniekus, bet viņiem tas nav bijis pa spēkam. Un te nu Fredriks, kļuvis par karali, atsavinājis brāļiem hercogisti, apvieno tās vienotā un spēcīgā valstī un četrās nedēļās iekaro Ditmarsu brīvo zemnieku republiku! To, ko dāņu hercogi nebija izdarījuši četru simtu gadu gaitā, karalis Fredriks paveicis četrās nedēļās! Ko tur runāt, Magnum, kuram piederēja Holšteinas hercoga tituls, brāļa karaļa uzvara sāpīgi bija ķērusies pie sirds. Magnum sāka rādīties, ka viņš, tieši viņš, četrus simtus gadu būtu karojis ar Ditmarsiem un neparko viņus nav varējis iekarot…

No Līvzemes pārbēdzis Dānijā, Magnus brālim nebija rādījies ne tuvumā. Taisnā ceļā viņš bija devies uz Koldingu — uz māmiņas muižu. Vien- vienīgi māmiņa viņu varēja pažēlot un viņam palīdzēt. Magnum vairs nebija tēvijas, dzimtās vietas, viņam vairs nepiederēja no tēva mantotās zemes, toties joprojām viņam bija māte.

Koldingas muižā Magnus daudz un bieži dzēris, piedzēries raudājis, taisījis tračus un skaidrojis māmiņai un Visuaugstajam Dievam, cik mazvērtīga esot brāļa karaļa uzvara, kādi nekur nederīgi esot Ditmarsi iepretim Vīkai un Hārijai — senajiem dāņu valdījumiem Līvzemē: atdod tās atpakaļ Dānijai, un tu būsi atdevis atpakaļ tēvijai seno laiku varenību un slavu! Pusi no šīs varenības un slavas Magnus jau esot atdevis atpakaļ. Tikai brālis karalis to nevēloties redzēt un saprast — brālis viņu apskaužot, vairs neatbalstot ne ar naudu, ne karakalpiem, zobojoties par viņa karagājieniem un paveiktajiem darbiem, ar visādiem apmelojumiem vēloties atņemt Magnum godu…

Vīnu tempdams, raudādams, sūkstīdamies un lādēdamies, Magnus bija kritis tādā izmisumā, ka māte sākusi bažīties, ka tikai dēls pastarītis nepadara sev kādu nelaimi, ka tikai roku pret savu dzīvību nepaceļ. Atraitne karaliene steigšus izsaukusi no Drēzdenes uz Koldingu meitu Annu, sakšu hercogieni. Viņa jau septīto gadu bija precējusies un dzīvoja tālu no mājām, no dzimtenes, — pie nedienām, kādas jāpiedzīvo katram, kurš nonācis svešā zemē, viņa jau bija pieradusi.

Māsai Magnus izteicis dažādas žēlabas. Par savu neizdevušos dzīvi vainojis vienīgi māti — kamdēļ viņu laidusi pasaulē, kamdēļ audzinājusi, kamdēļ devusi prātu, kas atšķir patiesību no meliem, kamdēļ devusi sirdi, kas dzimto zemi mīl tik kvēli un alkst atdot atpakaļ tai seno laiku slavu… Māsa brāli bija audzinājusi kopš mazotnes, viņa raksturu, netikumus un tikumus pazina jo labi un brāļa sūrošanos neņēma cieši pie sirds. Viņa mierināja brāli ar skumīgiem un saviļņojošiem izdomājumiem. Kā gan Magnus šitik neglīti varot runāt par māmiņu? Viņa nelaimju dēļ māmiņa allaž esot pārdzīvojusi, bet tagad pat grūti izteikt, ko viņa dēļ darot: vakaros, kad tuvojas tumsa, viņa ejot uz mežu, maldoties apkārt, uzgājusi gobu, krītot ceļos, un ne saprast nevarot — vai viņa lūdz Dievu vai nobur koku; bet no rīta novārdoto koku kalpiem liekot nocirst, tam apdarināt zarus un tos sadedzināt, bet stumbru iemest upē — redzi raugi, ja kaut viens aizpeldēšot pret straumi, Magnus būšot izglābts un atpestīts…

Magnus izbeidzis vīna tempšanu, raudāšanu un traču celšanu. Viņš nevienam māsas vārdam neesot noticējis, taču tūdaļ ar atjautīgo prātu atģidis — meli, viltus un šantāža!… Viltus un šantāža — jā, tieši tas ir tas, kas tagad mani var glābt!…

Magnus sācis pierunāt māsu:

—    Anna, mīļā, dārgā, uz karstām pēdām brauc pie brāļa karaļa un saki — māmiņai ir slikti, Magnus dēļ māmiņa vai prātā jūk… Saki — ja neļausi Magnum iebraukt Kopenhāgenā, ja nepieņemsi viņu apartamentos, ja nesniegsi viņam palīdzību, ja nenomierināsi un nepažēlosi māti — tu to dabūsi nožēlot! Izplatīšoties baumas, ka atraitne dāņu karaliene, karaļa miesīgā māte, kļuvusi par raganu, noburot kokus, cērtot tos nost un sametot upē, un koki upē peldot pret straumi, un šīs burvestības karaļvalstij piesaukšot nelaimi un Dieva sodu… Ak Dievs Kungs! Kas tad sāksies, kad par to dabūs dzirdēt katoļu fanātiķi MadridēL.

Anna apjukusi, satraukusies un aptvērusi, ka aizrunājusies par tālu, atzinusies Magnum, ka par māmiņu izdomājusi neesošas pasakas, — piedod, brāli, es vēlējos mierināt tevi!… Turpretim Magnus no baismīgā nodoma vairs neesot bijis atrunājams.

—   Māmiņa nobur gobas, cērt nost un dedzina, un gobas pludina pa upi, — viņš sacīja māsai. — Gobas!… Madrides katoļi gobas neierauga ne acu galā, Anna!

Māsa ar māmiņu apspriedušās, ko lai iesāk. Atraitne karaliene, visu mūžu jutusies vainīga, ka jaunāko dēlu esot izaudzinājusi ar vienu aci, Magnus nodomu esot atbalstījusi.

Anna atbraukusi uz Kopenhāgenu un devusies pie brāļa karaļa. Jaunā ziņa par māmiņas burvestībām karali Fredriku izbiedējusi. O nē, karalis māsai noticējis neesot, viņš sapratis, kurš un kāpēc viņam izlicis lamatas! Bet vai viņš būtu varējis izvairīties no šīm lamatām, neielaidies sarunās ar māmiņu un ar Magnu? Viņa drīzā uzvara pār Ditmarsiem… Kungs augstais! Ja tikai nevalodas par māmiņas pārvēršanos burvenē nonāks Romas, Madrides, Vīnes un citu hābsburgiešu namu valdniekiem ausīs, Fredrika drīzā uzvara pār Ditmarsiem tūdaļ var kļūt par pierādījumu, ka Dānijā valda raganas dēls, elles sūtnis… Dāņiem, Fredrika pavalstniekiem, drudzis var piemesties, viņi varētu sadumpoties pret savu valdnieku cīniņā uz dzīvību un nāvi!…

Fredriks atsaucis uz pili māmiņu un pamēģinājis pārliecināt viņu, ka viņa izdomājusi spēlēt maldīgu un postošu spēli — vai gan tagad vajagot piekāpties Magnus priekšā? vai gan ar piekāpšanos viņa palīdzēšot dēlam, kas vieglprātīgi un puiciski dzenas pēc varas un goda, izliekas par dāņu pestītāju, bet patiesībā esot vien tukšs iedomības pūslis?

—    Labi, pieņemsim, ka es par viņu apžēlošos, atkal došu naudu, kuģus un karakalpus, — karalis klāstīja māmiņai. — Pieņemsim, ka es viņu piespiedīšu parakstīt līgumu par viņa atkarību no manis, norīkošu viņam stingru vietvaldi, — kurš, māmiņ, man var garantēt, ka Magnus šim viet- valdim paklausīs un pie šī līguma turēsies?

Māte, atraitne karaliene, Fredrikam atbildējusi:

—    Karali, dēls, ja tagad tu brālim nepalīdzēsi un no viņa novērsīsies, es pati izzinošos… došos pie bīskapa Līkoka un atzīšos, ka esmu ragana. Tad… Tu saproti, kas tad var sākties?

Grūti pat iedomāties, cik daudz pārdzīvojumu, uzupurēšanās un veselības maksājis māmiņai karalienei, lai spētu atgūt atpakaļ jaunākā dēla Magnus godu un kaut vai šādu tādu varu saglabāt viņam Sāmsalā un Kurzemē!

Un tagad nu slepus no dāņu karaļa mēs dodamies uz Zviedriju, braucam kuģī, sēžam kajītē un tumsā klausāmies bīskapa hercoga Magnus baigo, ļauna prieka pilno balsi:

—    Es jums saku: visu valstu valdniekiem, karaļiem, firstiem un erchercogieni — katram no viņiem piemīt briesmīgs netikums, pazudinošs netikums, visiem viens un tas pats netikums: viņu nepārvaramais dzinulis — būt pārākam par pārējiem! Es jums pasludinu: viņi cits citu apkaus, viņi cits citam pārkodīs rīkli — laiks nāks, un tā stunda sitīs, un daudzās valstīs tronī sēdīsies piekrāptie, tādi kā Mēklenburgas hercogs, gudrie, tādi kā princis Rūdolfs, atstumtie, spaidu kārtā pazemotie, tādi kā es… Pie varas nāks netaisnībās, viltībās, nelaimēs, trūkumā un ciešanās rūdītu valdnieku paaudze!

Šajā brīdī kalpotājs ienesa kajītē citu lukturi, un tā gaisma apspīdēja saplēstā luktura drumslas, kurām mēs visi pievērsām skatienu. Tikai Magnus, gaismas apžilbināts un apklusināts, pievēra vienīgo aci, ne uz ko neskatījās un neko neredzēja; un man sāka žņaugties ciet kakls no aizvainojuma un nožēlas, ka biju atteicies ceļot kopā ar hercogieni Katrīnu, ka nebiju varējis ceļot kopā ar viņu — pēc kanclera, mana valdnieka, gribas man jābūt līdzās Magnum, visur un vienmēr līdzās Magnum — pieaugušam cilvēkam, kuram nekad vēl nav iešāvies prātā, ka arī viņa māte — viņa krietnā un līdzcietīgā māte kādreiz mirs…

Mani dēli, kad mamma piekļauj jūs, kad mamma soda jūs, kad mamma, acis iepletusi un izbijusies, skatās uz jums — es domāju par to, par ko tobrīd būtu bijis jādomā jums…

Tētiņ, tagad es droši zinu, ka Širvju muižā tu esi bijis svešs, cilvēkos ne- iekļāvies un nevienam nevajadzīgs — visiem turieniešiem tu biji kā klaidonis, kas uz laiku apmeties viņu debespusē. Savējais tu esi bijis un esi vienīgi Rietavā — tēvijā, dzimtajā vietā.

Tā ir patiesība.

Rietavas žemaiši drīz sajuta, ka es esmu tavs dēls, vecākais dēls, kurš tevi atceras un kuru tu, dzīvodams tālumā, nevari ne pažēlot, ne sabārt, ne sodīt. Es zvēru — tavējie cilvēki bija apjautuši, cik manis dēļ tev tālumā nemierīgs prāts.

Reiz es pastrādāju briesmīgu grēka darbu un tūdaļ sajutu, ka uz mani kāds skatās. Es pagriezos atpakaļ un ieraudzīju neredzētu cilvēku…

Pirmajā laikā tavā dzimtajā mājvietā es tevi jutu visur. Bet dienas skrēja, un arvien biežāk dabūju pieredzēt, ka šis tukšais krēsls pie galda, šī ēnu ņirboņa goda galā un šīs noslēpumu pilnās kumodes atvilktnes vairs neatgādina par tevi, vairs nesatrauc mani. Es izbijos, ka pienāks tāda diena, kad tevi atcerēšos pavisam vienaldzīgi, ka man būs kļuvis vienalga, vai tu vēl esi dzīvs vai jau miris, vai vēl pārnāksi mājās vai nepārnāksi. Sāku lauzīt galvu, kas man būtu jādara, lai tāda diena nepienāk. Es sapratu — mājās ir par daudz to lietu, kas atgādina par tevi; kad to ir daudz, pie tām sāc pierast un nemaz vairs tās neievēro; neduras man acīs tavas mantas — tāpēc palēnām aizmirstu arī tevi…

Tagad vairs īsti neatceros, kurā brīdī man bija iešāvusies prātā apgrē- cigā doma: man ir jānogrēkojas pret tevi, jānoniecina atmiņas par tevi, un tad es nekad, nekad to nevarēšu aizmirst — mani grauzīs sirdsapziņa… Mani grauzīs sirdsapziņa, un nekad man nebūs vienalga, vai tu esi dzīvs vai miris, vai tu pārnāksi atpakaļ vai vairs nepārnāksi… Ilgi šaubījos un pārdomāju, ko un kā lai pastrādāju. Nepārtraukti uzkurināju sevi un iegalvoju sev, ka citas izejas nav, tomēr nevarēju un nevarēju saņemties.

Beidzot kādā agrā rītā, gaismiņai svīstot, brālīši vēl bija aizmiguši, es izlēcu pa logu, izskrēju cauri dārzam un no garās un leknās zāles izlīdu ceļa malā — pie kapeliņas, kurā stāvēja no koka grieztais ceļinieks un baroja koka putnus. Kopš tās dienas, kad mēs bijām pārcēlušies uz Rietavu, es biju ticības pilns, ka šis ceļinieks kapeliņā, šis tukšinieks, kas birdina savas pēdējās maizes drupatiņas putniem, ka tas esi — tu. Pārvērties par šo ceļinieku tukšinieku, tu pirmais savās dzimtajās mājās sagaidīji mūs un savas māmiņas zārku… Un tajā agrajā rītā man šķita, ka, no kapeliņas izzadzis šo ceļinieku un sadedzinājis, es tavā priekšā būšu nogrēkojies visstiprāk un tāpēc visu mūžu man vajadzēs mocīties…

Aizelsies, ar rītausmas dzestro gaisu aizrīdamies, es pieskrēju pie kap- ličiņas, pacēlu acis un roku un — sastingu. Ceļinieks un putni, kurus viņš baro, bija nokrāsojušies sarkani, viņi likās silti un gluži kā atdzīvojušies. Metos atpakaļ biezajā, garajā zālē. Klupšus krišus rāpdamies cauri aizaugušā dārza brikšņiem, es atguvos, līdz ausīm izmircis spirgtajā rīta rasā. Tā staroja un vizuļoja austošajā saulē. Mani pārņēma īgnums un dusmas. Kņūpus nokritu pie zemes un ar dūri zvetēju zāli — muļķis, es muļķis tāds! izbijies no saules! saule lecot bija iegailējusies un apstarojusi ceļinieku, un viņš nokrāsojies sarkans! Ceļinieks nav atdzīvojies! Tagad es to zināju droši. Tagad es varēju celties augšā no zemes, atgriezties pie ceļa un pastrādāt savu ļauno darbu. Es varēju… Tikai tāpēc vien es taču biju nikns uz sevi, ka nu jau zināju — pret šo ceļinieku es nekad vairs roku nepacelšu. Viņa priekšā biju bezspēcīgs.

No aizvainojuma un bezspēcības asarām līstot, man ienāca prātā tukšā bezdelīgu ligzda zem jumta kores virs mammas loga. Es pielēcu kājās un paķēru dārzā nokaltušu ābeles zaru. Drīz jau lavījos pie mājas gala, ieklausīdamies, kas dzirdams tuvumā, un visu laiku apkārt skatīdamies. Priekšistabā aiz loga, pa kuru biju izlēcis, brālīši vēl gulēja aizmiguši. Klusi un mierīgi bija arī sānistabā — mammas guļamtelpā. Visā mājā visi vēl gulēja miegā. Tikai tālumā pie lopu kukņas jau rosījās lopumeita Katre. No kukņas viņa mani nevarēja ieraudzīt. Laidarā iezviedzās zirgs, draudīgi bubinādams, viņam piebiedrojās otrs, tad vēl daži zirgi — droši vien bija atnācis staļļu puisis Budreiķis. Bet arī no staļļiem neviens mani nevarēja ieraudzīt. Palēcos un ar sauso zaru norāvu gar pažobeli — pa bezdelīgu ligzdu. Bezdelīgas perēja lielās un mazās klēts pažobelē, pie kūts — kur tikai pamet aci, viņas perē, šajā ligzdā — vairs neperēja, šogad vairs neperēja. Tur, kur vīrs ar sievu, tēvs ar māti nevar sadzīvot, bezdelīgas neperē. Lopumeita Katre purpināja: šogad bezdelīgas vairs neperē ligzdā virs mam- meles loga, citgad vairs neperēs visā mājā. Man jau sen bija aizdomas, ka mamma sāk aizmirst tēvu, ka mīlestību pret tēvu viņai no sirds grūž laukā citas — citādas jūtas, visticamākais, vairākas jūtas — mīlestība uz mums, bērniem, šī no malas ir labi redzama, ar to viegli var izpelnīties apkārtējo cieņu un līdzcietību; pārākums pār citām jūtām; slēpjamais aizvainojums, bet noteikti arī šīs vārdā nenosaucamās jūtas, kas mātes acis padarījušas tukšas, saltas un pret citiem cilvēkiem vienaldzīgas…

Ar koku pārrāvu pār ligzdu vēlreiz. No smilšu graudiņiem, no pelēkā, graudainā māla mūrētā ligzda pāršķēlās, un puse no tās nokrita zemē — palēcos nost kā no kvēlošām oglēm, kas mestas uz mani. Man iešāvās prātā, ka tad, ja kāds man tagad rokās būtu ieraudzījis ābeles zaru, vēlāk būtu nopratis, kurš ligzdas notriecējs un ļaunā darba pastrādātājs. Jau grasījos nomest šo zaru zem jasmīnu krūma, kad pēkšņi sajutu, ka uz mani kāds skatās.

Pagriezos atpakaļ un uz taciņas starp plūmju kokiem pie jāņogu krūma ieraudzīju vīru — garu, kalsenu, sadzeltējušām ūsām. Salmu cepures platās malas meta ēnu pār vīra seju, un acis, kas vērās manī, šajā ēnā vizmoja bēdīgā — kā man izskatījās — bezgala bēdīgā gaismā…

Vīrs nebija nekāds lielskungs. Kājās viņam brūni zaļi strīpainas bikses, baltas vilnas zeķes līdz pusstilbam, mugurā zemnieka garsvārks un pelēcīgs audekla krekls. Ap kaklu viņam bija apmetināts balts, nātns kaklalakats, tā viens gals krita pār krūtīm un vēderu, otrs — pār plecu nosvēries uz muguru.

Vīram pie pastalām tupēja liels suns, pats visīstākais putnusuns, kuram ausis, uztverdamas ikkatru soli, visu laiku kustējās.

Šo vīru es redzēju pirmo reizi, tas mani nobiedēja visstiprāk. Kas viņš ir? No kurienes viņš uzradies? Kāpēc tagad, tieši šajā brītiņā, kad biju pastrādājis ļaunu darbu, viņš uzradies man priekšā, kā no zemes izaudzis?

Stāvēju un uz šo cilvēku skatījos kā pārakmeņojies. Vīrietis arī stāvēja un vēroja mani, bet viņa suns ne ausu vairs nesmailēja — tik cieši tas noskatījās manī.

Met, met projām zaru, es sevi drošināju. Taču baismīgas kauna jūtas, kas palēnām iepletās krūtīs, caururbušas mani līdz pacelēm, līdz kāju pēdām, mani itin kā bija sastindzinājušas.

Beidzot vīrietis panācās uz priekšu, arī viņa suns pielēca kājās. Atmuguriski sāku kāpties atpakaļ. Ar lielu audekla cimdu cilvēks noplakšķi- nāja sev pa plaukstu, un putnusuns, plakdams pie zemes, griezās atpakaļ un apsēdās tur, kur nupat bija sēdējis. Vīrs man pienāca klāt tik cieši, ka labi varēju saskatīt viņa acu varavīksnenes rakstu. Acis viņam bija pelēkas un dūmakainas, tomēr tās nebija tik bēdīgas, kā bija licies pa gabalu, cik noraizējušās un sarūgtinātas.

— Jaunskungs, tu ar šo zaru taču dūri acīs pašam Kungam Tam Dievam! — viņš sacīja rāmā, piesmakušā balsī.

Aiz kauna degdams degu, bet pa galvu joprojām griezās viena un tā pati doma — met, met projām zaru! Tikai tagad arī šī doma likās pretīga.

—    Dievam, — vīrs atkārtoja, — acīs.

Kā pēdējais muļķis es domās skaitīju — met, met projām zaru!

Vīrs nopūtās un možākā balsī pajautāja:

—    Vai jūsu laipnības māmiņa ir mājās?

Es cietu klusu. Nesagaidījis atbildi, vīrietis pagāja man garām, uz mīkstās takas es ieraudzīju viņa pēdas un pamiru — šīs pēdas bija redzētas, man pazīstamas!

Es bieži aplūkoju cilvēku atstātās pēdas. Man šķita, ka pēc pēdām cilvēku var iepazīt labāk nekā pēc sejas vai acīm. Vīrieti, kurš bija ieraudzījis, ka es nogāžu bezdelīgu ligzdu, līdz tam agrajam rītam nebiju saticis, bet pa šādām pēdām, kādas viņš atstājis uz takas, iedams man garām, es jau vairākas reizes biju sekojis no lielceļa līdz mežam pa sakņu dārza malu — svešinieka pēdas man šķita līdzīgas tām, kādas tu, tētiņ, pameti pļavā, gar balināmo audeklu iedams projām no mājām.

Atguvies es paskatījos uz putnusuni, kas joprojām sēdēja tur, kur bija licis saimnieks. Suns itin kā uzmanīja mani, lai es nekur neaizbēgu. Es sapratu — svešinieku atsūtījis tēvs; tēvs nojautis, ka esmu padarījis ļaunu darbu, un viņa atsūtītais cilvēks, varbūt slepens viņa vietnieks dzimtajās mājās, kurš pāri tāliem tālumiem domās sarunājas ar tēvu, tūdaļ bija uzradies man priekšā — nokauninājis mani, viņš aizgājis pastāstīt mammai, ka ar ābeles zaru es Dievam esmu acīs dūris…

4

Lielā zāle dūc no balsīm, smiekliem un priecīgiem izsaucieniem. Smagos, ar sudrabu izšūdinātos aizkarus tik tikko manāmi kustina vējiņš, kas velk iekšā pa atvērtajiem logiem. Mirdz un laistās lielie kandelabri. Griestu ēnās rotaļājas ģipša amori. Stāv, sarunājas un pastaigājas greznas un elegantas slaidkakla sievietes — jaunās bajāru un kunigu meitas, cēlās kunigienes. Dārgakmeņos zaigo cepurīšu maliņas, uz krūtīm vizuļo sudraba un zelta krelles, dārgas, dzirkstošas jostas ieskauj vidukli, un garie bārkstainie gali nokarājas uz kuplajiem svārkiem.

Ieķērusies zem rokas lielkungam Janāvičam, Ieva stāv apmulsusi, sirdī sarāvusies. Ieva šādās augstmaņu svinībās, kopā ar slaveniem lielkungiem un kunigienēm? Vai tā ir patiesība? Ak, viņa priecājas par to, lepojas ar to un kā vēl lepojas! Bet kāpēc gan viņa nespēj atkratīties no iespaida, ka jūtas arī vīlusies, ka no šīm svinībām viņa gaidījusi pavisam ko citu, nevis to, ko redz un jūt?

"Jaunais žemaišu stārasts lielkungs Jans Hodkevičs arī jūs, Tvirbutienes kundze, vēlētos redzēt svinībās… viņam būtu patīkami… viņš labprāt ar jums parunātos…"

Šos vārdus lielkungs Mikalojs Janāvičs bija sacījis Ievai pirms četrām dienām. Trīs dienas pievakarē viņa no Lazdīnu Ģiraites bija braukusi šurpu uz pilsētu un kājām pastaigājusies gar Rātsnamu un tirgus laukumu, pa Spīķeru ielu un Torņa ielu, kur uz stūra stāv slavenā Hodkeviča pils.

Gaidāmās svinības Ievai pa naktīm rādījās murgos. Viņai rēgojās platās un augstās kāpnes uz telpām, ēnainā arka, kas pārlokās pāri ārdurvīm… Tiklīdz bija iesnaudusies, tā viņa tūdaļ jau jutās atrodamies pilī — pa logu redzēja lukturus, kariešu stāvlaukumu, Svēta Jāņa baznīcu un saviļņojoši zvaigžņotās debesis… Ievai nāca klāt stalti, eleganti vīrieši, iesaistīja viņu bezrūpīgās sarunās, klanījās viņai un aicināja uz mazo zāli, kurā viņu pieņēma pats Hodkevičs. Viņš staroja priekpilnā smaidā un viņu mierināja: tagad, kad esmu kļuvis par žemaišu stārastu, jūsu vīra liktenis būs atkarīgs no manis — es pacentīšos, es ataicināšu viņu atpakaļ uz Kražiem, iecelšu viņu par savu sekretāru… Viņš iedrošināja viņu — Tvirbutienes kundze, jūs vēl esat tik jauna, jūs vēl pagūsiet…

Divus gadus kopš tā laika, kad bija miris Jeronīms Hodkevičs, galda pārziņa Jana Hodkeviča tēvs, žemaišiem īsta stārasta nav bijis. Stārasta pienākumus pildīja Gregors Hodkevičs, galda pārziņa tēvocis. Žemaišiem viņš nebija pa prātam. Žemaiši stāstīja valdniekam, ka Gregoru neatzīšot par stārastu tamdēļ vien, ka viņš pildot arī citus — lauka hetmaņa — pienākumus. Žemaišu stārasts varot būt tikai stārasts vien — tāda kārtība no tēviem nolikta un tēvu apliecināta. Divus gadus trijos seimos žemaiši lūguši un mēģinājuši pierunāt valdnieku, lai par stārastu ievēl un atzīst lielkunga galda pārzini Janu Hodkeviču — jaunu vīru, slavenu karavadoni. Bet tikai tagad, Viļņas seimā, valdnieks žemaišiem piekāpies un galda pārzini atzinis par žemaišu stārastu un apstiprinājis.

Te nu viņš, jaunais žemaišu stārasts, svītas ielenkts, Melhijoram Seme- tam — žemaišu karvežu izraudzītajam — pakalpojot, pieņem viesu apsveikumus. Lepns! Stalts, plecīgs, lielu galvu, bārda noklāj pusi varenās krūtežas, ūsas līdz ausīm aizvirpinātas… Bet smaidi, bet sejas skaidrība!…

Mugurā Hodkevičam krievu ferjāze — plats, zils apģērba gabals, oderēts ar sabuļu ādiņām. Ferjāze ir smaga, vasaras laikam par karstu, vēl jo vairāk apartamentos, zālē, — šim apģērbam varbūt jāatgādina viesiem par jaunā stārasta senajām uzvarām kaujās ar krieviem? Zem vaļā atmestās ferjāzes spīd viduklī piekļāvīgie garie svārki, kas apšūdināti ar gludu, spīdīgu atlasu. Kājās stārastam teķīna — turku safjānādas — zābaki, kādi pat par pieciem sešiem auksīniem nav nopērkami.

Daudzi augstmaņi lielkungu Janu Hodkeviču par draugu gan neuzskata — re, šajās inaugurācijas svinībās nav bīskapa Protasēviča, bīskapa Paca, valsts mantziņa Valāviča un daudzu citu valdniekam sevišķi tuvu stāvošu augstmaņu —, daudzi bajāri nav apmierināti, ka viņš tapis par žemaišu stārastu. Hodkevičam ir arī ienaidnieki, nikni ienaidnieki. Ieva to zina. Ievai pašai viņš liekas netīkams un atbaidošs. Bet lai nu katrs domā par Hodkeviču, ko grib, īsts vīrietis viņš ir. Drošsirdīgs, bagāts un valdonīgs. Uzticams balsts gan valdniekam, gan ģimenei — sievai, bērniem… Varbūt tieši tas arī nomāc Ievu un dzeldē viņai sirdi? Ievai nekad nav bijis vīra, uz kuru varētu balstīties, aiz kura muguras varētu justies droša un mierīga, — ak, viņai nav bijis un nebūs!… Vai tikai tāpēc šajā zālē, šajās grandiozajās svinībās viņa jūtas sveša, niecīga un nevienam nevajadzīga? Taču jau… Bet uz ko viņa bija cerējusi, svinības gaidīdama un šurpu braukdama? Ka lielskungs, jaunais žemaišu stārasts viņu sagaidīs pie durvīm, saņems pie rokas, skatīsies acīs un mierinās, sadūšos un atpakaļ mājās vīru atvest apsolīs? O nē, uz to Ieva nav cerējusi — murgus no īstenības viņa vēl atšķir.

Ieva saprot, kas viņa ir un kur viņa ir. Tomēr saņemt sevi rokās viņai trūkst spēka. Acīs riešas asaras. Dievs augstais, kāda viņa ir niecīga, kāda bezvērtīga, bet pēc kādas lepnības, pēc kādas vieglas dzīves viņa ilgojas!… Ar visu apgādāta, droša un mierīga viņa vēlētos būt. Un mīlēta…

Ieva cieši saknīpē lūpas, izslej galvu un nodomā — pati iešu klāt, pati pateikšu un pajautāšu… Doma viņai aizžņaudz elpu. Tur jau kunigs Sa- kalinskis klanās stārasta lielkungam līdz zemei. Lielkungs Mikalojs Dorogostaiskis no galvas deklamē panegiriku latīniski. Ak, tad šitas Do- rogostaiskis cer nopelnīt galda pārziņa titulu, kas palicis bez saimnieka!… Zobennesis Motiejs Petkēvičs, roku pie sirds piespiedis, acis iepletis, sirsnīgi kaut ko klāsta — ko? vai apliecina uzticību? mīlestību? Ko un kādu mīlestību stārastam varētu apliecināt Ieva, ja pieietu viņam klāt? Kungs augstais, viņa aizvien vēl cer, ka ies stārastam klāt!… Tur jau Stepans Zba- raskis, Vitebskas vaivads, bīda un bīda stārasta redzeslaukā savu sievu, citiem lūdz atvainot, lai tie pašķiras un dod ceļu, — velti! Hodkevičs nepamana Zbaraskus! Bet Viļņas birģermeistari — Zareckis ar Opahovski — re, nemaz nemēģina izspraukties līdz stārastam — mīņājas pie durvīm un varbūt mierina sevi: vēlāk, pēcāk, pēc tam…

Ievai salecas sirds. Pa durvīm platā solī ienācis iznesīgs, glīti noaudzis vīrietis — nemaz neapstājies, apkārt nepaskatījies, nevienam nepaklanī- jies, ak Dievs, uz stārasta pusi nemaz nepaskatījies, karaskolnieka gaitā viņš nāk taisni pie Ievas. Laistās dzeltenie itāļu safjāna zābaki, kandelabru gaismā vizmo pieguļošais samta svārks, kam no apakšas izkāpusi līdz pazodei koši mēļā veste. No sīriešu zīda.

Pār vīrieša pieri krīt melnas matu cirtas. Acis viņam lūkojas vērīgi, caururbjoši, noburdamas sirdi un apmādamas prātu. Baismas un bailes allaž padara prātu kā apmātu. Ievai bail. No kā viņa baidās? Vīrieša biezās, sarkanās lūpas, raugi, jau uzsmaida Ievai — pa gabalu! Nekauņa, ar šo smaidu pa gabalu viņš visiem pateicis, ka dodas pie kundzes Ievas Tvirbutienes. Tagad jo daudzu Hodkeviča viešņu acis pavēršas pret Ievu. Viņa tramīgi pamet skatienu uz kungu Janāviču. Pavadoņa melnās, labsirdīgās acis viņu mierina un iedrošina: nebīsties, es esmu tev līdzās, šeit es tev esmu kā tēvs — tuvs pašu cilvēks.

Laurīns Vaina pienāk klāt, apstājas, brītiņu skatās Ievai acīs ar patiesu apbrīnu, pat ar manāmu godbijību, kādu nekad agrāk Ieva viņa sejā nebija ievērojusi. Lāga neapjēgdama, ko dara, Ieva paceļ roku, Laurīns to saņem, noskūpsta un, atliekdamies taisns, saka:

—    Kundze, manas bērnības labā draudzene, nekad es neesmu šaubījies, ka reiz jūs ienāksiet arī pašu varenāko un pašu godājamāko pilī! Par to arī jūs pati neesat šaubījusies, vai nav tiesa?

—    Godātais, uz to cer katra sieviete! — Ievas vietā atbild lielskungs Janāvičs.

Laurīns Vaina pieliec galvu uz vienu pusi un ar acīm, kas viegli aiz- miglojas, caur pieri skatās uz Upītes karodznieku.

—    Mikaloja kungs, — viņš vēršas pie tā ar vieglu zobgalību, bet varbūt tikai pavisam draudzīgi, — valdnieka ziņnesis Talačka atdrāzās pie manis uz Krasņicu, katru dienu mainīdams zirgus. Vai patiesi valdnieka kase tik tukša?

—    Par to varat nešaubīties — tā ir tukša! Samaksājis sudrabā, no viņa gaišības atkratīties nevarēsiet! Es zinu, ko runāju! — Karodznieks pie- kļauj plaukstu pie savas apaļi izvelbtās pieres. — Rudzu mēneša septiņpadsmitajā dienā valdnieks pilī pieņēma lielkungu Šimkoviču un viņam ieķīlāja Ukmerģi. Divdesmitajā dienā…

—    Vai valdnieks taisa parādus? Viņš ieķīlā muižas? Vai viņš to no sava vasaļa Ketlera samācījies, ko?

—    Kad valdnieks jūs solās pieņemt? — Janāvičs strauji pajautā.

—    Piektdien. Kungs, jūs domājat…

Jums nav veicies! Piektdienās valdnieks parasti pieņem tos, kuriem kaut ko ieķīlāt viņam nenāk ne prātā! Saņēmis aizdevumu, viņš izmet — par ķīlu parunāsimies rīt!

—    Rīt! — Vaina aizvainots iesaucas. — Rīt, tad nozīmē — nekad! Divas reizes par to jau esmu pārliecinājies!

Katram cilvēkam savas rūpes un bēdas, katram savas nelaimes. Zemniekiem nav ar ko samaksāt gruntsnomu un klaušu nodevas. Bajāri nevar sagrabināt kara nodokli. Valdniekam trūkst, ko samaksāt algotņiem, kas karo Līvzemē. Visi satraukušies. Visi ir bailēs. Visi domā tikai par naudu. Par mesliem, nodokļiem, parādiem un ķīlām. Par zaudējumiem. Par peļņu, ko gūst no zaudējumiem. Un neviens, liekas, itin neviens nelauza galvu, ka aiztraucas dzīve… Ievas dzīve traucas projām tik ātri, ka šņāc gar ausīm! Traucas uz vakarpusi. Drīz jau saule sāks laisties rietā… Kurš viņai atlīdzinās par tik ātri un tukši nodzīvoto mūžu? Kiprijons viņas dzīvi ir aizņēmies, viņš uzmauca galvā baltu cepuri, paņēma apdilušo ceļasomu un — aizceļoja. Trīs dēlus viņš atstājis par ķīlu. Un Ievas dzīve vairs nepieder Ievai — tā pieder viņas zēniem un Dievam — visuresošajam, visuvaroša- jam pasaules valdniekam. Varbūt vienīgi Dievs Kungs viņai atlīdzinās par piedzīvotajiem pāridarījumiem un aizvainojumiem?

Ar abām rokām Ieva ietveras lielkunga Janāviča elkonī.

—    Brauksim projām no šejienes! — viņa iečukstas. Lūdzošām, asaru pilnām acīm viņa skatās uz Janāviču. — Brauksim projām no Šejienes…

Janāvičs pieliecas un iemurmina viņai ausī:

—    Pacietību, mīļā, mēs sagaidīsim izdevīgu brīdi, par to nešaubieties!

—    Man no stārasta neko nevajag, šeit man vispār nekas nav vajadzīgs, pavadiet mani laukā no apartamentiem, un jūs varēsiet nākt atpakaļ!

—    Nezaudējiet cerības, Ieva! — rāmā, godbijīgā balsī atbild Janāvičs, un tagad uz karodznieka lielkunga augsto pieri Ieva paskatās ar nicinājumu un neslēptu ienaidu. Nevis piere, bet baznīcas tornis!… Gudrības un klusa miera kupols… Tuvs pašu cilvēks, kas pilda viņas tēva pienākumus. Viens no tiem Labajiem Ļaudīm, kuri ar lišķību, labsirdību, sirdsžēlību un rū- pestīgumu — ar ko tikai gribi! — Ievai sagrozījuši galvu, un viņa ne pati nav pamanījusi, ka bija nonākusi Lazdīnu Ģiraitē — tukšajā, nolaistajā muižā, kurā spokojas pirms simt gadiem mirušo Tvirbutu veļi — pretīgi rēgi.

Ak, ar kādu augstprātību tur jau nāk pa durvīm iekšā zālē skaistuļu sieviešu pulks! Pa priekšu soļo aukle, aiz rociņas vezdama cirtgalvīti puisēnu — šim droši vien nav ne triju gadiņu, taču viņš liek solīti pie solīša lepns un uzpūtīgs, tā vēzēdams rociņu, lai piedurkņu kuplums neķertos aiz samta vestītes vai biksītēm. Zēnam pa pēdām, svītas ielenkta, pāri zālei peld Kristīna Hodkevičiene, stārasta sieva, Krakovas kastelāna meita. Onute, izstīdzējusi un bāliņa Hodkeviču vecākā meitiņa, uz visām pusēm blisina lielās, ar kaut ko neapmierinātās acis. Arī kundzene Hodkevičiene ar kaut ko ir neapmierināta. Viņa nesen pārcēlusies uz Viļņu. Mazo puisīti Janu Karolu viņa laidusi pasaulē tālu stepēs, kā runā, kaut kādā turku vai tatāru, vai mongoļu muižā netālu no Černovciem. Šie Hodkeviči paši cēlušies varbūt no tatāriem vai mongoļiem, vai turkiem… Klima Cepulova stāsta, ka viņi visus savus bērnus līdz divu triju gadu vecumam audzinot stepēs pēc senču ieražām — lai dabūtu izjust klejotāju garu. Hodkeviči ir dzimuši, lai klejotu un pēc iespējas bagātākas zemes meklētu. Hodkevi- čiem asins, kad izsprāgst no brūces, no sadurta pirksta, panadzes vai kad nāk pa degunu, atsitot vērmeļu smaku…

Tēvs stārasts paceļ mazo Janu Karolu uz rokām, un zēns sāk raudāt. Bērns ir neapmierināts. Visi Hodkeviči ir ar kaut ko vai par kaut ko neapmierināti. Varbūt Plateļu un Telšu zemes viņiem nav dāsnas, varbūt visa Lietavas Lielkunigija viņiem par trūcīgu? Varbūt viņi jau sāk celties spārnos? Varbūt lidos pāri jūrām, pāri okeāniem — uz Zelta Raktuvju Ameriku?

Ieva saņem dūšu — Janāvičam neko vairs neteikusi, viņa pagriežas uz zāles durvīm. Viņa jūt, ka viņai pakaļ nāk gan Vaina, gan Janāvičs. Viņai pievērš skatienus cēlās kunigienes un viņu augstprātīgie vīri. Ak, viņi nav raduši redzēt, ka pāri šai zālei sieviete būtu gājusi tik ātrā solī.

Vestibilā Ieva aiz muguras izdzird Vainas balsi:

— Mikaloja kungs, pagaidiet šeit, es ar kundzi aprunāšos, un drīz mēs abi būsim atpakaļ!

No āra kāpnēm kļūst redzama slapjā, pielijuši iela, laukums, pilns ar zirgiem un karietēm, kam pa vidu rēgojas laiskie kučieri. Ieva pa gabalu pazīst Darbiņu. Viņas vedējs tieši tagad sien sirmim ap kaklu zebenieku. Lopiņam auzas — tam pietiek ar auzām. Asaras ne no viena vairs nav jāslēpj. Asaras rit pa vaigiem. Ieva negrib braukt mājās. Arvien baismīgāk un baismīgāk atgriezties mājās, kad nekas nav panākts — tukšām rokām. Ieva nekur vairs negrib ne braukt, nekur vairs negrib ne iet. Tomēr tā stāvēt un raudāt arī nevar.

Ieva iegriežas Svētā Jāņa ielā. Lukturu gaismā spīd slapjie un tumšie bruģakmeņi. Svētā Jāņa baznīcas tornis, pats tumsdams arvien stiprāk, ietiecas tumšajās, mākoņiem aizvilktajās debesīs.

Laurīns soļo blakus, Ievai spīdinās acīs viņa dzeltenie zābaki: tuvojoties lukturim — kvēli oranži, gandrīz sarkani, lukturiem attālinoties — ap- blāvuši, gluži kā ar pelējumu pārvilkti. Stiklinieku ielā lukturu retāk — pie Ķaunes nama, pie Palecka nama… Iela ir tumšāka, iešana pa to ir neomulīga, un Ievai prieks, ka Laurīns viņu nav pametis vienu. Viņš nāk līdzi. Nerunā. Neuzbāžas ne ar kādiem piedāvājumiem. Viņš klusē.

Aizpērn rudenī, silu mēnesī, Vaina bija atbraucis uz Širvjiem — uz vecās Tvirbutienes izvadīšanu. Laurīns palika Širvjos divas dienas. Naktī kopā ar Ievu viņš vāķēja pie aizgājējas zārka. Bērni aizmiguši, tēvs atpūšas. Cauru nakti viņi vieni bija palikuši divatā pie aizgājējas zārka. Viņi apgrieza svecēm dakti, lauza nost vaska notecējumus. Izdegušās sveces pārmainīja pret jaunām. Nakts bija pavisam, pavisam klusa un rāma. Uz rīta pusi sāka celties vējš, bet austot tas jau nerimtīgām brāzmām lodāja gar logiem. Kāpēc Laurīns atbraucis uz izvadīšanu, toreiz Ieva nebija sapratusi, viņa nebija gribējusi saprast. Viņa negribēja domāt par sevi, par savu stāvokli un priekšdienām — viņas vīrs Tvirbuts pazudis bez vēsts Līv- zemē, vecā Tvirbutiene ir mirusi, Ieva… Ieva arī bija Tvirbutiene, tomēr nebija Tvirbutu asiņu, nebija no Tvirbutu dzimtas — Dvarčūnaite, kas laidusi pasaulē trīs bērnus, Tvirbutu dzimtas turpinātājus…

Un tagad nu viņi abi jau iet pa plato, labi apgaismoto Vācu ielu.

— Kundze Ieva, jūs esat kā bērns! —Vaina pasaka un atkal cieš klusu.

Kas šie viņa vārdi bija — nopūta? nožēla? vilšanās viņā?

Ieva neatbild. Viņa jau redz koku tumšos kupolus ielas viņā pusē — uz pakalniņa aiz mājām, kuras kādreiz piederējušas Morštīnam. Toreiz šeit bija tāda pati tumša un drēgna nakts, tikai saltāka, agrā pavasarī, un tie koki vēl stāvēja bez lapām, arī baznīcas celtniecība vēl nebija pabeigta — tā pat nebija iesvētīta. Ieva bija cieši saņēmusi Kiprijona roku savējā un domās atkārtojusi — te nu tagad sākas dzīve… Dzīve bija sākusies ar laulībām neiesvētītā baznīcā — ar viltu. Tā ir patiesība. Viltus patiesība. Dzīvē tā ir bieži.

Gar Hoziju — tiltu būvētāju — tumšās mājas paksi plūst sārta uguns atblāzma. Kad apiets ap Hoziju mūri, ieraugāms ugunskurs. Tas deg iegarenajā pagalmā, kurā noraugās mazi, tumši lodziņi, aiz kuriem dzīvo — tagad, protams, guļ — ķeceru luterāņu mācītāji. Cits citu nomainīdami, viņi sēž pie nelaiķes kunigienes Elžbietas zārka Radvilu kapličā. Rītos un vakaros viņi dzied garīgās dziesmas un lasa evaņģēliju baznīcā, kuru Ieva laulādamās noturējusi par svēto katoļu baznīcu. Luterāņu mācītāju gu- ļamtelpu lodziņos plīvinās ugunskura liesmu atspulgi. No pilnīgas tumsas ķeceri baidās. Viņu sētaspuiši pa naktīm pagalma vidū kurina ugunskuru. Ak, vai ķeceri baidās tikai no tumsas?

Baznīcu, kurā ar blēdību kādreiz Ieva bija salaulāta — vai viņa ir salaulāta? vai šādas laulības ir spēkā? — apjož augsta mūra sēta. Dzelzs vārti noslēgti. Vakaros tie vienmēr tiek noslēgti, lai pa nakti nevarētu iebrukt katoļi un ķeceru svētnamu apgānīt. Caur vārtu dzelzs spraišļiem var redzēt tālā ugunskura gaismas retām svītrām sašvīkāto baznīcas pagalmu un ēnaino taku — tā attālinās, vēršas aizvien tumšāka un pilnīgi saplūst ar baznīcas tumšo mūri.

Te nu ir šī tumsa, šī baznīca, kurā Dievs Tas Kungs bija parādījis Ievai tā dēliņa seju, kurš vēl nemaz ne ieņemts nebija…

Laurīns Vaina ierunājas atkal:

—    Līdz tam laikam, iekams lielskungs Hodkevičs dosies uz Līvzemi, savā pilī viņš rīkos pieņemšanas katru trešdienu. Kundze Ieva, brauciet šurp katru trešdienu, un jūs apradīsiet ar grezno vidi, iegūsiet draugus un draudzenes, palēnām iesaistīsieties izglītoto cilvēku dzīvē…

Ak, Laurīns nezina, ka tagad Dieva Tā Kunga kādreiz šeit, šajā ķeceru baznīcā, viņai parādītais bērniņš — tik daudz gadu jau sagaidījis! — gluži kā tāds pēdu dzinējs suns seko cilvēkiem pa pēdām… Kur noies, par ko kļūs viņas bērns, ja, arī par vīru izaudzis, sekos cilvēkiem pa pēdām? Vai kaut kādi Labie Ļaudis viņu nenoturēs par plānprātiņu? Vai neieslodzīs kāda labdarīga klostera dziednīcā un ar ķēdēm nepieslēgs pie dzelzs riņķa, kas iemūrēts biezā sienā?

Laurīns pieliecas tuvāk Ievai pie auss un čukst:

—   Galvenais — atbrauciet nākamo trešdienu! Pēc tam ieradīsiet… Un jums veiksies, es nešaubos, patiešām veiksies!…

Svešinieks, kurš mani bija pārsteidzis nozieguma vietā, bija Steputis vārdā, uzvārdā Stirbaitis — Stirbja dēls. Viņš jau līdz pusei bija iekāpis piektajā desmitā. Dzīvoja viņš šķirti no cilvēkiem, vienpatlgi. Viņa mazā būdiņa stāvēja aiz meža — tur, kur sākas gāzumu un izcirtumu neapdzīvotās vietas. Vasaru Stirbaitis turēja bites, ziemu pieskatīja bebru vietas Paušķu tīrelī. Pavasarī viņš bebrus ķēra, nobeidza, no pavēderes izgrieza dziedzerus, kaltēja un ar citu cilvēku starpniecību sūtīja uz Klaipēdu — Kraukļu Pērkli. Rudenī viņš bebrus medīja — tad tiem bija skaists kažoks: raupjais melnais vai arī brūnais akots spīd, pūka — bieza un mīksta.

Stirbaitis bija godīgs un taisnīgs cilvēks. Viņš neiežēlojās par mani. Viņš aizgāja un pastāstīja mātei, ka es gāžot nost bezdelīgu ligzdas, ka Dievam Kungam bakstu acīs. Viņš pastāstīja — par to es nešaubos. Pēcāk mamma visu dienu staigāja pa māju saraudātām acīm. Bet Stirbaitis viņai bija pastāstījis vēl sazin ko. Ko — es nezinu. Taču mamma mani ne pēra, ne bāra, par manis pastrādāto nedarbu nemaz neieminējās… Varbūt Stirbaitis viņai bija izskaidrojis, ko man, kas aug bez tēva, nozīmē tukšās bezdelīgu ligzdas pie mammas loga?

Es iemīļoju bitenieku un pieķēros viņam. Kopā ar Stirbaiti gāju uz mežu un dienu dienām, reizēm pat augu nedēļu nodzīvoju viņa būdiņā. Pārnācis mājās, vairs nebiju bērna skatā — vēju appūsts, saulē iededzis, dūmiem piesmircis. Mamma skatījās uz manām darbā sastrādātajām rokām, pacēla un iepleta pret sauli manu sviedros samelnējušo kreklu un laimīga smaidīja. Patiešām — ko viņai bija sastāstījis Stirbaitis, vienkāršs zemnieku cēluma cilvēciņš, ka viņa, muižas īpašniece, mani, savu dēlu, uzticējusi viņa aizgādnībai un par šo aizgādnību priecājas?

Zaļais mežs! Kā tas zumz, šalko un vītero!…

Ja no Rietavas ej uz dienvidiem Viļķēnu virzienā, vispirms jāiet pa eglainēm, to tumši zaļajā sakrēslī sīc odi, uz nokarenajiem, ķerainajiem zariem te šur, te tur karājas apaļas ligzdas ar eju virspusē, kas pieder zeltgalvītim — mazākajam meža putniņam, bet debesīs, kas saskatāmas starp egļu galotnēm, ātri vēcina spārnus lielais piekūns un gaida, līdz kāds mazais putniņš uzlidos virs meža, — noķeršu, sak, gaisā! No kā gan šis piekūns pārtiek? Nekad neesmu redzējis, ka no sīkajiem kāds nepiesardzīgi būtu pacēlies pāri kokiem, ka piekūns kādu būtu notvēris…

Pēc tam taka ienirst nokaltušā jaunaudzē. Sausie zariņi skrāpējas pret drēbēm, rokām un seju, jāsargā acis, mirkšķinies un ej gandrīz samieg- tām acīm. Izlīdis Ložņu pļavā, plati atver acis un redzi — rokas jau asiņainas. Uzpūš spirgta vēsmiņa, jūti, ka visapkārt viss smaržo pēc sveķiem, un nemaz nešaubies, ka arī tavas asinis, kas sarecēs uz rokām, smaržos pēc sveķiem.

Virs pļavas, ierāvis galvu plecos, lēni un pacietīgi planē peļu klijāns: spārni plati, aste — strupa un apaļa. Reiz vakarā vientuļā gobā, kas aug tālu tīrelī, redzēju nogurušu klijānu, kas sūkstījās — klusām ņurdēja kā neapmierināts kaķis…

Aiz Ložņu pļavas — atkal mežs. Atkal šī zumzēšana, šī rāmā šalkoņa, pie kuras pierod un kuru sāc saukt klusumu. Vāveres lēkalē, caunas zogas, mazie kustonīši tekalē — joprojām klusums. Krikstiens mežā — lācis sa- mīņājies — jau troksnis, jau briesmas! Lielie zvēri ir pikti: ja saplosa cilvēku, noēd arī veli — cilvēks izgaist pavisam…

Tad atkal acīs iespīd debesis, atkal iznāc pļavā: šeit sākas Smertišķes — pati Žemaitijas mala. Šeit dzīvo melnais stārķis. Melns, saulē vizošs, krūtiņa un zemaste — balta. Neesmu redzējis, ka tas kaut kur būtu laidies — laikam jau dzīvo viens, varbūt nemaz perēkļa viņam nav. Sarkanās kājas viņš cilā mierīgs un nesteidzīgs…

Pārgājis pļavai, nocērt meža stūri, un acīm paveras nepārskatāmais tīrelis — te jau vācieši degungalā, žemaiši šeit mājas vairs neceļ, zemi vairs near un sienu vairs nevāc. Ienaidnieks ir tuvu. Ari šeit kādreiz audzis un zaļojis mežs. Taču žemaiši to cirtuši paaudzi pēc paaudzes, viņi gribējuši, lai klaja vieta viņus šķir no ienaidnieka, lai no tālienes var ieraudzīt nākam virsū ienaidnieku. Nocirsto koku saknes katru reizi sakaltušas, satrūdējušas un iznīkušas, un mežam vairs nav bijis pa spēkam šeit atzelt. Acis žilbina saulē spīdošie smilgu klaidi, izspūruši retie un panīkušie krūmiņi, sacerojuši avieksnāji. Apcirtumu līnija, seno laiku aizsardzības aizsprosts, aizlokās tālumā — sausu, zarainu koku sagāzums, ar zāli apaudzis, izvijas gar žemaišu zemju malu desmit, piecpadsmit un varbūt vēl vairāk jūdžu… Aiz tīreļa — naidnieka zeme, aiz naidnieka zemes — jūra, aiz jūras — Amerika, plaukstošā zeme, kur ir pērles, zelts un cēl- koki, no kuriem tek piens.

Bet šeit zelta nav. Šeit jaukums un siltums nāk no meža. Mežmalā stāv Stirbaiša būdiņa — maza, veca, baļķi izkaltuši, teju vai zilgani. Būdiņai visapkārt aug zemi kadiķīši, garām griežas grava, tās atkraujās zaļo lieli skābarži. Tālu tīrelī rēgojas vientuļā goba. Mierīgā dienā goba ir tumši zaļa, uznākot vējam — blāvgana. Kad reiz biju aizgājis pie gobas, piekusušais klijāns, uz tieva, nolīkuša zara, sūrojās par dzīvi.

Šajā būdiņā Stirbaitim dzīve ir skaista un pavisam bēdīga. Mežmalā ūbo sila dūdulis, skābaržos čabinās un mīlīgā balsī dzied zaļmugures vālodzes. Zilsvītrotie sīļi laiku pa laikam — pēkšņi un negaidīti — saceļ traci. Otrā pusē — tīrelī —, pa zāli skraida paipalas un laukirbes — mazās vistiņas. No rīta līdz vakaram gaisā san bites. Tās dzīvo Stirbaiša celmos un auļos. Visa kā šeit ir tik daudz — čaboņas, klaigu, dūkoņas, vīterošanas un krāsu zibas, un tomēr kaut kā šeit pietrūkst… Kad visapkārt ir tik skaisti, sāpīgi sāc izjust, ka tev patiešām kaut kā pietrūkst…

Rudzu mēnesī palīdzēju Stirbaitim medu kāpt. Steputis uzvilka audekla zeķes, uzmauca rokās audekla cimdus, uzbāza galvā salmu cepuri ar sietiņu, paņēma dzeini un skrubi, es nesu podu ar oglēm un lūdzu Dievu — kaut nu tikai gruzdētu, kaut tikai gruzdētu!…

Vēlāk saulainās dienās iznesām norā māla bļodas, pārklājām ar sietu, uz sietiem izkārtojām kāres — saulgozī medus sasila un iztecēja bļodās. Pa šo bišu kāpšanas nedēļu ar medus smaržu bija piesūkusies zāle, krūmi un koki, tiem lapas smaržoja pēc medus, līdz bija nobirušas.

Šo rudeni, tētiņ, es nekad neaizmirsīšu! Vispirms koki nodzeltēja un nosārta, pārvērtās par svētnīcām: pīlādži — par kapeliņām, liepas — par kapličām, goba tālumā un skābarži tepat pie būdiņas — par dievnamiem. Bet pēc tam koki nometa lapas. Tie pārvērtās par elles mošķiem. Stirbaitis sametās drūvīgs, ierāvās sevī, sāka trīt dunčus, gatavot medībām ragaiņus un kaņepāju tiklus: viņš kārtojās doties uz Paušķu tīreli — uz bebru vietām. Atceros, viņš asina dunci un murmina:

—    Karapulkus, jaunskungs, var apbruņot ar āvām, arkebūzām un musketēm, ar lielgabaliem un dižgabaliem. Taču ne ar skrubi, ne ar doru dējēja rīkiem!… Karaspēks, kas tūkstošiem ļautiņu nogalē, vienu bišu auli nevar izpostīt — no debesu valdnieka nav ļauts, no laicīgā valdnieka — liegts. Palūko uz mani! Kamēr bites gāja, ne vardei, ne vagulītim nenodarīju pāri, kā aizmiga bitītes — ēčku, jau gan duncis, gan zarenis man rokā!… Bebrus došos medīt, iešu slepkavot…

Tajā rudenī četras reizes gājām uz bebriem. Reiz, ārā iedams, Stirbaitis apstājās pie būdiņas stūra, pret vēju skatījās uz tīreli, uz lapas nome- tušo gobas koku, un acīs — nevis no vēja, es jutu, nevis no vēja! — viņam iespīdējās asaras.

—    Tumšs mūsu prāts, jaunskungs! — Steputis ierunājās, kad jau gājām pa mežu. — Mēs sakām —vientuļais stārķis, vientuļais klijāns, vientuļā goba tīrelī… Tā nav taisnība, jaunskungs! Putni un koki mums liekas vientuļi tāpēc, ka — paši vientuļi — uz tiem skatāmies…

Stirbaitim es ticēju ar visu sirdi un dvēseli, bez mazākās šaubīšanās, viņa valdījumus — meža viņo malu, tīreli, noru un visu to zemi, kurā citi rietavnieki ne kāju nav spēruši, — es turēju par paradīzi. Dzimtajā muižā tu, tētiņ, visiem cilvēkiem biji norādījis, kā jāuzvedas un kā jādzīvo. Viņi bija tavējie. Steputis Stirbaitis bija lauku un mežu cilvēks. Nekad viņš ne tev, ne taviem vecākiem nav kalpojis. Nekad viņš no tevis nav bijis atkarīgs — brīvs no tevis, no taviem norādījumiem viņš arī tagad.

Pie Stirbaiša dzīvodams, es aizmirsu par tevi, un tā man bija laime — laime… atelpas miers un klusums… prieks — dzidrs un šķīsts, bez sirdssāpēm.

Gaismai austot, mēs iekuģojām Vaksholmā lapu mēneša trīsdesmitajā dienā. Piestātnē mūsu kuģus apstāja zviedru krasta apsardzes kuģīši. Krastā mūsu kungu bīskapu hercogu Magnu sagaidīja prokurators Jērans Pērsons, viņa sekretārs Hermanis Brusers, latīņu rakstu rakstvedis Pēteris Murcils un valsts padomnieks Jakobs Rusengrēns.

Par zviedru prokuratoru es jau daudz biju dzirdējis. Zināju, ka viņš studējis Vitenbergā, tajā pašā universitātē, kurā savulaik biju mācījies arī es. Zināju, ka Pērsons bijis viens no profesora Fīlipa Melanhtona mīļākajiem mācekļiem. Melanhtona lekcijas biju klausījies arī es. Melnhtonu es mīlēju, viņš skaidri un saprotami prata izklāstīt, kā viņš izprot pasauli un cilvēku pasaulē. Daudzi studenti Melanhtonu cienīja un mīlēja, dēvēja viņu par Vāczemes skolotāju, un šis goddevīgais vārds studentu mutē skanēja cildenāk nekā imperatora vai Prūsijas firsta tituls.

Vaksholmas krastmalā es Jēranu Pērsonu ieraudzīju pirmo reizi, tomēr viņa seja ar atkareno apakšžokli, zilās acis, stāja, pat gaita un roku kustības man likās pazīstamas. Vitenbergā es viņu nevarēju sastapt, viņš bija jaunāks par mani varbūt kādus desmit gadus. Tad kāpēc gan viņš likās redzēts un pazīstams? Tas raisīja manī izbrīnu un mulsināja mani.

Nākamajā dienā, lapu mēneša trīsdesmit pirmajā, prokurators Pērsons par godu bīskapam hercogam Magnum rīkoja vakariņas. Daudzus mēnešus es biju nīcis cietumu karceros un mežu biezokņos, bieži ap mani bijuši cilvēki, kurus esmu ienīdis un neesmu turējis par cilvēkiem, bet pagāja kāds laiks, un es biju aizmirsis gan par izsalkumu, gan par aukstumu, gan par nīstamajiem cilvēkiem. Es aizmirsu visu, kas ir slikts, un noskaidrojās, ka vienmēr un visur, pat cietuma karcerī, bijis kaut kas gaišs un neaizmirstams.

"Ieslodzījumā bija slikti, bet es biju dzīvs — dzīvs!" vēlāk es varēju priecāties.

Ka esmu bijis dzīvs tūkstoš pieci simti sešdesmit trešā gada lapu mēneša trīsdesmit pirmajā dienā, es nevaru priecāties un par to nekad nepriecāšos.

Prokurators Pērsons svinīgās vakariņas Magnum bija sarīkojis Vaksholmas pilī — uz eksekūciju telpas balkona, kur grīdas bija slīpas un krēsli pie galda līdzinājās amfiteātra ložām. No katras sēdvietas varēja redzēt, kas notiek apakšā — eksekūciju telpā. Bez cilvēkiem, kas mūs bija sagaidījuši krastmalā, uz vakariņām ieradās vēl viens zviedrs: oberrentmeis- tara — valsts galvenā mantziņa — palīgs Ēriks Kernings, un Šrapfers neapmierināti noburkšķēja Magnum, ka zviedri, visticamākais, sarunas sākšot ar valodām par naudu.

Vakariņu galds bija pieticīgs — vīns, degvīns, aukstās uzkodas, galvenokārt no tādi vai citādi sagatavotām Norlandes zivīm. Prokurators pacēla vīna kausu, apsveica bīskapu hercogu Magnu, kas ieradies zviedru karaļvalstī tādā laikā, kad daudzi svešzemnieki uz tās pusi pat baidoties paskatīties. Bīskaps hercogs Magnus teica godu Dievam, zviedru karalim un viņa karaļvalstij un no sirds pateicās prokuratoram par viesmīlīgo uzņemšanu. Panegirikas un lielīgās runas teica valsts padomnieks Rusengrēns un valsts galvenais mantzinis Kernings. Šrapfers atvieglotāk ievilka elpu — par naudu neviens nebija ieminējies!

Pēc tam mēs vērojām notikumus, kas bija sākušies apakšā — eksekūciju telpā. Četri kalpi moku kambarī ienesa dzīvu, vārgu un izmisīgā balsī brēcošu radījumu, nolika uz granīta paaugstinājuma, kurā bija iegrebtas renītes asiņu notecēšanai. Ticēt savām acīm es nebiju spējīgs — uz granīta plāksnes gulēja cilvēks bez kājām, bez vienas rokas, bez ausīm un deguna.

Balkonā ienāca cilvēks, āvies līdz viduklim garos zābakos — tie bija sarkani, asiņu krāsā. Uz kaili noskūtās galvas viņš bija uzmaucis melnu četrstūrainu cepuri ar lielu, sarkanu bumbuli. Prokurators šo vīru stādīja priekšā bīskapam hercogam:

—    Tas ir reketmeistara kungs Monss Jonsons! Šo vīru es ļoti cienu. Zviedrijā viņu ciena visi!

Magnus saviebās un piepūtās, viņš bija varen neapmierināts — viņam stāda priekšā varmāku, spīdzinātāju, galveno bendi. Zobus sakodis, bīskaps hercogs piespieda sevi asiņainajam Jonsonam parādīt godu ar tik tikko pamanāmu galvas palocīšanu.

—    Mons! — Pērsons vērsās pie reketmeistara. — Dariet zināmu šim Gestokam, ka viņam vairs nav ausu, deguna un abu kāju, atgādiniet, ka viņam ir tikai viena roka — cits nekas. Domāju, ka tagad viņš sapratīs — viņa dzīvība karājas mata galā!

Dievs Tēvs! Radījums, kas apakšā, eksekūciju telpā gulēja, uz granīta plāksnes, bija Johans Bertilsons Gestoks. Viņam bija sešpadsmit gadu.

Viņš nupat tikai sācis dzīvot… Es pametu skatienu uz valsts padomnieku ļakobu Rusengrēnu un sastingu — valsts padomnieks — vīrietis glītiem vaibstiem un sarkanu bārdu — man uzsmaidīja!

Rusengrēns un prokuratora sekretārs Brusers bija atgādājis Johanu Bertilsonu uz Vaksholmu no Uplandes. Jauneklis kalpoja hercoga Juhana galmā 'I'urku pilsētā. Uplandē viņu bija saņēmuši ciet Brusera apsargi. Vaks- holmas pilī jauneklis bija mocīts un spīdzināts tik ilgi, līdz viņš atzinies, ka musinājis Uplandes zemniekus uz dumpošanos pret karali Ēriku un to darījis pēc sava kunga hercoga Juhana pavēles. Šorīt prokuratora rakstvedis Pēteris Murcils bija pabāzis Magnum izlasīt — ziņkārības pēc, tāpat vien, izklaidei pēc garā ceļojuma — karaļa Ērika aicinājumu visiem karaļvalsts piļu garnizoniem. Zviedru valdnieks ar šo rakstu pavēstīja karaspēkam, ka Somijas hercogs Juhans gatavojot briesmīgu — vispārēju! — karaļvalsts zemnieku sacelšanos pret karali; visiem garnizoniem viņš pavēlējis sagatavoties iepējamiem uzbrukumiem un kaujām ar zemnieku bandām.

Magnus iebiedēšanas ceremoniju prokurators Pērsons pamatīgi bija izdomājis un sagatavojis. Rusengrēna smaids vien bija lielas, zaigojošas pērles vērts — atjēdzies es pārbijos, ka šo pretīgi smīkņājošo augstmani grābšu aiz rīkles, ka sašķaidīšu pret sienu viņa galvu, viņa smaidu, viņa… Es novērsos. Apakšā, eksekūciju telpā, tieši tobrīd reketmeistars Jonsons gāja pie granīta plāksnes, uz kuras gulēja Gestoka ķermenis… tas, kas bija palicis pāri no Gestoka ķermeņa. Vai jauneklis vēl bija pie apziņas? Vai viņš vēl juta sāpes? Pašā sulu mēneša sākumā Gestoks bija atzinies zemnieku kūdīšanā sacelties pret karali — gandrīz jau divi mēneši apkārt, kopš jaunekli spīdzina un laiku pa laikam apkapā, laiku pa laikam apgriež… Šajā laikā karaļa Ērika sūtņi divas reizes aizskrējuši no Stokholmas līdz Turku. Ēriks pieprasīja, lai hercogs Juhans ierodas galvaspilsētā izskaidroties un attaisnoties, tomēr brauciena drošības rakstu viņam neizsniedza. Bez drošības raksta hercogs Juhans bija atteicies doties uz Stokholmu. Brāļi — Zviedrijas karalis un Somijas hercogs — bija kļuvuši ienaidnieki. Poļu princese, lietaviešu kunigmeita Katrīna bija izgājusi par sievu pie Somijas hercoga Juhana, Anglijas karaliene Elizabete noraidījusi Ērika bildinājumu, un Ēriks ienīda brāli, jā, ienīda, bet kāpēc, par ko visa šī ienaida nežēlība un necilvēciskums jāizcieš jauneklim Gestokam, kas itin ne pie kā nav vainīgs? Jauneklis bija atzinies vainīgs visā, uz ko bendes viņu piespieduši atzīties, tomēr karalis par viņu nebija iežēlojies!

Daudz ko es neatceros no eksekūcijas notikumiem. Man metās melns gar acīm, un bieži es zaudēju samaņu. Dzirdēju, ka rakstvedis Murcils žēlā balsī sacīja Šrapferam:

—    Gestoks būtu varējis glābties, viņu iedzina postā jaunība — jaunība un gribasspēka trūkums… Kad nocirta otru kāju, puisis sāka noliegt visas savas iepriekšējās liecības un atzīšanās. Bet tik daudz cilvēku taču dzīvo bez kājām — vai es nerunāju patiesību, kungs Šrapfer?

Pēc tam es izdzirdēju dūdojošo un patīkamo prokuratora balsi, kurš atstāstīja, cik daudz piegādāts hercoga Juhana un princeses Katrīnas kāzu galdam Viļņā. Kāzinieki apēduši deviņdesmit barotu vēršu, piecsimt četrus aunus, divsimt piecdesmit teļu, četrsimt cūku, sešsimt piecdesmit sivēnu, četri tūkstoši divsimt zosu, trīstūkstoš sloku, simtpiecdesmit pāvu, divi simti piecdesmit paipalu un lielo dumpju, seši simti piecdesmit stirnu un aļņu, septiņsimt līdaku un karūsu un deviņus roņus. Viņi izdzēruši simt sešdesmit mucu vācu alus un divsimt mucu leišu alus, simt septiņas mucas vīna…

Šos skaitļus es nespēju aizmirst. Murgainos sapņos tos man atkārto te prokurators, te reketmeistars, te pretīgi smīkņājošais Rusengrēns…

Šrapfers, kas sēdēja man blakus, pārlaida skatienu zviedriem un zobgalīgi teica:

—    Poļi un leiši, liekas, no hercoga Juhana cerējuši gūt krietni lielu labumu, ja kāzās viesus lutinājuši pat ar roņa gaļu!

Pērsons atbildēja:

—    Jūs runājat patiesību, kungs Šrapfer! Liktenis lutina hercogu Juhanu. Tas viņu lutinājis un vēl aizvien lutina. No mātes, karaļa Valdemāra pēcteces, viņš mantojis Folkungu asinis, tamdēļ hercoga asinis zilākas nekā karalim —jūs taču zināt, kungi, ka katram no šiem kungiem ir cita māte? Nu jā! Un tagad Juhanam, liekas, izdosies sajaukt Folkungu asinis ar Hābsburgu,

Jagailiešu un neapoliešu Sforcu asinīm — nemaz ne iztēloties nav iespējams, cik stipri zilas asinis tecēs viņa bērnu un bērnubērnu dzīslās!…

Ātri vārdus bērdams, bīskaps hercogs satrauktā balsī sacīja:

—    Jūsu augstība prokurator, par kāzu galdu Viļņā jūs stāstījāt ar tādu nicinājumu, ka man ienāca prātā… Vai jūs cieši esat pārliecināts, ka leiši ar visiem šiem labumiem izrādījuši godu Somijas hercogam pavisam veltīgi?

Prokurators piecēlās kājās un neapmierināts teica:

—    Jūs mani neesat sapratis! Es jums nestāstīju par spriedumu hercogam Juhanam. Es jums, godātie kungi, vēlējos pateikt, ka Zviedrijas karalis savām māsām princesēm negrasās rīkot tik bagātīgas kāzas!

Bīskaps hercogs Magnus jutās apvainots, viņš pietvīka, bet, iespējams, atcerējies, ka ir dižciltīgāks par Pērsonu, viņam nevērīgi atcirta:

—    Ak, prokuratora kungs! Prinči prec princeses nevis tāpēc, lai kāzās dabūtu pamieloties ar roņa gaļas kumosiņu, — to es varu jums liecināt ar savu prinča vārdu!

Es neredzēju, kā Monss Jonsons bija nocirtis Gestokam arī otru roku. Kad paskatījos lejup atkal uz eksekūcijas telpu, tajā ņigu ņegu rūca baltu un melnu suņu varza. Tie plēsās par nocirsto, asinīm noplūdušo roku. Suņu dzīrēm beidzoties, reketmeistars brēkādams un karodziņus — baltu un melnu — vicinādams, sasēdināja suņus rindā gar sienu. Pieliecies, lēni likdams soļus, viņš rūpīgi apskatīja katru suni. Pēc tam viņš uzkāpa balkonā, piegāja pie prokuratora un tam ziņoja:

—    Visiem purns ir asiņains. Noziedznieku nav žēlojis neviens. Taču baltais suns Diloms nosmērējis ar pretīgajām asinīm kažoku.

—    Kauns Dilomam! — Pērsons nopurpināja, un reketmeistars atkal nokāpa lejā — uz asinīm pietašķīto un suņu piepēdoto eksekūcijas telpu.

Mirušā Gestoka apkapāto rumpi Jonsona kalps apmeta ar lupatām un salaistīja ar degvīnu. Otrs kalps pasniedza Jonsonam degošu lāpu, un reketmeistars pielaida uguni nomocītā jaunekļa mirstīgajām atliekām — vienā liesmu uzšāvienā tās ieslēdza zilu ugunsmēļu aura.

Izdzirdēju Pērsonu sakām bīskapam hercogam:

—    Kā redzat, šņabītis ir lielisks, deg šķīstā, svētā liesmā! Šis degvīns

Zviedrijā ir divkārt dārgāks par rožu eļļu un trīskārt — par vērmeļu eļļu. Iedzersim uz mūsu satikšanos un par mūsu iepazīšanos!

Bīskaps hercogs piespieda kausu pie lūpām un nolika atpakaļ uz galda.

— O! — Prokurators bija pārsteigts. — Nevienam zviedram nav tik daudz gribasspēka, lai viņš spētu atturēties un neizdzertu šo Dieva dāvanu līdz dibenam!

Pēc vakariņām pa kāpnēm nogājām lejā. Ejot ārā pa eksekūciju telpas durvīm, mums vajadzēja saliekties, vismaz bija jāpieliec galva, lai neaizķertos aiz baltā suņa Diloma, kas durvīs bija pakārts.

Naktī mūsu kungam bīskapam hercogam Magnum uznāca trakuma lēkme. Viss visapkārt bīskapam hercogam likās iztašķīts ar asinīm. Kliegdams Magnus lēca ārā no guļvietas, un mēs, viņa pavadoņi, cits citu nomainīdami, cauru nakti palikām nomodā sava kunga guļamistabā.

Mani dēli, kad guļamistabā biju nomodā es, bīskaps hercogs Magnus pēkšņi sāka žēli raudāt. Asarās aizrīdamies, viņš lūgšus lūdza, lai viņu aizvedot pie mūķenes Līsas Viholainenas. Es cietu klusu. Es neskaidroju, kur viņš šobrīd atrodas. Es nemierināju viņu. Man nerēgojās asiņainas sejas, sakropļoti ķermeņi un mocekļu kliedzieni. Es nejutu baiļu. Es neraudāju. Mani mierināja doma, ka vēl neesmu nosūtījis jums nevienu vēstuli. Es pateicos Dievam, kas aizvien man bija licis šķēršļus vēstules nosūtīt. Kad Magnus guļamistabā mani nomainīt ieradās Konrāds Burmeisters, es steidzos uz savu kambarīti, atraisīju ādas ceļamaisu, kurā glabāju Švei- nihena uzdāvināto zaķa galvu un vēstules jums. Visas vēstules es sadedzināju.

Petr, Povil un Jon, jūs nesaņemsiet nevienu manu vēstuli! Mani vārdi jums būtu stāstījuši par netaisnību, pārestībām un ciešanām, par baigiem notikumiem, par necilvēcisku nežēlību. Mani vārdi jums būtu varējuši izraisīt tikai bailes un nobiedēt jūs. Bet bailes ir postošas. Tās cilvēku piespiež pakļauties stiprākajam un tapt viņam par aklu vergu. Vēl par agru jums kļūt par vergiem! Es ceru, ka jūs nekad nekļūsiet par vergiem. Ja es jums būtu sūtījis vēstules, droši vien es tam vairs nebūtu varējis ticēt… Un tagad es mierinu sevi: man ir dvēsele, jums arī ir dvēsele, ticēsim, ka dvēseles mums sanāk vienuviet un saplūst kopā, tiklīdz Dievs Visaugstais jūt, ka tām ir jēga saplūst, ka tas ir būtiski!

Rudenī uz Paušķu noru, uz bebru vietām, mēs abi ar Stirbaiti krietnu jūdzi gājām pa ceļu, kas ved uz Gargždiem, — nonākuši pie Kapstata ezera, mēs mežā nogriezāmies uz ziemeļiem.

Kapstata ūdeņi ir no tiem, kas izplūst te uz vienu, te uz otru pusi un nevar atrast sev pasaulē vietu. Kādreiz pļavā, varbūt tādā, kāda tagad ir Smertišķe, žemaišu vīri pļāvuši sienu. Katru dienu no meža ieradies vācie- telis ar sarkanām acīm un tikai skubinājis: saraujiet, vīri, saraujiet — liels ciemiņš nāks! Tiklīdz žemaiši beiguši vākt sienu, atvēlies liels padebesis no rietiem, no krustmuguru zemes, no jūras — baigā šņākoņā un krā- koņā no tā sācis gāzties lietus, un pļavas vietā viļņojies ezers. Steputis stāstīja, ka ezers šeit ilgi neturēšoties: ar katru gadu tā ūdeņi kļūstot arvien nemierīgāki un nemierīgāki. Saceļoties vējam, arvien lielāki un tumšāki viļņi triecoties pret krastu. Šiem ūdeņiem neesot tīra sirdsapziņa. Vai šie ūdeņi savulaik priesteru svēto uguni noplūdinājuši vai apustuļu laikos diez kur Palestīnā baznīcu noslīcinājuši, vai varbūt vēl senāk, kad Dievs Tēvs zemes virsū dzīvību radījis, Radītāja gribai nav paklausījis — nevienu kurkulīti, nevienu rāpulīti sausumā nav izlaidis dzīvot un vairoties? Kurš tagad var pateikt, kurš tagad var uzminēt Kapstata īsto grēku… Tomēr sirdsapziņa to grauž acīm redzami: kur tikai tā ūdens uzplūst, tur tas nevar nostāties, bangojas, bargi baras un krāc — atkal laužas pacelties mākoņos un ceļot uz citu vietu…

Iedams garām ezeram, Steputis Stirbaitis allaž mēdza noraut cepuri no galvas un nest to rokās. Pelēkās un vienmēr nespodrās Stepuša acis sa- duļķojās vēl stiprāk un kļuva vēl blāvākas.

— Ezers ir mans brālis, mans brālītis! — Steputis murmināja. — Es ari šeit ilgi vairs netveršos.

Paušķu norā vienmēr bija jauki: niedres šalc, sūnākļi — mīksti, sūnas siltas un midzina dziļā miegā… Ja sūnu gultā aizmigtu, cauri norai varētu izkrist — taisni šķīstītavā iekšā.

Satraukumu tīrelī man izraisīja tikai bebri. Skatījos uz notvertajiem un nobeigtajiem zvēriņiem, sāpes žņaudzīja sirdi, zaimojošas domas līda galvā: bebrus radīdams, Dievs Tēvs pats lāga nav zinājis, ko rada — vai zvēru, vai putnu, vai zivi. Bebra galva, āda un akots — kā zvēram. Pavilna mīksta kā zosu dūnas, kājas ar plēvi pirkstu starpās — kā pīles pleznas. Bet platā, plakanā aste klāta ar lielām, vizošām zvīņām…

Varbūt Dievs Tēvs Radītājs bebru nekad nav radījis? One Verone mēdza stāstīt, ka Auka Alšiene, mūsu vecvecmāte, kamēr viņai vēl spēka bijis parunāt, gudra esot bijusi, visiem iegalvojusi: cilvēks nomirst, bet nekur nepazūd — pārvēršas par kādu citu dzīvnieku, kad tas nobeidzas — top par vēl citu dzīvu radību. Paiet simtiem gadu un gadu simti, un cilvēks, daudzās ādās pakavējies, atkal piedzimst par cilvēku. Tikai tagad viņš citāds — pārmainījies. Tas, kurš laidelējies par bezdelīgu, ir patiesāks un apzinīgāks. Bet tas, kurš par rāpuli norāpojis, atdzimst ļaunāks un viltīgāks… Pēc tam atkal viss sākas no sākuma: patiesīgais pēc nomiršanas pārvēršas par bitīti vai piekūnu, ļaunais — par rāpuli vai sikspārni… Es skatījos uz nonāvēto bebru un neparko nevarēju tikt gudrs, kādiem netikumiem un kādiem tikumiem cilvēka dvēselē jāsadzīvo un jāsaplēŠas, lai pēc nāves cilvēks par bebru — ne īsti zvēru, ne īsti putnu, ne īsti zivi — pārvērstos…

Rudenī dziedzerus bebriem no pavēderes Steputis negrieza laukā, laikam rudenī dziedzeri nekur nav derīgi. Rudenī Stirbaitis bebriem dīrāja ādu — vakarā pie ugunskura gaismas viņš šo dīvaino radījumu izstiepj starp diviem kokiem un ķeras pie darba. Visapkārt tumšs, ugunskura siltuma un gaismas tikai tik daudz, cik vajadzīgs, lai nestingtu pirksti un lai varētu saskatīt bebru un dunci. Kad visa kā — pat siltuma un pat gaismas — maz, dzīvot ir jaukāk. Gādā, lai ugunskurs neizdziest, lai arī šī tik tikko ieraugāmā gaisma un tik tikko sajūtamais siltums tumsā neizplēn un saltajā tīrelī neizklīst, — gari domāt nav laika, tāpēc labi zini, ka līdz debesu dārziem neaizdomāsies un prātu nezaudēsi…

Kādu vakaru, kad ugunskurs sāka dzist, ar koku saurķēju gailējošās ogles, dzirksteļu spieti griezdamies cēlās tumšajās debesīs, Steputis pagriezās pret mani un jautāja:

—    Jaunskungs, izstāsti — ar ko tēvs nogrēkojies valdnieka priekšā, ja vienkārši cilvēki ņemas saukties viņa vārdā, bet kungi viltvāržiem visu acu priekšā cērt nost galvu?

Es pielēcu kājās un iekliedzos:

—    Viņš nav nonāvējis! Tēvs nevienu nav nonāvējis! Tu dzirdi — viņš nav!

Neziņa, galīga neizpratne, kāpēc tiem viltvāržiem, kas sevi par Tvirbutu saukušies, Upītē tika nocirsta galva, kāpēc, tētiņ, tavu vārdu nevar minēt, bet dzīvošanai jābūt slepenai, mani žņaudzīja, dzina izmisumā un bezspēcīgā niknumā un sirdī man sacēla naidu. Sen jau domāju, ka viss par tevi pats — caur manām pārdomām un izjūtām — tiks zināms. Ne mammai, ne vecamtēvam, ne citiem cilvēkiem, kas tevi atceras, sen par tevi neko vairs neesmu klaušinājis. Tāpēc es skaitos jo stiprāk, kad citi man pajautāja, kur tu esi un ko tu dari.

Dziestošā ugunskura gaismā Stirbaiša seju un acis lāga nevarēju saskatīt. Tumsā stāvēja, varētu sacīt, rēgojās cilvēks — drūms un skarbs vīrietis, un man viņš likās svešs, nepazīstams, tāds, kas tev vēl ļaunu. Es iekliedzos atkal:

—    Nav mans tēvs nonāvējis cilvēku, nav!

Pēkšņi Stirbaitis nosvieda dunci, nāca tuvāk, pienāca man cieši klāt, un ugunskura blāvā gaisma tagad labi apgaismoja viņa rokas — lielas un asiņainas, ar bebru dūnām aplipušas. Es nobijos — kas Steputim lēcies, ko viņš tagad man darīs? Stirbaitis pieliecās man pie sejas, es ieraudzīju viņa ieplestās, baiļu vai sirdssāpju — diestikzin ar ko — pilnās acis.

—    Viņš nav nogalinājis! — aizrīdamies, valodu zaudēdams, es nočukstēju un tūdaļ izdzirdēju suņa ievaukšķēšanos — nikni draudīgu ierūk- šanos. Gan es, gan Steputis — abi pavērsāmies pret suni. Tas tupēja šeit pat, dažus soļus atstatu — zobus atiezis, pietupies, lēcienam sagatavojies. Es nešaubījos, ka tad, ja kaut kas būtu noticis, putnusuns būtu klupis virsū man, tas būtu aizstāvējis saimnieku. Vēlāk Steputis atzinās, ka viņam licies gluži pretēji: šajā brīdī suns būtu aizstāvējis bērnu, kā gan citādi — bērnu!…

Visticamākais, tāpēc, ka viņam tā bija licies, Stirbaitis spēji apsviedās un aizgāja prom no manis — viņš nozuda tumsā. Tur viņu dzirdēju sūri un sāpīgi kāsējam. Pēc tam bija ilgs klusums. Suns kļuva nemierīgs, izstiepa kaklu un stīvi skatījās tumsā: uzpūš vējš, iečabas zāle, nokrikst zariņš — ausis cirpt, cirpt… Beidzot tumsā atskanēja ūdens šļaksti un vēl pēc brītiņa — soļi sūnās. Drīz jau dziestošā ugunskura gaismā atkal parē- gojās melna ēna, Steputim nākot tuvāk. Suns nolaida ausis, priecīgi sakustējās un sāka apošņāt zāli — bezrūpīgi, tāpat vien. Tad tas apsēdās atkal, bet ilgi tik mierīgi netupēja — apvēlās augšpēdu un sāka vārtīties pa zāli; nūja, nevienam nekas nav noticis, viss ir kārtībā.

Stirbaitis no tumsas atnesa sausu zaru klēpi, nometa zemē, pēc tam ņēma pa vienam zaram, lauza pušu, lika ugunskurā, un es ievēroju, ka viņa rokas vairs nav asiņainas — tīras un baltas tās spīdēja, kustēdamās gaisā.

—    Vai tu ievēroji? — Steputis pajautāja. — Tu redzēji? — Viņš pameta skatienu caur pieri un palocīja galvu uz putnusuņa pusi. — Suns ir svēts radījums! Ko viņam sirdī meklē, to arī tur var atrast… Gan līdzjūtību, gan taisnīgumu…

Starp svaigi uzkrautajiem zariem no ugunskura sāka celties trekni dūmu mutuļi. Steputis skatījās uz dūmiem tik cieši, tik caururbjoši un valdonīgi, ka varēja iešauties prātā: viņš pār šiem dūmiem valda, te tos mutuļiem, lēkšķītēm kliedē, te izplūkā šā, te izplūkā šitā — gluži kā no šiem dūmiem būtu vēlējies radīt kādu jaunu dzīvu būtni. Man pārskrēja šermuļi — kas notiks, ja patiešām no šiem dūmiem izkunkuļosies cilvēks un dzīvs nostāsies Steputim un man iepretim? Kāds viņš būs? Ko viņš no mums varētu prasīt? Ko — ļaunu vai labu — viņš mums varētu izdarīt?

Ierunājās Steputis:

—    Tici man, es saku patiesību — mēs viņu negribējām nogalināt… Mēs negribējām! Viņš no mums prasīja to, kā mums nebija. Par nepaklausību vagars — viņš bija vagars — mums piedraudēja ar briesmīgiem sodiem. Un tad nu… Mums prāts bija sagriezies, citādi es to nespēju izskaidrot…

Izdzirdēju čaboņu, nodūru acis un ieraudzīju putnusuni jau tupam pie saimnieka kājām. Sunim ir sirds: Stepuša balsī saklausījis pārestību, sirdssāpes un grēku nožēlas ilgas tūlīt klusi un nemanāmi tas bija notupies saimniekam pie kājām.

— Mēs viņu negribējām nogalināt, mēs negribējām! — droši vien jau dusmodamies, Steputis stūrgalvīgi atkārtoja. Tikai — uz ko viņš tagad būtu varējis dusmoties?

Tētiņ, tajā vakarā purvā pie ugunskura es dabūju pieredzēt tīro sīkumu — es aptvēru, ka tu neesi es, ka tu esi cits cilvēks un ka tu neesi tur, kur esmu es, kā biju domājis agrāk. Tu neesi es… Sadraudzējies ar Stir- baiti — to es izjutu bieži un domāju, ka tevi neesmu aizmirsis, — es biju atguvis mieru un esmu laimīgs. Tajā vakarā norā es sapratu — es esmu es, tu esi tu, un, ja tu dzīvotu mājās, mums abiem saprasties un sadzīvot būtu grūtāk nekā tagad, kad tu esi tālu un dzīvo nezin kur. Tas arī ir viss, ko sajutis es nodomāju, ka tevi esmu aizmirsis. Tā arī ir visa mana laime…

5

Šovakar zālē neskan jūsmīgi cildenas runas, tukšu salmu kulstīšana un troksnis. Viesi sastājušies, pastaigājas pa divi vai vairāki, klusi sačukstas, reizēm no paplātes paceļ kausu, gluži kā zagšus nogaršo vīnu un noliek kausu atpakaļ.

Skumīga trešdiena. Silu mēneša otrā trešdiena. Varbūt pēdējā svinību trešdiena Hodkeviču pilī. Visticamākais, ka pēdējā. Visi Viļņas augstmaņi, augsti ierēdņi, bajāri, amatnieki, tirgoņi un vienkāršie nomnieki tagad noraizējušies un nobažījušies. Viļņas seims ievēlējis sūtņus uz Varšavas seimu, kur viņiem vajadzēs vest sarunas par poļu un lietaviešu ūniju. Poļu lielkungi izrāda nepacietību un spiež uz valdnieku Sigismundu Augustu. Sarunas novilcināt vairs nav iespējams, kā lietavieši darījuši līdz šim. Bīskaps Protasēvičs, kanclers Radvils, kunigs Zbaražskis, dzērienu pārzinis Ķiška, žemaišu karvedis Šemeta, Upītes karodznieks Mikalojs Janāvičs, Ievas aizbildnis Viļņā, dosies uz Varšavu — izmanīgi, asi un izveicīgi prāti ar poļiem kaulēsies, strīdēsies un ķīvēsies. Bet vai šādās sarunās pietiek tikai ar gaišu prātu vien? Poļu pani un šļahtiči draud ar spēku…

Ak, tur jau veras vaļā brūnās durvis — no mazās kamīnzāles lielkungs Dorogostaiskis izvada maģistrāta rakstvedi Jeronīmu Opahovski. Mikalojs Dorogostaiskis šodien aizvieto Melhijoru Šemetu, kurš devies uz savu muižu sagatavoties braucienam uz Varšavu. Jādomā, ka Doro- gostaiskim veiksies — agri vai vēlu viņš kļūs par galda pārzini. Vīriem, kuriem netrūkst neatlaidības un lišķības, kuri prot pieluncināties varenajiem un viņiem izdabāt, sasniedzams jebkurš mērķis.

Dorogostaiskis brīsniņu cēli pastāv pie pavērtajām brūnajām durvīm un mērenā, tomēr svinīgā balsī pavēsta, ka viņa gaišība lielkungs žemaišu stārasts tagad pieņemšot lielkungu Mikaloju Janāviču un lielkungu Lau- rīnu Vainu.

Laurīns sniedz roku Ievai un, kad viņa piecēlusies no krēsla, iečukst ausī:

—    Laimīgā trešdiena! Bet jūs negribējāt ticēt…

Vakar stārasta lielkungs bija teicis Janāvičam, ka kundzi Tvirbutieni pieņemt nevarot — viņš varot pieņemt tikai tos kungus, kas viņu būs pavadījuši. Tā nu Hodkevičs, vispārībai paziņodams, ka pieņem Janāviču ar Vainu, patiesībā tagad pieņem Ievu Tvirbutieni. Šāda stārasta spēle tikai acu apmānīšanas dēļ un nodrošināšanās pret iespējamiem valdnieka pārmetumiem Ievā modina cerības, ka, vismaz labas gribas vadītam, Hodkevičam viņai jāpalīdz.

Kamīnzāle ir neliela, izsista ar pelēku tūku un dažu sveču apgaismota. Kamīnā kvēlo ogles. Gar kamīnu uz priekšu un atpakaļ staigā Hodkevičs. Te vienā vietā, te citā stāv padomnieki, pie durvīm — kalpotājs. Zāles kaktā pie apaļa galdiņa ēnā sēž lielkundze Kristīna Hodkevičiene, tērpusies apbrīnojami pieticīgā, tumšbrūnā kleitā ar baltu audekla iešuvi uz krūtīm. Glītā kundze ar skaistu, uz leju asāku seju pa gabalu uzsmaida Ievai, pastiepj roku un tur, līdz Ieva piegājusi un to noskūpstījusi. Ar šādu uzmanības izrādīšanu kundze Kristīna itin kā pasaka Ievai, ka saprot viņas smago likteni un centīsies palīdzēt viņai, ar ko tikai varēdama.

Hodkevičs pieceļas. Sāniski pagriezies, viņš blenž uz Tvirbutieni un gaida, līdz viņa apsēdīsies. Pēc tam viņš pasper uz priekšu soli, teikdams:

—        Cienītā kundze, kungs Arnastovskis no Rodomas man pavēstīja, ka esot sastapis jaunekli, kuram piemītot neparastas dotības. Viņam vēl neesot ne sešpadsmit. Viņa uzvārds…

Hodkevičs griežas pie tuvāk stāvošā padomnieka sarkanā vestē, un tas pačukst:

—    Strijkovskis!

—    Strijkovskis, — Hodkevičs atkārto. — Tiklīdz viņam paliks astoņpadsmit, es viņu pieņemšu savā karaspēkā un ieslēgšu kancelejā — lai viņš tur raksta savas poēmas, cienītā kundze! — Hodkeviča balss, kas līdz šim bijusi drūma, ieskanas tikai viņam raksturīgajā žēlīgajā tonī: — Es meklēju dzejnieku! Lietavai nav dzejnieku…

Zemu paklanījies, lielskungs Janāvičs stārastam atgādina:

—    Godātais kungs, jūs apsolījāt uzklausīt…

—    Kundzi Tvirbutieni esmu uzklausījis, kad jūs, kungs Mikaloj, man vakar stāstījāt par viņu veselu stundu! Par jūsu vakardienas runātīgumu kundzei Tvirbutienei jābūt pateicīgai! — Hodkevičs uzsmaida un pagriežas pret Ievu. Viņa smaids, ak vai, ir skumīgs. — Mīļā kundze, nekrītiet ceļos, nelūdziet un neraudiet! Uz jūsu lūgumu es atbildu — jūsu vīra jums rakstītās vēstules neviens nepārtver, jūsu vīrs jums neraksta, te es neko nevaru palīdzēt. Ja jūs zināt, kur pašlaik ir jūsu vīrs, ja viņu vēlaties apmeklēt — brauciet pie viņa! Taču nekādu ceļojuma pasi vai drošības rakstu es jums nesagādāšu — kunga Tvirbuta dēļ es nekad vairs ne pirksta nepakustināšu!

Sasāpināta un kauna svilināta, Ieva tūdaļ ceļas kājās.

—    Mīļais!… — atskan lielkundzes Hodkevičienes izbaiļu pilnā balss, un žemaišu stārasts aiz saviļņojuma sāk runāt vēl žēlabainākā balsī:

—    Dārgā Kristīna, es nekad neesmu apvainojis sievieti! Es kundzi Tvirbutieni neesmu aizvainojis! Es viņu cienu un viņai jūtu līdzi, tāpēc runāju patiesību, vienīgi patiesību, lai tā būtu, cik sāpīga būdama!

Lielkungs Hodkevičs, piegājis pie Ievas, maigi saņem viņas plecus, atkal grib viņu apsēdināt, tomēr Ieva paliek stāvam — galvu nokārusi, uz stārastu caur pieri skatīdamās. Viņš nolaiž rokas, tās noslīgst sāniem, un klusā, labsirdības pilnā balsī ierunājas:

—    Jūs taču zināt, ka es biju tas, kas izpestīja Tvirbutu, valdniekam aizlikdams labu vārdu par viņu! Es piespiedu uzticēties Tvirbutam gan kancleru, gan valdnieku… Mēs visi viņam uzticējāmies… Mēs gaidījām no viņa atlīdzināšanu, pašaizliedzīgu darbošanos un nopelnus Lietavas labā. Ak vai, kundze, jūsu vīrs tikai licies godīgs un krietns stipras gribas cilvēks! Bet patiesībā viņa dvēseles bagātība ir uzpūtība, vienīgi tukša uzpūtība!…

—    Godājamais stārast! — pārsteigumā iesaucas Laurīns Vaina. — Rudzu mēneša beigās mani pieņēma valdnieks, un viņa gaišība dažos vārdos ieminējās par kungu Tvirbutu… Viņa gaišības uzskats par kungu Tvirbutu ir labāks par jūsējo!…

Vienā mirklī, dažos soļos Hodkevičs jau stāv pretim Laurīnam Vainam, nokauninādams — no apakšas uz augšu —, strauji elpodams un neslēpdams, ka bajāra vārdi viņu aizskāruši, sper viņam taisnību acīs.

—    Jūs melojat, kungs Vaina! Valdnieks nevarēja pateikt par Tvirbutu nevienu labu vārdu! Tvirbuts nevienu labu vārdu nav pelnījis! — ātri kā pupas nobēris šos vārdus un ievilcis elpu, Hodkevičs pārlaiž skatienu visiem kungiem, kas zālē, — Dorogostaiskim, Janāvičam, Vainam, saviem padomniekiem un pat kalpotājiem. Cieši viņš noraugās sievā. Tad viņš atmaigst. Uz Ievu viņš atkal palūkojas skumīgām un labsirdīgām acīm.

—    Jums jāsaprot — Lietava ir briesmās! Ziemā mēs zaudējām Polocku. Polocku ieņēmuši krievi… Karā par Līvzemi iesaistījušies zviedri. Viņi ieņēmuši Pērnavu un Paidi, aplenkuši Hāpsalu, jā, Hāpsalu — valdnieks tikai vakar dabūjis zināt par to. Mūsu hetmaņiem uzlikts par pienākumu steigšus sapulcināt karapulkus Kauņā. Tas vēl nav viss! Zviedru karalis izsludinājis Somijas hercogu Juhanu par Zviedrijas nodevēju! Karaļa Ērika karavadonis Zigfrīdsons aplencis Turku pilsētu. Hercogs Juhans izmisīgi aizstāvas. Baigi pat iedomāties, kas tagad sagaida viņa sievu Katrīnu — mūsu valdnieka māsu, Lietavas lielo cerību… Nūja, es te runāju par hercogieni Katrīnu, — Hodkevičs nodur acis grīdā, — bet, visticamākais, hercogienes liktenis jau izšķirts, vienīgi mēs to vēl nezinām… Mēs nezinām, kas mūs sagaida rīt! Itin neko mēs nezinām! — Hodkevičs atkal ātri pārlaiž skatienu visiem, kas zālē. — Sala mēneša vidū mēs pulcējamies Ugrovā, no turienes dodamies uz Varšavu… Ar kādu nodomu, dāmas un kungi, mēs dodamies uz Varšavu? Vai tikai nepārdosim Lietavu? Sievietes, sievietes… — Stārastam ietrīcas balss. — Jums taču iznāk pārdzīvot un ciest visvairāk tad, kad Lietava nokļūst briesmās! Jūs zaudējat vīrus, dēlus, līgavaiņus… Bet ko paveicis kungs Tvirbuts, lai jums, kundze Ieva, būtu jācieš mazāk? Mēs gribējām izprecināt kunigmeitu Annu bīskapam Magnum, tādējādi nostiprinot savienību ar dāņiem, — jūsu vīrs šīs precības kavēja, cik tikai spēdams! Ar to vēl nav diezgan! Jūsu vīrs aizmānīja bīskapu Magnu uz Zviedriju, uz Stokholmu, uz mūsu ienaidnieku galvaspilsētu,— viņš bīskapu Magnu grib iesmērēt mūsu ienaidnieku princesei… Ja jūs vēlaties apciemot vīru, cienītā kundze, ceļojiet uz Zviedriju! Starp citu… Pirms došanās uz Zviedriju jūsu vīrs uzrakstījis kancleram vairākas vēstules ar neredzēti bezkaunīgiem ieteikumiem — mums, klau, pienākums esot atkāpties no Līvzemes, atdot Rīgu vai nu krieviem, vai zviedriem, bet pašiem Šventojas krastmalu nocietināt ar mūriem, apsēsties uz mola un dziedāt garīgās dziesmas!…

—    Lielskungs, jūsu gaišība lielskungs! — Ieva sāk čukstēt. — Mans vīrs nekad nav raizējies par mani, mājām un bērniem… Viņam nav bijis laika raizēties, jo viņš dzīvojis vienīgi ar valsts lietām un rūpēm!…

Hodkevičs bezcerīgi iepleš rokas.

—    Diemžēl, diemžēl, kundze! Tas, kurš neraizējas par sievu, mājām un bērniem, nerūpējas arī par savu valsti. Tādi cilvēki, kāds ir Tvirbuts, vēlas, lai valsts iet aizstāvēt viņus no bojāejas, bet paši viņi neupurēs valstij ne grasi, tās labad ne pirkstu nepakustinās… Ak, kundze Ieva, tu mans krusts un bēdas!… Kungu Tvirbutu esmu izpestījis, no viņa pretim gaidījis darbu… O! Viņš ir spējīgs! Viņš bija talantīgs vīrs! Viņš cerēja būt dzejnieks… Ja tagad… ja tagad viņam būtu astoņpadsmit, es viņu pieņemtu savā kancelejā, izaudzinātu no viņa Lietavai dzejnieku!… Atskaņās rakstītās hronikās viņš varētu apdzejot mūsu ciešanas, garīgās dziesmās un odās apdainot mūsu darbu, mūsu varoņdarbu dižumu… Bet — par vēlu, kundze! Jūsu vīrs aizlaidis vējā dvēseli un talantus — itin visu… Viņš jūtas tā, itin kā mēs viņam būtu nodarījuši pāri, bet cietušais pāridarītājiem nepiedod nekad — nekad! Viņš pāridarītājus ienīst jo tālāk, jo stiprāk… Bet kurš gan kungam Tvirbutam nodarījis pāri? Es? Kanclers? Valdnieks? Kungs Tvirbuts pāri sev nodarījis pats! Ja nodarījis pāri pats sev, pašam sevi arī vajadzētu ienīst…

Hodkevičs nopūšas, nokar galvu, ar kabatlakatu berzē aci, itin kā tajā kaut kas būtu iebiris. Neko vairs nesacīdams, stārasts pagriežas un gar sienmali lēnām virzās pie šaurajām durvīm uz atpūtas istabu. Nu jā, tur ir klusi un mierīgi, klusi un mierīgi…

Piepeši apskaidrotu prātu, gluži kā pats Dievs būtu pateicis priekšā, kas jādara, Ieva traucas pie apaļā galdiņa, noslīgst pār to, caururbjoši skatās lielkundzei Hodkevičienei acīs un nobālušām lūpām iečukstas:

—    Jūsu gaišība lielkundze, es redzu — jūs jūtat man līdzi, jūs saprotat manu stāvokli!… Pasakiet, paskaidrojiet man!… Nelaiķe Radviliene ir glābusi… Jūsu vīrs ir glābis… Kanclers ir glābis… Valdnieks ir glābis… Visi ir glābuši manu vīru!… No kā viņi ir glābuši? No kā viņi viņu ir izglābuši, jūsu gaišība lielkundze, ja mans vīrs nenāk un nenāk mājās, ja bērni viņu nevar un nevar sagaidīt?

Lielkundze Kristīna atraujas nostāk no Ievas, izbiedēti purina galvu un pleš platākas acis.

—    Es nevaru jums atbildēt!… Es nezinu, kas noticis… Tolaik es uzturējos Mišā, Zabludovā… dzemdināju un audzināju…

Ieva nolaiž acis. Viņa piespiež pie vaiga plaukstu. Viņa stāv nepakustēdamās. Tūdaļ pie viņas piesteidzas kungs Laurīns un lēnām pieiet lielkungs Janāvičs — laiks atstāt zāli. Pieņemšana beigusies.

Ieva ir dzemdinājusi un audzinājusi. Visas sievietes ir dzemdinājušas un audzinājušas — kādam nolūkam? Dievs augstais, kam? kādai nākotnei?…

Reiz, pavasarim tuvojoties, jau kusa sniegs, mēs abi ar Stirbaiti, apstaigājuši dobumainos kokus un apskatījuši, cik bišu saimju pārcietušas ziemu, cik izmirušas, vakarpusē izlīdām no meža un pie mūsu būdiņas ieraudzījām karieti ar zirgiem. Stirbaitis norāva no galvas cepuri. Un sažņaudza saujā. Viņš bija pazinis karveža karieti.

Karvedis gaidīja Stirbaiša būdiņā. Viņš sēdēja pie galda, uz kura nolikti visi spieta kurvji. Iegājis iekšā, Steputis turpat pie durvīm nokrita ceļos. Lielskungs Svirgailis sarauca pieri, sarozījās, pasmīkņāja ar visu pinkaino un nosirmojušo bārdu, tad neapmierināti teica:

—    Ko tu tagad te uz ceļiem krīti? Ko tu gribi apmānīt? Ja esi cilvēks, kas ceļos nekrīt, tad arī stāvi!… Tad arī stāvi! — pēkšņi saskaities viņš iesaucās.

Steputis piecēlās, taču acis uz Svirgaili nepacēla — viņš stingi blenza klonā. Es sapratu, ka viņam ir zināms, kamdēļ karvedis atbraucis, un es no karveža nenolaidu ne acu — gaidīju, ko viņš darīs.

Svirgailis likās stipri novecojis. Stāvā grumba, kas šķērso viņa pieri, bija izriesta un pārvērtusies par baigu kroku. Tumšā, būdiņas nokrēslas vēl stiprāk satumsnotā karveža seja bija līdzīga to cilvēku sejai, kurus biju redzējis guļam zārkā. Cik viņam, Jozapam Svirgailim, bija gadu? Septiņdesmit? Vai bija septiņdesmit? Melderis Bruzdeiliņš Tumšais, kas cilvēka veselību un spēku līdzināja ar vēja stiprumu, par karvedi mēdza teikt:

"Savlaik bija vīrs kā vētra, pēc tam atplaka, tagad tikai žvīkstēt žvakst."

Tā arī bija — žvīkstētžvakstīgais Svirgailis sēdēja pie galda. Stirbaitis stāvēja pie durvīm. Klusēja abi. Laukā aiz durvīm sāka smilkstēt putnusuns.

—    Ko tu suņa nelaid iekšā? Laid to iekšā! — Svirgailis dusmīgi noburkšķēja. — Tas laiks pagājis, kad istabā suņa ne acu galā nevarēju ieraudzīt…

Stirbaitis viņam neko neatbildēja, viņš pat nesakustējās. Durvis bija pusviru, putnusuns iekšā varēja iespraukties — negribēja. Viņš žēli smilkstēja laukā.

—    Tagad man viens algs: ir rupucis, ir čūska istabā var būt — dzīvība kā viens, tā otrs, — Svirgailis sacīja, piecēlās, paspēra soli uz Stirbaiša pusi, bet, klāt nepiegājis, apstājās plānvidū. — Nebēdājies, Stepon! Neesmu teicis, ka tev no šejienes vajag mukt. Var būt, ka nevajag. Atbraucu pateikt tev tikai tik, ka no šīs dienas es tev vairs aizvēnis nebūšu. Hetmanis Gregors, vīrs, kas pavada stārastu, uzrakstījis, ka esmu par vecu. Uz Rietavu sūtīšot lielkungu Vnučku — Morku Laurīna dēlu tač pazīsti? Kur nu nepazīsti!… Tad nu no šīs dienas karvedis būs viņš.

Acis klonā iebelzis, Stirbaitis klusēja. Rokā viņš turēja cepuri. Karvedis piegāja viņam klāt un iebakstīja ar pirkstu krūtīs — salīgojās abi: viens no sitiena, otrs no atsitiena. Spēcīgs vairs nebija neviens no abiem. Vienu pieveicis vecums, otram spēkus aiznesušas pa vējam nedienas un sirdssāpes…

—    Nebēdājies, Stepon, tu tač zini, ka neviens cilvēks otru cilvēku nevar aizstāvēt līdz galam! — Svirgailis sacīja un piemetināja: — Visi mēs esam zemes ceļinieki. Katram, pat pašam valdniekam, beigu galā jāatzīst: no tevis gana, kad par sevi sāksi gādāt…

Steputis pacēla acis uz Svirgaili, norija siekalas, norija vēlreiz, tomēr žēlumu norīt nebija pa spēkam. Asaras iemirdzējās Steputim acīs, kad viņš ierunājās:

—    Bet kas jums, lielskungs Jozap, jāaizstāv, ja tā padomā? Vai mani aizstāvēt vajag? Es arī to vīru situ — nositu…

Svirgailis iešņaukājās, savaikšķījās un nicīgi nogrieza nost acis. Tāds sagriezies, galvu pieliecis karvedis stāvēja un — klusēja. Pēc tam drūvīgā balsī noteica:

—    Klau — tavs suns nostājis smilkstēt! "Nositu…" Kam gan tu šitā, Stepon? Sunim sarūgtināji sirdi…

Steputis žēli pasmaidīja un aizčāpāja uz sienmali, nošļuka uz sola, sēdēja un stingi vērās uz pusviru durvīm — varbūt viņš cerēja, ka suns iesprauksies iekšā. Varbūt viņš stipri vēlējās, lai tas spraucas iekšā, lai atskrien un attupstas līdzās. Suns neatskrēja. Neattupās.

—    Mans kungs! — vārdus stiepdams, ierunājās Stirbaitis un atkal pacēla skatienu uz Svirgaili. — Laipas galā esam nonākuši abi. Mani slēpt un aizstāvēt jūs vairs nevarat — nav vairs varas. Es slēpties nemaz vairs negribu, ne vairs man ir spēka. Tad teiksim godu Dievam, kas žēlastīgs bijis mums abiem — šitik daudzu gadu gājumā ne reizes viens otram pāri neesam nodarījuši, viens otru neesam sāpinājuši. Ko nu tagad — viss jau cauri…

—    Tu runā tā, kā kad nāvi jauzdams… Par jaunu vēl esi, Stepon, šādus vārdus mutē ņemt!

— Sirdsapziņa, karvedi, neskatās, vai jauns esi vai vecs! Karavīram, ja kauč zobens ir klāt, liegts spert kāju dravā, es, rau, cik gadu asiņotām rokām bitīšu kāpju… Pacietiet klusu, karvedi! Nestāstiet, ka mani nesaprotat!…

Vairāk viņi viens otram neteica ne vārda. Izgājis laukā, Steputis piesauca sev klāt suni. Karvedis piegāja pie saviem zirgiem. Nevis pie karietes — pie zirgiem. Viņš noglaudīja lopiņiem pieri, sabužināja krēpes. Tad — viens no būdiņas, no suņa, otrs no zirgiem — steigšus sagriezās pret sētsvidu, satikās, pastāvēja viens iepret otru — tā arī viņi atvadījās: ne apkampās, ne roku viens otram paspieda.

Nekad vairs viņus kopā neesmu redzējis.

Arī es šo nakti Stirbaiša būdiņā pārlaidu pēdējo reizi. Skatījos augšup, tumsā, un droši zināju, ka tur, tumsā, ne tikai griesti — tur arī mana mūža beigums, pastarā diena ieslēpusies: pienāks arī tā, tikai nevari zināt — kad.

Tūkstoš pieci simti piecdesmit sestā gada pavasarī Rietavas vagars pieprasīja, lai zemnieki nomaksājot valdniekam nodokļus par piecdesmit pieciem gadiem. Stirbaitim tolaik vēl ne četrdesmit nebija. Tautkaitim nupatās tikai trīsdesmit palicis. Ščukaitis un Rudgalvis vadīja piekto desmitu. Jucis Paduva, vecākais no visiem, vienīgais bija iekāpis sestajā desmitā, bet pat viņam vēl piecdesmit piecu nebija. Tad kamdēļ viņiem būtu jāmaksā nodokļi arī par to laiku, kad ne dzimuši vēl nemaz nebija? Pasaulē viņi vēl nebija dzīvojuši, bet jau par dzīvošanu nodokļus vajadzēja maksāt… Kā tad šitā?

Kuram vecāki vēl bija dzīvi, taujāja vecākus — varbūt viņi daudzus gadus neesot maksājuši, varbūt viņi valdniekam parādā? Vecāki brīnījās, ka dēli paši taču pieredzējuši — nodokļus nesamaksājis, ne vienu gadu mierīgi nevarēsi nodzīvot. Pienāca Svētā Mārtiņa diena — dod, kas valdniekam pienākas! Tad, ja nu vecāki valdniekam neesot parādā, rietavnieku zemnieki norunāja vagaram nepiekāpties — ne graša nedošot par šiem izgudrotajiem piecdesmit pieciem gadiem!

Vagars sasauca zemniekus alodā, sadzina šķūnī, noslēdza vārtus un aizspieda ciet ar mietiem. Pats stāvēja ārpusē pie vārtiem un runāja:

"Jūs esat trani un trana dzīvi piekopjat — tā ir patiesība! Bet cik jūsu te ir? Desmit? Divpadsmit? Bet tā jau valdnieks arī saka: ja žemaitis — tas ir trans! Vai ir labi, vīri, tā apmelnot dzimto novadu?"

Ieslodzītajiem asinis sāka vārīties: ko — vai viņi trana dzīvi valdnieka dārzā piekopjot? vai viņi dzimto novadu apmelnojot? Izgāzt vārtus vīriem nebija pa spēkam — tie pamatīgi bija aizstutēti. Toties sienas dēļus atsita nost vienā redzējienā. Viņi izbrāzās no šķūņa ārā. Metās virsū vagaram. Viņi kaustīja vagaru. Kad vīri atguvās un atjēdzās, kad notrūkušies atkāpās no vagara — vagars vairs nebija pie dzīvības, vagars jau bija pagalam.

Nākamajā dienā apkaimi aplidoja vēsts, ka uz Rietavu atjājušas jātnieku nodaļas gan no Kražiem, gan no Gargždiem. Stirbaitis, Tautkaitis, Ščukaitis un Rudgalvis — visi, kas vagaru bija situši un nosituši, laiku netērējot, sajūdza zirgus, sasēdināja sievas, bērnus vezumā, paņēmuši pārtiku un nepieciešamās mantas, pa nomaļiem, viņiem vien zināmiem meža celiņiem devās projām uz prūšu zemes pusi. Tikai Jucis Paduva, gados vecākais, no mājām nekur nebēga. Kad stārasta kavalēristi iejāja viņa sētsvidū, Paduva sēdēja uz būdeles sliekšņa. Vasarā Viļņā bende Jucim Paduvam nocirta galvu. Pārējos vagara galētājus pēc valdnieka pavēles vajadzēja notvert Rietavas karvedim un stipras apsardzības pavadībā nogādāt Viļņā. Vēlā rudenī Jozaps Svirgailis uz Viļņu devās viens. Valdnieka priekšā nometies uz ceļiem un atzinis savu vainu: noziedzniekus dumpiniekus saķert nepaspēju — visi nobēguši uz Prūsiju.

Par šo sen notikušo gadījumu es dabūju zināt ziemā, to man izstāstīja pats Steputis Stirbaitis. Bet līdz viņvakaram es biju domājis, ka vagaru kopīgi nosituši visi, kas no šķūņa izlauzušies laukā, — zemnieki, daudz zemnieku.

Stirbaiti es mīlēju. Šeit, Rietavas mežos, viņu turēju par tādu cilvēku, kāds tu, tētiņ, esi nezin kur Līvzemē. Tu, tētiņ, esi tālu Līvzemē, mēs, tavi bērni, — šeit. Vērodams Stirbaiti šeit, es varēju pārliecināties, kāds tu esi tur — godīgs, taisnīgs, sirsnīgs, sunim pieķēries… Redzēdams un juzdams, kādas sirdsmokas pārcieš Stirbaitis, es redzēju un jutu, ko pārciet tu, tētiņ, tālu Līvzemē!

Bet viņvakar Steputis Stirbaitis bilda — nositu es… Steputis Stirbaitis — slepkava. Tas man netilpa galvā. Naktī gulēju gultā pusdzīvs. Jutu, ka es vairs neticu, ka es zaudēju… Vagaru ir nosituši nevis viņi — nevis zemnieki, nevis daudz zemnieku. Vagaru ir nogalinājis Ščukaitis. Nogalinājis Tautkaitis. Nogalinājis Rudgalvis un Jucis Paduva. Nogalinājis ir Steputis Stirbaitis — bitenieks, bebrinieks, mans labākais cilvēks… Cilvēks, kas suņa sirdī spēj uziet visu, ko meklē, — gan līdzcietību, gan taisnīgumu…

Viņā pēdējā nakti Steputis pietrūkās, apsēdās gultā un nokliedza manu vārdu.

—    Jaunskungs, vai tu te? — viņš pārbijies jautāja.

—    Jā, es te…

—    Vai tu nebiji piecēlies? Vai tu durvis nevirināji?

Man trūka spēka, lai atbildētu skaļi. Par atbildi purināju galvu. Bija tumšs, Stirbaitis neredzēja, ka es purinu galvu. Bet es ilgi un neatlaidīgi purināju galvu: nē, nē, nē — domās atkārtoju. Jutu, ar kādām skumjām un bezcerību — kā brīnumu, kā atpestīšanu — gaidu rītu, gaismu un saules uzlēkšanu. Es jutu, cik skaudri esmu noilgojies pēc brālīšiem, mammas, Al- šienes un Būdras. Noilgojies pēc Ones Verones, lopumeitas Katres, Kazeļa Jokūbaiša, Benedikta Budreiķa un Bruzdeiliņa Tumšā — pēc visiem tiem cilvēkiem, kurus agrāk nebiju novērtējis, kurus par svešiem biju turējis.

No rīta, kad atvēru durvis un kāpu pāri slieksnim, kad atdrāzās suns un lēca man krūtīs, es izdzirdēju Stirbaiša rupjo un skarbo balsi:

—    Nāc atpakaļ! Nāc iekšā!

Es paskatījos atpakaļ uz Stirbaiti. Viņa acis raudzījās drūvas un bargas — rāvainā purva ūdens krāsā. Nobijos, ka tagad Stirbaitis mani nositīs. Viņa balsij paklausīju tikai aiz bailēm. Es ienācu atpakaļ istabā.

—    Nospļaujies uz visiem četriem kaktiem!

Valodu zaudējis, es stingi blenzu uz viņu.

—    Nospļaujies uz visiem četriem kaktiem! — Stirbaitis atkārtoja.

Es stāvēju. Man nebija šaubu, ka Stirbaitis, ka viņš man metīsies virsū un sitīs, ja vien es nospļaušos kaut vai uz vienu kaktu. Viņš ieraudzīja, ka izbailēs es trīcu. Mierīgākā balsī viņš teica:

— Tu nekad vairs uz šejieni nenāksi! Es zinu, ka vairs nenāksi. Nospļaujies uz visiem četriem kaktiem un izmirsti visu, ko šeit esi pieredzējis, aizmirsti!

Viņa balsi es saklausīju labsirdību. Es jutu, ka viņam smeldz sirds. Es sapratu, ka Stirbaitis mani nesitīs nost, ka viņš man ne pirkstu nepie- durs, tomēr nevarēju un nevarēju piespiest sevi pakustēties un apstaigāt visus četrus kaktus. Stirbaiša acīs ieraudzīju asaras. Stirbaitis pats aizvilkās uz vienu kaktu, aizvilkās uz otru, trešo un ceturto kaktu — katrā kaktā viņš nospļāvās.

Pēc tam mēs abi izgājām 110 būdiņas.

Pēc tam es kā neprātīgs, bez elpas, cauri mežam drāzos uz mājām.

Pirmo reizi ieraugot prokuratoru Pērsonu, viņš man likās redzēts un pazīstams. Tas mani apmulsināja un krūtīs izraisīja satraukumu. Drīz man ienāca prātā doma par Salbergas luterāņu mācītāju — nu jā, Pērsons bija līdzīgs šim mācītājam!

Kristiāns Šrapfers, sprediķotājs un Magnus padomnieks, kurš visur un vienmēr izošņā un labprātāk savam kungam ievāc slepenas ziņas nekā runā sprediķus, drīz manus minējumus apstiprināja — zviedru prokurators ir Salbergas luterāņu mācītāja miesīgs dēls!

Salbergā — Salas kalnā, kas paceļas Bergslāgenas tuvumā Vestmanlan- des hercogistē, — pirms vairākiem gadu desmitiem bija atrasts sudrabs, un Salbergas mācītājs, iemaksājis prāvu naudu, kļuva par sudraba raktuvju līdzīpašnieku. Laiku pa laikam viņš ieradās Vitenbergā, kur studēja viņa dēls, un apdāvināja ar sudrabu universitātes profesorus, viņu vidū arī slaveno Vāczemes skolotāju Fīlipu Melanhtonu. Lai arī uzvārdā uzsvērtu, ka viņš ir sudraba raktuvju daļas īpašnieks, mācītājs sāka dēvēties par Salsbergieti. Vitenbergā viņa dēls Jorans savu vārdu un uzvārdu pārveidoja latīņu gaumē un saucās par Juri Salamonsieti.

Protestantu universitātē Juris Pēteris Salamonsietis cītīgi studēja matemātiku, astroloģiju un latīņu valodu, lasīja Aristoteli, Platonu un Sofoklu, arī seno laiku tieslbnieku traktātus. Daudzi profesori, arī Melanhtons, bija sajūsmā par skolnieka čaklumu un atmiņu. Juris Pēteris juta, ka spēj kļūt par lielu vīru. Taču viņš bija mācītāja dēls. Kaut ari mācītāji evaņģēlisti drīkstēja precēties un turēt bērnus, aiz senā ieraduma cilvēki viņu bērnus uzskatīja par nelikumīgi ieņemtiem un zaimotājiem. Hercogi un augstmaņi neuzdrīkstējās iecelt viņus par augstiem ierēdņiem. Tāpēc Juris Pēteris nevarēja cerēt, ka viņš kļūs par lielu vīru.

Šajā laikā Fīlips Melanhtons sarakstījās ar zviedru princi Ēriku un par viņa prāta možumu bija sajūsmināts tāpat kā par Salamonsieti. Vācze- mes skolotājam šķita, ka Šie divi jaunie prāti, darbodamies vienoti, cilvēkiem varētu dot daudz laba. Tūkstoš pieci simti piecdesmit otrā gada rudenī Vitent>ergas profesors Fīlips Melanhtons jaunajam Salamonsie- tim izsniedza rekomendācijas vēstuli nodošanai zviedru princim Ērikam. Dzimtenē Salamonsietis vairījās no itin visa, kas varētu atgādināt par tēvu mācītāju un viņa sudrabu, un aiz šī iemesla sāka dēvēties tikai vārdā un tēva vārdā — par Jēranu Pērsonu.

Prinča Ērika tēvs karalis Gustavs noticēja slavenajam zinību vīram Melanhtonam un Jēranu Pērsonu iecēla par Vīborgas vietvaldi. Vīborgā Pērsons pārtvēra un no karaļa noslēpa vairākas krievu cara sūtņa vēstules. Karalis Gustavs par to dabūja zināt, un Pērsons, bēgdams no karaļa soda, jau grasījās laisties projām no Zviedrijas. Taču tad karalis Gustavs nomira un zviedru tronī kāpa princis Ēriks.

Pēdējos mūža mēnešos karalis Gustavs pamatīgi bija vīlies Ērikā un pat necerēja atstāt troni otram dēlam — Juhanam. Tamdēļ Ēriks, kļuvis par karali, tūdaļ apžēloja visus, kuri bija izraisījuši tēva nežēlastību. Jērans Pērsons kļuva par karaļa Ērika tuvāko padomdevēju. Pēc īsa laiciņa — par apakškancleru. Pērn — par karalisko prokuratoru: spiegošanas, izsekošanas un pratināšanas komisijas apsūdzētāju. Spiegošanu un spiegus viņš bija vadījis jau sen, taču tagad šī viņa vadīšana bija kļuvusi publiski atzīta par likumīgu. Visus ziņojumus, rakstus, aktus, lūgumus, sūdzības un parastās vēstules, kas sūtītas karalim, pirmais lasīja Pērsons, un kopš šī brīža tas visiem bija zināms. Uz karaļa žēlastību un labvēlību tagad varēja cerēt vienīgi tas, kurš iepriekš bija izpelnījies prokuratora labvēlību.

Kanclers Nilss Jillenšerns, valsts maršals Gustavs Stēnboks, vecākais kambarkungs Stēns Lejonhvuds, valsts kases vecākais pārzinis Dionīsijs Bei- rējs — visi bija kļuvuši atkarīgi no prokuratora.

Persona pierunāts un iedvesmots, karalis Ēriks vairākus gadus neatlaidīgi izteica precību piedāvājumu angļu karalienei Elizabetei. Tajā pašā laikā viņš lūdza Skotijas karalienes Marijas Stjuartes roku. Tajā pašā laikā viņš mēģināja sagrozīt galvu Lotaringijas princesei Renātai un Hesenes hercoga meitai Kristīnai. Apkaunojošās precības nupat jau sāk nākt gaismā, un karalim Ērikam draud briesmas zaudēt labo vārdu visos Eiropas galmos — jo vairāk tāpēc, ka Lībekas augstmaņu spiegi bija izokšķerējuši: Agate — vienkārša tirgoņa Pero meita — ik pēc gada dzemdējusi karalim divas meitiņas — Virgīniju un Konstanciju, bet, rau, jau cita skaistule — Kārina — kareivja Monsa meita — pa naktīm ielīksmo karaļa sirdi…

Kristiāns Šrapfers aizvakar bīskapam hercogam Magnum sacīja:

— Ja mēs šeit vēlamies panākt to, kāpēc esam ieradušies, mums noteikti jāizpatīk kungam prokuratoram. Viņš nav karalis — viņš valda pār karali!

Mani dēli, gan Turaidas, gan Kuresāres ieslodzījumā es rakstīju vēstules savai māmiņai, jūsu mātei, tuvajiem draugiem Mažvīdam un Vilen- tam, laiku pa laikam — svešiem cilvēkiem, kuru veikumu turēju cieņā. Cietums ir cietums, no tā vēstules izsūtīt nevar. Uzrakstījis es tās sadedzināju. Esmu sadedzinājis simtiem vēstuļu! Bet tagad es varu pateikties Dievam, ka pacietība un iespītība rakstīt viņiem man atmaksājusies ar kaudzi. Šo tūdaļ sadedzināto vēstuļu rakstīšana man devusi lielāku labumu nekā studijas Vitenbergā un Karaļaučos. Vēstules man palīdzējušas neaizmirst, ka man ir dvēsele, ka es esmu cilvēks.

Ir pagājušas septiņas nedēļas kopš tās nakts, kad sadedzināju vēstules jums — vēstules, kuras biju uzrakstījis brīvībā, kuras būtu varējis nosūtīt. Es nenožēloju, ka jums rakstītās vēstules esmu sadedzinājis. Patiesāk un cildenāk — bērnus nekad neaizmirst, nevis viņiem nemitīgi atgādināt, cik stipri tu, cilvēk, ciet, cik nežēlīga ir pasaule, kurā tu dzīvo, — šajā pašā pasaulē taču dzīvo un līdz pašai nāvei būs jādzīvo arī taviem bērniem…

Ne spalvu neņemu rokās un vairs nerakstu jums. Ar jums es sarunājos domās. Šīs sarunas domās, tāpat kā vēstules, kuras sadedzinu, palīdz neaizmirst.

Mani dēli, bīstams ir tāds izglītību guvis cilvēks, kurš mācījies tikai tāpēc, lai būtu vieglāka dzīvošana! Zinību uzkrājums šādam cilvēkam citus palīdz muļķot, apkrāpt un pār tiem valdīt, galu galā — tos spīdzināt un nonāvēt. Šādam cilvēkam izglītība padara lokanāku prātu, kur met neapgaismo dvēseli — tā neizstumj no sirds ne nežēlību, ne naidu, ne kāri valdīt pār citiem.

Vakar, liepu mēneša divdesmit otrajā dienā, bīskaps hercogs Magnus, Kristiāns Šrapfers un es — divi viņa pavadoņi — prokuratora Pērsona jahtā pa Norstrēmu no Vaksholmas atceļojām uz Stokholmu. Kopā ar mums kuģoja prokuratora sekretārs Hermanis Brusers. Pie tilta, kas Stā- denas salu savieno ar Helgolandsholmanas salu, mēs nokāpām no jahtas, un krastmalā pie pilsētas ziemeļu torņa mūs sagaidīja galminieku pulciņš. Tā priekšgalā stāvēja Monss Jonsons — reketmeistars, tas pats bende, kurš Gestokam nocirta roku, bet pēc tam viņam pielaida uguni. Kristiāns Šrapfers izbailēs čukstēja bīskapam hercogam:

—    Mūs sagaida bende! Pieprasiet no Brusera tikšanos ar karali — citas izejas nav!

Magnus cieta klusu, stāvēja un pa gabalu skatījās uz reketmeistaru Jonsonu. Bīskapa hercoga seja bija balta kā sniegs.

Šrapfers pusbalsī iesaucās:

—    Pie joda! Jūs esat princis! Karalim jūs jāpieņem! Pieprasiet audienci!

—    Par vēlu! — Magnus caur sakostiem zobiem sacīja, un seja viņam atkal sāka atgūt sārtumu. — Karalis šeit ir Pērsons, un, ja es nepaklausīšu viņa gribai, bende Monss mūs patiešām…

Tikām pie Magnus bija pienācis Brusers, viņš paklanījās un ar rokas mājienu vedināja doties pie sagaidītājiem. Magnus paklausīja. Šrapfers pārskaities man iešņāca ausī:

—    Mēsls ir mūsu kungs, nevis princis!…

Lūkotavas, ko bija sarīkojis prokurators Pērsons, bija savādas un spokainas. Tās notika pašā ievērojamākajā — Birģera — pilī, taču ne audienču, ne svinību zālē, bet gan bezlogu telpā pils pagrabos — blakus vīna glabātavai. Reto sveču blāvajā gaismā rēgojās daži visai gari galdi, kas nokrauti ar pudelēm un aizņemti ar pieticīgām uzkodām. Gar sienmalēm stāvēja un uz mīkstajiem soliem un cietajiem krēsliem sēdēja vairāki desmiti jaunavu vai sieviešu — kurš te kaut ko varēja saprast! Kakta pustumsā uz paaugstinājuma spēlēja vijolnieks un pūta dūdu maisu divi vīri.

"Lūkotavu ballē piedalīsies daudz jaunavu no augstākajām aprindām un arī divas princeses. Kuru pazīsiet, tā būs jūsu!" aizvakar Pērsons bija sacījis Magnum. "Prātnieks Platons saviem mācekļiem mēdza sacīt: ja zem sejas maskas spēsi saskatīt daiļuma pirmveidu — viņu vairs nespēsi aizmirst! Katram vīrietim savējā jāpazīst starp simtiem un tūkstošiem citu daiļavu."

Ballē bīskaps hercogs dzēra daudz vīna. Vienīgā, no satraukumiem iz- spiedusies acs viņam traucās no skaistules uz skaistuli — uz citu pēc citas! Viņām pieklājības likumus ne prātā nenāca ievērot — nekautrēdamās un nekaunēdamās viņas dancoja, staipījās un gorījās, brunčus augstu cilādamas, aizvien manījās iesēsties bīskapam hercogam klēpī. No lielajām, līdz pusei atkailinātajām krūtīm raibs metās gar acīm! Magnus dzēra, reiba, un palēnām viņam pašam sāka pielipt jaunavu iekārīgums.

Dzīru trakojums kļuva atbaidošs, agresīvs un gribu nomācošs. Pagrab- zālē metās aizvien smacīgāk, aizvien sīvāk sitās nāsīs vīns, smaržas un sviedri. Grūti bija noticēt, ka arī princeses, karaļa Ērika neprecētās māsas, varētu plosīties tik izvirtulīgās dzīrēs.

Man sāka sūrstēt sirds. Pēdējā nedēļā es ar nepacietību gaidīju vēstis, kas notiek Turku pilsētā. Man bija nemierīgs prāts hercogienes Katrīnas dēļ, par kuras lūgumu pēc palīdzības Rīgā pieklājīgi biju pavīpsnājis. Rīgā es neticēju, ka hercogienes lūgums pēc manas palīdzības nācis no sirds. Likās, arī viņa mani grib iepīt kaut kādās savtīgās intrigās. Šobrīd es sev nespēju piedot paša aizdomīgumu. Turku varbūt Kristīnai draud nāve. Stokholmā es sēdēju izvirtuļu dzīrēs un — ienīdu sevi…

Karaļa izsaukts sniegt paskaidrojumus, hercogs Juhans nebija ieradies Stokholmā, un ziedu mēneša pirmajā dienā karalis Ēriks bija sasaucis riksdagu, kurā brāli Juhanu — Somijas hercogu — izsludinājis par karaļvalsts nodevēju. Ziedu mēneša septītajā dienā prokurators Pērsons riks- dagā nolasīja spriedumu — par karalim Ērikam dotā zvēresta laušanu, par atbalstu naudā Lietavas valdniekam — Zviedrijas ienaidniekam, par zviedru karaļvalstij bīstamas vienošanās slēgšanu ar Lietavu un Poliju, par konstitūcijas neievērošanu, par izvairīšanos no paskaidrojumu sniegšanas karalim… vēl par daudz ko… atbilstoši krimināllikuma astotajam un devītajam pantam — hercogam Juhanam piespriest nāvessodu, atsavinot viņa īpašumus un mantu un zviedru kroņa mantošanas tiesības.

Valsts padomnieks Hāgenshilds Bjelke devās uz Turku, izsniedza hercogam Juhanam riksdaga lēmumu un paziņoja viņam pēdējos karaļa izvirzītos noteikumus: ja hercogs Juhans nekad vairs nejauksies zviedru karaļvalsts lietās, ja savā galmā turēs karaļa Ērika norīkotos padomniekus, ja nekad neatstās Somiju bez karaļa atļaujas, ja vairs nekaldinās somu naudu — spriedums viņam netikšot izpildīts un tādējādi brāļu nesaskaņas tikšot izbeigtas.

Izpildījis brāļa karaļa uzstādītos noteikumus, hercogs Juhans būtu kļuvis par to, par ko kļuvis bīskaps hercogs Magnus, kurš parakstījis brāļa karaļa uzspiesto atkarības līgumu.

Hercogs Juhans karaļa Ērika noteikumus bija noraidījis.

Liepu mēneša pirmajās dienās Turku — Somijas galvaspilsētu — aplenca karaļa Ērika karavadoņu Andersa Zigfrīdsona Rolamba, Ivara Mon- sona, Jakoba Henriksona un Andersa Nilsona karapulki.

Hercogs Juhans nepadodas, viņš turas pretim. Vai viņš ilgi spēs noturēties? Kas notiks, kad Rolambs ieņems Turku? Kas sagaidīs Katrīnu? Vai spriedums, kas pasludināts vīram, spēkā arī attiecībā uz viņu?

Sigismunds Augusts! Tagad — jā, tieši tagad, vistuvākajās nedēļās kļūs skaidrs, kāds viņš ir cilvēks un valdnieks. No virsbīskapa Vilhelma, sava brālēna, kurš visu mūžu viņam slepus bija kalpojis, Sigismunds Augusts bija novērsies tūdaļ pat, tiklīdz nomanīja, ka brālēnam vairs nav tik daudz varas un spēku, lai viņam varētu palīdzēt. Vai Sigismunds Augusts novērsīsies arī no Katrīnas — miesīgās māsas — viņas grūtajā brīdī? Vai viņš novērsīsies no svaiņa, no kura saņēmis pamatīgu naudu, izsniedzot pretim bezvērtīgu ķīlu?

Lūkotavu dzīrēs izcēlās neaprakstāms troksnis. Magnu, kas tik stipri bija satrakojies, ka sācis tvarstīt un ķircināt visas meičas pēc kārtas, Šrapfers metās apvaldīt ar varu. Sprediķotāja bezkaunība Magnu bija pārkaitinājusi. Bīskaps hercogs sāka brēkt:

—    Es neesmu apustulis! Apustuļiem spļauju virsū! Visi apustuļi bijuši aitasgalvas!

—    Un visi mīlējuši, un visi mīlējuši! — spiedza iereibušās meičas.

Viņas apstāja Šrapferu, glāstīja, skūpstīja un vilka uz sienmali, pa ceļam raudamas nost drēbes. Šrapfers pārskaitās, sāka baurot kā bullis un vicināt dūres.

Troksnis pārtrūka pēkšņi un negaidīti — tajā mirklī, kad, liekas, teju, teju sāksies asiņains kautiņš vai bezprāta orģijas. Es nevarēju attapt, kas noticis. Iešāvās prātā, ka krastmalā pie tilta mūs sagaidījis bende Monss. Vai patiešām situsi bendes stunda?… Necilvēciski man sāka salt kājas.

Tūdaļ zāles durvīs ieraudzīju sievieti. Viņai bija mugurā gara, melna kleita. Pustumsā baltoja kakla lakats un aproces. Divas blāvbaltas kažokādas strēles nostiepušās pār melno tērpu no pleciem līdz pašai zemei. Zālē, kurā pēkšņi sastingušas desmitiem piedzērušu un izspūrušu jaunavu, tagad ienākusi šķita kā svētais, melnais eņģelis. Princese Cecīlija! Viņa atnākusi paskatīties, ko vērts bīskaps hercogs, kurš viņu solās bildināt. Taču ne — sieviete, kas iestājusies durvīs, acīm redzami bija vecāka par princesi, kurai tikai divdesmit vai mazliet pāri divdesmit. Negaidītajai viešņai varēja būt trīsdesmit gadu, varbūt pat vairāk.

Nevilšus pametu skatienu uz Magnu. Viņam klēpī sēdēja meiča — atiezusies un pārakmeņojusies, klaidā izplūdušiem matiem. Man iešāvās prātā, ka šobrīd pats Dievs soda Magnu par Līsas Viholainenas sakropļoto un ciešanām nolemto mūžu.

Negaidītā viešņa, pārliecinājusies, ka visi, kas atrodas zālē, viņu ieraudzījuši, lēniem un cēliem soļiem piegāja pie Hermaņa Brusera un viņam teica:

—    Godātais, jūsu kungam prokuratoram ir lieliska atmiņa — šodien patiešām ir mana dzimšanas diena! Taču esiet tik laipni — aizejiet un pasakiet kungam prokuratoram, ka es aizliedzu svinēt pilī manu dzimšanas dienu šādi! Ejiet, pasteidzieties, kungs!

Brusers un Jonsons uz rāviena izsteidzās no zāles, bet negaidītā viešņa piegāja pie galda, aiz kura sēdēja Magnus; meiča no viņa klēpja jau bija aizbēgusi. Sieviete melnajā tērpā stāvēja, Magnus sēdēja. Bīskaps hercogs neveikli slējās kājās. Mati viņam bija savēlušies, seja piesārtusi un nosvīdusi, krekls uz krūtīm vaļā. Ar izvalbīto aci Magnus noraudzījās sievietē. Viņš, tāpat kā es un tāpat kā Šrapfers, nevarēja saprast, kas viņa — šī sieviete — ir, ja no viņas pārbijies pat prokuratora sekretārs un pat bende.

Klusā un sērīgā balsī negaidītā viešņa teica:

—    Bīskap hercog, jūsu gaišība princi — jūs tiekat apkrāpts! Šī nav audienču zāle. Šajā zaņķa perēklī ar alu tiek uzcienāti Norlandes tirgoņi, kas atveduši preces. Jūs varbūt arī nezināt, ka Norlandes šķībačus medniekus un tirgoņus karalis uzskata par mežoņiem. Princeses šeit ne kāju nesper iekšā. Visas jaunkundzes, kas jūs ielīksmina, šeit ir sasauktas no krodziņiem. — Sieviete paskatījās uz meiču, kas viņai stāvēja vistuvāk. — No kura esi tu — vai no "Raibā balodīša"?

Uzjautātā meiča krita ceļos un, nogāzusies kņūpus negaidītās viešņas priekšā, dedzīgi sāka lūgties:

—    Jūsu Augstība karalien, apžēlojieties! Debesu valstību mēs neredzēsim šā kā tā! Apžēlojieties!…

Šodien es dabūju zināt, ka šī sieviete melnajā tērpā, kura negaidīti bija ieradusies dzīrēs un no kuras visi pārbijušies, ir Katrīna Stenboka, atraitne karaliene — agrākā zviedru karaļa Gustava Vāsas trešā sieva. Tagad viņa ir vienīgais cilvēks zviedru karaļvalstī, kurai nedrīkst pavēlēt jaunais karalis un pret kuru nevar pacelt roku prokurators Pērsons. Kad viņas vīrs karalis Gustavs mira, viņai bija divdesmit pieci. Tagad viņai — divdesmit astoņi.

Petr, Povil un Jon, mani dēli, kad man bija divdesmit astoņi un es no Prūsijas — no Karaļaučiem — atgriezos Lietavā, es sirsnīgi ticēju, ka katrā karaļvalstī, katrā valstī ir ļaudis, vismaz daži cilvēki, vismaz viens cilvēks, pret kuru pacelt roku nedrīkst pat valdnieks. Valdnieks viņu var nīst, tomēr nevar nodarīt neko ļaunu. Sodījis neaizskaramo, valdnieks būtu sodījis pats sevi. Iedzinis postā neaizskaramo — iedzinis postā pats sevi. Par neaizskaramajiem es uzskatīju diženos zinību vīrus un prātniekus. Es ticēju — ja imperators būtu noslepkavojis Vāczemes skolotāju Melanhtonu, viņš sevi būtu pazudinājis; ja Sigismunds Augusts būtu noslepkavojis Radvilu Melno — viņš sevi būtu pazudinājis… Prātnieku prāts izgaismo valdniekiem ceļu, parāda, kurp jāiet, kas jādara un kā jārīkojas grūtā brīdī. Kad man bija divdesmit astoņi, es alku tapt par šādu neaizskaramo prātnieku.

Es cienīju un mīlēju profesoru Melanhtonu. Viņa domas man bija svēta patiesība.

"Sirdsapziņa ir zināšanas, kuras mūs var apsūdzēt vai arī aizstāvēt," studentiem sludināja Vāczemes skolotājs, "pat rūdīti noziedznieki piedzīvo dvēseles mokas un sirdsapziņas ēdas par pastrādātajiem noziegumiem, taču parasti viņi sūkstās tikai aiz bailēm zaudēt godu un piesaukt likuma sodu, — to, kas ir patiesa grēku nožēla, pēc kuras ilgojas Dievs, parasti viņiem nav saprotams…"

Bet vai gan patiešām gudrais Melanhtons nebija zinājis, kādu cilvēku viņš cildina un slavina, kādu cilvēku sūta kalpot princim Ērikam? Vai patiešām dižais Vāczemes skolotājs nav jautis, ka viņa spējīgais audzēknis nav spējīgs un neprot nožēlot grēkus? Mācītājs Pērs Salbergietis ilgus gadus bija darījis profesoram labu, pēc tam palūdzis atalgojumu — dēlam nākotni. Viņš to saņēmis.

Mani dēli, uzklausiet izglītotos vīrus, gudros skolotājus, paturiet prātā viņu padomus, taču esiet uzmanīgi, esiet piesardzīgi, esiet modri — vai tikai šie gudrie vīri jūs negrib paverdzināt, vai viņi nealkst valdīt pār jums kā pār kustoņiem? Gudrība ir viltīga!… Gudrais ar gudrību tiecas pēc tā paša, pēc kā varenais ar spēku — pēc varas! Varenie valda ar spēku, gudrie — ar gudrību. Visbiežāk viņi apvienojas un valda roku rokā.

Mani dēli, ja arī kādreiz jums iznāktu noticēt valdniekam, ja arī jūs viņam kalpotu no visas sirds, ja jūs kaujas laukā par valdnieku pat noliktu galvu — jūsu atraitnes nekļūs par neaizskaramajām, bet jūsu tēvija — laimīgāka!

Bet pēc tam uznāca siltums, blāķiem sāka kust sniegs, un uz Jūras senleju no pauguriem, no stāvajām nokrantīm brāzās straumītes. Upe uzlauza ledu, pacēlās ūdens un piepildīja leju. Ūdens straume kļuva trauksmaina un varena. Ixdus gabali sastrēga pie sudmalu dīķa, aizsprūdīja caurteces, un ūdens krākdams gāzās pāri krasta valnim, applūdinādams un ar ledus gabaliem piepildīdams dzirnavu sētu. Sudmalās steidzīgi, bruņojušies ar ko vien var, saskrēja visi, kas tikai dzīvs, kam vēl spēka noturēt cirvi, kārti vai lauzni, kas kārkla mietu var iedzīt valnī.

Ceturtdaļjūdzi augstāk par sudmalu aizsprostu upē turējās vairāki veci un vairāki jauni steigšus saslieti plosti. Lai straume tos nevarētu aiznest, vīri piekrāva ar akmeņiem maisus, aizsēja ar virvi un meta upē. Virves otru galu piesēja pie plostiem. Uz katra plosta pārmaiņus stāvēja sardzē pa trim četriem vīriem, kas ar kārtīm stumdīja ledus blāķus no plosta līdz plostam, kamēr tie, no teces izgrūsti, aizpeldēja uz pārplūdušo leju.

Tomēr daudzi ledus gabali — parasti tie mazākie — pasprukuši garām plostiem un garām vīriem ar kārtīm, atpeldēja līdz dīķim. Te jau citi vīri, stāvēdami uz aizsprosta, ar garkāta cirvjiem, laužņiem un dzelzi apkaltām vālēm tos sita un drupināja, lai straujais ūdens pa aizsprosta caurte- cēm aizrauj tālāk.

Naktī no aizsprosta iededzināja ugunskurus. Skābaržos gar valni sakāra daudz zirgu lukturu. Naktis pie aizsprosta bija kļuvušas noslēpumainas un pārdabiskas. Ugunskuru un cilvēku atspulgi ūdenī, cilvēku garās ēnas krustu krustiem, pieslāpēti saucieni, vāļu un cirvju belzieni, uz visām pusēm lecošās baltās un žvīgojošās ledus drumslas nobūra sirdi ar savu pirmatnējo skaistumu, vīru drosmi un spēku.

No sudmalu sētas atskrējis uz aizsprostu, Vladislovs Bruzdeiliņš sauca:

— Vīri, puikas — turēsimies!

Sājos brīžos es biju pārliecināts, ka piedalos varonīgajā cīniņā uz dzīvību un nāvi pret krustmuguriem, krieviem vai pat briesmīgajiem tatāriem.

Pēc tam sāpīgi dabūju vilties, ka šādu briesmu, šādas drosmes un uzvaras prieka pārpilnu dzīvi cilvēkam nav lemts dzīvot katru dienu.

Trešajā trauksmainajā naktī es uz aizsprosta kurināju ugunskurus. Ar biguli rušināju ogles un nodeguļus, kad piepeši jutu — vīri aiz muguras ledu vairs nedauza. Biju notupies pie ugunskura un šo plostu, kas strauji tuvojās aizsprostam, ieraudzīju starp vīru nekustīgi ieplestajām kājām, nolaistajām vālēm un laužņiem. Uz plosta stāvēja trīs vīri — nevienam nebija cepures galvā. Viens turēja priekšup paceltu kārti — viņš gatavojās mīkstināt plosta atsitienu pret ledus sablīvējumu pie aizsprosta. Otrs vicināja rokas un kaut ko kliedza vīriem uz aizsprosta. Trešais stingi stāvēja nokārtu galvu un ar elkoni visu laiku braucīja sev pār seju…

Plosta priekšgalā stāvēja melns un slapjš ar akmeņiem piekrauts maiss — enkurs, kas izcelts no upes dibena. Līdzās maisam, nekustīgi izstiepies visā garumā, — ceturtais vīrs. Kājas viņam bija saliektas, asie ceļgali nosvēru- šies uz sāniem. Viena roka, atmesta atpakaļ, gulēja bezspēcīga un pa gabalu krita acīs un sirdī…

Kaut arī ar kārtīm pieturēts, plosts ietriecās dziļi ledus blīvumā — ausīs nodžerkstēja, nobrakšķēja un nodunēja, un šajā placinošo trokšņu grāvienā es ļoti skaidri saklausīju Stepuša vārdus:

"Nospļaujies visos četros kaktos un aizmirsti!"

Pielēcu kājās un piedrāzos pie aizsprosta malas. Tagad ugunskura liesmas labi apgaismoja plostu. Slapjām drēbēm, samelnējušu seju, neglīts un nedzīvs uz plosta gulēja vīrietis — kaklalakats, balts un tik pazīstams, tik tuvais un mīļais kaklalakats ar abiem galiem bija nokāries pār viņa iedubušajām krūtīm… Vīri, kas ar plostu bija atbraukuši bez galvassegas, saņēma slīkoni aiz kājām un rokām, cēla, kaut ko saukdami, augšup, vīri uz aizsprosta liecās pretim un stiepa rokas, lai pieņemtu aizgājēju…

Es metos uz mājām, cik tikai spēka! Pāri applūdušajai lejai es skrēju līkumiem, gar zāļu cērpām, kas paslējušās virs ūdens, — tur, kur palīdusi zāle, nav dziļš, līdz ausīm neiekritīšu. Bet — jo tālāk es biju aizskrējis no aizsprosta, no degošajiem ugunskuriem, jo metās tumšāks. Drīz jau nekādu zāli, nekādus krūmus tumsā vairs nevarēju saskatīt. Paklupu un iestigu līdz jozmenim. Nogāzies uz visām četrām, galīgi pakļuvu zem ūdens. Atslējies es kāsēju un žagojos, aiz bezpalīdzības un pārestības asaras strēga kaklā… Es skrēju atkal. Man iešāvās prātā, ka jau esmu nomaldījies, jau sarijies ūdeni un noslīcis, ka mani jau beigtu nes upe…

Traku dusmu pārņemts, lamādamies, ka mājas tik tālu, es ieskatījos tumsā — uz to pusi, kur vajadzēja būt mājām, — un ieraudzīju uguntiņu.

Nekad vēl nebiju redzējis uguntiņu māju logā! Parasti mūsu mājās tūdaļ pēc vakariņām uguni pūta nost, visi devās pie miera un gulēja, nekad neviens naktī nav cēlies augšā un aizdedzis gaismu.

Tētiņš pārnācis!… Māte ar tēvu goda galā sarunājas! Tēvam sēž klēpī fons… Vai viņš sēž, vai viņam nav bail no svešā vīrieša? Povils… Povils nolūkojas uz tēvu pa gabalu…

Es skrēju, pa melnumu ne deguna galā neko neredzēdams, vienīgi šo uguntiņu no acīm neizlaizdams, bet kājas gluži kā dienā traucās tikai pa taku — tu, tētiņ, tavas bērnības takas mani cauri tumsai uz mājām vada!

Pieskrēju pie zirgu aploka un dīķa. Uguni skatienam aizsedza klēts. Atkal biju nonācis galīgā tumsā, nekur apkārt vairs neredzēju ne gaismas stariņa. Es ieklausījos. Mājās bija pavisam klusu. Tikai tālumā, pie aizsprosta, tik tikko sadzirdamas skanēja aprautās vīru valodas… Stepuša vairs nav. Steputi nupat tikai izskalojusi upe. Kopā ar viņu bija izskalots ceļotājs — lielais piekūns, kas debesīs aši vēcināja spārnus. Bija izskalots peļu klijāns, kas vakaros allaž tupēja gobā un žēlojās kaķa balsī. Bija izskalots Smertišķes melnais stārķis — vientulīgs un miermīlīgs, ar visu samierinājies, viņš nekad vairs nebija uzlidojis debesīs. Bija izskaloti zeltgalvīši un rubeņi, paipalas un laukirbītes, bites un vālodzes, kukaiņi un vaguliņi — visas dzīvās radības, kas zaļajā mežā, nīkušā tīrelī dzīvojušas… Aizmirsti, tagad visu aizmirsti! Ko tagad teiksi, par ko stāstīsi tēvam, ja viņš — ja patiesi viņš šonakt mājās aizdedzinājis uguntiņu un, tevi gaidīdams, to neizdzēš?…

Klusītiņām ielavījos vidusistabā un apstājos pie priekšistabas durvīm. Aiz tām bija klusums. Brālīši aizmiguši. Aiz goda gala durvīm ierunājās pieslāpēta vīrieša balss. Tā nav tēva balss. Tēvs nekad nepārnāks. Steputis noslīcis. Mamma pa naktīm sākusi sarunāties ar svešiem vīriešiem. Es jau grasījos raut vaļā, atmest līdz kājai goda gala durvis, mesties iekšā, gan mammai, gan šim vīrietim izskrāpēt acis, bet aiz durvīm atkal atskanēja balss — skaļāka un skaidrāka. Es to pazinu. Runātājs bija mans vecaistēvs. Viņa balss bija sirdssāpju pārpilna.

—    Meitiņ, es taču tev saku, kam jāatdod testaments, ja tu neapmetī- sies mājā uz dzīvošanu! Onikejam ir jāatdod, tomēr viņš neatdos, to nu tu nesagaidīsi! Un Onikejam ir taisnība! Tukša padarīšana testamentu sūtīt pāvestam. Viņš luterāņus zviedrus un grieķu krievus sliec uz katolicismu, kā gan viņš knābs acī Sigismundam Augustam — valdniekam katolim? Uzticies Onikejam, meitiņ, uzticies man — pāvests testamentu var saplēst un izmest. Un caram… Vai gan Onikejs var atdot testamentu caram? Vai es to būtu atdevis? Vai tu pati būtu atdevusi? Ienaidniekam — vai tu būtu atdevusi? Tā, raugi… Savu dzimteni nebūtu nodevis es, nebūtu nodevusi tu, to nenodos arī Onikejs…

Es stāvēju pie durvīm un, elpu aizturējis, klausījos vecātēva vārdos. Man likās, vecaistēvs tūlīt pateiks, ka uzzinājis — Tvirbutam ļauts atgriezties mājās! Paies viena nedēļa, paies otra, kāds atjās un pavēstīs — jau nāk!… Bet pēc tam, bet beigu galā — tu, tētiņ, ienāksi iekšā pa šīm te pašām durvīm!…

—   Viņi kaļ tālejošus plānus! — Es izdzirdēju mammas balsi. — Hor- nastajs mani grib piekrāpt.

—    Kaļ plānus! — sapīcis iesaucās vecaistēvs. — Onikejs nemaz neliedzas, ka kaļ plānus! Bet kā tu, meitiņ, nevari saprast — viņi kaļ plānus tavā labā!… Nu, tad saņem sevi rokās un mēģini ielīst Onikeja ādā! Valdnieka galminieki izplata tenkas, ka Jans Hornastajs, iztukšojis valsts kasi un zaudējis cerības izpirkties, noindējies — pats, pēc savas gribas, aizgājis pie Dieva. Tas ir apmelojums! īsts apmelojums! Pašnāvnieka testamentam nav spēka —- redzi, kāpēc tas apmelojums! Taču ne Onikejs, apmelotā brālis, ne Gabriels, apmelotā dēls, ar valdnieku saplēsties nevar. Gabrie- lam, Kameņecas vietvaldim, apsolīta Menskas vaivada vieta — kā tad lai Hornastajs sastrīdas ar valdnieku? Arī ubagam ir galva uz pleciem, bet te tev ir lielkungi, augstmaņi!… Raugi, pat svētais Pāvils ir sacījis: mīlē savu tuvāko kā pats sevi, bet vairāk par sevi ne — kāds labums, ja būsi izglābis citus, bet pats aizgājis postā? Tie ir gudri vārdi… Taču Onikejs ir cēlsirdīgāks par svēto Pāvilu. Viņš grib palīdzēt gan tev, gan savam brāļadēlam. Vari domāt, kā gribi, meitiņ, bet, ja Onikejs būtu saplēsis testamentu un pats apmeties Tvirbutu mājā Viļņā, — kurš un ko viņam būtu varējis pārmest? Vai kāds suns būtu ierējies, ka viņš pārkāpis brāļa testamenta gribu? vai es, vai tu varētu iebaidīt Onikeju ar kaut ko? — Vecaistēvs sāpīgi iesmējās un pēkšņi pacēla balsi: — Tev nav jālauza galva, meitiņ! Brauc uz Viļņu, apmeties uz dzīvošanu šajā namā un — būs labi gan tev, gan Hornastajiem, un cauri ar ciešanām!

—    Tēvs… Vai testamentā galvenais ir māja, tēvs? Vai tu zini, kas tajā ir galvenais? Kurš zina, kas testamentā ir pats svarīgākais? Varbūt tā ir dzīvība, tēvs!

—    Par kura dzīvību tu domā?

—    Par mana vīra un manu bērnu tēva dzīvību! Kurš pašlaik ko zina, kurš man var pateikt un dot padomu?

Man sametās auksti. Mani kratīja aukstums. Stingstošu roku es atvēru durvis un lēnām gāju iekšā. Vecaistēvs gulēja uz mīkstā sola paklātā guļvietā. Mamma sēdēja pie vecātēva apsegtajām kājām. Nobijušies viņi abi sāka blenzt uz mani. No maniem matiem un manām drēbēm pilēja ūdens. Man sala, taču vēl lielāks saltums bija manā sirdī. Mamma bija ierunājusies par tavu dzīvību, tētiņ! Ar nicinājumu es skatījos uz mammu. Ks atkal viņu ienīdu.

—    Steputis ir noslīcis! — es sacīju un pats dzirdēju — mana balss skan pacilāti, gandrīz priekpilni.

Māte iekliedzās un ar plaukstu aizspieda muti. Visticamākais, viņa būs nodomājusi, ka līdz ar Stirbaiti esmu slīcis arī es, tikai mani kāds izglābis.

—    Steputis ir noslīcis! — es atkārtoju, bezkaunīgi skatīdamies mātes izbaiļu pilnajās acīs.

*

Mani dēli, klaidu gados daudzas reizes man šķitis, ka noticis brīnums. Naktī pielecu gultā sēdus un kā neprātīgs skatos tumsā, pārliecināts, ka nupat tikai esmu dzirdējis paveramies durvis un istabā ienākusi mana māmiņa. Gadās, ka eju pa ceļu un piepeši rēgojas, ka zēns, kas skrien pretim, ir kāds no jums, mani dēli!…

Reiz Gaujas ielejā pie Turaidas es gāju nopakaļ jaunai sievietei. Celiņš līčločoja starp kupliem krūmiem un priedainītēm — te tas pacēlās pakalnā, te nolaidās iedobē, sieviete pazibēja skatienam un pagaisa, tad pazibēja atkal, un es, elpu aizturējis, sekoju viņai pusi jūdzes, varbūt visu jūdzi, līdz dabūju pārliecināties — tā nav Ieva, nav jūsu mamma!

"Tā nav viņa, nav viņa!"

Es līksmoju, bet pēc tam man kļuva baigi par sevi — kas es esmu par cilvēku, par ko esmu pārvērties, ja baidos sastapt sievieti, pēc kuras tik stipri ilgojos, kura viena pati audzina manus bērnus… Man sāka likties, ka, dzīvodams tālu no mājām, aizvien vairāk pierodu pie savvaļas dzīves, ka palēnām kļūstu par zvēru — cilvēkus nevis meklēju, bet bēguļoju no viņiem un slēpjos…

Aizvakar piedzīvoju vēlreiz: šeit, svešajā zemē, es nevēlētos sastapt ne jūs, mani dēli, ne jūsu mammu — esmu nobradājies un nomaldījies, ne izteikt nevaru, kāds es esmu…

Prokurators Pērsons manu kungu Magnu bija uzaicinājis uz zviedru princešu lūkošanu, taču patiesībā viņam uzrīkojis riebīgi netiklīgu balli ar meičām. Ņirgāšanās Magnu bija salauzusi. Viņš sāka vairīties no Šrapfera, Šneidera un citiem saviem pavadoņiem dāņiem, kas viņu spieda iestāties par savu godu un pieprasīt audienci pie karaļa. Es viņam nedevu padomu meklēt taisnību, es viņam nedevu nekādu padomu, un Magnus mani noturēja par uzticamāko pavadoni, īstu draugu — balstu un mierinājumu nelaimē.

Agri no rīta mēs abi un Magnus kalpotājs, kurš visur, kur saimnieks gāja vai jāja, stiepa līdzi bīskapa ceļojuma regālijas, slepus no Šrapfera un citiem padomniekiem un kalpiem izjājām no Vaksholmas pils. Pils stāvēja salas austrumkrastā, bet sala bija tik maziņa — varbūt kādu trešdaļu zviedru jūdzes garumā un septīto daļu platumā —, ka uz tās nekur nebija iespējams noslēpties no ļaužu acīm. Tamdēļ Magnus samaksāja pārcēlājam prāvu naudu — pa lielākai tiesai tāpēc, lai viņš nevienam nestāsta par pārcelšanu, un spēcīgais sarkanbārdis zviedrs ar vairākiem airētājiem pārcēla mūs un mūsu zirgus pāri dažu simtu stegu platajam jūras šaurumam un sauszemei. Vairākas dienas mēs bezmērķīgi jādelējām pa mežu — nekādu nolūku mums nebija un jau sāka šķist, ka meža miers un klusums un granīta atsegumu neparastais skaistums sniegs mierinājumu manam kungam un izkliedēs satraukumu. Taču reizi bijām aizjājuši tālāk nekā citās dienās — aiz muguras palicis Bruknesas ciems, Sērdebjū ciems un Nībodas ciems, Esterrūdas baznīca, un mēs abi izjājām uz ceļa, kas ved uz ziemeļiem Odenslundas virzienā. Netālu ieraudzījām lielu apdzīvotu vietu, kā vēlāk nācām pie skaidrības, tas bija Rīdbū ciems, kurā bija iebraucamā māja, stallis un krogus. Magnum kabatā bija drošības raksts, līdzi nauda un pilna sirds ar trakotu vēlmi pēc iespējas drīzāk aizmirst pazemojumus un visas nelaimes — stāvus uz galvas viņš metās iekšā iebraucamās mājas dēkainajā dzīvē. Iebraucamajā mājā mēs pavadījām vienu nakti, otru…

Aizvakar no rīta pārjāju Vaksholmā paņemt savam kungam tīru veļu un citas drēbes. Viņš man bija licis apzvērēt, ka būšu piesardzīgs un neat- vedīšu līdzi uz iebraucamo māju asti — Šrapfera, Burmeistera vai viņu sūtītu ierindas sardzenieku. Tomēr ielavīties pilī nepamanītam man neizdevās— sargi uzglūnēja Magnum pie visiem vārtiem un visām durvīm. Ieraudzījis, ka esmu pārjājis viens, Šrapfers zvērīgi pārskaitās. Savaldījies viņš mani aizveda uz bīskapa hercoga istabu un stādīja priekšā grezni tērptai lielkundzei ar pagurušu izskatu; viņa bija ieradusies Vaksholmā ar nelielu svītu. Sievietei bija mugurā līdz zemei gara kleita, kas šūta no turku sudrabbaltā altabasa pēc spāņu piegriezuma, tikai bez velces, kura ceļojumā visur būtu traucējusi.

Sieviete nebija nekāda jaunā. Taču man viņa likās ārkārtīgi skaista — noguruma, sirdssāpju, rūpestu un baiļu atblāzmojums laikam jau visām sievietēm piešķir sejai apburošu pievilcību, kas brīnumaini staro no iekšienes.

ŠI lielkundze bija Saksijas Anna, bīskapa Magnus māsa. No Stokholmas uz Vaksholmu viņu bija pavadījis viņas vīra sakšu kūrfirsta Augusta sekretārs Valeriāns Krakavs un padomnieks Hanss fon Ponikavs, kā arī dāņu karaļnama diplomāts — patiesībā vācietis — Hanss Jēnics ar sievu Hildu.

Šrapfers pieprasīja, lai tūdaļ pat es ziņojot Magnum par viņa māsas ierašanos. Māsai esot jānodod viņam svarīga ziņa. Ja Magnus vēloties izglābties un iztikt no Zviedrijas dzīvs un ar veselu ādu, viņam nekavējoties jāsatiekas ar māsu. Gari nedomādams, es apātiski varēju izpildīt Šrapfera prasību — pavēstīt Magnum par māsas ierašanos. Taču es lieliski zināju, cik šobrīd nomākts ir Magnus garastāvoklis, cik melna un naidīga šobrīd viņam liekas dzīve. Šobrīd Magnus ne par kādu naudu nebūtu jājis uz Vaksholmu sastapties ar tuvu cilvēku. Drīzāk jau viņš lēks zirgam mugurā un trenks to, kur acis rāda, — lai tikai tālāk, tālāk prom no māsas…

Es vēlējos, lai satikšanās ar brāli hercogienei Annai izdodas. Es domāju, ka, necerēti un negaidīti māsas pārsteigts, Magnus varētu atjēgties un atgūt pašsavaldīšanos. Šrapferam atbildēju, ka hercogiene Anna ar brāli varētu saredzēties, ja viņai — pavisam vienai, bez svītas — kopā ar mani nebūtu bail novakarē pārcelties pāri šaurumam un nobraukt vienu otru jūdzi pa mežu.

Šrapfers mani lādēja lādēdams. Šneiders un Aderlass mani tirdīja, kur Magnus slēpjas. Es palūdzu, vai viņi visi, arī hercogienes pavadoņi, nevarētu iziet no istabas un nevarētu ļaut man paskaidrot hercogienei vienai pašai, kas, kur, kā un kāpēc. Mani paskaidrojumi hercogieni Annu salauza. Viņa sāka raudāt. Sapratis, ka viņa viena kopā ar mani neuzdrīkstēsies braukt, es īgni sacīju:

—    Lai notiek tas, kam jānotiek!… Lai kopā ar mums brauc arī Šrapfers un Krakavs, un kurš tikai vēlas!…

—    Ai, nē, nē! — Hercogiene izbailēs ieplēta acis, satvēra manu roku un čukstēja: — Tādu neviens viņu nedrīkst redzēt, neviens!…

Pievakarē mēs abi pārcēlāmies pāri šaurumam, devāmies ceļā, un visu brauciena laiku viņa sēdēja man blakus klusa, taisnu muguru, mantiļu pār acīm nolaidusi un galvu drosmīgi atmetusi. Taču, kad kučieris pagrieza zirgus uz celiņu starp veciem kokiem, kuru galotnes bija savijušās tā, ka ne zvaigžņotās debesis vairs nebija ieraugāmas, hercogiene Anna pēkšņi ietvērās man elkonī un piekļāvās pie pleca.

—    Vai mēs esam atbraukuši? — viņa bailīgi pajautāja. — Kur mēs esam atbraukuši? Kur mēs atrodamies?

Kučieris iededza lukturi, kas bija piekārts pie dižilkss, un sarkanīgā gaisma apspīdēja koku stumbrus, zirgus, celiņa riteņu grambas un cirvi zem kučiera bukas. Mežs drūmi šalkoja.

—    Pasakiet viņam… Paziņojiet viņam, ka es esmu šeit… — Anna iečukstējās, liekas, viņu sagrābušas neprātīgas bailes, kas liedz kāpt laukā no karietes.

—    Viņš nenāks uz šejieni, patiešām nenāks — viņš noslēpsies! — es atbildēju un tūdaļ uzdevu pretjautājumu: — Jūsu gaišība hercogien, vai jūs vēlaties satikties ar brāli vai nevēlaties?

Viņa sakopoja spēkus, sasparojās, ieķērās manā rokā un izkāpa no karietes.

Brītiņu gājām gar baļķu sienu, kurā logu nebija un kuru apgaismoja kučiera nestais lukturis. Kad nonācām pie durvīm, kučieris, nesdams līdzi lukturi, iegāja iekšā un tur vairākas reizes iesvilpās, un Anna atkal pieplaka pie mana pleca. Kučieris bija uzsvilpis viņas brālim! Vai gan viņas brālis tagad runājas sasvilpodamies? Bija silta pašu liepu mēneša beigu nakts, priekšā slējās sena zemnieciska ēka, gar acīm zibinājās luktura rēgainā gaisma… Anna nevarēja saprast, kur viņa ir un ko šeit dara viņas brālis. No bailēm un žēlabām viņai klabēja zobi, ka brālis, jaunākais brālis, kurš Drēzdenē… viņas pilī… vēl tik nesen… bija bijis vienīgais un viss viņas mierinājums svešajā zemē, — te nu šis pats brālis… Nav vārdam vietas, jebkurš cilvēciņš būtu sapratis hercogienes Annas izjūtas šajā brīdī…

Kučieris iznāca no rijas un teica:

—    Nupat te būts — tagad nav…

Izrāvu lukturi kučierim no rokām un pats iegāju rijā. Bīdamās palikt vienatnē ar kučieri, ienāca arī hercogiene. Ēkas vienā galā baļķu sienas bija nokārtas ar dārgiem paklājiem, arī klons bija tepiķiem izklāts, bet rijas viņā galā, iebriduši salmos, ēda zirgi — varēja dzirdēt čabam ar lūpām tveramās auzas.

Paņēmu hercogieni zem rokas un aizvedu uz tepiķiem izklāto rijas galu. Tagad lukturis apgaismoja arī aitādu guļvietas, senus krēslus ar atzveltni un parocēm, vīna krūzes gar sienmali un paklāja vidū nospertos smalkas ādas vasaras zābakus. Annai acīs iemirdzējās asaras. Kopš mazām dienām Magnum bija nejauks ieradums nospert zābakus no kājām un pamest. Piltenē viņa zābakus vāca kopā kalps, kurš bija norīkots tikai šim darbam.

Anna pieliecās, pacēla no paklāja Magnus zābakus, caur pieri pameta skatienu uz mani un skarbi noprasīja:

—    Kur viņš ir? Jūs teicāt, ka tūdaļ es viņu varēšot redzēt! Taču es redzu vienīgi viņa zābakus. Kas šeit īsti notiek? Vai bīskaps hercogs jau ieradis staigāt basām?

Anna iešņukstējās atkal, nokrita ceļos uz paklāja un izlaida no rokām zābakus — viens stulms noliecās, otrs ar melno caurumu itin kā skatījās viņai virsū… Nabaga mazais Magnus!… Par ko viņš kļuvis, tuvinieku atstumts, tālu no dzimtajām mājām, izdzīts no dzimtās zemes? Kas viņš tagad ir — hercogs bīskaps vai vēl cilvēks? Kur ir viņa hercogiste, kur viņa bīskapija, kur viņa katedrāle? Katedrāle… Guļvieta, re…

No durvīm uz mani un Annu vērīgi noraudzījās kučieris, aiz jostas aizbāzis cirvi. Visticamākais, ka Annu ir biedinājis cirvis.

—    Ārā! — hercogiene uzsauca kučierim, bet viņš nebija saklausījis, ko viņam saka, — domādams, ka lielkundze sauc pēc viņa palīdzības, viņš nāca dziļāk.

—    Prom! — atmuguriski kāpdamās tumšajā kaktā, hercogiene iekliedzās.

Atvainodamies kučieris pavīpsnāja, aizgāja atpakaļ pie durvīm un tur

palika stāvam.

Hercogiene atvieglotāk uzelpoja, nopūtās un, žņaudzīdama rokas dūrēs, ievaimanājās:

—    Ak, kas mūsu dzimtai uzkrāvis šo lāstu, kas!…

Bīskapu hercogu sameklēja krogū — bet kur gan citur viņš varēja būt? Caurbraucēji, apmetušies iebraucamajā vietā, murdēja pie galdiem, starp galdiem un visos kaktos. Nepazīstams zemnieks un Magnus apkalpotājs, vienīgais viņa sargs mežā, stāvēja plānvidū — abi jau grīļodamies un acis valbīdami dzēra vīnu katrs no prāva vērša raga. Turēdams rokā vīna krūzi, Magnus mīņājās apkārt, viņam vienam saprotamiem izsaucieniem viņš uzkurināja, mudināja un sadūšināja dzērējus dzert. Viņš bija varen neapmierināts, ka esmu ieradies un bāžos viņam acīs.

—    Uzmini, kurš izdzers vairāk — karavīrs vai zemnieks? — viņš ieņurdējās. — Ja uzminēsi…

Bīskaps hercogs baismīgi savaikstīja seju, un es nevarēju saprast, ko viņš ar to gribējis pateikt.

Pieliecies tuvāk, iečukstēju viņam ausī, ka rijā viņu gaida māsa — viņas augstība Saksijas hercogiene Anna.

—    Māsa? — Iebelzis manī nikno aci, Magnus pretīgi pauda pārsteigumu. — Un kāpēc te nav mātes? Kāpēc te nav Dievmātes?

Es viņam teicu, ka nemeloju, ka viņu gaida māsa — tā ir patiesība!

—    Jūdass! — Magnus iebaurojās un no krūzes iešļāca man sejā vīnu. — Tu ņirgājies! Arī tu ņirgājies!

Rāmā balsī viņam atbildēju:

—    Magnu, tevi gaida Anna!

Vārdi, izrunāti, nenosaucot titulu, bija noskanējuši dīvaini ģimeniski. Bīskaps hercogs nokāra galvu un sakoda zobus. Pēkšņi viņš atrociski zvēla, un abi rio vērša raga dzērušie vīri pusdzīvi nostiepās uz grīdas. Bīskaps hercogs ilgi nespēja izrunāt ne vārda. Caur pieri viņš blenza uz mani kā uz spoku. Viņš nosvieda no pleciem apmetni. Krūzi atgāzis, viņš to izdzēra līdz dibenam. Viņš man lika iet atpakaļ uz riju un iekārtot Annu naktsguļai — viņš pārnākšot tad, kad Anna būs aizmigusi. Viņa vārdus es uztvēru pēc sava prāta — tiklīdz būšu izgājis no krogus, Magnus, uzlēcis zirgā, aizauļos, kur acis rāda.

—    O nē, hercogiene rijā nenakšņos! — es teicu. — Viņa dosies atpakaļ uz pili — uz Stokholmu, un tu…

—    Neved! Neved uz pili! — Magnus ierēcās. — Hercogiene nav ciema skuķis, viena nekur viņa neaizbēgs!…

Atgriezos rijā, maz ticēdams, ka Magnus uzdrošināsies atnākt pie māsas. Hercogiene jau bija apgūlusies, ceļos nometies, kučieris viņu apklās- tīja ar ādām.

—    Kur viņš ir?

Nosviedusi zvērādas, Anna piecēlās sēdus.

—    Viņš vēlas, lai jūs kaut mazlietiņ atpūšaties, — es sacīju, un hercogiene, zaudējusi pašsavaldīšanos, pielēca kājās, sagrāba mani aiz drēbēm un sāka mani skrāpēt, šņākdama:

—    Kur viņš ir? Vai lakstojas ap meičām? Vai viņš vairs nav cilvēka izskatā? Vai viņš ir tapis par nezvēru? Dievs Tēvs, jūs šeit visi esat kļuvuši par nezvēriem!

Bez spēka viņa atkal noslīga uz paklāja.

Rijas pretējā galā zirgi satraukti saslaicījās un sāka sprauslāt.

—    Auksts! — Anna sacīja. — Apsedziet mani! Ak Dievs, es nomiršu, es nomiršu!…

Apklāstīju hercogieni ar zvērādām. Anna aizvēra acis un strauji elpoja.

Es izgāju no rijas. Paskatījos debesīs, bet ieraudzīju tikai tumsu. Aizvēru acis, aizvērtām acīm redzēju labāk. Jutu, ka rijā ir sieviete — cilvēks, kuram vajadzīga gādība, žēlošana un mierinājums. Es ilgojos, lai šī sieviete būtu Ieva — jūsu mamma. Vai arī Grile… Kaut vai hercogiene Katrīna, kura bija lūgusi manu palīdzību… Jau cik daudz gadu tā nu esmu aizvadījis, ne par vienu cilvēku negādādams, nevienu nepažēlodams, nevienam ne ar ko — itin ne ar ko! — nepalīdzēdams!… Es ilgojos pēc cilvēka, kuram varētu būt uzticīgs ar visu sirdi — nevis sirdī, nevis domās, bet ar pastāvīgu palīdzību, ar ikdienas darbu. Es neesmu teicis, ka sirds man tonakt plīsusi aiz sirdssāpēm, ka esmu apraudājies. Es cietu… Ciezdams cietu. Kādreiz, kad paaugsieties, kad būsiet piekusuši no skriešanas, lēkšanas, mācīšanās un darbošanās, arī jūs jutīsiet aizvainojumu, es nešaubos, ka sajutīsiet — jau nodzīvots tik daudz gadu, jau padarīts tik daudz darbu, bet labā darba, pēc krietnā darba sirds vēl ilgojas un ilgojas…

Kad bīskaps hercogs klusām piegāja un notupās pie aizmigušās māsas, viņam pār seju noritēja asara. Magnus ilgi tā tupēja salīcis, ar vienīgo aci noraudzījās māsas sejā un tik tikko manāmi šūpojās ar visu augumu. Pēc tam viņš saņēma dūšu — ar pirkstiem pieskārās Annas deniņiem: liegi, tik liegi, ka likās — viņš pēdējoreiz pieskaras mirušas māsas sejai. Viņš iečukstējās:

—    Mana māsa… Ādām izklātā migā… Tātad vēl nav izlepusi, vēl nav…

Magnus noraisīja apsēju un skatījās uz māsu arī ar neredzīgo aci. Un

šajā brīdī Anna plati atvēra savējās. Magnus satrūkās un iesmējās sīku smiekliņu — gluži kā nebūtu pie pilna prāta. Anna izvilka no ādu apakšas roku, un Magnus satvēra to, noskūpstīja un piekļāva pie sava sarainā vaiga.

—    Tu taču esi piedzēries! — māsa nočukstēja un pārlaida skatienu brālim — tas bija bez galvassegas, vienos kreklos ar vaļā atrautām krūtīm.

Anna piecēlās sēdus un viņam pār kreklu uzmeta kažoku. Magnus spēji apskāva māsu, kļāva pie krūtīm un žūžināja kā bērnu, un māsa nepretojās — viņa ļāva, lai viņu mīl, un pati glāstīja brāļa matus. Magnus palaida Annu vaļā, celdamies kājās, negaidīti rupji atgrūda viņu, nometa no pleciem kažoku un drūmā balsī noprasīja:

—    Vai tevi atsūtīja viņa gaišība, viņa brīnišķība Fredriks — tā taču ir patiesība?

—    Brāli, uzklausi mani!…

Sēkdams, lepni izriezis krūtis, Magnus gāja pa apli apkārt sēdošajai Annai — arvien lielākiem apļiem, arvien tālāk aiziedams no māsas.

—    Brāli, es nevaru gaidīt, kamēr tu tiksi pie skaidra prāta, man vairs nav laika! — Anna īgni sacīja. Balss viņai kļuva aizvien skarbāka. — Ziedu mēnesī Fredriks parakstījis līgumu ar Lībeku pret Zviedriju. Līgums būs spēkā tik ilgi, līdz mūsu abu brālis piespiedīs zviedru karali izmest no zviedru ģerboņa Trīs Kroņus! Bet tas taču ir karš — karš! Atceries, uz manas kāzu karietes tēvs lika uzgleznot Trīs Kroņus! Līdz šim laikam zviedru karaļi neielaižas nekādās sarunās ar manu vīru!…

—    Kurš tevi atsūtījis uz šejieni? — Magnus skarbi prasīja. — Vai tavs vīrs — zviedru karaļa ienaidnieks?

Hercogiene Anna piecēlās.

—    Magnu, mani krata drebuļi! — viņa saviļņoti sacīja. — Aizved mani uz pili, tur arī parunāsimies!

—    O nē! No aukstuma drebēdama, tu runāsi īsāk!

Elpu aizturējusi, Anna cieši vērās brālī — ņirgājas, brālis ņirgājas par viņu! Taču, kā izrādījās, hercogiene bija lepna, nelokāma un norūdīta sieviete. Viņa savaldījās un ierunājās rāmā, apbrīnojami klusā un mierīgā balsī:

—    Mans vīrs un Hesenes hercogs Fīlips gaida zviedru un dāņu sūtņus Rostokā. Vāci vēlas samierināt dāņus ar zviedriem.

—    Samierināt tautas, kuras nupat tikai parakstījušas līgumu par mieru uz mūžīgiem laikiem?! Cik cēla ir tava vīra misija! — Magnus pazobojās.

—    Līdz ar Lībekas līgumu Fredriks lauzis līgumu ar zviedriem par mieru uz mūžīgiem laikiem! Ja izcelsies karš starp zviedriem un dāņiem, asinis sāks līt arī Vāczemē…

—    Ak, tava vīra tronis sācis drebēt!…

—    Mans vīrs nevēlas, lai vācieši piedalās brāļu karā! Brāli! Tu esi par jaunu, lai lēktu man acīs! Tevis dēļ esmu nobraukusi šādu ceļa gabalu… Es lūdzu uzklausīt mani! Tu labi zini, ko grib lielkungs Grumbahs — nogāzt visus kūrfirstus, iznīcināt hercogistes un izveidot ein Reich desAdels[10]. Tu labi zini, ka lielskungu Grumbahu atbalsta zviedru karalis, kamēr manu vīru Augustu — dāņu karalis, mūsu abu brālis. Ja cīniņā saķersies Fredriks ar Ēriku, lielkungs Grumbahs sacelsies pret Augustu…

—    Tavam vīram nekad nav rūpējusi mana āda, man viņa āda ari nerūp!

—   Tava āda rūp man! Esmu atbraukusi uz šejieni, lai glābtu tavu ādu, brāli! Tev uz karstām pēdām jādodas projām no Zviedrijas!

Magnus apstājās un, galvu pieliecis, cieši un nekustīgi skatījās uz māsu. Viņa ieplestā veselā acs spīdēja, neredzīgā… Tiklīdz ieraugu abas Magnus acis, man nav šaubu, ka redzu divkosīgu cilvēku ar divām sejām.

Brāļa atbildi nesagaidījusi, Anna ierunājās atkal:

—    Fredriks nevēlas izlīgt ar zviedriem! Fredriks neklausa manam vīram un neklausa hercogam Fīlipam… Kad zviedru sūtņi, kas devās uz

Rostoku, bija atbraukuši uz Kalmāru un kāpa kuģī, Fredriks tūdaļ nosūtīja savu eskadru pie Ēlandes — aizšķērsoja zviedru sūtņiem ceļu uz Rostoku, vai tu saproti? Lielkungs Gustavs Ross ar sekretāriem dabūja atgriezties atpakaļ Stokholmā…

—    Ko Augustam no manis vajag? Kāpēc viņš grib izdabūt mani laukā no Zviedrijas? Uz kurieni, pēc viņa domām, man būtu jāmūk — pie viņa uz Drēzdeni un aizstāvēt viņu no Grumbaha des Adels7 .

—    Brāli!

Annai ietrīcējās balss. Viņa novērsās no Magnus un paskatījās uz rijas pretējo galu, kur zirgus darīja tramīgus cilvēku balsis.

—    Pie tevis mani atsūtīja māmiņa!

Iestājās klusums. Vienīgi zirgi turpināja satraukti sprauslāt. Magnus stāvēja sastindzis. Anna strauji pavērsās pret brāli.

—    Tiklīdz mans vīrs dabūja zināt, ka Fredriks nav ļāvis Rosām kuģī doties uz Rostoku… ka Fredrika karavadonis grāfs Švarcburgs jau pulcina karaspēku Šonenā… ka šis karaspēks drīz dosies cauri Holandei uz Zviedriju… Mans vīrs tūdaļ sūtīja mani uz Koldingu pie māmiņas…

—    Lai viņš māmiņai liek mieru! — Magnus iešņācās. — Ak, ir nu gan nelietis šis tavs vīrs! Plātās un uzpūšas! Bet, tiklīdz nelaime mājās, — ķeras iekšā brunčos… Māmiņa ir veca un slimīga. Tavs vīrs to zina!…

—    Brāli, māmiņa man izbučoja rokas, tiklīdz dabūja dzirdēt, ko piedāvā Augusts! Viņa zināja, ka tu esi Zviedrijā. Viņa ir nobažījusies tevis dēļ!

Zviedru un dāņu izlīguma kongress Rostokā bija sagatavots. Rostokā jau ieradušies vācu un dāņu sūtņi. Plīst vai lūst, vajadzēja aizkavēt grāfa Švarcburga karaspēka pulcēšanos Šonenā, iegūt vismaz tik daudz laika, lai kongresā varētu pagūt ierasties zviedru pārstāvji. Raugi, tieši tad sakšu kūrfirsts Augusts bija pamudinājis atraitni dāņu karalieni Doroteju uzrakstīt zviedru karalim vēstuli, kurā viņam jāpavēsta, proti, šāda lieta — daudzos simtos gadu dāņi un zviedri savstarpējos karos veltīgi izlējuši tik daudz asiņu, ka karaliene esot apņēmusies darīt visu, lai vien tiktu saglabāts nesen parakstītais zviedru un dāņu miers uz mūžīgiem laikiem; nesaskaņas, kas radušās pēdējos mēnešos, vajag atrisināt nevis ar karu, bet gan ar sarunām; ar šādu mērķi karaliene Doroteja apņēmusies iejaukties dēla valdītās karaļvalsts lietās; ja karali Ēriku sarunas ar dāņiem caur starpniekiem Rostokas kongresā neapmierinot, karaliene Doroteja esot ar mieru ierasties Kalmarā uz sarunām ar pašu karali Ēriku; Kalmara atrodas pusceļā starp Kopenhāgenu un Stokholmu — dāņu un zviedru galvaspilsētu, un ne karalienei, ne karalim nebūtu negods ierasties šajā pilsētā; ja karalienei ar karali Kalmarā nesaprašanās izdotos atrisināt, karaliene garantējot, ka viņu abu risinājumus atzīs arī dāņu karalis, viņas dēls.

Māmiņa karaliene zināja — viņas dēls Magnus ir Zviedrijā un, ja Fredriks uzsāks karu ar Ēriku, nav zināms, kā tas vēl var izrīkoties ar Magnu. Māmiņa uzrakstīja vēstuli zviedru karalim nevilcinādamās. Znotam Augustam viņa izvirzīja noteikumu — kopā ar Barnimu, Pomerānijas hercogu, kuram Augusts uzticējis nogādāt vēstuli Zviedrijā un pasniegt karalim Ērikam, katrā ziņā jābrauc arī viņa meitai Annai, Augusta sievai. Māmiņa bijusi pārliecināta: māsa brāli nelaimē nepametīs — nenobīsies ne no kā, Stokholmā slepus satiksies ar Magnu un viņam par draudošajām briesmām paziņos. Lai Annai sastapšanos ar Magnu nevarētu izjaukt vīra atbalstītā svīta, māmiņa meitai norīkojusi vēl arī savus pavadoņus: lielkungu Jēnicu — visā Eiropā izslavētu diplomātu — kopā ar viņa sievu Hildu.

Māmiņa atkal — jau kuro reizi! — nav saudzējusi savu vājo veselību, nav ņēmusi to vērā, savu labo saprašanos ar dēlu karali un vienlaikus gan labo vārdu, gan stāvokli karaļnamā — visu! — upurējusi, lai tikai varētu izglābt jaunāko dēlu!

Magnus saviļņoti pajautāja:

—    Māsiņ, vai māmiņa patiešām būtu devusies uz Kalmaru, ja es…

—    Patiešām! — Anna atbildēja un skumji un pārmetoši pasmaidīja. — Dieviņ, dieviņ, tu jau esi aizmirsis, ka tevis dēļ māmiņa labprātīgi būtu devusies sārta liesmās!

—    Es neļauju! Es aizliedzu māmiņai zemoties plānprātiņa Ērika priekšā! Es aizliedzu viņai būt par tava vīra notespuļķi!

—        Magnu, tev tūdaļ jādodas projām no Zviedrijas! Pats labākais — kopā ar mani! Ja tu brauktu kopā ar Barnimu un manu svītu, tevi uz robežas, nudien, neviens nevarētu aizturēt. Brāli, ja tagad tu mani neklausīsi, ja Zviedrijā aizkavēsies vēl kaut vai nedēļu, tev vairs nevarēs līdzēt ne māmiņa, ne es, ne pats Dievs Tas Kungs… Sāksies dāņu karš ar zviedriem, un tu kļūsi par karaļa Ērika ķīlnieku…

Magnus saausījās. Viņa vienīgā acs iedzalkstījās ļaunā priekā.

—    Tavs vīrs ir gudrs, Anna! — bīskaps hercogs klusi teica.

—    Es glābju… Māmiņa glābj tevi, nevis manu vīru.

—    O nē! — Magnus atplauka sirsnīgā, svētlaimīgā smaidā. — Tavs vīrs ir gudrāks gan par tevi, gan par māmiņu! Viņš grib atdabūt mani no zviedriem! No zviedriem, tātad arī no lielkunga Grumbaha — visu kūrfirstu ienaidnieka! Tavs vīrs vēlas aizvilināt mani uz savu pili, iemest karceri, bet pēc tam pieprasīt, lai dāņu karalis Fredriks grāfa Švarcburga karapulkus pavērš nevis uz Zviedriju, bet gan uz sakšu kūrfirstiju — pret GrumbahuL. Tavs vīrs, Anna, ir matemātiķis, lielisks rēķinātājs! Taču daudz kas pasaulē nav aprēķināms!… Es nebraukšu kopā ar tevi, māsiņ! Es nedošos projām no Zviedrijas!

—    Tu pats bāz galvu cilpā, brāl!

—    To, ko daru es, nevar izrēķināt neviens matemātiķis! — Magnus piegāja pie māsas, nometās uz viena ceļgala, noskūpstīja viņai roku, sacīdams: — Nekad, mās, es neaizmirsīšu šo tavu varoņdarbu! Tu man esi atvedusi nevis labu ziņu — spārnus tu atvedi man! Es tev pateicos!… Pienāks laiks, un tā stunda sitīs — es tev pateikšos ne tikai vārdos vien!

Netikdama gudra, ko Magnus izdomājis un par ko viņš runā, Anna arī nometās uz ceļiem, cieši iekrampējās viņam krūtīs un sāka čukstēt:

—    Tu mani baidi un biedē!… Man jau tā sirdssāpju netrūkst… Brāli, mīļais, mazais, — atceries Drēzdeni!… Svētku vakaros tu parasti man aizmigi klēpī!… Man nerūp tavi spārni, kurus tu mūždien izdomā, man nerūp Fredrika kronis, man nerūp vīra rēķināšana… Man nekas nerūp, Magnu! Es esmu atbraukusi pie tevis… Tu esi apmaldījies svešā zemē! Tu mētājies apkārt! Tu netiec gudrs, ko lai dara, pie kā lai ķeras! Paskaties visapkārt — kur tu dzīvo? Zirgu stallī? Paskaties uz sevi — tu esi kā tāds kazu gans… Drēzdenē tava sirds atkusis un tavs prāts apskaidrosies… Ak, kā es esmu noilgojusies pēc tevis! Mēs abi esam aizdzīti trimdā uz .svešām zemēm, mums abiem jāturas kopā — kopā! Mums abiem jāizpalīdz viens otram — vai tu saproti, par ko es runāju? Vai tu saproti, dumiķīt?

Magnus glāstīja māsas matus, un viņa acī zaigoja asara.

Anna čukstēja:

—    Es staigāju pa pili… elpoju ar ziedu eļļām piesmaržināto gaisu… augstprātīgi runājos… cēli meloju… es apmānu savas jūtas… pārdodu sirdsapziņu… no neprātīgiem sapņiem naktīs trūkstos augšā no miega… Es ienīstu vīra pili! Bez tevis es nebraukšu atpakaļ uz Drēzdeni, es nebraukšu!…

Mani dēli, kā es būtu vēlējies, lai jūs — pēc Dieva, Dieva Tēva visaugstās gribas — būtu dzirdējuši vārdus, kurus Anna čukstēja savam brālim!… Es būtu vēlējies, lai jūs būtu izdzirduši, cik sirsnīgā balsī māsa var runāt ar brāli, brālis ar brāli un cilvēks ar cilvēku… Ak vai! Veltas ir manas vēlēšanās!… Ja jūs arī būtu dzirdējuši Annas vārdus, viņas balsi, kādā viņa runāja, tūdaļ jums būtu jādzird arī viens vienīgs vārds — baismīgs vārds, ar kuru brālis atbildēja māsai: ardiev!

Magnus atbildēja Annai:

—    Ardiev!

Viņš izgāja no rijas tumšajā naktī. Tas arī viss.

Tā nu arī es pats nevaru tikt vaļā no priekšnojautas, ka tad, ja… Ja notiktu brīnums un kādu vakaru, atgriezies savā drūmajā, svešajā miteklī, tajā sastaptu Ievu, jūsu mammu, es neticētu, nu jau vairs neticētu, ka aiz mīlestības un ilgām sieva mani uzmeklējusi un apciemojusi svešajā zemē. Aiz priekiem es būtu raudājis kā prātā jukušais, būtu apmīļojis jūsu mammu, pēkšņi būtu nobijies — grūdis viņu nost, pats kāpies atmuguriski atpakaļ un mīļotajai sievietei jautājis:

"Kurš tevi atsūtījis? Ko grib no manis tas, kurš tevi atsūtījis?"

Es eju bojā.

— Man vajag tevis! — pusčukstā saka Laurīns un piebilst: — Tas ir briesmīgi, es zinu!

Ieva paceļ acis uz augšu, pret viņa seju, liekas, viņa skatās viņam sejā, bet redz lazdu zarus un galotnes augstāk, debesis — vēl augstāk. Šeit, gravā, vējš nepūš virsū, tomēr lazdu galotnes sašūpo, sašūpo un sašūpo, un pa zaru starpām čabēdamas pabirst un pabirst dzeltenās lapas. Birstošo lapu čaboņā mīlestības vārdi skan neīsti. Jaunība aiztraukusies. Jaunība, kad mīlestībai tic svēti un nerēķinoties ne ar ko, jau aiztraukusies.

Viņi abi stāv gravas dibenā pie čalojošās upītes — pašā ūdens malā. Kad skatās gravā un uz upīti no augšas, no kraujas, ūdens liekas melns kā piķis. Tagad, kad ūdens guldz tieši gar pašām kājām, redzi, cik tas skaidrs un caurspīdīgs. Upītes dibens ir melns — tas arī viss. Varbūt arī cilvēka — ikkatra cilvēka — dvēsele ir skaidra, tikumiska un svēta, vien tāpēc no malas šķiet melna, ka tā mīt miesā, ka miesa ir atkarīga no itin visa visapkārt, Dievs augstais — no itin visa!…

"Man vajag tevis!" šos vārdus teikusi Laurīna miesa.

"Tas ir briesmīgi, es zinu!" teikusi dvēsele, kas mīt miesā.

Modrība, kas citam vīrietim neļauj traucēt viņas sirdsmieru, kas ir tā — vai mīlestība uz Kiprijonu? vai gaidīšana uz viņu? vai tikai pats parastākais prieks, ka bērni aug un ir veseli?

Ieva sajūt Laurīna lūpu pieskārienu pierei. Ūdens aizguldz garām — pa melnu dibenu. No lazdām lapas birst čabēdamas. Ievai ir labi. Labāk un jaukāk nekā parasti. Šis mirklis vēlīgs viņai, nevar ne izteikt, ne izskaidrot — ar ko vēlīgs? Vēlīgs, tas arī viss — riekšiņām vien smel to, kam pati netici, to, kā nemaz nav.

Aizpērnajā rudenī, līdzīgi pirms diviem gadiem, Laurīna tēvs, valdonīgais bajārs, kas augšus aug līdzi augstmaņiem, Laurīnam bija izvēlējies līgavu. Un Laurīns bija atbraucis uz Širvjiem — uz izvadīšanu. Pie Ievas. Ir pazudis Ievas vīrs, ir mirusi vīra māte, viņa tiek izvadīta; vai tēva izraudzītā līgava un alkas atkal ieraudzīt bērnu dienu mīlestību vai atrādīties viņai pašam un atgādināt par dienām, kad viņi abi bijuši kopā, — kas Laurīnam tā licis rīkoties? vai viņš visu rēķinājis un izsvēris, vai braucis uz izvadīšanu pret savu gribu, nožēlodams, ka brauc?

Tagad viņš noskūpsta Ievu uz lūpām — spēcīgi un baudkāri… Ko jūt viņa? Vai metas raibs gar acīm? Viņai ir labāk nekā parasti. Viņai tikai labāk un jaukāk nekā vakar, nekā aizvakar, nekā parasti. Tēva izraudzītā līgava gaida divus gadus, līdz Laurīns viņu precēs. Laurīns neprec, viņš kāzas novilcina. Te nu viņš skūpsta Ievu, kura domās atkārto: tā nav mīlestība, tā nav, tā nav, tā nav mīlestība… Desmitiem, simtiem cilvēku sapņo, cer, tic un gaida, bet ir tikai vieni un vieni, bet laiks steidzas, viņi noveco, viņiem galva noslīgst zemāk un zemāk — dzīve tiek tukšāka un tukšāka…

Aug viņas bērni!

Silts un patīkams prieka vilnis ieplūst Ievai krūtīs, Ieva cieši apskauj Laurīna kaklu, ar lūpām iezīžas viņa lūpās. Viņa sāk slāpt. Atrāvusi lūpas no lūpām, viņa skūpsta viņam zodu, vaigus, pieri… Un čukst:

—    Uz kurieni tu mani vedīsi? Uz Krasovku? Uz Krasņicu? Vai līdz pasaules malai?

Laurīns viņas galvu saņem plaukstās, atliec atpakaļ, lai var ielūkoties acīs. Viņa skatiens acīs un uz pavērtajām lūpām — vai gan tas ir mīlestības skatiens? Jaunība aiztraukusies. Vairs nav trakojuma, vairs nav neprātības, mīļotā cilvēka dēļ vairs netiek zaudēta galva — ir tikai cīņa ar vientulību, ar smagumu krūtīs, jo nav miera, jo laiks skrien, jo saule vakarā…

Laurīns saka:

—    Es aizvedīšu līdzi vecāko. Tūlīt. Pavasarī aizvedīšu mazākos. Vasarā — tevi!

Ieva izbailēs pamirst.

—    Man būs jādzīvo vienai?

—    Kad muižā iedzīvosies bērni, atbrauksi tu. Mans tēvs vairs neuzdrīkstēsies… viņš vairs nevarēs…

—    Vai es palikšu gluži viena?

—        Vienu mēnesi, divus — ilgāk ne. Man vajadzīgs laiks! Es rīkojos pret tēva gribu, un man viss jāsarežģī tā, lai tēvam atkrīt rokas… Kā gan tu nesaproti!

—    Veselu mēnesi es būšu gluži viena?

—    Kas vairs ir viens mēnesis iepretim visam atlikušajam mūžam kopā!

Jaunība aiztraukusies, un viss izrēķināts — par mēnesi pilnīgas vientulības tev visu atlikušo mūžu tiek dota pretim mīlestība un pavarda jaukums.

Ieva atraujas no Laurīna, pagriežas un pa iešķērstu taku sāk kāpt kraujā. Laurīns viņu bildinājis. Vispirms viņš paņems Petru… Petrelis bija skatījies nevis uz bendi, nevis uz salijušo, ceļos nokritušo vīrieti — viņš bija skatījies uz tā lielajām, slapjajām pēdām plānvidū…

Tie, kuriem zināma patiesība, klusē.

Izbailes aizžņaudz Ievai elpu: kādu rītu Rietavā — jau bija ataususi gaisma, jau lēca saule —, galvu nokārusi, Ieva sēdēja uz gultas malas…

Katru rītu celdamās viņa mēdza pasēdēt gultā nokārtu galvu un aizvērtām acīm — viņa atsauca atmiņā to, ka arī vakarrīt priekšā bija gaidījusi diena, gara un atbaidoša, tomēr viņa to bija nodzīvojusi —jānodzīvo arī šī diena…

Torīt klusiņām pavērās durvis un sānistabā ienāca cilvēks — vīrietis. Ieva nepaguva izbīties, nemaz nepaguva iekliegties — vīrietis jau stāvēja, ceļos nometies uz grīdas pie durvīm, viņš jau stāstīja, ka viņš esot Stirbaitis, ka viņa sirdsapziņu nospiežot nāves grēks, ka viņa sieva un bērni esot prūšu zemē, ka arī viņš kopā ar ģimeni bēdzis uz prūšiem — ak vai!… Nāves grēku dzimtenē pastrādājis, viņš neuzdrīkstējies aizbēgt no dzimtenes. Ceļos nometies, sirdssāpju pārpilnā balsi Stirbaitis izstāstīja Ievai visas savas nedienas. Ik pa laiciņam viņš apklusa un itin kā viņai vairs ne, bet pašam Dievam atgādināja — mēs viņu negribējām nogalināt, mēs bijām kā prātu zaudējuši. Pēc tam viņš atkal stāstīja par sievu un par bērniem, par kuriem gādājis, par savu darbu, par vientuļnieka likteni.

Ievai uzmetās zosāda, viņa pajautāja:

—    Kāpēc tu man to stāsti? Kāpēc tu stāsti man? Es tevi nevaru mierināt, man pašai vajadzīgs mierinājums…

Stirbaitis viņai atbildēja:

—    Jūsu gaišība lielkundze, es slēpjos no stārasta, no valdnieka! Bet viņu spiegi izliek visādus tīklus. Gadās, ka pirmo atsūta bērnu…

—    Bērnu? Kādu bērnu? No kurienes tas bērns ir?

Ieva bija izbailēs. Viņa jau nojauta, viņa jau saprata…

—    Jūsu gaišība lielmāte, jūsu vecākais zēniņš jau trīs reizes sekojis man pa pēdām. Pirmoreiz — līdz mežam, otru reizi jau līdz Smertišķēm…

Viņa turpmākos vārdus Ieva vairs nedzirdēja. Viņa blenza uz Stirbaiti, kas tupēja uz ceļiem, uz viņa balto kaklalakatu, uz baltajām vilnas zeķēm un apbalojušajām pastalām… Viņai rādījās lielās, šausmās ieplestās Petreļa acis. Petrelis skatījās nevis uz bendi, nevis uz salijušo, ceļos nokritušo vīrieti — viņš skatījās uz lielajām, slapjajām viņa pēdām plānvidū… Pirmdzimto dēliņu Ieva bija pasargājusi no lūša, no vanaga, no raganas acs. No bendes pēdām — nebija pasargājusi. Ak, to nevar ne zināt, nevar ne nojaust, kad un no kurienes uz tavu bērnu pametīs skatienu nelabais!…

Stirbaitis piecēlās un teica:

—    Piedodiet, jūsu gaišība lielmāte, ka tādā agrumā, ka tā kā zaglis — guļamistabā… Taču saprotiet mani — pa dienu, tā kā visi, es nevarēju nākt iekšā…-

—    Mans zēns tevi nenosūdzēs! — Ieva nočukstēja.

—    Es ticu, jūsu gaišība lielkundze! Tomēr man mierīgāks prāts, ka esmu ienācis. Allaž, kad uz šejieni atcēlies jauns cilvēks, es iegriežos pie viņa un izstāstu patiesību. Tie, kuriem zināma patiesība, tie klusē. Tie nenodod… Un arī man ir baismīgāka dzīvošana, ja tā kādam nav zināma.

Stirbaitis tik tikko pamanāmi uzsmaidīja, acis viņam apskaidrojās, un tikai tagad, kad bija apskaidrojušās, Ieva ieraudzīja, ka tās ir bezgala skumjas. Ievai iepretim stāvēja cilvēks, kurš, pastrādājis dzimtenē nāves grēku, nespēj — neuzdrīkstas no dzimtenes aizbēgt. Viņai ienāca prātā gaiša doma.

—    Pagaidi, labais, neaizej! — Ieva iesaucās.

Tagad Ieva viņam izstāstīja savu dzīvi un Petreļa nelaimi — zēns pats nemaz nepamanot, ka jau aizgājis cilvēkam pa pēdām… Viņa izstāstīja visu.

Kopš tā laika Stirbaitis paņēmis Petreli tā kā savā aizgādnībā — vedis viņu līdzi uz mežu, uz tīreli, uz purvu, devis viņam naktspajumti savā būdiņā. Zēns kļuva možāks, vaļsirdīgāks un paļāvīgāks. Aizvien retāk un retāk viņš nolūkojās uz pēdām, vēl retāk aizklimta tām nopakaļ…

Ieva bija laimīga — zēns uzaugs un būs aizmirsis par pirmajiem bērnības redzējumiem, par nelabā burvestībām…

Taču aizsteidzās vasara un rudens, pagāja ziema, pienāca pavasaris, Jūras upe pārplūda un kādu nakti izskaloja Stirbaiti beigtu. Cilvēks, kas dzimtenē pastrādājis nāves grēku, nebija varējis — nebija uzdrīkstējies aizbēgt no dzimtenes, šis cilvēks noslīcinājies. Petrelis atkal ierāvās sevī. Dzīve un pasaule viņam kļuvusi vēl atbaidošāka un vēl svešāka nekā bijusi līdz tam, kad sadraudzējās ar Stirbaiti.

O nē! Laurīna Vainas gādībā Ieva neatdos Petreli. Nevienam nekad vairs viņu neatdos! Tie, kuriem visa papilnam, kuriem sirdsapziņu nekremt nekas, savus aizgādājamos tikai samaitā. Bet godprātīgie, tie, kuri cieš paši, savu krustu nekur tālu neaiznes — salūst, paklūp un iet bojā… Vai gan viņu spēkos parūpēties vēl par otru cilvēku ari?

—    Ieva, Ieva!

Viņa dzird klusu saucienu. Viņi abi jau kraujā. Lazdājs takas abās malās kļuvis retāks. Tūdaļ sāksies klajums.

Laurīns viņu panāk un satver aiz rokas.

—    Ieva… — viņš iesāk.

Bet viņa paskatās viņam acīs un bilst:

—    Tas viss ir muļķības!… Vēl joprojām dzīvs mans vīrs!

Laurīns saplok, saraujas, liekas, viņš vairs neteiks ne vārda. Viņš klusēs, vīrišķīgi un augstsirdīgi samierināsies ar patiesību. Taču viņa balss — spītīga, nesalaužama — atskan jau tūdaļ:

—    Ieva, tu dzirdēji, ko teica Hodkevičs, tev bija jāsaprot — Kiprijons Tvirbuts nekad vairs neatgriezīsies mājās!…

Laurīns ir satraukts, varbūt viņš satrūcies pats no saviem vārdiem, viņš noliecas uz Ievas pusi, itin kā mēģinādams iegalvot, itin kā mēģinādams taisnoties.

—    Es nezinu, kas ar viņu notiks un kas viņu sagaida, bet, ja varenie nolēmuši, tas nozīmē, ka tā ari būs, ka tā arī būs, Ieva, neko tu nevarēsi grozīt — viņš neatgriezīsies!…

—    Tukšas valodas! — Ieva izmet, un viņai pašai prieks: Laurīnam viņa atbildējusi mierīgā balsī — tik mierīgi, kādā reižu reizēm bija ierunājies vienīgi Kiprs. — Varbūt mani patiešām var apmānīt, nogurumā daždien noticu gan šim, gan tam, bet bērnus taču apmānīt nevar — viņiem viss liekas citādi, kungs!

—   Tie ir tikai vārdi, vārdi, vārdi! Ar tiem tu apmāni pati sevi! — Laurīnam izlaužas īgnums. — Tu!… Tu tik daudz esi izcietusi, tik nelaimju pārdzīvojusi — tu šitik vieglprātīgi rotaļājies ar mani!…

Ak, redzi, nu jau balsī ieskanējies arī niknums un ienaids, Ievai šķiet, ka pašlaik viņš ienīst gan viņu, gan zāli, gan lazdas, gan nobirušās lapas — itin visu! Ak Dievs, varbūt tik stipri spēj ienīst vienīgi cilvēks, kurš mīl? Nu jau viņš pieliecas Ievai pie sejas — acis viņam dusmīgas un plēsonīgas.

—    Kāpēc, ar kādu nolūku, kā vārdā tu tukšas runas runā? Naktī tu aizvedi mani pie Morštīnu nama, naktī parādīji baznīcu, kurā tu tiki pievilta. Tad tu nebildi ne vārda. Tu parādīji baznīcu. Vaļsirdīgāk neviens nevienam visā pasaulē nav pasacījis patiesību — man tu parādīji baznīcu. Tikai man! Tad kā tas ir — vai es esmu tas, kurš apmāna tevi un tavus bērnus?

Laurīns iesmilkstas, iekunkstas un cieši sakniebj lūpas.

Ieva kā apmāta skatās uz viņu — Laurīna seja ir skarba. Cieti saknī- pētās lūpas paveras, atbaidoši nosmīn, un viņš saka:

—    Es esmu pateicis patiesību, Ieva!

Laurīns pagriežas un iet projām.

Ieva redz attālināmies viņa muguru un kājas, kas stingri liek soļus, plašos un apņēmīgos rokas vēzienus — spēcīgs un dusmu pilns vīrietis pamet viņu vientulībā un pats metas cīniņā uz dzīvību un nāvi un neziņu nākotnē. Vējš pasit gaisā un planda viņa apmetni kā melnu karogu.

Tālumā, cik tikai spēka, auļo zirgs, tas nes pie kakla pielīkušo jātnieku. Zirgs drāžas gar krūmājiem, pa klajuma malu met līkumu un tuvojas — pēc brītiņa tas jau pajoņos Ievai garām.

Petrelis, dēls, brašais jātniek! Veltīgi vārās dusmas tavā sirsniņā, veltīgi ar tādu nežēlību trenc zirgu! Kaut tu zinātu, kādu svētu baznīcu mums uzcēlusi mūsu — visu piecu — dzīve!…

Steputi Stirbaiti vedām apbedīt uz Kraukļu Pērkli, uz Jonišķiem.

Bija siltas un saulainas sulu mēneša beigas. Jau sākusi zaļot zāle, krūmu un koku zaros briest pumpuri. Teju, teju pasaulei jātop zaļai, bet dienas gāja tik nemiera pilnas, ka likās — zaļošanu nesagaidīsim — piepeši uz- klups briesmīgie sali, pumpuri nobirs, zariņi nokaltīs, sapūs un putekļiem vien izkaisīsies zemē…

Klusā dienā, kad ne vēsmiņa nebija manāma gaisā, lielmāte Sofija Mit- kevičaite Pašušvikaite, vīra uzvārdā — Vnučkiene, Šiluvas muižas īpašniece, ieradās Rietavā. Viņas grezno karieti pavadīja jātnieku pulciņš. Zirgu kāju un riteņu saceltie putekli neizklīzdami turējās gaisā un ietina debesis dūmakā. I.ielmāte Vnučkiene satikās ar vagaru un viņam pastāstīja, ka agrāko karvedi pagaidu stārasta Gregora ļaudis saņēmuši ciet Kražos un ieslēguši krātiņā — lielkungs Svirgailis esot slēpis dumpīgos zemniekus no soda un palīdzējis viņiem aizbēgt uz prūšiem.

Rietavnieki sēroja pēc Stepuša un baiļojās par karveža Svirgaiļa likteni, bet visvairāk viņi bažījās par savu turpmāko dzīvi. Lielmātei Sofijai Vnučkienei, jaunā karveža sievai, Rietava nepatika. Koki un krūmi vēl bija kaili, lapotne vēl nenoslēpa skatienam netīrumus, žogus, nojumes un nosekšētos jumtus. Visur pie kūts slējās mēslu čupas un izplatīja smirdoņu. Bet pats briesmīgākais — rietavnieki aizvien vēl bija katoļi!

Lielmāte Vnučkiene aizbrauca vakarpusē, un tūdaļ rietavnieki sāka pulcēties dārza malā vai pie sētas vārtiņiem. Kas tagad būs? Jaunais karvedis ir luterānis, arī viņiem, rietavniekiem, būs jāpārtop par luterāņiem. Vairs nevarēs braukāt uz Varņu baznīcu un tur iet pie bikts. Citādi vajadzēs izrādīt godu miroņiem, citādas vajadzēs dziedāt garīgās dziesmas. Vīri ņurdēja un pukojās. Sievietes nobirdināja asaru. Kas nu nav, tas nav, tās Varņu baznīcas dēļ rietavniekiem sirds pārlieku nesāpēja. Baznīca nav uguns. Neviens nesadegs, ne šādā, ne citādā baznīcā nogājis. Jauns kungs — jauna ticība, vai no šīs dienas tā būs visu laiku? Tas ir tas, kas rietavniekus saerro un biedē. Šai saulē laiciņš vien tikai jānodzīvo, tepat acu priekšā dzīve izmainās un pārgrozās, neko mūžīgu ne sirdī nevar saglabāt — ticību mainīdams, sirdsapziņu zvirgzdos sadrupina, arvien mazāk un mazāk jaušams dvēselē nemainīgais un mūžīgais. Tādu dzīvi dzīvodams, galu galā par ko tu, cilvēk, būsi pārvērties? Par kustoni? Par kukaini? Ak!… Kad neviens nekam vairs neticēs, pasaule sasals, taps melna un itin viss — kauč arī laicīgai dzīvošanai, tač aizvien no jauna saplaucis un atdzimis — aizies bojā pavisam…

Bitenieks Stirbaitis noslīcinājies, no sava prāta Dievam dzīvību atdevis — kazi, varbūt viņš no šīs briesmīgās nākotnes nobaidījies? Sērodami pēc Stirbaiša, rietavnieki, man likās, sērojas arī par savām dieniņām, kuras aiztraukušās, par gadiem, kuri pēc senajām paražām nodzīvoti. Kas gan rietavniekiem šis Steputis tāds bijis? Vienpatnieks, tas arī viss. Taču par Steputi noskumuši visi.

Melderis Bruzdeiliņš Tumšais vairākus gadus bija līdzis slepenu starpnieku. Stirbaitis bebru dziedzerus atdevis Bruzdeiliņam, tas nodevis slepenajam starpniekam, starpnieks nesis pāri prūšu robežai un Kraukļu Pērklī ar vācu tirgotājiem iemainījis pret zeltu. Jonišķos starpnieks daļu no šī zelta atdevis Stirbaiša sievai, daļu atnesis atpakaļ Bruzdeiliņam un daļu atstājis sev. One Verone mūsu mammai apgalvoja, ka arī karvedim Svirgailim nobirušas drupačiņas no šī zelta.

Tā nu šis Bruzdeiliņa Tumšā slepenais starpnieks bija aizjājis uz Joniš- ķiem un pavēstījis Stirbaitienei, kas noticis ar viņas vīru. Stirbaiša dēls Ambraziejs atbrauca uz Rietavu dārgā slēgtajā karietē. Ambraziejs, kārtīgi noaudzis nerunīgs puisis, Rietavā dzimis un daudzus gadus audzis, nemaz nepavaicāja, kur novietotas tēva miesas, — pats viņš izlodāja meldera mājas un sameklēja tēva mirstīgās atliekas. Nevienam ne vārda neteicis, viņš atritinājis melnas, ūdens necaurlaidīgas drēbes baķi, izklājis uz grīdas un uz drēbes noguldījis tēva miesas — tās viņš ietinis šajā melnajā drēbē. Pacēlis uz rokām un iznesis sētā. Bet šeit jau bija sanākuši ļaudis. Visi sakustējušies un iemurdējušies — vai tad tagad dēls nelaiķa tēva miesas, drēbē ietītas, taisni kā maisā sagrūstas, stumšot iekšā karietē? Būtu jau stūmis, taču Bruzdeiliņš, mājas saimnieks, nostājies Ambraziejam ceļā un aizcirtis ciet vaļā atvērtās karietes durtiņas.

Ambraziejs stāvējis un turējis tēvu uz rokām, caur pieri uz Bruzdei- liņu skatīdamies.

—    Taisi vaļā! — viņš lēni un rāmi teicis. — Kur es viņu tagad likšu? Taisi vaļā!

—    Tad kā tad te nu būs — vai mātei naudas maz, ka meistaram par zārku nav iznācis samaksāt, vai kā? — Bruzdeiliņš noprasījis, un šajā brīdī vairāki vīri piegājuši pie Ambrazieja un atņēmuši viņam baismīgo drēbes rituli. Viens teicis:

—    Mēs uztaisīsim zārku — tad, dēls, varēsi vest tēvu projām!

Vakarā mūsu mamma raudāja. Viņai bija baigi, ka dēls tēvu šādi —

melnā drēbē ietītu, karietē iebāztu — gribējis vest mājās. Mamma sāka runāt, runādama iekarsa un atkal uzkurināja sirdi. Viņa sāka kliegt, ka tēvi vainīgi, tēvi — pametot bērnus, lai aug vieni paši, atdodot svešās mājās, svešu aizgādnībai, bet vecumdienās gaidot no bērniem mīlestību un žēlošanu. Tad trīsošā, pārestības pilnā balsī ierunājās vecaistēvs:

—    Tu saki, meitiņ, ka tēvi vainīgi!… Un Sigismunds — tavs brālis, mans dēls? Vai pret viņu, bērnu, es netaisns esmu bijis? Vai kādam svešam viņu aizgādnībā atdevis? Re nu… Kā tikai palikām muižiņā divi vien — tēvam vairs neiznāk vietas. Sigismunds nolūkoja kādu līgavu, tā uz širvjiem nenāk, kamēr muižā esmu es. Viņai esot vajadzīga tukša muiža. Kundzība muižā. Fosos, meitiņ, pie tevis braukt, dēls man saka tā: sarunā ar Ievu, vieglāk tev būs sadzīvot ar meitu nekā ar vedeklu… Vai tu saproti, meitiņ, — mani padzen no mājām!… No dzimtās vietas, 110 mana tēva dzimtās vietas, no vecātēva dzimtās vietas!…

Mamma vairs neraudāja. Viņa stāvēja, ar abām rokām atbalstījusies pret galdu, galvu nokārusi.

—    Kas šī viņa izredzētā ir? — viņa šausminādamās pavaicāja. — Kunig- meita, princese vai imperatora meita?

—        Ja jau es zinātu!… Sigismunds man neko nav stāstījis. Viņš nevienā lietā neparunājas. Skatās uz mani miglainām acīm un klusē… Sirdī tā vien iedzeļas — gaida uz manu nāvi!…

Necerēti vecaistēvs iesmējās. Aizcirtās. Klusēja. Viņš piecēlās no krēsla un piegāja pie galda — šajā galā dega svece, galda otrā galā stāvēja mūsu mamma. Mamma pacēla galvu un, acis iepletusi, nolūkojās uz vecotēvu. Kad vecaistēvs bija apstājies galda galā, mēs visi jutām, ka viņš ir galvenais un ka viņš ir arī mūsu ģimenes galva. Tādās reizēs mēs mēdzam saausī- ties un gaidīt, ko viņš teiks.

Vecaistēvs pārlaida mums visiem skatienu un teica:

—    Nesūkstīsimies, cilvēki dzīvo arī sliktāk par mums! Es jau sacīju, rīt Stirbaiti izvadīsim uz Jonišķiem — parādīšu mazdēliem jūru!

Mamma zibenīgi atslējās taisna un izbailēs iesaucās:

—    Es nelaidīšu bērnus pie jūras! Par jūru neko es dzirdēt negribu! — Dusmas viņai pārgāja, varbūt bija atcerējusies brāli Sigismundu, un mamma īgni pasmaidīja. — Tu viņiem parādīsi jūru, tēvs!… Kāpēc tad tu nerādi ne Ameriku, ne Indiju?

Pārmetoši vecaistēvs pavērās caur pieri, noplātīja rokas, kaut ko gribēja teikt — nepateica. No goda gala viņš lēnām izgāja labajā istabā, no labās — sliktajā istabā, un tur atskanēja viņa balss — viņš lūdza un mēģināja pierunāt Būdru, lai rīt arī viņa braucot paskatīties jūru. Runādams un pierunādams vecaistēvs visu laiku atkārtoja:

—    Tava sirds atmaigs… Tu man piedosi…

Mēs ar mammu saskatījāmies. Man šķita, ka vecaistēvs apvainojis mammu — nevis viņu pierunā braukt uz jūru, bet kalponi Būdru. Taču mamma nebija dusmīga. Gluži pretēji — seja viņai apskaidrojās un acis iemirdzējās sērīgā piedošanas gaismā.

—    Še tev! — Būdra prastajā istabā purpināja. — Viņš mani uz jūru vedīšot! Žemaišu dīķmali rādīšot!… Vai tas man ir vajadzīgs, kungs? Vai tā vien tikai man trūkst?

—    Tev sirds atmaigs…

Pierunāt Būdru vecaistēvs bija mēģinājis veltīgi. Drīz viņš atgriezās goda galā piesārtis, vēl stiprāk nošļucis un — man likās — dusmīgs.

—    Nu? — klusi un iecietīgi pajautāja mamma. — Ar jūru Būdrai par maz? Vai viņa Ameriku uzkārojusi?

Valdīdamies, rīdams un norīt vien nevarēdams pārestību, vecaistēvs atbildēja:

—    Nepārmet man, meitiņ! Es jūru neesmu redzējis, nekad tik tuvu pie jūras neesmu bijis. Pats paskatīšos un mazdēliem parādīšu… Kad aizvedīsi viņus uz Viļņu — paliks neredzējuši…

No rīta vecaistēvs, ceļa drēbēs ģērbdamies, lika Modestam Verķenim, kas viņu no Širvjiem bija atvedis uz Rietavu, sagatavoties braucienam uz Kraukļu Pērkli — uz Jonišķiem.

Verķenis pārbijās.

—    Pāri prūšu robežai — Dievs, apžēlojies!… Pāri robežai — ko nu ne, to nu ne, Dievs pasarg!…

Pie brokastgalda vecaistēvs sāka vārdot Motieju Budģinu, lai viņš ķeroties pie kučierēšanas. Prāvais, sirmais vīrs nodūra reti mirkšķinošās acis galdā un lēnā balsī noteica, ka viņa saulīte esot sarkana, katru vakaru tā noriet jūrā un ar šo jūru viņam esot gana. Budģina vienīgais dēls bija aizgājis karā, nu jau vairākus gadus tēvs viņu nav redzējis, tikai tik daudz zinājis, ka dēls karojot Līvzemē — par Rīgas ostu, par noburto jūru. Pacietīgi, no citiem nemieru un bailes slēpdams, Budģins gaidīja atgriežamies dēlu. Taču vecaistēvs dusmīgi teica:

—    Mums visiem saulīte sarkana, visiem saulīte jūrā noriet, Motiej dārgais!

Un šajā brīdī pa durvīm iešļūkāja iekšā Pranciškus Lepšis. Piepeši viņš

nometās uz ceļiem, nekaunīgi izbolīja acis un sāka lūgt vecotēvu:

—    Visugaišais lielskungs, ņem mani — es kučierēšu, es visu darīšu, kas vien būs darāms!…

—   Tu? — Noskatījis basās, pikainās Lepša kājas, vecaistēvs brīnījās un novērsa acis.

Lepšis iepleta acis vēl platāk un nekaunīgāk.

—    Ņem, kungs, lūdzu kā tēvu! Pārgājis mājās, tās priekšā vairs neatradīšu, bērniem vismaz pastāstīšu, ka esmu redzējis jūru… Ka es esmu redzējis jūru!…

Pēkšņi izdzirdu mammas dusmīgo balsi.

— Nepārmet man, Lepši! Vai es pie vainas, ka māju vairs nebūs priekšā? Pasaulē taisnības nav — to zina ikkatrs! — Piegājusi pie Lepša, viņa to nopētīja baltām acīm. — Celies! Celies un priecājies, ka kopā ar manu tēvu braukšus pārbrauksi pie bērniem — tādu gaisa gabalu nevajadzēs dzīties kājām.

Lepša nodokļus samaksājusi, māte Lepši nebija izpestījusi. Viņa to nevarēja izpestīt. Upītes pils stārasts Ķiela, pastārasts Subačus, karakungs Žuviņinks un visu mērnieku mērnieks tēvocis Sigismunds — visi viņi bija izrīkojušies tā, kā jau priekšlaikus iecerējuši, — izsludinājuši Lepša zemi par neapstrādātu un nolaistu, viņi Lepšim to atņēma un atdeva bajāram, sazin kādam Kustam, pils stārasta svainim vai brālēnam — vecaistēvs lāga nemaz nezināja, kādas pakāpes radiniekam. Atbraucis Rietavā, vecaistēvs ar mammu pārrunāja, kā lai Lepšim pasaka patiesību, kā lai pavēsta briesmīgo ziņu, un nolēma klusēt — kamdēļ pirms laika cilvēkam jāsāpina sirds? Kad pārbrauks, uzzinās un ieraudzīs… Tomēr vecaistēvs nenocietās un pateica Lepšim, ka šim māju vairs neesot — viņa ģimenei miteklis ierādīts vaļinieku mājā: ķēķītis, pieliekamais kambaris un istaba ar blietētu klona grīdu un kaļķiem izbalsinātām sienām. Es attaisnoju mammu… Es teicu — Lepši paglābt nevarēja. Bet viņa taču, mamma, pērn pavasarī nebija atlaidusi Lepši uz mājām un runājusi: sirdsapziņai, Lepši, jābūt, labs jāatmaksā ar labu — vēl vismaz gadu atstrādā! Cilvēks ir atstrādājis. Tagad viņš pārbrauks uz Prievašku, atvērs vaļinieku mājas durvis un ieraudzīs — Magdute, Jokūbelis, visi deviņi stāv pie kaļķiem balsinātās sienas… Un tēvs viņiem teiks: es redzēju jūru, bērni!…

Zirgus sajūdza Budreiķis, tas vīrs, kurš visstiprāk bija ilgojies pēc tālumiem, — krēslai metoties, viņš stājās pie staļļiem un nolūkojās uz ielejas pusi — uz pauguriem viņpus ielejas un uz pirmajām zvaigznēm pār mežu… Tomēr Budreiķis nebija izteicis vēlēšanos aizbraukt līdz jūrai — viņš ne vārdiņu nebija izmetis, ka arī viņš būtu kārojis ieraudzīt jūru. Jūgdams zirgus, viņš klusēja. Mēs, braucēji, kāpām karietē — viņš klusēja. Tobrīd Kazelis Jokūbaitis vai veselu siena gabaniņu, uz dakšām pacēlis virs galvas, nesa gar govju kūti. Viņu pavadīja putekļu mākulis. Kazelim, Baltajam cilvēkam, neviens nemaz nebija teicis, uz kurieni mēs braucam.

Šajā dienā debesis rietmalā mācās kopš paša rīta. Mums kāpjot karietē, liels, kliedzoši zils padebesis jau kārstījās virs dārza un klēts. Pie vārtiem Lepšis zirgus pieturēja un pagaidīja, līdz Bruzdeiliņa rati ar zārku pabrauks pa ceļu garām, — mums bija jābrauc nopakaļ. Rati un zārks brauca garām mūsu zirgiem, kad pirmās lietus piles — lielas un pamatīgas — jau sāka pakšķēt. Sētsvidū atskanēja kliedziens. Pagriezu galvu un pa karietes aizmugures lodziņu vispirmāk ieraudzīju kailus, žilbinoši baltus sievietes gurnus un atsegtu vēderu. Brunčus mordē saņēmusi, lopumeita Katre necilvēcīgā balsī izbļāva buramvārdus, tā viņa iztrenkā mākoņus un aizvērs sāņus lietu — rietavnieki mēdza stāstīt, ka, šitā brēkādama, Katre bieži siena laikā pavērsusi prom mākoņus un nosargājusi sienu sausu. Tagad lopumeita vēloties, lai Stirbaiša zārku neaizliedējot lietus un brauciena laikā neuznākot lietusgāze.

No skata uz kailo sievieti man aizcirtās elpa. Kā pa miglu atceros vienīgi to, ka Jons sāka raudāt un plēsties laukā no karietes.

—    Mammā! — viņš kliedza. — Mammā! Mani ved projām! Mani ved projām!

Vecaistēvs, liekas, viņu paijāja un mierināja. Povils viņu strostēja:

—    Stāvi klusu, muļķi! Muti ciet! Mamma mums arī neļaus braukt!

Veltīgi Jonu mierināja, veltīgi viņu strostēja.

—    Mammā! Mammā! — Jons kliedza.

Mamma pieskrēja pie karietes, atrāva durtiņas, izcēla Jonu, piekļāva pie krūtīm un uz rokām nesa nopakaļ karietei. Jons jau liels, mammai viņš par smagu, viņa apstājās un nolika mazo brāli zemē — ceļa malā, pie tās kapeliņas, kurā koka ceļinieks koka putnus baro ar koka maizes drupatām.

Es viņu redzēju. Diena bija skaidra, un es labi varēju saskatīt, ka viņa stāv uz jahtas klāja. Hercogs Juhans, viņas vīrs, sēdēja atzveltnes krēslā, viņa stāvēja vīram aiz muguras, uzlikusi rokas viņam uz pleciem.

Mūsu kuģis nekustīgi stāvēja pie Šepsholmenas salas netālu no krasta, bet jahta brauca ārā no Vaksholmas piestātnes, šauruma vidū pagriezās Stokholmas virzienā, un tajā brīdī no mūsu kuģa līdz jahtai bija varbūt tikai daži simti asu. Uz jahtas klāja apsardzes vīru nebija. Bez hercoga un hercogienes tikai viens pats cilvēks — lepns, staltu stāju — stāvēja jahtas priekšgalā, kā apgalvoja Šrapfers, tas esot Flemings, Klāss Flemings, somu flotes komandieris. Jahta bija balta, pāri baltajām burām lokā laidelējās baltas kaijas. Jahtu pavadīja sešas ar karavīriem pielādētas galeras. Aiz ga- lerām slīdēja lielais, dziļi iegrimušais Vaksholmas cietokšņa priekšnieka Hansa Klāsona Bjelkenšerna kuģis, uz kura, visticamākais, brauca ari pats prokurators Pērsons.

Ūdens, kas šķīra mūsu kuģi no jahtas, bija mierīgs, tumši zils un ik pa laikam atbaidoši melns vai mēļš.

Nemo nisi mors[11]

Šie vārdi man neizdzēšami iesēdušies atmiņā. To jēga man šķita traģiska un cildena. Ak vai, mūžā neesmu piedzīvojis neko tādu, ko būtu varējis izsacīt ar šiem vārdiem! Nekad un ne par ko es neesmu licis galvu ķīlā, nevienu rīcību neesmu uzņēmies ar tādu atbildību un tādu risku, lai mana apņēmība varētu pielīdzināties jēgai, kas izsakāma ar vārdiem — nemo nisi mors.

Man līdzās stāvēja Šrapfers, aiz viņa — bīskaps hercogs Magnus. Pie borta stāvēja gan Šneiders, gan Burmeisters, gan Aderlass. Tur drūzmējās kalpotāji, sargvīri, kuģa kapteinis un matroži. Visi, kas vien uz kuģa bija, skatījās uz garām peldošo balto jahtu, uz vīrieti, kas sēdēja uz klāja, un uz stāvošo sievieti. Mēs klusējām. Aiz jahtas plunkšķēja galeru airi. Virs galvas klaigāja kaijas. Mums šķita, ka mēs noskatāmies uz bēru procesiju jūrā. Mums nebija šaubu, ka ar skatienu pavadām hercogu Juhanu un hercogieni Katrīnu pēdējā gaitā — viņus abus vairs nespēja izšķirt neviens, nemo nisi mors.

Aizvakar Vaksholmas pils Magnus istabā divu sargu pavadībā ienāca cietokšņa priekšnieks Hanss Klāsons Bjelkenšerns. Cietokšņa priekšnieks pateica, lai bīskaps hercogs Magnus tūdaļ dodas uz lielo audienču zāli satikties ar karaļa Ērika sūtņiem. Bezgalīgi nopriecājies, Magnus mums sacīja:

—    Karalis Ēriks ir atsūtījis sūtņus, karalis Ēriks mani pieņems Bri- gera pilī — baltajā zālē! Mana stunda ir situsi!

Pēdējās nedēļās Magnus bija noticējis, ka, atraidīdams māsas un māmiņas piedāvājumu, cik drīz vien iespējams, bēgt projām no Zviedrijas, esot rīkojies ģeniāli. Tūlīt pēc tam, kad māsa ar hercoga Barnima svītu žigli bija pametusi Zviedriju, Magnum sāka veikties. Rudzu mēneša devītajā dienā Stokholmas pilī karalis Ēriks lepni, pēc visiem svinīgo ceremoniju noteikumiem pieņēma dāņu karaļnama sūtņus. Karalim Ērikam viņi paziņoja — dāņu karalis Fredriks piesakot karu Zviedrijai. Nākamajā dienā Vaksholmā iekuģoja zviedru karaļvalsts kanclers Nilss lillenšerns un karaļa vārdā palūdza Magnu ne uz vienu stundu nekur no Vaksholmas prom nedoties — var gadīties, ka karalis Ēriks vēlēšoties satikties ar bīskapu hercogu visneiespējamākā diennakts laikā. Kad kanclers no Vaksholmas bija devies kuģī projām, Magnus mums, saviem pavadoņiem, pavēstīja:

—    Godātie, uzticamie, mīļie! Es sāku īsto dzīvi! Jūs esat laimīgi cilvēki, ka tagad varat būt kopā ar mani!

Tikmēr dienas gāja, bet Magnus nevienus jaunus karaļa ziņnešus kā nesagaidīja, tā nesagaidīja. Tikai rudzu mēneša divdesmit trešajā dienā karaļvalsts maršala Gustava Stenboka ziņnesis ieradās Vaksholmā. Viņš pavēstīja Magnum, ka dāņu karavadonis grāfs Ginters fon Švarcburgs no kuģiem izcēlis Zviedrijas krastā divdesmit četrus tūkstošus kājnieku, četrus tūkstošus jātnieku un uzslējis nometni iepretim Elvsborgai. Pēc divām dienām grāfa Švarcburga karotāji Elvsborgas cietoksni aplenkuši. Maršals Stenboks vēloties zināt, ko par šo notikumu domājot bīskaps hercogs Magnus — dāņu karaļa brālis. Magnum likās — ja jau ir iesākusies viņa īstā dzīve, saruna ar maršalu Stenboku būs zem viņa goda. Bīskaps hercogs uzrakstīja vēstuli pašam karalim Ērikam. Vēstulē viņš nosodīja brāļa dāņu karaļa karagājienu uz Zviedriju un karalim Ērikam apliecināja, ka nepametīšot viņa karaļvalsti tik ilgi, līdz brālis karalis nebūšot izvedis dāņu karapulkus no Zviedrijas. Viņš lūdza karali Ēriku, lai tas pēc iespējas drīzāk ziņojot grāfam Švarcburgam, ka viņš, karalis, nogalinās dāņu princi Magnu, ja triju dienu laikā Elvsborgas aplenkums nebūšot pārtraukts.

Maršala Stenboka ziņnesis, Magnus vēstuli vezdams karalim, devās uz Stokholmu. Nākamajā dienā uz Vaksholmu atjāja piecdesmit jātnieku liela nodala, kas ieņēma sargposteni pie abiem pils vārtiem.

—    Brīnišķīgi! — mums, saviem pavadoņiem, sacīja bīskaps hercogs. — Karalis Ēriks ir aptvēris, ka tagad vienīgi es spēju glābt zviedru karaļvalsti! Sardze pie pils visus pārliecinās, ka dāņu princis ir sagūstīts un apcietināts un viņam patiesi draud nāve.

Pagāja vēl divas dienas. Jātnieku sardzes priekšnieks Magnum ziņoja, ka dāņu karavadonis grāfs Švarcburgs atsaucis uzbrukumu Elvsborgas cietoksnim, kam jau pilnībā bija sagatavojies un kam vajadzējis sākties rudzu mēneša divdesmit piektās dienas rītā līdz ar gaismu. Grāfs nevis uzbrucis cietoksnim, bet gan sācis sarunas ar Elvsborgas cietokšņa priekšnieku Ēriku Kāgi.

Kristiāns Šrapfers, visu Magnus intrigu izgudrotājs, mūsu kungam sāka stāstīt:

—    Bīskap hercog, es nešaubos, ka jums veiksies! Taču savi noteikumi zviedru karalim jāizvirza noteikti jau tagad, tieši tagad, kamēr Švarcburgs vēl ir pie Elvsborgas. Kad Švarcburgs atkāpsies, Ērikam ne prātā nenāks jums atlīdzināt. Tad Ēriks pats jums izvirzīs arvien jaunus un jaunus noteikumus. Draudēdams jūs nogalināt, viņš no dāņu karaļa var pieprasīt velns zina ko — ģerboni, dāņiem smagu un nepieņemamu izlīgumu un ko tikai vēlies!

Steigšus Magnus uzrakstīja otru vēstuli karalim Ērikam. Ar to viņš atklāti pieprasīja, lai karalis Ēriks sagatavo princeses Cecīlijas un viņa, Magnus, saderināšanos trešajā dienā pēc tam, kad grāfs Švarcburgs būs atkāpies no Elvsborgas. Tikai tad, kad būs izpildīts šis nosacījums, karalis Ēriks varēšot cerēt uz Magnus jauniem nopelniem Zviedrijas labā, vis- pirmāk — pērnziem Dānijas un Zviedrijas parakstītā līguma par mieru uz mūžīgiem laikiem atjaunošanu.

Tad nu aizvakar, kad Vaksholmas cietokšņa priekšnieks Hanss Bjelkenšerns vadīja bīskapu hercogu un mūs, viņa svītu, uz audienci lielajā zālē, manam kungam nebija nekādu šaubu — karaļa Ērika sūtņi pasludinās, ka viņu valdnieks apsola izpildīt bīskapa hercoga noteikumu un šajā nolūkā aicina uz pieņemšanu Stokholmā. Man šķiet, sirds dziļumos Magnus bija cerējis jau rīt, bet varbūt tās paša dienas vakarā samīt gredzenus ar princesi Cecīliju Svētā Miķeļa baznīcā pie Stokholmas rātsnama.

Mūsu pavadīts, bīskaps hercogs Magnus iesoļoja lielajā audienču zālē cēls, augstprātīgs un koši tērpies — dzelteni zābaki, sarkana veste, zila pelerīne un melns apmetnis. Taču, vēl tikai dažus soļus paspēris uz zāles vidu, Magnus apstājās. Viņš palūkojās uz Šrapferu. Tas bija pietvīcis tā, kā mēdz pietvīkt, kad viņu spēji sagrābušas trakas dusmas.

Bīskapu hercogu Magnu un viņa pavadoņus zālē sagaidīja tikai divi cilvēki — prokuratora sekretārs Hermanis Brusers un reketmeistars Monss Jonsons, tas pats bende, kurš mūsu acu priekšā bija piebeidzis un, aplaistījis ar degvīnu, sadedzinājis nelaimīgo Gestoku.

Monss Jonsons pienāca pie Magnus un sacīja:

—   Svētais tēvs, jūsu gaišība hercog, no sava kunga viņa augstības zviedru karaļvalsts prokuratora Persona man uzlikts par pienākumu jums paziņot…

Magnus valdonīgi pacēla roku, apklusināja Monsu Jonsonu un, paskatījies uz prokuratora sekretāru, stingri tam noprasīja:

—    Godātais kungs, kāpēc ar mani runā bende?

Brusers klusēja. Reketmeistars mierīgā balsī sacīja:

—    Bīskap hercog, pēc mūsu valdnieka karaļa Ērika gribas jums jāpamet Vaksholma šodien — līdz pusdienlaikam! Bet pēc trijām dienām jūsu kuģi vairs nedrīkstēs atrasties Zviedrijas piekrastes ūdeņos.

Bīskaps hercogs ar izvalbīto vienīgo aci blenza uz Bruseru. Kristiāns Šrapfers devās pie Brusera tik apņēmīgiem soļiem, ka likās — viņš tam zvels!

—    Vai jums ir zināms, kungs, ka vienīgi bīskaps, kuru šeit apvaino bende, pašlaik var izglābt Elvsborgu un varbūt visu Zviedriju?

Brusers klusēja. Šrapferam atbildēja reketmeistars:

—    Godātais, jūsu kungs ir apmānījis karali Ēriku! Hercogu Mēklenburgas Kristofu, mūsu karalim uzticīgo vīru, Dolē pirms trijām nedēļām apcietinājis hercogs Ketlers! Hercogam nav palīdzējis ne barons Reke, ne jūsu kungs. Cietokšņus, ko bīskaps, jūsu kungs, apsolījis atdot mūsu karalim par princeses roku, karaļa karavadonis Horns ieņems ar spēku. Horns jau aplencis Hāpsalu. Drīz viņš dosies uz Ērģemi. Jūsu kunga pakalpojumi mūsu karalim bija vajadzīgi, taču tagad tie vairs nav vajadzīgi un nebūs vajadzīgi!

—    Kungi! Ja jūs padzīsiet bīskapu hercogu Magnu no savas karaļvalsts, viņa brālis, dāņu karalis, ieņems Elvsborgu, un jūsu kuģi vairs nevarēs šķērsot Zundu! — Šrapfers sacīja Bruseram.

Taču Šrapferam atkal atbildēja reketmeistars:

—    Godātais kungs, vakar vakarā grāfa Švarcburga ziņnesis karalim Ērikam nodeva karaļa Fredrika vēstuli: brāli, kurš nodevis brāli karali, vairs neuzskatu par brāli. Lai Magnus par savu likteni parūpējas pats! Es viņa dzīvību neglābšu, no Elvsborgas neatkāpšos un par izpirkumu ne tā- lera nemaksāšu. Tā karalis Fredriks rakstījis vēstulē karalim Ērikam.

—   Tā nav taisnība! — Magnus iekliedzās. — Jūs melojat! — Viņš pielēca klāt Bruseram. — Bende melo!

Monss Jonsons izprotoši pasmaidīja.

—    Svētais bīskap, jūsu gaišība hercog, pateicieties Dievam, ka mūsu valdnieks Ēriks ir cēlsirdīgs! Viņam kauns izliet tāda cilvēka asinis, par kura dzīvību pat miesīgais brālis nedod ne tālera! — Brīdi klusējis, reketmeistars stingrā balsī teica: — Bīskap hercog, šodien līdz pusdienlaikam jums jāaizvācas no Vaksholmas!

Tagad ierunājās Hermanis Brusers, kurš līdz šim nebija bildis ne vārda:

—    Bīskap hercog, piedodiet reketmeistara kungam, viņš patiešām runā bezkaunīgi! Jums būtu jāsaprot — reketmeistari nav raduši izturēties pret cilvēkiem žēlīgi. Tikai te nu es jums vēlētos dot draudzīgu padomu — izbraukuši no Vaksholmas, izmetiet enkuru pie Šepsholmenas .saliņas un pagaidiet, kamēr uz Vaksholmu būs atnākuši lielkunga Ro- lamba kuģi. Lielskungs Rolambs nogādā Vaksholmā dzimtenes nodevēju, bet katram nodevējam taču ir līdzbiedri, kas viņu cer atsvabināt. Es jums, bīskap hercog, sirsnīgi neiesaku sastapties ar lielkungu Rolambu jūrā! — Brusers paklanījās un piemetināja: — Novēlu jums laimīgu ceļu, bīskap hercog!

Ap dienas vidu mēs atstājām Vaksholmas kuģu piestātni un drīz jau izmetām enkuru dažus simtus asu no Šepsholmenas salas krasta. Vakarā, jau metoties tumsai, mēs redzējām, ka pie Vaksholmas piestātnes pienāk gara rinda Rolamba kuģu. Somijas hercogs Juhans, izsludināts par zviedru karaļa nodevēju, bija padevies Rolambam pirms trijām nedēļām. Trīs nedēļas Rolamba, Henriksona un Nilsona karavīri bija laupījuši pa Turku pilsētu, Pustumsā viņu kuģi, kas griezās pie Vaksholmas piestātnes, bija melni un likās smagi, Šrapfera vārdiem runājot, piepampuši no Turku salaupītajām mantām.

Vakar, rudzu mēneša divdesmit astotajā dienā, tūlīt pēc pusdienlaika, pie mūsu kuģa piebrauca divas nelielas jahtiņas. Apspriedies ar kuģa kapteini, bīskaps hercogs četriem cilvēkiem no atbraukušajām jahtām ļāva uzkāpt uz kuģa. Uzkāpa zviedru valsts padomnieks grāfs Pērs Brāhe ar trijiem godasardzes vīriem. Grāfs satraukti izstāstīja bīskapam hercogam, kāda nelaime piemeklējusi viņa meitu Katrīnu un znotu, baronu Kristapu Šenku fon Hautenburgu. Vakar vēlu vakarā karaļvalsts prokurators Pērsons sagaidījis Somijas hercogu un viņa sievu Katrīnu Vaksholmas pilī. Sargkareivji hercogu Juhanu tūdaļ aizveduši uz pils pagrabu, bet hercogienei Katrīnai, augstdzimušajai svešzemju sievietei, poļu princesei, Pērsons, turēdamies pie karaļvalsts likumiem, pašai ļāvis izlemt, kā rīkoties — atgriezties dzimtenē vai kopā ar vīru tikt ieslodzītai cietumā. Prokurators paskaidrojis, ka otrajā gadījumā hercogienei iznāktu dzīvot vienā telpā ar vīru un viņu varētu apkalpot divas kalpones. Viņš atgādinājis, ka viņas vīram, zviedru karaļvalsts nodevējam, piespriests nāvessods, pēc sprieduma izpildīšanas vīra pilis, zeme un manta pienākas zviedru karalim, kamēr hercogiene būs atraitne svešā zemē bez tiesībām pieprasīt uzturēšanu no valsts līdzekļiem. Hercogiene Katrīna pacēlusi roku, rādījusi prokuratoram un teikusi:

—    Kungs karaliskais apsūdzētāj, te jūs redzat manu laulību gredzenu! Tajā iegravēti vārdi — Nemo nisi mors. Ar vīru mani var šķirt tikai nāve, kungs karaliskais apsūdzētāj!

Grāfa Pēra Brāhes acīs iemirdzējās asaras.

—    Bīskap hercog, ja hercogiene ļausies, lai viņu saņem ciet, tiks saņemti ciet arī viņas pavadoņi. Es jau izdibināju, kas viņus sagaida! — Grāfs runāja arvien saraustītāk. — Kambarsulaiņiem, pāžiem un trabantiem nocirtīs galvu Stokholmā — Rātslaukumā. Svešzemju augstmaņus Manovski, Snarski, Kšemojovski un manu znotu, baronu Šenku fon Hautenburgu, ieslodzīs Vadstenas klostera tornī… Sievietes, līdz ar viņām arī manu meitu Katrīnu, barona Hautenburga sievu, aizvedīs uz Eskilstūnas cietoksni… Kādus pazudinošus vārdus hercogiene bija pateikusi prokuratoram!… Lūgšus lūdzu viņu nākt pie prāta es, lūgšus lūdza mana sieva… Veltīgi!… Bīskap hercog! Es jums varu apgalvot — hercogiene netic, ka karalis Ēriks viņai varētu ļaut atgriezties dzimtenē! Viņa domā, ka šī vājprātīgā reketmeistari viņu varētu iebāzt maisā un noslīcināt jūrā… Bīskap hercog, es jūs lūgšus lūdzu — piedāvājiet hercogienei kāpt uz jūsu kuģa, apsoliet nogādāt viņu un viņas svītu uz turieni, kurp kuģojat jūs, un hercogiene noticēs, ka viņai vēl iespējams izrauties no karaļa Ērika nagiem, izglābties un atgriezties dzimtenē… Glābiet hercogieni! Glābiet manu meitu un znotu! Par pateicību es jums atdarīšu ar labu visu mūžu… visu mūžu…

Grāfa Pēra Brāhes lūgums un piedāvātais darījums Magnu saintriģēja. Viņš pienāca pie manis un, vārdus ātri bērdams, sāka skaidrot, ka viņš esot ar mieru uzņemt hercogieni Katrīnu un viņas svītu savos kuģos, ka viņš justu dziļu gandarījumu, no drošas bojāejas izglābdams šos cilvēkus, kas ne pie kā nav vainīgi. Magnus man piedāvāja sēsties Pēra Brāhes jahtā, aizbraukt uz Vaksholmu un sastapties ar hercogieni. Tu esi lietavietis, tev viņa noticēs, mani uzmundrināja Magnus. Es papurināju galvu.

—    Viņa ir tava valdnieka māsa! Tu būtu pēdējais stulbenis, ja laistu garām šādu izdevību!… — Magnus pusbalsī sāka saukt. — Valdnieks tev ļautu atgriezties dzimtenē! Tavi bērni ir tur — tur dzimtenē!…

Magnu es varēju saprast. No Zviedrijas padzīts, karaļa Fredrika par brāli vairs neatzīts, bīskaps hercogs bija iedomājies, ka noticis brīnums, ka par viņu iežēlojies pats Dievs Tas Kungs — gādājis par šādu brīnišķīgu izdevību izdarīt tik labu darbu Polijas un Lietavas valdniekam, gūt viņa uzticību un ar viņu satuvināties… Man nebija šaubu, ka Magnus sirdī atkal bija ieskrubinājusies cerība iegūt princeses Annas Jagailaites — Lietavas lielkuniga un Polijas karaļa Sigismunda Augusta māsas — roku.

Magnum es sacīju:

—    Mans kungs, ne jau tāpēc hercogiene neatsakās no vīra, ka netic karalim Ērikam! Neviens — pat viņas brālis valdnieks ne — viņu tagad nespētu piespiest atsacīties no vīra. Viņa ir apņēmusies, viņa ir izvēlējusies ceļu…

Izdzirdējis, ka es runāju, pie manis piesteidzās grāfs Brāhe.

—    Godātais kungs, hercogiene izvēlas nevis ceļu, bet gan — bojāeju! Viņa grūž pazušanā svītu, manu meitu, jūsu tautiešus!… Es — valsts padomnieks, zviedru pirmais grāfs — lieliski zinu, kas viņus visus sagaida!…

Brāhem es atbildēju:

—    Jūsu gaišība, es patiešām vēlētos palīdzēt hercogienei, jūsu meitai un visiem pārējiem… Taču es zinu, ka hercogiene Kristīna ar mani nemaz nevēlēsies satikties!

Sirdī jutu rūgtumu un aizvainojumu, es sāku šausmināties — kur es esmu? par ko esmu pārvērties? kāpēc es neesmu mājās?

—    Jūs tomēr varat pamēģināt! Vaksholmā jums ne mats nenokritīs no galvas — to garantēju es, valsts padomnieks, grāfs!

—    Grāf, jūsu gaišība!… — Es jutu patiesību, bet to nespēju izsacīt vārdos, tāpēc skaidroju viņam savas rīcības pamatojumu: — Hercogieni Katrīnu es biju saticis Rīgā. Viņai bija priekšnojauta, kas viņu var sagaidīt Turku. Viņa lūdza, lai kuģoju kopā ar viņu, lai svešajā zemē varētu atrasties viņai blakus. Es atteicos ceļot kopā ar viņu, un viņa… Viņa ir lepna! Viņa ir dieviete Lada. Ar cilvēku, kas viņu pametis nelaimē, viņa nekad vairs nepārmīs nevienu vārdu!

Kristiāns Šrapfers sacīja Magnum īgnā un aizkaitinātā balsī:

—    Ko jūs pierunājat viņu kā tādu svēto jumpravu? Pavēliet, un — viņš brauks uz Vaksholmu! Lai pamēģina nebraukt!…

Vienīgo aci nodūris klāja segumā, Magnus klusēja.

Šrapfers pārskaities pielēca man klāt un meta tieši acīs:

—    Patiesībā tu esi zaķpastala! Mīkstčaulis!

Es klusēju. Biju pateicīgs savam kungam Magnum, ka klusē arī viņš.

Grāfs Brāhe brītiņu skatījās uz mani, es redzēju, ka viņš kaut ko grib teikt, un arī sapratu, ko viņš grib teikt: tu neesi cilvēks, tev nav sirds!… Tikai viņš šos vārdus nepateica, pagriezās un, galvu plecos ierāvis un nelaimīgs, gurdi aizvilkās pie borta — pie virvju kāpnēm…

Magnum stājās virsū Kristiāns Šrapfers: kāpēc obligāti Tvirbuts, kāpēc katrā ziņā bīskapa hercoga pakalpojumi hercogienei jāpiedāvā tieši lietavietim? tos var piedāvāt Šneiders — sekretārs vai arī Burmeisters ar Aderlasu, vai arī viņš pats, Šrapfers, — tik izdevīgu gadījumu nedrīkst palaist garām! nedrīkst!…

Magnus nosēcās, pacēla galvu, paskatījās uz Šrapferu un caur zobiem izspieda:

—    Liksim mierā, Šrapfer, lepnu cilvēku! Atzīsim, ka ir arī lepni cilvēki! Paši rāpuļi būdami, nepazemosim lepnos!…

Nākamajā dienā mēs visi stāvējām pie borta un skatījāmies uz garām peldošo balto jahtu, uz vīrieti, kas sēdēja uz tās klāja, un sievieti, kas stāvēja. Ar skatienu mēs pavadījām hercogu un hercogieni pēdējā gaitā. Mēs zinājām, ka viņu jahta brauks gar Stokholmas seno mūri, aizpeldēs garām ostai, graudu svērtuvei, pa Sēderstrēmu iegriezīsies pilsētā, piebrauks pie galvaspilsētas Dienvidu torņiem, un no tilta, no krastmalas uz hercogu un viņa sievu Katrīnu sāks nolūkoties simtiem acu — redzi nu, ka tā ir patiesība, dumpīgais hercogs sagūstīts, rau, kur sēž uz klāja, notverti karaļa niknākie ienaidnieki un karaļvalsts ir glābta! karalis, izbeidzis ķildas ar brāli, visus karaļvalsts karapulkus aizsūtīs karot ar dāņiem — atņems no viņiem atpakaļ Elvsborgu, visu atņems atpakaļ!

Drūmu un pelēku sametušos vaigu bīskaps hercogs Magnus vērās tālumā, kur šauruma rīklē pagaist baltā jahta. Viņa vizīte Zviedrijā bija beigusies. Karalis nav pieņēmis, karaļa prokurators — izņirgājies, un viņam ir jāatgriežas… Kur lai viņš atgriežas? Horna ieņemtajā Hāpsalā? Bengtsona aplenktajā Ērģemē? klusajā un tukšajā Piltenes pilī, lai tajā dīki gaidītu uz vecumdienām?

Baltā jahta, nāvei nolemto jahta!…

OL. Cik laimīgs Magnus būtu bijis, ja Pērsons baltajā jahtā viņu būtu nogādājis no Vaksholmas uz Stokholmu! Ja viņš uz klāja būtu sēdējis tikpat lepni, kā tagad tur sēž hercogs Juhans! Ja tagad uz viņu, nāvei nolemto, noskatītos simtiem ziņkārīgu, dusmīgu, lāstus raidošu un līdzi jūtošu acu no pilsētas tilta un krastmalas! Ak vai…

Petr, Povil un Jon, mani dēli, kādreiz skarbus vārdus man teicis tēvs, draugi Mažvīds, Vilents un Zablockis, vēlāk— lielmāte Konstancija Dvar- čūniene, jūsu vecāmāte, galda pārzinis Hodkevičs, kanclers Radvils… Es skatījos viņiem acīs un jutu, ka patiesība ir manā pusē, un tomēr bija nemierīga sirds, grauza sirdsapziņa…

Grāfa Brāhes acis man teica — tu neesi cilvēks, tev nav sirds! Skatījos šajās skumju pilnajās, nosodošajās acīs un zināju — grāfam nav taisnības, esmu rīkojies pareizi, es esmu cilvēks! Taču ciešanas bija iemigušas, sirdsapziņa vairs negrauza, sirdī valdīja miers un klusums.

Mani dēli, es jums stāstīju, murgoju jums, ka esmu nobridies, noklai- ņojies, ka kļūstu zvēram līdzīgs, ka sāku vairīties no cilvēkiem. Ar skatienu pavadīdams balto nāvei nolemto jahtu, es sapratu, kas ar mani noticis — patiesību es jūtu, tikai sirdsapziņa vairs negrauž… Zvēriem līdzīgi top gan taisnīgie, gan netaisnīgie, ja… viņus vairs negrauž sirdsapziņa.

To kliedzoši zilo padebesi, no kura bija sākuši krist lielie un pamatīgie pilieni, brāzmainais vējš, pēc Bruzdeiliņa vārdiem — īdenis, pagrieza projām un aizdzina uz dienvidiem. Tur, Viļķēnu pusē, Stepuša pārmežā, tīrelī, lija, tur lietus nāca straumēm — pa gabalu šķita, ka tur plosās sniegputenis. Bet zem mūsu zirgu kājām ceļš bija sauss un putēja. Paldies lo- pumeitai Katrei, ka brāzmaino vēju, īdeni, viņa bija piesaukusi: tur, kur Steputis dzīvojis, lietus gāž kā ar spaiņiem, te, kur viņš brauc nomiris, — saule iespīdas pa mākoņu starpām.

Piebraukuši pie Kapstata ezera, pa lēzeno krastu nogriezāmies pie ūdens, un zirgi, galvu noliekuši, padzērās. Mēs abi ar ezeru esam brāļi, mūs abus grauž sirdsapziņa — ir viņam, ir man vajadzēs doties projām no šejienes.

Un te nu projām dodas Steputis. Kamēr ezers paliek, kur bijis. Zirgi atdzērušies tā ūdeni. Putnususns — ne, tas nav lacis, ūdenim ne tuvumā nav pieskrējis. Suns bija atsēdies zem krūma un žēlām acīm skatījās uz ezeru. Bruzdeiliņš sāka bažīties — vai tikai nav noriets? vai tikai nav noriets? Kad Stepuša ķermeni izskaloja upe, arī Stepuša suns sazin no kurienes bija atbēdzis — izbadējies, vājš, līdz asinīm saskrambājies. Bruzdeiliņš satraucās arvien stiprāk un stiprāk — vai mazums mežā lapsu ar trakum- kaiti, vai sunim, kas bēdājas par saimnieku, pieticis prāta lenkt tā lapsas? Lepšis izbolīja acis uz Bruzdeiliņu un suni ņēmās aizstāvēt — saimnieka nāve sunim samaitājusi asinis, tas tiesa, tikai tā nav trakumkaite, nē!…

Ezermalā pie mums piesitās vēl viens cilvēciņš — zema auguma,.toties stengrs un izveicīgs, acis visu laiku tā vien šaudās — Bruzdeiliņa slepenais starpnieks, kurš Stepuša kaltētos bebru dziedzerus bija nesis pāri prūšu robežai un Kraukļu Pērklī iemainījis pret zeltu. Kādas gan visādas dārgas lietas mēdz būt pasaulē! Par dziedzeru šķipsniņu vācieši devuši pretim šķipsniņu zelta — drupatiņu pret drupatiņu!

Ambraziejs, Stepuša dēls, šim vīrelim, slepenajam starpniekam, atdeva savu karieti, pats pārsēdās pie Bruzdeiliņa — tēva zārka priekšā. Starp Bruzdeiliņu un Ambrazieju iesprudzinājos es. Kad acu priekšā zārku vairs neredzēju, kad zārks man bija nonācis aiz muguras, ap sirdi atkal, tāpat kā vecomāti vedot pāri Zemaitijai, kļuva vieglāk: likās — Steputis vēl ir dzīvs, viņš vēl klunkurē pa Paušķu tīreli, bet ar savu putnusuni sarunājas kā ar cilvēku; kas suņa sirdī tiek meklēts, tas tajā tiek atrasts…

Braucām lēnām — soļiem vien. Pār braslu pāršļakstījāmies pāri Vei- viržai, pēc laiciņa — Jodupei. Pa šo laiku Ambraziejs nebija bildis ne vārda. Bruzdeiliņš viņu mēģināja ievilkt sarunā gan šā, gan tā — pa tukšo! Ambraziejs cieta klusu.

— Jauns esi apklusis! — īgni smīkņādams, Bruzdeiliņš nomurmināja.

Kad pirms brauciena melderis bija nomazgājis miltiem klāto seju, viņa izsmējīgais smīniņš pret citiem cilvēkiem acīm redzami bija tapis nekaunīgāks un naidīgāks.

—    Bet kā es tev saku, mirušajam ir labāk pie jūras! — negaidīti skaļi iesaucās Bruzdeiliņš.

Izsauciens gluži kā pamodināja Ambrazieju. Viņš pagriezās pret Bruzdeiliņu, cieši skatījās viņam acīs, un tuvumā es saskatīju, ka Stepuša dēlam seja ir mūsaina. Arī Ambraziejs ir nogāzis bezdelīgu ligzdu, ar koku Dievam acī dūris. Te nu tāpēc viņam uzradušies pubuļi. Agri vai vēlu uz- radīsies arī man — Dievs sliktos darbus neaizmirst, ko nu ne, to ne!

—    Kāpēc labāk? — rešņā, rāmā balsī Ambraziejs pajautāja.

—    Šķīstītava vieglāka!

—    Kāpēc vieglāka?

—    Jūrā dzīvo senie dievi — Vējapatis un Jumpira, viņi jaunajam Dievam traucē dvēseles spīdzināšanu. Vai tu to nezināji?

Nekaunīgi vīpsnādams, Bruzdeiliņš neatlaidīgi vērās Ambraziejā. Tas novērsās un noteica:

—    Tēvs tik drīz šķīstītavai cauri netiks.

—    Netiesā tēvu! — Bruzdeiliņš stingrā balsī teica. — Viņiem nebija prātā nozūmēt vagaru!

—    Vagara dēļ tēvam šķīstītavā ilgi nebūtu jāmokās. Tēvs ir pacēlis roku pret sevi.

Bruzdeiliņš ieīdējās, nokāra galvu un iepleta ceļgalus — viņš jau būtu nospļāvies uz ratu dēļa, sudmalās viņš vienā laidā spļaudījās ar miltu putekļiem, bet šobrīd aptvērās, ka uz šiem pašiem dēļiem zārks ir nolikts. Viņš atkal pacēla galvu un ilgi lūkojās uz ceļu. Tagad suns skrēja pa ceļa malu pirms mūsu ratiem. Sunim nevar iestāstīt, ka viņš nav ne krīvs, ne mācītājs, ka viņam neklājas skriet zārkam pa priekšu… Bet man taču arī mierīgāks prāts, ja neredzu zārku, ja zārks man aiz muguras. Ko savā sirdī esi atradis, to zināsi arī suņa sirsniņā esam — Steputim bijusi taisnība.

—    Tev, tēvoci Vladislov, šobrīd mans tēvs nav ne prātā! — Ambraziejs sacīja tādā pašā rešņā un rāmā balsī. — Tev rūp mana māte!

Atkal Bruzdeiliņa muti izvaikšķīja smīns— nekaunīgs un naidīgs. Taču tagad viņam acīs bija iespīdējušās arī sirdssāpes. Sirds sūrst visiem. Visiem! Arī pat tiem, kas par visiem un visu ņirgājas.

—    Es vēl neesmu atraitnis! — Bruzdeiliņš apvainoti teica. — Tu, Ambraziej, neglīti runā! Tu zaimo.

—   Tev rūp māte, — Ambraziejs atkārtoja, un man iešāvās prātā, ka ne jau nu nieku dēj Bruzdeiliņš ved līdzi uz Jonišķiem arī slepeno starpnieku. Jonišķos vēl vajadzēja būt nesadalītajam zeltam.

Steputis gāja bojā pavasarī, viņš šos dziedzerus līdz tam laikam sakaltējis krietni daudz — zeltu, kas saņemts par šiem dziedzeriem, viņi vēl nebija paguvuši sadalīt — nav paguvuši, tas ir skaidrs kā diena! Uz šo zelta daļu cerē gan Bruzdeiliņš, gan viņa starpnieks. Varbūt pat Jozaps Svirgailis gaidīja Kražos savu daļu, lai par zeltu varētu nopirkt valdnieka iecietību. Visticamākais, ka vienīgi putnusuns no visiem, kuri daudzus gadus dzīvojuši līdzās Stirbaitim, tikai putnusuns tagad pārdzīvo tāpēc, ka saimnieks miris, ka viņa vairs nav. Vienīgi un tikai putnusuns nav tiesājis un netiesā saimnieku, vienīgi un tikai sunim nav ienācis ne prātā, ka saimnieks, dodamies uz viņusauli, šajā pasaulē atstājis kaut ko tādu, kas sa- kampjams, ar zobiem izraujams no svešām rokām un pārnesams mājās.

Pāri prūšu robežai Stepuša zārku vajadzēja pārnest slepšus. Ja mūs notvertu stārasta karaskolnieki, kas apmetušies līdzās barona Renē dārzam, un uzietu Steputi, Jozaps Svirgailis no valdnieka bargā soda patiešām vairs nevarētu izvairīties. Tāpēc Gargždiem apmetām līkumu pa meža noru un zāli noaugušajiem jaunaudzīšu celiņiem, bet Minijas lejā laidāmies iekšā jau bez jebkāda ceļa —- pa lēzenu, krūmiem apaugušu atgāzi.

Kādreiz, pirms septiņiem gadiem, kad no valdnieka soda bēgusi projām no Rietavas uz prūšiem Rudgalvja, Tautkaiša, Ščukaiša un Stirbaiša ģimene, Steputis tieši te, Minijas lejā, bija izkāpis no ratiem. Viņš gājis kājām. Viņš gājis arvien lēnāk, no vezuma atpalikdams arvien tālāk. I.īdz prūšu robežai vairs nebija atlikusi ne jūdze, ne puse jūdzes. Uz brasla pār Miniju zirgi apstājās un dzēra ūdeni. Steputis panācis savējo ratus, ietvē- ries rungās, skatījies uz upes otru krastu, kas bija noaudzis ar krūmiem…

Zirgi padzērās, vezums sāka kustēties, un piepeši Steputis sapratis, ka tad, kad būs izkāpis viņā krastā un līdz prūšu robežai būs atlicis tūkstoš, simt, desmit soļu, galu galā — viņš būs spēris pēdējo solīti, un dzimtās vietas, tēvzeme, tēvija būs palikusi aiz muguras — tajā nekad tu, cilvēk, vairs neatgriezīsies! Bēglis svētajai robežai kāpj pāri vienu vienīgu reizi un — viņam atpakaļceļa vairs nav.

Steputis pārliecies pār ratu malu, sabučojis bērnus, saskūpstījies ar sievu — viņš pats man stāstīja — ne atvadīties neesot paspējis — ar pirkstiem nobraucījis vienīgi pār matiem, pār vaigu, vienīgi lakatiņu no galvas norāvis, kad izklakstējuši zirgi un izžļakstējuši rati tūlīt jau Minijas viņā krasta…

Žemaišu novada upi Steputis nepārbrida.

Viņš atgriezās atpakaļ dzimtajās vietās, tēvu zemē, tēvijā — tur, kur beidzas Viļķēnu mežs, kur seno laiku tīrelis sākas, viņš uzcēla pieticīgu un trūcīgu būdiņu.

Un te nu tagad zirgi atkal brida pa Minijas ūdeni, riteņi šļakstījās un čirkstēja pa gultnes oļiem — kāpēc Ambraziejs, dēls, mirušo tēvu ved ārā no dzimtās vietas, no kuras tēvs, dzīvs būdams, pat bendes cirvja draudu vajāts, nebija uzdrīkstējies, nebija spējis aiziet?

Suns, raugi, upē nebrien, tekalē un svaidās uz visām pusēm Stepuša krastā — vai patiešām suns tā arī nemetīsies ūdenī, pakaļ saimnieka zārkam pat uz otru krastu nepeldēs?

Tētiņ, vai tu juti, kad toreiz gāji projām no mājām, ka atliks vairs tūkstoš, simt, desmit soļu, galu galā — viens, pēdējais solītis? Vai tu juti, ka sper pēdējo solīti, kāpdams pāri svētajai robežai?

7

Svētdiena. Dārzā puteņo. Baltiem viļņiem sniegs metas logu rūtīs, bet pēc tam atpakaļ — atpakaļ klajumā un uz meža malu virpuļiem brāžas.

Mazākie brāļi, Jons un Povils, tup uz ceļgaliem — viens pie viena loga, otrs pie otra loga —, viņi pūš un pūš uz aizsalušajiem stikliem, kausē leduspuķes un cauri notecējušajām stikla spraudziņām skatās uz trakojošo puteni.

Petrs, vecākais, nekustīgi stāv pie kamīna, atbalstījies pret nomelnējušajiem stieģeļiem, acis uz kurtuvi — uz plēnošajām oglēm nodūris.

— Vecvectēva nams, vecvectēva nams!… Kāda vecvectēva? Kad viņš šeit dzīvojis? — Petrs murmina un paceļ acis uz mammu. — Kāpēc šeit jādzīvo mums?

Istabene Klima un aukle Sabila izbiedētām acīm sāk lūkoties uz Ievu. Viņa novēršas. Viņa noliecas pie Jona galviņas. Svētdienās Širvju muižiņā, saimes galā, bija klusi un mierīgi, no rēnās saules — gaišs. Māte ar tēvu pie brokastu galda nāca iekšā, ģērbušies gaišās drānās. Sen aiztraukušās bērnības svētdienas. Tagad nu gar Jona galviņu pa actiņu aizsalušajā logā skaties uz puteni, redzi melnos kokus baltajās sniega vērpetēs, un liekas, ka pati brienu pa kupenām nosalusi, saliekusies, stingstošu sirdi — gluži kā no mājām padzīta. Sen jau nav dzīva māte. Tēvs ir tālu — mājās, bērnības svētdienu klusumā. Līdzās viņa nav.

Kādas svētdienas būs palikušas atmiņā Jonam, Povilam un Petram, kad viņi būs paaugušies, paši būs tēva lomā un audzinās bērnus? Kādu klusumu, kādu saules gaismu un kādus vecākus viņiem atsauks atmiņā svētdienas? Vai pat Petrs atcerēsies, ka tēvs ar māti bijuši kopā?

Pa naktīm Ieva nevar aizmigt. Paldies Klimai, paldies Sabilai — viņas nesteidzas doties pie miera, pasēž un papļāpā ar viņu līdz dziļai naktij. Kalponēm taisnība. Ne jau nu tāpat vien lielskungs Hodkevičs iegrozījis Ievu trokšņainajā, kvēlojošajā, kārdinājumu pilnajā dzīvē. Saieti, svinības, balles… Pirmdienās Ievu aicina Dorogostaiski, ceturtdienās — Sakalinski, sestdienās — Svirski… Laurīns Vaina aizbraucis uz Krasņicu — uz savu muižu. Ieva viņam Petreli nebija atdevusi. Vabūt kādreiz viņa nožēlos, ka atgrūdusi Laurīnu. Ja Radvili, Hodkeviči, Sakalinski un citi varenie nodomājuši Ievu apprecināt — viņi apprecinās. Ja tas nebūs Vaina — tas būs kāds cits — kāds vecs atraitnis. Vai gan Ieva tad labi darījusi, atstumdama Laurīnu?

Sniegs virpuļiem drāžas pāri klajumam tālāk uz meža malu. Kamīna skurstenī rūc vējš. Pie kamīna atslējies Petrelis. Hornastaja testamenta vārdi dzeldina galvu — es nolādu to dienu, kad kļuvu par valsts mantzini un sāku slēgt derības ar sirdsapziņu… Ak! Vai gan Ieva slēdz derības ar sirdsapziņu, vai viņa slēdz derības?

Dusmu sagrābta, Ieva atliecas nost no loga, pieiet pie Petreļa un skarbi skatās uz viņu.

—    Ko tu murmini, ko tu bubini? Ar ko tu neesi apmierināts? Varbūt tu gribēji braukt līdzi kungam Vainam? Varbūt tev labāk būtu bijis dzīvot pie viņa?

—    Alšiene var nomirt, — Petrelis noburkšķ, strauji saņem dūšu, atstājas no kamīna un dzeļošām, izsmējīgām acīm paskatās uz māti. — Bet varbūt mēs to tikai gaidām, līdz Alšiene būs nomirusi? Kad viņa nomirs — vai mēs atgriezīsimies Rietavā? Vai staigāsim uz pirkstu galiņiem un čukstēsim — vecvecmāmiņas mājas, vecvecmāmiņas mājas!…

Petrelis iestenas, norij vārdu, laikam jau ļaunu vārdu, un metas pie durvīm, viņš aizcērt durvis.

Cik sen jau sasnidzis sniegs!… Tas uzkrita sala mēneša beigās. Lielkungs Janāvičs aizbrauca uz Varšavu — uz poļu seimu, un uzkrita sniegs. Trešo mēnesi ne aukstums atlaižas, ne atkusnis uznāk — sali, sali, sali! Puteņi, neizbrienamas kupenas.

—   Ak, kundze! — žēlabainā balsī ierunājas Klima Cepulova. — Jūs tā braukājat uz šīm ballēm, uz šīm izpriecām — tikai sevi un bērnus vien nomokāt. Kam tas vajadzīgs, kundze?

Ieva klusē. Sali. Puteņi, neizbrienamas kupenas.

—    Klima, dārgā, nelien kundzei sirdī! — Sabila nočukst.

—    Tad ko tad viņa nomokās, sakrītas acu priekšā!

—    Tu pasaki, dārgā Klima, kura māte bērnu dēļ nedabū mocīties un upurēt veselību? Lielmātei taisnība — ja viņa izsauks augstmaņu nelabvēlību, bērni cilvēkos izsisties nevarēs.

Cepulova atkal vēršas pie Ievas.

—    Kundze, ja vienu otru gadu jūs padzīvotu vīra dzimtajā pusē — visi augstmaņi pārjums aizmirsīs. Tad varēsiet atgriezties Viļņā un mierīgu sirdi laist bērnus skolā.

Tas jau nu nenotiks! Ieva ar sirdsapziņu kaulēties neies! Rietavā viņa neatgriezīsies, bērnus Tvirbuta muižā neturēs! Atkal Petrelis katru mīļu rītu Auku Alšieni ieaus vilnas zeķēs, pacels gultā sēdus, ēdinās un ar ūdeni mitrinās lūpas — baigas, baigas ir šīs atmiņas!…

Ieva viņiem nebija ļāvusi braukt uz jūru. Aizliegusi. Bet vai gan meita tēvam var kaut ko aizliegt? Tēvs brauca un paņēma līdzi Petreli un Povilu. Tēvs un Petrs pārbrauca gluži kā pārvērtušies, gluži kā citi cilvēki. Jūra ir liela — bez gala, bez malas. Cilvēki ir kā tādi cūkas, cits citu grib atgrūst nost no jūras kā pārējos no siles. Karo. Cik daudz tēvu, vīru, dēlu un mīļoto šis karš par jūru sievietēm atņēmis? Vai Kipra, viņas vīra, nelaimēs kāds cits — nevis jūra — ir vainīgs?

Pārbraucis no Kraukļu Pērkļa, tēvs ienāca istabā, apsēdās pie galda un čurnēja drūms, galvu nokāris. Ieva nodomāja, ka viņš ceļā noguris un pie galda vēl aizmigs. Viņa piegāja klāt un pateica, lai tēvs iet un atguļas, lai atpūšas — nav taču nekāds joks slepeni prūšu robežai braukt pāri, visu ceļu no visiem un visa visapkārt baidīties! Tēvs strauji atrāvās no Ievas, trieca ar dūri pa galdu un teica:

—    Ņemu, meit, Būdru no tevis atpakaļ! Kalpone manu nāvi negaidīs, nav jau miesīgs dēls, kas to gaida!

Tēvs aizveda Būdru atpakaļ uz Širvjiem, ceļam Būdra posās klusēdama un nesteigdamās — lepna. Ieva redzēja — lepna! Šī neslēptā un nekaunīgā Būdras lepnība Ievā izraisīja satraukumu. Tā kaitināja Ievu. Atsveicinādamās viņa nenocietās un Būdrai iedzēla:

—    Ko tu priecājies, dumiķīte, ko tu uzpūties? Sigismunds tēvu grauz- tin grauž nost, ko tur vairs par tevi runāt — dzīves tev Širvjos nebūs!

—    Mani nenograuzīs! — Būdra nevērīgi atbildēja. — Gana esmu grauzta!

Ieva bija pieķērusies Būdrai kopš mazām dienām. Kad Būdra kopā ar tēvu bija aizbraukusi no Rietavas, viņa jutās pavisam vientuļa. Un te vēl sākās baiļošanās par Petreli! Dzīve vispār bija tapusi neizturama.

Augām dienām Petrelis nenāca laukā no klēts — no Aukas Alšienes kambarīša. Viņš aizkūra un kurināja krāsni. Viņš sanesa ūdeni. Viņš vecvecmāmiņu cēla sēdus gultā… Cik viņš dabūja nomocīties, kamēr apsēdināja vien! Vecenītes bezpalīdzīgās, ļenganās miesas slīdēja laukā no jaunajām, vēl bezspēcīgajām rokām, ķērās un atšļuka atpakaļ guļvietā. Pusi stundas Petrelis stīvējās ap vecvecmāmiņu, līdz bija paslējis sēdus un apspraudījis ar spilveniem. Ar slapju lupatiņu viņš mitrināja viņai lūpas. Ēst deva viņai kā zīdainītim — ēdamo bļodiņā saspaida un saviļā, ar karotes galiņu šo putriņu aizcip un bāž bezzobu mutē. Pievakarēs viņš vecvecmāmiņas aubes un vilnas zeķes mazgāja dīķī. Vakaros sveci viņas kambarītī aizdedzināja un nopūta. Visu, ko agrāk bija darījusi One Verone, tagad darīja Petrelis. Kādā agrā rītā Ieva ieraudzīja, ka viņas vecākais dēliņš dīķī skalo vecvecmāmiņas palagu un kreklu. Viņu sagrāba šausmas! Tajā pašā dienā viņa sāka posties braucienam uz Viļņu…

Tas jau nu nenotiks! Rietavā atpakaļ Ieva ar bērniem vairs nebrauks. Vecenes, kas uz īkšķiem ataudzē zilus, garus nagus, cilvēki visā Eiropā tur par raganām un sadedzina sārtā, tikai Žemaitijā — tumsonīgajā un noburtajā Žemaitijā — tās tur godā, sargā un apkopj. Kungs augstais! Kas notiktos, ja vienu reizi Alšiene atjēgsies, pamodīsies un sāks runāt? Ko viņa varēs pastāstīt Petrelim, Povilam un Jonam? Varbūt ar dažiem viņas vārdiem, tikai ar dažiem vārdiņiem pietiks, lai bērniem sagroza galvu, lai sirdi un prātu viņiem aplipina ar ķecerību, lai viņi Dievu To Debesu Tēvu sāk nicināt?

Ar sirdsapziņu Ieva nekaulēsies. Atpakaļ Rietavā viņa negriezīsies un raganas muižā bērnus neaudzinās.

Bet kur lai viņa paliek? Vai šeit, Viļņā, bagātnieku dzīrēs lai plītē, atraitņus ķircina un vilina? Vai Širvjos, tēva muižiņā, atkal jācieš no brāļa ienaida?

Dievs, par ko, kāpēc Tu trenkā un mētā mani apkārt pa pasauli, kāpēc, Dievs, man un maniem bērniem neļauj rast tās vienīgās mājas?

Mēs uzrāpāmies kāpās, un mūsu acīm pavērās jūra.

Bija agrs, dūmakains rīts — ar sauli, ar dīvainu sauli, kad nav redzamas ne ēnas, ne spilgti izgaismoti plankumi — visu, visu, visu apmirdz vienmērīga, palsena gaisma.

kārtību, kas valdījusi kapdārzā, gan ar kārtību, kāda valda pie galda, — lielskungs grūtdienim ne pogu kapā neiemetīs, kamēr pienu no atraitnes krūzes temps tik ilgi, līdz nosprāgs…

Mans vecaistēvs bija lielskungs. Un viņa pēdas smiltis pie jūras bija lielkunga pēdas. Šis lielskungs soļoja pie jūras pašapziņas pārpilns — galvu atmetis, degunu saslējis un drosmīgi uz ūdens plašumiem lūkodamies. Man jau ienāca prātā — piegājis pie ūdens, viņš pielieksies, noskalos un nomazgās rokas, tad izsliesies un man vai Povilam uzsauks: "Dvieli!" Taču viņš nepieliecās un rokas nenomazgāja. Viņš mierīgi stāvēja pie paša ūdens, kas skalinājās, un nolūkojās tālumos.

Lepšis — tas iebrida, iebrida līdz ceļgaliem, vīzes paturējis kājās. Mazliet atžirdzis, Povils slaistījās pa krastu, lasīja gliemežvākus un ar tiem meta uz kaijām, kas klaigādamas laidelējās pavisam zemu. Pie ūdens piegāja arī Bruzdeiliņš. Viņa dzimtā vieta bija pie šī ūdens, viņš ir dzimis pie šī ūdens, taču sazin kāpēc — nebija jūtama ne vēja dvesma — uzsita mēteļa apkakli, sabāza rokas padusēs, sarāvās, brītiņu pameta vienu otru skatienu uz jūru, pašķielēja uz kaijām, pastāvēja, acis sev pie kājām smiltīs iebelzis, un sāka uzrunāt vecotēvu:

—    Kungs, visu mūžiņu jūs esat bijis šķilteris! Jūs, sak, zināt un izprotat, kādus ļaužu strīdus kādi soģi izšķir…

Bruzdeiliņš apklusa un nekustīgi vērās vecātēvā. Tas stāvēja domīgs, par visu visapkārt aizmirsis, un skatījās uz jūras tāli, varbūt uz otru krastu, bet Bruzdeiliņam bija licies, ka lielskungs šķilteris viņa sacīto ir dzirdējis un tagad viņš gaida paskaidrojumus, par kādiem strīdiem viņš valodas sācis.

—    Tā nu Stirbaitiene mūs apvedusi ap stūri, — melderis sacīja.

Aizbēgusi prūšos, Stirbaitiene apmetās uz dzīvi Laugaļos — pie pašas

lietaviešu robežas. Šeit dzīvošanu iekārtoja arī pārējie aizbēdzēji — Taut- kaiši, Ščukaiši un Rudgalvji. Taču viņi kūlās pa dzīvi ar grūtībām. Viņi strādāja vāciem un nopelnīja maz. Stirbaitis savai ģimenei sūtīja kaltētos dziedzerus, tā nu, tā sakot, tīro zeltu. Citi bēguļi līdz pat šai dienai pa Lau- gaļiem kaujas ar trūkumu. Kamēr Stirbaitiene zelta graudiņus sabērusi kaudzītē — Akutē uzbūvējusi mājeli! Vēlāk zelta zutenis tapis vēl smagāks — jau iznācis tik, lai var celt māju Mutinā — tirgoņu ceļa malā. Un te nu tagad Stirbaitiene ar bērniem — kā mēs visi paši savām acīm to redzējām—jau Jonišķos, Kraukļu I'ērklim pie pašiem sāniem, dzīvo mūra namā, kazi, varbūt tūlīt nopirks arī muižu pašas pils priekšā… Turība Stirbaitienei aug augumā. Ar blēdību pie turības tikdama, trešo gadu ne lielkungam Svirgailim, ne Bruzdeiliņam, ne slepenajam starpniekam pilnu zelta daļu vairs neatdodot. Ja šitā Stirbaitiene Žemaitijā — Lietavā — būtu dzīvojusi, Bruzdeiliņš zinātu, kā no viņas savu daļu izplēst. Bet viņa dzīvo prūšos… Vai prūšos esot tādi soģi, kas varētu gādāt par svešzemnieku prasībām? Ja esot, kā lai šiem soģiem var tikt klāt? Ko un cik daudz viņiem vajadzētu pagrūst priekšā?

Bruzdeiliņš bija aizrāvies ar runāšanu, iededzies un saniknojies.

—    Ak, šķiltera lielskungs, jūs nezināt, kāds svēts cilvēks bija Stirbaitis! Kā viņš sievu un bērnus mīlēja, kā par viņiem gādāja… Bet par ko gan viņa sieva tapusi, par ko gan bērni izauguši? Blēži un laupītāji viņi ir! Par plikiem un nabagiem izliekas… Bajāra pogu no gādnieka kapa bedres izsvieda kā tādu čūsku, bet, raugi redzi, citgad viņi pils priekšā muižu nopirks, sāks uz Karaļaučiem lūkot!… Kurš, šķiltera lielskungs, viņus sodīs? Kas viņus sodīs, ja lietaviešu soģiem viņi var spļaut virsū?

Es ieraudzīju, ka vecātēva acis, kas bija vērsušās jūras tālēs, ir miklas, apakšlūpa atkārusies un sākusi trīcēt. Saklausīju pavisam, pavisam klusinu vecātēva bubināšanu:

—    Viens un pavisam viens… Pavisam viens!…

Kam viņš sūdzējās? Vējapatim, kas šajā rītā vējus bija iemidzinājis, vai Jumpirai—jūru dievei? Jēzum vai viņa tēvam—Visuredzošajam un Visuresošajam Dievam?

—    Nebēdājies, Lepši, neņem pie sirds, Lepši! — līdz ceļgaliem iebridis jūrā, acis bezkaunīgi plezdams plašākas, iesaucās Pranciškus Lepšis un iesmējās. — Nebēdājies, Lepši!…

Neviens mani nepiemāna. Neviens man nemelo. Katrā vārdā, ko izdzirdu, slēpjas kripatiņa patiesības.

Es neredzēju jūras otru krastu. Es apmānīju sevi, sacīdams, ka aiz šiem plašajiem ūdeņiem redzu zilu mežu… Apmānīju sevi, sacīdams, ka visam šajā pasaulē ir robežas — gan debesīm, gan jūrai, gan cilvēku ļaunumam… Apmānīju sevi, teikdams, ka nezinu, kāpēc neatgriežas mājās mans tēvs.

Stirbaitis nogalinājis cilvēku, tāpēc, dzimtajā pusē dzīvojot, viņam pietrūcis spēka sagaidīt nāvi — viņš noslīcinājies pats. Mans tēvs nogalinājis cilvēku, tāpēc viņš nevar atgriezties mājās.

Ja tā nav patiesība, kāpēc tad es sāku drebēt aiz dusmām un izmisuma, tiklīdz kāds uzjautā — kur ir tavs tēvs, kur viņš ir, ko dara, ja neatgriežas mājās?… Kāds piemin manu tēvu — aiz izmisuma sāku trīcēt. Tēvs nonāvējis cilvēku, dzimtajā vietā viņš nebūtu varējis dzīvot — viņu būtu nomocījusi sirdsapziņa.

Abas rokas pret debesīm pacēlis, Pranciškus Lepšis dārdošā, līksmes pilnā balsī iekliedzās:

— Nebēdājies, Lepši! Neņem pie sirds, Lepši!…

Neviens Lepša vārds atbalsojumā neatgriezās no jūras — jūra pret viņu bija vienaldzīgāka nekā mežs, nekā lauciņi mežu starpās.

Divas dienas un naktis mūsu kuģi nolaistām burām stāvēja atklātā jūrā. Bīskaps hercogs Magnus nevarēja tikt skaidrībā, uz kuru pusi lai brauc.

Hāpsalu ieņēmuši zviedri. Kapitula, rātskungu, bruņinieku un pilsētas vienkāršo namnieku mantību, lopus, katoļu katedrāles dārgos traukus un zvanus zviedru iekarotāji aizgādājuši uz Tallinu. No slavenajiem Hāpsalas zvaniem viņi izlējuši vairākus lielgabalus, ar kuriem zviedri tagad apšauda aplenkto Karku.

Arī uz Kuresāri, savas bīskapijas galvaspilsētu, Magnus nevarēja kuģot. Vietvaldis Dīderihs Bērs un kara padomnieks, bijušais valsts domnieks Kristofs Valkendorfs — šaubu nevarēja būt! — jau saņēmuši karaļa Fredrika norādījumu, kā jārīkojas ar bīskapu hercogu, ja tas gadījumā ierodas Kuresārē.

Kristiāns Šrapfers mūsu kungam ieteica doties taisnā ceļā uz Ventas grīvu — uz Pilteni, savu pili Kurzemē. Viņš ieteica, ka Piltenē visiem jālaižot migla acis: ziņojumi un valodas par Magnus piedzīvojumiem Zviedrijā ir apmelojums — visu vasaru bīskaps hercogs pavadījis Embūtē, no turienes tagad pārbraucis.

—    Tā ir naiva runāšana, Šrapfer! Naiva un smieklīga! — Magnus iesaucās, un Šrapfers viņam atbildēja:

—   Ticiet man, bīskap hercog, pašlaik naivums ir vienīgais ierocis, ar kuru mums vēl iespējams apbruņoties!

Silu mēneša sestās dienas rītā Magnus pavēlēja jūrniekiem pacelt buras, airētājiem iegult airos un pilnā ātrumā dzīt kuģi uz Salacu. Kuģi piederot hercogam Mēklenburgas Kristofam, un Magnum tie jānogādājot tur, no kurienes viņš ar tiem izbraucis. Ar Magnus lēmumu Šrapfers bija varen neapmierināts. Ketlers hercogu Mēklenburgas Kristofu sagūstījis Dolē, atdevis lietaviešiem, un tie viņu aizgādājuši uz Viļņu — Rīgas virs- bīskapijas nav un vairs nebūs. Sagūstītā hercoga kuģus atstāt Salacā esot tas pats, kas uzdāvināt tos Ketleram.

Magnus atbildēja Šrapferam tā:

—    Hercogs Kristofs ir jauns un drosmīgs vīrs, viņam pa spēkam no gūstniecības izbēgt!

—    Ak Dievs, jūsu naivumam nav robežu! — Šrapfers dusmās iesaucās, uz ko Magnus viņam atbildēja:

—   Ticiet man, Kristiān, pašlaik naivums ir vienīgais ierocis, ar kuru mums vēl iespējams šo to iegūt!

Silu mēneša astotajā dienā mēs iekuģojām Salacas upes grīvā. Baiļodamies, ka mūs var ieraudzīt ketlerieši, mēs sēdamies zirgiem mugurā un triecām tos, cik nagi nes, uz dienvidiem — Umurgas virzienā. Limbažos — cietoksnī, kas bija piederējis virsbīskapam, — mēs neiegriezāmies. Saņēmis gūstā hercogu Kristofu, tagad jau Ketlers būtu varējis saimniekot arī viņa pilīs — gan Limbažos, gan Turaidā.

Pret vakaru mēs piejājām pie lielas, baltas bērzu birzs, kurā bija apmeties čigānu tabors. Pie Turaidas uz dienvidiem no birzs pavērās platā Gaujas ieleja, kas aizaugusi ar krūmiem. Rietēja saule, kāpa migla, un birzs ar priežu silu, kas sākās aiz tās, sniedza aizvēju un uzdvesa patīkamu siltumu. Pļavā čigāni lika zirgiem uz kājām pinekļus, pie ugunskura dziedāja čigānietes — klusā un ilgpilnā balsī, kas ieurbjas līdz sirds dziļumiem. Magnus apstādināja zirgu un, galvu atgāzis, klausījās, skatīdamies uz zilo debesu jumolu, pie kura te vienuviet, te cituviet jau spulgoja zvaigznes. Šrapfers, Burmeisters un Aderlass pārsteigti un saviļņoti nolūkojās dziedošajās čigānietēs. Vienīgi Hermanis Šneiders, Magnus sekretārs, pamatīgi bija satraucies — viņš jādelēja no Magnus pie viņa padomniekiem, izbiedēti purpinādams, ka šeit neesot tā vieta, ka šeit neesot īstā vieta pārnakšņošanai, vajagot apmesties pēc iespējas tālāk no čigāniem — no šitiem bezdievīgajiem blēžiem, zirgu zagļiem un barbariem slepkavniekiem…

Lielu daļu sargvīru, kuri mūs bija pavadījuši braucienā uz Zviedriju, bīskaps hercogs bija atstājis Salacā uz kuģiem — viņi, tāpat kā kuģi, piederēja hercogam Kristofam. Ceļodams pa sauszemi, Magnus varēja sastapties ar visādiem ļaudīm — gan ar ketleriešiem, gan ar leišiem. Un bīskaps nevēlējās, lai starp viņa pavadoņiem atrastos arī sagūstītā hercoga Kristofa karenieki. Tie varēja radīt iespaidu, ka arī Magnus — Sāmsalas un Kurzemes bīskaps — uz vienu roku ar hercogu Kristofu karojis pret Ketleru vai varbūt viņam jau padomā karot.

Ceļā no Salacas mūs pavadīja tikai divpadsmit dāņu karakalpu. Taču viņi bija bruņoti ar zobeniem un vieglajiem šķēpiem, bet pāris — ar ar- kebūzām, un no čigānu vīriešiem, kuru nebija ne desmit, mēs nebaidījāmies. Bet par čigānietēm bija sajūsmojies gan Šrapfers, gan Aderlass, gan Burmeisters. Magnu bija saskumdinājušas čigāniešu dziesmas. Ko tur liegties, mēs visi, ja nerēķina piesardzīgo Šneideru, tajā saulrieta stundā baltajā bērzu birzī iegribējām atgūties — aizmirst garā brauciena nedienas un pārestības un gluži vienkārši uzdzīvot. Drošinājām sevi ar domu — ej pie čigāna ar atvērtu dvēseli un draudzīgu sirdi, un viņš kopā ar tevi priecāsies un kopā ar tevi bēdāsies…

Magnus nolēca no zirga, piegāja pie ugunskura un palūdza čigānietēm, lai viņas viņam izzīlē nākotni. Kungs bija cerējis, ka nākotni viņam izzīlēs kāda no jaunajām skaistulēm, un, kad no čigāniešu pulciņa negaidīti izlīda vecene ar kārpām apaugušu seju, Magnus apjuka un nobijās. Taču atkāpties bija par vēlu. Raganas izskata čigāniete sāka pētīt Magnus plaukstu un no tās nolasīt, kas tajā ierakstīts, — tevi dzemdējusi karaliene, lielskungs; tu būsi karalis, tavu galvu rotās zelta kronis, lielskungs; tava pirmā sieva nomirs, otrā nomirs, trešā nomirs, ceturtā sieva aizspiedīs acis tev, lielskungs; nekad tu netiksi ievainots kaujas laukā, viltīgie ienaidnieki tevi nenonāvēs, lielskungs; tu, lielskungs, nomirsi, kad tev būs apnicis dzīvot, lielskungs…

Piesārtis, no laimes kā apmāts, Magnus pagriezās pret Šrapferu un viņam uzbļāva:

—    Vai es tev neteicu, svētais ņurduli?! Es nomiršu, kad man būs apnicis dzīvot! Kad man būs apnicis! — Magnus sāka piesist kājas pie zemes, gorīties un plātīt rokas — aiz priekiem viņš laidās dejā. — Man vēl nav apnicis dzīvot! Vēl nav, vēl nav, dāmas un kungi! Vai redzat — es dancoju! Nesiet šurp vīna maisus, kungi! Žiglāk, žiglāk, kungi!

Čigānietes arī sāka rosīties: vienas pielēca kājās un laidās dejā, citas atkal sāka dziedāt, tikai šoreiz jau — līksmi un kaismīgi.

Mēs uzdzīvojām cauru nakti, bet tā bija zvaigžņota, gaiša un silta. Smaržoja pēc ugunskura dūmiem un zirga gaļas. Līdams lija vīns, tas mums tecēja pa zodu un bārdu, izšļakstījās uz drēbēm un zāles. Bērzi trīsēja no dziesmām. Klusi klusītiņām atbalsīs dziedāja neaptveramie priežu sili.

Bīskaps hercogs, visādi citādi neveikls resnulis, mūs pārsteidza ar neredzētu lokanību dejās. Laiku pa laikam nodārdēja viņa gluži neprātīgā balss:

—    Es — ar zvaigznēm kronētais, es — mežonīgās dailes valdnieks, es — mīlas lauva, es — nakts pūķis!…

Niknajā deju virpulī lidinājās līksmās, slaidās un vijīgās skaistules — tās plūstin plūda Magnum caur rokām un apskāvieniem. Uz rīta pusi mūsu kungs tā aiztrakojās, ka, notvēris jaunu čigānieti, aiznesa to uz birzs malu kadiķu audzē. Šajā skujām klātajā mīlas gultā kliedza gan Magnus, gan jaunā skaistule. Pārāk vēlu mēs attapāmies, ka viņi abi kliedz ne jau nu aiz mīlas priekiem! Labi noauguši, kreklos izmetušies čigāni viņus abus pletēja ar pātagām. Pārāk vēlu ar čigāniem saligt mieru, pārāk vēlu ar viņiem uzsākt kautiņu — piepeši mūsu sardzesvīri bija atklājuši, ka vairs nezina, kur likuši zobenus, šķēpus un arkebūzas. Šneiders sāka rēkt, ka pazuduši mūsu zirgi…

Apkaunoti, paši savām kājiņām — ak, cik gan gausām! — laidāmies projām no tabora. Čigāni zirgu mugurā jāja gar malām un pēra mūs ar pātagām. Drīz, paldies Dievam, uzlēca saule, un čigāni, aizdzinuši mūs līdz upei, pagrieza zirgus un aizlēkšoja atpakaļ uz taboru — uz mūsu līksmes balto bērzu birzi.

Cepures un garos svārkus mēs visi bijām pametuši taborā vai nosvieduši pa ceļam. Bīskapam hercogam vairs nebija pat vestes. Krekls uz muguras viņam pārplēsts, pa plīsumu zilinājās un sārtenojās pātagas cirtienu atstātās švīkas. Magnus krišus nokrita pie upes, ar riekšavām smēla ūdeni, šļakstīja sejā un uz asiņainajām krūtīm un vaidēja, man likās — viņš skandē raudu dziesmu:

—    OL. OL. Cik pretīgi savvaļas ķēvīšu sviedri, kā tie smird! Cik pretīgi viņi dzīvo pa mežiem! Cik ačgārni vairojas! Cik baigs un šķebīgs, un pretīgs šis mežoņu skaistums!… Ak, es esmu nolādēts, riebīgs!… Kur es tāds tagad varu iet, Šrapfer? Dieviņ, dieviņ! Cik laimīgs bija svētais Paho- mijs, kurš varēja aizbēgt uz tuksnesi!… Kur ir mans tuksnesis, Šrapfer, kur?

—    Stāvi! — Šrapfers viņam stingrā balsī lika. — Velc nost zābakus!

Magnus pagrieza pret savu pamācītāju slapjo, notecējušo seju un

izvalbīja vienīgo aci.

—    Nav tuksneša, Šrapfer! Nav tuksneša!

—    Velc nost zābakus! —Šrapfers uzkliedza. — Zābaki tevi noslīcinās!

Mēs pārpeldējām pāri upei. Tālāk gājām basi. Izmirkušās bikses un

slapjie krekli drīz pieķepa ar ceļa putekļiem. Netīrās drēbes nevarēdams paciest, Aderlass norāva no muguras vesti un kreklu un nosvieda zem krūma. Magnus apstājās, iebelza viņā nikno aci un caur zobiem sāka sēkt:

—    Nekaunies no netīrumiem, nekaunies no mēsliem, Aderlas! Visu vajag pieredzēt — gan mežoņu smaku paostīt, gan ubagu spieķi panēsāt… uz aukstas, plikas zemes pagulēt… ar asiņaino pieri pret to padauzīt… Un pacelties! Un spēji pacelties augšup! Izplest spārnus, izvalbīt acis un no debesu augstumiem uz zemes kurmjiem paskatīties, kā viņi rāpo… kā tie izstiepušies uz plikās, aukstās zemes! Pacelties vajag, AderlasL.

Un mūsu kungs uz līdzenas vietas saļima un sakņupa bez samaņas ceļa putekļos. Garais ceļš, nopļēgurotā nakts, izdzertais vīns un čigānu sāpīgās pātagas bija izsmēlušas viņa spēkus.

Tālāk mēs bīskapu hercogu nesām pārmaiņus. Ap dienas vidu debesis apmācās un sāka līt, Magnus sāka trīcēt un no aukstuma klabināt zobus. Viņš nāca pie atjēgas. Sakopojis visus gribasspēkus, aiz sāpēm viebdamies, viņš gluži kā ar izmežģītiem žokļiem sāka vāvuļot:

— Nesiet mani kalnā!… Kalnā… nometiet pie vārtiem!…

Izdzirdis šos bīskapa hercoga vārdus, es sapratu: jau viņā stundā, kad atklātajā jūrā viņš bija pavēlējis pacelt buras, Magnus zināja, uz kurieni viņš kuģos, kurp viņu vedīs ceļš, — uz Daugavgrīvu, uz cisterciešu klosteri Svētā Niklāva kalnā pie Līsas… No māmiņas un māsas palīdzības atteicies un pievīlies, zviedru karaļa un augstmaņu pazemots, ar dubļiem samīcīts, Magnus bija aizmirsis par saviem tituliem, godkārīgajiem sapņiem un alkām pēc varas, viņš pieredzēja, ka ir vien cilvēks, tikai cilvēks — dzīvs cilvēks, kurš dzird, redz un jūt…

Petr, Povil un Jon, mani dēli!… Es gāju, ceļus veicu… Vilku ziedošu ievas koku… Aiztraucās dienas, aizskrēja nedēļas, pagāja mēneši — es gāju, ceļu veicu, ziedošu ievas koku vilku, te nu tagad galu galā esmu sajutis — uz mājām vairs nelaužos! Mani dēli, es valdniekam piedāvāju atteikties no nodoma iekarot Rīgu — svešu ostu, es piedāvāju uzbūvēt Sventāju — ostu pašu valstī. Un, ja arī valdnieks tā būtu izdarījis, mūsu dzīvē nekas taču nebūtu mainījies: mēs būtu karojuši ar kaimiņiem nevis Rīgas dēļ, bet gan — Sventājas dēļ… Nekas, itin nekas mūsu dzīvē nav atkarīgs no jūras — viss atkarīgs no mums pašiem. Ak vai!… Mēs nīkstam un ciešam — pamostas dvēsele, topam par cilvēkiem, taču ilgi būt tādiem mums pietrūkst spēka: dvēsele pagurst, izsusē un atkal aptumšojas. Iegaismojas — aptumšojas, iegaismojas — aptumšojas. Mēs karojam. Sievas, bērni, dzimtās mājas un visa dzimtene mums izgaist pagājībā.

Mēs nolādam likteni, jūru, Dievu To Kungu — visu un visus, kas ne ar ko, nekad itin ne ar ko mūsu priekšā nav nogrēkojušies.

Pievakarē mēs bīskapu hercogu Magnu uznesām Svētā Niklāva kalnā un apguldījām uz smiltīm pie klostera vārtiem. Es pieklaudzināju pie vārtiem. Šrapfers pieklaudzināja pie vārtiem. Aderlass, Burmeisters, Šnei- ders un visi sargvīri pieklauvēja pie vārtiem. Magnus augšpēdus gulēja uz smiltīm, skatījās uz pelēkajiem, izplūdušajiem mākoņiem un čukstēja saraustītā, žēlu cerību pārpilnā balsī:

— Skatās… Kāds skatās uz mani no debesīm… Lido un skatās uz mani — tas nav Dievs, tas patiesi nav Dievs…

Es klaudzināju pie vārtiem, ko sāku ienīst arvien stiprāk, un klusībā atkārtoju — zaķa kaltētā galva lido augstu un noraugās uz mums ar nedzīvi izvalbītu aci.

Tētiņ, es ticu — tu neesi nonāvējis cilvēku!

Bet kurš man skaidri var pateikt, ka tu nevarēji nonāvēt!

Mamma tevi nepazīst. Es nesaku, ka viņa tevi nekad nav mīlējusi. Droši vien viņa ir mīlējusi, varbūt mīl arī tagad, taču ne tik, ne tik…

Patiesību par tevi zina kļava, vecā kļava, kas aug pie klēts un atceras tevi kopš tavām pirmajām dieniņām. Vējainās naktīs kļava šalc, švīkā lapas un ar zariņiem per pa rūti, ar zariem klaudzina un klaudzina pa jumtu — visi runā un stāsta… Bet vai gan tu, cilvēk, vari saprast koku?…

Kad tu, tētiņ, biji maziņš, vecvecmāmiņa Auka Alšiene tavā guļamistabā mēdza iekurināt uguni. Vecvecmāmiņa zina, vai tu spēj nonāvēt cilvēku. Tikai viņa ir ļoti veca. Viņa guļ baltā gultā. Cilvēka balsi viņa vairs nedzird. Vecvecmāmiņa skatās puspavērtām acīm, un laikam jau itin viss, itin viss — gan lietas, gan cilvēki — viņai ir tikai tukšs gaiss. Seja viņai te nobālē un apskaidrojas, te atkal apmācas, metas pelēka un samelnē. Vienīgi no šīm izmaiņām var saprast, ka viņa vēl ir dzīva — viņa vēl dzīvo.

Daudz dienu un daudz nakšu esmu nosēdējis pie vecvecmāmiņas gultas — veltīgi. Vecvecmāmiņa tā arī nav atmodusies, nav pazinusi mani un neatceras tevi, tētiņ!

Es zinu: vecvecmāmiņa nomirs — kādreiz, drīz, varbūt jau pavisam drīz. Es zinu, ka pirms pašas nāves katram cilvēkam, arī visvājākajam, prāts atkal noskaidrojas — tas noskaidrosies arī vecmāmiņai, un pēdējā apskaidrības brītiņā viņa taču vēl var ierunāties…

Ja viņa varētu pateikt, ka tu neesi spējis, nevari un nevarēsi — nekad mūžā nekas mani nespētu salauzt.

Bet, kamēr vecvecmāmiņa vēl dzīva, mamma Rietavā neatgriezīsies. Kad vecvecmāmiņa mirs, kad pēdējo reizi viņai apskaidrosies prāts, es nebūšu līdzās, un neviens viņai, tētiņ, nepajautās patiesību par tevi!

Mēs aizbrauksim uz izvadīšanu. Pa tukšajām, klusajām istabām mēs staigāsim uz pirkstu galiņiem un čukstēsim — vecvecmāmiņas mājas, vecvecmāmiņas mājas!…

Mamma klusē. Viņa klusē augām dienu dienām.

Modests Verķenis atveda mammai tēva, mūsu vecātēva, vēstuli. Nav vairs tēvoča Sigismunda.

Upītes pilī dzīrojuši apriņķa ierēdņi un daudzi citi bajāri. Viņi plītējuši divas dienas un naktis, trešajā rītā apgūlušies. Ap dienas vidu sākuši mosties, līdz vakaram visi atmodušies. Nav atmodies vienīgi Sigismunds. Mammas brālis gulējis bez dzīvības — ar asiņaini sašķaidītu galvu. Nonāvēts. Kad nācis skaidrs, ka apriņķa visu mērnieku mērnieks nekad vairs nepamodīsies, trīs bajāri no uzdzīvošanas jau bija aizbraukuši. Pēc vai- vada pavēles viņi saņemti ciet un tiekot nopratināti. Saņemts arī karakungs Kazimiers Žuviņinks. Kad viņš pēc balles pamodies, labā roka viņam bijusi asiņaina. Asiņains bijis arī garsvārka atloks. Ja karakungu un viņos trijus bajārus atzīšot par vainīgiem, tiesu spriedīšot valdnieks.

Vecaistēvs uzrakstījis, ka par dēla dzīvību no slepkavām nekādu atlīdzību nepieprasīšot — dēla dzīvībai vairs neesot bijis nekādas vērtības. Vecaistēvs nožēlojis vienīgi to, ka netaisnīgu cilvēku piemeklējusi arī netaisnīga nāve — dēlu nokāvuši nevis tie, kuriem viņš nodarījis pāri, bet gan viņa noziegumu līdzdalībnieki, ar kuriem dalījies laupījumā, ko nekādi tā arī nav varējuši sadalīt.

Vecaistēvs mammu uz bērēšanu ne tā kā aicināja, ne tā kā neaicināja. Viņš rakstīja, ka dēlu vienmēr par dēlu turējis, no viņa — vēl dzīvam esot — atteicies neesot un neatteikšoties arī no miruša — bēres rīkošot un viņa mirstīgās atliekas divas nedēļas mājās turēšot.

Tagad Širvjos notiek bērēšana. Tēvocis Sigismunds gul uz paaugstinājuma, visticamākais, tajā pašā saimes galā, no kura viņš toreiz, tētiņ, pavēlēja iznest tavas māmiņas zārku.

Jau pagājušas trīs bērēšanas dienas, līdz ModestsVerķenis bija sapo- sies ceļam uz Viļņu un līdzi bija atvedis mammai vecātēva vēstuli. Nu jau piekto dienu mamma uz bērēm nebrauc. Viņa klusē.

Paies vēl nedēļa, un tēvoča Sigismunda mirstīgās atliekas vecaistēvs izvedīs no mājām. Tās apglabās.

Es nezinu, par ko domā un ko gatavojas darīt mamma. Es nezinu, vai uz bērēm mēs brauksim vai nebrauksim. Es nezinu, vai arī turpmāk Viļņā — Lazdīnu Ģiraitē — paliksim dzīvot vai pārkravāsimies uz kādu citu vietu. Visticamākais, arī mamma pati vēl to nezina. Viņa klusē.

Mamma klusē.

Petr, Povil un Jon, mani dēli, šodien es dabūju zināt, ka miris Martīns Maž- vīds. Viņš miris pirms pusgada — tajā pašā dienā, kad es sēdēju Vaksholmas eksekūciju telpas balkonā un skatījos, ka uz granīta plāksnes zilām liesmām deg Johana Bertilsona Gestoka — sešpadsmit gadu veca jaunekļa — mirstīgās atliekas. Rītprūsijas lietaviešu zemē — Ragainē — mira cilvēks, kuru pieminu, tiklīdz šķiru vaļā Bībeli, kuram izmisuma brīžos esmu čukstējis — es ilgojos atgriezties pie tevis… kopā ar tevi garīgās dziesmas gribu dziedāt lietaviski, strādāt rakstniecības darbu… Šis cilvēks mira Ragainē, bet es sēdēju Vaksholmā, eksekūciju telpā, un skatījos, ka nomocītā jaunekļa mirstīgās atliekas deg ar zilu degvīna liesmu… Dievs Tēvs Visuaugstais man skaidri parādīja, kas ir bijis un ir Martīns Mažvīds, kas esmu bijis es un kas esmu es…

Ziema. Ārā putina. Skatos pa logu uz sniega vērpetēm un čukstu:

— Nešķīstais gars, kas ir iznācis no cilvēka, maldās… meklē… neatrod…

Tas saka — es iešu atpakaļ uz savām mājām, no kurām esmu aizgājis. Pārnācis tas atrod tās izmēztas un uzpostas, tomēr — tukšas…

Ārā putina. Mažvīda vairs nav, es vēl esmu. Kamēr dzīvoja, kamēr rakstīja, kamēr strādāja Mažvīds, laiks, kas bija aiztraucies dienu pakaļ dienai, man licies jēgpilns — joprojām man ir atlikusi iespēja atgriezties, pārnākt mājās, sastapties ar Mažvīdu un strādāt kopā ar viņu. Kāpēc, kam vairs plūst laiks tagad — dienu pakaļ dienai, nedēļu pakaļ nedēļai, mēnesi pakaļ mēnesim — to nu vairs nesaprotu. Kam man šis laiks?

Veltīgi es taisnojos!… Kopš tā brīža, kad pārstāju lauzties uz mājām — pie jums, pie jūsu mammas —, es arī pie Mažvīda nemaz vairs neesmu lauzies. Es nekur vairs nelaužos.

Mani dēli, Piltenes muižas gaiteņos, zālēs un gulamtelpās valda klusums un pustumsa — mūžīgais mijkrēslis. Šeit tu, cilvēk, vienmēr staigā ausīdamies, plati turēdams acis vaļā. Klusumu un mijkrēsli šeit tu sajūti kā tādu milzīgu, glumi šķebīgu pūķi. Tā vien rādās, ka jau mošķa esi aprīts, jau dzīvo tā kuņģī. Klusums un mijkrēslis, kuņģa vielas palēnītiņām, tik tikko jūtami, tomēr bez apstājas un nenovēršami sagremo tevi, cilvēkus, ar kuriem tu sarunājies, un mūrus, kuros tu aizvadi dienas. Tiek sagremots viss — lietas, dzīvās radības un viņu laiks. Gremojot paceļas šķērms — gluži kā applaucētiem sīpollokiem — tvaiks… Ne par ko citu, vienīgi par šo tvaiku šeit top tava vakardiena un visa pagātne.

Par cūcībām, ko Magnus bija sastrādājis, aizbraucis uz Zviedriju, dāņu karalis Fredriks nepaklausīgo brāli sodīja tādējādi, ka no Kuresāres uz Pilteni nosūtīja bargo karakungu Kristofu Valkendorfu. Viņam tagad Magnu vajadzēja pieskatīt, izsekot un, ja gadītos, no jaunām cūcībām atturēt. Par soda vieglumu brīnījāmies mēs visi, taču, ja tā padomā, dāņu karalim vairs nav nekāda iemesla būt nežēlīgam — Piltenes pūķis sagremos neklausīgā brāļa mūžu klusi un nepamanāmi, un visu acīs Fredriks būs saglabājis cēlsirdīga un žēlsirdīga brāļa vārdu.

Vakaros bīskaps hercogs Magnus iziet uz terases un ar bēdīgu aci, kas ir jo bēdīga tāpēc, ka viena, stingi skatās sarkanajā saulrieta atblāzmojumā. Vienmēr, kad es viņu pavadu, viņš pajautā:

—    Kas jauns dzirdams? Kura rokās pašlaik ir Elvsborga?

Mēs nezinām, kura rokās ir Elvsborga. Vietvaldis Bērs svešzemju sūtņiem liedz iegriezties Piltenē. No Piltenes savus ziņnešus Magnum neļauj aizsūtīt Valkendorfs. Mēs esam atšķirti no pasaules. Mēs nezinām, kā rokās ir Elvsborga, un uz Magnus jautājumu ikkatru reizi es viņam atbildu:

—    Bet kas gan šeit pie mums varētu būt dzirdams? Grāfs Gevingers viltojis jaunu īpašuma aktu.

—    Tas ir labi! — ikkatru reizi Magnus nomurmina. — Tas ir ļoti labi!…

Magnus grāfu Gevingeru atvedis no Daugavgrīvas uz Pilteni kopā ar

Līsu Viholainenu. Divos pajūgos uz pili bija atgādāti grāfa cūkādas uzstiep- šanas stāvi, kubls mērcēšanai, vairāki maisi ar kaulu un stieģeļu pulveri, muca ar vasku, garnicām tintes, kas gatavota ar senlaicīgiem paņēmieniem, un daudz citu viltošanai vajadzīgu rīku un piederumu. Māte Lūcija, cisterciešu klostera bargā priekšniece, nelaida vaļā suņus un nemaz neliedza Līsai ar Gevingeru doties projām no klostera. Hercogam Mēklenburgas Kristofam, bijušā virsbīskapa bijušajam koadjutoram, nokļūstot nebrīvē, mātei Lūcijai vairs nebija valdnieka, saimnieka un aizgādņa — neviens ne viņu, ne viņas klosteri vairs nevarēja aizstāvēt un pasargāt no luterāņiem.

Piltenē Magnus piedāvāja grāfam Gevingeram aizņemt dzīvošanai pils ziemeļpuses torni. Taču grāfs lika sanest viņa mantas pagrabā. Cūkādu vecināšanai, sak, noteikti un katrā ziņā vajadzīga ne tikai cilvēka gudrība, bet arī Dieva žēlastība — tumsa un mitrums. Daļa no tā, ko vilto cilvēks, jāvilto pašai dabai — tad sekmīgs viltojuma iznākums ir nodrošināts.

Piltenē grāfs vēl nebija saniekojis nevienu cūkādu. Pūķa gremota, āda ātrāk izmiecējās, labāk nostiepās un uzsūca tinti, sausāka izkalta un stiprāk saraucās — vārdi saspiedās, galotnes un burtu astītes tiem izlocījās un savijās, itin kā izbālēja; te ātrāk un īstāk savecēja gan cūkāda, gan uz cūkādas uzrakstītais. Sen mirušie imperatori, pāvesti, karaļi, kūrfirsti un hercogi privilēģiju un dāvinājumu aktus Piltenei te viņi parakstīja daudz labprātīgāk, drīzāk un dāsnāk.

Piltenes pūķis sagremoja grāfa dzīvi tieši tikpat nežēlīgi kā mūsu dzīvi, toties grāfs no šīs nelaimes bija izspiedis sev labumu. Grāfs Gevingers lepojās ar savām spējām. Viņš sajuta savu vērtību! Viņš neklanījās nevienam — pat bīskapam hercogam ne!

Reiz, kad mēs sēdējām pie kamīna mazajā zālē, grāfs Gevingers satraukti vērsās pie Magnus:

—    Mans svētais kungs, vai es jums drīkstu uzdot kādu jautājumu?

—    Jautā, grāfi — Magnus cēli atbildēja.

—    Mans svētais kungs, kāpēc jūs tik reti pieminat Dieva vārdu, lai gan jums, bīskapam, to piedienētu piesaukt pagalam bieži? Kā mums, jūsu padevīgajiem padotajiem, tas būtu jāsaprot? Kura vārds mums būtu jāpiesauc biežāk — Dieva, karaļa vai jūsu? Mani biedē neziņa — es baidos novilties, mans svētais kungs!…

Vārds neziņa pilī bija gandrīz vai kā aizliegts — to izdzirdis, Magnus tā mēdza pārskaisties, ka sāka mest uz mums ar visu ko, kas vien patrāpījās pa rokai. Neziņa par nākotni Magnu nomocīja stiprāk nekā mūs. Visās apkārtējās valstīs mutuļoja kaislības, plūda asinis, gudrie veda ap stūri gudros, blēži apkrāpa blēžus, vieni sēdās tronī, kamēr citi devās uz cietumu — visi, visi, visi sapņo par varu, par slavu, par iekarotām ostām un personiskām muitnīcām, par virskundzību jūrā un jūras krastos, bet viņš, Magnus, Dānijas princis, Šlēsvigas un Holšteinas hercogs, Sāmsalas un Kurzemes bīskaps, neviena netraucēts, nīkst nomaļajā, klusajā un rāmajā Piltenē, atšķirts no visas pasaules… Kas viņu šeit sagaida rīt, kas — pēc daudziem gadiem? Vai tikai tukšā — bez varas un slavas — nodzīvots mūžs? Vai tikai drūmas un apnicīgas vecumdienas un nāve, kas nevienu neapbēdinās un par ko neviens nevienam nemaz nesteigsies paziņot?

Neziņu mūsu kungs panesa klusībā, un pilī par to ierunāties skaļi neviens neuzdrīkstējās. Taču grāfam Gevingeram, brīnišķīgajam īstenības viltotājam, Magnus mierīgā balsī atbildēja:

—    Svētajos Rakstos stāv teikts — tev nebūs Dieva vārdu velti valkāt! Un es to nevalkāju. Nepiesauciet arī jūs bez vajadzības ne Dieva, ne karaļa, ne manu vārdu!

Bīskaps hercogs pret grāfu izturas godbijīgi, viņš sirsnīgi tic, ka grāfa viltotie dokumenti viņam kādreiz varēs noderēt. Reizēm man pat iešaujas galvā — brāļa karaļa pavisam no pasaules nošķirts, Magnus gatavojas sākt jaunu — viltotu — dzīvi. Magnus īsto dzīvi brālis karalis kā vēlējies, tā kārtojis, maitājis un kropļojis. Vai viņam būs pa kaulam maitāt un kropļot arī viltoto? Vai laicīgajam valdniekam tas ir pa spēkam? Viltotā dzīve taču ir mistiska — tāda kā apburta, varbūt tā ir atkarīga tikai no ļaunajiem gariem…

Grāfa Geringera vārdus, ka viņu nomokot neziņa, bīskaps hercogs itin kā nebija sadzirdējis, tāpēc uz tiem viņš neatbildēja. Taču pagāja dažas dienas, un vājprātīgo, necilvēciski pārbiedēto Magnus balsi mēs izdzirdējām naktī — pašā pusnaktī:

—    ValkendorfL. Šrapfer!… ŠneiderL. Burmeister!… Tvirbut!… AderlasL.

Necilvēciskā balsī izkliegtie uzvārdi mums izklausījās riebīgi un pretīgi. Mēs dzirdējām, ka mūsu kungs skraida kā galvā tērēts pa gaiteņiem, virina atvērtās durvis un ar dūrēm dauza pa aizslēgtajām — viņš meklē mūs! Mēs neatsaucāmies. Mēs ilgi neuzdrīkstējāmies atsaukties. Bet kur gan mēs varējām likties? Mēs sevi piespiedām atsaukties. Visi sapulcējāmies kamīna zālē.

Bīskaps hercogs bija saņēmis sevi rokās, savaldījies un nomierinājies. Tagad viņš atkal, kā izskatījās, bija bēdīgs. Magnus vientulīgā acs lēnām pārslīdēja pār Valkendorfu, Šrapferu, mani — mums visiem: bēdīgais, skumjais skatiens lūgšus lūdza arī mūs sakopot uzmanību un saņemt sevi rokās.

—    Nebūs labi, ja mēs dzīvosim tā kā šonakt! — Magnus ierunājās. — Ja es saucu, kādam no jums jāatsaucas. Ja pēc palīdzības sauksiet jūs — atsaukšos es! Ko darāt jūs, ir jāzina man. Ko daru es, ir jāzina jums. Mēs esam viena saime — vistuvākie cilvēki, nevienam no mums citu tuvāku nav. Bet kopš šī brīža mums katram būs arī pienākumi, un mūsu uzdevums tos pildīt — kā valstij, nevis kā ģimenei. Ko es jums varu apsolīt? To pašu, ko jūs varat apsolīt man.

—    Un ko mēs varam apsolīt?

Bija saausījies Burmeisters.

—    Netraucētu dzīvošanu! — Valkendorfs atbildēja.

Iestājās klusums. Mēs nešaubījāmies, ka Valkendorfa vārds — Magnum likums. Karalis ar vietvaldi bija atsūtījuši Valkendorfu uz Pilteni, lai tas šeit bez starpniekiem varētu valdīt pār mūsu kungu. Mēs apjukām un novērsām skatienu no Magnus. Bet bīskaps hercogs tūdaļ jau pavēlēja:

—    Skatieties uz mani!

Mēs visi atkal sākām skatīties uz Magnu.

—    Valkendorfam taisnība! — klusā un bēdīgā balsī ierunājās bīskaps hercogs. — Mēs vēlamies dzīvot netraucētu dzīvi. Mēs arī netraucēti dzīvosim. Mēs esam cilvēki… Mēs nekūdīsim un citu pret citu nerīdīsim kaimiņus, neiekārosim mantu, netieksimies pēc lielas varas un sevišķas goda izrādīšanas. Mēs visi tik daudz esam izcietuši, ka mums kļuvis pretīgs itin viss, kas cilvēkam liek ciest. Paraugieties visapkārt! Ieskatieties, kādā zemē mēs dzīvojam — trūkuma pilnā un asinīm noplūdušā… ļa arī vēl gadās sastapt cilvēkus, viņus par cilvēkiem vairs nevar turēt. Visapkārt mums vieni vienīgi zagļi, blēži un slepkavnieki… Kurš šajā brīdī spēj noticēt, ka reiz šajā novadā dzīvojuši tikumīgi zemnieki, mežacirtēji, tirgoņi un zvejnieki, kurš šajā brīdī spēj noticēt, ka viņiem bijušas mājas un ģimene… Bet ir taču bijušas, šeit taču ir dzīvojuši godīgi ļaudis!… Es jums saku — mūsu bīskapija, mūsu Piltene, mūsu ģimene… Es vaicāju — kas ir tā? vai ne vienīgā cilvēku kopība šajā novadā, kas saglabājusi tikumu, cēlumu un neaptumšotu gudrību? Vienīgā, mani dārgie! Tad vai gan mums netraucēti ļaus dzīvot slepkavnieku un pēc goda tīkojošo varza? Neļaus! Nekad! To vien tikai viņi skatās, lai mūs varētu dabūt ciet, samaukt uz mietiem un izbarot kraukļiem. Mani dārgie, dzīvosim klusi un mierīgi, taču gaidīsim baismīgos notikumus! Būsim modri! Būsim gatavi cīniņam — cīniņam uz dzīvību un nāvi!

Magnum apklustot, pie kamīna sacēlās apslāpēta kņada — kas, kādu naidnieku varzas mums draud uzbrukt, pret ko mums būs jādodas cīniņā?

—    Dārgie, kamīns jau izdziest — klausieties manī! — Magnus iesaucās.

Princis bez karaļvalsts, hercogs bez hercogistes, bīskaps bez varas savā bīskapijā šajā naktī pie dziestošā kamīna bija iedibinājis savu valsti.

Nevienam visā pasaulē tā nebija jāatzīst. Tā tika iedibināta mums pašiem — mūsu mierinājumam. Tās nodibināšana bija tāda pati kā jau visas pārējās, kādas cilvēks savā mūža izdomā, cik tikai tīk, — kad kļūst nepanesami smagi, kad no bailēm par nākotni pavisam esi salīcis, tūdaļ tiek izdomāta muļķība — cerība, kas mierina tevi, ka kopš šī brīža tava dzīve sāks vērsties uz labo pusi.

Par jaunās valsts karakalpu vadoni un Piltenes galma pārvaldnieku bīskaps hercogs pasludināja Kristofu Valkendorfu. Par kancleru viņš iecēla sprediķotāju Kristiānu Šrapferu. Mani — par latīņu rakstu rakstītāju. Grāfu Gevingeru — par arhīva pārzini. Pārējie palika tādi paši, par ko jau bijuši: Šneiders — par Magnus personisko sekretāru, Burmeisters un Aderlass — par padomniekiem. Kļuvušiem par valsts ierēdņiem, mums vajadzēja just savu pieaugušo vērtību. Dzīvi mums sagremoja klusuma un mijkrēšļa pūķis, un mēs, no šī posta nespēdami izvairīties, tam piešķīrām valsts statusu. Cēli un lepni mēs pasludinājāmies par Pūķa, Kas Mūs Sagremo valsts pilsoņiem. Un devām zvērestu līdz pēdējam elpas vilcienam cīnīties ar visiem, kas kāro pēc mūsu Pūķa zemes, mantas un goda. Es neņirgājos un nesmejos. Mani dēli, tas ir pats bēdīgākais, ka ikkatra valsts — nekrīt svarā, vai tā maza vai liela, vāja vai varena, — ir Pūķis, Kas Sagremo Savu Pavalstnieku Mūžu!

Valkendorfs — viņam vienīgajam no mums visiem Magnus izrīcība tajā naktī bija likusies muļķīga — greizi nosmīnēja un bīskapam hercogam pajautāja:

—    Un kundze Līsa Viholainena? Kas tagad ir viņa? Kā pret viņu jāizturas man — karakalpu vadonim? Kā pret viņu jāizturas kancleram, sekretāriem un padomniekiem?

—    Jaunkundze Līsa Viholainena! — Magnus pārlaboja Valkendorfu un, brītiņu klusējis, piemetināja: — Godīgā valstī sievietes par ierēdņiem netiek ieceltas! Vārds ierēdne skanētu tikpat neiederīgi kā vārds e ņ ģ e 1 e, kungs karakalpu vadoni!

—   Tātad — viņa ir karaliene! — zobgalīgi bilda Valkendorfs, piegāja pie Līsas Viholainenas un viņai cēli paklanījās.

Magnus satrūkās, draudīgi paspēra soli uz Valkendorfa pusi un tūdaļ apstājās. Viņš stāvēja nobālis un lūpas cieti saknīpējis — valdīdamies.

Man atausa atmiņā, ka bīskaps hercogs bija gulējis uz smiltīm pie klostera vārtiem, ka čukstējis — uz viņu no debesīm kāds noraugoties. Grāfs Gevingers mums atvēra klostera vārtus, mēs sagājām iekšā, nesdami līdzi mūsu tik tikko dzīvo kungu. Klostera baznīcā, kas pavasarī bija pārvērsta par lazareti, nebija neviena ievainotā karavīra. Plašās, tukšās un drūmās telpas, kas nemīlīgi atbalsoja trokšņus, vairs nevarēja saukt ne par baznīcu, ne par lazareti. Pārsiet Magnus brūces šurpu atnāca mūķene Līsa. Šeit es Līsu ieraudzīju pirmo reizi — staltu, slaidu sievieti ar lielām, bezgala skumjām acīm. Viņa pārsēja Magnu, pārģērba tīrā veļā, aizmidzināja un augu nakti nosēdēja pie gulošā…

Tagad bijusī mūķene Līsa dzīvo kopā ar mums. Tagad nekaunīgais Valkendorfs viņu sauc par karalieni, un Līsa, vairīdamās no apvainojumiem, augām dienām nosēž savā istabā. Kalpone viņai ienes istabā gan brokastis, gan pusdienas, gan vakariņas. Kalpone bažījas, ka vientulība Līsu var iedzīt pazušanā. Katru vakaru Līsa lūdz ienest viņai kausu vīna, taču nekad no tā neiedzer ne malciņu. Spogulis viņas istabā visu laiku stāv aizsegts ar melnu tūku. Vairākas reizes dienā Līsa pārģērbj aizvien jaunus un jaunus tērpus, bieži metas pie loga, ieplestām acīm un aizturētu elpu viņa skatās laukā — sazin ko gaida. Ko viņa gaida?

Laukā putina. Sniega vērpetes traucas pāri muižas pagalmam, pāri pils mūrim un pāri laukiem uz tumšo eglāju pusi. Plūst laiks pēc Martina Mažvīda nāves…

Trešdienā pirms Ziemsvētkiem Rīgā, Rātslaukumā, grāfam Johanam fon Arctam bija izpildīts nāves spriedums. Uz nāvi viņu bija notiesājis hercogs Ketlers par vienošanos ar krieviem — grāfs ticis saņemts ciet tajā laikā, kad jau bija sagatavojies nodot Helmetas cietoksni Tērbatas vietvaldim Kurbskim. Pirms tam grāfs Arcts ticis plosīts ar nokaitētām knaiblēm, tad uz rata viņam tika salauzīti kauli, un galu galā viņš saraustīts četros gabalos.

Rīgas augstmanības lielkungs Vincents Klāndorfs, pārliecinājies, ka Ketlers spīdzināto draugu neapžēlos, pārgājis mājās, novilcis svārkus, piesēdies uz krēsla maliņas atvilkt elpu un piepeši nogāzies, kņūpus pakrizdams uz grīdas, — viņš bija miris.

Kāda vienkārša sieviete bija uzkāpusi jumta istabiņā, lai no bēniņiem labāk varētu saskatīt, kā Arctu ved pa ielu un plosa ar nokaitētām knaiblēm. Skatīdamās gluži kā aizsnaudusies, viņa neuzmanīgi pārkārusies pāri palodzei, nokritusi uz ielas bruģa un nositusies.

Pat bendes palīgs, kurš ar plēšām bija uzpūtis uguni ēzē un karsējis knaibles, pēc eksekūcijas, kad viss jau bija beidzies, izkāpis no saviem ratiem, nolicis galvu uz plēšām un tūdaļ izlaidis garu.

Kāpēc es, Kiprijons Tvirbuts, neesmu nomiris lapu mēneša trīsdesmit pirmajā dienā Vaksholmā? Kāpēc es neesmu nomiris līdz šim laikam — pa visiem šiem garajiem mēnešiem, kas jau aizritējuši pēc Martina Mažvīda nāves? Kāpēc es necīnos ar nāvi un nemirstu tagad, kad jau ir ziema, kad jau putina, kad jau nesaprotu vairs — ar kādu nolūku un kāpēc man vēl plūst laiks?

Trešā nodaļa

Nfvēžes ledus ir tumši zaļš, retumis ar irdu sniegu apputināts, zirgam, briežspalvim un baltkājim, pa tādu vieglāks skrējiens — pakavi sitas pret ledu, sniegs uzkūp, pret stilbiem atsizdamies, šķind zvārgulīši — pa aizsalušo upi baltajā ielejā starp zaļajiem priedoliem kamanas vai lidot lido!

Vējš ir auksts, tas dzeldina vaigus un rauj ciet elpu, un, lai nesastingtu ragā, es bez apstājas raustu grožus. Aiz muguras uz kamanu sēdekļa, kājas kažokādām apspraudījis, čurn vecaistēvs Antans Dvarčūns, bet viņam kļaujas klāt mani brālīši — Povils un Jons.

Mēs braucam uz Sidabravu.

Vecamtēvam kopā ar mūsu mammu un kundzi Būdru vajadzēja braukt uz Upīti — uz pili, kur no Viļņas ieradies Stanislovs Davaina, Polockas vaivads. Vecaistēvs piecēlās, apcirpa ūsas un bārdu, nomazgāja muti, apģērba svētku drānas un pie brokastu galda sēdās pašapzinīgs un spara pilns. Tad viņš pārlaida skatienu mums, mājas ļaudīm, un acis viņam kļuva miklas — viņš tās ātri, ātri sāka mirkšķināt. Mamma iešņukstējās un nodūra galvu. Mēs, bērni, sākām skatīties uz kundzi Būdru. Viņa, tumšzilu kamzoli apvilkusies, uz pleciem tiņādiņas uzmetusi, kā parasti, sēdēja galda galā. Uz krūtīm viņai blāvi vizmoja burbuļkrelles, kuras vecaistēvs Būdrai bija uzdāvinājis tajos laikos, kad viņa vēl bija kalpone un Karinčūte.

Kundze Būdra pielieca galvu uz vienu pusi, pavīpsnāja un vecamtēvam teica:

— Tev, mans mīļumiņ, tagadīt asaras nāk pavisam lēti!

Vecaistēvs saguma un nokāra galvu, un man viņš likās saguris un pavisam vecs kļuvis.

—    Nekad neesmu kaunējies ne no vienas savas asaras, — vecaistēvs ierunājās, un viņa sadzeltējušo ūsu galiņi notrīsēja. — Nav jākaunas man arī tagad.

—    Mums no Polockas vaivada nemaz nav jābaidās, — kundze Būdra noteica. — Krievi lielkungam Davainam vaivadiju atņēmuši un kopā ar visu viņa ģimeni aizdzinuši nebrīvē. Lai nu kurš, bet lielskungs Davaina saprot, kas ir posts un bēdas.

—    Saprot… — vecaistēvs bēdīgi pamēdīja Būdru. — Kad krievi aplenca viņa Polocku, tavs lielskungs Davaina tūkstošiem zemnieku nelaida pilī iekšā, bet atdeva viņus ienaidniekam kā tādus bambāļus, un — kāpēc? — lai ar nabaga grūtdieņiem maizes kumosā nevajadzētu dalīties…

—    Tā tu nerunā, ka viņš nesaprot, tas, kurš gūstā bijis, tas saprot! —- Būdra rādīja baltas acis. — Pateiksimies Visaugstajam, ka Viņš atsūtījis runāties ar mums mocekli, nevis pupalelli! Moceklis moceklim vienmēr jutīs līdzi!

—    Kaut nu, ar tevi runādamies, Davaina nesāk bimbāt! — vecaistēvs iesaucās un tūdaļ nodūra acis galdā. — Es jau nesaku, ka lielskungs Davaina nav dabūjis ciest. Ir jau, ir! Trīs gadus staigāja gūstekņa važās. Bet tagad… Tagad Davainam ir vēl grūtāk. Valdnieks par prāvu naudu viņu izpērk no gūsta. Bet, ja nu esi izpirkts, esi valdniekam paklausīgs kā šunelis! Ja parādīs uz cilvēku — meties viņam virsū, kod viņam!…

—    Pats tu tagad rej kā suns! Lielskungs Davaina trešo daļu no savas un nelaiķes sievas mantas norakstījis valdniekam — norēķinājies viņš ir un parādā palicis nav. Valdnieka priekšā viņam nav vajadzības lunci- nāties!

—    Tad jau tu varbūt teiksi, ka Upīte arī pieder pie Polockas vaivadijas, piepeši mūsu muiža varbūt nokļuvusi pie kādas Lepeles, ja mūsu lietās jaucas iekšā nevis Traķu vaivads, bet gan tāds, kas no Polockas nācis?

Vecātēva vārdus Būdra vairs neņēma pie sirds. Viņa ēda. Viņa ēda, šmakstinādama no priekiem, ka ņēmusi virsroku.

Tūlīt pēc jaunā gada apriņķa maršals mammai bija paziņojis, ka Upītē ieradīsies lielskungs Davaina un ar viņu gribēs satikties. Ļaunu jauzdama, mamma aizsteidzās pie lielkunga Mikaloja Janāviča, apriņķa karodznieka, valdnieka galmā godājama vīra. No Mikaloja Janāviča viņa dabūja zināt, ka magnātu Hodkeviču dinastijai sakārojies ieņemt lielkunigijas augstāko ierēdņu vietas un atbīdīt no varas slavenos Radvilus. Pērnpavasar, lapu mēnesī, bija miris Mikalojs Jons Radvils Melnais, zemes maršals, kanclers un Viļņas vaivads — šo augsto valsts amatu vieta tagad bija brīva. Radvilu — nelaiķa Melnā un lielhetmaņa Traku vaivada Sarkanā — bērni vēl ir nepilngadīgi, bet tēvoči, brāļi un brālēni sen jau apmiruši. Tāpēc nu Mikalojs Jurģis Radvils Sarkanais cīnās par varu viens pats, un Hodkeviči lien vai no ādas laukā, lai viņu dabūtu nostumt ēnā. Tagad Hodkeviči ir spēcīgi un ietekmīgi, viņi ieņem žemaišu stārasta, Viļņas kastelāna un lauka hetmaņa vietu, viņiem ir daudz atbalstītāju, znotu un svaiņu, kas valdniekam pratuši izpatikt.

Hodkeviči, viņu radinieki — Melhijors Šemeta, Stanislovs Pacs, Mikalojs Ķiška, Romāns Sanguška un Filons Kmita — piestādījuši Radviliem vairākus desmitus apsūdzību — visā, pēc kā pēdējos desmit gados Lietava tiekusies un nav sasniegusi, vainīgi esot Radvili. Hetmaņu vāles, maršalu zižļus, kancelejas spiedogus un valsts kases uzraudzību — visu lielkunigijas varu — valdnieks baidās uzticēt vienīgi Hodkevičiem vien un viņu piekritējiem. Aizskries viens gads, otrs, pieaugs Radvilu dēli, un sāksies jaunas cīņas par varu, kas piederējusi viņu tēviem. Tāpēc valdnieks par lielkunigijas svarīgāko amatvīru, par savu pirmo padomnieku — Viļņas vaivadu un kancleru — grib iecelt Radvilu Sarkano. Bet, lai iecelšana liktos pelnīta, vismaz daļa no apvainojumiem viņa dzimtai Radvilam jāapgāžot visu acu priekšā. Tātad viņam arī Tvirbuta, mūsu tēva, zārks no Neretas, no ienaidniekiem pieejamas vietas, jāpārvedot uz Rietavu, dziļi Žemaitijā — līdz ar to reizi par visām reizēm būtu izbeigta nepatīkamā un joprojām bīstamā Tvirbuta lieta. Tas jau vismaz kaut kas būtu, jo intrigantu, kas meklē ieganstu šantāžai, netrūkstot nekad. Tad nu Davaina, kuram par sievu bija Petronele Radvilaite — Radvila Sarkanā brālēna Jona Mikaloja meita —, ieradīsies Upītē un Ievu Tvirbutieni, mūsu mammu, mēģinās pierunāt, lai kopā ar viņa norīkotajiem cilvēkiem pavada vīra zārku ceļā no Neretas uz Rietavu.

—    Mums smaida laime, mums uzsmaida pats Dievs! — ēzdama un garšīgi čāpstinādama, jūsmoja kundze Būdra. — Gūstā lielskungs Davaina sievai aizspieda acis un pats tik tikko palika pie dzīvības — skaidrs, ka tagad sirds viņam jūtīga. Tagad tikai — esiet tik mīļi! — nebūsim mīkstčauļi un stulbeņi — nebūsim ar pliku roku ņemami! Jūtīga sirds labu atlīdzina ar trīskāršu labu!

—    Kādu labu un kādu trīskāršu labu tu no vaivada gribi dabūt?

Vecamtēvam acis bija kļuvušas apaļas.

—    Bajāri nomušīja tavu dēlu — par viņa dzīvību, par ģimenes zaudējumiem tu esi dabūjis tikai zirgu!…

Vecamtēvam trūka vārdu! Zemi mērīdams, viņa dēls apzadzis gan zemniekus, gan bajārus, blēdību dēļ viņš ņēmis galu — tad vai tad viņam, tēvam, tagad par dēla dzīvību jāpieprasa nauda?

—    Būdra, mana sieva, manai baznīcai muiža būtu jāziedo, lai dēlam varu padarīt vieglāku šķīstītavu!… — vecaistēvs iečukstējās. Tad viņš strauji sita ar plaukstu galdā un sametās sarkans. — Tu man pasaki — ko Ieva darīs pie tukša zārka? Vai čigānu asaras raudās?

Kundze Būdra pārskaitās ne pa jokam. Viņa atbrauca uz Upīti un pateica apriņķa maršalam, ka viņas vecais prātā tērēts: pats varde būdams, šis vērša priekšā piepūšas — negribot paklausīt ne Polockas vaivadam, ne Traku vaivadam, ne pašam visugaišajam valdniekam! Apriņķa karakungs Aleksandrs Vladīka, vīru pulka pavadīts, ieradās Širvjos. Viņi vecamtēvam sāka izskaidrot Radvilu stāvokli un draudēt ar valdnieka bardzību. Vecaistēvs Vladīkam atbildēja:

—    Godātais lielskungs, mans znots ir dzīvs! Mana meita dzīvu vīru nedrīkst apglabāt — Dievs viņu sodīs bargāk par valdnieka uzlikto sodu!

—    Dzīvs!… — Karakungs dusmīgi nosmējās. — Kamēr Tvirbuta zārks gulēs Neretā, tikmēr tava znota dzīvībai draudēs briesmas. Patiesi! Vai tad jums tik stipri patīk nepārtraukti baidīties viņa dzīvības dēļ? Ja zārku iznesīs no baznīcas, ja to pārvedīs uz Žemaitiju un apraks zemē — cauri būs ar visiem pārpratumiem, kungs šķilteri!

—    Jūs jau esat aplam pārgudri, vienkārši padomāt nemaz neprotat! Aiznesiet to zārku, šito kasti, uz mežu un sadedziniet — cauri būs ar visiem pārpratumiem, godātais karakungs! — vecaistēvs atcirta.

—    Doma ir vienkārša, tikai tā ir neskaidra! — Karakungs kļuva īgns. — Cilvēkiem vajadzīga skaidrība! Žemaišiem — it īpaši! Ja jau viņiem ir pateikts, ka cilvēks pagalam, tad rādi šurp zārku un uzber kapa kopiņu — te runa īsa!

—    Nu jā… — Vecaistēvs nopūtās. — Cik grūtdieņu krīt kara laukā — ne zārciņu, ne kopiņu atraitnes neprasa parādīt…

—    Visas nāves nav vienādas, šķilteri! Daždien ar nomiršanu vien ir par maz — tas vēl jāpierāda, ka cilvēks nomiris!

—    Vai dieniņ! — Pēkšņi pārbijies, vecaistēvs izbolīja acis. — Tukšam zārkam aiz muguras — pāri visai Lietuvai! Cilvēkiem acu priekšā, Dievam redzot — pāri visai Lietuvai!…

Šorīt brokastu laikā vecaistēvs kundzei Būdrai stingri noteica:

—   Tu, sieva, paliksi mājās! Es tev aizliedzu braukt uz Upīti! Tvirbuts ir manas meitas vīrs un mans znots — par to, kas attiecas uz viņu, mēs arī runāsimies abi ar meitu!

Kundze Būdra piecēlās kājās. Acis viņai ļauni samiedzās.

—    Ko? Jūs abi tur Upītē lielkungam Davainam, svētajam moceklim, acis skrāpēsiet ārā, bet es kā tāda muļķe tupēšu mājās?! Tas nu nebūs! Es jums vairs neesmu ne kalpone, ne notespuļķis!

Tēva un pamātes strīdos mamma nekad nav jaukusies iekšā. Bet šorīt, izdzirdusi Būdras vārdus, viņa nokāra galvu, caur pieri noraudzījās uz mums, bērniem, pēc tam uz tēvu un pamāti. Viņiem abiem ciešot klusu, mamma mierīgā balsī teica:

—    Nevienam no jums abiem neklājas jaukties manās darīšanās! Uz Upīti es braukšu viena pati.

Pirms trijiem gadiem, kad mēs no Viļņas pārcēlāmies dzīvot uz Širvjiem, tēvocis Sigismunds jau bija apglabāts. Mamma cerēja, ka dzimtajā pusē atradīs vientuļo un noskumušo tēvu un tagad jau klusās un mierīgās, brāļa ļaunā gara pamestās mājas. Bet, kad iegājām iekšā — tieši bija pusdienu laiks —, galda galā, vecātēva vietā, ieraudzījām sēžam Būdru Karinčūti.

Vecaistēvs bija apprecējis kalponi Būdru tūlīt pēc tam, kad no Rietavas viņu bija pārvedis atpakaļ uz Sirvjiem. Vecamtēvam bija bail no vientulības. Viņš baidījās, ka dēls Sigismunds, gribēdams ievest untumaino sievu tukšās mājās, viņu padzīs no dzimtās puses, no vectēva un vecvectēva dzimtenes. Kalpone Būdra Karinčūte, izgājusi par sievu pie sava saimnieka, bija kļuvusi par bajārieni, muižas īpašnieci un mūsu mammas pamāti. Ar mums sasveicinādamās, kundze Būdra ne no pusdienu galda nepacēlās — nosmaidīja platu un iecietīgu smaidu, pacēla un pastiepa roku, un mamma, pēc tam pēc kārtas arī mēs, trīs viņas bērni, nomutējām jaunās muižas lielmātes roku. Pa muižu kundze Būdra izrīkojās pēc sava prāta un kā tikai iegribējās. Ne ar vecotēvu, ne ar mūsu mammu neaprunājusies, viņa atlaida vagaru Modestu Verķeni un viņa vietā pieņēma savas mirušās māsas atraitni Rapolu Bružu. Bružu meita Jadviga atnāca uz muižu par kalponi. Kad ieradās linu uzpircēji, apriņķa amatvīri vai nodokļu vācēji, vecamtēvam no goda istabas bija jāiziet. Mēs bieži dabūjām dzirdēt, ka Būdra vecotēvu rāj un sunī, bet vēl nekad viņa nav bijusi tik nikna kā šorīt pie brokastgalda. Pēkšņi viņa noplēsa no kakla krelles, nosvieda tās vecamtēvam priekšā uz galda un noteica:

—    Krelles dāvinādams, tu no manis gribēji tikt vaļā! Tas tev neizdevās! Savu nieka dāvanu vari izmest mēslainē, tagad es valdu pār visu muižu. Es valdu! Pēdējo vārdu lielkungam Davainam arī teikšu es!

—    Es tev aizliedzu braukt uz Upīti, es tev aizliedzu! — vecaistēvs sāka kliegt.

—    Lai notiek tā, tētiņ, kā grib viņa! — mamma ierunājās mierīgā balsī. — Lai viņa brauc! Davaina taču mēģinās pierunāt mani, lai pavadu zārku, nevis viņu, un — es viņam atbildēšu. Tu, tētiņ, zini, ko es viņam atbildēšu!

Pēc brokastīm mamma un lielmāte Būdra, abas ne vārdu nerunādamas, saģērbās, sēdās kuražā, un vagars Bružs, pilnā rīklē bļaudams, izku- čierēja zirgus uz ceļa.

Pūsdams elsdams, dusmīgi ņurdēdams, vecaistēvs uzlasīja pa grīdu izbirušās krelles un iemeta degošajā kamīnā. Ilgi noraudzījies ugunī, viņš nobubināja:

—    Es viņu gribēju novest pie jūras… Es viņai gribēju parādīt jūru… — Pagriezies pret mums, bērniem, viņš mundri sacīja: — Posieties, vīri, brauksim arī mēs — es jums parādīšu Sidabravu! Sidabravā dzimusi mana māte, mana vecāmāte un mana vecvecmāte… Puse jūdzes pa Nevēžes ledu, jūdze pa Kiršinas ledu — visu ceļu tikai pa ledu vien, pa ledu vien… Cik nu daudz tas mums prasīs!

Ņirb zirga baltās kājas, knakst pret ledu pakavi, kūp acīs sniegs, svelpj gar ausīm vējš — mēs drāžam uz Sidabravu — uz apsnigušo, sidrabaino senatni, uz mūsu senču zemi. Kad šajā pasaulē ierados es, gan vecātēva māte un vecāmāte, gan vecvecmāte, sen jau bija mirušas, un man acīs rēgojas citas vecvecmāmiņas — Aukas Alšienes tēls: balts spilvens, uz tā staro nokārtā galviņa, pār kuru krīt gaisma no loga, pa logu redzama vecā kļava, kļavas zars sitas un sitas pret klēts jumtu…

—    Griez! Griez pa labi! — vecaistēvs iesaucas.

Mēs esam piebraukuši pie Kiršinas ietekas. Mūsu briežspalvas zirgs visā straujumā iemetas augstajās kupenās un uzputina sniega mākoņus. Kamanas sagāžas uz vienu sānu, tad uz otru sānu un te jau sāk šļūkt ar apakšu pa sniegu, ar priekšgalu to dzenot uz priekšu. Iestidzis kupenā līdz pavēderei, zirgs apstājas, smagi elš un nejauki sprauslā.

Es paskatos atpakaļ uz vecotēvu. Viņš jau pielēcis kājās — stāv, skatās uz visām pusēm un, kaklu pastiepis, satraukti murmina:

—    Kā tad nu šitā? Nevēže plika, bet Kiršina aizputināta! Kiršina aizputināta!…

Vecaistēvs noraugās uz mežmalas kailajiem kokiem, uz baltajiem bērziem, pelēkajiem alkšņiem un iezaļganīgajām apsēm — atkal viņam acīs sariešas asaras. Ceļojums uz Sidabravu ir galā.

—    Bērni, bērni, šeit viss ir pavisam citādi! — uzbudināti iesaucas vecaistēvs. — Gar Nevēži ir priežu sili, gar Kiršinu — bērzi, alkšņi, apses… Apsītes! Re, kur uz pauguriem — ošu audzes! Pie Kiršinas pasaule ir citāda, vīri!…

—    Citāda, citāda… — Povils noburkšķ. — Mums ir auksts!

—    Auksts, vecotēv! — Jons arī sāk činkstēt.

—    Kupenas ir pamatīgas, zirgs nevarēs izbrist, — es saku.

Vecaistēvs smagi sāk dvašot, viņš nopūšas, atkrīt atpakaļ sēdeklī un

slauka — slauka un slauka no pieres ūdens šļakatiņas — izkusušos sniega putekļus.

—    I3ieviņ, dieviņ!… Nu jau ir klāt vecumdienas, bet tikai vienu reizi bērnībā esmu bijis Sidabravā — kā tas laiks skrien, bērni! — Nobēdājies viņš brīnās un piemetina: — Ko nu tagad vairs padarīsi — griez uz mājām, Petr!…

Es pagriežu.

Briežspalvas zirga pakavi atkal knakst pa Nevēžes ledu.

Mēs bijām braukuši uz Sidabravu — uz sentēvu dzimteni. Mēs bijām braukuši svētku kamanās, aizjūguši baltkāji zirgu, briežādas aizjūgā iejūgtu. Mēs bijām braukuši — lidot lidojuši mēs bijām: ledus skanējis, sniegs kūpējis, zvārgulīši zirgam uz krūtīm šķindējuši, vējš gar ausīm svilpojis…

—    Ak!… Dievs ir taisnīgs, tāpēc mūs pagriezis atpakaļ, — vecaistēvs mierina mūs un sevi. — Ko mēs māmiņas dzimtajā pusē būtu ieraudzījuši? Sniegus vien! Skatiet — tādus pašus sniegus!… No šīs dzimtās vietas nav palicis ne māju, ne dārza… Bērnībā, cik atceros, tur vēl gulēja pamatu akmeņi, vēl vilka dzīvību ābele ar nokaltušu galotni… Bet kopš tā laika taču mūžs — viss mūžs aiztrauciesL.

Zirgs rikšiem skrien pa ledu.

Sidabrava — sentēvu dzimtā vieta — no mums paliek arvien tālāka.

Vienā rokā turēdams āvascirvi, sargvīrs ar otru atver dzelzīm apkaltās ozolkoka durvis. Sarkanā mantijā ietinies, nāk iekšā bīskaps hercogs Magnus — priekpilnu vaigu, nemierīgi spīdošu vienīgo aci. Pirms kāda laika, kad pie durvīm bija mainījušies sardzenieki, bīskaps hercogs un viņa viesis Mekels Gejens, Magnus mātes karaliskais sūtnis, — abi pārjājuši no medībām. Kiprijons Tvirbuts viņus redzēja pa torņa lodziņu, kam priekšā kalti spraišļi. Viņš redzēja, ka tie abi, dzinēju pulka pavadīti, bija iznākuši no tumšā egļu vēra, ka bija jājuši garām kaļķakmens lauztuvēm un ka caur cietokšņa vārtiem iegriezušies pagalmā.

Sargvīrs aizver durvis, un Magnus saka:

—    Kungs Tvirbut, tava vērtība pieaug!

Kiprijons klusē.

Katru reizi, kad Piltenē iegriezies Mekels Gejens, bīskaps hercogs kopā ar viņu izjāj medībās. Nekad viņi nav nošāvuši nevienu zvēru. Dzinēji izklīst pa mežu, un Magnus ar Gejenu, palikuši vieni, nevienam nenoklausoties, izrunājas. Kristiāns Šrapfers, Pūķa, Kas Mūs Sagremo kanclers, lien vai no ādas laukā, lai tikai dabūtu izjāt medībās kopā ar viņiem, tomēr Magnus ar Gejenu viņu līdzi medībās nav ņēmuši un savus noslēpumus viņam nav atklājuši. Galu galā Kristiāns Šrapfers sācis doties izjādē viens pats — arvien biežāk, noslēpumaināk un diezin uz kurieni, veselām nedēļām viņš nav ieradies atpakaļ cietoksnī. Šrapfera arī pašlaik Piltenē nav. Trešo nedēļu nav.

—   Tava vērtība pieaug, Tvirbut! — ar plaukstām klapēdams Kiprijonam pa elkoņiem, Magnus jūsmīgi atkārto — mantijas spārni saplivinās, nodzēš sveci, un pašaurajā, apaļajā torņa zālē ieviešas sakrēsla.

—    Kā gan citādi? — Kiprijons Tvirbuts tik tikko manāmi pasmaida. — Arī peles vērtība pieaugs, ja ik pa sešām stundām tai pie alas nomainīsies sargātāji.

—    Ik pa sešām stundām… — Magnus neapmierināti nomurmina, pieiet pie lodziņa un caur spraišļiem stingi noraugās uz tumšo vēri tālumā. — Mīļais Kipr, kā tu to nevari saprast? Tu neesi ieslodzītais! Tu esi cilvēks, kurš jāglabā kā acuraugs! Cilvēku, kas neko nav vērts, neviens neapsargā.

Saulrieta kvēle, vakara migla, sakrēsla, mijkrēslis, pustumsa… Tvirbutam vairs nav ne dienu, ne nakšu — iestājies vakarlaiks, tā ēnas un pelēko, bālgano un melngano krāsu rotaļa. Nu jau desmit mēnešu Kiprijons Tvirbuts tup šajā tornī. Torņa lodziņš rāda uz ziemeļiem. Kiprijons vairs neredz ne saullēktu, ne saulrietu. Viņš vairs neredz sauli, un tās gaisma, kas lejas pār mežu ziemeļos, liekas, plūst no meža.

—    Tu augstu sēdi, tālu redzi un no dzīves daudz ko saproti… — Magnus domīgā balsi ierunājas, novēršas no lodziņa un pārlaiž skatienu zāles sienām, galdam un apdzisušajai svecei. Viņš ilgi noraugās uz sveci. Tā ir resna un notecējusi, dakts melna un saliekusies. — Bet tu neko nedari. Pat manus latīņu rakstus vairs neraksti. — Viņš atkal ietur pauzi. — Dzīvē tu taču vēl neko neesi paveicis! Tu esi nošauts un apglabāts — kas gribēts, tas ar tevi darīts. Bet tu nevienam neko — ne laba, ne ļauna… Tu sēdi augstu, redzi tālu un izproti daudz — sardzenieki tevi uzmana kā acuraugu. Kāpēc, ar kādu nolūku? Vai vismaz pats sev tu to kādreiz esi pajautājis?

Kiprijons Tvirbuts apsēžas, tagad viņš uz savu kungu skatās no apakšas uz augšu. Piesmakušā balsī, vārdus stiepdams, viņš saka:

—    Mans kungs, es esmu aizgājis no mājām — tā arī ir visa tā mana nelaime…

—   Tā arī ir visa? — Magnus kļūst možāks. — Tu atgriezīsies mājās un būsi laimīgs?

—    Nav jau kur atgriezties, mans kungs! — Kiprijona Tvirbuta acis, brūnas un nemirkstinošas, pamazām sāk maldīties pa pustumsā slīgstošo zāli. — Vairs nav kur atgriezties. Visa Lietava aizgājusi no mājām…

Magnus saraujas, sastingst un, lielo galvu piešķiebis, iegrimst domās.

—    Es tevi nesaprotu! — viņš nopurpina. — Lietava ir Lietava. Valsts. Zeme. Kā tad zeme var aiziet no mājām? No kādām mājām? No laukiem? No mežiem?

Kiprijons nopūšas un viņam neko neatbild. Viņš nodur acis grīdā — uz plēsto akmeņu plāksnēm, kurām pāri noklāta izdilusi lāčāda.

Pērngad liepu mēnesī uz Pilteni bija atjājis Jona Hodkeviča — žemaišu stārasta — sūtnis. Bīskapam hercogam Magnum viņš pavēstīja, ka miris Mikalojs Radvils Melnais, lietaviešu zemes maršals, kanclers un Viļņas vai- vads — kungs, kuram kalpojis Tvirbuts. Tajā pašā dienā Magnus un divi viņa karakalpi bija atveduši Kiprijonu uz šo cietokšņa mājokli — uz šo zāli. Bīskaps hercogs nesa rokās noplukušo lāčādu. Pie zāles durvīm Magnus apskāva Tvirbutu, nomutēja, pēc tam izklāja lāčādu zālē pie gultas un teica:

—    Saudzē kājas! Neapsaldē kājas, un viss būs labi!

Magnus apsēžas uz krēsla iepretim Kiprijonam Tvirbutam, sameklē mantijas stūrus un saliek tos klēpī. Viņš iesmejas. Nosprādzē no jostas medību ragu, paceļ pie mutes un pūš. Mežā raga balss ir stiepta un skanīga. Te, starp akmens mūra sienām, tā balss ir dobji drūma, tā sažņaudz sirdi. Pa durvīm iegāžas telpā galīgi pārbijies sardzenieks.

—   Ārā! — Magnus viņam uzkliedz un laiž vaļā smieklus. Viņš smejas no visas sirds — līdz asarām.

Kad sargvīrs aizgājis, Magnus spēji sadrūmst.

—    Dzīve ir medības, mēdz sacīt mans brālis karalis, un viņam nav taisnības! Dzīve — tā ir atgriešanās mājās. — Bīskaps hercogs paskatās uz Kiprijonu ar skaudīgu aci. — Lietava ir Lietava. Valsts. Zeme. Mūžīgā vieta. Mūžīgās vietas neuzrodas un nepagaist. Drīz tu atgriezīsies mājās, Tvirbut!

Drīz!… Nu jau veselus desmit gadus gudri, bagāti un vareni vīri Kiprijonam Tvirbutam ir teikuši — drīz tu atgriezīsies mājās!

—    Bīskap hercog, jūs sakāt, ka karalim neesot taisnības, bet jūs neko citu nemaz nedarāt — tikai medījat!

Balss Kiprijonam iedrebas un aizlūst.

—    Nevienu reizi mēs ar Gejenu pat zaķi neesam nomedījuši. Mums nav laika!…

—    Es nerunāju par zaķiem, mans kungs! Jūs dzenaties pakaļ citādam laupījumam… Jūs sakāt: dzīve — tā ir atgriešanās mājās, bet mājās nemaz negrasāties atgriezties. Jūs tikai medījat un medījat!

—    Tvirbut! Tu neaizmirsti, ka es esmu nolemtais, nolādētais! Es esmu princis… Es nevaru atgriezties mājās tukšām rokām — mani nomētās ar akmeņiem un visiem izliks par apsmieklu!…

Kiprijons Tvirbuts cieš klusu.

Sirdsapziņa — nomokošā atjēgsme, kas ir taisnīgs un pareizs un kas nav, — cilvēku sauc atgriezties nozieguma vietā un skubina noliekt galvu to priekšā, pret kuriem esi noziedzies. Ikvienam nabaga cilvēkam pirmo noziegumu vieta ir tēvija — ikviens vispirms noziedzas pret tēvu, māti un kaimiņiem, pēc tam — pret valdnieku un Dievu. Magnus ir izņēmums. Viņa bērnišķīgo noziegšanos pret tēvu, māti, vecāko brāli, māsu, audzinātājiem un skolotājiem pārspējusi visu šo tuvinieku noziegšanās pret viņu. Magnum vēl nebija pilnu deviņpadsmit gadu, kad tuvinieki viņu bija pataisījuši par bīskapu un pārcēluši uz svešu, tālu malu, pareizāk laikam — bija izraidījuši trimdā. Un tagad Magnus pēc mājām nav noilgojies — tēvijā viņš nekad ne pret vienu ne ar ko nav noziedzies, viņš nejūt nepieciešamību noliekt galvu neviena tuva cilvēka priekšā. Tieši pretēji! Tuviniekiem Magnus alkst atriebties — kādu reizi iebraukt Kopenhāgenā caur viņam uzceltu Triumfa arku un ar saviem nopelniem dzimtenes Dānijas labā pārspēt visu varoņu un paša brāļa karaļa slavu. Viens ir savādi — Magnus cieši ieņēmis galvā, ka šādu nedziestošu slavu viņš gūs nevis ar darbiem, nevis ar karagājieniem, nevis ar izturību un drošsirdību, bet gan tāpēc, ka viņam ārkārtīgi paveiksies:

"Kopš pašas dzimšanas es esmu nelaimīgs, un vienreiz mūžā man paveiksies tā, kā nav paveicies nevienam!"

Četrus gadus Kiprijons Tvirbuts apgrozās Magnum tuvu cilvēku vidū. Šajā laikā viņam nekad nav gadījies dzirdēt, ka Magnus būtu sajūsminājies par kāda cilvēka drošsirdību. Magnus allaž bijis sajūsmā par tiem, kuriem ne no šā, ne no tā dzīvē paveicies.

Tā arī pašlaik Magnus ar sajūsmu stāsta par Hodkevičiem. Hodke- vičiem, klau, PAVEICIES ar godu izbeigt strīdus par augstāko varasvīru vietām ar Radvilu Sarkano un viņa piekritējiem. Konkurences cīņā Hodkeviči atņēmuši Radviliem zemes maršala zizli un lielhetmaņa vāli. Taisnība, svarīgāko —Viļņas vaivada un kanclera — vietu viņi atdevuši Radvilam Sarkanajam. Taču seimā, ko rudzu mēnesī sasauks Brestā, valdnieks Jonu Hodkeviču, žemaišu stārastu un jauno zemes maršalu, iecelšot par Pārdaugavas hercogistes administratoru. O jā, Gotharda Ketlera valdīšanas dienas jau skaitītas!… Viļņā jau nolemts, ka Jonam Hodkevičam tiks piešķirtas neierobežotas tiesības Pārdaugavā. Jaunais administrators iesaukšot karaklausībā Līvzemes zemes īpašniekus vācus, iekasēšot no viņiem nodokļus Lietavas valsts kasei, celšot cietokšņus, iecelšot un atlaidīšot augstākos ierēdņus, kaldināšot savu monētu — viņam būšot tādas tiesības, kādas ir karalim, ja Līvzemē tāds būtu. Brestas seims izdarīšot labojumu Lietuvas Statūta devītā artikula trešajā pantā — tas valdniekam vairs neaizliegšot par lielkunigijas augstākajiem amatvīriem iecelt svešzemniekus, ja iecelšanai seims došot savu piekrišanu…

—    Par Hodkevičiem vēl pāragri jūsmot, — klusā balsī Magnu pārtrauc Kiprijons Tvirbuts. — Līdz Brestas seimam vēl divi mēneši, bet jūs jau… Bīskap hercog, jūs pārlieku bieži paužat prieku pirms laika!

—    Par Hodkevičiem man nav nekāda pamata šaubīties! Nu jau desmit mēnešu apkārt, bet viņi pilda visu, ko man apsolījuši! — Magnus atcērt. — Jonam Hodkevičam vairs nav nekādu šķēršļu Ketlera atstādināšanai un Pārdaugavas saņemšanai savās rokās. Pirmkārt. Valdnieks nesasauc seimu, ja nezina, ko no tā grib panākt. Otrkārt. Ziemā visi Hodkeviču znoti un svaiņi, vēl jauni vīri, jau tika paaugstināti — viņi kļuvuši par vaiva- diem, kastelāniem un stārastiem! Hodkeviči ieguvuši vairākumu seimā. Treškārt. Seimā Hodkevičus atbalstīs Radvils Sarkanais — viņš nevar neatbalstīt, jo viņš ar Hodkevičiem apvienojies pret poļu augstmaņiem — ūnijas piekritējiem. O nē, es nepriecājos pirms laika, kungs Tvirbut!…

Magnus apklust. Kiprijons Tvirbuts sēž, galvu nokāris un acis nodūris. Vai viņš dzird, ko Magnus stāsta? Par ko viņš pašlaik domā?

—   Tvirbut, vai tev nepatīk, ka seimā un lielkunigijā nostiprinājušies Hodkeviči? — Magnus nepacietīgi jautā.

—    Man ir vienalga.

—   Tev ir vienalga? Pārdaugavas hercogistes administratoram valdnieka un karaļa tiesības Hodkeviči izkarojuši tāpēc, lai vēlāk tās varētu nodot man! Vai tu negribi, ka es pārvaldu Pārdaugavu? Vai tu domā, ka es pret tevi būšu skops?

Kiprijons Tvirbuts paceļ galvu un dziļu skatienu noraugās uz bīskapu hercogu.

—    Mans kungs, kuram no svara tas, ko es gribu vai negribu!… Es nesaprotu, kāpēc jūs man stāstāt par notikumiem, kuru gaita no manis nav atkarīga.

Kiprijons Tvirbuts klusā mierā un sirsnībā iesmejas. Viņš ir ieraudzījis sevi, viņš redz sevi — sēž izkaltis, sakumpis vīrs ar pamazu galvu, atkarenām ausim un apaudzis ar bārdu; viņš sēž, blenž grīdā, žņaudzi rokas, jo viņam nav ko tajās saņemt, bet iepretim nekustīgi slejas pamatīgs kā siena guba Sāmsalas bīskaps, dāņu princis, un stāsta, kas notiek Lietavā… Ļekausīgais kaulukambaris klausās un mīstās, nevarēdams saprast, kāpēc viņam jāzina, kurš kādā valstī kādu vietu ieņēmis vai grasās ieņemt, kas ko apsolījis un kā tas tur vārdu. Šim kaulukambarim cietumnieku tornī ir telpa un divi apsargātāji pie durvīm, viņam ir galds, svece, divi krēsli un guļvieta, viņam ir aizspraišļots lodziņš, caur kuru tālumā redzams tumšais eglājs, mežmalas lauki un kaļķakmens lauztuves. Kaulukambarim šāds miteklis ir nemājīgs un nemīlīgs. Viņam ir baisi, ka pie durvīm stāv sardzenieki. Viņš gribētu iztikt no šejienes laukā. Tātad kaulukambarim ir diezgan rūpju, kas viņam žņaudz ciet rīkli. Pats par sevi saprotams, ka viņa rūpes beigsies tikai tad, kad viņš būs miris. No nāves viņš vairs nebaidās. Viņš sevi pārliecinājis, ka mūža pēdējās nedēļās dienas un stundas nav tikai miesas sāpes un drausmīgas dvēseles mokas. Ne jau visi mirst, ciezdami sāpes. Toties katrs pirms nāves jūt, ka nu jau viņš nekad vairs nedzīvos. Šīs izjūtas apskaidro prātu, un cilvēks kļūst gaišredzīgāks, sevi viņš ierauga pasaulē un pārliecinās, ka viņš pasaulē ir. Pirms nāves cilvēks iegūst dubultnieku. Viņš vēl ir, viņš vēl cieš sāpes, jūt izsalkumu, pārdzīvo pārestību un bailes, ka nu jau viņš mirst, un vienlaikus viņš sevi skata no malas — viņš redz savu ķermeni, sejas izteiksmi un acis, viņš redz, uz kā guļ un ar ko apsedzies, viņš redz, kas viņu vēl apmeklē, pienāk pie viņa gultas un noliecas pie viņa sejas… Cilvēks pārdzīvo pirmsnāves agoniju un skata sevi no malas, agonijas sāpes nejuzdams, — pēc Dieva gribas viņš jau atšķīries no sevis. Laimīgs ir tas, kurš var nomirt tā!…

Šīs divdabīgās jūtas Kiprijons Tvirbuts pirmo reizi pieredzēja tad, kad bija uzzinājis, ka miris Martīns Mažvīds, — tu esi un redzi sevi no malas. Viņam iešāvās prātā, ka viņš jau mirst. Viņam nebija šaubu, ka šāda dubultošanās notiek tikai tad, kad sāk smacēt pirmsnāves elpas trūkums. Taču drīz vien Kiprijons Tvirbuts bija saticis cilvēku, kurš bija dzīvs un no sevis atgājis, lai gan no skata bija vesels un, visticamākais, par nāvi nedomāja vairāk kā citi veselie cilvēki.

No Daugavgrivas cisterciešu klostera pārcelta uz Pilteni, Līsa Viholainena ar visu bija apgādāta, ar Magnu dzīvoja laulības nesvētītā dzīvē, kas ir, tas ir — bīskapa hercoga sievas tiesības viņai piederēja: viņas norādījumiem paklausīja visi galminieki. Bet viņa nebija laimīga. Viņu nomocīja sirdsapziņa, ka viņa šeit dzīvo pārticībā, bet viņas tēvs, māte un jaunākie brāļi un māsas mājās, Abrukas salā, galus nevar savilkt kopā, ar badu kaujas. Sešdesmit ceturtā gada rudenī viņa izbeidza staigāšanu uz bīskapa hercoga guļamistabu. Magnus mīlēja Līsu. Mīlestības jūtas vēl aizvien bija pārmākušas alkas dzīvot atbilstoši cilmes un titulu uzliktajiem pienākumiem. Pārliecinājies, ka slepenā ārlaulības dzīve Līsai ir pretīga, un nobijies, ka Līsa viņu pametīs, Magnus savu mīļoto sievieti bildināja. Līsa bija ar mieru iet pie viņa par sievu, bet nekādā ziņā viņa nebija ar mieru pārkāpt ciltsbrāļu seno paražu: dēla laulībām jādod svētība mātei, meitas — tēvam.

Padomnieka Konrāda Burmeistera vadībā bīskapa hercoga sūtņi devās uz Abrukas salu un drīz jau atgādāja uz Piltenes cietoksni Martu Viholai- nenu. Rudens bija silts un slapjš. Marts Viholainens ieslampāja pilī basām, slapjām kājām un miglā savilgušām drēbēm. No drēbēm tik vien tikai viņam bija mugurā kā salāpītas audekla bikses, pakulu krekls cauriem elkoņiem un nodilušas zvērādas veste, galvā — no maisadrēbes sašūta kapuce… Rokā viņš sažņaudzis kūju, bet viņa plecu nolieca ubaga tarba — liela un nokārusies zemu, līdz ceļgaliem.

Magnus bija izdomājis, ka viesis tiks sagaidīts svinīgi. Kamīna zālē kalpotāji bija uzklājuši nelielu, toties bagātīgu galdu, ap kuru salikti vaskā nospodrinātie krēsli ar parocēm un augstu atzveltni. Uzzinājis, ka Marts Viholainens ir netīrs ubags, Magnus lika izkurināt pirti un līgavas tēvam sameklēt pienācīgas drēbes un apavus. Taču mazgāties un pārģērbties Marts Viholainens atteicās. Labi, lai notiek tā, kā vēlas viesis, bīskaps hercogs piekāpās, lai viņš sēžas pie galda tāds, kāds ieradies no ceļa, — es gulēju pie klostera vārtiem pretīgāks par ubagu, toties mana dvēsele bija šķīstāka un tīrāka nekā baznīcas dievkalpojumā.

Aicināts uz zāli, Marts Viholainens pārlaida skatienu melnajām, spīdīgajām kāpnēm uz otro stāvu. Kāpņu spožums viņu nobiedēja. Hof- meistaram Marts Viholainens teica:

—    Kungs, es esmu nācis tik tālu ceļu uz bīskapa pili, bet Viņa Svētībai slinkums nokāpt lejā pa kāpnēm! Laikam jau viņam nav nekas, ko man teikt.

Magnus nokāpa lejā, piegāja pie Marta Viholainena, paklanījās, stādījās priekšā un pateica, ka esot izpestījis viņa meitu no klostera un viņu vēloties precēt. Bet laulību līguma noslēgšana neesot ātri padarāms darbs, tamdēļ bīskaps hercogs kungu Martu Viholainenu uzaicinot paviesoties viņa pilī vismaz vienu nedēļu. Marts Viholainens — sirms večuks un noplīsis ubags — Magnum atbildēja:

—    Jūsu gaišība lielskungs, vecāko meitu Līsu es nodevu klosterī, lai viņa izpērk savu grēku un savu dzīvi velta Dievam! Taču klosterī mana meita nogrēkojusies vēl stiprāk — svēto namu viņa iemijusi pret bagātu pili, un es, tēvs, viņas dzīvi vairs nedrīkstu kārtot. Tikai viens pats Dievs Tas Kungs var dot jums viņas roku un sirdi un svētīt jūsu laulību.

—    Kungs Viholainen, ja jūs dosiet svētību meitas laulībām, visa jūsu ģimene varēs vadīt pārticīgu dzīvi!

—    Gaišības kungs, es nejūtu robežu, pie kuras beidzas trūkums un sākas pārticīga dzīve! — Marts Viholainens atbildēja. — Toties es labi jūtu robežu, pie kuras beidzas tēva griba un sākas Dieva griba. Es nevaru izdarīt to, ko var izdarīt vienīgi Dievs! — Večuks paklanījās. — Palieciet veseli, lai Dievs jums palīdz, ko no visas sirds ilgojos!

—    Pagaidiet! — Magnus iesaucās. — Vai tad jūs iesiet projām, ne ar meitu nesaticies?

—    Palieciet veseli, lai Dievs jums palīdz! — atkārtoja vecais ubaga vīrs, paklanījās vēlreiz un izgāja ārā pa durvīm.

Līdz tam laikam, kad Kiprijons Tvirbuts sastapa Martu Viholainenu, viņš bija ticies tikai ar tādiem vecākiem, kuri uzskata, ka viņu varai pār bērniem nav robežu. Neviens no viņiem nebija jutis, kur beidzas tēva griba un sākas Dieva griba. To jūt vienīgi cilvēks, kas no sevis aizgājis projām, kas redz sevi pa gabalu un vairs nespriedelē, vai tas ir slikti vai labi.

Aizskriet pie Līsas un pasacīt, ka nupat tikai no pils izgājis viņas tēvs, Kiprijons sevi nevarēja piespiest. Kāds tomēr bija aizskrējis un pateicis. Marts Viholainens vēl nebija izgājis pa cietokšņa vārtiem, kad meita viņu panāca. Līsa nometās kņūpus tēva priekšā, apskāva viņa slapjās un basās kājas — viņa raudāja un lūdza pēc apžēlošanas. Neviens viņiem tuvumā negāja. Neviens nedzirdēja, ko tēvs bija pateicis meitai. Kas zina, vai vispār viņš viņai kaut ko pateicis?

Stāvēdams uz lieveņa pakāpieniem, Kiprijons redzēja, ka tēvs pieliecas, pārvelk ar plaukstu meitai pār matiem, vēlreiz noglauž, tad atliec muguru, pamet ērtāk no pleca šļūkošo tarbu, pārliek no rokas rokā kūju un nesteidzīgi aizčāpo uz cietokšņa vārtiem. Iedams tiem cauri, viņš pēc kārtas paklanījās abiem sardzeniekiem. Viņš aizgāja pa akmeņiem bruģēto ceļu. Un viņš nozuda aiz vaļņa slīpuma.

Līsa tēvam neskrēja pakaļ. Viņa kņūpus gulēja uz izbraukātās, lapām nobirušās zemes. Viņa vairs nevaimanāja. Vējš ievijās svārku krokās, pa- bužināja ņiebura stūrīšus, parotaļājās ar apkakles baltajām mežģīnēm, un pa gabalu šķita, ka Līsa ir beigta.

— Lietava ir tava dzimtene, un tev rūp tās liktenis, rūp! Tu tikai tēlo, ka tev viss vienalga! Ja arī dzimtene tev nebūtu vajadzīga, tā būs vajadzīga taviem bērniem! — jau iekaisdams Magnus runā. — Astoņus mēnešus Hodkeviči un Radvils nav varējuši sadalīt varu. Astoņus mēnešus par Lietavas drošību neviens, itin neviens nav rūpējies, un cars lietaviešu lielkunigijā paklusām ir uzmūrējis divus cietokšņus — pie Usvjatas ietekas un pie Ulas ietekas. Cietokšņos viņš atstājis spēcīgu garnizonu. Tātad Trojas zirgs jau ir leišu stallī!… Un jau ceturto mēnesi cars Maskavā ved sarunas ar zviedru karaļa sūtni Bjornramu. Taisnība, Mekels Gejens par šīm sarunām skaidri neko nezina… Bet mēs neesam ne akli, ne kurli! Citi notikumi pasaka priekšā, ko šīs sarunas var solīt nākotnē Lietavai…

Tvirbuts, šis kaulukambaris, kuru viņš pats skata no malas, pikti lūkojas riņķī, cerēdams, ka bīskaps hercogs pamanīs viņa izklaidību un nevēlēšanos dzirdēt par notikumiem un likteņiem, kas nav atkarīgi no viņa. Savu, savas sievas, Lietavas, Eiropas un visas pasaules nākotni var izreģot no debesu spīdekļiem, no sapņiem, no plaukstas, no saulrieta debesu krāsas, no svēto, no cara gūstekņu dzīves…

Āre, Johans Taube, Tērbatas bīskapa bijušais padomnieks, ieslodzīts Maskavā, mēģinājis bēgt, bet, kad viņu notvēra, atteicies kalpot caram, un viņu aizgādāja uz Vladimiras cietoksni. Mūža ieslodzījums Taubi bija nobaidījis. Sešdesmit trešā gada rudenī Johans Taube palūdzis caram apžēlošanu un saudzību un devis zvērestu, ka uzticīgi kalpos caram.

Ēlerts Krūze, bijušais Tērbatas fogts, Johana Taubes draugs, sēdējis cietumā Paidē, Tērbatā, Pliskavā, Novgorodā un Maskavā. Sešdesmit otrā gada rudzu mēnesī cars Možaiskā noslēdzis līgumu ar dāņiem. Blakus daudzām citām lietām viņi vienojušies par dāņu un krievu robežas noteikšanu Līvzemē. Šim nolūkam caram steigšus vajadzējis sastādīt komisiju, bet Maskavā nav atradies neviena cilvēka, kas labi pārzinātu Igauniju. Cara galminieks vācietis Kaspars Oberfelds izklaušinājis daudzus gūstekņus. Tērbatas agrākais fogts caram bijis ārkārtīgs atradums!

Nu, bet pērn, vilku mēnesi, Kaspars Oberfelds bija Tērbatā savedis kopā Johanu Taubi un Ēlertu Krūzi. Cars viņus abus izsludinājis par kņaziem, apdāvinājis ar muižām Krievijā un Tērbatas bīskapijā un katram piešķīris pa divi simti rubļu lielu pensiju, kas izmaksājama katru gadu. Bet, lai jaunajiem kņaziem būtu iespēja labu ar labu atmaksāt, cars abiem uzticējis sagatavot Līvzemes karaļvalsts — Maskavas lielkņazistes protektorāta — projektu. Pēc Mekela Gejena ziņām, Johans Taube un Ēlerts Krūze sērsnu mēnesī ieradušies Ļubimā. Šajā cietoksnī ieslodzīts Vilhelms Firstenbergs, bijušā Livonijas ordeņa bijušais mestrs, kuru sešdesmitā gada rudzu mēnesī Vilandē krievi bija saņēmuši gūstā.

Šos notikumus pārdomājis, Mekels Gejens izdarījis secinājumu — cars ar zviedru karali noslēgs vienošanos par savstarpēju palīdzību; zviedru flote uzbruks Līvzemei no jūras, cars no Ulas un Usvjatas cietokšņa ielauzīsies Līvzemes dziļumos, un Sigismundam Augustam vairs nebūs kur sprukt — viņš būs spiests atzīt Vilhelmu Firstenbergu par Līvzemes karali. Nav vārdam vietas, karaļvalsts projekts iecerēts ar gudru izdomu — par Līvzemes karali nekronēsies ne krievu cars, ne zviedru karalis, tas būs sensenais līvzemietis, bijušā ordeņa bijušais mestrs, augsti godāts vīrs un drošsirdīgs bruņinieks. Vilhelmu Firstenbergu ar lielāko prieku atzīs gan pāvests, gan imperators!

Magnus apklust un ar aizdomīgu aci caur pieri cieši vēro Kiprijonu Tvirbutu.

—    Lietaviešiem vajadzētu mācīties no krievu cara,— bīskaps hercogs iepurpinās. — Ja nav pa spēkam iekarot svešu zemi, sameklē tajā atkritējus, kuri tev savu zemi atdod ar lielāko prieku! — Nopūties viņš iesaucas: — Es zinu, par ko tu klusē! Tu mani vairs neturi par cilvēku. Sak, esmu iegalvojis Līsai, ka precēšu viņu, bet pats lūko pēc citas!…

—    Tā ir patiesība! — Kiprijons apliecina.

Bīskaps hercogs saīgst, ceļas kājās un uzbrēc sargvīram, lai tas iededz sveci. Bruņas šķindinādams, sardzenieks nāk iekšā un tūdaļ sāk knosīties ap galdu.

Tad Kiprijons, piegājis pie sagumušās Līsas un gribējis palīdzēt viņai piecelties, taču Līsa vairs nespēja atbalstīties uz kājām, un Kiprijons Tvirbuts viņu uz rokām ienesis pilī. Noguldījis Līsu uz mīkstā sola, viņš ieraudzīja, ka Līsa skatās uz viņu pārbiedētām acīm. Tvirbuts viņai uzsmaidīja.

—    Vēl nav par vēlu, vēl nav! — viņš teica. — Kurzemē tavs tēvs nepaliks. Bet Burmeisters tikai parīt kuģos atpakaļ uz Abruku. Var būt, ka pa šo laiku tēvam sirds atkusīs, var būt, ka viņš vēl izlīgs ar bīskapu.

—    Viņš neizlīgs, — Līsa nočukstēja. — Man viņš nepiedos.

Kiprijons Tvirbuts noliecās pie Līsas sejas un viņu sāka pierunāt:

—    Paņem drēbes un maizi — steidzies pakaļ tēvam! Tēvs tevi sapratīs… Tu esi jauna un spēcīga, klosterī iemācījies strādāt zemes darbus un apkopt slimniekus — jūs tiksiet galā!…

Līsa sapurināja galvu.

—    Izmet bīskapu no prāta! Kopā ar viņu tu aiziesi bojā! — Kiprijons iesaucās.

Līsa aizvēra acis, un no skropstu apakšas sāka plūst asaras.

Vairākas dienas Līsa ne kāju nespēra laukā no sava mitekļa, nevienu, pat kalponi, nelaida pie sevis iekšā, un bīskaps hercogs pavēlēja novērot viņu pa slepenu caurumu — svētā Franciska acīm — senajā gleznā.

Naktī pie Tvirbuta durvīm pieklauvēja izspiegotājs. Viņš bija pārbijies. Acis viņam šaudījās uz visām pusēm pusmiglainas un miesaskārībā spīdošas.

—    Dievs Tēvs, viņa laikam nojukusi!… — viņš ierunājās.

Nakts vidū Līsa piecēlusies, aizdegusi sveci un piegājusi pie loga — stingi un ilgi noraudzījusies tumsā, tad strauji atgriezusies pie malējās sienas, norāvusi no spoguļa melno tūku, atgāzusies no kārkla klūgām pītajā krēslā, uzrāvusi augšā krekla malu, blenzusi uz savu gurnu atspulgu spogulī, tad piecēlusies, izvilkusi aiz spoguļa aizbāzto gana pātagu, kurā ievīti ērkšķrožu dzelkšņi, un sākusi plāt sev pa muguru… Dievs augstais — bez atjēgas, bez žēlastības!…

—    Vai bīskapam hercogam tu jau pastāstīji? — Kiprijons iejautājās.

—    Man bail stāstīt! — izspiegotājs noplātīja pie galvas paceltās rokas. — Bīskaps viņu patrieks kā pēdējo… Es domāju, ja viņu velns apsēdis, jā- svēpina — var būt, ka tas līdz?…

Kiprijons Tvirbuts pārmeta pāri kreklam garos svārkus. Gaitenī valdīja nakts klusums, te bija tumšs, tikai kāpņu laukumiņos dega vientulīgas, kūpošas sveces. Piegājis pie Līsas istabas durvīm, Tvirbuts klusi pieklauvēja. Durvis tūdaļ atvērās, bet, kad Kiprijons iespruka iekšā, Līsa pārbai- lēs iekliedzās. Mierīgais un vieglais klauvējiens Līsu bija apmānījis. Viņa bija nodomājusi, ka pie viņas atnācis bīskaps hercogs.

Līsas istabā dega gara, slaida svece. Uz grīdas saritinājusies gulēja pātaga. Līsas mugura atspīdēja spogulī — krekls bija asiņains un ar ērkšķrožu dzelkšņiem pieķēries.

—    Ko jums vajag? — atmuguriski kāpdamās atpakaļ, Līsa Viholainena dusmīgi noprasīja. — Neķerieties man klāt!

Ne vārda nepateicis, Kiprijons Tvirbuts pacēla no grīdas pātagu un griezās atpakaļ pie durvīm.

—    Pagaidiet! — Līsa iesaucās.

Kiprijons Tvirbuts atskatījās atpakaļ un teica:

—    Nekad vairs to nedariet!… Izmetiet no galvas klostera paradumus. Ja uzzinās bīskaps hercogs — patrieks kā pēdējo!

—    Neuzdrīkstieties domāt par mani tā! Pats bīskaps man uzlicis šādu grēku izpirkšanu!…

—    Pats bīskaps? — Tvirbuts bija pārsteigts. Tūdaļ viņam viss bija skaidrs — sātans tāds, pats viņš atnesis pātagu, pats uzlicis grēku izpirkšanu, bet pēc tam pats Līsu nomelnos un kā kaķi izsviedīs laukā… Skaļi viņš sacīja: — Nekad vairs to nedariet! Bīskaps hercogs tūlīt pat kratīsies vaļā no jums, tiklīdz dabūs zināt, ka esat ņēmusi rokās pātagu.

Acis iepletusi, Līsa Viholainena atslīga pītajā krēslā. Viņa sarāvās, nokāra galvu un ar plaukstām aizsedza seju. Kiprijons Tvirbuts izdzirdēja viņu čuktam:

—    Mamma mani, mazu meitenīti, vienmēr ņēma līdzi uz baznīcu… Matos viņa man iesēja lenti… Vai dieniņ! Ja es, maza meitenīte, tagad būtu ieskrējusi šeit… šajā… Kādu es sevi būtu ieraudzījusi, kādu es būtu ieraudzījusi! — Noņēmusi rokas no sejas, viņi stingri ietvērās krēsla parocēs un paliecās uz priekšu. — Jūs smejaties par mani! Jūs mani turat par pēdējo! Jūs gribat, lai es tāda esmu! Tādas jums ir vajadzīgas! Tādas jums visiem ir vajadzīgas!…

—    Līsa!… — Tvirbuts piegāja viņai klāt. — Es aiznesīšu pātagu un sadedzināšu! Nekad vairs neņemiet rokās pātagu! Pat no bīskapa rokām vairs neņemiet, es jūs lūgšus lūdzu!…

Piesmakusī un rāmā Kiprijona Tvirbuta balss viņu satrieca. Strauji elpodama, vārdus stostīdama, Līsa ierunājās:

—    Jums bija taisnība. Tēvs man būtu piedevis, ja es kopā ar viņu basa būtu devusies ubagot. Jūs, kungs, man vēlējāt labu! Pateicos jums!… Bet saprotiet arī mani! Man ir brāļi un māsas. Visi ir jaunāki par mani… Ja es apprecēšos ar bīskapu, viņiem vairs nevajadzēs ubagot kā tēvam! Visu, itin visu es viņiem atdošu… Es viņus laistu skolās, izvestu cilvēkos, iemācījusi amatu, es viņus būtu nostādījusi uz kājām! Bet pēc tam… Man nav svarīgi, kas mani var sagaidīt pēc tam — debesis vai elle… Lai arī elle! Tad es mierīgu sirdi varētu nomirt!…

Līsas vēlēšanās bija cildena, bet tā bija nepiepildāma. Viss, par ko viņa runāja, ir tukši sapņi.

—    Nekad vairs neņemiet rokās pātagu, es jūs lūgšus lūdzu! — Kiprijons Tvirbuts klusi atkārtoja.

Ak, Tvirbut! Tu žēlo Līsu!… Bet tev iepretim sēž Magnus. Viņš skatās uz tevi. Kad Radvils bija nomiris, Hodkevičs atcerējies, ka par Tvirbutu valdniekam parakstījis galvojuma rakstu. Tūdaļ Hodkevičs noslēdzis vienošanos ar Magnu, kas skar tevi… Kādu likteni šī vienošanās tev paredzējusi?

Kiprijons Tvirbuts paceļ galvu un stingrā balsī noprasa:

—    Bīskap hercog, jūs taču neesat atnācis pie manis tāpat vien! Ko jūs man vēlaties pasacīt?

—   Vai vēl par maz es tev esmu pateicis? — Magnus izbola aci. — Neizliecies, tu taču saprati…

—    Firstenbergs kļūs par Līvzemes karali. Kāds tam sakars ar mani?

Sveci aizdedzinājis, sardzenieks nekustēdamies stāv izslējies pie galda.

Magnus viņam pārlaiž nicinošu skatienu.

—    Uzticīgs! Ja neliks, projām neies. Ja nepagrūdīs, ne soli nespers… Ja svece deg — vāķies! — viņš uzbļauj un, kad sargvīrs nozudis aiz durvīm, ar visu krēslu pievirzās tuvāk Tvirbutam. Viņš klusē. Viņš skatās Tvirbutam acīs. Viņš pievirzās vēl tuvāk. Tad sāk runāt:

—    Tev jāpiekrīt, ka tavs kungs kanclers — mūžīgu atdusu dodi viņam, Kungs! — tevi atsūtījis uz manu pili nevis tāpēc, lai no tevis tiktu vaļā. No cilvēka taču var tikt vaļā savādāk, vai nav tiesa? Tev bija likts skatīties, visu ievērot un likt aiz auss. Rakstīt vēstulītes… Tu rakstīji! Tev jāatzīst, ka tevi traucējis neesmu. Es nevarēju traucēt. Man bija jāļauj, lai tu nomaksā savus meslus Radvilam, lai galu galā arī es šo to no tevis varētu saņemt. Politika ir dalīšanās, Tvirbut!…

—    Runājiet tieši, bīskap hercog!

—    Pa tiešo iznāk tuvāk, ar līkumu — ātrāk! Āre, kņazs Kurbskis taču aizbēga no cara uz Lietavu, un — kas par to? Vai viņš dabūja kunigmeitas roku? Vai arī viņš kļuva par vaivadu? Ne dabūja. Ne kļuva. Lietavā viņš sev vietu nevar atrast… Viņš neiederas, tā sakot. Neviens lietaviešu augstmanis, neviens lietaviešu bajārs nevar apliecināt — uz viņu var paļauties, es piecus gadus viņam esmu sekojis! Tāpēc jau lietaviešu valdniekam šķiet, ka Kurbskis azotē nēsā līdzi akmeni…

—    Es sāku saprast. Jūs gribat, lai kopā ar jums es braucu uz Viļņu un pasaku valdniekam, ka jums azotē nekā nav?

—    Vārds ir un paliek tikai vārds, Tvirbut! Hercogs Mēklenburgas Kristofs par mani Zviedrijā sarunāja daudz labu vārdu, bet cik liels no tiem bija labums — pats zini. Vārds izplēn gaisā, Tvirbut! Raksts ir pavisam kas cits… Tu, redz, piecus gadus esi nodzīvojis manā pilī. Kancelejā kārtojis latīņu rakstus. Tu esi rakstījis dienasgrāmatu…

—    Dienasgrāmatu? — Tvirbuts lēnītēm ceļas kājās. — Jūs pieprasāt, lai es… ar atpakaļejošu datumu…

—    O nē! — Arī Magnus pieceļas. — Dienasgrāmata ir uzrakstīta. Man pietika pacietības piecus gadus rakstīt tavu dienasgrāmatu. Tādēļ tev galva nebūs jālauza — pārrakstīsi, un — labs tas darbiņš, kas padarīts!

—    Bīskap hercog, jūs kā vienmēr…

Kiprijons Tvirbuts apraujas.

—    Ko — kā vienmēr?

—    Naivi izliekaties pārgudrs.

—    Kāpēc — naivi?

—    Mans kungs, sešdesmit trešajā gadā es uzrakstīju Radvilam, kā jūs sakāt, vēstulīti. Es uzrakstīju, ka jums nebūs pa spēkam pienācīgi uzturēt augstdzimušu sievu. Es nešaubos, ka manā dienasgrāmatā jūs esat ierakstījis gluži pretējo. Valdnieks un viņa padomnieki nomanīs viltību. Viņi vairs neticēs nevienam dienasgrāmatā ierakstītajam vārdam!

—    Mans mīļais! — Magnus varen priecīgi iesaucas. — Kāpēc tu domā, ka es esmu tik neapķērīgs? Tavā dienasgrāmatā melns uz balta stāv rakstīts — šodien, tādā un tādā dienā, es uzrakstīju lielkungam kancleram vēstuli, kurā ziņoju, ka bīskapam hercogam Magnum dižciltīgo sievu pienācīgi uzturēt nebūtu pa spēkam. Postscriptum—ja mani vārdi palīdzēs izjaukt Radvila un Frīža sarunas, es jutīšu, ka esmu atriebies lielkungam kancleram par visām man nodarītajām pārestībām; ja lielkungs kanclers neatradīs Lietavai sabiedrotos Eiropā, viņš nevarēs izvairīties no valdnieka bardzības. Te nu tev ir visa gudrība, kuru tu nezin kāpēc sauc par naivu.

Kiprijons Tvirbuts klusē. Viņš apsēžas. Cilvēks, kuram nodarīts pāri, grib atriebties. Katrs cilvēks, kuram nodarīts pāri, kāro un pūlas atriebties. Ar to sākas un beidzas visu valdnieku sapratne par cilvēka dabu. Sigismunds Augusts noticēs viltotajai dienasgrāmatai. Dienasgrāmata viņam liksies īstāka par īstu.

—    Hodkevičs! — Tvirbuts pēkšņi ierunājas. — Manu dienasgrāmatu uzrakstījis Hodkevičs. Atriebības apoloģija ir viņa reliģija!

Magnus saausās un, muti pavēris, blenž uz Kiprijonu Tvirbutu. Acs viņam izvalbās.

—    Tu esi sātans!

—    Bīskap hercog, krustu Golgātas kalnā, kurā krustā jāsit Jēzus, bija uzslējuši Pestītāja ienaidnieki. Jūs krustus saslējāt pats, — vienaldzīgā, baismīgi vienaldzīgā balsī bilst Kiprijons Tvirbuts.

Magnus iešņācās un metas pie durvīm. Viņš apstājas. Liekas, viņš vairs neapjēdz, vai ir nācis iekšā vai gājis ārā. Iešņācies atkal, viņš pieskrien pie galda un nopūš sardzenieka aizdegto sveci. Iekusis tumsā, viņš bezpalīdzīgā balsī, vārdiem aizcērtoties, izkunkst:

—    Ja tu esi sātans… Ja tu esi sātans un piesauc Jēzus vārdu, tad zini — ienaidnieku uzstādītajā krustā sit vienīgi zaķpastalas. Drosminieki mirst pie sava krusta!

Un durvis aizcērtas.

Caur mazo, spraišļoto lodziņu iespīd dažas bālas zvaigznes — nepārskatāmo tālumu dievietes.

Hercogiene Katrīna klusi, lai nepamostas mazulis, sēdus pieceļas gultā, kas stāv dienvidmalas nišā, un nolūkojas zīdainītim sejiņā. Pret pašas gribu ieskanas dziesma:

No zemītes, asaru ielejas šīs, Uz debesīm paceļas prāts. Žēlības avots Tu, svētītā sirds, Uz Tevi vēršas mums skats…

Bet skatienu piesedz pustumsa, spilgtāk nekā mazulīša sejiņa tajā blāv- gano nišas kolonnas un sānsienas freska — zem kuplā paradīzes koka sēž kails Ādams un kaila Ieva, un čūska, apvijusies ap koku, viņus kārdina, lai noplūc ābolu — aizliegto augli; Ādama roka jau pacelta, tā jau sniecas…

Satriekta un dusmu pārņemta, ka viņu jau nospiež neticība, vai dēliņš izcietīs un izdzīvos, hercogiene sāk čukstēt:

— Dziedāsim Tev godības dziesmu — svēts… svēts…

Čukstēdama viņa izceļ kājas no gultas un nolaiž uz lāčādas, kas paklāta uz koka grīdas, un tās no kreisās puses apgaismo logs, caur kuru redzams ezers un tā otrs — tālākais — krasts. Gaisma vienmēr lejas no bezgalīgajiem debesu augstumiem, no brīvības…

Nospiesta vēl vairāk, hercogiene pieceļas, aizsedz nišas stūri ar aizkaru, uz pirkstu galiem izlavās no lielās — loga — nišas un, nokāpusi pakāpie- niņu zemāk, nokļūst apaļajā istabā ar vēl divām nišām. Kreisajā — drēbju pakaramais un lodziņš uz Mariefredas krastmalu, labajā — hercoga Juhana galds, spalvu tureklis un atšķirta lūgsnu grāmata uz galda. Ar roku uz lūgsnu grāmatu atbalstījies, nekustīgi stāv vadmalas drēbēs ģērbies Sebastiāns. Tas ir viņas kalps. Nesen viņš sācis aizstāt liliputi Doroteju, kuru Katrīna — tāpat kā Sebastiānu — bija atvedusi no Krakovas uz Viļņu — uz kāzām, pēc tam — uz Abruku, pēc tam… Kad bija nomirusi meitiņa Izabella, kalponi liliputi Katrīna sāka uzlūkot citām acīm un viņas likteni citādi izprast. Pundurītes čabināšanās cietuma istabā arvien stiprāk sāka nomākt viņas sirdi un jaukt prātus.

Viņas vīram hercogam kalpa šeit nav. Viņam ir vienīgi grāmatas, papīrs, spalvas un tinte… Šajā hercogiskajā cietumā Katrīna ir pārāka par savu vīru. Viņa ir svešiniece un svētdienās sargkareivju pavadībā drīkst iziet pat pils parkā. Viņa ir pārāka!… Pārāka par to, kura vairs nav kopā ar viņu. Dziedāšu tev — svēts… svēts… Atmiņā iesēdušos uzmācīgo vārdu kaitināta, Katrīna lēnām aiziet gar soliem, kas pienagloti pie koka apsistajām sienām, uz mazo kambarīti, kurā blakus aizmūrētajam kamīnam ir koka durtiņas uz ateju.

Atpakaļ nākdama, Katrīna iemet skatienu priekšistabā — uz to ved trīs pakāpieniņi, kas sagriezti uz labo pusi. Tur — aiz atsietajām samta portjerām — pie durvīm stāv divi sardzenieki — uzlikuši krūšu bruņas, uzmaukuši galvā sekstainu bruņuķiveri ar liektajām malām un bruņojušies ar špagu un helebardu.

Dievs augstais, kas ar viņu notiek? Kāpēc viņa, tiklīdz pabarojusi un aizmidzinājusi zīdainīti, iet skatīties, vai sargkareivji vēl aizvien stāv pie durvīm?

Katrīna pagriežas, steidzīgi dodas atpakaļ uz apaļo istabu ar lāčādām uz grīdas, ar apavām zem soliem, ar diviem augsti atzveltņotiem atpūtas krēsliem, kam platas paroces, un iegarenu galdu vidū.

Kalps Sebastiāns viņai paklanās un ierunājas:

—    Jūsu gaišība hercogien, šorīt atveda nedēļas devu…

—   Vai Bengts Hilts vēstuli nav atsūtījis? — nenolaizdama acu no kalpa rokas, kas atbalstījusies pret lūgsnu grāmatu, Katrīna viņu pārtrauc.

—    Nē, nav atsūtījis, kundze! Kā tad viņš atsūtīs? Kopš ziedu mēneša Gripsholmā ne pele nevar iespraukties…

—    Bet nu jau divas nedēļas apkārt, kopš karakalpi aizveduši projām hercogu!

—    Jūsu augstība, jūs veltīgi baiļojaties! — kalps viņu mierina. — Jūs taču gatavojāties laist pasaulē Dieva sūtīto, tāpēc jau hercogs bija jāpārceļ uz citu torni.

—    Uz kādu citu? Uz kādu citu? Varbūt uz torni ar salonu? — Katrīna ir uzbudināta, un kalps novērš skatienu. — Dievs visuaugstais, šķīstā jaunava Marija, mazulītis jau septiņas dienas vecs, bet tēvs viņu vēl nav redzējis! — Katrīna iepleš acis un dusmās sāk kliegt: — Viņi negrib rādīt viņam mazulīti! Viņi negrib, lai hercogs uzzina, ka viņam piedzimis dēls! Viņi viņam pateiks, ka bērns dzimis nedzīvs!…

Izteikusi zaimojošu vārdu, Katrīna spēji aizcērt muti un sastingst.

Šeit ir auksts. Arī vasara ir auksta. Dūmvads pat ziemas spelgonī šeit ir tikai remdens. Roku mazgājamā traukā ūdens ir auksts. Auksts ūdens ir krūzē hercogam uz galda — blakus lūgsnu grāmatai. Kalps stāv joprojām, ar roku atbalstījies pret lūgsnu grāmatu.

—    lūsu gaišība, viss ir atvests tādā pašā daudzumā — desmit plāceņu kviešu maizes, sviests, simt desmit olu, seši jēriņi…

—    Jēriņi… — nočukst Katrīna un, spokaini smaidīdama, bilst: — Apžēlojies, nespiedies virsū lūgsnu grāmatai!

Kalps Sebastiāns noceļ roku no lūgsnu grāmatas, paklanās un turpina klāstīt:

—    Gaļu un alu atveda vairāk nekā parasti — liellopu gaļu, divas krūkas holandiešu un veselas četras kannas Hannoveres emesta… Spriežot pēc devas, rīt parīt hercogu Juhanu vajadzētu vest atpakaļ uz šejieni…

—    Spriežot pēc devas… — Katrīna ir vīlusies. — Ar devu viņi man aiz- triepj acis! Pārpalikumu sardzes priekšnieks, bārddzinis, pavārs un pagrabu pārzinis sadalīs savā starpā, tas arī viss. Hilts nav atrakstījis!… Es nespēju aptvert… Vai arī Hiltam nolaidušās rokas?

Katrīnai izklausās, ka gultas nišā iečinkstējies zīdainītis, un viņa pasper soli uz to pusi. Viņa apstājas un ieklausās. Klusums. Ātriem soļiem Katrīna pieiet pie kalpa un stingi un cieši ieskatās viņā pārbiedētām, mierinājumu lūdzošām acīm.

—    Sebastiān, mīļais, vai tu tici, ka mani karalis atdos caram?

—    Neatdos! — Katrīnu uzmundrinādams, kalps iepleš acis. — Nav karaļa spēkos šķirt tos, kurus savienojis Dievs!

—    Dievs… Dievs… — Katrīna priecīgi iečukstas un sāk rosīties. — Es nomazgāšu rokas… Es nomazgāšu rokas…

Kalps cēli aizčāpo uz kambarīti pie soliņa starp aizmūrēto kamīnu un atejas durvīm, paņem no tā lauvas veida mazgājamo trauku, tur to virs tovera un gaida, kamēr pienāks hercogiene. Bet Katrīna grozās pa nišu, kur drēbju pakaramais, meklē kaut ko, nevar atrast un visu laiku pusbalsī murmina:

—    Es nomazgāšu rokas… Es nomazgāšu rokas…

Priekšistabā nočīkst veramās durvis, sāk brīkšķināt un kņadot sardze- nieki, un tūlīt jau, pieliekdams galvu, lai neaizķertos aiz portjerām, ienāk iekšā un uzkāpj pa pakāpieniem dakteris Vilhelms Lemns. Ieraudzījis, ka kalps tur rokās mazgājamo trauku, dakteris saka:

—    Gods jums, jūsu gaišība hercogieni…

Viņš aizsteidzas pie tovera un pabāž rokas zem mazgājamā trauka snīpja. Rokas mazgādams, dakteris bubina:

—    Jūnijs, jūnija beigas, vai ne? Bet aukstums kā oktobri… Gripsholma ir kā mūžīgais oktobris, vai ne?…

—    Tu vari iet, Sebastiān! — Katrīna liek.

—    I3 adod dvieli un ej! — pār plecu atskatīdamies uz kalpu, dakteris saka. Daktera seja ir tukla, mīksta un koptin kopta.

—    Tūlīt ej ārā! — Katrīna uzbrēc kalpam un iet pie daktera. — Ko jūs, kungs Lemn, vai rokas esat atnācis mazgāt? Ūdeni mums atnes vienu kannu visai dienai, jūs to zināt.

—    Jūsu gaišība hercogien, — dakteris paklanās pret Katrīnu, — esmu ieradies apskatīt jūsu mazuli, un rokas man ir jānomazgā!

Katrīna sapurina galvu — stalta un lepna viņa aiziet pie pakāpiena uz dienvidu nišu. Viņa apgriežas. Rokas nokārusi un uzbudināta, viņa stāv un nekaunīgi noraugās uz dakteri.

Dakteris ir bažīgs.

—    Kas noticis, jūsu gaišība hercogien? Vai jūs slikti jūtaties?

—    Es esmu vesela un vesels ir mans bērniņš! — Katrīna atcērt un Se- bastiānam, kas iet uz durvīm, uzsauc: — Neej projām! Dakteri es bērniņam nelaidīšu klāt, — kurš var zināt, kas viņam ienāks prātā!

—    Hercogieni… — Apmulsušais dakteris pasmaida. — Es saņēmu jūsu zīdainīti, nedēļu viņu kopu, un es nevaru droši apgalvot, ka mazulītis ir spēcīgs… Mani grauzīs sirdsapziņa…

—    Nerunājiet par sirdsapziņu, dakter! Uz šejieni jūs atsūtījis karalis — cilvēks, kuram nav sirdsapziņas. Godprātīgus cilvēkus viņš ienīst…

Katrīnas matus nosedz melna aube. Apaļa stāvmalu cepurīte virs aubes arī ir melna. Melna ir arī veste, kas aizpogāta līdz pašam zodam, ko balsta balta, cietināta audekla apkakle. Melnie, platie svārki brīvi krīt līdz pašai zemei. Visi Katrīnas apģērba gabali ir melni, tāpēc nobālusī seja liekas baltāka nekā patiesībā. Lielās, viegli ieslīpās acis krīta baltajā sejā gailē naidā.

—    Lai notiek tā, kā vēlaties jūs, jūsu gaišība hercogien! — dakteris ierunājas. — Tomēr es nesaprotu un nevaru attaisnot jūsu vieglprātību — mazulim tikai viena nedēļa…

—   Jau viena nedēļa! — Katrīna viņu pārtrauc. — Bet tēvs dēlu vēl nav redzējis!

—    Tāds ir tēva liktenis! — Dakteris noplāta rokas. — Zīdainītis ir vārīga radībiņa, vai mazums, kas var kaitēt viņa veselībai. Esmu brīdinājis gan jūsu kalpu, lai viņš nelien pie bērna, gan apsargātājus, lai viņi nav uzbāzīgi… Hercogien, reiz jūs jau esat pārcietusi briesmīgo zaudējumu, tāpēc jo vairāk mani pārsteidz jūsu dīvainā… neizprotamā…

Ieraudzījis, ka, izdzirdusi vārdu zaudējums, Katrīna satrūkstas, dakteris apklust, bet hercogiene, pēkšņi pārvērtusies līdz nepazīšanai, naidpilnu seju, jau nāk viņam klāt.

—    Jūs!… Manu meitiņu jūs apskatījāt pēdējais… Jūs devāt zāles, un viņa nomira… Izabella nomira no kāsa! Dakter Lemn, divus gadus vecs bērns no kāsa nemirst! Vājprātīgais karalis, nolādētais prokurators un jūs, dakter Lemn, — jūs visi esat papūlējušies, lai Izabella nomirst un lai mani varat piedāvāt caram!…

Dakteris stāv apstulbis. Piegājusi cieši klāt, Katrīna dvašo viņam sejā un čukst:

—    Tagad jums stāv ceļā mans dēls! Tagad jūs esat atnācis pēc mana dēla… Manam vīram jūs nocirtīsiet galvu, dēlu jūs noindēsiet, bet mani — nogādāsiet uz Maskavu un atdosiet caram! Dakter!… Ejiet savu ceļu!… Lai velkas šurpu pats rupucis prokurators — pie dēla viņš netiks klāt, vispirms viņam vajadzēs nožņaugt mani!…

—    Mitējieties! — Dakteris ir atguvies. — Nomierinieties! Jūs nedrīkstat… Jūs barojat…

—    Vācieties ārā no šejienes!

—        Es aizliedzu! — skaļāk par Katrīnu iekliedzas dakteris. Apvainots, pietvīcis, viņš satver krēslu aiz parocēm, paceļ un ar visu spēku triec pret grīdu. — Es jums aizliedzu mētāties ar necilvēciskiem apvainojumiem! Es neesmu slepkava… Es esmu ārsts! Ārsts! — Viņš atkal paceļ krēslu un ar sparu noliek atpakaļ. — Te ir krēsls… Skatieties — krēsls! Iegaumējiet — vakar uz tā sēdēja Helsings, karaļa padomnieks, bet viņam aiz muguras stāvēja Krumms, Stokholmas birģermeistars! Viens sēdēja, bet otrs stāvēja, lielkundze hercogien! Un Helsings jums teica, ka Bjornramu karalis nosūtījis uz Maskavu tikai pēc Izabellas nāves. Un Krumms to apliecināja. Visi galminieki to zina — Hanss Larsons Bjornrams devies no Stokholmas uz Maskavu ziemas mēneša divdesmit trešajā dienā. Pēc jūsu meitiņas nāves bija pagājušas tikai piecas dienas!… Tolaik neviens vēl nezināja, ka jūs gaidāt otru… Pat es, jūsu ārsts, to nezināju… Es nezināju, hercogien!

Katrīna pasmaida, un smaids pāri visai viņas sejai pārlej ienaidu.

—    Ak!… Tas liecina, ka jūsu karalis ir izprašņājis, kāda es esmu? Un jūs papurinājāt galviņu — nav stāvoklī, karali! Nekā nav, jūs atbildējāt…

Ar kabatlakatu slaucīdams nosvīdušo pieri, dakteris lūr uz Katrīnu. Viņš saplok un īgnuma pilns atkrīt krēslā, kuru nupat tikai bija triecis pret grīdu. Viņš atgāžas pret atzveltni. Viņš smagi un gari nopūšas. Sarkanums viņa sejā bālst. Laikam taču dakterim ienācis prātā, ka viņu vaino māte, kas tikai pirms dažām dienām dzemdējusi un kas nezina, uz kurieni aizvests viņas vīrs — vīrs, kuram pirms vairākiem gadiem piespriests nāvessods…

—    Te nu tagad sēžu es, — mierīgākā balsī ierunājas Lemns, bet tā joprojām ir stostīga. — Vakar šajā krēslā sēdēja Helsings, karaļa sekretārs! Te, redzat, aiz muguras stāvēja Stokholmas birģermeistars Krumms. Šie abi godājamie vīri jums sacīja — tagad, kad ir piedzimis… kad jūs atkal esat dzemdējusi, karalis nokļuvis sarežģītā situācijā. Karalis gatavo jaunus sūtņus uz Maskavu. Viņš lauza galvu, kā lai caram izskaidro savu alošanos un neuzmanību. Caram piedāvāta līgava ar zīdaini — vai jūs varat saprast!… Un nešaubieties — karalis izlocīsies, viņš izdomās kaut ko sevišķu! Jūsu gaišība hercogien, es jums atkārtoju Helsinga un Krumma vakar teiktos vārdus… Tos jūs nevarējāt aizmirst. Gluži vienkārši jūs vairs nespējat savaldīties!… Bet jūsu pienākums ir savaldīties — jūs pati barojat mazuli…

—    Izabella nomira no kāsa, — Katrīna iespītīgi atkārto. — Bērni no kāsa nemirst.

—    No kāsa… — īgni un sāpīgi nopūšas dakteris Lemns, ceļas kājās un nomākts, tik tikko vilkdamies, šļūkājas uz priekšu gar telpas sienmali. — Skatieties, kāds šeit mūris!… Šeit ir mitrs! Šeit ir aizmūrēts kamīns! Nevainojiet bezvainīgus cilvēkus, jūsu gaišība hercogien! Dievs…

—    Nepiesauciet Dievu, dakter, jums prātā pavisam cits dievs! — Katrīna strauji iesaucas. — Savam dēlam es jūs nelaidīšu klāt! Nevienu ķeceri savam dēlam es nelaidīšu klāt! Manas durvis būs atvērtas vienīgi dakterim katolim…

—    Ak Dievs, ak Dievs… — Lemns īgni noburkšķ. Viņš stāv, galvu nokāris, un caur pieri veras hercogienē. — Dievs!… — viņš pasaka skaļi, tad apņēmīgi nokāpj dažus pakāpieniņus zemāk un pagriežas pret portjerām, aiz kurām rēgojas satrauktie apsargātāji — abi tvērušies pie špagas spala. Pie sardzeniekiem nepiegājis, dakteris pagriežas atpakaļ. — Ārsta uzraudzība jūsu mazulim ir vajadzīga tagad, jūsu gaišība hercogien! Tagad! Kad sameklēsiet ārstu katoli, var būt jau par vēlu.

Daktera mugura nozūd aiz portjeras. Iečīkstas un iešķindas eņģes, un tūdaļ durvis ar sparu aizcērtas.

Katrīna stāv iepretim krēslam ar augsto atzveltni un parocēm. Vakar šajā krēslā bija sēdējis Helsings, šodien — dakteris Lemns. Kopš tā laika, kad tajā bija sēdējis hercogs Juhans, ir pagājušas divas nedēļas — vairāk nekā divas nedēļas. Kur viņš, hercogs Juhans — viņas vīrs, viņas mazulīša tēvs — ir pašlaik? Nolādētās zviedru pilis!… Turku pilsētas pilī pie Auras upes grīvas Katrīna bija nodzīvojusi tikai astoņus mēnešus, tomēr bailes no zviedru pilīm viņā iedzītas droši vien uz visu mūžu.

Turku pilsētas pils otrajā stāvā, blakus Bruņinieku zālei, bija fogta — pils pārvaldnieka — istaba. Istabas grīdā bija lūka, ko varēja pacelt ar lielu dzelzs riņķi, — lūkai atveroties, atklājas tumšs bezdibenis. Fogts bija smējies, teikdams, ka bezdibenīgu pagrabu pasaulē nemaz neesot. Viņš bija sacījis, ka viņa pagrabs esot divdesmit piecu pēdu dziļš. Viņš bija sacījis, ka pagrabā glabājot dārglietas un svētās relikvijas. Tomēr Katrīna fogtam nebija ticējusi. Viņa nešaubījās — šajā melnajā un bezdibenīgajā pagrabā iemet tos, kurus grib sapūdēt dzīvus. Visās zviedru pilīs ir bezdibeņi cilvēku sapūdēšanai. Tie ir arī šeit — Gripsholmā. Ir, ir, nevar nebūt!… Viņas vīrs hercogs iemests sapūdēšanai!… Mans Dievs, vai viņam kāds vismaz pateicis, ka viņa viņam dzemdējusi dēlu?

— Jūsu gaišība! — Katrīna izdzird kluso un līdzcietīgo kalpa Sebas- tiāna balsi. — Jūsu gaišība, man liekas, ir pamodies!…

Katrīna uztrūkstas, sapurina galvu un paskatās uz visām pusēm. Gultā raud un čīkst zīdainītis, un māte steidzas pie viņa… Viņa steidzas… Kājas ceļgalos ļimst, rokas bez spēka… Izmisums Katrīnu nenobeigs. Izmisums viņai vienīgi dod spēku dzīvot. Toties ienaids… Lai nolādēts ienaids — tas laupa visus spēkus līdz pēdējam, izdedzina jūtas un prātu — tas dvēseli pamet tukšu.

2

— Bīskap hercog, pirms mēneša jūs apmeklēja kungs Kaspars Oberfelds! Jūs kungam Oberfeldam apsolījāt, ka tieši pēc divām nedēļām nosūtīsiet uz Tērbatu savus sūtņus. Apsolītais laiks ir pagājis, bīskap hercog! Kņazs Ēlerts Krūze un kņazs Johans Taube sāk bažīties…

Gothards Ketlers nenolaiž no Magnus acu. Bīskapam hercogam aiz muguras stāv Kristiāns Šrapfers. Atstatāk, pie augsta galdiņa, izslējies Hermanis Šneiders un sačukstas Gevingers ar Konrādu Burmeisteru. Uz galdiņa balto atvērtas grāmatas tukšās lapas. Uz lapas labajā pusē uzlikta Hermaņa Šneidera spalva. Melna. Melnās zoss. Gotharda Ketlera sekretārs Zālamans Hennings raksta vienīgi ar baltās zoss spalvām. Tur jau tagad raksta arī Zālamans Hennings. Viņš pieraksta, ko katrs teicis. Viņš cer, ka pieraksti būs noderīgi hronikai. Nākamībai. Atmiņu grāmatai. Bīskaps hercogs Magnus ar ieplestu nemirkšķinošo aci vēro, kā Zālamana rokā kustas spalva. Klusums visvairāk biedē Annu. Uz sievu nemaz neskatīdamies, Gothards jūt, ka viņa ar acīm lūgšus lūdz, lai viņš, Gothards Ketlers, runā — lai runā bez apstājas!

Joprojām nebeigdams skatīties uz Zālamana Henninga rakstošo roku, Magnus pārtrauc klusumu:

—    Godātais hercog, vai jūs pazīstat kungu Kasparu Oberfeldu?

—    Es viņu labi pazīstu, bīskap hercog! Vēl labāk es pazīstu kņazu Ēlertu Krūzi un kņazu Johanu Taubi. Savulaik, kad kņazs Taube bija bīskapa Hermaņa padomnieks, kņazs Krūze — Tērbatas fogts, bet es — Cēsu pārvaldnieks…

Magnus viņu pārtrauc:

—    Tātad arī jūs, kungs Ketler, esat cara sūtnis? Kopš kura laika?

Lūpu uzmetis, Gothards Ketlers cieš klusu.

"Tev nāktu par labu iestiprināšanās pie dāņu galda, jo Līvzemē vari atstiept kājas!"

Šādus vārdus Gothards Ketlers bīskapam hercogam Magnum bija sacījis Pērnavā, pārtraukdams sarunas ar viņu. Kopš tā laika aizritējuši tikai seši gadi, bet, redzi, kā, viss sagriezies kājām gaisā! Tagad par viņu, Ketleru, jau zobojas bīskaps hercogs.

Silu mēnesī Garodņas seimā Lietavas valdnieks bija paziņojis, ka hercogs Ketlers nav attaisnojis viņa cerības. Par Pārdaugavas hercogistes administratoru viņš iecēla Jonu Hodkeviču. Gothards Ketlers bija palicis tikai par Kurzemes un Zemgales hercogu. Būtībā — par muižnieku bez jebkādas politiskās varas. Ak! Ikviens tic, ka viņam paveiksies labāk nekā tam otrajam!

Kad Sigismunds Augusts bija novērsies no Rīgas virsbīskapa Vilhelma, sava miesīgā brālēna, Gothardam Ketleram bija iedzēlies sirdī — kādreiz viņš novērsīsies arī no manis! Tomēr šaubas bija pārmākusi neremdināmā ticība savai laimes zvaigznei. Galu galā, vai nav viss viens — pārmākusi vai nav pārmākusi? Jādzīvo vien bija…

—    Nē, bīskap hercog, sūtnis es vēl neesmu! Es joprojām esmu šāds tāds hercogs. Un pie jums esmu ieradies no savas gribas! — Gothards Ketlers mierīgā balsī ierunājās. — Ar kņaza Krūzes un kņaza Taubes starpniecību cars jums piesola Līvzemes karaļa kroni. Jūs māc šaubas, vai kroni var pieņemt. Tas mani izsit no līdzsvara.

Magnus acs top aizdomu pilna.

—    Hercog, vai es drīkstu vērsties pie jūsu sievas? Jūs taču laikam zināt, ka es un kundze Anna esam seni paziņas?

—    Man ir patīkami, ka manu sievu jūs uzskatāt par senu paziņu!

Iznirusi no platās pelerīnes apakšas, Magnus roka gulstas uz Bībeles

melnā vāka, kam vara apkalumi. Tā gul nekustīgi.

Mēklenburgas hercoga meita hercogiene Anna Ketlere priecīgi pasmaida.

—    Bīskap hercog, varbūt jūs neticēsiet, bet kāzu dienā es savam vīram teicu — hercog, ja Dievs mums lems bērniņu, es pieprasīšu, lai viņam par krusttēvu aicina bīskapu hercogu Magnu! Jaunpilī jūs pret mani bijāt tik uzmanīgs!…

Bīskaps hercogs viņu pārtrauc:

—    Jūsu gaišība hercogien, man palicis prātā, cik stipri jūs centāties palīdzēt brālim Kristapam, taču esat apprecējusies ar hercogu, kas brāli apcietināja un nodeva lietaviešu gūstā!

Gothards Ketlers cieši sakniebj lūpas. Šādu Magnus nekaunību viņš nav gaidījis! Vēl pārsteidzošāka Ketleram ir sievas atbilde:

—    Bīskap hercog, lietaviešu lielkunigs hercogam Juhanam par izsniegto aizdevumu ieķīlāja pilis, kas pieder jums! Taču jūs, kā liekas, tagad gatavojaties klanīties tieši lietaviešu lielkunigam, vai nav taisnība?

—   Jūs esat gaišredzīga! — Magnus nopurpina un noņem roku no Bībeles.

Gothards Ketlers jau atvieglotāk atvelk elpu.

Laiks skrien. Pārmaiņas dabā atkārtojas. Rīts — vakars. Pavasaris — rudens. Augošs mēness. Pilnmēness. Atkal dilstošais mēness. Cilvēks diemžēl pārmainās neatkārtodamies. Bīskapu hercogu vairs nevar nosaukt par puišeli. Viņa seja uzburbusi, kļuvusi plata un gaļīga. Kādreiz Magnum mati bijuši melni un biezi. No Hāpsalas atbraucis uz sarunām Pērnavā, no karietes Magnus bija izkāpis vingrs un augstprātīgs. Saulē bija zaigojis viņa spilgtais apģērbs. Kopš tā laika pagājuši seši gadi. Un divi mēneši. Un mati ir nogājuši. Vienīgā acs, kas bija šaudījusies uz visām pusēm, pamazām zaudējusi redzīgumu, tai pāri pārvāzies tuklais un sasārtušais acuvāks — te nu viņš nemirkšķinādams caur pieri lūr uz Annu.

—    Un tomēr! Es jūs nesaprotu, kundze Ketlere! — Magnus ierunājas atkal. — Kas ir šī dedzīgā vēlēšanās, kura jums liek meklēt Līvzemei karali, kas būtu pakļāvīgs caram, ja par Līvzemes lielākās daļas valdnieku, kurš pakļaujas zviedriem, varētu būt jūsu miesīgs brālis? Apstākļos, kādi izveidojušies pašlaik, Lietavas valdnieks ar lielāko prieku varētu apmainīt Mēklenburgas hercogu Kristapu pret somu hercogu un viņa sievu Katrīnu, savu miesīgo māsu.

—    Bīskap hercog, zviedru karalis karo ar dāņiem, un viņš vēlas drošu mieru ar caru. Bet cars pieprasa pretim tieši hercogieni Katrīnu…

—    Hercogien, ja cars tagad sameklēs Līvzemei karali, savu ielikteni, Katrīna viņam vairs nebūs vajadzīga! Zviedru karalis viņu varēs apmainīt pret hercogu Kristapu. Pēc senās vienošanās Kristaps varētu apprecēt zviedru princesi Elizabeti un sākt valdīt zemēs, kas agrāk piederējušas Rīgas virsbīskapam. — Magnus paskatās uz Gothardu. — Atzīstiet, kungs Ketler, ka tikai tāpēc jūs tik neatlaidīgi mani skubināt pieņemt kroni no cara rokas?

—    Bīskap hercog! — Gothards Ketlers saprotoši pasmaida. — Precēdams Katrīnu, hercogs Juhans apzvērēja Lietavas valdniekam, ka esot brīvs, ne no viena — pat no Zviedrijas karaļa ne — neatkarīgs Somijas valdnieks. Tāpēc, kā jūs sakāt, apstākļos, kādi izveidojušies pašlaik, hercogs Juhans var izvēlēties vienu ceļu no diviem — mirt gūstā vai arī izrauties no tā un gāzt brāli karali. Kā jums jau bija iespējams noprast, tikai otrajā gadījumā Juhana precības ar Katrīnu Ģediminaiti Jagailaiti var kļūt jēgpilnas viņam, viņa bērniem un, ko var zināt, — varbūt arī bērnubērniem…

—    Gāzt Ēriku? — Magnus saausās. — Jūs uzskatāt, ka apstākļos, kādi izveidojušies…

—    Apstākļos, kādi izveidojušies, jums nesvārstoties un nevilcinoties jāpieņem cara piedāvājums! — nepacietīgā un nekaunīgā balsī iespraucas sarunā Kristiāns Šrapfers.

—    Kristiān, tu biji tas, kurš uzmeklēja kungu Kasparu Oberfeldu un viņu atveda uz Pilteni, un tavs viedoklis man labi zināms! — Magnus atkal pamet skatienu uz Gothardu Ketleru. — Es zinu ari to, kāpēc cars karaļa troni nav piedāvājis jums, kungs Ketler! Piecu gadu gaitā jūs Līvzemē neesat ieviesis lietaviešu kārtību, tāpēc jums nebūs pa spēkam ieviest arī krievu kārtību. 'I'omēr paskaidrojiet, hercog, man — kāpēc cars novērsies no Firstenberga?

Gothards Ketlers klusē. Savulaik, izsvabinājis no Magnus nagiem savu draugu Henrihu Vulfu, viņš par bīskapu hercogu augstprātīgi bija zobojies. Tagad Vulfs tup Narvā un ved sarunas ar krieviem, jo viņš ir dāņu diplomāts. Te Ketlers pats nu klanās Magnum! Tas ņirgājas par viņu un atbild ar to pašu, ar ko Pērnavā Ketlers bija sagādājis kaunu Magnum.

—    Vilhelms Firstenbergs ir katolis. Tagad Līvzemē katoļiem suņus rīda virsū! — vīra vietā atbild hercogiene Anna. Balss viņai ir dusmīga. Viņai sagādā ciešanas tas, ka jāklausās, kā šis divdesmit sešus gadus vecais ļu- meldis vienaldzīgi — absolūti vienaldzīgā balsī! — aizskar viņas vīru.

—    Arī jūsu vīrs bija katolis. Pašlaik ticības maiņa ir tas pats, kas cita svārka uzvilkšana. Jūsu brālis, ja viņam būtu jāprec zviedru princese, arī dabūtu mainīt ticību. — Magnus acs iedzalkstās, viņš izslej rokas kā apustulis. — Firstenbergs ir nelokāms, drosmīgs un apķērīgs karavadonis. Kas esmu es iepretim viņam!…

Drūmā balsī Kristiāns Šrapfers saka:

—    Vilhelms Firstenbergs diemžēl nav ne princis, ne pat bīskaps!

—    Tu, Kristiān, atkārto kunga Kaspara Oberfelda vārdus! Man svarīgāks liekas kunga Gotharda Ketlera uzskats!

Magnus jo cieši noraugās uz Gothardu Ketleru.

Ketleram sametas baigi — Magnum viņš vēl nav pasacījis nevienu sevis paša vārdu! Par ko viņš kļuvis!… Par izbāzni, kas atkārto Ēlerta Krūzes un Johana Taubes vārdus!

—    Lielkunga Oberfelda argumenti ir cara argumenti, bīskap hercog! — Gothards Ketlers ar piespiešanos saka. — Jūs kronējis, cars ar vienu šāvienu būtu nošāvis divus zaķus — viņam būtu savs vietvaldis Līvzemē, un viņš no jauna būtu satuvinājies ar I^ānijas karali.

—    Vai viņš būtu satuvinājies ar manu brāli?

Magnus ir pārsteigts.

—    To vēlas arī jūsu brālis!

—    Tas jau ir kas jauns! — Magnus iesaucas.

Gothards Ketlers paskatās uz Kristiānu Šrapferu, un tas steigšus sāk runāt:

—    Bīskap hercog, atsaukdams Valkendorfu no Piltenes, jūsu brālis karalis jums atdevis atpakaļ brīvību un patstāvību. Es nešaubos, ka šo brīvību jūs gudri liksiet lietā!

—    O! Mans brālis Valkendorfu nosūta uz turieni, kur trūkst pušu karaļa pavediens! Tagad krievi draudzējas un biedrojas ar zviedriem, bet preces Dānijai piegādā joprojām. Man nav šaubu, ka tas ir Valkendorfa panākums Tērbatas un Narvas sarunās!

—    O nē, tas ir Henriha Vulfa fon Līdingshauzena, mana laba drauga, panākums! Valkendorfam bija cita misija Tērbatā — viņam vajadzēja atgādināt Ēlertam Krūzēm un Johanam Taubem, ka dāņu karalim Līvzemē ir brālis… Valkendorfs savu misiju veica, un karalis viņa lūgumu apmierināja — viņš valsts rātskungu nosūtīja dāņu un zviedru karā. Valkendorfs ir dzimis karavadonis. Viņš traucas cīņā. Kaujas slavā viņš alkst apsteigt pašu Rancavu, un viņam, liekas, veicas — nesen viņš ieņēmis Dagas salu…

—    Hercog! — Magnus ir satriekts. — Jūs gribat sacīt, ka pats mans brālis karalis mani piedāvājis caram?

—    Dievs Kungs!… — Kristiāns Šrapfers, galīgi vīlies, nopūšas, tad iesaucas: — Paskatieties taču apkārt—jūs neviens vairs neizseko! Jūs esat brīvs! Paņemiet kroni no cara rokām, un brālis jums dos savu svētību!

Iestājas klusums.

Gothards Ketlers paskatās uz sievu Annu.

"Nezemojies tu vairāk!" viņas acis lūdzas.

Gothards Ketlers atgāžas krēslā un nokar uz krūtīm galvu. Pērnavas sarunās Magnus bija puišelis. Ir pagājuši seši gadi, un te nu viņa priekšā sēž vecis, kas uz galda nolicis Bībeli. Dievs nav piešķīris Magnum vīrieša brieduma gadus. Puicisko nepiesardzību un dūšu pa šiem sešiem gadiem aizstājusi galīgi sanīkuša veča piesardzība. Dzīve ir pagājusi. Magnus sešos gados nodzīvojis visu savu mūžu. Klusā un domīgā balsī Gothards Ketlers saka:

—    Bīskap hercog, princi!… Dzērvene, sarkanā oga, gul baltās sūnās un pa gabalu žilbina acis. Ja garām lidos piekūns, vanags vai ērglis — tas nevarēs neieraudzīt! Jūs esat dzērvene, bīskap hercog, lepojieties ar to!

Ar troksni ceļas kājās Anna. Viņa strauji elpo un plēsonīgi pleš platāk acis. Kad viņa sāk runāt, balss ir zvērīgu dusmu pilna:

—    Lielskungs Hodkevičs jūs vazā aiz deguna, bīskap hercog! Hodkevičs ir nezvērs. Līvzemē viņš ir gan administrators, gan augstākais soģis. Viņš valda un tur tiesu. Līvzemes muižnieki viņu ienīst. Muižnieki Hodkevičam nepakļausies, viņi nepieņems nezvēra uzspiesto kārtību! Es zinu, jūs zināt, visi zina, uz kādiem noteikumiem līvzemieši padevušies Lietavas aizbildnībai. Pašlaik no lietaviešu apsolītajām tiesībām līvzemiešiem tikai vienas — tiesības piekopt Augsburgas ticību. Pirms četriem gadiem mums ne prātā nevarēja ienākt, ka lietavieši tik drīz pārtaps par nezvēriem. Tagad… Pagaidiet!…

—    Anna, mīļā! — Magnus viņu apņēmīgi pārtrauc. — Jūs mani gribat pārliecināt, ka lietavieši ir nezvēri, kamēr cars — dieva jēriņš?

Tagad arī Gothards Ketlers ceļas kājās.

—    Bīskap hercog, pakļaudamies Lietavas valdniekam, jūs saņemsiet pretim princeses Annas, vecas sievietes, roku! Un vēl pilis, kas jums jau pieder šā vai tā. Pakļaudamies caram, jūs saņemsiet pretim karaspēku. Lielu karaspēku.

Ieplestu aci Magnus met skatienus te uz Gothardu Ketleru, te uz viņa sievu. Tūļīgi un pamazām viņš slejas kājās, sakumpis lamzā pie augstā galdiņa, uz kura gul grāmata ar neaprakstītajām lapām. Viņš vēršas pie sava sekretāra Hermaņa Šneidera:

—    Hermani, tu man pasaki — ko lielkungi Ketleri no manis grib? Vai lai tūlīt es braucu uz Tērbatu? Kopā ar viņiem?

Anna Ketlere strauji atbild:

—        Uz Tērbatu jūs dosieties svinīgi, lielas svītas pavadībā un vedot līdzi dāvanas Ēlertam Krūzēm un Johanam Taubem. Kungs Kaspars Oberfelds jums atnesīs sarunām vajadzīgās instrukcijas. Braukdami projām no Piltenes, mēs gribētu paņemt līdzi vienīgi kundzi Līsu.

—    Kundzi Līsu?

Magnus pasper soli uz Annas Ketleres pusi.

—    Jums ir jābūt vientuļniekam! — Annas balss sāk attālināties, arvien vairāk attālināties. — Kronējoties jums būs jāsalaulājas.

Hermanis Šneiders iečukst Magnum ausī:

—   Atdodiet Līsu! Kamēr viņa ir galmā, jūs uz Tērbatu nevarēsiet braukt. Nevainojamāku izdevību tikt no viņas vaļā jūs nesagaidīsiet…

Pienāk Gothards Ketlers, un Hermanis Šneiders atkāpjas pie sava augstā galdiņa.

—    Pārņēmis no manis varu, lielskungs Jons Hodkevičs nodibināja divpadsmit nespējnieku namu karā cietušajiem. Pagaidām tas ir vienīgais apliecinājums, ka lietavieši patiešām rūpējušies par nabaga Līvzemi. — Gothards Ketlers tik tikko manāmi pasmaida. — Lietaviešu augstsirdība aizkustina līdz asarām, vai nav tiesa?

"Atdodiet Līsu… Nevainojamāku izdevību tikt no viņas vaļā jūs nesagaidīsiet…"

Līsu — uz nespējnieku namu karā cietušajiem. Magnum jābūt vientuļniekam.

Vientulībā viņš šo dienu nebūtu sagaidījis.

Nosalis, salijis un piekauts Magnus gulēja zemē pie klostera vārtiem. Pie atmaņas viņš nāca naktī. Cellē dega svece. Magnus gulēja baltā gultā. Uz gultas malas sēdēja Līsa. Rokā viņa turēja zoss spārnu.

Zoss spārnu Magnum bija uzdāvinājusi māmiņa, izvadīdama uz tālo, svešo zemi. Māmiņa bija lūgusi, lai dēls ar šī spārna spalvām raksta viņai vēstules.

Pagājuši trīs gadi, un Daugavgrīvā, cisterciešu klosterī, Magnus kritis ceļos Līsas priekšā. Magnum jādodas ceļā uz Zviedriju lūgt princeses Cecīlijas roku, un viņš stāv uz ceļiem Līsas priekšā. Pirmo reizi mūžā Magnus bija izjutis, ka otra cilvēka priekšā ir nogrēkojies. Līdz šim laikam viņam bija licies, ka visi pārējie cilvēki nogrēkojušies viņa priekšā. Grēku nožēla — kāds svētības pilns pārdzīvojums!…

Stāvēdams Līsas priekšā uz ceļiem un skūpstīdams viņai rokas, Magnus čukstēja:

—   No spārna pirmo spalvu izplūksi tu! Ar pirmo spalvu tu uzrakstīsi manai māmiņai — es, Jūsu dēla sieva, rakstu Jums, karalienei…

Līsa klusēja. Viņa nebija ticējusi nevienam Magnus vārdam. Un viņš nolika spārnu pie viņas kājām. Viņš stāvēja uz ceļiem un gaidīja, kamēr Līsa spārnu būs paņēmusi. Vainas sajūta bija kļuvusi neizturama — Magnus piecēlās un gāja ārā no klostera ēdamzāles.

Naktī, kad viņš bija nācis pie atmaņas un ieraudzījis Līsu uz gultas malas un kad bija ieraudzījis spārnu 1.īsas rokā, viņš jutās glābts. No visiem tituliem, no visām bagātībām Magnus būtu atsacījies tajā naktī, lai tikai Līsa — šis vienīgais cilvēks, kas viņu iemīlējis, — viņam uzticas, lai vienmēr viņam ir līdzās…

Jūra!…

Pirmajā gadā, karojot ar Līvzemi, visu karojošo valdnieku acīs bija spīguļojusi jūra. Tagad neviens vairs jūru nepiemin. Jūra ir aizmirsta. Jūra izdilusi no atmiņas kā sirma senatne. Pirmatnējo mērķi aizstājis naids. Tagad valdniekiem krūtīs vārās vien tikai naids citam pret citu. Neapslāpējams, viltus piesātināts un nežēlīgs ienaids plosās un trako baismīgāk par vētru jūrā. Katrs deg kārē par katru cenu otru uzvarēt, samīt un iznīcināt.

Līsu — uz nespējnieku namu karā cietušajiem.

Pūķis, Kas Mūs Sagremo ar vienu kāju stāv IDānijā, ar otru — Zviedrijā, galva tam snaikstās te Romā, te Prāgā, aste luncinās Krievijā un Lietavā, bet šeit, Līvzemē, augšpēdu iezvēlies tā nepieēdināmais puncis, kurā tiek sagremoti visi, kam dzīvē nav veicies.

Bīskaps hercogs paslejas uz pirkstgaliem, piebāž aci Ketleram pie sejas un iečukstas:

—    Vai jūs, hercog, nejūtat? Jūs tiekat sagremots… Mēs tiekam sagremoti…

Pēc tam ar līkumu, ka lavīdamies, Magnus pietuvojas Annai Ketlerei un

noliecas pie viņas acīm.

—    Smird pēc vārītiem sīpollokiem — vai jūs nesaožat, hercogien? Mēs tiekam sagremoti…

Magnus smejas. Viņš paskatās visapkārt. Āre, kur Gevingers — vilt- vārdis grāfs, senatnes viltotājs! Šrapfers — kroņa meklētājs un savedējs… Burmeisters… Kam kalpo Konrāds Burmeisters? Vai Dīderiham Bēram? Karalim Fredrikam? Caram? Lietavas lielkunigam? Ausīs vienā laidā skan Hermaņa Šneidera balss:

"Atdodiet Līsu… Atdodiet Līsu…"

—    Šrapfer! — Magnus iesaucas. — Lieciet sist bungas — sarunas beigušās!

Bungas rīb pils plašajā gaitenī, kamēr pa to ir aizgājuši Ketleri, viņu sekretārs Zālamans Hennings un svīta, kas viņus gaidījusi pie zāles durvīm.

Eju ārā pa smagajām, ar dzelzīm apkaltajām durvīm un garām sargvī- ram, kas saka:

—    Atpakaļ uz šejieni tu vari nenākt! Tu esi brīvs.

Es eju lejā pa kāpnēm, kāpņu laukumiņā nonāku iepretim mazam lodziņam — pagalmā ieraugu vairākas Ketleru karietes. Kalpotāji mīņājas pie iejūgtajiem zirgiem. Gar karietēm skraida Ketleru svītas cilvēki. Pag, tur jau arī tā sieviete, no kuras man ļauts atsveicināties.

"Tev ļauts satikties ar to sievieti, kuru ved projām uz nespējnieku namu," atslēgdams durvis, bija sacījis apsargātājs.

Ketleri bija saposušies projām braukšanai, un bīskaps hercogs Magnus droši vien atcerējies, ka šo sievieti un viņas bērnu Kiprijons Tvirbuts bija apciemojis Jaunpilī, Rekes pilsnamā, pēc tam Turaidā — Mēklenburgas Annas pilī.

Tur jau viņa, šī sieviete, ved pie rokas bērniņu — savu dēlu! Puisēns ieģērbts apmetnī ar kapuci, kas pārvilkta pār galvu. Apmetnīša apakšmala ir slapja — tā velkas pa zemi un slauka nobirušās lapas. Zeme ir slapja, un lapas ir slapjas. Laiks apmācies. Šī sieviete bērnu vilkšus velk aiz rokas. Viņa steidzas. Bērns skrien. Un nu jau viņi abi ir pie karietes. Sieviete palīdz iekāpt puisēnam, aizcērt durtiņas un pati teciņiem, garām karietēm, aizsteidzas tālāk — pie vārtiem. Tur stāv saimnieces — Annas Ketleres — kariete. Pie karietes nekustīgi nostājies pāvs — nolaistu asti, izmircis.

Šī sieviete ieceļ saimnieces pāvu karietē un iekāpj pati. Ketleri tūlīt brauks projām.

Es steidzos. Es jūtu, ka soļoju sparīgi, bet joprojām redzu tikai skatu pa logu. Neizsakāma sajūta — Kiprijons Tvirbuts, kaulains stādaigs ar atkarenām ausīm, platiem soļiem noskrien lejā pa kāpnēm, bet es esmu palicis pie loga. Es skatos un skatos pa logu. Esmu kļuvis par logu. Es redzu, ka Tvirbuts pieiet pie karietes, kurā sieviete nupat tikai ieslēgusi savu bērnu. Viņš atver durtiņas un iebāž iekšā galvu.

Kiprijons Tvirbuts skatās uz puisēnu. Es atceros vainas sajūtu, kāda vienmēr pārņem, kad pagalmā, uz ceļa vai laukos ieraugu bērnu. Man sažņaudzas sirds, ka mani dēli vēl ir mazi, ka viņi neaug, kamēr manis nav mājās. Šobrīd es vainu vairs nejūtu — es vienīgi atceros. Vainu joprojām jūt Kiprijons Tvirbuts, kas skatās uz zēnu karietē.

Tvirbutam sāp. Matss Harris Kalevs viņu neatceras. Bet viņi abi taču bija rotaļājušies — Jaunpilī, Rekes pilsnamā! Toreiz zēnam bija divi gadi, varbūt tik daudz vēl ne. Toreiz Matss sāka klaigāt, ieraudzījis Kiprijonu Tvirbutu. Viņš rāpās viņam klēpī. Pēc tam uz muguras. Tagad viņš vairs nepazīst.

Kiprijonam Tvirbutam acīs riešas asaras. Matsam varēja būt brālis vai māsa, un tēvs būtu bijis Tvirbuts. Kiprijonam vispār vairs nav nojēgas. Pasaulē cilvēku ir tikai tik, cik viņu ir. To, kuri būtu varējuši piedzimt, nav. Ir vienīgi iemesli, kas nav ļāvuši piedzimt. Bet Kiprijons Tvirbuts tāpēc cieš. Es, dvēsele, kas atdalījusies no viņa, esmu palikusi logā — es esmu logs, es redzu Kiprijonu Tvirbutu no malas, un Kiprijonam Tvirbutam vajadzētu būt nejūtīgam. Tomēr viņš cieš. Jūtas un dvēsele nav viens un tas pats. Uztraucas cilvēki, kam dvēsele nomodā, un uztraucas cilvēki, kam dvēsele vēl miegā. Tie otrie ir jūtīgāki, nelaimīgāki un raudulīgāki. Kur vien griežas, kur sper soli, tur viņiem — drāma! Bet cilvēkam ir tikai viena drāma — šī biedējošā neziņa, vai tava dvēsele atmodīsies, vai atmodusies tā saplūdīs ar Visumu vai, tā arī neietrīsējusies, izdzisīs veltīgi.

Kad sāc just, kur ir patiesība un kur — meli, tava dvēsele jau atmodusies, tā jau ir nomodā. Kad esi ieraudzījis sevi no malas, tu, cilvēk, saplūsti ar Visumu, un tev vairs nav palicis pamats sirdsēdām un ciešanām. Tava patiesā — dvēseles — drāma ir beigusies! Tu vairs nejūti vainu! Tu pārliecinies, ka nepazīsti cilvēkus, kurus atceries, kuru priekšā jūties nogrēkojies, kuru posta, bēdu un nelaimju dēļ tevi mocījusi sirdsapziņa. Tā nav bijusi tava vaina, ka vienam dzīvē gadījies tā, nevis citādi.

Ne no Kiprijona Tvirbuta, ne no Tīsa fon der Rekes nav bijis atkarīgs, vai Matss Harris Kalevs piedzims vai nosals un kopā ar māti nomirs badā viņas miesās. Par Grili un mazulīti viņai zem sirds ir gādājis tikai viens pats Dievs Tas Kungs. Kiprijonam Tvirbutam šķiet, ka tad, kad ir pārtrūkusi virve un Grile līdz ar vīra līķi nokritusi zemē, sieviete no šausmām zaudējusi valodu. Nē, tas nav bijis no šausmām! Arī šausmas ir apskaidrība, un tajā mirklītī Grile, pati nezinādama, bija atskārtusi, ka runādama, ka siltumu veltīgi šķiezdama, savās miesās var nosaldēt bērnu. Viņa bija atskārtusi, ka kopš šī mirkļa viņai un viņas mazulītim siltuma pietrūks vienmēr.

Kad, ieelpojis pirmo aukstā gaisa malku, mazulītis iebrēcās, bija iebrē- kusies ari māte. Viņa bija iebrēkusies, jo bija dabūjusi izbaudīt, cik nežēlīgs pret cilvēku ir Dievs. Cilvēks piedzimst, un — viņš ir atdalījies no Dieva un Visuma. Kopš šī mirkļa viņš ir tikai viņš. Ēst grib viņš. Auksti ir viņam. Jāmirst būs viņam. Neviens cits viņa vietā nepaēdīs. Nesasildīsies un nemirs. Pasaule pret viņu ir vienaldzīga. Pasaules vienaldzība nav lemta tikai tāpat vien. Pasaules vienaldzība cilvēku norūda tā, lai viņš — ja vien pietiek spēka — atdalās pats no sevis un šajā vienaldzīgajā pasaulē ierauga sevi no malas. Viņš — un tikai un vienīgi viņš! — dzīvo un raujas vai pušu, bet dvēsele atgriežas Visumā.

Uz Matsu karietē skatīdamies, Kiprijons Tvirbuts čukst: Kunga Dieva cilvēciņ, kungi zemes valdnieki Maskavā, Viļņā, Stokholmā, Kopenhāgenā un Romā lauza galvu, kādu karaļvalsti lai iedibina tavā dzimtajā zemē, kādu kārtību tajā lai ievieš, kā tavu dzīvi lai iekārto! Tvirbutam žēl Matsa. Velts ir šis žēlums! Ja esi atskārtis, kas ir pasaules vienaldzība, ja esi ieraudzījis sevi no malas un skaties uz sevi no malas, kungu zemes valdnieku griba tev nav nekas. Tava dvēsele ir atgriezusies Visumā un atkal saplūdusi ar to. Valdnieks, Zemes kungs, kas paceļ roku pret tevi, paceļ roku pret Visumu, tātad — arī pret sevi. Visumu un pasaules vienaldzību nevar pakļaut neviens valdnieks. Tas, kurš iekārojis panākt to, iet bojā — saplūst ar Visumu arī viņš, tikai — viņš jau ir miris.

Āre, Kiprijons Tvirbuts mēģina uzrunāt Matsu Harri Kalevu. Es, kurš ir palicis logā, dzirdu viņa vārdus. Vārdi ir tukši. Tvirbuts pats jūt, ka uzdod muļķīgus jautājumus par tukšiem niekiem. Bet viņš atkal sāk satraukties. Viņam metas baigi, ka bērns var nerunāt, uz viņa balsi neatbildēt. Tvirbuts sagrābj puisēnu aiz pleca un purina. Zēns klusē, un Tvirbuts jau domā, ka vēlāk nezinās, kur dēties, ja Matss nesāks runāt. Bērna klusuciešana neizies no prāta. Tā liksies noslēpumaina un bīstama. Tvirbuts jūt, ka viņš tā kā nebūtu īsti viens, ka no viņa kas atdalījies un viņu vēro no malas. Šī sajūta viņu nobiedē vēl stiprāk. Kiprijonā Tvirbutā mostas aizdomas, ka viņš ir kļuvis par necilvēku. Bērns jūt, ka Tvirbuts ir kļuvis par necilvēku, tāpēc neatsaucas uz viņa balsi.

Kāpēc cilvēks domā, ka viņš ir cilvēks tikai tad, kad viņu nospiež vainas apziņa, kad viņu grauž sirdsapziņa? Un kāpēc viņš domā, ka jau ir kļuvis par necilvēku, kad jūt, ka atdalījies no sevis, ir saplūdis ar Visumu un sevi vēro no malas? Kāpēc cilvēks jūtas nogrēkojies un vainīgs, tiklīdz pārliecinās, ka nepazīst nevienu cilvēku, kura dēļ viņš sevi kremtis?

Kas ir Sigismunds Augusts, Mikalojs Radvils, Jans Hodkevičs un Magnus? Kas ir Ieva? Kas ir Petrs, Povils un Jons? Kas ir Grile un viņas dēls? Kas ir Martīns Mažvīds, Āla Rise un Harris Kalevs Saimre? Kas ir visi šie cilvēki, ar kuriem Kiprijons Tvirbuts savā mūžā ticies? Vai viņi saprot, kāpēc un ko no viņa gribējuši, ko no viņa cerējuši, kāpēc viņu nosodījuši un nicinājuši, kāpēc mīlējuši? Vai viņi saprot, kāpēc viņš pats citus nosodījis, niecinājis vai mīlējis, kāpēc un ko no viņiem gaidījis?

Ne uz vienu no šiem jautājumiem Kiprijons Tvirbuts, kas joprojām mēģina iesaistīt sarunā Matsu, kurš sēž karietē, atbildēt nevarēs.

Viņu grauž sirdsapziņa.

Sirdsēdas stāsta, ka bērns aug un nav laika viņu iepazīt. Tās mēģina pierādīt, ka nav bijis laika iepazīt vecākus, sievu, bērnus, Mikaloju Radvilu, Janu Hodkeviču, Magnu, Martinu Mažvīdu un Ālu Risi. Tu esi nopratis, ka cilvēkos slēpjas kaut kas jēgpilns un neparasts, tikai tu viņus neesi iepazinis — tev nav bijis laika.

Dzīve ir aizjoņojusi pa galvu pa kaklu. Ari tev bija jāiet un jāskrien. Jāmeklē darbs. Jātiek pie pajumtes, apģērba un naudas. Tev likuši iet citi, un tu esi juties nebrīvs — tev nodarīts pāri, tu esi nelaimīgs. Bet tu esi gājis arī tad, kad neviens vairs tev nav licis iet. Tu vairs nevarēji vainot citus cilvēkus, un tas tevi nospiedis vēl stiprāk. Cik riebīgi iekārtota pasaule, kā tā mani izvaro, tu teici. Tu biji ieradis iet un gājis pat tad, kad tev nebija kur iet, kad tu nemaz nezināji, kurp ej. Kritis galīgā izmisumā, tu sāki zaimot — dzīve ir tukša un bezjēdzīga! Sirdsēdas tev nav pateikušas neko vairāk kā tikai to, ka tu neesi pazinis ne sevi, ne citus — tev nav bijis laika. Bailes, ka mūžs būs nodzīvots un neviens nebūs iepazīts, aug augumā. Acīs cauri asarām saplandās traģiskā gaisma…

Beidz ievilkt sarunā bērnu!

Tur jau svīta sasēžas pa karietēm. Pavadītāji kalpi cērt ciet durtiņas. Sāk kustēties pirmā kariete. Cita aiz citas sāk kustēties otrā, trešā… Ketleri brauc projām. Grile, šī sieviete, no kuras atvadīties Magnus bija izlaidis Tvirbutu no ieslodzījuma, āre, no vārtiem nāk atpakaļ pie karietes, kurā bija iesēdinājusi dēlu. Uz bukas sēž kučieris un pagriezies skatās uz Kiprijonu Tvirbutu. Viņš ir nepacietīgs. Viņš grib, lai Tvirbuts iet projām. Grile steidzas, tur jau viņa skrien teciņiem. Pieskrējusi pie karietes, viņa apstājas. Elpu aizturējusi, viņa klausās. Kad Grile attop, ka viņas bērns ar Kiprijonu Tvirbutu nesarunājas, viņai kļūst vieglāk ap sirdi.

—   Tu nemēģini ievilkt viņu sarunā, viņš grib uz mājām! — Grile saka Kiprijonam Tvirbutam.

Kiprijons Tvirbuts izvelk galvu no karietes, atliec muguru un stieptā, žēlā, sirdssāpju pilnā balsī iesaucas:

—    Jūs ved uz nespējnieku patversmi!

Viņš aizcērt muti. Viņš skatās uz Grili. Viņi abi skatās viens uz otru. Satriekti, nobijušies. Viņi zina, ka jāatvadās un ka atvadām ir pavisam īss brītiņš. Maz laika. To saprot abi. Maz bijis laika, lai būtu varējuši atģist, kas viņus vienu pie otra saista. Maz bijis laika, lai viens otru būtu varējuši iepazīt.

Tagad maz laika atvadām.

Ko var pateikt cilvēkam uz atvadām? Kāda jēga no šī ardievu! vai kāda cita skumja vārda? Uz atvadām nevar iepazīties ar otru cilvēku. Tāpēc cilvēki cits citu nekad nemierina un nežēlo. Viņi saprot, ka ir satuvinājušies un sadraudzējušies, taču viņi nezina — kāpēc, to viņi nav paguvuši izprast. Maz bijis laika.

Kariete sāk kustēties. Bērns karietē sauc:

—    Mamm! Mamm!

Grile atraujas no Kiprijona Tvirbuta, skriešus panāk karieti, ielec tajā un sev aiz muguras aizcērt durtiņas.

Kalpotāji, izvadījuši Ketlerus, izklīst — vieni uz pili, otri uz staļļiem un trešie uz klēti — katram sava ierastā vieta.

Pagalmā vairs stāv tikai Kiprijons Tvirbuts viens pats.

Pa ceļu aizrībējušas karietes. Sargvtri aizdarījuši pils vārtus. Kiprijons Tvirbuts stāv un stāv. Viņš stingi noskatās uz lielajiem, noslēgtajiem vārtiem. Apakša tiem nošķiesta ar dubļiem un aplipuši ar slapjām lapām.

Laiks ir apmācies.

Kiprijons Tvirbuts griežas riņķī un iet uz pili. Acis pilnas asaru. Pa kāpnēm atdun viņa soļi. Kāpņu laukumiņā — pie lodziņa — viņš apstājas. Vēlreiz viņš pamet skatienu uz pagalmu. Viņš neredz, ka logā esmu es. Viņš redz, ka pagalms ir tukšs un ka vārti ir aizslēgti. Viņš neredz, ka logā esmu es. Viņš nepazīst sevi, kas no paša atdalījies. Viņš pagriežas. Pa kāpnēm viņš uziet augšā. Pie telpas, kurā viņš bija ieslodzīts, sardzenieka vairs nav. Kiprijonu Tvirbutu tas nemulsina. Viņš parausta durvju kliņķi. Durvis neveras. Kiprijons Tvirbuts pieklaudzina un uzsauc:

—    Ei! Vai tur kāds ir?

Klusums. Neviens neatsaucas. Apsargātājs tukšo telpu ir aizslēdzis un pats aizgājis projām.

—    Tu esi brīvs! — es saku Kiprijonam Tvirbutam, no kura esmu atdalījusies. — Magnus tevi atlaidis brīvībā. Ej, kur gribi!

Kiprijons Tvirbuts mani nedzird. Viņš atspiežas pret mūri, nokar galvu un gaida, kad ieradīsies apsargātājs.

"Bērns aug un grib uz mājām."

Šī doma viņam dzeldina sirdi kā ar dzeloņiem.

Ārā auro vētra, gāž lietus, pa atvērto logu tas cērtas iekšā. Magnum iešaujas prātā — būtu bijis labāk, ja Līsa būtu izlēkusi pa logu. Kur viņa tagad aizies? Būtu izlēkusi pa logu, arī dzīve būtu galā. Drausmīga doma! Bet Magnus bija pārvarējis bailes un ienācis Līsas istabā. Viņam bija bailes, un vienlaikus kaut kas stiprāks par bailēm vilka viņu iekšā. Vai šī uzvara pār bailēm nāks par labu? Kad uzvarētas bailes vairs nejūt robežu, kurai cilvēks nedrīkst kāpt pāri… Kas tās tādas par robežām? Kādas domas viņam nāk galvā?

Uz galdiņa vīna kauss — neizdzerts, pa virsu uzvilkusies pūkainā pelējuma plēvīte. Spogulis. Magnus norauj no spoguļa melno tūku, un istabā kļūst gaišāk no spīdošā un mānīgā spoguļa dziļuma, kurā redzams viņš, Magnus, izsvaidītās kleitas un logs, aiz kura gāž lietus. Magnus piebāž seju spogulim cieši klāt un skatās uz sevi kā no slēpņa..

Pēkšņi viņš pagriežas un paceļ aci augšup — uz svētā Franciska attēlu pie sienas. Viņu novēro! Svētā acīs melnē labi saskatāmie caurumi. Magnus metas sāņus pie sienas un iekliedzas:

— Ei! Es tev izduršu acis!

Gleznā acu caurumi tomēr neveras ciet. No istabas puses acis jau izdurtas. Jau izdurtas! Kad — vai sen jau Līsa pamanījusi, ka viņu novēro?

Kleitas izmētātas pa gultu.

Viņš atceras, kāpēc viņu bija novērojis. Viņš bija atnesis Līsai pletni un sacījis:

"Es tevi nevainoju miesaskārībā. Es sevi nevainoju miesaskārībā. Mēs neesam vainīgi tajā, kas mūs savedis kopā. Dievs mūs tādus radījis… Tēvs sit bērnus, lai viņi būtu bērni pēc iespējas ilgāk — nevainīgi. Bērniem bail no pēriena. Mēs, pieaugušie, pārvaram arī bailes no Dieva… Mēs esam bērni, kas krītam no debesu augstumiem… Augstībā neviens ilgi nevar izturēt…"

Magnum nebija šaubu, ka Līsa nespēs noturēties pretim kārdinājumam ķerties pie sevis šaustīšanas — klostera ieradumus viņa tik drīz nevarēja aizmirst. Tomēr izsekotāji neko tādu nebija redzējuši. Viņi vēstīja, ka pletne no Līsas istabas pazudusi. Pazudusi, un viss. Ak, Magnum vajadzēja saprast, ka, viņu mīlēdama, Līsa nav bijusi akla, jo mazāk — akla mīlas verdzene… Magnum to bija vajadzējis saprast jau tajā naktī, kad, nācis pie atmaņas, bija ieraudzījis Līsu sēžam uz gultas malas. Rokā viņa turēja zoss spārnu, bet acis bija skumjas, tik skumjas!…

Citu acīs Magnus nesaskata dvēseli. Skatīdamies uz citiem, viņš domā par sevi. Māmiņa! Kamdēļ tu laidi pasaulē dēlu vienaci, kas vienmēr baiļu pārņemts, kas mūždien aizdomu pilns!… Nepārtraukti, katru dienu viņš gaida brīnumu, nepieredzētu veiksmi, kas galu galā būtu spējusi kliedēt satraukumu un bailes, ka aizskries mūža dienas — un nebūs palikušas nekādas pēdas…

Kleitas izklātas te šeit, te tur. Uz galdiņa neizdzertais vīna kauss. Pa vaļā pamesto logu, vēja brāzmu trenkts, lietus sitas iekšā, un kleitas, kas nomestas tuvāk logam, ir slapjas. Greznas un vienkāršas — pa lielākajai daļai pelēkas, tumšās nokrāsās — tās saplakušas uz galda, uz krēsliem, uz grīdas, uz gultas…

Reiz Līsa bija pacēlusi vīna kausu, kurā peld pelējuma saliņa, un iečukstējusies:

"Re! Citādi nebūs, no tā nevienam nav lemts izbēgt. Agri vai vēlu aizsērē visdzidrākais avots."

Kopš kura laika sācis pelēt vīns, ko kalpone nes Līsai? Kāpēc kalpone viņam nebija ziņojusi, ka Līsa vīnu vairs nedzer? Kāpēc izsekotājs nav ziņojis, ka Līsa svētajam izdūrusi acis, pa kurām viņu novēro?

Kā nu tagad iznāk — vai tikai Magnus netaisnojas? Kāpēc viņam būtu jātaisnojas? Līsa pa logu nav izlēkusi un nav nositusies. Viņa aizgājusi pati — viņa rīkojusies tā, kā dedzīgi bija vēlējies viņš, Līsa viņu patiešām ir mīlējusi…

Līsas pilī vairs nav. Magnus ir vientuļš, neprecējies vīrietis, viņam nav pat favorītes. Vai patiešām viņš ir vientuļš?

Kristiāns Šrapfers:

"Tev pieder augsta cilme un tituli, no mūsu puses — pūliņi, un tu kļūsi par karali!"

Tā, redz, runā viņa tuvākie draugi! Kas viņam tie ir? Pagaidu līdzgaitnieki. Ja Magnus celsies, viņi pievāks lielāko daļu lauru. Ja Magnu piemeklēs liktenīga nelaime, viņi pametīs viņu svilpodami. Tad kāpēc gan Magnus tēlo, ka mīl viņus, ka pieķēries viņiem? Pamet viņus! Viņi tev bija vajadzīgi tik ilgi, kamēr tu dzīvoji klusi un mierīgi, kamēr gaidīji nepieredzēto veiksmi. Tagad ej tālāk viens! Labie draugi tev nepalīdzēs celties. Viņi nav tādi, kas otra labā upurēs dzīvību. Tīss fon der Reke nodevis gan Magnu, gan Mēklenburgas Kristapu, gan Zviedrijas karali, tiklīdz jāņem rokā zobens, viņš izliekas par vārgulīgu un galīgi sanīkušu veci. Pagāja tikai daži mēneši, un šis nīkuļa vecis apprecēja divdesmit divus gadus veco skaistuli Sofiju fon Firksu — Kuldīgas hauptmaņa, Magnus kaimiņa, meitu. Pērn viņa vārgulīgajam vecim dzemdēja dēlu, šogad — meitu. Visi labie draugi ir tikai pagaidu līdzgaitnieki. Nākuši pie bagātības un sajutuši, ka nu var dzīvot mierīgi, viņi lauž visas norunas un par labākajiem draugiem aizmirst.

— Laiks! Mana stunda ir situsi! — Magnus skaļi saka, paceļ aci un satraukti noraugās uz caurumiem svētā Franciska acīs.

Laukā lietusgāze pārgājusi. Mierīgi rasina lietutiņš.

Gothardam Ketleram nav taisnība! Ketlers lietaviešiem grib sariebt un tikai tāpēc lien vai no ādas laukā, iegalvodams, ka no cara piedāvātā kroņa nedrīkst atteikties. Gothardam Ketleram pagalam vienalga, kas Magnu sagaida. Viņam galvenais — jāatriebj lietaviešiem un jānopelna cara — cita aizgādņa — labvēlība! Ketlers miglu Magnum laiž acīs! Karalis Fredriks karo ar zviedriem un pret zviedriem noslēdzis vienošanos ar krieviem. Tā ir patiesība! Taču cars ir viltīgs. Tagad viņš ved sarunas ar zviedriem — ar Fredrika ienaidniekiem. Ja nu Magnus tagad metīsies cara apkampienos, Fredriks jaunāko brāli notiesās uz nenovēršamu likteni — jau kuro reizi, tagad varbūt jau pēdējo reizi! Magnus darījums ar lietaviešiem ir pavisam cita runa! Lietavieši līgumu ar Fredriku vēl nav lauzuši. Brīnišķīga izdevība! Ar vienu soli Magnus var izpirkt vainu brāļa priekšā, atriebties zviedriem par par "viesmīlīgo" uzņemšanu un Gothardam Ketleram — par apvainojumiem Pērnavas sarunu laikā un vienlaikus iegūt spēcīgu aizstāvi — lietaviešu valdnieku!

—    Laiks! —juzdams jaunu spēku pieplūdumu, Magnus atkārto.

Bet laukā atkal gāž lietus. Vējš atkal brāž iekšā pa logu un planda visu,

kas plandās.

—    Svētais kungs, vai drīkstu ienākt?

Gevingera balss. Magnus pret durvīm nepagriežas. Viņam notirpusi sirds. Viņam licies, ka Gevingers teicis:

"Svētais kungs, jūs Līsu esat piespiedis izlēkt pa logu!"

Lēnām Magnus griežas pret Gevingeru. Viltvārdis grāfs viegli, pavisam nemanāmi smīn.

"Paklanies, kad uzrunā savu kungu!" Magnus grib uzkliegt, tomēr nespēj saņemties — Gevingera rokā viņš ieraudzījis zoss spārnu.

Divos soļos jau ir pie grāfa un atņem viņam spārnu.

—    Kā jūs uzdrīkstaties!…

—    Spalvu izrāva Līsa, svētais kungs! Tikai — viņa neprot rakstīt.

Re, kā! Līsa runājusi, Gevingers pierakstījis, un tagad viltvārdis grāfs par notikušo zina labāk nekā viņš — Magnus.

Kunga acī ieraudzījis zvērīgu niknumu, Gevingers paskaidro:

—    Ja es būtu atteicies, vēstuli būtu uzrakstījis Burmeisters vai Šrapfers, vai Aderlass. Nospriedu, ka tad jau labāk es…

—    Jūs! J^bāk jūs… — Magnus apraujas, tad atkal gāž laukā: — Kungs svētais, ko jūs darāt manā pilī? Ko jūs viltojat? Ko jūs ar viltojumiem gribat pierādīt? Ka es esmu princis, ka es esmu bīskaps? Jūsu viltojumi man nav vajadzīgi! Es esmu princis, es esmu bīskaps… Es esmu! Viltoti pierādījumi man nav vajadzīgi!

Magnus izrauj vēstuli Gevingeram no rokām.

—    Kas tas ir? Vai atkal jauns viltojums?

—    Tās ir Līsas asaras…

—    Cūku grāfs! Ja rīt no rīta vēl būsiet pilī, es likšu nocirst jums galvu!

Gevingera seju apstaro smaids — iztapīgs un blēdīgs.

—    Svētais kungs, jūs sakāt, ka esat! Ka guļat, kā teica lielskungs Gothards Ketlers, baltās sūnās… Kā sarkana, koša dzērvene — tīreļu karaliene… Jūs žilbināt acis — kā tikai putniņš lidos garām, tā ieknābs… noteikti ieknābs…

Magnus trakais niknums noplok. Ir bailes, un ir kaut kas tāds, kas bailes uzvar. Ir niknums, un ir kaut kas tāds, kas to apvalda. Cieši sakniebtām lūpām bīskaps hercogs nekustīgi noraugās uz Gevingeru.

—    Jūs uzknābās, svētais kungs! Ērglis, piekūns, vārna vai maza, piekususi zīlīte — kāda starpība? Capt — un jūsu vairs nav… Atvadīdamies es no visas sirds iesaku piesargāties no putnu valsts, mans svētais kungs!

Gevingers stāv un skatās Magnum acī. Atbildi nesagaidījis, viņš paklanās un, atmuguriski kāpdamies atpakaļ, paklanās atkal. Durvīs viņš paklanās pēdējo reizi. Klusām viņš aizver durvis.

Nepacietībā aizturējis elpu, Magnus atloka vēstuli. Viņš lasa aizgūtnēm, vārdus izlaizdams un jo drīzāk kārodams izprast būtību:

Mīļais… mans aizgādniek!… jūs teicāt, lai ar pirmo spalvu… Lai man piedod tā, kas kļūs par jūsu sievu… Spārnā viņai vēl atlicis daudz spalvu… Lai kādreiz Jums būtu grūti cik grūti būdams, mani vairs nemeklējiet!… Arī par to, kā klājas man, vairs neraizējieties! Man nav vajadzīga ne pajumte, ne patversme, ko pēc Jūsu vēlēšanās man piesolījusi lielkundze Ketlere. Man pietiks ar debesīm un zemes ceļiem, pa kuriem iet mans tēvs, brāļi un māsas… Es Jūs redzēju sapņos, Jūsu priekšā biju nometusies ceļos un raudāju, Jūsu kājas apskāvusi, es kliedzu: "Mans Gevinger! Mans Gevinger!" Pamodos un — sirds bija kļuvusi vieglāka. Esmu uzrakstījusi un — ap sirdi kļuvis vēl vieglāk…

Grāfs Gevingers, uz manu lūgumu… laipni… apzvērēja… ka nevienam neko neteiks… —

LĪSA

Visiem galvu nost! Visiem, kuru niķi un iegribas viņam jāpilda! Visiem, kas jūtas apvainoti, pazemoti un atgrūsti, visiem, kam nodarīts pāri…

Šo vēstuli Gevingers izdomājis!

Nē!

Līsa atdevusi Magnum atpakaļ spārnu. Tā nav Gevingera izdoma. Tā ir patiesība.

Ā-ā-ā! Cūku grāfs uzrakstījis ne tikai to, ko Līsa sacījusi, bet arī to, ko pats viņam gribējis pateikt — Mans Gevinger! Mans Gevinger!

Magnus atvēzējas — viņš metīs spārnu ārā pa atvērto logu, lietū. Roka sastingst. Lietus atkal vairs negāž tik traki. Tas nomierinoši smidzina. Ir salijusi palodze, kleitas, gulta…

Magnus aizver logu, apgriežas apkārt un cieši un nekustīgi veras svētā Franciska acu melnajos caurumos. Uzraudzītāji zinājuši, pa kuru laiku Līsa izdūrusi acis. Bet ziņojuši viņi nav. Viņi zinājuši, pa kuru laiku Līsa izmetusi pletni. Bet ziņojuši nav. Viņi zinājuši, pa kuru laiku Līsa izgājusi no pils. Bet ziņojuši nav. Visi pilī ir pret Magnu! Uzraudzītāji izseko Magnu.

Svētais Francisks ar izdurtajām acīm lūkojas apkārt pa viņa pili. Fa viņa bīskapiju. Pa viņa nākamo karaļvalsti. Visu, kas palicis atmiņā, Magnus redzējis ar vienu aci. Dzīve dziras izdurt arī otru aci. Dzīve grib, lai viņš ir akls. Tā viņu grib vadāt aiz rokas kā neredzīgo. Dzīve stāsta — rē, kur tavas mājas! re, kur tava bīskapija! re, kur tava karaļvalsts! Bet visapkārt — tumsa.

Magnus sper soli uz durvju pusi un spogulī ierauga savu atspulgu.

Mans Gevinger!

Ausīs sāk džinkstēt:

"Gevinger! Gevinger!"

Spogulis plīst, sadrūp un pie kājām sabirst lauskās. Gleznas audekls stirkšķ, sīkdams kā ziemas muša. Svētā vaigs sastirkšķ vairākās strēmelēs un atlobās no sienas — mūrī redzami melnie caurumi.

"Gevinger!" iesvelpjas caurvējš.

Magnus attopas gaitenī. Vienā rokā viņam zoss spārns, otrā — krusts ar pārrautu ķēdīti. Krusts, ko viņš nēsā uz krūtīm. Ar krustu viņš bija sašķaidījis spoguli un saplosījis gleznas audeklu. Dievs, Tu devi krustu, Tu to liec arī panest!…

Magnus nokāpj lejā — kamīna zālē. Kamīnā laiskā mierā snaikstās uguns.

Spārns pieder Līsai.

Spārns deg ugunī sprakšķēdams, šķebīgu smirdoņu izplatīdams. Spē- gas saritinās. Sagruzd. Izplēn. Vairs nav. Taču spārns vēl būs jāaizmirst. Atmiņa nav uguns — pagātne tajā sadeg lēnām, pavisam, pavisam lēnām. Ja sadeg…

Magnus uzspiež skūpstu krustam ar pārrauto ķēdīti, pārkrusta ar to kamīna uguni un saka:

— Laiks!

3

Laukā ir mēnesnīca, tētiņ!

Jūdzi no Upītes, pusotras jūdzes no Panevēžas, puse jūdzes no Kiršinas un Nevēžes ir Širvju muiža.

Visapkārt Rietavai — tumši, piesniguši egļu vēri. Aizsalušais klīstošais ezers. Aizputinātās Ložņu un Smetišķes pļavas. Augstu gaisā planē bēdīgs — neaizceļojis — klijāns. Jūras upes ieleja, pauguri, kailajās ošu birzīs krauc kraukļi. Ledū iekalta, Jūra plūst uz Nemunu. Pie Nemunas — cietokšņi.

Nēres atkraujas ar noaugušām Iazdāms. Krāces sniegā ieputinātas. Viņpus Nēres — Radvilu Luķišķes. Šaipus — Sangūnišķes, Suderve, Lazdīnu Ģiraite un vecvectēva māja. Klima Cepulova iededz sveci. Sabila Kidmi- naite ada. Jumtstāva mansards ir tukšs. Kāpnes ved uz tornīti ar cauriem logiem. Jūdzi no vecvectēva mājas — Viļņas.

Visapkārt ir mūsu dzimtā puse. Aukštaitijā un Žemaitijā. Viļņā. Un visur tagad ir mēnesnīca, tētiņ! Sniegs dzirkstī. Meži, lauki, mājvietas, muižas un pilsētas ir piesnigušas, takas un ceļi — aizputināti. Logi aizsalusi. Suņi ilgpilni vaukšķ un kaukšķ.

Mans mazākais brālis murgo. Viņš ir slims.

Ķipī man ūdens. Vienu samitrinātu drāniņu izklāju brālītim uz pieres, otru — samitrinu ūdenī.

Man ir pilni septiņpadsmit. Man būs jāiet karā. Pa vasaru cara karapulki Lietavas nomalē uzcēluši Usvjatas un Ulas cietoksni. Bet, kamēr ziemā bija pulcējies Garodņas seims, viņi uzcēluši arī Sokalas pili un Meževā sākuši mūrēt jaunu cietoksni. Bet Baranovičos atņēmuši mums veco…

Seimā valdnieks pasludinājis, ka kopš šī brīža karošot tikai uz ienaidnieka zemes — pats valdnieks lietaviešu karaspēku vedīšot uz ienaidnieku zemi. Visi vīrieši, kas vien vēl kust, tiekot iesaukti karapulkos. Karot iešot gan bajāri, gan kroņa zemnieki — visi, kam tikai pieder mājas un zeme. Karot iešot bīskapu un kanoniķu ļaudis, ja viņu sinode neapstrīdēšot valdnieka lēmumu. Karot iešot čigāni, kurus līdz šim laikam neviens nemaz par cilvēkiem nav turējis, — tagad valdnieks viņiem par karaklausību solījies būt devīgs.

Valdnieka pacietība ir galā — viņš lietaviešus ceļ kājās diženai kara- gaitai. Tajā dosies visi. Nevis aizstāvēties, bet gan — uzbrukt.

Kad pārnāks mājās vecaistēvs, kad atbrauks mamma, viņi par desmit šokiem grašu man nopirks zirgu, uzšūdinās zaļu vai zilu apmetni, iedos kučieri, divjūga ratus un tajos iemetīs lāpstu, pīķi un āvascirvi, iekraus sienu.

Kaut tikai Jons būtu vesels, kad man būs jājāj karā!

— Mamm… Mamm… — Jons čapstina karstumā apkaltušām lūpām.

Es samitrinu lūpas ar slapjo drāniņu. Viņš nomierinās. Kaut ko kaut kam viņš klusi klusītiņām čukst.

Jonu es mīlu. Zēns skatās un nerunā. Skatās un nerunā. Reiz, kad bija nomodā, viņš man stāstīja, ka sapnī tevi, tētiņ, esot redzējis! To viņš pastāstīja man vienam. Bet viņš, tētiņ, tevi taču neatceras! Ko viņš sapnī redzējis, kādu viņš tevi redzējis — to zina tikai Dievs!

Es Jonam parādīju tavus vecos zābakus. Pēc tam aizvedu viņu aiz dārza, kur līdzens un nesabradāts sniegs, un brālītim parādīju, kādus nospiedumus atstāj tavu zābaku pēdas. Jons skatījās uz pēdām un — klusēja. Klusēju arī es.

Ja būtu saslimis Povils, aizjāt karā man būtu vieglāk.

Svētdien kamanās atbrauca uz mūsu muižiņu Vladīka, apriņķa karakungs, — nesen viņš atgriezies no Garodņas seima. Viņš pavēstīja par lielo karagaitu. Viņš teica, ka mūsu mammai piederot divas muižas — Rietavā un Lazdīnu Ģiraitē un ka no katras muižas jānododot karā trīs bruņoti jātnieki ar kučieriem.

Vecaistēvs sadusmojās.

—    Ko jūs, lūdzamie, viņai gribat atņemt? Varbūt bērnus? No Rietavas muižas jūs esat paņēmuši viņai vīru un vēl tagad nedodat atpakaļ! Bet Lazdīnu Ģiraitē viņa lai ceļ augšā no miroņiem vīra vecvecākus — visus Tvir- butus — un lai dod tiem bruņas! Lai viņi dodas karā ar Dieva svētību!…

Lielmāte Būdra, vectēva sieva, izbolīja acis un iesprieda sānos rokas. Nomanījis, ka ies vaļā briesmīga šķendēšanās, Vladīka pacēla roku.

—    Es daru zināmu, lielskungs Dvarčūn, — ja tava meita nedos karā vīrus no abām muižām, viņa zaudēs muižas un bajāra titulu! Un ja tu aizstāvēsi meitu un lēksi acīs valdīšanai — arī tavu muižu valdnieks uzdāvinās čigānu karotājiem! — Viņš piecēlās un, uz mūsu mammu skatīdamies, piebilda: — Vīra zārku uz Rietavu nevedāt. Krustu uz vīra kapa dzimtajā pusē atteicāties uzstādīt. Tagad tēvijai Lietavai karotājus atsakāties dot. Jūs esat tapusi pavisam nepaklausīga valdniekam, kundze Tvirbutiene!

Vladīka aizbrauca.

Saimes galā vakarēdami, mājas ļaudis klusēja. Vecaistēvs skatījās uz meitu, mūsu mammu. Lielmāte Būdra ne acu nenovērsa no vecātēva.

Kur nebijis, sāka ķēmoties un bolīt acis Povils.

—    Kāda daļa bērniem? Bērni karā neiet! Kāda daļa bērniem? Bērni karā neiet!

—   Nu jā! Tagad tikai čigāni karalaukā vicina asti! — lielmāte Būdra ieņurdējās.

Pa nakti vecātēva galā sacēlās troksnis. Aizrīdāmās bļāva Būdra. Kaut kas rībēja un šķindēja. Es sapratu, ka viņi kaujas. No sānistabas mamma vienā kreklā ienāca mūsu guļamtelpā. Bija tumšs. Tumsā saskatīju vienīgi mammas krekla blāvgano plankumu. Plankums lēnām aizgāja līdz durvīm un apstājās. Viņa blāvganoja sastingusi tik ilgi, līdz viņā galā troksnis bija apklusis. Klusītēm mamma atgriezās savā istabā.

Pagāja krietna stunda, un gaitenī atskanēja skrapšķēšana. Noklinkstēja kliņķis, atvērās durvis un — lēnām ienāca iekšā vecaistēvs. Tad jau mēness bija iespīdējis pa logu, un es redzēju vecotēvu — baltu, zilganīgi baltu, gandrīz tādu kā veli, un man viņa sametās žēl tik stipri, tik stipri žēl… Viņš pienāca pie manas gultas un nočukstēja:

—    Pabīdies, Petr, paņem mani blakus!

Mamma bija izdzirdējusi, ka vecaistēvs pārnācis gulēt pie mums, bērniem. Viņa ienāca ar aizdegtu sveci. Viņa atmeta vaļā vecamtēvam segu, nolaida sveci, un mēs abi ar mammu ieraudzījām, ka vecamtēvam krekls uz krūtīm ir asiņains. Mamma neskrēja apmazgāt asinis un apsiet brūces. Viņa nopūta sveci, lai pazūd tumsā mūsu pretīgā dzīve.

Mamma apsēdās uz gultas malas un klusēja. Gaisa plūsmas apdzēstā svece smaržoja. Pēc tam mamma sakņupa pār vecātēva, sava tēva, kājām un klusītēm šņukstēja.

Vecaistēvs viņu mierināja:

—   Tu, meitiņ, neko neņem pie sirds, nekur savu mēli nebāz! Es tavas lietas nokārtošu.

—    Tevi nobendēs!

Mamma iekunkstējās.

—    Nenobendēs vis! Viņa nāks pie atjēgas. Tev, meitiņ, jāsaprot arī viņa — visu mūžu nokalpojusi… bērnu viņai nav… pie vīra tikusi vecumā… visa tā laime, ka tapusi par bajārieni. Un to viņa baidās pazaudēt…

—    Es braukšu, tēvs! Es lūgšus lūgšos! — stingrā balsī noteica mamma.

—    Nekur tu nebrauksi! Nevienam nav tiesību lūkot nodarīt ļaunu saviem bērniem!

Vecaistēvs paslējās pussēdu, bet tūlīt ievaidējās un atkal atkrita augšpēdu.

Vecātēva vārdi man aizžņaudza elpu — par mammas muižām un par karotājiem runādams, Vladīka bija turējis prātā mani!… Manis dēļ lielmāte Būdra vecotēvu, savu vīru, bija piekāvusi! Manis dēļ mamma bija raudājusi! Mamma kaut kur grib braukt un kādu lūgt, lai mani neaiz- sauc lielajā karā!

Es gulēju notirpis. Manas kājas pastiepās, manas rokas kļuva smagas un tvirtas. Es jau varēju ņemt rokā zobenu un kāpt zirgam mugurā…

Skatīju čabošo un šalcošo Smertišķes pļavu un tajā vientuļo, melno stārķi. Skatīju aizputināto Kiršinu un kupenās iegrimušo Sidabravu. Es jutu klusumu un mieru vecvectēva mājas tukšajā mansardā. Es varēju ņemt rokā zobenu, kāpt zirga mugurā un jāt karā — to visu aizstāvēt!… Mājas spelgoņu, kad mēnesnīca ielīst caur apledojušajiem logiem, bet mamma, vecātēva kājas apskāvusi, raud, — es varēju iemainīt pret siltumu!

Tagad man mati uz galvas slejas stāvus, kad atceros bērnību, klaiņoju- mus pa mežiem un purviem kopā ar Steputi Stirbaiti, tukšās bezdelīgu ligzdas Rietavā un neomulīgo dzīvošanu vecvectēva mājā — kā es biju izturējis līdz šim laikam un nebiju nomiris aiz sirdssāpēm, ka aizvien vēl esmu mazs, ka man nav spēka un neko nespēju grozīt?…

Nedrīkst paļauties tikai uz vēlēšanos tēvu sagaidīt. Vēlēšanās sagaidīt nav īstā gaidīšana — kamēr, tētiņ, es tevi neesmu meklējis, es tevi neesmu sagaidījis! Es sākšu gaidīt, kad aizjāšu — kad jau meklēšu. Karadraudžu pulcēšanās laukā ņudzēt ņudzēs bajāri, zemnieki, čigāni un visvisādi rokaspuiši. Es tevi, tēvs, pazīšu vīru tūkstošu ņudzeklī! Es piejāšu pie tevis zirgā, kas maksā desmit šoku, zaļu vai zilu apmetni plecos, ieskatīšos tev acīs, un tu sapratīsi, kas es esmu…

Otrā rītā mamma saposās ceļam. Vagars Rapols Bružis aizjūdza kalešu.

Vecaistēvs gulēja manā gultā, dzirdēja steidzīgos soļus, brauciena sagatavošanas trokšņus un zirgu sprauslāšanu pagalmā. Tomēr viņš necēlās kājās. Viņš nepasauca meitu aprunāties. Viņš gulēja vai nu aizvērtām acīm, vai arī nemirkstinādams skatījās uz aizsalušo logu.

Mamma ienāca atvadīties. Viņai piedurknēs ietvēries, Jons jau laida vaļā asaras.

—    Es drīz būšu atpakaļ, tētiņ! Ardiev! — laikam taču baidīdamās, ka pati var sākt raudāt, mamma nevērīgi teica.

—    Es tev aizliedzu braukt! — vecaistēvs atbildēja. — Liec, lai izjūdz!

—    Ardiev! — mamma strauji sacīja un kopā ar Jonu izgāja no istabas.

Vecaistēvs nolaida kājas no gultas, piecēlās, piesteberēja pie aizsalušā loga, snaikstījās un snaikstījās, aizsalušajā stiklā caurredzamu spraugu meklēdams, bet laikam jau neatrada — viņš atkal sagura un nokāra galvu.

—    Tā mēs tiekam nospiesti uz ceļiem! — viņš teica. — Mēs paši metamies ceļos.

Vecaistēvs gultā vairs negūlās. Viņš palūdza, lai no lielmātes Būdras gala atnes viņam drēbes. Šīs viņa drēbes jau bija nodriskātas — garsvārks mazgāts un samazgāts, kamzoļa apkakles kažokāda nodilusi, zābaki nobradāti un balti noplukuši…

Vecaistēvs izgāja pagalmā, stāvēja uz sniegā izraktās takas un stīvi noraudzījās akā, pie kuras vasarā mēdza mazgāties. Sākumā viņam uz rokām lēju ūdeni un padevu dvieli es. Vēlāk ūdeni lēja Povils, vēl pēc tam — Jons. Vecātēva rokas vienmēr ir bijušas baltas un tīras.

Novakare. Saule jau bija zemu un sarkana. Tā sārtināja kupenas klajumos un izklāja ēnas iegraviņās. Vecaistēvs paskatījās uz mani un sacīja:

—    Saule rāda uz spelgoņu — atnes man kažoku!

Vecaistēvs to uzvilka pāri kamzolim un nu bija resns — kājas likās tievas un nespēcīgas.

Vecaistēvs garām akai aizčāpoja pa taku uz staļļu pusi, un es iegāju atpakaļ iekšā. Kopš tās reizes viņu vairs neesmu redzējis.

Vecātēva iziešanu no pagalma neviens nebija pamanījis.

Nākamajā dienā kaimiņš stāstīja, ka, kuražā braukdams mājās no Upītes, uz ceļa mūsu vecamtēvam viņš esot pabraucis garām. Sveicinādams vecaistēvs pacēlis ziemas cepuri — kaimiņam par to bijis lielais brīnums.

Lielmāte Būdra atviegloti ievilka elpu.

—   Tā, te nu, paldies Dievam, abi nākuši pie prāta: vecis — uz Upīti, Ieva — uz Viļņu, viss tiks nokārtots!

Šīs pašas dienas vakarā Jonam piemetās karstumi.

Trešo dienu un nakti sēžu nomodā pie viņa gultas.

Mamma vēl nav pārbraukusi, vecaistēvs vēl nav pārnācis.

Mūsu istabā ir mēnesnīca, tētiņ! Povils guļ, elpo caur degunu, aizvelkas, nostenas un elpo caur atvērtu muti.

Jons te svaidās un murgo, te kļūst pavisam mierīgs — klausies vai neklausies, nevar ne sadzirdēt, vai viņš vēl elpo. Jāpieliek viņam pie mutes vaigs, lai dabū sajust tik tikko manāmu siltuma dvašu.

Telpa nav liela, tā stāvgrūdām pilna ar cilvēkiem. Pie sānsienas kuras kamīns, un sarkano stieģeļu velvēs krustojas izstaipītās cilvēku ēnas.

Valdnieks ir novecējis. Kiprijons Tvirbuts viņu nav redzējis vienpadsmit gadu. Viņa matus slēpj lielkuniga kronis. Plānā divdaļu bārda nosirmojusi. Sigismunds Augusts noraugās uz bīskapu hercogu Magnu drūvu un tumšu skatienu.

Zālē ir karsts.

Kiprijonam Tvirbutam noslīgst galva. Acu priekšā parādās baltā Nemunas sengrava. Magnus ragavu virtene bija ieradusies no Krinčinas, tāpēc Kiprijons ieraudzīja Garodņu no kraujas — pa gabalu. Platajā un aizsnigušajā Nemunas lejā — atstatāk no pilsētas melnajām mājiņām un līkajām ielām — vakara saulē sārtojās gracioza gotiska pils, attāluma dēļ maziņa kā spēļmantiņa. Dzidra debess, balta ieleja un zaļi priedoli tālumā — tik daudz plašuma!

Bet pils zāle ir šaura, karsta un smacīga.

Sigismunda Augusta sekretārs Motiejs Savickis vācu valodā skaļi nolasa Vilhelma Firstenberga — Ļubimas cietokšņa ieslodzītā — atbildi Maskavas lielkņazam Jānim Briesmīgajam:

— Pateicos par turēšanu nebrīvē atbilstoši manai izcelsmei un ceru, ka arī turpmāk turēsieties pie visās valstīs atzītiem noteikumiem. Taču zvērestu, ko esmu devis svētajai vācu tautas Romas impērijai, es nevaru lauzt tikai tāpēc vien, ka mani piemeklējusi nelaime. Drīzāk ar tīru sirdsapziņu pabeigšu mūžu gūstniecībā nekā pieņemšu no Jūsu rokām karaļa kroni un sabradāšu kājām bruņinieka godu. — Motiejs Savickis paceļ acis no tīstokļa un vēršas pie Magnus: — Bīskap hercog, ja jūs ar tādu pašu pašcieņu vēlētos atbildēt Maskavas lielkņazam, mūsu gaišība valdnieks būtu pārliecināts, ka viņa māsai princesei un kunigmeitai Annai izsaka bildinājumu augstdzimis princis un cēls cilvēks.

Bīskaps hercogs Magnus klusē. Sekretārs Hermanis Šneiders viņam kaut ko čukst. Padomnieki Klauss Aderlass un Konrāds Burmeisters savā starpā strīdas.

Kristiāns Šrapfers pašlaik būtu sajūsmināts. Pieprasījis uz vissteidzīgāko nosūtīt ziņnešus uz Tērbatu pie kņaza Ēlerta Krūzes un kņaza Johana Taubes, Kristiāns Šrapfers kategoriski bija atteicies braukt uz Garodņu. Nav nekādu šaubu — Kristiāns Šrapfers zināja, ka nevis cars lepni atteicies no Vilhelma Firstenberga kandidatūras, bet gan Vilhelms Firstenbergs — no cara piedāvātā kroņa. Visi Magnus un cara satuvināšanās piekritēji — gan Kristiāns Šrapfers, gan Gothards Ketlers, nemaz jau nerunājot par Ēlertu Krūzi, Johanu Taubi un Kasparu Oberfeldu — veselu pusi gada bīskapam hercogam bija pūtuši miglu acīs.

Magnus var izlocīties un teikt, ka valdnieka sekretāra nolasītā Vilhelma Firstenberga atbilde caram ir izdomājums. Bet šobrīd vairs nav svarīgi, vai šī atbilde izgudrota vai īsta. Magnum jādod Sigismundam Augustam atbilde, vai viņam pietiks drosmes lepni atteikties no cara piedāvātā kroņa vai nepietiks.

Galvu uz vienu sānu pieliecis, aci grīdā nodūris, Magnus stāv un vērīgi klausās, ko Hermanis Šneiders viņam čukst. Dūkoņa zālē aug augumā. Daudzi saprot, ka Hermanis Šneiders tikai novilcina laiku — bīskapam hercogam jātiek galā ar pārsteigumu.

Sigismunds Augusts sēž krēslā, kas stāv uz akmens paaugstinājuma ar pakāpieniem, kuri nosegti ar paklājiem. Uz paaugstinājuma augstākā pakāpiena stāv Traku vaivads Stepans Zbaraskis, Navagrudakas vaivads Povils Sapiega un Kijevas bīskaps Mikalojs Pacs. Mazliet zemāk nekustīgi slejas Mstislavļas vaivads Jurģis Astiks, I.uckas stārasts Bohušs Koreckis, Pieleņķes vaivads Vosiļs Tiškēvičs un vairāki Kiprijonam Tvirbutam nepazīstami augstmaņi. Valdniekam aiz muguras, viegli saliekušies uz priekšu, gatavi saklausīt valdnieka visklusāko iečukstēšanos, modri stāv lielkuniga karavadoņi — kunigs Lukošus Svirskis un lielskungs Gregors Valāvičs, valsts mantziņa Eistāķija Valāviča brālis.

Traķu vaivads Stepans Zbaraskis, vīrs ar melnām, spurainām uzacīm, pieliecas pie valdnieka un pusbalsī kaut ko pasaka. Svītas augstmaņi sacīto dzird un sāk ķiķināties.

Ierunājas valdnieks:

—    Bīskap hercog, mēs neprasām, lai jūs dodaties pie Maskavas lielkņaza, kuru godbijīgi saucat par caru, un viņam taisni acīs sakāt nepatīkamus vārdus. Mūsu karaspēks pašlaik ir Radaškovičos. Rīt mēs dodamies uz Radaškovičiem. Nāciet kopā ar mums pie mūsu karapulkiem, un tādējādi jūs būsiet devis caram atbildi skaidrāk un nepārprotamāk nekā ar augstprātīgiem vārdiem!

Tagad padomnieki apstājuši Magnu tā, ka viņu vairs ne redzēt nevar.

Tikām Stepans Zbaraskis, Traku vaivads, nokāpis no paaugstinājuma… Kaut ko pasacījis sekretāriem Motiejam Svirskim un Naruševičam, kas sēž pie četrstūraina galda, viņš pavisam negaidīti vēršas pie Kiprijona Tvirbuta:

—    Kungs Tvirbut, kad dāņu karalis Fredriks zviedru karalim Ērikam pieteica karu, dāņu karaļa brālis bīskaps hercogs Magnus piedāvājās zviedru karalim par ķīlnieku. Vai bīskapa hercoga klusēšana toreiz mums jāuztver kā viņa ārkārtīgā drosme? Jūs taču, kungs Tvirbut, bīskapu hercogu labi pazīstat?

Kiprijons Tvirbuts atkal skata plašo, piesnigušo Nemunas leju. Viņš skata ragavas un savu atspulgu kuražas lodziņā. Kiprijons Tvirbuts, kas atkal sevi skata no malas, nekustīgi noraugās uz seima krāsaino pajumi lielajā, piesnigušajā klajumā. Celtnes gala siena ir izgāzta, no melnā cauruma lien laukā vairāki lielgabalu stobri, kas pavērsti pret Garodņas pilsētu. Seims ir beidzies. Viss ir izlemts.

Kiprijons Tvirbuts dzird savu balsi:

—    Godātais vaivad, daudzus gadus liktenis mani mētājis pa pasauli un savedis kopā ar daudziem cilvēkiem. Lielu pulku no viņiem es vairs nevarētu nosaukt ne par drosmīgiem, ne par bailīgiem. Cilvēki netiek gudri, pie kā lai tveras, pie kā lai turas un ko lai dara, kaut tikai dvēselē varētu iemājot miers un kārtība, tas arī ir viss.

—        Miers un kārtība dvēselē? — valdnieks pārtver Kiprijona Tvirbuta vārdus. — Kārtību mēs varam ieviest savā muižā, savā sētā un savā karaļvalstī. Kārtība dvēselē no mums vairs nav atkarīga, tā ir Dieva rokās!

Kiprijons jūt, ka uz viņu skatās bīskaps hercogs. Viņš lēni, lēni pagriež galvu. Skatiens viņiem abiem satiekas. Magnus, cilvēks bez īstām mājām un bez dzimtenes, ar vienīgo aci mēmi lūdz Kiprijonu Tvirbutu, lai viņš valdniekam pasaka kaut ko tādu, lai tas pret Magnu kļūst piekāpīgāks.

Bet ko var pateikt valdniekam Kiprijons Tvirbuts?

Kad, atvadījies no Griles, Kiprijons atgriezās tornī pie savas ieslodzījuma vietas, viņš to atrada aizslēgtu. Apsargātāju pie durvīm vairs nebija. Kiprijons stāvēja gaitenī un gaidīja. Bērns aug un grib uz mājām. Kiprijonam nāca klāt te viens cilvēks, te otrs un teica:

—    Tu esi brīvs! Ko tu te stāvi? Ej, kur acis rāda!

Tvirbuts negāja nekur. Viņš gaidīja. Viņš pats nezināja, ko gaida. Viņš skatīja sevi no malas. Viņš nepazina sevi, tāpat kā nepazina tos, kurus bija saticis un redzējis sev visapkārt. Nav vairs žēl ne sevis, ne sievas, ne bērnu, ne Mažvīda vai Griles… Liekas, viss ir tieši tā, kā tam jābūt. Kas tas ir? Pārvēršanās par necilvēku vai gaišredzība? Atsvabināšanās no atkarības sev un atkarības no citiem? Varbūt tieši atsvabināšanās ari ir saplūsme ar Visumu? Bet kas ir Dievs — kurš ir visur un kura nav nekur?

Vēlu vakarā, kad gaitenī jau bija pavisam tumšs, pie aizslēgtās telpas durvīm pienāca Magnus — viņu pavadīja divi kalpi, kas nesa lukturus.

—    Tu esi brīvs — tā ir patiesība! — Magnus sacīja. — Un par nākotni tu vairs nebaidies! Tava zārka Neretā vairs nav. Tas ir pazudis. Zārka vairs nav — vai tu saproti?

—    Tam es ticu, — Kiprijons Tvirbuts atbildēja. — Bet es lūdzu — lieciet atvērt durvis! Cietumā ir palicis mans ceļamaiss.

Kalpi atsauca atslēdznieku, un viņš atslēdza durvis un iznesa no telpas ceļamaisu — noplīsušu un pavisam novalkātu. Ieraugot, ka par tādu dārgumu turētais Tvirbuta ceļamaiss tik nožēlojams, Magnum modās aizdomas, ka nav kaut kas lāga, un viņš to atraisīja. Tumšajā kulītē viņš neko nevarēja saskatīt. Kalpotājs pacēla lukturi augstāk. No izgaismotās kulītes uz Magnu palūkojās beigtā zaķa izvalbītā acs. Bīskaps hercogs ar abām rokām aizžņaudza ceļamaisa rauku.

—    Kas šo izkalteni tev te ielicis? Vai māmiņa? — viņš sabijies jautāja.

Kiprijons Tvirbuts cieta klusu, un bīskaps hercogs Magnus iekliedzās:

—    Sadedzini! Tas tevi iedzīs postā!…

Magnus, Dei gratia in Livonia, Oziliae, Vicae, Curoniaeque episcopatuum Dominus, Haeres Norvegiae, Dux Selesvici, Holsatiae, Comes in Oldenburg et Delmenhorsth…[12]

Sadedzinātā zoss spārna bruņinieks.

—    jūsu gaišība lielkunigi! — Kiprijons Tvirbuts izdzird bīskapa hercoga Magnus balsi. — Es nevaru doties pie jūsu karaspēka kopā ar jums. Pašcieņa neļauj ņirgāties par man labu vēlošo citu zemju valdnieku — viņu vidū arī Krievijas — piedāvājumiem. Sarunas ar caru es pabeigšu atbilstoši starptautiski pieņemtiem noteikumiem. Sniegdams šādu atbildi, es saprotu, ka mūsu sarunas ir beigušās un ka man jau jāatsveicinās. Karali, lielkunigi, jūtiet līdzi man, kurš veicis tādu tālu ceļu, un ļaujiet pajautāt jums par to, kas ar mūsu sarunām saistīts nav bijis un nav!

—    Jautājiet, bīskap hercog, jūs esat mans goda viesis! — Sigismunds Augusts atbild.

—    Lielkunig, pēc lielkunga Hodkeviča ieteikuma es noturēju ieslodzījumā kungu Tvirbutu, jūsu valsts pavalstnieku, vienu gadu un trīs mēnešus. Pērnā gada zemliku mēnesī jūsu vārdā ar ziņneša starpniecību lielskungs Hodkevičs lūdza izlaist kungu Tvirbutu brīvībā. Es viņu izlaidu. Tagad es jums, lielkunig, gribu pavaicāt — vai kungs Kiprijons Tvirbuts patiešām ir brīvs? vai viņš drīkst dzīvot Lietavā — savā tēvzemē? vai viņš drīkst atgriezties mājās pie savas ģimenes?

Sigismunds Augusts paceļ roku un nomierina kurnošo un briesmīgi saskaitušos svītu.

—    Bīskap hercog! — skaļi un svinīgi ierunājas Sigismunds Augusts.

— Tā kā jūs — kā mēs sapratām pēc nupat pabeigtajām sarunām — drīz dosieties uz Maskavu vest sarunas ar mūsu ienaidnieku valdnieku, uz jūsu jautājumu mēs atbildēt nevaram. Taču, pateikdamies par to, ka jūs, bīskap hercog, nesavtīgi esat rūpējies par mūsu pavalstnieku vairākus gadus, mēs stingri apsolām — uz jūsu izteikto jautājumu mēs kungam Tvirbutam sniegsim atbildi tūlīt, tiklīdz mūsu godāties kungi jūs būs izvadījuši no šīs zāles.

Visi, kas zālē, satraukti sakustas.

Valdnieks ceļas kājās.

Bīskapa hercoga Magnus svīta ātri iet uz durvju pusi. Durvīs Magnus apstājas un paskatās atpakaļ — viņa vienatnā, ieplestā acs skatās uz Kiprijonu Tvirbutu. Tā Kiprijonam Tvirbutam izsaka pārmetumus. Kiprijonam Tvirbutam sāk rādīties ceļš, pa kuru Magnus kādreiz bija devies projām no dzimtenes. Uz pakalniem gar ceļa malām — paša Magnus uzslietie krusti. Lietū un sniegā tie jau samelnējuši un vējos sašķiebušies…

Kiprijons Tvirbuts pret Magnu nejūt ne līdzcietību, ne pateicību, tomēr kaklu aizžņaudz skumjas. Magnum viņa liktenis ir pie sirds! Magnum pie sirds ir viss, kas saistīts ar brīvību, — tituli, vara, princeses sirds, kronis un nelaimīgo cilvēku liktenis… Bet vai kādu reizi viņš sevi ieraudzīs arī no malas?

Ardievu, bīskap hercog, tu meties ceļos pie katra krusta, ko biji uzslējis tā ceļa malā, kas ved projām no dzimtenes!

Magnus un viņa pavadoņi iziet. Vienā mirklī iestājies klusums. Zālē nav neviena vienaldzīga cilvēka. Visi stāv un, elpu aizturējuši, skatās uz valdnieku. Var domāt, ka valdnieka atbilde Kiprijonam Tvirbutam skar gan viņus pašus, gan viņu sievas, gan viņu bērnus, gan viņu bērnubērnus…

Šajā klusumā valdnieks nojauž naidīgumu. Viņa drūmais un tumšais skatiens atgūst dzīvīgumu, tas top nekaunīgs un pikts.

— Kungi, negaidiet brīnumu! — valdnieks ierunājas skarbā balsī. — Tvirbutam brīvību es nevaru dot! Nevienam es nevaru iedot brīvību! Es nevaru iedot to, kā nav man pašam. Jūs, kungi, bijāt seimā un zināt — daudzus lēmumus, ko pieņēmis seims, es neatbalstu. Jūs paši sev brīvību radāt, paši tajā arī dalieties! Diemžēl man šeit nav nekādas daļas!

Lēnām, ar abām rokām valdnieks noņem lielkuniga kroni un to atdod saviem karakungiem — Lukošam Svirskim un Gregoram Valāvičam. Četrām rokām viņi saņem kroni, tur to paceltu virs pārvietojamā trorņa, līdz valdnieks, kam tagad galva nav apsegta, iziet no zāles.

Ieva pieiet pie melnā kamīna, pietupstas, pastiepj nosalušās rokas un silda pie uguns. Uguns sāk sprakšķēt, dzirksteļot un uz visām pusēm sprik- stināt kvēpus. Ieva iekliedzas, ar plaukstām aizklāj acis un sarāvusies un nekustīga paliek tupam.

Sabila un Klima, nobijušās, ka sprikstis saimniecei izsvilinājušas acis, metas meklēt rūgušpienu un aitu taukus. Kad abas, nesdamas, ko nu katra paķērusi, atgriežas melnā kamīna telpā, Ieva paskatās uz viņām neskartām, bet — tā kalponēm liekas — jukušām, dūmakas aizplīvurotām acīm.

—    Uguns ir nešķīsta, rīt es to izdzēsīšu un sakuršu jaunu! — Ieva saka, iziet pa durvīm, un Sabila ar Klimu pa logu redz, ka viņu saimniece, aizgājusi pie kamanām, no bukas apakšas izvelk kuplu kadiķa slotiņu.

Sabila Kidminaite, kas svētās Agates uguni kamīnā uzturējusi augu gadu, jūtas sāpināta.

—    Saimniece mani noturējusi pa nešķīstu… Viņa mani padzīs…

Klima Cepulova klusē. Viņai saimniece nepatīk. Ieva atbraukusi, par

to nepaziņodama. Saimniece ir galīgi pārvērtusies. Katru gadu viņa kamīnā aizkūrusi svētās Agates uguni ar posu. Tagad viņa atvedusi slotiņu — ar kadiķa slotiņu nevar pārnest uguni no baznīcas.

—    Šķīsta uguns vai nešķīsta — kurš nu te ko ņems vērā? — Klima Cepulova mierina Sabilu Kidminaiti.

…Sveču mēneša piektās — svētās Agates, uguns aizbildnes — dienas rīts ataust miglains, saules stari krīt pār sniegu nobāluši un tik tikko saskatāmi.

Biezi ugunsgrēka dūmi lodā pie pašas zemes, mākuļos negribīgi veļas pāri kupenām, sagāžas gravā — pa gultni, pa kuru vasarā burbuļo melnūdens strauts, tagad plūst dūmi un kā bieza migla ielīst Nēres lejā — pa gabalu nemaz nevar saprast, ka tie ir ugunsgrēka dūmi, par kuriem pārvērties viss, ko atmiņā saglabājušas vecā nama istabas, mansardi, bēniņi un sadēdējušās mantas, ko senos laikos cilvēki, Kiprijona Tvirbuta vecvecāki, te savākuši, likuši lietā un pieskatījuši.

Veco māju bijušais vagars Konstantīns Darbiņš pa Nēres ieleju, pa dziļu sniegu ved mājās — uz Viļņu — trīs zirgus, kurus viņam atdevusi saimniece Ieva.

Kūp dūmi — cik reižu, ak Kungs, ir dedzināta Vecā Derība, kas, sārtā mesta un simtiem gadu dedzināta, tā arī nav sadedzināta. Tas, kas nav izdeldējams no atmiņas, ak Kungs, tas arī nedeg!

4

Slobodā 16. februārī Nilss Jillenšerns, Monss Jonsons, Ēriks Listers un Ma- tiass Šūberts — mūsu karaļa pilnvarotie sūtņi — parakstīja līgumu ar cara pilnvarotajiem pārstāvjiem. Nilss Jillenšerns zvērēja:

"Tiklīdz Maskavas bajāri ieradīsies Zviedrijā un atvedīs līdzi līgumu, ko apstiprinājis cars, karalis nogriezīs mūsu — viņa sūtņu — zieģeli un pieliks savu — karaļa spiedogu."

Maskavā cars līgumu parakstījis nevilcinoties. Cars cēlsirdīgi mums dāvina pilsētas, kuras mēs Līvzemē jau esam iekarojuši, — Tallinu, Pērnavu, Paidi, Karku, Helmetu, Ērģemi un Hāpsalu. Sev viņš atstāj Cēsis, Valmieru, Raunu, Tērbatu, Vilandi un Narvu, tiesības ieņemt Rīgu un tiesības neierobežotai tirdzniecībai ar Dāniju, ar kuru mēs karojam.

Rīga ir pie Daugavas grīvas, Rīga ir tuvu Hanzas pilsētām! Rīga nomāks mūsu Tallinu un pārvērtīs to par bezvērtīgu kuģu piestātni, kurai piegriezīsies varbūt vienīgi jūras laupītāji, lai salāpītu buras. Jūrā sāks valdīt krievi!… Ar to vēl nepietiek. Atļaudams caram netraucēti tirgoties ar dāņiem, mūsu karalis aizlaiž vējā mūsu cerības gūt uzvaru karā ar dāņiem un caur Zundu iziet Ziemeļjūrā.

Ko atdot mums un ko paņemt sev, izlēmis cars viens pats. Kādus papīrus cars pagrūdis priekšā, tādus mūsu sūtņi parakstījuši.

Mūsu senatori un vahts padomnieki ir pārskaitušies. Līgumu, kas parakstīts 16. februārī, viņi uzskata par dzimtenes Zviedrijas nodevību. Viņi runā, ka mūsu karalis, līgumu apstiprinādams, paraksta sev spriedumu. Es aicinu senatorus celties cīņai pret karali un Tevi atbrīvot no gūsta. Brāli, aiz kalniem nav tas laiks, kad mēs Zviedrijas karaļa kroni aiznesīsim Tev uz Grips- holmu. Tavu sievu hercogieni, drošsirdīgo un varonīgo Katrīnu, mēs kronēsim par karalieni Nēteborgā, krievu kņaza Morozova acu priekšā…

Prieka pārpilns, hercogs Juhans uzsit ar plaukstu pa galdu. Plauksta ar ieplestiem pirkstiem gul uz vēstules. Acis pa logu skata mežiem apaugušo ezera krastu, kas, izmezdams lielu līkumu, plešas tālāk uz vakariem — uz saulrieta pusi, un viss, itin viss — ūdens, meži un mākoņi — gailē saulrieta sarkanajā kvēlē… Brālis karalis ir pieaudzis! Viņš jau iemācījies jokot kā vīrs — mēs aiznesīsim tev kroni uz Gripsholmu… Katrīnu kronēsim Nēteborgā…

Hercogs Juhans saloka vēstuli, ieliek lūgsnu grāmatā un to aizver. Viņš skatās uz sveces liesmiņu. Viņš atsauc atmiņā jūru. Virs jūras plāvo bieza migla. Krastos nedeg neviena bāka. Līpinās sveces liesmiņa… Kas gan ir degoša svece miglā pie jūras?

Kāds klusums! Priekšistabā pie durvīm aiz portjerām sardzenieku vairs nav. Sardzes priekšnieks viņus pārcēlis uz gaiteni. Dēliņš guļ aizmidzis nišas gultā.

Gripsholmā hercogs Juhans ir gluži kā tēva tiesā.

Gripsholmā deg svece.

Miers un klusums.

Juhans nav dzimis Stokholmā, viņš nav dzimis galvaspilsētā, nav dzimis karaļa pilī — viņš ir dzimis Stekeborgas pilī, kur vecāki apstājušies ceļā no Ēlandes salas uz Stokholmu.

StekeborgaL.

Pils uz salas Sletbakenas līča šaurākajā vietā. Pils pagalmā — augstmaņu nams ar plašo bruņinieku zāli, ar pustumšajām viesu guļamistabām, ar fogta mitrajiem kambarīšiem, ar tumšajiem bēniņiem, kuros grudzina un čabina baloži. Pie mūra aizsargsienas kļaujas koka kājiņas, kurās ir garnizona kazarmas, ceptuve, veļas mazgātava, virtuve, noliktavas un garā, apdrupusī staļļa ēka. Laidarā jauno ērzeļu iejājēji, brīnumaini noturēdamies seglos, dīda trakojošus zirgus. Uz tuvās Vorholmas salas saulē žūst zvejnieku tīkli, mūra torņa dzelzs katlā deg svēķainas šķilas — vecum vecās bākas ugunis rāda ceļu kuģiem, kas naktī gar līča dienvidu krastu ierodas Stekeborgā. No rīta kuģi vēl stāv pie tilta, kas salu savieno ar dienvidkrastu. Tikai tad, kad Šelvikas pils — muitnīcas — tornī trīsreiz noskan zvana sitieni, kad tilta vīri paceļ tilta vidusposmu, kuģu buras atkal sāk plīvot vējā, bet airētāji ieguļas airos… Buras iepeld Jukseltorpas līcītī, aizslīd garām Šelvikas pilij, Šelvikas upītes iztekai un garām vējsud- malām uz Jukseltorpas saliņas — tās attālinās un pagaist skatienam vakaros — Sēderčēpingas pusē…

Juhanam piedzimstot, Stekeborgas pils vēl aizvien bija gandrīz tāda pati kā Margaritas — Trejkroņu varenās karalienes — laikos pirms vairāk nekā simt gadiem. Tēvs, šeit dzimušo dēlu vēlējies nosaukt pils celtnieka karaļa Brīgera vārdā, drīz no sava lēmuma viņš atteicās — pils bija veca, nolaista un pa daļai sabrukusi… Tēvs nosauca dēlu par Juhanu — Stekeborgas dibinātāja karaļa Juhana Pirmā vārdā. Stekeborgā dzīvo trīssimt piecdesmit gadu! Nosaukdams dēlu Stekeborgas dibinātāja vārdā, tēvs viņam bija vēlējis nemirstīgus varoņdarbus un cilvēku piemiņu cauri mūžiem. Un, lai dēlam, kas dzimis ceļojuma laikā, tikpat neaizmirstamas būtu arī mājas, tēvs karalis viņam uzcēlis pili uz Gripsholmas klostera zemes pie Melarenas ezera — sešas jūdzes ceļā no Stokholmas. Māte karaliene, ieradusies pilī pirmo reizi, sabijās — sarkanā pils ar četriem torņiem, kuru no trijām pusēm ieskauj ezera ūdeņi, viņai likās neizsakāmi skaista. Rītu pusē krasts nav saredzams, bet dienvidos, dienvidvakaros un ziemeļrītos visgar ezera ūdeni mīlīgi vilnī priedolu pakalni, kas tālumā saplūst ar debesīm. Māte karaliene teikusi tēvam karalim: es domāju, ka dēlam tu celsi bargu pili, kas ir skarbāka nekā dzīve, pili, kurai ienaidnieki baidīsies tuvoties, bet tu esi uzcēlis pili, kuru vēlēsies iekarot visi ļaunas gribas cilvēki…

Tēvs dēlam Juhanam bija cēlis skaistas, greznas un ērtas mājas, bet uzcēlis cietumu, kurā dzimst viņa mazbērni…

Meitiņa Izabella ir mirusi. Tajā saltajā un drūvajā ziemas mēneša astoņpadsmitajā dienā Juhans, uz rokām nēsādams jau stingstošo mazulītes augumiņu, dabūja pārliecināties, ka tēva karaļa karstā vēlēšanās viņam uzcelt pili bijusi fatāla — tā bijusi nevis tēva, bet gan paša Dieva griba!

Un nu arī šodien — kāds pilī klusums! Hercogam ir dēls. Ir pieaudzis brālis Kārlis. Brālis karalis Ēriks sev parakstījis spriedumu. Gripsholmā cēlusies pāri nenovēršamajam liktenim. Dievs ir taisnīgs, kad Viņš netiesā un nesoda. Dieva taisnība stājas spēkā bez Dieva gribas. Karalis Ēriks tur ieslodzījumā brāli un cieš pats — viņš sāk baidīties pats no sevis. Juhanam ar Kārli nevajadzēs pacelt pret Ēriku roku. Ēriks sevi nožņaugs pats. Arvien biežāk Ēriks pats pieņem vājprātīgus lēmumus — tajos izpaužas dievišķā patiesība.

Hercogs Juhans pieceļas un iesaucas:

—    Sebastiān!

Garderobes nišā atskan rosīšanās, un kalps Sebastiāns mīkstiem, nedzirdamiem soļiem pienāk pie hercoga.

—    Sebastiān, paziņo lielkundzei hercogienei, ka es viņu vēlos apciemot.

—    Apciemot?

Kalpotājs ir pārsteigts.

—    Pavaicā — vai lielkundze hercogiene būtu tik laipna un tagad mani vēlētos pieņemt?

—    Vēlētos pieņemt? — Kalps ir satraukts vēl stiprāk, un viņš paskatās uz dienvidmalas nišu. — Lielkundze hercogiene tač vienmēr ir kopā ar jums…

—    Sebastiān, mīļais, atradinies izdarīt pakalpojumus cietumniecei! Mācies pakalpot karalienei!

—    Karalienei… — Kalps pārbijies paklanās. — Es klausos — karalienei…

Sebastiāns izslienas, izvērš acis un krūtis un cēli sper soļus uz dienvidmalas nišas pusi.

Dēliņš pamostas, atver acis un satraukti skatās uz tēvu. Katrīnai iedzeļas sirdī, ka bērns saprot, kādā vietā viņš sācis savu mūžu.

—    Kas mums atrakstījis? — Katrīna pamet skatienu uz hercogu Juhanu. — Kas tur ir rakstīts?

Hercogs Juahns paņem no viņas dēliņu, to no guļamās kules neizvil- cis, un aiznes uz kambarīti pie aizmūrētā kamīna. Ar brīvo roku viņš piegrūž divus krēslus tuvāk pie sarkano ķieģeļu mūra.

—    Jūsu gaišība hercogien, es ielūdzu ģimeni pie ģimenes pavarda!

Hercogs Juhans cildeni paklanās.

Katrīna pienāk klāt un apsēžas. Viņa sajūt aukstumu, kas velk uz kājām. Viņa bailīgi pievērš ciešu skatienu sarkanajam mūrim — ja kamīns ir aizmūrēts, no kurienes šis caurvējš velk?

Vīstīdams zēnu kažokā, arī hercogs apsēžas un lepni ierunājas:

—    Pie aukstā ģimenes pavarda es ģimenei pavēstu, ka tā ir glābta!

—    Kas mums atrakstījis, kas tur ir rakstīts? — Katrīna nočukst.

—    Mūsu ģimene ir glābta! — hercogs atkārto. — Pirmais. Vēstuli man izsniedza nevis mūsu slepenais draugs apsargātājs, bet gan pats sardzes priekšnieks viņa augstība Cēzars. Otrais. Vēstuli rakstījis nevis Hilts, bet gan mans brālis Kārlis, Sēdermanlandes hercogs! Drīz viņam būs pilni septiņpadsmit. Vēstuli rakstījis jau pieaudzis vīrietis! Kārlis man Zviedrijas karaļa kroni atnesīs uz šejieni — uz Gripsholmu. Bet jūsu, drošsirdīgā un varonīgā hercogien, es atkārtoju brālīša vārdus — drošsirdīgā un varonīgā hercogien —, jūsu kronēšanas ceremoniju viņš sarīkos Nēteborgā, krievu kņaza Morozova acu priekšā…

—    Vai esmu atdota caram? Vai tā jau ir īstenība?

—    Kā gan citādi! — Hercogs Juhans smejas. — Mūsu dārgais karalis Ēriks žēlīgi bijis ar mieru jūs, hercogien, aizgādāt uz Nēteborgu…

—    Uz Nēteborgu?

Katrīna saliecas uz priekšu.

—    Uz Nēteborgu — uz pili pie Ņevas, pie Zviedrijas karaļvalsts un Maskavas kņazistes robežas. Pili no mūsu karaļvalsts šķir strauja upīte ar salām. Nēteborgā ir cietoksnis, kas jūsu cienīgs! Nēteborgā jūs gaidīs cara sūtnis kņazs Mihails Morozovs, Jakova dēls…

Uz priekšu saliekusies, Katrīna cieši noraugās dēliņā, kas zem tēva kažoka guļamajā kulē neapmierināti činkst. Arvien aukstāks viņai sāk likties caurvējš, kas velk pa zemi, gar kājām.

—    Kāpēc jūs klusējat, hercogien?

Vīrs pieliec galvu.

Katrīna nievājoši skatās viņam acīs.

—    Izbeidziet ņirgāties par mani! Kur ir vēstule? Ļaujiet to man izlasīt!

—    Es ļauju, tikai — vēstule rakstīta jums nesaprotamā valodā, — hercogs Jons atbild tikpat rotaļīgi kā agrāk. — Mīļā…

Bet Katrīna viņu pārtrauc:

—    Hercog, aiznesiet dēlu aiz aizslietņa! Šeit ir auksts.

—    Mīļā, mēs sēžam pie ģimenes pavarda!…

—    Mūsu ģimenes pavards ir aizmūrēts!

—    Jā, aizmūrēts, tā ir patiesība! Bet ko tur var darīt — pagaidām siltāka ģimenes pavarda mums nav. — Hercoga Juhana balss kļūst nopietna, bet acis — vērīgas. Šajos trijos gūstniecības gados viņa vaigi nobāluši un iekrituši, garie priekšējie zobi, liekas, kļuvuši vēl garāki, sarkanie mati un bārda kļuvusi vēl sarkanāka — varbūt arī viņa sirmums būs nevis baltā, bet gan sarkanā krāsā? — Dārgā Katrīna, sveču mēneša sešpadsmitajā dienā karalis Ēriks pats sev parakstījis spriedumu! Viņš ir atdevis caram visu, kas vien bijis labs. Un pat to, kas viņam nemaz nepieder. Jums jāsaprot…

—    Karalis man parakstījis spriedumu! — Katrīna iesaucas. — Karalis izārdījis mūsu ģimeni, un tu par to priecājies!

—    Dārgā, ļaujiet pateikt — senāts, valsts padomnieki, baroni un grāfi, brālis Kārlis…

—    Hercog! Visus, kas nepaklausīs karalim, cilvēkēdājs prokurators sabāzīs krātiņā! Tu to lieliski zini!

Katrīna pielec kājās, iztver dēliņu no tēva klēpja, un bērns sāk raudāt.

Hercogs Juhans aizvainoti nopūšas.

—    Ak kungs!… Ir jābūt vīrietim, lai vismaz kaut ko tu spētu saprast…

—    Ir jābūt ķecerim luterānim, lai tik maz spētu just līdzi tuvam cilvēkam!

—    Kaut velns tevi parautu! — saīdzis iesaucas hercogs.

—    Mani paraus cars!

Pietvīcis un saērcināts hercogs Juhans ceļas kājās.

—    Jau gads apkārt, kopš lūdzu Dievu pēc tavas lūgsnu grāmatas! Ko vēl tu gribi?

—   Katrīna vairs negrib neko — lai nāk Nēteborgā, lai nāk Mihails Mo- rozovs, lai nāk cars!

Bērnu viņa aiznes uz dienvidmalas nišu, izvelk no zvērādas guļamās kules un apsēdina gultā. Juzdamies brīvs, bērns sāk gatavoties uz rāpošanu. Viņš sastingst! Viņš cieši skatās mātei acīs, gluži kā vaicādams, vai patiešām viņš ir brīvs. Katrīna ar piespiešanos uzsmaida bērnam. Ar aizslietni aizdarījusi nišu, viņa atgriežas pie aizmūrētā kamīna. Rokas uz muguras sakrampējis un pats uz priekšu salīcis, hercogs Juhans stāv iepretim šim sarkanākā mūra ovālam sienā. Mati saslējušies. Pleci noslīguši un kļuvuši apaļīgāki. Kājas plati ieplestas. Katrīnai iedzeļas sirdi — ja kamīns nebūtu aizmūrēts, ja šobrīd tas kurētos, vīrs viņas lūgsnu grāmatu būtu iemetis liesmās.

—    Hercog! — Katrīna klusā balsī ierunājas. — Piedod man! Es tevi negribēju apvainot! Man ir izsīkusi pacietība… Kā pieveru acis, tā redzu Margaritu…

—    Mitējies! — stingrā balsī saka hercogs, platiem soļiem pieiet pie Katrīnas un cieši lūkojas viņai acīs. — Visu pārējo cilvēku nelaimes tev ir jāaizmirst! Tev ir jāiztur! Nejauc sev prātu ar citu nelaimēm! Tev jau tā nemaz vairs nav spēka…

Imperatora Maksimiliāna vēstule Katrīnai bija strupa: šī gada sērsnu mēneša divpadsmitajā dienā Halles klosterī mirusi mūķene Margarita — aizlūdziet par viņu, es lūgšu par Jums! Katrīna saprata, ka ar šo vēstuli imperators vēlējies paziņot ne tikai par savas māsas pāragro nāvi, vairāk viņam gribējies stiprināt Katrīnas gribu un izturību. Zinādams, ka priekpilnu vai pompozu vēstuli zviedru kanclers Katrīnai neļaus nodot,

Maksimiliāns savu imperatora uzmanības apliecinājumu radiniecei, kas nokļuvusi nelaimē, paudis ar paziņojumu par savas māsas nāvi.

Taču Katrīnai vēsts par Margaritas nāvi aizēnojusi visu, arī paša imperatora žēlsirdīgumu. Margarita viņai vairs negāja ārā no prāta. Acis stāvēja koka māja Štolzembergā, rudā un savēlusies zāle dārzā, dārznieks, kas bāž maisā nobirušās lapas, un — Margaritas acis, kas atvadoties durvīs bija paskatījušās uz Katrīnu…

Arī tagad Katrīna bieži bija redzējusi izmisuma pilnās Margaritas acis. Katrīnu grauza sirdsapziņa — Margarita dedzīgi bija vēlējusies izrauties no klostera, kopā ar Katrīnu doties uz Turku un viņas galmā rast paslēptuvi. Skaļi to Margarita nebija uzdrīkstējusies izpaust. Viņai blakus stāvēja māsa Magdalēna — klostera vecākā. Margarita bija lūgusi Katrīnu ar skatienu. Katrīna viņu nebija sapratusi…

Izlasījusi imperatora Maksimiliāna vēstuli, vispirmāk Katrīnai bija ienācis prātā — Margaritai tikai trīsdesmit trīs gadi, bet nu vairs viņas nav… Pēc tam viņa apstulba — Dievs augstais!… Štolzembergā nevis palīdzību Margarita lūgusi ar acīm — viņa brīdinājusi Katrīnu, ka svešajā zemē to sagaida iznīcība. Margarita bija vienīgais cilvēks, kurš viņai vēlējis labu!…

Katrīna pieglaužas vīram pie krūtīm.

—   Mēs nedrīkstam ķildoties, hercog! — Viņa paceļ uz vīru asaru pilnas acis. — Kad mani vedīs projām uz Nēteborgu?

—    Tevi nevedīs projām. Tu atgriezīsies Turku. Vasaras tu pavadīsi Olandu salās.

—    Kad cara sūtņiem jāierodas Zviedrijā?

—    Katrīn! Paskaties šurpu! — hercogs Juhans iesaucas, pats pagriež sievu, un viņa ierauga priekā starojošu dēla sejiņu.

Zigmants stāv šaipus aizslietņa, rociņas iepletis un ceļgalos kniksēdams. Zigmants stāv! Mazās, līkās kājeles viņu notur!

—    Nāču, nāču! — pieliekusies Katrīna čukst un ar acīm, smaidu un roku pirkstiem vilina puisēnu pie sevis.

—    Hercog, sper soli uz priekšu! — dēlu dūšina tēvs.

Zigmants sper soli un tūlīt atmuguriski noveļas uz grīdas. Grīda Katrīnai sāk šūpoties gar acīm, zēns, aizslietnis un griestu raibās velves — uz tām uzgleznotie taurenīši sāk plivināt spārnus un zivtiņas peldēt…

Kad migla no acīm nokritusi, Katrīna atjēdzas, ka tur zēnu ldēpī. Bērns raud. Katrīna apsēžas gultā. Sirds lec. Pār miesu lejas karstums. Smak- dama un iešņukstēdamās Katrīna skūpsta raudošā dēla seju…

Brālīti Vojceku karaliene Bona laida pasaulē, kad Katrīnai bija desmit mēnešu. Vojceks piedzima un nomira vienā un tajā pašā dienā. Viņa mūžs bija viena silu mēneša diena Ņepolomicē. Katrīna viņu nav redzējusi. Tūkstoš pieci simti četrdesmit astotā gada liepu mēneša divdesmit sestajā dienā, svētās Annas atlaidu laikā, Krakovas katedrālē Katrīna bija ieraudzījusi viņa zārciņu. Šajā dienā glabāja viņas tēvu Sigismundu — Polijas karali un Lietavas lielkunigu. Vojceka zārciņš bija pārvests no Ņepolo- mices, to noguldīja blakus tēva zārkam — tā galvgalī…

Baismas paskatīties uz pasauli. Arvien stiprāk tu, cilvēk, pārliecinies, ka sapņi nepiepildīsies, ka atkārtosies vienīgi pagātne.

Karalis Ēriks atdos Katrīnu caram.

Hercogam Juhanam nocirtīs galvu.

Viņu dēliņu nosmacēs.

Tēva zārkam noguldīs blakus meitiņas Izabellas zārciņu un dēliņa Zig- manta zārciņu — galvgalī, tam abās pusēs…

"Tēvs karali, tavs mazdēls paspēris pirmo solīti — viņš iet pie tevis!"

Kernbū baznīca mūrēta no akmeņiem, tās sienas ir grubuļainas, velves augstas, gaiss iesitas degunā mitrs un sapelējis.

Izabellas zārciņš nolikts sānu jomā — uz zema podesta. Paaugstinājumu ietver smaga ķēde. Kēte Šenka, Adele Snarskiene, Silvija Manovska un divas viņu istabmeitas pie šīs ķēdes nometas ceļos un, sizdamas pie krūtīm, lūdz Dievu.

Šī ir luterāņu baznīca, un Gripsholmas sardzes priekšnieks tajā aizliedzis aizlūgt par mirušajiem. Bet tieši tāpat aizliegts sardzeniekiem iet iekšā Kernbū baznīcā kopā ar hercogieni Katrīnu. Baznīcā cietumniecei jābūt brīvai.

Uz Katrīnas lūgumu pēc Izabellas bērēm baznīcā ienesa un kaktā pie melnā sola novietoja tumšsarkanu priežkoka galdiņu. Uz tā hercogiene novietoja nelaiķes Elžbietas Radvilienes sudraba krustiņu — apsūbējušu un samelnējušu, pirms Katrīnas došanās uz svešo, tālo zemi viņai Viļņā to bija uzdāvinājis atraitnis Viļņas vaivads, kanclers un zemes karvedis Radvils Melnais — tagad jau arī nelaiķis, mūžīgu mieru dod viņam, Kungs!

Hercogienei Katrīnai ļauts apmeklēt meitas Izabellas zārciņu katra mēneša pēdējā svētdienā. Katrīna lūdz Dievu pie sarkanā priežkoka galdiņa, uz kura viņa aizdedz sveci. Varētu lūgties arī pie zārciņa, bet mežonīgi un zaimojoši viņai liekas mesties ceļos pie ķēdes. Katrīna nekad, nevienu pašu reizīti šajā baznīcā nav noskaitījusi lūgšanu par aizgājējiem — viņa nočukst pātarus, albas un noktirnes un iztēlojas, ka nav atnākusi ne pie kapa, ne pie zārka — viņa tikai ieradusies apciemot aizmigušo meitiņu.

Āre, Kēte Šenka jau met krustu un ceļas kājās, atspiezdamās pret smago ķēdi.

Pirms trijiem mēnešiem karalis Ēriks un Lietavas valdnieks Sigismunds Augusts pirmo reizi apmainījušies ar gūstekņiem. Karalis bija ļāvis atgriezties dzimtenē Katrīnas svītas vīriešiem — baronam Kristapam Šen- kam fon Hautenburgam un bajāriem Janam Manovskim, Pēterim Snarskim un Lūkašam Kšemojovskim. No lietaviešu gūsta bija atgriezušies Zviedrijā karavadoņi, kas aizpērn saņemti gūstā Pērnavā. Barons Šenks un citi augstmaņi lūguši, lai viņiem ļauj atvadīties no hercogienes, kurai kalpojuši, taču prokurators Jērans Pērsons viņiem atļauju nebija devis. Turpretim viņu sievām, kas arī dodas uz dzimteni, viņš no Katrīnas bija ļāvis atvadīties. Ar tantes, atraitnes karalienes Katrīnas Stenbokas palīdzību Kēte Šenka fon Hautenburga pat bija izkaulējusi tiesības apmeklēt mirušās Izabellas zārciņu Kernbū baznīcā.

Tur jau Kēte Šenka iet pie Katrīnas galdiņa, uz kura deg svece. Bezgalīgas žēlabas žņaudz Katrīnas sirdi. Viņai tuvojas sieviete, kas dzimtajā zemē pavadījusi ieslodzījumā gandrīz četrus gadus. Un te nu rīt vai parīt viņa dosies projām uz Poliju, uz Lietavu — uz svešu zemi, kurā varēs dzīvot, kā grib un kur grib. Bet bēdas un žēlumu tūdaļ pārmāc izbailes.

Kēte Šenka ir gudra un izveicīga. Ja jau viņa tikusi pie tiesībām kopā ar Katrīnu ieiet baznīcā, kur sardzenieki ne kāju nedrīkst spert, tas liecina, ka viņai kaut kas svarīgāks sakāms hercogienei. Vairākas dienas viņa pavadījusi tēva grāfa Pēra Brāhes mājās. Tur viņu apciemojusi tante, atraitne karaliene Katrīna Stenboka. Pavisam neticami, ka Kēte zina, kas nākotnē sagaida Katrīnu, viņas vīru un viņas dēliņu. Dievs, esi žēlīgs!…

Pienākusi pie galdiņa, Kēte Šenka nometas ceļos, viegli saņem Katrīnas rokas, kas apskāvušas krustiņu, un sāk čukstēt:

—    Jūsu gaišība, mans tēvs, tante karaliene, brālis Ēriks, Bengts Hilts, birģermeistars Krumms… visi man daudz stāstījuši… es zinu, cik drosmīgi jūs pārvarat grūtības…

—    Runā īsāk, Kēte! Drīz pie durvīm sāks klaudzināt sargvīri.

Kundze Šenka spēcīgi saspiež Katrīnas roku, un hercogiene sastingst,

ieraudzījusi Kētes acīs viltīgi ļaunu prieku.

—    Es ienīstu karali! Tagad daudzi zviedri ienīst karali…

—    Kēte!… — Katrīna iečukstas.

—    Jūsu gaišība, jums ir jāzina viss! Pērn, zemliku mēneša vidū Stūres muižā Helsingsholmā karaļa favorīte Katrīna dzemdējusi meitu. Viņa kristīta Sigrijas Stūres jaunkundzes vārdā… Karaļa sirds ir atmaigusi! Karalim kļuvis žēl jūsu un jūsu dēliņa. Nilsam Jillenšernam, kurš bija devies uz Maskavu, karalis parakstījis instrukciju —ja cars vēlas saņemt hercogieni Katrīnu, viņam jāatdod zviedriem Tērbata un Vilande. Viņam nebija šaubu — cars Tērbatu un Vilandi pret jums, jūsu gaišība hercogien, nemainīs! Bet vienlaikus viņš baidījās, ka arī cars var sadusmoties. Cara sūtnim Saveļjevam, kas ieradies Stokholmā, karalis piedāvājis noslēgt līgumu par savas mazulītes Sigrijas un jaunākā caradēla saderināšanos. Saveļjevs atbildējis, ka no ārlaulības mantiniekiem cars nekādu labumu negūšot…

—    Kungs augstais! Kāda te vairs runa var būt par mani, ja karalim pat paša meitiņas nav žēl!

Katrīnu sagrābj šausmas.

—    Karaļiem nekā nav žēl! Vienīgi kroņa gan!… Nilss Jillenšerns, parakstīdams Slobodā līgumu, nav izpildījis nevienu karaļa instrukcijas prasību.

Nevienu! Skaidrs, ka Jērans Pērsons nav laidis garām izdevību sariebt augstmaņiem — viņš noskaņojis karali, ka tas esot bijis sākums augstmaņu sazvērestībai pret karali. Un patiešām, vainu par līgumu senāts sācis uzvelt vienīgi karalim. Galmā iet vaļā gatavā elle!… Karalis ar steigu no Sturu muižas pārvedis savu favorīti un meitiņu uz Stokholmu un pēc tam izsūtījis augstmaņiem rakstu, ar kuru viņus sasauc uz sanāksmi Upsalā… — Kēte Šenka apraujas, brītiņu paklusē un tad sāk runāt aizlauztā balsī: — Jūsu gaišība hercogien! Es esmu zviedriete. Ēriks ir zviedru karalis. Es būtu ar mieru izkrist cauri zemei, lai tas, kas lapu mēneša beigās noticis Upsalā, nebūtu noticis Zviedrijā, lai vispār tas nebūtu noticis… Nilss un Ēriks Stūres, viņu vecais tēvs Svante… Ivars Ivarsons… mans tēvocis Ābrams Stenboks… Viņu vairs nav! Viņi ir apkauti! Ja mans tēvs, ja citi mani tēvoči būtu devušies uz sanāksmi, arī viņu vairs nebūtu starp dzīvajiem!…

—    Kēte, dārgā, — vai tas viss manis dēļ? Es esmu vainīgā— vai tā ir patiesība?

Katrīna piekļauj pie krūtīm krustiņu.

—    Viņa tā vainīgā! Barbari ņirgājas par viņu un dzīvu dzen kapā — viņa tā vainīgā!… — Kēte Šenka iesaucas un nokar galvu. — Briesmas, kas draudējušas jums, jau bija noplakušas, bet tagad… Tas man ir jāpasaka!… Upsalā sēž cara sūtņi — bajārs Smoļenskas vietvaldis Voroncovs, Možaiskas pārvaldnieks Naumovs un vēl sazin kāds rakstvedis, viņa vārdu es neatceros. Viņi pieprasa, lai karalis apstiprinot sveču mēneša līgumu! Viņi skaišas. Viņi draud. Cars pie Nēteborgas pulcina karaspēku… Mūsu karalis ir jucis… Manu tēvoci un Stūres nonāvējis, viņš licis nomaitāt arī savu bijušo skolotāju Beūru, kas viņu mēģinājis savaldīt! Pēc tam viņš aizmucis no miesassargiem un noslēpies mežā. Kad pēc vairākām dienām Odensalā, garīdznieka lauku mājās, karali sameklēja, viņš vairs nebija cilvēka skatā — pārģērbies zemnieku drēbēs, ar bārdu apaudzis, netīrs… Senatori viņam nolasīja virsbīskapa Laurīna vēstuli… "Es rakstu Tev patiesību ar to pašu roku, ar kuru kronēju Tavu galvu… Pasaulē nav nelaimīgākas karaļvalsts par Zviedriju… Dieva sods Tev, karali, nebūs žēlīgs!… Ja vēl dedzīgi vēlies atvieglināt elles mocības, izlaid no gūsta Somijas hercogu, hercogieni un viņu dēliņu Zigmantu…"

—    Kēte! Ja karalis ir jucis, ja viņš vairs nevar valdīt — nav viņa spēkos…

—    Nav viņa spēkos!… Jūsu gaišība hercogien, prātam ir robežas, diemžēl neprātībai to nav! Virsbīskapa lāsti karali nav nobiedējuši itin nemaz! Senatoriem karalis sacījis — Dievs valda gan pār karaļiem, gan valstīm, tāpēc tas, kas noticis Upsalā, noticis bez manas gribas. Karaļa lēmumi šobrīd nav atminami! Karalis jūs atdos caram, bet senātam paskaidros — es to neesmu izdarījis, to izdarījis Dievs!…

Hercogiene Katrīna paliecas uz kundzes Šenkas pusi.

—    Kēte! Zviedru galmā no prokuratora nebaidās tikai viens pats cilvēks — tava tante, atraitne karaliene Katrīna Stenboka! Viņa ir neaizskarama, viņa ne no viena nav atkarīga. Ja padomu man dos viņa, neko nevar darīt — es uz to paļaušos!

Kēte Šenka fon Hautenburga pieceļas. Katrīna ievēro, ka arī pārējās sievietes vairs neskaita lūgšanas, viņas stāv atstatu no galdiņa un baiļpil- nām acīm lūkojas uz viņu. Kēte Šenka saka:

—    Jūsu gaišība hercogien! To, ko tagad es jums ieteikšu, jums ieteicis gan mans tēvs, gan mana tante atraitne karaliene.

Saausījusies, cerības apstarotu seju, ceļas kājās arī Katrīna.

—    Hercogien, jūs esat spējusi izturēt vājprātīgā karaļa gūstniecību, jūs spēsiet izturēt arī barbaru cara nebrīvību. Taču par dēliņu jums jāparūpējas jau tagad — tūlīt, šo pašu brīdi! Parīt mēs no Stokholmas sāksim kuģot uz Gdaņsku. Mēs jūsu dēliņu varam aizvest līdzi. Jūsu vīra brālis Kārlis vai tēvocis Stens [13] varētu parūpēties, lai dēliņu droši var iznest no cietokšņa un nogādāt uz kuģi.

—    Tas nav iespējams! — Katrīna iesaucas.

—    Jūsu sardzes priekšnieks Cēzars labvēlīgs hercogam Kārlim. Viņš pats varētu nogādāt jūsu dēliņu uz kuģi.

—    Tā es nedomāju, Kēte!

Katrīnai pienāk klāt Silvija Manovska.

—    Jūsu dēliņš uzaugs jūsu brāļa karaļa un lielkuniga galmā. Likumīga troņmantnieka karalim Ērikam nav…

—    Tas nav iespējams! — Katrīna pārtrauc Silviju Manovsku. — Troņmantnieku, kas uzaudzis Polijā, zviedru senāts par karali neatzīs! — Katrīna pasper mazu solīti uz Kētes Šenkas pusi un piemiegusies skatās viņai acīs. — Tu, Kēt, esi kļuvusi viltīga! Atraitne karaliene man nebūtu piesolījusi to, ko iesaki tu!

Katrīnai skrien klāt Silvija Manovska un Adele Snarskiene, — visas cita caur citu mēģinādamas iegalvot:

—    Jūsu gaišība, baronese jums tik ļoti cenšas palīdzēt!

—    Nesāpiniet manu sirdi!

Kētes Šenkas acīs iezaigojas asaras.

—    Lai notiek, sauciet mani par viltīgu! Taču šis vienīgais cilvēks Zviedrijā, kuram jūs, hercogien, ticat, jums neko nepiedāvā! Atraitne karaliene jums neko neiesaka! Karalis ir jucis, un viņa pati dreb par savu ādu. Vājprātīgajiem neaizskaramo nav! Jūsu gaišība, es jūs lūgšus lūdzu — ļaujiet aizvest savu dēliņu no Zviedrijas! Mēs viņu atvedīsim atpakaļ uz Stokholmu tūlīt pat, tiklīdz Zviedrijā būs beigusies šī vājprāša plosīšanās. Mēs visas jūs dedzīgi lūdzam!…

—    Mēs visas! — Kētes Šenkas vārdus pārtver Adele Snarskiene. — Jūs neesat vienīgā — jūsu dēla dēļ esam cietušas mēs visas!

Lielkundzēm taisnība. Gandrīz četrus gadus viņas svešā zemē dzīvojušas ieslodzījumā. Viņas cietušas Katrīnas vārdā, viņas dēla vārdā un Lietavas nākotnes vārdā — visas viena mērķa vārdā. Pret savu gribu vai no laba prāta — tas vairs nav svarīgi. Katrīna viņas nedrīkst sāpināt, noniecināt un atgrūst. Viņu ciešanas ir līdzvērtīgas Katrīnas ciešanām. Varbūt viņu ciešanas ir vēl smagākas — cietuma grūtības viņām bija jāpārcieš nevis savu iegribu dēļ un nevis sava dēla nākotnes vārdā — ja arī Zigmants kādreiz tiks kronēts, neviens vairs neatcerēsies ne šīs sievietes, ne to, kā viņas sauc.

Katrīna atslīgst uz sola un nokar galvu. Balsij aiztrūkstot, viņa čukst:

—    Dārgās un mīļās, mēs visas esam cietušas! Mūs visas vadījusi tā pati nelaimīgā zvaigzne! —Viņa paceļ skatienu un pēc kārtas to pārlaiž visām sievietēm. — Kad vīrieši nesa ārā no pils uz baznīcu manas meitiņas zārku, pusceļā viņi to nolika zemē. Izbailēs viņi sāka runāt, ka zārciņš esot smags kā no svina — vai tas neesot noburts un nolādēts? Zārks ir smags tikai veciem cilvēkiem, kas nodzīvojuši garu mūžu. Bet te… Vai jūs saprotat? Izabellas zārks bija smags! Izabellas zārks ir mana pirmā sakne šajā svešajā zemē. Dēliņš — otrā… Viņš ir visa cerība!

—    Jūsu gaišība, mēs pateicamies Dievam, visas polietes un lietavietes pateicas Dievam, ka Viņš jums atsūtījis dēlu! Nepieviliet Dievu un mūs! Nedzeniet dēlu nāvē! — Adele Snarskiene sāk lūgties.

—    Klaudzina! — bezpalīdzīgā balsī bilst Kēte Šenka.

Zaudējusi cerības, Silvija Manovska ir izlēmusi, ka šajā pēdējā sarunas brītiņā vienīgi nekaunīgs apvainojums hercogienei vēl var likt pārdomāt. Nievājošā balsī Silvija izmet:

—    Jūs esat savtīga māte! Jūs baidāties, ka, šķirta no dēliņa, vairs nespēsiet pārciest nebrīvi un iesiet bojā! Jūsu bailīgums iedzīs nāvē gan jūs, gan jūsu dēliņu — to visu, kā vārdā mēs bijām ieslodzītas un cietušas, uz ko bijām likušas cerības!

—    Sargvīri klaudzina! — Kēte Šenka skaļi atkārto.

—    Nedusmojieties uz mani, dārgās! — Katrīna iet klāt visām sievietēm pēc kārtas un ar lūpām pieskaras katras vaigam. — Es jums zvēru — Streng- nesa katedrālē meitiņu mazliet pacelšu un dēlu es saglabāšu, bet, ja tas nebūs manos spēkos, iešu nāvē pirms viņa. Nekas jums man nebūs jāpārmet!

Iešņukstējusies Katrīna pieiet pie smagās ķēdes, nometas ceļos, trīs reizes ar pieri pieskaras grīdai, pieceļas kājās un, krustu pārmetuši, steidzīgi dodas uz durvīm.

Ārpusē spīd spožā ziedu mēneša novakares saule. Sardzenieki nīgri bļaustās un steidzina sievietes. Visapkārt baznīciņai aug priedes, no pakalni- ņiem nolejā salīkuši bērzi. Aiz priedēm var redzēt auzu lauku, aiz auzām — krūmainas ganības un govis, kas plūc zāli.

Kēte Šenka pusbalsī ierunājas:

—    Hercogien, ko lai mēs atbildam, kad par jums jautās valdnieks — jūsu brālis?

—    Atbildiet, ka viņa grasās ielikt karietē meitiņas zārku, paņemt uz rokām dēliņu un braukt uz Nēteborgu — pūru caram viņam nevajadzēs dot līdzi, aizvedīšu pati!

—   Tā nerunājiet, jūsu gaišība, nepiesauciet Dieva bardzību!… Mēs lūgsim Dievu pārjums…

Siltais un mitrais vējš sašauba auzu lauku. Ai, tur ganību malā pie apšu audzes ļautiņi jau pļauj sienu!…

5

Lietaviešu vīri, jauni un veci, kas zobenu, musketi vai vismaz āvu spēj noturēt, dodas uz Maladzečnu — uz karaspēka pulcēšanās laukiem.

"Dienu un nakti steidzieties kā uz ugunsgrēku!" viņus mudina lielkuniga aicinājums karā.

Žaļģires laukā Vitautam Lielajam bija nākuši talkā poļi un krievi. Kaujā pie Vedrošas lielkņaza Aleksandra karavadonim Konstantīnam Ostro- giškim palīdzējuši Livonijas ordeņa pulki un Aizvolgas tatāri. Žaļģires laukā lietavieši svinējuši lielo uzvaru, pie Vedrošas piedzīvojuši lielo sakāvi. Lietavieši vienmēr gan guvuši uzvaru, gan cietuši sakāvi kopā ar sabiedrotajiem. Tagad izšķirošajai kaujai lietavieši ceļas vieni.

Hodkevičs apklust. Caur pieri viņš skatās uz Kiprijonu Tvirbutu — galvu nokāris, īdzīgs, kaut ko apsvērdams.

Jans Hodkevičs ir balss — pacilāta, stiepta un žēlabaina. Kad Hodkevičs runā, gara acīm tā vien skati Lietavas ceļus un taciņas, pa kurām karā dodas vīri, — seja skarba, skatiens drosmīgs un soļi stingri. Kā tikai Hodkevičs apklust, redzējums pagaist. Sev priekšā redzi stāvam druknu un plecīgu vīru ar lielu galvu un garu, platu bārdu. Mugurā viņam gar- svārks, kas apšūts ar gludu un spīdīgu atlasu. Kājās viņam turku safjāna zābaki. Tur stāv cilvēks — ievainojams, sakapājams un nošaujams tāpat kā visi šie tūkstoši vīru, kurus nupat tikai biji skatījis plūstam pa Lietavas ceļiem un taciņām.

Hodkevičs ir balss. Nu jau atkal viņš runā, un tu, cilvēk, redzi un atceries, ka no Vaksholmas izpeld baltā jahta un ka to pavada drūvie karakuģi.

Viena trausla sieviete var izpostīt lietaviešu vīru izšķirošo kauju. Nu jā, tu jau skati Mariju, šķīsto jaunavu, Dievmāti, kas nokāpusi no debesīm kaujas laukā. Tūkstošiem niknu un nosvīdušu karavīru izbailēs met projām zobenus, āvascirvjus, šķēpus, āvas un musketes — viņi metas kņūpus samierinātājas un soģes Dievmātes priekšā.

Redzējums tevi viļ.

Sieviete, kas var izpostīt izšķirošo kauju, ir parasta mirstīgā — Katrīna. Zviedru karalis Ēriks viņu aizvedīs uz Nēteborgu, atdos cara sūtnim kņazam Mihailam Morozovam, Jakova dēlam, tas aulekām kā uz spārniem aizgādās viņu uz Maskavu un atdos caram, un zviedru un krievu sveču mēneša līgums stāsies spēkā.

"Līgums ir draudzīgs un brālīgs, un abiem līguma slēdzējiem — zviedru karalim un Maskavas lielkņazam — būs kopīgi draugi un ienaidnieki."

Lietavieši var cerēt uz uzvaru pār cara karaspēku. Bet uzvarēt cara karapulkus krievu zemē un zviedru karapulkus Līvzemē vienlaikus var cerēt tikai tāds, kas nav pie pilna prāta. Un kur lai pazūd pēc zaudējuma? Kuru lai sauc palīgos? Atliek doties vienīgi uz Krakovu — klanīties poļu lielkungiem un noslēgt ar viņiem pilnīgu bezierunu ūniju.

Viena sieviete Lietavu var iedzīt postā!

Kiprijons Tvirbuts saklausa savu balsi:

—    Mūsu valdnieka atgrūsts, bīskaps hercogs Magnus, bez šaubām, pieņems cara piedāvājumu un kronēsies par Līvzemes karali!

—    O jā, mūsu valdnieks ir tālredzīgs! — stieptā balsī, gluži kā nopūtu dvesdams, Jatis Hodkevičs saka. — Bet arī cars nav galīgi akls — Magnu viņš kronēs tad, ja nebūs dabūjis Katrīnu. Viņa aprēķins ir vienkāršs: ja stājas spēkā līgums ar Zviedriju — pret lietaviešiem karo arī zviedru karaspēks, ja kronē Magnu — lai viņš dod karotājus, lai savu karaspēku izkliedē un vienīgi savējo asinis lej…

Druknais un plecīgais Jans Hodkevičs ar prāvo galvu ir liels vīrs — zemes karavadonis, žemaišu stārasts, Līvzemes administrators un augstākais soģis, aiz valdnieka pirmais soģis Lietavā. Bet viņam iepretim — Kiprijons Tvirbuts, izdēdējis stādaigs ar mazu galvu, īsiem matiem, atļekušām ausīm un garu, grumbainu kaklu. Pirmais sapņo par lietaviešu karapulku izšķirošo kauju pār cara pulkiem Maskavas lielkņazistes zemēs. Otrais skata .sevi no malas un tic, ka viņa dvēsele jau ir ar Dievu, ar Dievu Tēvu, ar Visumu — ar itin visu, kas ir koka stumbrā, zāles stiebrā, zemes kukurzni, ūdens pilienā un neredzamajā izplatījumā, — saplūdis.

Kiprijonam Tvirbutam skatīdamies cieši acīs, lons Hodkevičs saka:

—    Katrīna ir conditio sine qua non* Ja Katrīna nomirst, arī tad sveču mēneša līgums nestājas spēkā.

Kiprijonu Tvirbutu nebiedē runas par kāda cilvēka nāvi. Viņš ir mierīgs, jo viņš ir bezspēcīgs. Viņam vairs nav spēka ne kādu nonāvēt, ne jaunu dzīvību iesēt. Viņš vairs nav Tvirbuts. Viņš ir Visums — nekas un viss, kas ir visur.

Jans Hodkevičs ir tikai balss:

—    Kungs Tvirbut, mēs esam radījuši apstākļus, lai pēc Dieva gribas var notikt tas, kas spēj nodrošināt mums panākumus mūsu liktenīgajā karagaitā. Zviedru karavadoņus — Andersu Liljeheku un Stenu Ūlof- sonu — mēs esam apmainījuši pret baronu Kristapu Šenku fon Hau- tenburgu un dažiem bajāriem. Par atbrīvošanu no gūsta viņi valdniekam ir bezgala pateicīgi. Viņi jau ir Nēteborgā. Jau ir radīts iegansts viņiem satikties ar Katrīnu, ja zviedri viņu atved uz Nēteborgu. Jau noīrēta māja, kurā Katrīnu gaidīs cilvēks, kam no Dieva lemts…

—   Vai Dievs man lēmis nonāvēt Katrīnu? — Kiprijons Tvirbuts redz un dzird, ka, nicinoši klausīdamies Jana Hodkeviča vārdos un skatīdamies uz to, viņš viņu pārtrauc.

Jans Hodkevičs iebelž Kiprijonā Tvirbuta blāvās, uz pieres izlīdušās acis.

—    Veltīgi jūs jūtaties apvainots! — neprātīgā balsī Jans Hodkevičs iekliedzas. — Šenks, Manovskis — visi, kas ir tur, cēlušies no dižciltīgām un bagātīgām dzimtām. Vairākas viņu pēcnācēju paaudzes nespēs atdabūt atpakaļ savai dzimtai agrāko slavu!

4 Obligāts priekšnoteikums, lai līgums var stāties spēkā. (Latīņu vai.)

—   Man nav ne slavas, ne negoda. Maniem bērniem nebūs ne slavas, ne negoda.

Jans Hodkevičs ir dzīvs. Jans Hodkevičs ir cilvēks. Kādu sajutis viņu nicinām, viņš iedegas atriebības kārē. Viņa muti izvaiksta smīkņā.

—    O! Vienādu cilvēku nav! Tas, kas vienam ir lāsts, otram atpestīšana. Barons Šenks un dižciltīgie bajāri, Nēteborgā pacēluši roku, saviem tuviniekiem var samaitāt nākotni, kamēr jūs savai ģimenei varat nodrošināt bezrūpīgu dzīvi!

—    Es neesmu teicis, ka Katrīna jānogalina kādam citam.

—    Es neesmu teicis vārdu — nogalināt! — neprātīgi skatīdamies uz Kiprijonu Tvirbutu, iebrēcas Jans Hodkevičs. — Nemētājieties ar vārdiem!… — Aizvērdams acis un sēzdamies, Jans Hodkevičs paceļ roku pie deniņiem. Acis neatvērdams, viņš pārgurušā balsī runā: — Jūsu sieva ir ieslodzīta Apaļajā tornī. Viņa nodedzināja muižu, lai izvairītos no dēla nosūtīšanas karagājienā uz Krieviju. Valdnieks ir Radiščevā, un jūsu sievu tiesāšu es! — Jans Hodkevičs atver acis. — Jūsu sievu izlaidīs brīvībā, tiklīdz jūs kopā ar manis norīkotajiem pavadoņiem būsiet iekāpuši karietē. Ceļā uz Nēteborgu — līdz Panevēžai — jūs ar sievu brauksiet vienā karietē. Sieva jums parādīs privilēģijas rakstu, ar kuru jūsu dēli uz visu mūžu būs atbrīvoti no karaklausības.

—    Es ar jums netirgojos. Es ne ar vienu netirgojos. Es nogalināšu Katrīnu.

No pārsteiguma un bailēm pavērtu muti Jans Hodkevičs klusē.

—   Vai valdnieks zina, ka es braucu uz Nēteborgu pacelt roku pret viņa miesīgo māsu?

Jans Hodkevičs saraujas, saliecas uz priekšu un, neprātīgām acīm skatīdamies Kiprijonā Tvirbutā, pusbalsī čukst:

—   To nezina ne valdnieks, ne kanclers, ne hetmaņi, ne es — neviens lietavietis, neviens mirstīgais pasaulē. Jūs varat būt mierīgs. To, ko jūs izdarīsiet Nēteborgā, redzēs un zinās tikai un vienīgi Dievs Tas Kungs!…

Jans Hodkevičs atiež zobus kā vājprātis un ar roku pieskaras zvaniņam, kas spīdinās uz galda.

—        Pagaidiet! — Kiprijons Tvirbuts izdzird savu mierīgo balsi. — Esiet tik laipns un pasakiet — kā jūs tik nemaldīgi varējāt uzminēt, ka tieši es esmu tas, kurš var pacelt roku?

Jans Hodkevičs joprojām vienu roku tur pieliktu pie deniņiem. Otru — zvaniņam. Viņa galva tik tikko trīcinās, un Hodkevičs to pietur. Joprojām nolūkodamies stīvi sastingušu skatienu, viņš piesardzīgā balsī lēnām sāk murmināt:

—    Jūs esat pieredzējis, cik dzīve ir ļauna… Jūs zināt, ka nav tāda svētā, kuram nevar iespļaut acīs… Jūs saprotat, ka jūsu upuris ir dižens grēks… ka tā ir stingra un nelokāma cilvēka konfrontācija ar Dievu To Kungu… Jūs esat norūdījies!

Pāri Jana Hodkeviča galvai Kiprijons Tvirbuts pa logu redz dārza stūri, akmens mūra joslu, torni ar lukturi, lielkuniga staļļu paksi un jumta slīpni. Kiprijons Tvirbuts sarunājas ar Janu Hodkeviču galvaspilsētas—Viļņas — cietoksnī, lielkuniga pilī, pašā Lietavas sirdī. Viņš jūt bezgalīgu lepnumu, ka pelnījis Dieva Tā Kunga augstāko žēlastību — bezspēcību kaut ko izdarīt.

Jans Hodkevičs nav slepkava. Viņš pats ir cilvēks, kuram var nocirst galvu, kuru var pakārt cilpā un nošaut. Viņa roka gul uz zvaniņa. Pirksti trīc. Tu redzi, ka Jans Hodkevičs dedzīgi vēlas un pūlas saņemt zvanu un — to nespēj. Kas nu nav, tas nu nav — trīcošie pirksti nav vainīgi. Nelaimes priekšnojauta un bailes, ka, rau, tūlīt nāks atklāsme, ir apspiedusi viņa gribu.

Kiprijons Tvirbuts izdzird savu mierīgo balsi:

—    Izpildiet manu pēdējo vēlēšanos — pavēstiet maniem dēliem, ka viņu tēvs ir noslepkavojis cilvēku!

Jans Hodkevičs pielec kājās un paver muti… Viņš klusē. No acīm tu, cilvēk, vari redzēt, ka viņš jūtas nokļuvis aci pret aci — ar ko? ar Dievu pastarā tiesā vai ar bendi, kas tūlīt viņu nonāvēs? Jans Hodkevičs ir cilvēks. Jans Hodkevičs nav gribējis un negrib nonāvēt Katrīnu. Jans Hodkevičs nekad nevienu nav gribējis nonāvēt. Visu mūžu viņu vajājusi drausmīga neziņa; ar ko viņš sarunājas, kā priekšā viņš stāv — valdnieka priekšā, bajāra priekšā, zemnieka priekšā, ubaga vai uzraidīta, roku pacēluša bendes priekšā? Šaušalīgo neziņu viņš kliedē ar balsi — pacilātu, stieptu un žēlabainu… Tagad — viņam vairs nav spēka.

—    Jūs viņiem pavēstīsiet. Jums es ticu!

—    Izbeidziet!… — Jans Hodkevičs atguvis runas spējas — balss izlaužas no krūtīm šņākuļodama, tā sabužina bārdu. — Es aizliedzu!… Arī man ir bērni!…

Ak Dievs, cik viegli!… Dubultošanās ir tikai izmisuma radīta ilūzija. Ja ieraugi sevi no malas, tu, cilvēk, ne pārvērties par necilvēku, ne topi par dievu. Tu tikai sāc atskārst. Tikai tā ir atskārsme pirms nāves. Tūlīt Kiprijons sāks smakt. Tūlīt viņu sagrābs sāpes. Sāksies agonija.

Jans Hodkevičs palēnām atslīgst krēslā. Viņš atņem roku no deniņiem. Iešķindas zvans.

Divi sargvīri uzrodas blakus Kiprijonam Tvirbutam, sagrābj viņu zem padusēm un vilkšus aizvelk pie durvīm. Tūlīt Kiprijons sāks smakt. Sāksies agonija. Tu, cilvēk, nevari būt dzīvs mūžīgi, tev jānomaina tas, kas ir koka stumbrā, zāles stiebrā, zemes kukurznī, ūdens pilienā un neredzamajā izplatījumā,— Dievs visam maina veidolu, un tā ir Viņa vistaisnīgākā griba…

Vakar viegli pārsloja. Šodien laiks ir skaidrs. Borisovā, mūsu karaspēka nometnē, klusums. Sešus mēnešus esmu karapulkā, bet vēl neesmu dzirdējis ne lielgabala šāviena. Klusums. Džinkst ausis.

Tēvs, es esmu pirmais Tvirbuts karavīrs — tas man neiet ārā no prāta. Klusums man jautā, kāpēc es esmu šeit. Klusums man čukst — zobenu rokās nav ņēmis ne tavs vecvectēvs, ne tavs vecaistēvs Andrjus, ne tavs tēvs Kiprijons… Kas es esmu? Pirmais patriots vai pirmais noziedznieks dzimtā?

Sniega maz. Skan sasalusī zeme. Kniebj sals. Teltis vairs nav redzamas. Karavīri uzslējuši būdiņas. Augstmaņi un bagātie bajāri — mājiņas ar skursteņiem, no kuriem debesīs ceļas dūmi. Nometne līdzīga pilsētai. Būdiņu un mājiņu apsnigušie jumti atstāj savādu iespaidu — šī pilsēta jau ir sena, dziesmās jau apdziedāta. Reizēm naktī, dzidrajās, zvaigžņu piesētajās debesīs skatīdamies, es nodomāju, ka šeit dzīvošu līdz mūža galam. Ka šeit es nomiršu. Cilvēka alkas to, kas pārejošs, uzskatīt par to, kas mūžīgs, ir tik spēcīgas, ka pat karaspēka nometnē no tām grūti tikt vaļā.

Trīs nedēļas Ļebedevā gaidījām valdnieku. Rotmistri skaitās — valdnieks

Garodņas siltā cietoksnī ar cara sūtņiem Količevu, Nagoju un rakstvedi Jakovļevu tirgojas, bet cars tikmēr savelk karapulkus pie Polockas un Ulas. Sūtņi mieru nemaz nevēlas — viņi novilcina laiku, lai cara armija var sapulcēties, sagatavot ierakumus, nocietināties un būt gatava turēties pretim mūsu karagājienam.

Zemliku mēneša divdesmitajā dienā valdnieks ieradās Ļebedevā. Taču viņam nenāca ne prātā sākt karagaitu. Viņš pavēstīja, ka vēl neesot atvests pulveris. Briesmīgiem vārdiem viņš nogānīja bajārus par to, ka viņi lēnām pulcējoties karaspēkā un nemaksājot nodevas kara izdevumiem. Valsts kasē nav naudas.

Valdniekam taisnība — trešā daļa bajāru apmetnē vēl nebija ieradusies. Toties tukšās valsts kases dēļ karaspēkā izcēlās troksnis. Paklīda baumas, ka valdnieks melojot par naudas trūkumu. Savulaik valdnieks poļu kungiem bija apzvērējis izveidot Polijas un Lietavas ūniju, lai tikai tie viņa sievu Barboru kronē par karalieni. Karaliene Barbora ir mirusi, bet solījums izveidot ūniju palicis spēkā. Poļu kungi saprot — ja lietavieši caru sasit lupatās, viņi par ūniju ne runāt nesāks! Poļu kungi valdniekam aizliedz uzsākt karagājienu, un Sigismunds Augusts nevar tikt gudrs, ko lai tagad iesāk. Tie bajāri, kas kavējas ierasties karaspēkā, ir gudri. Viņi nesteidzas. Viņi cer, ka valdnieks karapulkus atlaidīs mājās, iekams viņi būs saposušies jāt ārā no mājām.

Zemliku mēneša divdesmit pirmajā dienā valdnieks atklāti pasludināja, ka kunigam Romānam Sanguškam par trīsdesmit tūkstošiem šoku grašu viņš atdod ķīlā Rečices pili. Nevalodas karaspēkā pierima — ja valdnieks ieķīlā pilis, valsts kasē naudas patiešām nav, valdnieks vai no ādas lien laukā, lai tikai pie tās varēti tikt. Bet vēl palika ari tādi, kas dusmīgi ņurdēja: ieķīlādams pilis, valdnieks mūs ķer uz muļķa — viņš mūs vazā aiz deguna un grib nomierināt!…

Sala mēneša pirmajā nedēļā armijā paklīda ziņa, ka cara sūtnis Mihails Morozovs hercogieni Katrīnu neesot Nēteborgā sagaidījis. Vācu algotņi apgalvo, ka uz Nēteborgu karalis Ēriks esot aizvedis savu jaunāko māsu princesi Sofiju, bet cars Morozovam liedzis ņemt viņu pretim.

Par naudas trūkumu bijām aizmirsuši. Mēs gavilējām, ka cara un zviedru karaļa līgums nav stājies spēkā, tātad — zviedri caram nepalīdzēs karot pret mums! Asprātīgie zobgaļi sāka zākāties par caru. Neizprotamais barbars! Sešdesmit pirmajā, kad viņš kunigaitītei Katrīnai bija izteicis precību piedāvājumu, Lietavas augstmaņi viņam uz Maskavu aizveda ķēvi — cars to nepieņēma. Tagad, kad zviedru karalis aizvedis uz Nēteborgu māsu princesi, — cars atkal neņem! Kas viņš tāds ir? Ne ērzelis, ne kuilis, ne vīrietis… Kādas sugas mātīte viņam varētu būt pa garšai? Visriebīgākos vārdus par caru runāja drošsirdīgie karstās putras strēbēji, kas kaujā kāro izpelnīties varoņa slavu: mūžīgā steiga — ja nedabū pavicināt zobenu, vismaz kulsta mēli…

Sala mēneša divdesmit piektajā dienā pēkšņi valdnieks sacēla kājās karaspēku. Mēs iesoļojām Radaškovičos. Mēs bijām devušies nevis uz rītiem, bet gan uz dienvidrītiem, tātad — uz ienaidnieku zemi ne. Toties karaspēkā neviens vairs par caru nezobojās. Visiem kļuva skaidrs — mēs jaucam pēdas, gribam uzklupt ienaidniekam no negaidītās puses, tātad — jau tuvu tā diena, kad drošsirdību vajadzēs pierādīt nevis ar mēli, bet ar spēku un zobenu…

Radaškovičos valdnieks vairs nerunāja par naudas trūkumu. Nometnē bija ieradušies gandrīz visi bajāri. Tirgonis Korfics atgādājis no Rīgas pulveri. Vilku mēneša piecpadsmitās dienas rītā klusumu pāršķēla kaujas raga spalgā skaņa. Sāka rībēt bungas.

Mēs sākām iet uz rītiem — uz ienaidnieku zemes pusi. Piepeši mēs sapratām, ka tas, ko ar tādu nepacietību esam gaidījuši, ir nāve — simtu, varbūt pat tūkstošu mūsējo nāve. Es pametu skatienu uz karotāju, kas soļo man līdzās, un man pārskrēja drebuļi — viņš vairs nav dzīvs, viņa vairs nav. Es sāku just, ka tas, kurš soļo aiz muguras, blenž man pakausī un viņam ir piemeties drebulis no domas, ka vairs nav manis, ka es vairs neesmu dzīvs.

Mēs soļojām sparīgi. Sprauslāja zirgi, čīkstēja ragavu slieces, gurkstēja sniegs, drupa plānais, uzsalušais ledus, skanēja sasalusī zeme zem vīru tūkstošu kājām. No gājiena priekšgala atvilnīja trokšņainas runas, ka brāļi hercogi atbrīvojuši no Gripsholmas cietokšņa Somijas hercogu Juhanu, hercogieni Katrīnu un viņu dēlu Zigmantu — re, kāpēc mūsu valdnieks tik apņēmīgi traucas uz rītiem — valdnieka svainis, iznācis brīvībā, sāks izdarīt uzbrukumus cara ziemeļzemēm, un caram no Ulas un Polockas daudz karapulku būs jāpārsviež uz ziemeļiem.

Bijām kļuvuši žirgtāki un priecīgāki. Atkal bijām tapuši drosmīgi un varonīgi — kā tikai iesprauksimies ienaidnieku zemē, tā neapstādamies aizsoļosim līdz Smoļenskai, līdz Staricai, līdz Tverai, līdz Maskavai!…

Mēs apstājāmies Borisovā.

Bijām nogājuši labi ja piecpadsmit jūdžu uz rītiem. Pusi ceļa līdz Ulai. Trešo daļu ceļa līdz krievu zemei. Valdnieks atļāva sliet būdiņas un celt mājiņas. Mums bija skaidrs — esam apstājušies uz ilgu laiku, te mēs pavadīsim ziemu.

Mājiņas un būdas pārklājušās ar sniegu, nometne kļuvusi līdzīga vecai pilsētai. Pret dzidrajām debesīm kāpj simtiem dūmu stabu. Trūkst vienīgi baznīcu, to torņu un krustu torņos…

Kāpēc mēs esam apstājušies, ko mēs gaidām?

Ziemas mēneša astoņpadsmitajā dienā piepeši, atklāti nepavēstīdams, no nometnes devās projām valdnieks. Rotmistri apgalvo, ka viņš esot apmeties tuvumā — Kaidanavā, vecā koka mājā, ka valdniekam sašķobījusies veselība. Tomēr klusais apjukums, kas nometnē iestājies pēc karaļa aizbraukšanas, nepāriet. Vieni runā, ka valdnieka svainim Somijas hercogam parādījušās cerības kļūt par Zviedrijas karali un Sigismunds Augusts gaidot šo glābēju dienu. Otri apgalvo, ka valdnieks neko labu negaidot, viņš esot uzticīgs poļu kungiem — viņš nevēloties, ka lietavieši gūst uzvaru pār caru, nevēloties, lai svainis kļūst par zviedru karali, viņš nevēloties neko tādu, kas var nostiprināt Lietavas Lielkunigiju un poļu kungiem var traucēt uzspiest tai ūniju.

Trešie, aizvainoti un saniknoti, uz visām runām atmet ar roku — lielākais noslēpums ir tas, ka mūsu valdnieks ir zaķpastala!

Karavīri vairs nepaklausa rotmistriem. Viņi vairs nevēlas stāvēt sardzē. Arvien vairāk bajāru aizbrauc mājās. Uz mājām bēg kājnieki. Vakar aizbēga divpadsmit. Cik daudz aizbēgs šodien, ziemas mēneša divdesmit devītajā dienā, dabūsim zināt rīt. Salst arvien stiprāk, un katru dienu trīs četri karavīri sargpostenī nosalst, vairāki no slimībām guļ uz nāves cisām.

Man Dievs palīdz. Otru nedēļu eju uz mežu malkā. Mežs uzdveš dīvainu siltumu — gluži kā no mājām.

Šodien cirtu kokus malkai un man atausa atmiņā kāds pērnā gada agrs Lieldienu rīts un dzimtās puses mežs. Gāju pārnest kadiķu slotiņas. Sniegā ieraudzīju lapsu iemītu taku. Man sametās žēl pagājušās bērnības — ieraudzījis cilvēka, mājkustoņa vai zvēra pēdas, es aizmirsu, uz kurieni eju un kāpēc eju, — pēdas mani aizvilināja sev līdzi.

Un šajā Lieldienu rītā es devos pa lapsu iemīto taku. Drīz tā iegriezās dziļā, zvēru — lapsu, vilku un savvaļas suņu — kārtīgi nopēdotā celiņā. Man iedzēlās sirdī…

Bija atkusnis. Meža ielokos un iegravās — ūdens, uzplūdis pār zaļo, acoto ledu, vizuļoja rīta saulē.

Sniegs bija nokusis un zvēru nokašāts no vecātēva auguma. Vecātēva miesas itin kā nemaz nebija. Es pazinu kažoku, ko viņš pie akas bija uzvilcis mugurā. Pazinu garā svārka nodilušo apkakli. Zābakus…

Vecaistēvs no mājām bija gājis uz Sidabravu — uz senču dzimto pusi. Mežā viņš piekusis. Apsēdies atpūsties. Aizsnaudies. Viņam pāri sasnidzis un saputinājis sniegs — veltīgi mēs viņu bijām meklējuši. Atkušņa laikā — zvēri…

Neatceros, kā pārskrēju mājās.

Ne jau zvēru samaitātā auguma skats vien manī bija izraisījis šausmas. Manās acīs vecaistēvs stāvēja pie jūras. Viņš noraudzījās ūdens klaidā un nesaskatāmajā otrā krastā. lūra vēl pastāv joprojām. Tā šalc, lielie pavasara viļņi krāc, sniegbaltās putas pa tumšajām smiltīm atkāpjas un atkāpjas. Bet vecātēva pie jūras vairs nav. Vecaistēvs man mēdza sacīt:

"Uz sievietēm noraugies, kā pats uzskati par labāku. Ja gribi, jūsmo par viņu tikumiem — viņām visām tādi piemīt, ja gribi, šķebinies par viņu netikumiem — viņām visām tādi piemīt. Taču pasaule, kurā tu, Petruli, dzīvo, ir valstība, kas pieder mātēm. Nekas — ne bagātība, ne bajāra privilēģijas, ne tiesības valdīt pār citiem nespēj remdināt sirdssāpes: mēs ilgojamies pēc mīlestības, māju jaukuma un sakārtotības dvēselē… Gan mazu bērniņu, gan vecu vecīti spēj mierināt un pažēlot vienīgi mātes, vienīgi mīļotās dvēsele."

Lopu kukņā, es atceros, nekad nav bijis nevienas tīras lietas. Lopu kukņā vienmēr bijis mitrs, zem kājām žļakstējuši netīrumi. Lopu kukņā mūždien ir cirties nāsīs cūkēdiena, saskābuša piena un veca maizes rauga smārds. Sūdstrīpa, sūdstrīpa, mēdza lamāties lopumeita Katre, kukņas saimniece — neglīta un noskretusi meiča ar nožēlojamu likteni. Bet tajā dienā, kad pa vārtiem vedām ārā uz lielceļa Stepuša Stirbaiša zārku, kad virs lielceļa iekārās kliedzoši zilais lietus padebesis, šī neglītā un netīrā lopu meita Katre pēkšņi uzrāva brunčus mordē pār galvu, un es ieraudzīju viņas kailos, žilbinoši baltos gurnus un — elpu man aizrāva tveicīgas sajūtas…

Tā mēdz būt — tu, cilvēk, ieraugi sievietes pēdas smiltīs, takas dubļos vai ceļa putekļos un — tu jau sāc ilgoties…

Tagad es vairs nedomāju, ka mūsu vecotēvu iedzinušas postā sievietes.

Dzimtene, dzimtā puse — tās ir dzimtās mājas, dzimtais dārzs, taka no istabas līdz klētij, no klēts līdz kūtij, tie ir vārti, kas no pagalma ved uz lielceļu. Tā ir patiesība. Tikai tā ir saredzamā patiesība, kas atgādina, kas modina ilgas un svelošu nojausmu, ka esi aizmirsis to, kas par visu vissvarīgākais.

No mājām vecaistēvs bija gājis uz Sidabravu, uz savas mātes un savas mātesmātes dzimto pusi. Viņš bija ilgojies atgriezties!

Vecaistēvs man mēdza sacīt:

"Tu, Petreli, domā, ka tēvs pārnāks tāds, kādu viņu esi iedomājies, dedzīgi gaidīdams! Bet no gājuma pa raibo pasauli neviens taču neatgriežas tāds pats, kāds izgājis, jo mazāk tāds, kādu gaidīji atgriežamies. Mūsu sentēvi, Petreli, dievus slavināja ar vārdiem — slava jums, slava jums!… Slavinošais vārds aizklīda tālu pasaulē un atgriezās mājās tāds, ka gandrīz vairs nevar pazīt. Tagad mēs dziedam:

Slavnā zāle, rudzīts mans, Slavtiā zāle, rudzīts mans…"

Tēvs, tu aizgāji no mājām pāri pļavai, kas bija noklāta ar balināšanai izlikto audeklu. Pelēkā apmetņa stūri tev plandījās ap kājām. Tavā rokā laistījās dzeltenas ādas soma. Pakalniņā tu pieliecies un pacēli no zemes spieķi — varbūt tu jau nojauti, kādi gari klaiņu gadi tevi gaida?

Mamma tevi pārveda mājās no Viļņas ar tūku puspārklātos ratos. Tev nebija spēka pašam izkāpt no tiem laukā.

Viļņas pils Apaļajā tornī, kas ielaists dziļi zemē, telpā, no kuras nekad neviens vēl dzīvs nav iznācis laukā, kādā liepu mēneša rītā bija iegājis sardzes priekšnieks un mammai teicis:

"Tev, sieviete, žēlīgs bijis valdnieks un Dievs! Tu esi brīva! Ej laukā, tur pagalmā tūlīt iznesīs tavu vīru — viņš arī ir brīvs, tu viņu vari vest mājās!"

"Viņu iznesīs mirušu!"

Mātei vai plīsusi sirds.

Mamma, Rapols Bružs, es un Povils — Jons stāvēja kā sastindzis — izcēlām tevi, tēvs, no ratiem un aiznesām uz istabu — pa ceļam mamma visu laiku pusčukstus runāja: "Neprasiet, bērni, viņam neko, viņš zaudējis valodu!"—, apsēdinājām šūpuļkrēslā, kas pīts no klūdziņām, un krēsls nočīkstēja un noskripstēja, un es ieraudzīju, ka no paroces nošļūk tava labā roka — tā tev vairs neklausīja. Tev vairs neklausīja auguma visa labā puse. Galva tev purējās. Un vienīgi acis… O nē, es neuzdrīkstos sacīt, ka uz mani tu nolūkojies tādām pašām acīm, ar kādām nolūkojies uz mani, kad es biju bērns…

—    Jūsu tēvs ir atgriezies, — māte teica. — Bērni, noskūpstiet viņam roku!

Piegāja Povils, noskūpstīja un aiz kauna pietvīka. Pēc tam piegāju es. Es

tev novilku garsvārku. Es tev noāvu zābakus.

—    Jon! — mamma pasauca un paskatījās apkārt.

Jona istabā vairs nebija.

Tēvs, kad es biju paaudzies, mēs kopā nodzīvojām vienu nedēļu. Tagad man šķiet, ka mēs abi kopā esam nodzīvojuši arī tad, kad tevis nebija mājās, un ka mēs abi dzīvojam kopā arī tagad, kad tevis pasaulē vairs nav. Bet tā nedēļa, kad mēs abi patiešām bijām kopā, liekas, man tikai rādījusies sapņos.

Liepu mēneša divdesmit otrās dienas rīts uzausa dzidrs. Pagalmā Rapols Bružs turēja aiz iemauktiem zirgu, ko mamma bija nopirkusi par divdesmit šokiem grašu. Te stāvēja pārjūga rati, kas piekrauti ar pārtiku, siltām drēbēm un sienu. Zem siena uz apakšdēļiem gulēja dzelzs lāpsta, zvejas tīkla āmis un karacirvis. Uz bukas sēdēja kučieris Jokūbelis — Jo- kūbs Lepšis.

Sliktajā istabā uzvilku mugurā zaļo karavīra apmetni. Mamma pārmeta man krustu. Piečāpoja Povils, atieza zobus un nevērīgi izmeta:

—    Neņem pie sirds, tevi nenogalinās! Tik drīz nemaz nenogalina.

Jons stāvēja pie loga. Atvadīdamies no mammas un no Povila, es jutu,

ka viņš stāv, bet, kad apgriezos apkārt un viņu gribēju apskaut, Jona pie loga vairs nebija. Istabā viņa vairs nebija.

Gāju pie durvīm uz labo istabu. Mamma saķēra mani aiz elkoņa un izbailēs teica:

—    Neej! Neatvadies no viņa!… — Tūlīt pat viņa satriekti nokāra galvu un pabīdīja mani. — Ej!

Tēvs, kad iegāju labajā istabā, tu sēdēji šūpuļkrēslā. Labā roka bezpalīdzīgi gulēja klēpī — tā, kā mamma to bija novietojusi. Nokārusies pār paroci, kreisā roka raustījās. Tik tikko manāmi raustījās galva, uz mani tu skatījies caur pieri — caururbjošām, sirdssāpju pilnām acīm. Es apjēdzu, ka tu saproti, ka tu zini, uz kurieni es jāju. Es stāvēju pie durvīm, un žēlums man žņaudza ciet kaklu. Tava raustīgā roka pavēcinājās gaisā — tu aicināji, lai es pieeju tuvāk. Es piegāju, nometos ceļos un gaidīju, ka tu mani svētīsi, bet tava trīcošā roka piepeši sastinga, notēmēja un acumirklī iecirtās man plecā ar asiem, stingriem pirkstiem — tu sāki raut man nost zaļo karavīra apmetni. Ja tev būtu paklausījusi arī otrā roka, tu apmetni būtu norāvis. Es strauji cēlos kājās, celdamies izvilku apmetni no tavas rokas un atmuguriski sāku kāpties pie durvīm. Tēvs, tev kaklā, bet pašlaik es domāju, ka — sirdī tev kaut kas pārtrūka, baisā balsī tu nogārdzi:

—    Uz kurieni tu ej, dēls?!

Es aizcirtu aiz sevis durvis un apjucis sacīju mātei:

—    Tēvs sāka runāt!…

—    Vai dieniņ!…

No prieka mamma ievaidējās, metās uz labo istabu, un pa pusviru durvīm es uzdzirdēju, ka tagad jau baisā balsī iekliegušies mamma. Lēnām māte atvēra labās istabas durvis līdz galam vaļā. Nobālusi, acis iepletusi, viņa teica:

— Tēvs ir miris.

Tēvs, es tevi mīlēju tāpēc, ka tu biji tēvs. Un bezgalīgā pateicībā es tagad tavā priekšā noliecu galvu par to, ka par sevi uz mājām nebiji atsūtījis nevienu pašu mazāko ziņu. Tu mani uzaudzināji!

Ja tu mums būtu rakstījis, ja ik pa laiciņam būtu sūtījis naudu vai vispār kaut ko, lai mēs tevi neaizmirstam, ka tu aizvien vēl esi, mani būtu uzaudzinājusi mamma viena pati un tagad man tevis vairs nebūtu.

Sals arvien lielāks. Berezinā ledus elkoņa biezumā. Aizvien pieaugošās bailēs karavīri runā, ka cara karapulki esot lieli, labi bruņoti un neuzvarami.

Arvien stiprāk biedē klusums un sasalušās zemes skanēšana zem kājām.

Motiejs Budģins mēdza sacīt, ka viņa dēls karojot par Rīgas ostu un par jūru. Bet mūsu nometnē valodas klīst par Ulu, Usvjatu, Sokalu un Polocku. Par gudiem, kas uzbrūk vezumiem, kuros mums piegādā pārtiku un elpi. l^ar karavīriem zagļiem, kas zog rotmistriem naudu, bet markitantiem — medu. Par ziemas apģērbu, ko lielhetmanis Gregors Hodkevičs, klau, jau ļauj ņemt no tirgoņiem uz parāda — atbilstoši valsts mantziņa vietnieka garantijas rakstam. Par jūru nerunā neviens. Quae causa tanti silentii?[14]

Man nāk prātā Ziedotājs — bajārs no Raseiņiem, kuru uzrunājām tikai pēc iesaukas. Silu mēnesī viņš atjāja uz Lebedevu, vezdams līdzi piecdesmit karotāju ar zirgiem. Par katru zirgu viņš samaksājis tūkstoš pieci simti auksīnu. Šim izšķirīgajam karagājienam viņš pavisam izdevis divsimt tūkstošus auksīnu — pusi no tiem viņš bija saņēmis sievas pūrā. Ziedotājs bija apprecējies ziedu mēnesī, kad posies karā, un karagājienam bija vajadzīgi līdzekļi. Ziemas mēneša vienpadsmitajā dienā šeit, Borisovā, Ziedotāja zirgs paklupa uz drupaniem kruvešiem, apvēlās un piespieda saimnieku — kailais zobens pāršķēla viņam krūtis un vēderu. Jaunā sieva, vārdā Kselona, kuru Ziedotājs sauca par Kseloneli, bija kļuvusi atraitne.

Kāda bezjēdzīga nāve!…

Un ziedojums…

Rīb lielhetmaņa bungas. Lielhetmanis visus karavīrus aicina uz lauku — uz lielo, piesnigušo klajumu. Viņš runās, pārliecinās un cels augstāk cīņas sparu. Viņš rās, kratīs ar pirkstu un draudēs…

Visās malās skan mīņāšanās, dimd soļi, laižas apslāpēti saucieni. Vakara dzidrajās debesīs jau iemirdzas pa vienai otrai zvaigznītei. Samīdīta sniega klātajā klajumā deg liels sārts. Tam līdzās — ar paklāju apsegts paaugstinājums, uz kura nostāsies lielhetmanis.

Rotmistri ilgi dabū brēkāt, kamēr apklusinājuši pūli. Norīb bundzinieka vientuļais sitiens pa lielajām hetmaņa bungām. Melhijors Šemeta, žemaišu kastelāns, stāvēdams sniegā, pavēsta, ka lielhetmanis tūdaļ izsludināšot valdnieka pavēli, ko Viņa Ekselence atsūtījis no Kaidanavas.

Noskan bundzinieka trīs sitieni pa lielajām hetmaņa bungām. Lielhetmanis Gregors Hodkevičs kāpj augšā uz paaugstinājuma.

Bajāriem, viņu kalpotājiem, karavīriem un algotajiem bruņiniekiem valdnieks pavēlot izklīst pa mājām.

Uz krievu robežām valdnieks nosūtot trīs pulkus — Vroclavas vaivada Sanguškas pulku, Oršas stārasta Kmitas pulku un Vitebskas vaivada Paca pulku. Žemaišu jātnieku atlases vienību uz krievu robežām vedīs žemaišu stārasts Jans Hodkevičs, kurš vadīs arī visu operāciju. Visu četru pulku mērķis — "naidnieku briesmīgi nobiedēt".

Mūsu izšķirošais karagājiens ir beidzies.

Bajāri, karavīri, rotmistri, markitanti, vezumnieki un algotie bruņinieki līksmo. Prieku nakts! Rīt viņi nojauks mājiņas un būdas, sakraus vezumos mantību, visu to, kas nav vajadzīgs, sadedzinās un — dosies uz mājām!

Es esmu žemaišu stārasta atlases vienībā. Es došos uz robežām sazin kur pie Oršas, Suražas vai Veližas briesmīgi biedināt cara lielo karaspēku.

Es atraisu, tēvs, tavu ceļamaisu, ko visur nēsāju līdzi, un skatos uz nedzīvajām, izvalbītajām zaķa acīm. Ja senajos laikos lietaviešiem, kas izjājuši medībās, ceļu pārskrēja zaķis — Medeinas, meža dieva, svētais dzīvnieciņš, — mednieki tūdaļ griezušies atpakaļ uz mājām.

"Uz kurieni tu ej, dēls?" es dzirdu tēva balsi.

"Kur tu esi, ko tu dari?" man jautā nedzīvās, izvalbītās zaķa acis.

Epilogs

1569. gada pavasarī, tūlīt pēc Lieldienām, kad bija apritējuši taisni divi gadi kopš Antana Dvarčūna mirstīgo atlieku apglabāšanas Sidabravas kap- dārzā — Dvarčūnu apbedīja viņa mātes, viņa vecāsmātes un vecvecmā- tes kapā —, atraitne lielkundze Būdra Dvarčūniene apprecējās ar vagaru Rapolu Bružu, savas māsas atraitni, un Ieva Tvirbutiene ar dēliem Povilu un Jonu no Širvjiem pārcēlās dzīvot uz Rietavu.

Sieva ar dēliem Kiprijona Tvirbuta zārku pārveda līdzi uz dzimto pusi.

Viņu kariete un divi pajūgi iegriezās Tvirbutu muižas pagalmā lapu mēneša dienā. Viensētas ēkas bija nolaistas — vairākus gadus tās neviens nebija ne labojis, ne atjaunojis. Gar sienmalēm un zem logiem sazēlušas nātres un vībotnes, sacerojuši krūmi.

No klēts pagalmā sagaidīt atkalpārnācējus izčāpoja One Verone — novecojusi un līka sametusies sieviete, Aukas Alšienes lakatu — mazgātu un pārmazgātu, tomēr vēl bālganu — apmetuši ap pleciem. Uzdzirdusi, ka pārvestajā zārkā ir Kiprijona Tvirbuta mirstīgās atliekas — tagad jau patiesi tās ir Tvirbuta —, One Verone sāka raudāt:

— Ak dieviņ, dieviņ!… Laiks skatīties, laiks acis slēgt…

Muižā vairs nebija Motieja Budģina. Vairs nebija ne lopumeitas Katres, ne zirgupuiša Benedikta Budreiķa, ne puiša Kazeļa Jokūbaiša. Klēts apakšstāvā vēl aizvien bija dzīva vecvecmāte Auka Alšiene — viņa pa pusei sēdēja, pa pusei gulēja netīrajā guļvietā. Sirmā galva atdusējās uz stipri savalkātā pagalvja pie aizvērtā loga. Pa logu varēja redzēt veco kļavu, tās tumšzaļo lapotni un vēl tumšākās ēnas.

Kambarītī gaiss bija sutīgs, sasmakušo izgarojumu piesmircis, un Ieva dēliem — Povilam bija piecpadsmit, Jons jau iekāpis četrpadsmitajā — lika iznest vecvecmāmiņu dārzā un saulē.

Dārzs bija aizaudzis ar leknu, tumši zaļu zāli, piecerojis nekoptiem, sen neapdarinātiem krūmiem. Bija pats dienas vidus. Tveicīgais gaiss virmoja. Dārza malā sanēdamas zibināja bites. Spiets iemetās ābelē un pieķērās pie resna, grubuļaina zara, zem kura pavēries melns dobums.

Auka Alšiene sēdēja senajā vītola klūgu krēslā, kas bija iegrimis zālē. Vecvecmātes seja te kļuva pelēkāka, te — bālāka. Viņas skatiens lūkojās sevī, viņa nevienu neredzēja un nevienu nepazina.

Pirmajā svētdienā Ieva salīga kapračus, viņi atraka kapu nokraujā, kas nolaideni pārgāja platajā Jūras upes ielejā. Zārks, kuru Davainas vīri bija atgādājuši no Neretas un šeit apglabājuši, nebija tukšs. Tajā dēdēja vīrieša pīšļi. Uz krūtīm viņam gulēja saliekusies un samelnējusi sēru svece. Vadmalas oderējums bija satrunējis un no zārka vāka atlobījies, un Ieva bez īpašām pūlēm izlasīja ozolkoka dēlī iegrieztos vārdus:

Neviens cilvēks lai neiziet pa sava nama vārtiem.

Ievai Tvirbutienei sažņaudzās sirds. Ja viņa būtu zinājusi!… Pāri visai Lietavai viņa būtu pavadījusi tā cilvēka zārku, kurš pēc šīs pasaules vareno gribas pirms trīspadsmit gadiem bija guldīts zārkā un zaudējis savu personību — viņš bija nosaukts par Kiprijonu Tvirbutu. Kas viņš bija? Kad, kādos apstākļos viņš miris vai gājis bojā un liktenīgā brīdī nonācis varenajiem rokās?

Stanislova Davainas cilvēki pie kapa bija uzstādījuši krustu, kas izkalts dzelzī — gluži kā no resnām dzijām adīts. Zemāk par krucifiksu bija piestiprināta pie krusta varā atlieta plāksnīte ar uzrakstu:

CIPRUS GEORGUS TVIRBUTUS Anno domini 1556 MORTUIVIVOS DOCENT [15]

Ieva ar dēliem Kiprijona Tvirbuta zārku noguldīja blakus nezināmā cilvēka zārkam. Tā ari nevarēja saprast, kurš ir kuram ēna — vai Kipri- jons Tvirbuts mirušajam vai mirušais Kiprijonam Tvirbutam, kamēr tas bijis dzīvs? Viņi abi nu bija guldīti vienā kapā.

Pēc tam Ieva ķērās pie kārtības ieviešanas nolaistajā muižā. Viņa salīga vagaru, zirgupuisi, divus kalpus, lopumeitu un divas istabmeitas. Sevišķi cītīgi Ieva iekārtoja goda galu — istabu ar diviem logiem uz tīro pagalmu, ar jasmīnu un ceriņu zaru ēnām uz galda, ar dīvāniņu un zaļo podiņu krāsni. Mājas ļaudīm viņa sacīja, ka goda galā apmetīšoties Petrs, kad viņš būs pārnācis no kara.

Muižā atkal sāka kūsāt darbs.

Katru mīļu rītu un vakaru Ieva gāja uz klēti pateikt laburītu un novēlēt labunakti Aukai Alšienei. Katru saulaino dienu viņa dēliem lika iznest vecvecmāmiņu dārzā. Saules apmirdzēta, vecvecmāmiņa gluži kā atguva prieku, sāka staipīties un ar bālajām lūpām labpatikā čāpstināt. Lapotnes ēnas un saules stari rotaļājās viņas zilajās, izbālējušajās acīs.

Bet šīs pasaules varenie dzīvoja notikumiem pārbagātu dzīvi.

1569.   gada 10. jūlijā Upsalas katedrālē vecais virsbīskaps Laurīns Petrs — tas pats virsbīskaps, kurš bija kronējis, bet pēc tam nolādējis karali Ēriku, — kronēja Somijas hercogu Juhanu par Zviedrijas karali Juhanu Trešo un viņa sievu Katrīnu — par Zviedrijas karalieni. Nevienu dienu nevilcinādamās, Katrīna nosūtīja uz Poliju vēstnešus, kurus vadīja Kētes Sen kas fon Hautenburgas tēvocis Arvīds Stenboks.

Vēstneši 29. jūlijā ieradās Ļubļinā. Poļu un lietaviešu apvienotais seims vēl nebija beidzies. Taču ziņa par Katrīnas kronēšanu Lietavas augstmaņus, kas piedalījās seimā, vairs nevarēja iepriecināt — 1. jūlijā viņi jau bija parakstījuši aktu par ūniju ar Poliju un 4. jūlijā Polijas karalis un Lietavas lielkunigs šo aktu jau bija apstiprinājis.

1570.     gada 26. septembri Maskavā cars Jānis Briesmīgais sēdēja pie sava rakstāmgalda un lasīja sekretāru uzrakstīto vēstuli Dānijas karalim Fredrikam Otrajam:

Pie mums bija ieradies Jūsu brālis ar lūgumu atdot viņam mūsu senču zemi Livoniju, Rēveli, Rīgu un citas pilsētas, kurās joprojām ir Zviedrijas un Polijas pārvalde. Mēs, no Dieva žēlastības cars un lielkņazs, Jūsu brālim izrādījām godu —gan pasludinājām viņu par Līvzemes karali, gan kronējām, gan uzlikām par pienākumu mums uzticīgu kalpošanu. Magnus mums zvērēja uzticību un savu zvērestu apstiprināja ar krusta noskūpstīšanu — viņš uzņēmās pienākumu uzticami kalpot mums, mūsu bērniem un mūsu bērnu bērniem…

Cars vēstulei piesēja savu zieģeli un vēstuli nodeva vēstnesim, kurš jau bija gatavs doties ceļā uz Dāniju.

Šīs pasaules varenie dzīvoja notikumiem, intrigām, kariem, viltībām un citiem pret citu ienaida pārpilnu dzīvi.

Aukas Alšienes acis raudzījās sevī, nevienu neredzēja un nevienu nepazina. Vecvecmāmiņa juta vienīgi saules starus un, priecādamās par tiem, labpatikā čāpstināja bezasiņu lūpām.

Tagadne apgūst un piesavinās cilvēka spēju redzēt, dzirdēt, strādāt, mīlēt, nīst un domāt, tā apgūst un piesavinās visu — prātu, jūtas, spēkus un atmiņas. Vienīgi dzeldējošo nojausmu, ka viņš aizmirsis to, kas svarīgāks par visu, neviens cilvēkam nevar atņemt.

Ievai grūtāk bija gaidīt dēlu nekā vīru. Vakaros viņa gāja uz stalli, apsēdās zem lukturiem uz liela, plakana akmens, kas nopilējis ar taukiem, klausījās, kā zirgi plēš un skripšķina sienu, čabina un krimšķina auzas, nosprauslojas un dobji piesit kājas, un viņas domas vērpās ap zirgu dzīvi un nāvi. Cik daudz žiglu un satrakotu, vecu un izkāmējušu zirgu Ieva skatīja gara acīm!… Taču nekad viņa neredzēja sprāgušu zirgu.

Jaunie un žiglie zirgi aizauļo pa ceļu un nozūd putekļu vērpetēs. Bet vecos no mājām aizved, — un tie pazūd, un to vairs nav.

Saturs

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa 119

Trešā nodaļa 339

epilogs 436

[1] vāczemes skolotājs. (Latiņu vai.)

[2] tā laika zviedru naudas vienība — '/, ēras vai '/24 daļa dāldera. (Autora piezīme.)

[3] julijona — tveras kņaza Aleksandra meita, Aļģirda otrā sieva, ļagaiļa māte (m. 1392). (Autora piezīme.)

" Solīja — Alšēnu kuniga Andrjus meita, Jagai|a ceturtā sieva, Kazimiera māte (1422—1461). (Autora piezīme.)

[5] elizabete — vācu, čehu un ungāru kara|a Albrehta meita, Kazimiera sieva, Sigismunda Pirmā (Vecā) māte (1436/37— 1505). (Autora piezīme.)

[6] sigismundu augustu kronēja par Lietuvas lielkunigu 1529. gada 18. oktobri. Tobrīd viņš bija deviņus gadus vecs, Katrīnai — trīs gadiņi. (Autora piezīme.)

[7] pie tēviem. (Latīņu vai.)

[8] zemes platības mērvienības: margs — 0,5—-0,7 ha, valaka — aptuveni 20 ha, prents— viena trīsdesmitā vai viena trīsdesmit trešā daļa no marga. (Tulkotāja piezīme.)

[9] viņos laikos žemaiši tādā vārda nicinoši dēvēja Klaipēdu. (Autora piezīme.)

[10] imperatora pārvaldīta muižnieku valsts. (Vācu vai)

[11] mūs var šķirt tikai nāve. (Latīņu vai.)

[12] magnus, no dieva žēlastības Līvzemē, Sāmsalas, Vīkzemes un Kurzemes bīskapijas pārvaldnieks, Norvēģijas troņmantnieks, Šlēsvigas un Holšteinas hercogs, Oldenburgas un Delmenhorstas grāfs… (Latīņu vai.)

[13] stens eriksons Lejonhūvuds — hercoga Juhana mātes — karalienes Margaritas — brālis. (Autora piezīme.)

[14] kāds iemesls šādai klusēšanai? (Latiņu vai.)

[15] kiprijons jurģis Tvirbuts. Tā Kunga 1556. gads. Mirušie māca dzīvos. (Latīņu vai.)

Content

Dirgēla Petrs Joldijas jūra. Baltijas triloģijas otrā grāmata. Otrā daļa

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Epilogs

Saturs