Dirgēla Petrs

Ancilus ezers. Baltijas triloģijas trešā grāmata

PETRS DIRĢĒLA

Ancilus ezers

Kad biia sākusi aust gaisma, kad pa aitu kūts mazajiem lodziņiem jau plūda iekšā rītausmas blāva, Jons Tvirbuts paslēja galvu no salmiem, bridi nolūkojās uz lielo, nodriskāto kažoku un, nodomājis, ka Auka aizmigusi, uzmanīgi pacēla sprogaino apkakli. Auka nebija aizmigusi. Savām lielajām, ausmas vēl neapmirdzētajām acīm viņa raudzījās taisni uz priekšu. Vai vismaz uz brītiņu viņa naktī bija aizmigusi? Sajutušas kūtī cilvēkus, aitas cauru nakti bijušas tramīgas un nemierīgas. Jons nevarēja atcerēties, vai arī pats bija aizsnaudies. Sirdi žņaudzīja žēlums, un vienlaikus Jons bija izbrīnās pārpilns, cik dzīve tomēr taisnīga — tā sašķetina kopā cilvēku takas un aizvien iznāk tā, lai par labu varētu atlīdzināt ar labu un uz ļaunu atbildēt ar taisnīgumu.

Reiz bērnībā Jons bija redzējis sapņos savu tēvu. Bet tolaik viņš tēvu nebūtu varējis atcerēties. Pacēlies viņš bija izstāstījis sapni vecākajam brālim Petram — dod, Dievs, viņam saldu atdusu! — un baidījies, ka brālis pakratīs galvu — nē, tāds mūsu tēvs nav, man nav ne jausmas, ko tu esi nosapņojis, tikai tēvs gan tas nav! Taču Petrs nebija kratījis galvu. Viņš bija sameklējis tēva vecos zābakus, izvedis Jonu klajumā aiz dārza, kur līdzens sniegs, un parādījis, kādas pēdas atstājis tēvs.

Arī Auka savu tēvu neatceras. Kad Palonu muižā viņa piedzima, tēvs Petrs Tvirbuts jau bija kritis — Kursā pie Ventspils. Pēc dažām nedēļām mirusi arī māmiņa Paulīna. Nelaiķes māsa Marcebela, J'ovila sieva — brāļi Petrs un Povils Tvirbuti bija apprecējuši māsas Paulīnu un Marcebelu —, zīdainīti bija atnesusi pie zārka. Jau toreiz Marcebela zināja, ka masa, Auku pasaulē laizdama, gan puteņu aurus, gan dzeguzes kūkošanu dzirdējusi, tikai tas viņai vēl nebija izraisījis bailes, baisie tēli atmiņā nebija mudžinājušies un jaukuši prātu. Sātaniskās domas Marcebelai galvā sākušas līst vēlāk — daudz vēlāk. Bet toreiz viņa zīdainīti turēja uz rokām un raudāja. Viņai bija žēl māsas, žēl māsasmeitas — apaļās bārenītes. Pēc bērēm Marcebela bija devusies mājās uz Viļņu un ari bārenīti aizvedusi līdzi. No spriguļu apakšas izskrābājusi, viņa meitenīti audzināja…

Vakar pārveduši atpakaļ. Četrpadsmit gadu vecu, gandrīz jau pieaugušu, taču tādu, ka likās — vēl nevienu mīļu dieniņu šajā pasaulē viņa nav dzīvojusi, tik briesmīgas viņā bailes no cilvēkiem. Marcebela raudāja, koda pirkstos un vienā laidā atkārtoja, ka Aukai vajadzīga mīlestība un tik briesmīgi viņa jūtoties, ka pati māsas meitēnu neesot spējusi iemīlēt.

Ciemiņi ne istabā nebija nākuši iekšā. Povils, pārlaidis skatienu kleķa būdelei, koka klētiņai un aitu kūtij, noprasīja, vai šeit tad nu esot tā priekšteču senatne, kuru Jons tik dedzīgi iekārojis atjaunot. Senatni atjaunot nav iespējams, senču zaudētajā dzimtenē var iedzīvoties tikai no jauna. Tā Jons bija atbildējis. Un piemetinājis: sākšu iedzīvot es, Auka beigs, bet viņas bērni patiesi pabeigs, Auku tu man esi atvedis, tad nu tā arī iznāk, ka tieši tā tas būs — paldies tev, brāl! Bet Povils nodomāja, ka Jons ar šiem vārdiem viņu izzobojis. Pie kapdārza vārtiem viņš apstājās, nopētīja brāļa prastās drānas, zemnieka tūbas zābakus un noņirdzās: Palonos muiža, Birželēs saimniecība, bet pats kā mežakuilis lien iekšā bērzu audzē, tā jau tas esot — kad valstī taisnīgums tiek sabradāts zem kājām, kauns būt turīgam!

"Vai tev nav kauna tā runāt, brāl!" Jons bija atbildējis. "Dzīve Lietavā pašlaik tik mierīga un taisnīga kā vēl nekad! Ar krieviem miers. No poļiem pasargā Kodekss. Senās dzimtas atgūst zaudēto tēvzemi. Lai godāti tūkstošiem kritušo, lai godāts arī mūsu varonis brālis — iesim pie kapa, nolieksim galvu!"

Ziemā neviens uz kapdārzu neiet — tas ieputināts sniegā. Povils pārlaida skatienu apsnigušajiem krustiem, kokiem ar lielajām ligzdām galotnē,

Ķiršinas aizputinātajai ielejai, debesīm, kurās lidinājās un ķērca kraukļi, un nopūties teica:

"Kas nu Petrs, tas mūsu Petrs — kā šunelis aizskrēja Batorijam pa priekšu uz Krievzemi, aiz sajūsmas aizlēkšoja līdz Tverai, līdz Zubcovai, līdz pašai Volgai, briesmīgi nobiedēja pašu cara ģimeni Staricā, bet — kas no tā visa? Trīsdesmit divos gados jau nolicis galvu, meita bārenīte arī gluži īstā prātā neaug, — še tev nu bija varoņa laime! Tu saki — pašlaik dzīve Lietavā mierīga un taisnīga, no tava aizgalda tā varbūt arī šķietas, bet, ja tikai paveras no Varšavas, no jaunās galvaspilsētas, nomale ir visa Lietava un provinciāļi — visi lietavieši, kuri to vien tikai pieprot, ka zvaigāt: Indriķi neesam vēlējuši! Stefanu neesam vēlējuši! Sigismundu neesam vēlējuši! O! Visos laikos poļi gribējuši vienu valdnieku, leiši — citu, tiesa kas tiesa. Bet Stefans Batorijs pret Lietavu bijis labs. Par lietaviešu dzīvi rūpējies vairāk nekā par poļiem. Ja nebūtu Batorija, vai gan tagad Maskava būtu tik mīksta kā vilna?"

īgnuma pilns Povils nosmējās, ar nožēlu paskatījās uz Jonu un domās uz šo jautājumu arī atbildēja, kamēr balsī pauda tikai izbrīnīšanos:

"Cik gudrs mūsu Jons! Kancītis maizes, kaukšķentiņš ūdens… Guļa kleķa būdelē… Cits bajārs aiz kauna būtu nomiris. Bet Jons stāv rāms un lepns! Cik gudrs Jons!"

Šos vārdus viņš itin kā bija sacījis sievai, jo, tos runādams, skatījies uz viņu. Laikam taču nobijusies, ka Jons varētu apvainoties, Marcebela steidzīgi sāka runāt:

"Mīļais svaini, no Viļņas uz Sidabravu — ragavās pa janvāra saliem… Kurš aiz laba prāta laidīsies tādā tālā ceļā? Tas ir Povils, kurš pavada kancleru Leonu Sapiegu uz Varšavu — uz seimu. Kunigs Masaļskis apgalvo, ka ar labu seims jau nebeigšoties. Valdnieks apņēmies doties uz Zviedriju ieviest kārtību, un, kurš var zināt, cik un kādi pavadoņi viņam būs vajadzīgi. Ja būs vajadzīgs gaišība Sapiega, arī Povils var nonākt Zviedrijā. Vai dieniņ, kā es baidos par Povilu! Zviedri cietsirdīgi, bet mūsu dēliņam Andrum Jurģim ne triju gadiņu vēl nav… Mīļais svaini, jums jāsaprot, ka dēliņš jāaudzina man, ak, no jums es neiešu slēpt! Andrus Jurģis un Auka — viņi nevar augt zem viena jumta, tas jums jāsaprot, jūs esat neprecējies, tāpēc jums jāsaprot, vēl jo labāk — Andrus Jurģis taču vienīgais vīriešu kārtas Tvirbutu pēctecis, viņam dots gan vecvectēva Jurģa, gan senča Andrus vārds, un, ja Auka viņu aplaiž ar šo baigo pārmantoto garu, ja viņa Andrum Jurģim izposta dzīvi — padomājiet jel, kas vairs tad paliks no jūsu — Tvirbutu — dzimtas? Kam tad vairs vajadzīga šī jūsu Rietava, šī jūsu Sidabrava, šī jūsu senatne?"

Žēlabaini vaikstīdamies, Povils sievu pārtrauca: "Kam tad vairs šī Lietava, šis tavs nostūris, brāl?" Povils ņirdza ne tikai par Jonu, bet arī par nelaiķa brāli, par bāreni brāļameitu, arī par savu Marcebelu un par visiem lietaviešiem, varbūt pat par visiem cilvēkiem, no kuriem nošķīris vienīgi sevi. Kālab nošķīris? Vai lai par visiem varētu ņirgāties un par visu smieties? Dzīvo taču arī visi citi, tie, kuriem klājas grūti, kuri par kaut ko cieš un cīnās, pret kaut ko stājas nevienlīdzīgā kautiņā un krīt, tāpat kā dzīvo viņš, Povils Tvirbuts, kurš ar gudru ziņu no šo citu dzīves un nāves sev gūst jaukumus…

Vēlāk Jonam bija prieks, ka spējis savaldīties un nebija izteicis brālim visu, ko par viņu domā, vienīgi rāmā balsī atbildējis:

"Tu visu laiku atkārto — nomale, nostūris… Brāl, ja šeit dzīvoju es, kāds tad te var būt nostūris?"

Marcebelai, liekas, Jona vārdi iedūrušies sirdī dziļāk. Viņa atkal izplūda asarās un aizsteidzās pie kuražas, kurā atstāta Auka. Bet Auku viņa kamanās vairs neatrada. Marcebela — slaida, glīta noraudājusies sieviete, ieskaties vien ciešāk — īstā Marija Madaļa, tikai kažokos ietīstīju sies, proti, nav vis kaut kādu tuksnešu svētā, jo ir piesnigušo lauku svētā! — paskrējās uz būdas pusi, paskrējās uz klēts pusi un spēji apstājās kā iemieta — laikam taču sev iepretim ieraudzījusi balto, nosalušo bērzu birztalu, kurā vietu vietumis iemelnojas vecās egles — gluži kā mātes, gluži kā vecmāmuļas pa vidu starp baltajiem bērniem un mazbērniem.

Marcebelai apreibusi galva, vismaz Jons tā bija sapratis, jo Povils dabūja vest sievu pie kamanām, sēdināt tajās, pret sēdekļa atzveltni atgāzt atpakaļ galvu un pogāt vaļā gan kažoku, gan garmēteli, gan ņieburu. Ar plaukstām rīvēdams sievai deniņus, Povils teica:

"Mūsbrāļa Auka aplam jūtīga, viņa tāda kautrīga un bailīga meitene, īsta lietaviete, citiem vārdiem sakot, meita, kura savas tautas vērta. Ja vēlēsies Auku izprast un viņai kaut ko iemācīt, paturi prātā, ko nupat tev teicu!"

Jons bija saklausījis, ka aitas kūtī nemierīgas, un, kad Marcebela atguvās, viņai apgalvoja, ka zinot, kur Auka noslēpusies. Viņš ieteica neatvadīties no meitenes — kālabad? Aitas pie viņas pieradīs un — viss būs kārtībā.

Palonu muižas sievas — Ksavērija Urbšiene un Morta Lubaitiene — ar saimniecības pārziņa Kovīda Naudra gādību pilsnamā sagatavojušas svētku pusdienas ciemiņiem un četriem viņu pavadoņiem, kuri atstāti muižā atpūtināt zirgus, un Jons Tvirbuts kopā ar Biržeļu vagaru Āru Jaukantu arī bija solījies ieturēt pusdienas Palonos, tomēr pārdomājis: brālis viņam nebija pateicis nevienu brālīgu vārdu, brāļasieva paģībusi — vai patiešām viņa bija paģībusi, vai no patiesas vajadzības Povils viņai bija rīvējis deniņus? — lai viņi šļūc projām, no kurienes atšļūkuši…

Jona atsacīšanās kopīgi ieturēt pusdienas Povilu nebija aizskārusi. Brālis vispār, liekas, nav ievainojams. Viņš atvadījās, žēlabaini vīpsnādams. Vīpsnā bija tik īsta, ka gan mute, gan ūsiņas, gan priekšup pašāvusies bārzdiņa, gan brūnās acis, kuras skatījās nevērīgi un augstprātīgi, šķita tieši šādai vīpsnai kā radītas, un varbūt Povils arī pēc vislabākās gribas nebūtu varējis uzsmaidīt cilvēkam sirsnīgi.

Jons Tvirbuts pats nevarēja tikt gudrs, kāpēc nebija gājis taisnā ceļā uz aitu kūti pie Aukas. Atguvies viņš bija paskatījies visapkārt un ieraudzījis, ka sēž klētiņā pie galda, uz kura melnā karavīra blašķe. Jokūbs Lepšis, uzsvempies virsū galdam, skudināja skārda trauku un pilnīgā klusumā klausījās sīvo skalojamies. Pirms Ziemassvētkiem cietuma karcerī Jokūbam nocirpuši un noskuvuši bārzdu, tā kārtīgi vēl nebija atauguši — sarainais smakrs līdzīgs vecam, sanīkušam ezim.

"Jāiedzer!" Jokūbs Lepšis teica. "Ja krūtīs kas mirst un nevar nomirt, jāiedzer!"

Un tad Jons bija sapratis notikušo — kopš šī brīža Sidabravā, Birželēs un Palonos dzīvo cilvēks, kuram no citiem cilvēkiem bail. Pēc tam bija ienākuši prātā Marcebelas vārdi: kurš gan aiz laba prāta laidīsies tādā tālā ceļā? Nāk virsū posta laiki… Varšava, seims, valdnieka Sigismunda Vāsas iespītība, ka jādodas uz Zviedriju, — tas viss, protams, nav nekāda kuniga Teodora Masaļska tukšā pļāpāšana garlaicīgu vakariņu laikā. No šī pretīgā seima Povils nevar izvairīties. Povils nobijies, tāpēc jau ņirgājas par visu un visiem — tā viņš sevi sadūšina. Jonam nebija vajadzības brāli nonievāt, var gadīties, ka viņi nekad vairs divatā nesēdīsies pie pusdienu galda — kurš tagad to var zināt?

"Nāk virsū liels posts, Lepši!" Jons skaļi pasacīja, un tobrīd viņam par priekšnojautām nebija nekādas šaubīšanās — Marcebela no laba prāta Auku nekad uz šejieni nebūtu vedusi, pastāv tādi iemesli, kuru dēļ Auka viņu var pataisīt traku, tomēr brāļasieva pacietuši un bāreni turējusi mājās — arī tam ir savi iemesli.

"Tu iedzer, iedzer — mirdini nost!" balsī, kura cietuma karcerī aizsmakusi, Jokūbs Lepšis teica. "Politiķieri ar brāļiem nesabrāļojas. Tas ir princips!"

Jons atbīdīja blašķi un cēlās no galda.

Brālis Petrs bija pilnvarojis Jonu, lai viņš pārvalda karaļa Stefana Batorija piešķirto Palonu muižu ar Birželēm un Sidabravas apdzīvoto vietu, — nostādījis Jonu uz kājām un izlaidis ļaudīs turīgu. Savukārt Povils, nevis Jons, uzaudzinājis brāļa bāreni. Kāds te var būt princips?

Dievs augstais, tagad žēlastības vairs nebūs, gaismā nāks visas cilvēka dvēseles tumšās puses…

Viņam atverot kūts durvis, aitas bija satrūkušās kājās, trokšņaini sadrūzmēdamās ap pelnpelēko govi ar garajiem, sāniski izvērstajiem ragiem. Kūts viņā galā Auka, ierāvusies aiz siena redelēm uz pakaišu kaudzes. Kamēr Jons viņai tuvojās, Auka vilkās čokurā, tomēr sarkanajā lakatā ievīstīto galvu salmos nebija bāzusi un seju saujās vai stērbelē nebija spiedusi. Auka nemaz nebija likusies tik bailīga, kā Jons dabūjis saklausīties.

Deguns meitēnam garš un taisns, zods ass, lūpiņas plānas un bālas, lielās, zilās acis noraudzījās uz klāt nākošo tēvoci drīzāk jau neko nesaprazdamas un vaicādamas, kas tagad būs, nekā baiļodamās.

Tūkstoš pieci simti astoņdesmit ceturtā gada marts, svētdiena — kopš tā laika Jons Tvirbuts meiteni nebija redzējis. Viņam palicis prātā, cik tā bijusi dzidra diena, kā saulē zaigojis sniegs, kā čīkstējušas aizbraucošo ragavu slieces. Bet nebija palicis prātā zīdainītis, kas ar šīm ragavām aizvests. Viņam nebija palikuši prātā ne sejas vaibsti, ne acu krāsa. Visu šo aizskrējušo gadu laikā Jons par brāļameitu paturējis prātā vienīgi tik daudz, ka viņa nākusi pasaulē, ka viņas mātes bērēs meiteni sajutis sirdī kā smagu akmeni. Meitene bija aizvesta, akmens sirdī palicis. Laiks izdeldējis no atmiņas viņas sejiņu un acu krāsu — visu izdeldējis, bet akmeni sirdī izaudzējis varbūt tikpat lielu kā četrpadsmit gadu laikā meiteni.

Jons bija apsēdies salmos Aukai līdzās. Kažoku uz kūti viņš atnesis tāpēc, lai apsegtu meiteni, bet aizmirsa — šis noplīsušais vecais kažoks nogulēja pie redelēm līdz pašai vakara barošanas reizei, kad bija atnācis Jokūbs Lepšis, un Auka, no viņa izbijusies, tvēra pēc kažoka un pārsedza pāri galvai.

Meitenes — tik lielas! — neredzēto bailīgumu Lepšis noturēja par untumainību, par ilgo lutināšanas gadu iznākumu. Apdarīdams darbus, Jokūbs niknojās arvien stiprāk, visu laiku kaut ko ņurdēja zem deguna, bet, lopiņus padzirdījis un pabarojis, pienāca pie pakaišu kaudzes un kažoku paraustīja aiz vienas malas tik stipri, ka Auka, kažokā ietvērusies, pat tika uzrauta sēdus. Aizsmakušajā karenieka balsī Jokūbs Lepšis nočērkstēja:

"Jaunkundz, tu esi rotmistra meita! Tavam principam, jaunkundz, jābūt drošai!"

Auka izrāva kažoku Lepšim no rokām un atkal paspruka zem tā.

Jokūbs saniknojās vēl stiprāk.

"Tu esi rotmistra meita! Tev zirgā jāsēž, jaunkundz! Ē-ēk!…"

"Ej nu, liecies, Lepši!" Tvirbuts stingri lika, un, kaut arī paklausījis, Jokūbs atstāja kūti rēkdams kā tāds lācis:

"R-r-rotmistr-r-ra meita uz pakaiš-š-šiem!"

Tā, paldies dievam, pirmā nakts tagad pagājusi! Kļuvis gaišs. Tvirbuts piecēlās sēcius, ar plaukstu pārvilka Aukai pār vaigu, sajuta, ka tas mikls, un viņam nevilšus izlauzās:

—   Asara… Mana Asara… — Viņš iesmējās kā jucis. — Aitu daudz, bet govs tikai viena… Tā ari dzīvosim!

Meitene ieķērās viņam rokā. Aiz prieka Jonam Tvirbutam sirds sāka diet, bet domas biedēja: ja šajā brīdī Auka sajutīs kaut ko nelāgu, ja tagad no viņa rokas izbīsies, viņa to nekad vairs nemeklēs.

—   Paklau, — Jons atguva valodu, — es tev izstāstīšu visu, kas noticis no pašiem sākumu sākumiem!…

Viņš aprāvās. Jokūbs Lepšis atnācis padzirdīt un pabarot lopus. Ne labrītu nepadeva. Viņš kustējās, pieri saraucis un dusmīgs. Ar plecu spēcīgi sagrūstīja govi, lai tā pakāpjas tālāk, un ar kāju aizspēra nekaunīgāku aitu projām no siles.

Jons klusēja un klusēja. Viņš atcerējās, ka šeit, Sidabravā, citu pēc cita bija apglabājis vistuvākos cilvēkus — citu pēc cita! Vai gan šādu dzīvi viņš vakar bija nosaucis par taisnīgu?

—    Pasaules pirmsākumos, — Jons Tvirbuts sāka stāstīt, — viss bija sajucis juku jukām…

Viņš runāja un juta, ka mēģina pārliecināt pats sevi — dzīve ir taisnīga, netaisnīgi ir cilvēki!

—    Divi spārnotie vēji — Dieva Tēva un Velina viesuļi — dzenājuši, griezuši un jaukuši tumsu, gaismu, miglu, putekļus, dūmus un ūdeņus — visu, it visu. Dieva Tēva vējš bijis spēcīgāks un sapūtis milzīgu olu, pilnu ar otro ūdeni. No šīs olas izšķīlusies Lielā Māte Lada, bet no čaumalas gabaliņiem radusies Saule, Mēness, Zeme un zvaigznes. Lielā Māte Lada izdējusi otru olu un no tās izperējusi dvīņus — Lelu un Leli, un Dievs Tēvs teicis, ka no viņu ēnas Viņš radīšot cilvēkus. Lela un Lels bija putni, kuri lidinājās starp debesīm un zemi, un pēc ilgām pārdomām, kur lai cilvēkus rada, Dievs Tēvs nolēmis, ka darīs to tajā vietā, kur krīt pirmo putnu mestā ēna — uz zemes.

"Celieties un topiet cilvēki!" Dievs Tēvs teica abām pirmo putnu ēnām.

Asara, bērniņ, saulainā dienā ieplet rokas, cieši ieskaties savā ēnā — un tu ieraudzīsi, ka tā līdzīga lidojošam putnam lēlim, un tu jutīsi, ka vēlies pacelties no zemes, ka tu alksti lidot, aizlidot tālu, tālu, kur nenoriet saule un kur nesatumst nakts…

—    Kungs, kāpēc tu rotmistra meitai stāsti melus? — Jonu Tvirbutu pārtrauca cietuma karcerī aizsmakusi Jokūba Lepša balss. Noliecies viņš pielēja māla krūzīti ar svaigi slaukto pienu un sniedza Aukai. Brītiņu svārstījusies, meitene paņēma krūzīti un piespieda pie bālajām lūpām.

—   Visa pirmsākotne bija Ādams, Ieva un Paradīze, — Jokūbs Lepšis noteica. — Paradīzē valdīja kārtība, viss sagāja juku jukām tikai pēc tam. Tēvocis nav bijis pie Solonicas, — Jokūbs pašķielēja uz Jonu, — viņš nav redzējis, kā no tilta gāžas upē nošautie kazaciņi. Tēvocim nav saprašanas, kas pasaulē darās. Viņš nav tas, kurš drīkst runāt par to, kad pasaulē bijusi kārtība un kad tajā bijušas jukas!

Meitene pienu dzēra tik lēni, ka varēja šķist — izbadējusies un pusdzīva grūtdienīte, pāri aizputinātajiem klajumiem rāpus atrāpojusi uz kūti, lēni, lēni dzer glābēju dzīvības eliksīru.

Kad Auka bija padzērusies un krūzīti gribēja dot atpakaļ, Jokūbs Lepšis sagrāba viņas roku aiz plaukstas locītavas un parāva uz savu pusi, ar pienu aplaistīdams kažoku, jo tas vēl bija atlicis krūzītē.

—    Iesim! — viņš kareivīgi lika. — Kara laukā kritušajiem neviens sveces neaizdedz. Kara laukā, rotmistra meitas jaunkundz, neviens nevienam sveces neaizdedz!

Jokūba Lepša vilkta, Auka lēnām cēlās kājās, un kažoks no viņas klēpja noslīdēja uz Jona Tvirbuta kājām. Jonam bija skaidrs, uz kurieni Jokūbs meiteni ved. Bet — vai tagad īstais laiks bārenītei mesties ceļos pie tētiņa kapa? Vai dzīve šajā vietā viņai jāsāk no kapdārza apmeklēšanas?

Aitu kūts durvis dobji aizkritušas ciet, ārpusē pa sniegu aizgurkstējuši tālumā soļi. Jons Tvirbuts sagramstīja kažoku, saspieda apkampienos un cieši apskāva gluži kā kaut ko dzīvu, un priekā un žēlabās pats sev sacīja:

—    Man viņa Auka nav, man viņa tikai Asara, Asara…

1598. gada 25. maijs, pirmdiena, pulksten 11. Malborka

Venēcijas sprediķotājs, Padujas universitātes grieķu kristiešu teoloģijas profesors Nikifors, kas godpilnā aresta laiku vadija Augšpils otrajā stāvā, šodien lielajā zālē pieņems karaļa Sigismunda Vāsas augstos sūtņus.

Zālē divi galdi.

Līdz šim profesoram Nikiforam bijis vajadzīgs tikai rakstāmgalds, darināts no tumša koka un novietots pie loga, kas veras uz Nogatas upes ieleju. Tas ir skaists, dārgs galds ar zeltītām kājām un atvilktņu vara tvereklīšiem. Izprasījis papīru, tinti un spalvas, Nikifors pie tā sarakstījis daudzas vēstules un memorandus. Rakstudarbus profesors atdevis Kameņecas pastārastam un Ostrogas disunītu skolas priekšniekam, kņaza Kijevas vaivada Konstantīna Vasiļa Ostrogiška sūtnim Erasmam Smotrickim, — vienīgajam cilvēkam, kuram ļauts viņu apmeklēt.

Otrais galds — garš, ar tumšzilu plīšu apvilkts — stāv zāles vidū ar galu pret otru logu, pa kuru redzami pils Zelta vārti. Šis galds, kas paredzēts viesu uzņemšanai un sarunām, līdz šim profesoram Nikiforam nav bijis vajadzīgs. Erasmu Smotricka kungu, kas parasti ierodas reizi mēnesī, Nikifors mēdz uzņemt pie durvīm — viņu sarunas vēlējies noklausīties sardzes priekšnieks, bet godpilnā aresta zālē viņam nebija tiesību spert kāju dziļāk par trijiem soļiem. Vientulības un neziņas izmocīto profesoru šis garais sarunu galds kaitinājis vienā kaitināšanā! Reizēm, zaudējis cerības un sajuties bezpalīdzīgs pret netaisnību, profesors gūlies uz šī galda un vārtījies, pieņemdams, ka tādējādi viņš nekaunīgi izņirgājies par brutālajiem varenajiem.

Un te nu tagad garais sarunu galds Nikiforam liekas svēts kā altāris. Šodien pēc pusdienām galda vienā pusē stāvēs viņš, otrā — karaļa augstie sūtņi. Par viņu ierašanos pilsētā profesoram Nikiforam nupat bija ziņojis Malborkas birģermeistars Andžejs Rēders un ziņodams trīs reizes atkārtojis, ka valdnieka sūtniecība pārstāvot viņa valdījuma visus trīs svarīgākos novadus— Poliju, Zviedriju un Lietavas lielkunigiju. Nikiforam jābūt gatavam sūtņu pieņemšanai pulksten piecos pēcpusdienā.

Birģermeistars profesoram bija skaidrojis, kurā vietā pieņemšanas laikā viņam jāstāv un kā jāizturas, un aizgājis — nupat tikai sardzes priekšnieks aiz viņa aizvēris durvis.

Ar pūlēm Nikifors spēj apvaldīt cerību pilno prieku. Šāda izmeklēta delegācija sliktus jaunumus nevar pavēstīt! Sliktos jaunumus pavēsta sardzes priekšnieks vai pat ierindas sardzenieks. Augstos sūtņus karalis Sigismunds Vāsa taču laikam atsūtījis tālab, lai atvainotos Nikiforam un paziņotu, ka godpilnais arests tiek izbeigts.

Profesoru Nikiforu arestēja pērnā gada rudenī Brestā, kad tur sasauktā sinode bija sašķēlusies divās nesamierināmās nometnēs. Iesākumā arestantu bija spējis aizstāvēt kņazs Konstantīns Vasilis Ostrogiškis, Kijevas vaivads, vīrs, kurš vēstulē bija lūdzis Konstantinopoles patriarhu Jerēmiju, lai atsūtot uz Brestas sinodi savu pārstāvi.

Pats Konstantīns Vasilis Ostrogiškis sinodē atteicās no agrākā nodoma izveidot katoļu un grieķu kristiešu ūniju. Ar katoļu un pareizticīgo apvienošanos Polijas un Lietavas lielvalstī pauda neapmierinātību turki, kuri valdīja Konstantinopolē — šeit rezistēja pareizticīgo patriarhs, kuram kopš seniem laikiem maksājusi nodokļus arī Kijevas metropolija. Un tagad nu pēc ūnijas ar katoļiem tā nonāktu Romas pāvesta pārvaldījumā, un Konstantinopoles zaudējumi būtu neaprēķināmi.

'Iurku draudēšana Polijai ar karu Kijevas vaivadu kņazu Konstantīnu Vasili Ostrogiški biedēja stiprāk nekā pārējos karaļvalsts vaivadus — Kijevas vaivadija plešas karaļvalsts nomalē un, ja to pārplūdina turki, tā pirmā un, bez šaubām, visstiprāk dabū ciest. Turklāt vislielākos zaudējumus tieši Kijevas vaivadijai nodarījis kazaka Severīna Nalivaiko saceltais dumpis. Tāpēc sinodē kņazs Ostrogiškis runāja tā: karalistei daudz izdevīgāk būtu tikt galā ar iekšējiem, dumpiniekiem, nocērtot galvu Nalivaiko un atjaunojot kārtību valstī, nekā ielaižoties karā ar turkiem.

Kādam nolūkam Kijevas vaivadam kņazam Konstantīnam Vasilim Ostrogiškim bija vajadzīgs Konstantinopoles patriarha ļerēmija sūtnis Brestas sinodē? Tādam, lai sūtnis varētu apstiprināt ziņas, ka turki pajiešām grasās uzbrukt karaļvalstij, ja ūniju parakstīs. Liecība no uzticamas mutes

vajadzīga par katru cenu, jo daudzi karaļvalsts politiķi ziņas par turku iebrukšanu uzskatīja par baumām, kuras izplata ūnijas pretinieki. Sinodē profesors Nikifors bija apstiprinājis patiesību — turki apņēmības pilni uzsākt karu, ja Kijevas metropolija izslīdēs no Konstantinopoles patriarha atkarības. Ūnijas piekritēji — bet viņi taču pilda paša karaļa gribu! — Nikiforu apmeloja, nosauca par kazakam Severīnam Nalivaiko līdzvērtīgu dumpinieku un arestēja.

Kņazs Ostrogiškis, kas bija pierunājis patriarhu, lai sūta pārstāvi, jutās vainīgs par šādu nekaunīgu izrīkošanos ar profesoru no Padujas, kurš ne pie kā nav vainīgs un sinodē apliecinājis vienīgi tīru patiesību. Valdniekam iepriekš nemaz nepajautājis, Kijevas vaivads nosūtīja karavīrus, atbrīvoja Nikiforu no bīskapa Terlecka gūsta un sinodei pavēstīja: kamēr nebūs vainas pierādījumu, Padujas profesors dzīvos vaivada muižā Ostrogā.

Nikifors nodzīvoja Ostrogā četrus mēnešus. Namatēva kņaza ģimene viņu cienīja un mīlēja. Vaivada dēls Aleksandrs, Volīnijas vaivads, un vedekla Anna, lielkunga Kostkas meita, atveda no Luckas uz tēva muižu vienpadsmit gadu veco meitu Sofiju, un profesors Nikifors viņai mācīja — visticamākais, pa tukšo, jo meitene vēl bija maza un pārāk sapņaina, — latīņu valodu un ticības pamatus.

Pa šo laiku muižas īpašnieks Konstantīns Vasilis, atkritis no uniātiem tikai Brestā, atklāti uzsācis karot ar uniātiem, saviem bijušajiem domubiedriem. Ostrogā viņš nodibinājis disuniātu skolu, kurā tagad — to Nikiforam bija pastāstījis Erasms Smotrickis — laižot arī savu paaugušos, nu jau trīspadsmit gadu veco mazmeitu Sofiju.

Disuniātu skolas nodibināšana bija Ostrogiška nekaunīgs izlēciens pret uniātu bīskapiem un vienlaikus, protams, arī pret karali. Valdnieks ar Kijevas vaivadu, kam karsta galva un spēcīgs karaspēks, sanaidoties neuzdrošinājās — godājamu gadu vareno magnātu pataisīt par grēkāzi, maigi izsakoties, nebūtu gudri. Cita runa, ja par grēkāzi izsludina bezpalīdzīgo svešinieku Nikiforu!… Nikifors taču sarīdījis un izjaucis Brestas sinodi. Nikifors, šantažēdams ar turku iebrukumu, taču piespiedis Kijevas vaivadu dibināt disuniātu skolu Ostrogā. Nikifors, Nikifors…

Karaļa nolīgtie cilvēki paklusītēm nu jau vaca kopā arī "neapgāžamus" Nikifora vainas pierādījumus.

Arī bez "rīdīšanas no Turcijas puses" uniātu un disuniātu riešanās šajā laikā kļuva arvien asāka un arvien nežēlīgāka. Bīskapi un mācītāji, augstmaņi un bajāri sākuši tiesas darbus visu līmeņu tiesās. Tiem bīskapiem, kuri katoļu un grieķu kristiešu ūnijas aktu tomēr bija parakstījuši, nu sākuši nepaklausīt apakšnieki, kuri pret ūniju bija iebilduši. Nemieri sākušies visās austrumu vaivadijās. Asinis sākušas līt uz mežu ceļiem, pilsētu ielās, pareizticīgo un katoļu baznīcās.

Pērnā gada martā gan karalis, gan senāts bija pieprasījis, lai kņazs Konstantīns Vasilis Ostrogiškis nogādā profesoru Nikiforu Varšavā — uz seima tiesu. Svešzemnieku grēkāzis jāpienaglo pie vainas un kauna krusta visu apriņķu pārstāvju priekšā. Cerēja, ka šāda krustā sišana pārliecinās gan uniātus, gan disuniātus — karaļvalstī mūsu ķildu vaininieku nav, viņi tālu Turcijā, un mums jāapvienojas pret kopīgo nežēlīgo ienaidnieku, nevis jāapkauj citam citu.

Nesaprašanās izcēlās arī seima tiesā. Drīz jau senatoru ķīviņi bija pārvērtušies par īstu plūkšanos. Pēc tradīcijas seims noslēdzas ar senatoru atvadīšanos no valdnieka. No tradīcijas viedokļa ņemot, pērnais seims nebija beidzies — daudzi senatori un provinču pārstāvji devās projām no seima, no valdnieka neatsveicinājušies.

Marta divdesmit astotajā dienā Atjaunotajā tiesā nu jau piedalījās tikai tie senatori, kuriem pienākusi kārta rezistēt karaļa galmā, un, protams, tie, kurus uz Brestas sinodi nosūtījis valdnieks, — izlikdamies par nevainīgiem novērotājiem, viņi slieca sinodi uz tādu spriedumu, kādu vēlējies karalis, proti, ūniju.

Tiesa notika tikai vienu dienu. Tiesneši cēla Nikiforam jaunu, pagaidām visciniskāko apsūdzību —Brestas sinodē viņš esot sarīkojis sazvērestību, pats sevi izsludinājis par Polijas un Lietavas grieķu kristiešu augstāko metropolītu, līdz ar to izpildīdams viņam uzticēto turku sultāna misiju un atbaidīdams daudzus krievus no ūnijas ar katoļiem.

Kāds ļoti augstu stāvošs amatvīrs, proti, valsts ministrs Nikolajs Zebžidovskis, katolis, pieprasīja Nikiforam visbargāko sodu — nāvessodu, nocērtot galvu, jo tad, ja viņš būšot dzīvs, viņa izpestīšanai brukšot iekšā turku sultāna Muhameda briesmīgais karaspēks. Lietavas kancleram Leonam Sapiegam, tā laika valsts apakškancleram Tarnovskim un vairākiem poļu vojevodistu kastelāniem ar lielām pūlēm izdevās mīkstināt karaļa sirdi, un Nikiforu notiesāja ar godpilno arestu līdz tam laikam, līdz notvers Nikifora bijušo Ostrogas kalpotāju Pafnutiju, kurš no valdības slēpjoties — proti, viņš vienīgais neapgāžami varot apliecināt, ka profesors Nikifors rakstījis vēstules uz Turciju, kuras Pafnutijs slepus nodevis tālāk kādam kurjeram Janam Komparskim.

Malborkā ieslodzītais Nikifors, baiļu dzīts un veselā saprāta mudināts, karalim Sigismundam Vāsam jau uzrakstījis daudzus paskaidrojumus un taisnošanās rakstus, kurus Erasms Smotrickis vedis uz Kijevu vaivadam Konstantīnam Vasilim Ostrogiškim — viņam vajadzēja izraudzīties visnoderīgākos rakstudarbus un iesniegt valdniekam.

Nekad neesmu ticies ar turku sultānu, nemaz nezinu, vai ir dzīva sultāna māte, kurai, pēc tiesnešu apsūdzības, es esot kalpojis.

No Brestas un Ostrogas neesmu uzrakstījis nevienu vēstuli ne māsai Jeremijai, ne grieķu kristiešu mācītājam Egijušam.

Kalpam Pafnutijam neesmu nodevis nevienu rakstudarbu.

Nevienu kurjeru neesmu ne nolīdzis, ne arī sūtījis ne uz Andrianopoli, ne uz Konstantinopoli.

Nekad neviena labā neesmu spiegojis. Es strādāju Itālijā, mans vārds nav bijis aptraipīts, es protu daudzas valodas, tikai tāpēc Konstantinopoles patriarhs izraudzījās mani par sūtni uz Brestas sinodi.

Patriarhs man uzlika par pienākumu atbildēt uz sinodes dalībnieku jautājumiem. Esmu zvērējis runāt tikai patiesību. To apliecina patriarha pilnvarojuma raksts — litteras testimoniales. Tad kā gan es, kuram bija tikai tik niecīgas pilnvaras, esmu varējis izsludināt sevi par augstāko metropolītu Polijā un Lietuvā, kur šāds hierarhs nekad nav bijis un nav varējis būt?

Rakstīdams karalim skaidrojumus, Nikifors vienpadsmit mēnešus tikai taisnojies, aizstāvējies un apsūdzības noraidījis. Pēc tam viņš bija apjēdzis — man jāuzraksta karalim visa patiesība, kā es to saprotu, par konfliktu ūnijas dēļ un tā cēloņiem, no taisnošanās rakstiem karaļiem nāk tikai smiekli, bet uz izteiktu rūgto patiesību viņi reaģē kā uz izaicinājumu.

Nikifors sāka rakstīt Sigismundam Vāsam memorandus. Pēc paša domām vissvarīgākajā — marta beigu memorandā — viņš bija pierakstījis pusi lapas ar godbijīgām uzrunām un slavas dziesmām, trīs lapas ar tēzēm par cara Fjodora Ivanoviča reģenta Borisa Godunova reliģijas politiku un divas lapas par karaļa Sigismunda Vāsas kontrapolitiku.

Proti. Cara Jāņa Briesmīgā kari par Līvzemi krievu bajārus pārliecinājuši, ka ar spēku viņi no lietaviešiem un poļiem nespēj atkarot zemes, kuras viņiem piederējušas agrākos laikos.

Borisa Godunova plāns: Polijā un Lietavā par katru cenu jāizraisa reliģiskās nesaskaņas, valsts iedzīvotāji jāsašķeļ naidīgās reliģiskās kopienās, jo tad, ja sāksies jukas, daudz vairāk varēs panākt arī ar ieročiem.

Borisa Godunova plāna pamatojums: grieķu kristiešu kopienai nav sava absolūtā svētā tēva — katoļi vienoti pakļaujas Romas pāvestam; eiropieši pakļaujas Konstantinopoles, aziāti — Antiohijas, afrikāņi — Aleksandrijas un sīrieši — Jeruzālemes patriarham; ticības piekritēju sašķelto kopienu arī turpmāk, protams, vieglāk būs sašķelt; ja sava patriarhija ir Sīrijai, kāpēc sava patriarhija nevarētu būt arī Krievzemei — tik lielai un spēcīgai valstij?

Borisa Godunova plāna īstenošana: tūkstoš pieci simti astoņdesmit devītajā gadā metropolītu Jovu iesvēta par Maskavas un visu krievu patriarhu,[1] galvenais — un visu krievu, proti, Maskavas patriarhija tiecas nostiprināt cara augstāko varu arī Kijevas metropolijā, kura, atrazdamās Polijas un Lietavas lielvalstī, piederējusi Konstantinopoles patriarham; ar vienu šādu soli Boriss Godunovs uzaicinājis Kijevas krievus pieslieties Maskavas kņazistei un vēl vairāk pasliktinājis Polijas un Turcijas attiecības.

Visugaišākā karaļa Sigismunda Vāsas kontraplāns: par katru cenu Polijas un Lietavas lielvalstī jāapvieno katoļi un grieķu kristieši un jāiedibina vienota kristiešu līga, kura pakļaujas Romas pāvestam.

Visugaišā karaļa pamatojums: Polijas un Lietavas lielvalsts grieķu kristiešu bīskapi kārot kāro piedalīties valsts pārvaldīšanā ar tādām pašām vienlīdzīgām tiesībām kā katoļu bīskapi; no pareizticīgo bajāriem neviens vairs nevēlas maksāt nodokļus Konstantinopoles patriarham un baidās pakļauties Maskavas patriarham, pareizāk sakot, monarham caram.

Karaļa plāna īstenošana: valdnieks, "aizmirsis" par savu atkarību no senāta un visiem bajāriem, kuri zvērējuši uzticību Pacta Conventa, izsludina rakstu,1 kas pareizticīgo bīskapiem, ja viņi pakļausies Romas pāvestam, piešķir tiesības, kuras vienlīdzīgas ar katoļu bīskapu tiesībām; katoļu bīskapi tomēr nevēlas dalīties varā ar pareizticīgajiem, un karalis izdod stingru universālu2 — viņš pasludina, ka pareizticīgo baznīca un katoļu baznīca jau tiekot apvienota, diemžēl universālu neatzīst pareizticīgie bajāri, kuriem jaunais likums nepiešķir nekādas privilēģijas; universālu viņi uztvēruši par tirāniski varmācīgu zākāšanos par viņu ticību, tad karalis "ļauj" sasaukt sinodi Brestā, uz sinodi nosūtītie valdnieka "novērotāji" dara visu, lai sinode beigtos tā, kā to vēlas valdnieks — ar ūnijas akta parakstīšanu.

Visugaišākā karaļa rīcības sekas: Brestas sinodē gan katoļi, gan grieķu kristieši pārliecinās, ka uz ūniju viņus sliec valdnieka roka, proti, viņu karalis tiecas pēc absolūtās varas — viņš vēlas norobežoties no bajāriem, no senāta, no seima un valsts lietas gatavojas pārspriest vienīgi ar imperatoru un pāvestu.

Profesors Nikifors memorandā atklāti konstatējis: tāpēc, ka karaļvalstī nerimstas reliģiskās nesaskaņas un ticības vārdā plūst asinis, jāvaino cara Fjodora reģenta viltīgais plāns un Visugaišākā karaļa pārāk monarhistiskais kontraplāns.

Memoranda beigās Nikifors bija pierakstījis daudzus karali slavinošus vārdus, taču to daiļrunīgākajā plūdumā klusiņām vien peld arī profesora visnekaunīgākās domas: absolūtas monarhijas zemē audzināts, karalis nevar ciest poļu muižniecības demokrātiju; drosmīgi uzkāpdams mugurā poļu Trojas zirgam — ūnijai, valdonīgais un augstprātīgais karalis šo savu ienaidu pret demokrātiju vēlējies noslēpt. Veltīgas pūles! Daudzas reizes poļu bajāru agresijas iejādīts, uzticīgi pieradināts un kārtīgi izdresēts zirgs ir šī ūnija, un tas nekad nepaklausīs tikai vienam saimniekam pat tad, ja par šo vienīgo saimnieku būtu vēlējies būt pats karalis.

Tiesas gadskārtas pēdējās dienas priekšvakarā, marta divdesmit septītajā dienā, apsēdies pie drosmīgā memoranda rakstīšanas, profesors Nikifors ne domāt nebija domājis karaļvalsts reliģiskajās ķildās vainot krievu caru un poļu karali. Viņš, cik nu viņa prāta spēkos, bija apņēmības pilns vienīgi izklāstīt asiņaino notikumu cēloņus. Taču visu noziegumu cēloņi uzrādījuši arī konkrētos vaininiekus.

Uzrakstījis pēdējo vārdu, Nikifors bija sapratis — ja šo memorandu atdos Erasmam Smotricka kungam, sev viņš būs parakstījis nāves spriedumu. Pašam par izbrīnu domas par šādu pašnāvību viņu nebija izbiedējušas. Nikifors nometās uz ceļiem, ar lūgšanu apvaldīja emocijas, kuras sākušas plosīties, saņēma sevi rokās un skaidru galvu sāka pārdomāt savu nākotni.

Sigismundam Vāsam pieder absolūtā vara Zviedrijā, pēc šādas varas viņš tiecas Polijā. Divu valstu karalis, bet sirdī — monarhs, sevi nepārprotami uzskata par nemaldīgu. No nemaldīga valdnieka nagiem, ja tajos esi kritis, ar attaisnošanos brīvībā tikt nevar. Rotmistrs Hžonstovskis vēlreiz liecinās, ka Šargorodā pa ceļam uz Adrianopoli viņš aizturējis kurjeru Janu Komparski, kurjers Jans Komparskis vēlreiz teiks, ka vēstules saņēmis no Pafnutija — Nikifora kalpotāja, Pafnutijs — vai gan valdnieka spiegu varza viņu nedabūs rokā?! — pie spīdzināšanas apliecinās, ka šīs vēstules rakstījis viņa saimnieks… Viltotie sacerējumi būs kļuvuši par neapstrīdamiem vainas pierādījumiem. Tas pirmām kārtām.

Otrām kārtām. Monarhu, kurš tevi apsūdzējis, var izsist no sliedēm vienīgi pretapsūdzības. Tās valdnieku provocē vēlreiz pārdomāt apsūdzību un atkārtoti pasacīt jā vai nē. Ar memorandu, kas trāpa kā aci, Nikifors atgūst atpakaļ tieši pusi no iespējām — bet saglabājušās nebija nekādas! — saglabāt dzīvību un izkļūt brīvībā.

Trešām kārtām. Pirmais memorandu lasīs kņazs Konstantīns Vasilis Ostrogiškis, vīrs, kuru grauž sirdsapziņa par nelaimi, kāda piemeklējusi viņa aicināto patriarha sūtni, ja memorands arī viņam šķitīs līdzīgs vienīgi pašnāvībai, viņš šo dokumentu karalim var arī neiesniegt, bet, ja Kijevas vaivads memorandu uztvers kā profesora Nikifora vienīgo un pēdējo cerību un pat ja valdnieks šādam memorandam nepievērsīs uzmanību, tad jau sen Nikiforam nav bijis nekādu cerību saglabāt dzīvību un izkļūt brīvībā. Ja laikus tas nāk zināms, arī tā būtu Dieva žēlastība — nodevies lūgšanām, viņš vēl var aizmirst visu šo pasauli un pienācīgi sagatavoties gaitai pie Visaugstā.

Carpe diem! — Tver mirkli!

Šīs dienas pēcpusdienā kļūs skaidrs, kādu nākotni karalis profesoram lēmis.

Nikifors nometas ceļos pie tumšzilā plīša apvilktā sarunu galda. Viņš nometas ceļos tajā vietā, kur pēc birģermeistara Andžeja Rēdera norādījuma viņam būs jāstāv, pieņemot augstos sūtņus.

Viņš pārmet krustu.

Viņš sāk skaitīt lūgsnu.

…pulksten 17…

Goda aresta zālē Malborkas birģermeistars Andžejs Rēders, apvilcies pusgaru sarkano apmetni, kas zem kakla sasiets ar zelta aukliņu, kurai pušķīši galā, profesoram Nikiforam stāda priekšā karaļa augstos sūtņus.

Vecākais — varbūt ap piecdesmit pieciem — iesirms, garš vīrs ar slaidu stāvu un glītu seju ir zviedru valsts padomnieks Tūrs Nilsa dēls Bjelke.

Polijas karaļvalsti pārstāv Juris Jonušs Zbaraskis, valdnieka ministrs — jauns vīrietis ar melnu smailu bārzdiņu un plānām, uzvirpinātām ūsiņām, viņam vēl nav ne trīsdesmit.

Trešo sūtni — karaļa sūtni Jeronīmu Visiginu Valāviču, kas pārstāv Lietavas Lielkunigiju, — profesors Nikifors labi atceras. Šis jaunais vīrietis, kuram trīsdesmit jau pāri, ar kalsenu seju, apaudzis ar cietu, zem apakšlūpas rūpīgi izskūtu bārzdu, pērn divdesmit astotajā martā Varšavas seima lielajā nojumē bija sēdējis pie sekretāru galda, kad karalis un vairāki senatori pēdējo reizi tiesāja Nikiforu.

Šo tiesas rakstvedi profesors iegaumējis tāpēc, ka lietaviešu kanclers Leons Sapiega, stāstīdams par to, cik raiti risinājusies gatavošanās Brestas sinodei, cik jauki par nākamo ūniju bijuši vienisprātis gan katoļi, gan grieķu kristieši, ar lēnu rokas kustību bija norādījis uz vienu no trijiem tiesas sekretāriem — re, kur sēž senās un godājamās lietuvju dzimtas vīrs Jeronīms Visigins Valāvičs, viņa brālis Viļņas kanoniķis Eistahs, sirsnīgs katolis, kopā ar pareizticīgo bīskapiem Pocieju un Terlecki devies uz Romu, piedalījies pieņemšanā pie pāvesta Klementa Astotā, viņam krievu valodā nolasījis nākamās ūnijas projektu, un pāvests devis svētību ūnijai, tās akta tekstu parakstījis, un visu Polijas un Lietavas kristiešu saticība bijusi stipra līdz pašai tai dienai, kad Brestas sinodē ieradies Konstantinopoles patriarha sūtnis Nikifors… Tiesas rakstvedis, uz kuru runādams norādīja kanclers Leons Sapiega, bija sadudzis, nodūris acis un, vairīdamies no apsūdzētā vīra skatiena, brītiņu nebija pierakstījis runātāja vārdus — uzcītīgi to bija darījuši divi pārējie sekretāri. Jaunajam lietaviešu rakstvedim nepārprotami bija kauns, ka Nikifora lietā jauc iekšā viņa brāli. Tobrīd profesors ar īgnu prieku bija nodomājis, ka, visticamākais, ne viens pats godavīrs, ne arī apsūdzības uzturētāji viņa lietā nevēlētos būt par lieciniekiem — viņiem būtu riebies ar izdomātām liecībām aptraipīt savu godu.

Jeronīma Visigina Valāviča izturēšanās tiesā profesoram Nikiforam bija saglabājusi cerību dzirkstelīti, ka atausīs arī taisnīguma rīts. Arī pašlaik profesors joprojām pateicīgs lielkungam Valāvičam, acis visu laiku uz viņa pusi vien vēršas, arī tagad viņš viņam uzticas visvairāk, bet — ko šis tagad izsaka? Visticamāk jau, ka Šī ir tā taisnīguma diena, kuras ausmu viņš gaidījis četrpadsmit mēnešus.

Sūtņu grupas vadītājs Tūrs Nilsa dēls Bjelke sveicina Nikiforu itāļu valodā. Profesoru tas pārsteidz un iepriecina, viņam šķiet, ka cilvēks, kurš runā itāliski, pats par sevi jau ir viņam labvēlīgs. Bet, kad Nikifors šajā pašā viņa sirdij mīļajā valodā uz sveicinājumu atbild, bez vilcināšanās novēlēdams, lai viņu satikšanos svētī Dievs, zviedru valsts padomnieks parāda apburošu smaidu un jau latīniski paskaidro, ka kopš tā laika, kad mirusi visugaišā Zviedrijas karaliene Katrīna Jagaiļa meita, viņš ne ar vienu vairs nevarot parunāties itāliski, tāpēc tagad viņam šajā valodā jau grūti esot izteikties.

Ieturējis klusuma brīdi, Tūrs Bjelke sirsnīgi vēršas pie profesora Nikifora:

—   Garīgais tēvs, Viņa Žēlsirdīgās Augstības karaļa vārdā mūs pie jums atsūtījis valsts ministrs lielkungs Nikolajs Zebžidovskis…

Profesoram ieplešas acis. Zebžidovskis taču ir tas pats ļoti augstais amatvīrs, kurš tiesā nepiekāpīgi bija pieprasījis notiesāt Nikiforu uz nāvi. Profesors uzdrīkstas pārtraukt sūtņu vadītāju, teikdams:

—    Birģermeistara kungs šorīt man pavēstīja, ka man būšot tas gods runāties ar Viņa Augstības karaļa sūtņiem. Taču jums, liekas, dotas vienīgi ministra kunga pilnvaras?

—   Garīgais tēvs, Viņa Žēlsirdīgā Augstība kopā ar lielu svītu šodien no Varšavas dodas garā ceļojumā, un par viņa drošību ceļā un naktsmītņu sagatavošanu atbildīgs valsts ministrs lielkungs Nikolajs Zebžidovskis, — Tūrs Bjelke paskaidro. — Gan karalis, gan senāts vēlas izvairīties no iespējamiem pārpratumiem, kas saistīti ar jūsu goda aresta statusu. Valsts ministra kungs cer, ka mēs pārliecinoši izskaidrosim, bet jūs, garīgais tēvs, augstsirdīgi sapratīsiet, kāpēc jums uz laiku vajadzēs mainīt goda aresta vietu.

Zilajās un dzidrajās Tūra Bjelkes acīs vērīgi lūkodamies, Nikifors klusē. Uz laiku, proti — līdz nāvei! Mainīt aresta vietu, proti — pārcelties uz kapu…

Atkal ierunājas birģermeistars Andžejs Rēders:

—    Viņa Augstība karalis uz nedēļu apmetīsies Malborkā. Mans pienākums Viņa Augstībai un svītai sagādāt atbilstošu mitekli. Es jūs lūdzu, garīgais tēvs, ar skaidru galvu izprast apstākļus un uz nedēļu pārcelties no šīs lielās zāles uz mazliet mazāku telpu pazemes konventā!

Nikifors jūt, ka muguru silda saule, iespīdēdama pa logu pie rakstāmgalda apzeltītajām kājām. Rakstāmgalda gludais virsus aizvien sasilis pavasara saulē, profesoram rakstot memorandus šīs svešās zemes valdniekam. Ko sūtņi sauc par pazemes konventu? Vai pagrabu, kas ar laiku būs kļuvis par viņa kapu?

—   Seima priekšvakarā aptumšodams sauli, Dievs bijis pravietisks,— Nikifors bilst.

Sāk runāt Juris Jonušs Zbaraskis:

—   Patiesībā Viņa Žēlsirdīgā Augstība karalis apsolījis, ka marta un aprīļa seimā jūsu jautājumu izlemšot. Diemžēl tam pietrūcis laika. Valdniekam radušās daudzas jaunas rūpes. Mazuru vaivadija pieprasa, lai precizējot tās robežas ar Prūsijas firstiju, Pieleņķe — ar Lietavu. Bet karalis sagatavojies ceļam uz Zviedriju. Šajā pilī viņš apmetīsies caurbraucot uz Zviedriju, tāpēc jums, garīgais tēvs, nevarētu būt ne mazāko šaubu, ka patiešām tikai pagaidām jūs pārcels uz pazemes konventu. Šajā zālē apmetīsies varbūt pat pats karalis, jo pa vienu logu redzama brīnišķīgā upes ieleja, bet pa otru — Zelta vārti un kapitula flīģeļa smaile. Gandrīz vai droši var teikt, ka šeit jūs pavadāt nevis goda aresta, bet taisni vai karaliska aresta laiku! Godu jums izrāda visā pilnībā, es taču runāju patiesību, garīgais tēvs?

Pār plīša apvilkto un saules apmirdzēto galdu krīt profesora Nikifora ēna.

—   Cik ātri skrien laiks! — skatīdamies uz savu ēnu, Nikifors bilst. — Ūnijas zirgu vests, Viņa Augstība karalis jau traucas pat uz Zviedriju!

—   O! Poļu vojevodām nekad nevajadzēs nostādīt un precizēt robežas ar Zviedriju! — Tūrs Bjelke nosmejas pilnā balsī. — Tie nav poļi, kas traucas uz Zviedriju, tie ir paši zviedri! Tā ir tikai sīka operācija, kuru mēs veicam mūsu pašu valstī.

Acu nepaceldams no savas ēnas, kura krustām Šķērso galdu, profesors Bjelkem atbild:

—    Godātais kungs, Polijas karalis ir zviedrs, gan Zviedrijas karalim, gan jums, zviedriem, jāuzticas viņam, tomēr jūsu karalis atšķiras no daudziem zviedriem, Augsburgas ticības piekritējiem, ar to, ka viņš ir katolis. Viņš iedomājies, ka Visuma centrs ir Roma, ka ap to griežas Folija, bet ap Poliju jāgriežas visām kaimiņzemēm.[2] Visām — pat tādai kā Zviedrija, pat tādai kā Krievija.

Tūrs Nilsa dēls Bjelke iesmejas atkal, bet viņš tomēr mazliet apvainojies.

—   Ir nu gan jaunums! Manis pieminētā operācija tik vienkārša, ka es to varētu nosaukt ja nu vienīgi vārdā "Atraitne", kamēr jūs, garīgais tēvs, to uzskatāt par ūniju ar pašu Visumu!…

Profesors Nikifors sakārto balto, stāvo cepuri, pārmet krustu un skarbā balsī ierunājas:

Jeronīma Visigina Valāviča brūnās acis lūkojas uz profesoru Nikiforu bezpalīdzīgā līdzcietībā. Vai patiesi Valāvičs tā arī šeit nepasacīs nevienu vārdu? Nē, nepasacīs! Vairs nav jēgas. Ja tavas domas savādākas nekā karalim — ciet klusu! Godprātīgajiem varas rokās nav. Godprātīgajiem citus tiesāt aizliegts. Jo stingrāk — notiesātos attaisnot.

Nikifora vārdi sakaitinājuši valdnieka ministru Juri Jonušu Zbaraski. Bargā balsī viņš pavēsta:

—    Par Viņa Žēlastīgo Augstību mūsu karali jūs, garīgais tēvs, runājat tā, itin kā būtu karaļvalsts senators un piedalītos inkvizīcijas seimā![8] Jūs esat svešzemnieks un, apvainodams karali, apvainojat visu mūsu tautu, kura karali ievēlējusi. Uz jūsu jautājumu, kāpēc mēs esam ieradušies, es atbildēšu tā: mēs esam ieradušies ar paziņojumu, ka jūsu pagaidu pārcelšana uz pazemes konventu neatceļ jūsu goda aresta statusu. Polijas karaļvalstī, garīgais tēvs, gods tiek vērtēts augstāk par visu!

No pavadoņu pulka atskan lēna, cienīga balss.

—   Tīrā patiesība! Nav tāda dižciltīga poļa, kurš nebūtu apgalvojis, ka vismaz reizi karalis paklanījies viņa sievai līdz pašai zemei. Bet pēc tam viņai zirgu — pats karalis! — nebūtu izvedis no staļļa.

Pavadoņu pulkā atskan klusi smiekli. Tūdaļ tie arī apraujas.

Sameties sarkans, lielkungs Juris Jonušs Zbaraskis atcērt:

—    Te vainojama nevis poļu godkārība, bet gan poļu sieviešu skaistums, Tvirbuta kungs!

Skumjām cerību pilnīgi zaudējuša cilvēka acīm profesors Nikifors pārlaiž skatienu sūtņu un viņu pavadoņu sejām. Zviedri, poļi, lietavieši… Ikviena tauta sastāv gan no tās aizstāvjiem, gan no tās bendēm. Atkal un atkal katra tauta dzemdina aizstāvi un bendi vienā cilvēkā. Tieši tāpat Visaugstais cilvēku gan aizstāv, gan soda.

—    Godātie… — profesors Nikifors klusi vēršas pie sūtņiem un viņu pavadoņiem, tikai — ko vēl viņš viņiem vēlas pasacīt, ko vēl viņš var pasacīt? Neko! Viņš apklust. Un dzird mierīgos un vienaldzīgos sūtņu vecākā Tūra Nilsa dēla Bjelkes vārdus:

—    Sūtņi, garīgais tēvs, goda misiju izpildījuši un atvadās! Lai palīdz jums Dievs un Fortūna!

Sūtņi un viņu pavadoņi zāli atstājuši.

Viens pats profesors Nikifors paliek stāvam pie garā, ar tumšzilu plīšu apvilktā galda, pār kuru nostiepusies jau viegli pašķiebtā ēna.

…pulksten 21

Kāpnēs, kuras ved uz pazemi, aizvien tumšāks un tumšāks. Aiz bezcerības redzi zaudējušās profesora Nikifora acis tik tikko spēj saskatīt viņam pa priekšu ejošā sardzes priekšnieka muguru. Viņam aiz muguras dun divu sargvīru un viena sūtņu pavadoņu kunga soļi.

Šaurajā velvju gaitenītī noputējušā luktura blāvajā gaismā iečīkstas eņģes un atveras ar dzelzi apkaltās koka durvis.

No gaitenīša gaisma izmisīgi spraucas iekšā pagraba tumsā. Lodziņa pagrabā nav. Ar spīdīgām šķiltavām sardzes priekšnieks iededz sveci, kura nolikta uz iegarena, plakana akmens pagraba centrā. Sardzes priekšnieks, iedams garām kungam, sūtņu pavadonim, zemā balsī noburkšķ:

—   Es jūs pagaidīšu uz kāpnēm, Tvirbuta kungs! Ilgi neaizkavējieties!

Profesors Nikifors cieši ielūkojas kungā, kas palicis pagrabā. Tam mugurā ādas ceļojuma kamzolis, kājās — sašaurinātās jātnieka bikses, kuras lejasgalā apjož zeķēs ievilktos lielus. Smīnoša mute, melnas ūsiņas, paslējusies bārzdiņa. Pašcieņas pilnās brūnās acis nevērīgā skatienā aizmaldījušās pa šaurās telpas sienām un velvēm — pa grumbuļainajiem, noputējušajiem akmeņiem.

—   Godātais kungs! — Nikifors vēršas pie viņa. — Ja jūs esat palicis, lai mani nopratinātu, tā būs veltīga laika zaudēšana. Neko jaunu es jums nepastāstīšu.

—   Vai gan es esmu līdzīgs bendem? — Povils Tvirbuts pēkšņi apraujas, un tūdaļ viņa muti savilcis līdzcietīgs smaids. — Es paliku, lai apskatītos pagrabu. Simtiem lietuvju saviem bērniem un mazbērniem stāstījuši par šo slēptuvi, bet to redzējis būšu es vienīgais. — Povils Tvirbuts apsēžas uz iegarenā, plakanā akmens blakus aizdegtajai svecei. — Akmens! Vienīgā mēbele — sols, guļvieta un tribīne… Garīgais tēvs, jūs esat nokļuvis svētā telpā! Pirms diviem simtiem un trīsdesmit septiņiem gadiem krustneši šajā caurumā bija turējuši ieslodzītu lietuvju kunigaiti Ķēstuti, slavenā Vītauta tēvu.1 Šis tikai ir akmens!… Sols un galds, guļvieta un tribīne, no kuras seimā var noturēt runu…

—    Kungs! — Nikifors aizvainotā balsī ierunājas. — Akmens ir un paliek akmens. Labāk ielūkojieties manī! Jūs, ja atmetīsim sardzeniekus, būsiet pēdējais cilvēks, kurš mani redzējis dzīvu.

Līdzcietīgā vīpsnā nozudusi no Povila Tvirbuta lūpām. Lēnītēm viņš ceļas kājās un pagriežas pret profesoru — Nikifors savu balto, stāvo cepuri noņēmis, tur to rokā pie jostas, kura apjož melno mūka tērpu, uz krūtīm savēlusies garā iesirmojusī bārzda, pār kuru sakumpis prāvais deguns, kas ar savu ēnu aptumšojis pusi sejas, tāpēc acs virs ēnas gail pārlaicīgi — kā melna zvaigzne, bet galva pavisam bez matiem — robota, zilgana rēta gareniski, apaļīgi sarkana — šķērsām. Krusts!

Kunigaiti Ķēstuti, pat tavu veli vajā krusts!

Parasti govi un aitas viņi divatā dzina mājās vēlu vakarā, salaida kūtī, Lepša klētiņā paēda vakariņas un gāja uz dzīvojamo māju gulēt. Vai lodziņā laidās dziesnā dzidrās debesis, vai lija, vai gaudoja vējš, kad Asara bija apgūlusies, Jons Tvirbuts sēdās pie galda un klusi stāstīja par visu, kas vien ienācis prātā. Reižu reizēm, atcerējies par savu solījumu, viņš mēdza stāstīt par to, kas noticis kopš pašiem sākumiem, — aizvien tos atgadījumus, kurus bērnībā pats dzirdējis no māmiņas Ievas vai vecātēva Antana Dvarčūna un par kuru patiesīgumu pats bijis dziļi pārliecināts.

Lela un Lelas — abu putnu — ēnas, tapdamas par tēliem un pārvērzdamās par Ādamu un Ievu, miesu ņēma no zemes, asinis — no ūdens, dvašu — no vēja un siltumu — no uguns. Pirmos cilvēkus ieraudzījis, Dievs viņus iemīlēja, tāpēc darīja tā, lai visa zeme pārvēršas par paradīzi. Kārtība paradīzē bijusi tik priekšzīmīga, ka ne pašas kārtības — ne dzimšanas, ne miršanas — neesot bijis… Niekus un neiespējamas lietas Jons Tvirbuts bārenei necēla priekšā un neklāstīja. Viņš stāstīja tikai par to, kas svarīgs pašam, bet stāstīja tikai tamdēļ, lai Asara neaizmirst, ka līdz ar viņu kambarī pavada nakti vēl arī cits cilvēks, un vairs nebaidās.

Dienā meitene ne no tēvoča Jona, ne no Jokūba Lepša nu vairs ne bēga, ne slēpās. Dienā visapkārt lieli plašumi, tepat tuvumā aug krūmi, šalc mežs, ganās aitas, ķērc kraukļi, laidelējas sīkie putniņi un sīc un dūc mazie kukainīši. Bet vakarā Asara, attapusies, ka palikusi istabā gluži viena pati kopā ar citu cilvēku, jutās nedrošībā — uzvilka segu pār galvu, sarāvās čokuriņā un no katra tēvoča Jona iekāsējiena, sačabēšanās un nokrakšķēšanās guļvietā satrūkās. Jona balss, pareizāk gan — stāstīšana, parasti Asaru tomēr nomierināja. Ieklausījusies stāstā, meitene atsedza galvu un, vienmērīgi elpodama, gulēja mierīgi. Tad meitenei droši vien šķietas, ka cilvēks, kas runā klusā balsī kā savā nodabā, nevar būt ļauns, nevar uzbļaut un viņu sadunckāt.

Jons stāstīja tik ilgi, līdz meitene bija aizmigusi. Bet arī tad, kad jau bija apklusis, viņš aizvien ilgi nosēdēja pie galda un pa rūtiņu nolūkojās tumšajā pagalmā un melnajos tālumos — tagad viņš pats klausījās, ko viņam stāsta tas, kurš pārāks par viņu un gudrāks, tas, kura vārds ir lietus šalkoņa, vēja ūjavas, noslēpumu pilnā un atbaidošā brakšķēšana ārpusē un nevainīgā, klusītiņā skrapstināšanās iekšpusē gar sienmalēm.

Klausīdamies viņš atsauca atmiņā brāli Petru, Asaras tēvu, atcerējās viņu bērnībā, pusaugā un pieaugušu, atcerējās viņu guļam zārkā, un Jonam iesūrstējās sirdī, ka uz viņa labu ne ar ko labu nav paguvis atlīdzināt. Bet — vai gan Jons vienīgais, kuram Petrs labu darījis, vai to viņš nebija darījis visiem lietuvjiem? Un — vai kāds viņam atlīdzinājis? Vai bija varējis atlīdzināt? Ir tādi cilvēki, kuri mūžā tik daudz laba paveikuši, ka neviens — ja nu vienīgi Dievs Kungs — viņiem nebūtu spējis atlīdzināt, jo viņu padarītais nav atlīdzināms.

Tā nu tagad lietuvji dzīvo, ar krieviem mieru noslēguši, ne ar vienu vairs nekarodami, savas tiesības nokārtojuši tā, ka ūnija ar poļiem tapusi vienīgi par šķitumu — tikai par briesmīgā nezvēra izbāzni, kas vairs nav bīstams.

Lietuvju mājas tagad ir drošībā!

Vai tas nav Stefana Batorija karagājienos un karā par Pilteni kritušo karenieku nopelns? Vai šo māju drošības labad nebija dzīvojis, karojis un galvu nolicis arī Petrs? Kurš viņam, kurš viņiem — visiem kritušajiem — var atlīdzināt, ja tas nav Kungs Dievs, par to, ka tagad dzīvošana mājas drošībā?

Atvieglotāku sirdi Jons pārsēdās no sola uz Asaras gultas malu un sev teica: esmu nomodā par bārenīti, esmu nomodā, jā, esmu nomodā. Viņš dzirdēja meitenes dvašu un juta siltumu, kas plūst no viņas, un tad Jons Tvirbuts bija laimīgs. 'Riču drīz jau atkal iesmeldzās sirds, ka ļaunais liktenis, Asarai laupīdams tēvu un māti, viņu pašu atrāvis no tuviniekiem un visiem cilvēkiem, ar kuriem kopā viņa dzīvojusi. Kā lai atdod viņai atpakaļ atmiņas par mirušajiem vecākiem, vecvecākiem un vecvecvecākiem? Kā lai viņu pašu atdabū atpakaļ pie viņa, Jona Tvirbuta, vecmāmiņas Ievas un citiem radiniekiem — pie visiem cilvēkiem?

Maija beigās no Rietavas un Paloniem atbrauca Ieva Tvirbutiene. Lai gan kopš māmiņas pēdējā apciemojuma nebija pagājis ne gads, dēlam

Jonam māmiņa likās stipri novecojusi — vaigi noļekuši, pasmakre uzblīdusi, no mutes kaktiņiem divas dziļas rievas nostiepušās. Bet — vai gan mātei būtu bijis jākļūst jaunākai? Šogad viņai palikuši pilni sešdesmit astoņi, un dēls tikai varēja priecāties, ka māmiņa neslimo un pārāk ne par ko nesūdzas. Jona bērnībā mātes acis pat bijušas skumīgākas. Ieva bija gaidījusi vīra, bērnu tēva, atgriešanos mājās — dzīvojusi kā salmu atraitne. Pēc vīra nāves šis īgnuma pilnais un nervozais skumīgums viņas acīs izzudis. Ieva skatījās uz zēniem mierīgi, gluži kā sacīdama: tā, tagad nu mūsu dzīve nokārtojusies — tā vairs nav atkarīga ne no tēva, ne no viņa vajātājiem.

Vispirms Ieva Tvirbutiene vienmēr braukusi uz Paloniem, sasveicinādamās apskāvusi vagaru Kovīdu Naudri, kuru stipri godāja, taču nevienu reizi šajā muižā viņa ne naksniņu nav pavadījusi. Skaistais triju flīģeļu pilsnams pie Palonas upītes viņai par plašu, dārzs — par lielu, parks — pārlieku tīrs un kārtīgs, bet līdz dīķim Ieva pat baidījusies aizstaigāt. Muižas bagātīgums un skaistums viņai licies nemājīgs un svešs — varbūt muiža atsaukusi prātā to augstmaņu muižas, kuri viņai atņēmuši vīru, bet zēniem — tēvu.

Palonos paēdusi pusdienas, pāršķirstījusi muižas ieņēmumu un izdevumu grāmatas, Ieva Tvirbutiene dēla pavadībā, kā parasti, brauca nakšņot uz Birželēm. Birželes bija pieputējis ciems ar ielām — ceļodams pa Aukštaitiju, cilvēks brauc cauri daudziem šādiem ciemiem. Šie mazie ciemi Ievai bijuši ierasti un jauki kopš mazām dienām. Tikai šis nebija vienīgais iemesls, kāpēc māmiņa, atbraukusi uz Rietavu, parasti apmetusies Birželēs. Gandrīz ar mātišķu mīlestību viņa mīlēja Biržeļu saimniecības pārzini Āru Jaukantu.

Savulaik Kovīds Naudris un Ārs Jaukants, abi bijuši Ievas vecākā dēla, rotmistra Petra Tvirbuta, palīgi. Kopā viņi ceļojuši pa Lietavu, pa Līvzemi un Vāczemi, līgdami algotņus Petra rotai. Abi cīnījušies kaujā pie Ventspils, kurā Petrs krita, bet Āram Jaukantam dāņu karakalps nocirta kreiso roku. Kad astoņdesmit ceturtā gada septembrī Kovīds Naudris un Ārs Jaukants divatā bija atgādājuši no Ventspils uz Paloniem viņas dēla mirstīgās atliekas, Ieva vispirms bija noskūpstījusi aiznagloto zārku, bet pēc tam — Āra Jaukanta roku. Bijušais nelaiķa palīgs bija atrāvis roku no Ievas Tvirbutienes lūpām un, nevarēdams tikt gudrs, kur lai to liek, ar ievingrinātu kustību bija tvēris pie zobena spala — Āram rādījies, ka kritušā rotmistra māte skūpsta viņa nocirsto roku.

Ieva Tvirbutiene bija iežēlojusies par karā sakropļoto cilvēku. Ar asarām viņa lūdza Āru Jaukantu palikt, dzīvot un strādāt kritušā komandiera muižā. Ārs Jaukants bija lepns vīrs, Ievas Tvirbutienes lūgumā viņš saskatīja slepus sniedzamu žēlastības dāvanu un piekrišanu palikt muižā deva tikai tad, kad bija izteicis vēlēšanos šeit dzīvot arī viņa cīņu biedrs Kovīds Naudris. Visu laiku Ārs pārdzīvoja savas kroplības dēļ, un, ja nebūtu Ievas labās sirds, ne zināt nevar, kur un kā viņš būtu varējis dzīvot. Āram Jaukantam trūka dūšas aizbraukāt kā uz Naujamiesti, tā uz Panevēžu vai Baisogalu — cilvēki visur viņu nopētīja kā noziedznieku. Vai katram vari izskaidrot, ka neesi ļaundaris? Vai gan, baznīcas dārzā nostājies, iesi kliegt, ka tavu roku nocirtis ienaidnieka zobens, nevis bendes cirvis?1 Laika gaitā Ārs Jaukants sasirga ar kaiti, kura izraisa bailes no nepazīstamiem cilvēkiem. Pat uz Paloniem viņš vairs nebrauca kārtot vai visneatliekamākos jautājumus — sūtīja vagaru. No Rietavas atbraukusi, Ieva Tvirbutiene apmetusies Birželēs vienīgi aiz līdzjūtības pret Āru Jaukantu.

Sidabravas zeme Ievai bija svēta. Sidrabavas kapdārzā atdusas viņas senči Ģirvīdi, Žībarti un Radmini. Blakus viņu senajām kapvietām apbedīts Ievas tēvs Antans Dvarčūns, dēls Petrs un dēla sieva Paulīna Putrimaite. Ikkatru reizi, atbraukusi uz Rietavu, Ieva Tvirbutiene apmeklēja dārgo cilvēku kapus, noskaitīja pie tiem lūgšanu, pasēdēja veco koku pavēnī un atsauca atmiņā mirušos tuviniekus. Kad Jons bija sācis celt Sidabravā māju un klēti, māmiņa Ieva bija bārusies — vai tad tā kapdārzā drīkstot mājas celt un aizgājēju mieru traucēt? Visa Sidabravas zeme viņai bija kapdārzs — tēva dzimtas kapulauks.

Dēla Jona vientuļnieciskā dzīvošana Sidabravā māmiņai Ievai laupījusi daudz veselības. Vairākus gadus no vietas Ieva savas muižas ļaudis raidīja pie godājamiem bajāriem apklaušināties, vai tie nebūtu ar mieru izdot meitu pie viņas dēla. Lielā un skaistā Palonu muiža vilināja daudzu bajāru meitas, taču izredzētajai Jons Tvirbuts uzstādījis stingru noteikumu — viņš precēšot vienīgi to, kura gatava kopā ar viņu nodzīvot Sidabravā līdz nāves stundiņai. Bet šajos laikos kura bajārmeita dosies dzīvot prom no gaišā pilsnama uz zemnieku kleķa māju? Kurš bajārs gribēs uzkraut ģimenei šitādu negodu? Tiesa, Kante Urbšīte, lēnīga un domīga bajārmeita no Naujamiestes, no Sidabravas durvju priekšas, tā sakot, bija sadūšojusies — Ievas raudzībnieku acu priekšā krustiņu nomutējusi un zvērējusies dalīties ar Jonu Tvirbutu vientuļnieces liktenī. Kantes vecāki, cilvēki bez liekas augstprātības, tiesības uz bajāra vārdu tikai nesen sarūpējuši, bija lūguši vien to, lai viņu znots vismaz pats neejot ganīt tās aitas, lai nolīgstot ganupuiku vai virsganu. Tomēr Jonam Tvirbutam gan Kantes zvērests, gan viņas vecāku lūgums licies aizdomīgs.

"Urbšītes jaunkundze labiņa tikai līdz kāzām, bet, kad rokas būs atraisītas, laidīsies uz Paloniem, ka nokūpēs vien, un saimniekos, kā vien vēlēsies."

Ieva nojautusi, ka tieši tā tas varētu notikt. Viņa Jonu nemēģināja ne pierunāt, ne viņam uzspiest precēt Kanti. Sidabrava — dzimtas kapi, kleķa būdas un avis — dēlam pastarītim vajadzīga vairāk nekā sieva. Jona pieķeršanās aitām Ievu biedējusi līdz šim laikam. Kas šīs aitas viņam tādas ir? Par ko viņš šīs aitas tur?

Reiz, nobraukusi Sidabravā, viņa klētiņā uz galda bija ieraudzījusi lielu grāmatu ādas vākos. Grāmatas pirmajā lapaspusē iespiests Vītis — Baltais jātnieks, lapas otrā pusē — lielkuniga Sigismunda Vāsas portrets. Tālākajās lapās varēja izlasīt latīņu valodā rakstīto valdnieka privilēģiju par Kodeksa izdošanu, krievu valodā rakstīto privilēģiju, kas Kodeksu apstiprina, pakanclera Leona Sapiegas un rakstveža Gabriela Vainas veltījuma vārdus valdniekam…

Kāda jauna vēsts! Lietavas ģerbonis, valdnieka portrets, slavenā Leona Sapiegas raksts un turpat līdzās — Gabriela Vainas, Laurīna brāļa, paraksts.

Nekad vēl Ieva sevi nebija žēlojusi tik stipri kā šajā brītiņā, lielo grāmatu — "Lietavas Lielkunigijas Kodeksu" — rokās turēdama. Kāda gan dižciltīga un bagāta dzīve Ievai būtu bijusi, ja jaunībā būtu paklausījusi mātei un apprecējusies ar Laurīnu Vainu! Tagad nu viņa būtu augsta amatvīra — valsts mantas pārziņa — atraitne, dzīvotu Viļņā, baltā pilī, par viņu gādātu nelaiķa vīra brāļi — rakstvedis Gabriels, kas tapis par pakancleru, Viļņas kanoniķis Benedikts, vairāku muižu īpašnieks Sakals Kristups, kura krustabās Ieva pirmo reizi bija ieraudzījusi Kiprijonu Tvirbutu…

Kiprijonu Tvirbutu, domās Ieva atkārtoja, un prāta aptumsums bija pārgājis, dusmīgi viņa uzbruka dēlam Jonam:

"Kam tev šī soģu grāmata? Cik daudz naudas tu par to izliki? Vai ar tavu prātu jālasa šādas grāmatas?"

Nekad Jons nebija gājis nekādās skolās, Ieva pati bija izmācījusi pastarīti lasīšanā, rakstīšanā un rēķināšanā, un līdz ar to viņa mācības bijušas galā. Jons mācīties nevēlējās. Māmiņa viņu arī nespieda. Kāds bijis labums, ka viņas vīrs, viņas dēlu tēvs, gājis augstās skolās? Kam viņš ar šo savu skološanos kādu labumu atnesis — vai gan Dieva godību izcildinājis, vai gan Lietavu apgaismojis, vai gan ģimeni uzturējis?

Dieviņ, Dieviņ, Joņuks pirmo reizi ieraudzīja tēvu, kad zēnam jau bija vienpadsmit, Povils — kad trīspadsmit gadu… Vecākais Petrs bija pacēlis karavīra zobenu, bet to nolikt viņam vairs nebija spēka, Povils, kā acis izsvilinājis, aizdrāzies uz Raseiņiem mācīties pie Putrimiem, tad nu vismaz mazākais Jons vienā mierā dzīvos vecāku muižā — pēc vecātēva Jurģa Tvirbuta parauga veltīs mūžu svētajai zemītei… Un — bija veltījis. Pat no cilvēkiem nošķīries. laikam jau tāda tā Tvirbutu sēkla — lai dara ko darīdami, visu bez mēra cītīgi. Arī tajā soģu grāmatā Jons lien iekšā bez mēra. Artikulus pārlasījis daudzas jo daudzas reizes, dažu labu paragrāfu izmācījies no galvas. Kāpēc? Kamdēļ tas viņam, vientuļnieka kungam, vajadzīgs?

Petrs mēdza sacīt:

"Ja grib saglabāt dzimteni arī saviem bērniem, lietavietim jābūt karotājam!"

Povils viņu atspēkoja:

"Brāl, brāl! Lietavietis top nelaimīgs pat tad, kad būtu bijis diezgan ar to, ja pats par sevi pasmietos!"

Bet pastarītis Jons tiesas likumkrājumu mācījies no galvas kā tādus svētos rakstus.

Petra vairs nav, lai viņam Dievs dod debesu valstību! Povils, tāpat kā tēvs, tikai atmuguriski, aizgājis no lielajām grāmatu gudrībām plašajās ārēs — viņš nemīl dzīvi un ienīst cilvēkus, viņš vienādi nicina gan to, kas svēts, gan to, kas riebīgs. Jonam ganuzēna dzīve izrādījusies par visu vislabākā, bieži Ieva nav varējusi saprast, kas notiek Jonam sirdī, taču arvien stiprāk un stiprāk jutusi, ka vecumdienās viņai atspaids būs vienīgi pastarītis. Tāpēc nekad aplam cieši viņa dzīvē nebija jaukusies. Lai neprecas, lai valkājas vientuļš, lai gana tās savas aitas, likumkrājumu izmācījies no galvas — kuram no tā ceļas kāds ļaunums?

Povila dēļ Ieva vienmēr sirdī kremtusies, domās viņu nosodījusi, tomēr nekad nebija zaudējusi cerības, ka arī šis dēls pamazītēm vien būs pārvērties uz labo pusi. Tālabad nekādi brīnumi nav vajadzīgi. Pati dzīve vienu cilvēku agrāk, citu vēlāk noved pie prāta apskaidrības. Āre, Tekles Alšītes vīrs Adoms Survuts visu mūžu sievai liedzis apciemot māti — pa māju vien turējis kā cietumnieci. Bet nu, kad nonācis vecumgalā, kādu rītu pie brokastgalda šādi sācis runāt:

"Nosapņoju sapni. Guļu nomiris, bet visu vēl redzu. Skatos — mana beigtā roka tevi tur aiz brunču pastotes, tu rausties, rausties, gribi izsvabināties… Bet mani pirksti jau bez dzīvības — gribu palaist vaļā un nevaru. Tekle, brauc apciemot māti! Reizi mūžā viņa tomēr jāapciemo — ko vajag, to vajag!"

Birželēs Ieva Tvirbutiene, dēls Jons un saimniecības pārzinis Ārs Jaukants vakarus vienmēr vadījuši visi kopā. Jaukants, četrdesmit piecus gadus vecs vīrs, nosirmojis un pliku pakausi, mēdza stāstīt par to, kā sācis dienēt rotmistra Petra Tvirbuta rotā. Tvirbuts viņu nolīdzis tūkstoš pieci simti septiņdesmit septītā gada vasarā Pasvalē. Oktobrī Ārs, ierindas karavīrs, zirga mugurā pirmo reizi devies karagājienā. Karaspēku, kuram piederējusi Tvirbuta rota, komandējis Boriss Sava. Novembrī karaspēks aplencis Daugavpili. Boriss Sava aizsūtījis uz cietoksni ziņnešus, kuri draudzīgi sveikuši krievu garnizonu, abu — krievu un lietaviešu — valdnieku augstie sūtņi pirms vairākām dienām Oršā esot parakstījuši vienošanos par pamieru. O! Boriss Sava lieliski pazinis krievus! Krieviem bēgšana no kaujas lauka neesot ne kauna lieta, ne grēks. Toties no pils vai cietokšņa krievs neatkāpsies nekad. Kausies līdz pēdējam elpas vilcienam. Krieviem atkāpšanās no cietokšņa esot nāves grēks. Tie, kuri atkāpušies, ne dzimtajā pusē vairs nevarot atgriezties — novadnieki viņus ar suņiem būtu norīdījuši. To zinādami, Borisa Savas ziņneši izripinājuši no ratiem mucu ar kārtīgu un stipru — uh, ka tevi nelabais! — brandavīnu. Daugavpils pilī sākusies jautrības pilna dzīrošana. Ienaidnieki bija kļuvuši par draugiem. Līdz ar rīta gaismu, kad krievu garnizona karavīri izgulējuši dzērumu, Borisa Savas, Petra Tvirbuta un Vilhelma Plātera vienības iebrukušas cietoksnī.

Skatienu no Ievas Tvirbutienes ilgi nenolaizdams, Ārs Jaukants skumji pasmaidīja.

— Vai, lielmāt, tolaik es biju pavisam jauniņš! Pēc pirmās vieglās uzvaras man jau sāka rādīties, ka karš tāda varoņu spēlīte vien ir… Tautas, kuras baidās mirt, karā neiet! Karo tikai varonīgas tautas! Tā es domāju. Cīniņā lauzos, atpakaļ neskatīdamies. Rotmistra — jūsu dēla — acīs es augu augumā griezdamies.

Nemaz gadu nenodienējis ierindas karotājos, Ārs Jaukants jau kļuvis par desmitnieku, bet septiņdesmit devītā gada aprīlī — par rotmistra palīgu. Jūnijā Vilhelma Plātera un Petra Tvirbuta rotas atlasīti karavīri pašu rotmistru vadībā jau pavadījuši uz Maskavu valdnieka Stefana Batorija augsto sūtni Vāclovu Lopacinski. Sūtnis vedis caram Jānim Briesmīgajam dusmīgu karaļa vēstuli — tu esi uzbrucis mūsu kristīgajai tautai, mūsu vasaļiem līvzemiešiem, tu esi izlējis viņu asinis, tu gribi sagrābt Rīgu un Kursas zemi, tu esi karojis ne tikai Līvzemē, bet arī mūsu — Vitebskas — zemē, kurā nesen uzcēli Usvjatu cietoksni, ar parakstu tu esi apstiprinājis vienošanos par pamieru, bet mūsu sūtņiem pret daudziem miera līguma noteikumiem bija iebildumi, tāpēc līguma aktu mēs tev atdodam atpakaļ neapstiprinātu.

Karaļa Stefana Batorija sūtņus krievu karaspēka nodaļa aizturējusi Dorogobužas tuvumā. Augstā sūtņa apsardzei krievi pavēlējuši griezties atpakaļ — viņi paši Vāclovu Lopacinska kungu pavadīšot līdz Maskavai.

Ārs Jaukants nopūtās un piemetināja:

—    Mēs griezāmies atpakaļ, laimīgi, ka nebūs jāveic tik tāls ceļš. Mēs nezinājām, ka Vāclovs Lopacinskis bijis pilnvarots pieteikt caram karu. Nebija apkārt ne trīs nedēļas, un mūsu rota jau stāvēja Svirē, kur pats valdnieks Stefans Batorijs, apskatīdams lietaviešu karaspēku, pagāja garām mūsu ierindai. Pirmais no Svires uz Postaviem ceļā devās lietaviešu lielhetmanis Mikalojs Radvils Sarkanais ar dēlu Kristupu, kuram — lauka hetmanim un dzērienu pārzinim — piederēja arī mūsu… jūsu, lielmāt, dēla rota!… Tā tas viss sākās… Šausmīgi pat atminēties, lielmāt!

Ārs Jaukants apklusa, cēlās kājās un ar vienīgo roku sniedzās pēc šķiltavām, kuras gulēja uz galda.

Ierunājās Ieva Tvirbutiene:

—    Kam vajag to sveci? Gaišs arī tāpat.

Gaiši kā dienā pa logu redzama pilnmēness nakts izgaismotā iela, koku un māju ēnas. Ķiršinas krastmalas krūmos vai ģībdamas pogoja lakstīgalas. Dīķos viensētu aizmugurē kurkstēja vardes, čirpstināja zemes vēži. Bija mierpilna un reibinoša nakts.

—    Nezin tikai, kur ir Povils, — māmiņa bažīgi ierunājās. — Kur Povils pašlaik ir? — Viņa paskatījās uz dēlu Jonu. — Sarkano saulīti Motieju Budģinu, kas jau bija vecummaizē, mēs apglabājām.

Jons sastinga. Kā gan viņam uzreiz nebija radušās aizdomas, ka atgadījies kas ļauns? Māmiņa taču atbraukusi, uzlikusies melno zvērādas cepuri. Mugurā viņai melnā kleita, bet uz kleitas, virs baltās pelerīnes, viņa piespraudusies melnu sasprādzi. Jonam ienāca prātā, ka gandrīz tieši tāpat bija ģērbusies viņa vecāmāte Elena Tvirbutiene, kad toreiz bija atbraukusi uz Širvjiem. Vecomāti pavadīja muižas vagars Motiejs Budģins un Rietavas karvedis Jozaps Svirgailis. Abi divatā pavadījuši vecomāti uz Upīti — uz viltvāržu Tvirbutu briesmīgo eksekūciju. Tajā skaidrajā svētdienā vecomāti ķēra sirdstrieka un viņa nomira, un Motiejs Budģins kopā ar Jozapu

Svirgaili divatā pēc tam pavadījuši uz Rietavu pāri visai Žemaitijai gan vecāsmātes zārku, gan māmiņu Ievu ar visiem trijiem dēliem.

— Kāpēc neraidīji ne mazāko vēsti, māt? — Jons pavaicāja.

Ieva saņēma uz galda sagulušās dēla rokas. Viņa cieta klusu.

Kad Ievas pamāte Būdra Karinčūte bija apprecējusies ar vagaru Rapolu Bružu, kad Ieva Tvirbutiene kopā ar dēliem otro reizi bija pārkravājusies no Širvjiem uz Rietavu, Tvirbutu muižu viņa bija atradusi pamestu un nolaistu. Staļļa puisis Benedikts Budreiķis — vecs un slimīgs, reizi nedēļā uz muižu viņš spēja atčāpināt, taču pavisam drīz jau palicis uz gultas. Lopu meita Katre par mātes zādzībām jau bija atkalpojusi Tvirbutiem deviņus gadus un aizgājusi uz Balto krogu pie lielceļa par trauku mazgātāju. Kazelis Jokūbaitis dienēja pie Rietavas jaunā karveža Morkus Vnučkas. Agrāko karvedi Jozapu Svirgaili žemaišu stārasts Jons Hodkevičs vēl aizvien turēja Kražos, viņu pratināja un pratināja vienā baltā gabalā — kāpēc, par kādu atlīdzību, aiz kādiem apsvērumiem viņš ļaužu slepkavu Steponu Stirbaiti slēpis no soda. Melderis Vladislovs Bruzdeiliņš, nobijies, ka pratināšanās Jozaps Svirgailis arī viņu varētu nodot, aizbēdzis uz Klaipēdas novadu. Oni Veroni, kura visas Aukas Alšienes drēbes un apavus novalkājusi, Ieva pati atlaida no darba muižā. Arī pati Auka Alšiene ilgi vairs nebija nodzīvojusi — viņa nomira vasarā, Svētās Marijas Madaļas dienā, vai dieviņ, viņa taču bija iekāpusi jau deviņdesmit devītajā mūža gadā!… Motiejs Budģins, ļaunām mēlēm sākot melst, ka viņš grasoties apdzīvot bez īpašnieka palikto muižu, Tvirbutu mājvietā ne kāju vairs nespēra — vienpatnībā viņš bija apmeties būdiņā uz Jūras upes kraujas. Motieju Budģinu, vienīgo no agrākajiem kalpiem, Ieva bija paņēmusi atpakaļ uz muižu. Tagad par virsganu, nevis par vagaru. Bet, kad Budģins bija tapis pavisam nevarīgs un ar slimībām sācis kauties, Ieva ierādīja Motiejam vietu klētī — tajā pašā kambarītī, kurā savu mūžu bija pabeigusi Auka Alšiene. Motiejs Budģins nomira vakarā. Pavaicājis, vai dēls vēl neesot pārnācis, un nomiris. Motieja dēls no Livonijas kara nebija pārnācis, viņš nebija atgriezies. Tēvs, nesagaidījis dēlu dzīvu, pats devies pie viņa miruša…

—   Mana sarkanā saulīte! — Ieva iečukstējās. — No kurienes šie vārdi uzradušies? Vai no izmisīgajām raudām vai no svinīgas un cildenas dziesmas? Briesmīgs bija karš, briesmīgs!… — Māmiņa saspieda dēla rokas. — Ziņu es tev būtu atraidījusi. Bet tad jau bija zināms, ka tu aprūpē bārenīti…

—    Mēs būtu braukuši abi, — Jons bilda.

—   Ta vai tad viņa ir vesela? — māte strauji ieprasījās.

—    Mēs būtu braukuši abi, — Jons atkārtoja.

—   No tevis viņai nav bail? No manis viņa nebaidīsies? — māte klaušināja arvien iepriecinātākā balsī, bet, sākdams runāt, Jons viņu atkal bija saskumdinājis un pagalam nomācis.

—   Es zinu, ka tu esi atbraukusi vest viņu projām! — Dēls atvilka plaukstas no mātes rokām un atgāzās atpakaļ, ar muguru atbalstīdamies pret sienu un noslēpdamies mēness gaismas ēnā. — Tu viņu nevari vest projām! Šeit viņa dzimusi, šeit viņas vecāki apglabāti. Viņas nelaiķe māte man norakstījusi muižu līdz tam laikam, kamēr meita būs paaugusies. Viņa gandrīz jau paaugusies. Tu viņu nedrīksti vest projām.

—    Dēls, viņa nekad nav piedzīvojusi mātes glāstus! Viņai vajadzīga māte, tas nu tev būtu jāsaprot!…

No ēnas iznirdams mēness gaismā, Jons piecēlās un dusmīgi sacīja:

—   Ja mazmeitai gribēji būt mātes vietā, tev viņu vajadzēja atņemt Marcebelai! Tagad tev par vēlu stāties viņai mātes vietā!

Ieva nodūra acis galdā uz savām mēness apmirdzētajām rokām. Kādreiz visstiprāk pie šīm rokām no visiem trijiem dēliem bija pieķēries Jons.

—   Ar labunakt, māt! Ar labunakt, Āra kungs!

Viņa dzirdēja atvadāmies dēlu, kuru kādreiz ilgāk par citiem zēniem bija nēsājusi uz rokām.

Jons izgāja no istabas, un Ārs Jaukants pa solu pieslīdinājās tuvāk Ievai Tvirbutienei.

—    Sirdsžēlīgā lielmāt, neklausieties, ko dēls runā!… Es, svešs cilvēks, jūs turu par savu otro māti. Mazmeitai jūs būsiet mātes vietā!…

Ieva Tvirbutiene lēnām pašūpoja galvu. Kādreiz viņas spēkos nav bijis aizstāt dēliem tēvu, tad vai nu viņa tagad — jau vecuma galā — mazmeitai var aizstāt māti?

Par vēlu.

Dēls viņai teicis patiesību.

Kapdārzs, dzīvojamā māja, klētiņa un aitu kūts stāvēja ziemeļpuses — augstajā — Ķiršinas krastā, ganības — dienvidkrastā, plašajās lankās, aiz kurām uzmetuši kūkumu ar apsēm un ošiem apaugušie pauguri.

No aitu kūts līdz Ķiršinas tiltiņam pa nogāzi aizvijusies lejup plata taka, kuru no abām malām pavada zedeņu sēta. Aitas tūlīt aiz tiltiņa varēja izklīst pa lanku. Katra par sevi viņas tomēr neklīda — viņas šķina zāli izklaidu bariņā ap govi. Kur gāja govs, tur aitas līdzi. Jāgana nevis vairāki desmiti aitu, bet gan viena govs — vakarā dzenot mājās, aitas tūdaļ salasās pulciņā un dipina pēdās.

Kādā siltā, saulainā rītā, kad aitas izklīdušas pa pļavu aplīk govij, Asara nostājās uz tiltiņa un klusā balsī iejautājās:

—   Tēvoc, kālabad tās aitas jāgana mums, ja jau ganītāja ir govs?

Jons Tvirbuts vērīgi palūkojās uz meiteni. Asara ar viņu jau bija runājusies. Par kaut ko uzjautāta — atbildējusi. Bet nekad vēl viņa pati nebija jautājusi neko. Dievs, tu esi viņai žēlīgs, Tvirbuts priecājās un nemaz nepamanīja, ka sācis runāt sprediķotāja svinīgajā balsī pa gudiskam:

—    Bez gana ganāmpulks var staigāt brīvi, tikai pa svešiem rudziem vai sējumiem liegts. No svētā Jurģa pa nedēļu katram pie savas mantības sargātājs vai gans jāliek klāt uz visu cauru vasaru līdz Visu Svēto dienai…[9]

—     Ja varētu palikt mājās, es izaudzētu lilijas, — Asara viņu pārtrauca, apjukusi pārkārās pāri margām un cieši sāka vērties tumšajā ūdenī.

Upes lejā izmētātas daudzas saliņas, apaugušas ar melnalkšņiem, zaļmizas apsēm un baltajiem vītoliem — pārstumbra vien, pārstumbra vien, gluži kā tikai tādus vien kāds šeit būtu sadēstījis. Koku galotnēs piemetušies kraukļi, celdamies un sēzdamies tie vēzēja spārnus, ķērkdami kā vai jukušā prātā.

—   Varbūt tev šķietas, ka aitu ganīšana bajāra meitai nekādu godu nedara, — atspiedies pret margām, Jons ierunājās. — Taisnība vien būs, cūkas, kazas, zirgi, vērši — nekāda goda lieta to ganīšana nebūtu vis. Bet mēs abi taču ganām aitas. Tā tikai cilvēkiem šķietas, ka viņi izdzinuši ganītavā aitas. Nē, Asara! Aitas ir tādi lopiņi, kuri mīt gan šajā, gan viņā saulē. Pļava, kurā aitas ganās, nav tikai plika pļava vien. Tā ir arī šķīstītava.

Asara pacēla galvu, ieskatījās Jonam acīs un steigšus, kā baidīdamās, ka nebūtu varējusi saņemt dūšu, pajautāja:

—   Tēvoc, kāpēc māmiņa apmetusies Birželēs? Kāpēc viņa nebrauc uz šejieni? Vai viņai arī bail no manis?

—    Kāpēc tad bail?

—   Visiem no manis bail.

—   Bērniņ! — Jons iesaucās. — Neviens pats, neviens cilvēks no tevis nebaidās — visi domā, ka tev bail no viņiem! Māmiņa domā, ka tev no viņas bail. Viņa lūdza, lai tev pasaku…

Asara apsviedās un teciņiem aizdungāja pāri tiltiņam — nevis uz ganīklām, bet gan atpakaļ uz māju krastu.

Jons Tvirbuts bāreni ne sauca, ne skrēja viņai pakaļ. Sāpošu sirdi viņš nogāja uz ganītavu. Viņš ganīja viens. Ošu audzes pavēnī nekas tīkams nebija. Lankā — pārāk liels plašums. Aitas likās svešas un nepazīstamas. Jons jutās vienatnīgs. Četrpadsmit gadu viņš aizvadījis Sidabravā viens pats, bet vienatnīgs jūtas tikai tagad. Pusdienā viņš negāja. Negribējās ne ēst, ne dzert.

Kad Asara atnesa launadzi, Jons jutās pagalam aizkustināts. Agrāk viņš nekad cilvēku nebija gaidījis un tik stipri pēc viņa ilgojies kā šodien, gaidīdams Asaru. Meitene vairījās no viņa skatiena, jutās vainīga viņa priekšā, un Tvirbuts klusā balsī bilda:

—   Atceros, kad man bija četrpadsmit. Tik, cik tagad tev… Mūsu Rietavas muižas sapostajā pagalmā iebrauca kariete — balta, noputējusi, tomēr vēl balta…

Jons apsēdās blakus Asarai un cieši, cieši skatījās zemē — melnā ar dzeltenīgu pamīšus, ar skopu zālīti apaugušā. Par to dienu viņš domājis nepārtraukti, bet stāstījis par to vēl nebija nevienam.

Viņi, Tvirbuti, nemaz nebija zinājuši, ka Aukai Alšienei bez jau viņu mirušās vecmāmiņas Elenas Tvirbutienes, meitas uzvārdā Alšītes, bijusi vēl viena meita. Tajā divdesmit otrajā jūlijā — jā, pareizi, divdesmit otrajā! — Tekle Survutiene, Aukas Alšienes jaunākā meita, pirmo reizi bija ieradusies Rietavā apciemot veco māti. Atbraukusi kopā ar savu meitu Grizeldu Putrimieni. Visticamākais, viena viņa nebūs uzdrīkstējusies braukt — kopš tā laika, kad izgājusi pie vīra, viņa nevienu pašu reizīti māti nebija apciemojusi.

Jons redzēja, ka Tekle klusiņām rūgti raud pie balti klātās gultas, kurā guļ viņas māte un vairs nav ne pie kādas saprašanas. Vecvecmātes puspievērtās acis piepeši iespīdējās un iegailējās — viņa uz jaunāko meitu Tekli sāka skatīties arvien vērīgāk un redzīgāk. Cik vien Jons spēja atcerēties, vecvecmāte nekad nevienu vārdu nav izrunājusi, bet šokārt skaidrā un saprotamā balsī nočukstēja:

"Iznes mani, meitiņ, ganītavā!"

Viešņas nopriecājās. Mājas ļaudis pārbijās. Pārvērstā balsī māmiņa Ieva pasauca kalpu Konstantu Saudargu un puisi Pupiņu. Saulainajās dienās viņi pa abiem bija sēdinājuši Auku Alšieni šūpuļkrēslā un nesuši laukā dārzā. Kalpi viņu iznesa arī tajā dienā. Tekle Survutiene, Grizelda Putrimiene, māmiņa Ieva un viņi, zēni, aiz muguras sekoja kalpiem, kas krēslu nesa kā šūpuli, kurā negaidīti pamodusies kam māte, kam vecāmāte, kam vecvecmāte.

Diena bija apmākusies. Vējš pie pašas zemes čabināja zāli un augstu gaisos šalcināja koku lapas.

Kad kalpi krēslu bija nolikuši dārza zālē, Tekle mātes priekšā nometās uz ceļiem, pacēla no klēpja viņas izkaltušo un sadzeltējušo roku, piekļāva sev pie vaiga un, caur asarām smaidīdama, pajautāja:

"Vai tev ir labi, māmulīt? Vai šeit tev ir labi?"

Tad Tekle Survutiene aprāvās, ieklausījās, strauji aizvēra acis un ievaimanājās:

"Esi žēlīgs, Dievs Tēvs, piedod man!…"

Tekle iespieda galvu mirušās mātes klēpī.

Jonam sāka rādīties, ka viņš atkal nokļuvis Širvju muižas — savu dzimto māju — dārzā: augusts, svētdiena, spiedīga saule, bende Upītē atvēzē cirvi, tūlīt vīram, kurš sevi nosaucis par Tvirbutu, nocirtīs galvu, bet šeit, tveicinošajā, gurdinošajā dārzā skan mātes priecīgā balss:

"Uz pirkstu galiņiem! Uz pirkstu galiņiem! Jā, šitā — uz pirkstu galiņiem!"

— Tā nav taisnība, tēvoc, tā nav taisnība! Auka Alšiene nav mirusi, Auka Alšiene esmu es!

Jons Tvirbuts satrūkās un pat aizturēja elpu.

Zeme. Melna un dzeltenīga pamīšus. Skopā zālīte aug un aug — milzu soļiem uz augšu, tikai uz augšu.

Malborka. 6. jūnijs, sestdiena

Pāri pilsētai nežēlīgi lej svelmi nokaitētā saule. Gareniskajās ielās nav ēnu. Putekļi laiski kliedējas gaisā.

Atstādamas taisnu un platu eju no Pils ielas līdz Zelta vārtiem, pie Augšpils garajā laukumā nostājušās armijas izlases vienības. Vienā pusē stāv zviedru karavīri, otrā — algotņu karaspēks, ietērps visiem krāšņs, viņi bruņojušies tikai ar zobeniem un krāsainām lentēm izrotātiem šķēpiem. Ar akmeņiem izbruģētajā laukumā — starp mūriem — karsts kā katlā.

No Pils ielas iejāj laukumā jātnieku vienība. Pils torņos sāk skanēt fanfaras. Pie Zelta vārtiem ierības bungas.

Starp ierindā nostādītajām karaspēka vienībām jātnieku nodaļu ved Malborkas birģermeistars Andžejs Rēders, viņu pavada divi godasardzes vīri. Gabaliņu no viņiem atpalicis, graciozi liek soļus balts zirgs, kurā sēž karaļa godpilnākais viesis, imperatora Rūdolfa sūtnis — Kārlis Magnus. Saulē pie viņa cepures laistās vairākas spilgtas spalvas.

Aiz viesa jāj tie, kuri imperatora sūtņus sagaidījuši pie pilsētas robežas — zviedru kavalērijas komandieris grāfs Gustavs Pēra dēls Brahe, artilērijas feldcūgmeistars Teness Maidelis, algotņu armijas komandieri: Georgs Fārensbahs, Ernsts Johans Vējers un Vaclavs Bēkešs. Godaviesa lielo svītu pavada baltajos kamzoļos ģērbušies jātnieki no karaliskās izlases.

Ierindā stāvošo karavīru simti sveic imperatora sūtni Kārli Magnu vienā balsī grandošiem kliedzieniem:

— Vivati Vivat! Vivat!

Debesīs palaiž baložu baru. Georga Fārensbaha algotņi livonieši pamet gaisā vairākus cīņas gaiļus. Galīgi nespējīgi palidot, putni krīt zemē, izmisīgi sizdami spārnus un brēkdami kā dulnas vistas.

Zelta vārtu ēnā, kur visi atjājēji nokāpuši no zirgiem, Kārli Magnu sveicina karaļa karodznieks — karaļa apsardzes vienības komandieris grāfs Ābrahams Pēra dēls Brahe. Goda viesim ejot iekšā pa vārtiem pagalmā, no pils vidējā torņa izšauj lielgabals. Šāviena dobjais troksnis svelmē tūdaļ apslāpst. Toties dūmu mākulītis, paslīdējis augšup, strauji sastingst un karājas gaisā jo apaļīgs, nemaz neizkliedēdamies.

Pa persiešu paklāju, kas nostiepts no Zelta vārtiem līdz pilsnama lielajām durvīm, Kārli Lielo pavada karaļa karodznieka, grāfa Ābrahama, Pēra dēla, Brahes, godasardzes vīri, zviedru augstmaņi Larss Andersa dēls Rolambs, Ēriks Svena dēls Ribings un Lindorms Bonds Nilsa dēls Liljehēks — viņi bija pārgājuši katoļticībā pirms četriem gadiem, kad Sigismunds Vāsa kronējās par Zviedrijas karali un hercogs Kārlis Vāsa, niknais luterānis un zviedru karaļvalsts viltvārdis valdnieks, dzimtenē viņus vajāja, zviedriem uz pēdām garās kājas cilāja augstprātīgais jauneklis Stanislovs Ļubomirskis, tērpies dārgakmeņiem zaigojošā garajā vīriešu svārkā, — viņa tēvs Sebastiāns, vai pats bagātākais starp poļu magnātiem, bija cīnījies kaujā pie Bičinas un bijis līdzdalīgs, saņemot gūstā imperatora Rūdolfa brāli erchercogu Maksimiliānu, Sigismunda Vāsas konkurentu uz poļu karaļa troni, tāpēc jaunā Stanislova Ļubomirska zaigošanai aiz Kārļa Lielā, visticamākais, jāapliecina viesiem, ka neviens no poļu augstmaņiem erchercogu Maksimiliānu vairs neuzskata par Polijas ienaidnieku. Goda pavadonībā pēdējais soļo prelāts Matejs Pstrokonskis, ģērbies melnās raupjās mūka drānās, — prelāts nes zelta krustu, līdz ar to gluži kā vēstīdams: katoļu baznīcas gods nav aptraipāms un samīdāms — atsaucot atpakaļ atkritējus un īstenajai ticībai pievēršot citticībniekus, tā agri vai vēlu atpestīs visu pasauli.

Pie pilsnama lielajām durvīm, kuras apvītas ar ziedu vītenēm, Kārli Magnu sagaida Zviedrijas valsts kanclers Ēriks Larsa dēls Spare. Spare bija stāvējis blakus Sigismundam, kad tas, kronēdamies par Polijas karali, Krakovā zvērēja uzticību katoļu baznīcai. Vēlāk Upsalā pats Ēriks Larsa dēls Spare lasīja zvērestu, kura vārdus atkārtodams un ar diviem pirkstiem uz vārdu Evangelium atvērtajā Bībelē rādīdams, Sigismunds Vāsa zvērēja uzticību citai — luterāņu — baznīcai. Bet blakus kancleram stāv barons Ēriks Gustava dēls Stenboks, vecais karotājs un Agnus Dei ordeņa[10] bruņinieks — šim titulam būtu jāatgādina Kārlim Magnum par nelaiķa karaļa Juhana sākto kontrreformu Zviedrijā, kuru nu jau gatavojas pabeigt viņa dēls, karalis Sigismunds. Kuram gan radīsies šaubas par tāda valdnieka vaļsirdīgumu, kas kārot kāro pabeigt tēva iesākto darbu!

Visas poļu muižniecības vārdā Kārli Magnu sveic karaļa sekretārs Vojteks Gebultovskis — vīrs, kurš personiski pazīstams ar imperatoru. Lietaviešu senators, Brestas vaivads Kristaps Zenovičs, paklanīdamies Kārlim Magnum, ziņo, ka karaļa Sigismunda karagājienu uz Zviedriju lietuvji atbalstot tieši tāpat kā poļu lielmaņi.

Imperatora sūtnis, sagaidītāju un paša svītas pavadīts, ieiet pilsnamā. Augstās divviru durvis aizdarījušās.

Karaspēka ierinda uz laukuma izirst. Putekļos aizrīdamies, karavīri drūzmējas ēnainajās šķērsielās, steidzas paslēpties no svelmējošās saules un meklē ūdeni.

Bet augstu debesis, līdzīgs pelēcīgam laukakmenim, karājas un karājas apaļais lielgabala dūmu mākulītis.

6. un 7. jūlijs, nakts no sestdienas uz svētdienu

Zāles logiem aizvilkti priekšā biezi melna samta aizkari. Svečturī, kas nolikts uz tumši zilā plīša apvilktā galda, deg svece. Galda vienā pusē sēž

Lietavas Lielkunigijas pils mantzinis Pēteris Vesjolovskis, valdnieka sekretārs Jeronīms Visigins Valāvičs, bet otrā — kanclera Leona Sapiegas rakstvedis Aleksandrs Gosevskis un kanclera sekretāri — Povils Tvirbuts un Ģermants Rupeiķis.

—   Notiesājuši Grigoriju Balabanu uz izsūtījumu, atņemot pilsoņa tiesības, disuniāti iesūdzējuši seima tiesā bīskapus — Terlecki un Pocieju. Pareizticīgie karaļvalstī izraisa arvien lielākas jukas. No aizrobežas draud turki. Sultāna Muhameda karaspēks jau ielauzies Ungārijā. Taču mūsu žēlīgais valdnieks tam nepievērš uzmanību. Kamēr poļu kungi — varii varia. — Kanclers atkārto vēlreiz: — Varii varia. Un tā ir visa spēlīte.

Kanclers sēž galda galā, rokas ar ieplestiem pirkstiem izplājis uz zilā plīša. īsi mati, īsas sarkanas ūsiņas, īsa pusapaļiska bārzda. Kanclers galvu tur taisni, bet šļaupās pieres dēļ šķiet, ka viņš uz pārējiem skatās, augstprātīgi atmetis galvu.

—   Par cara Fjodora nāvi dabūju zināt Stanislovā. Biju nopircis aizlūgumu valsts mantziņa Dimitra Halecka visugaišajam velim, bet noskaitīju lūgšanu arī par nelaiķi caru. Dievs manas lūgšanas bija uzklausījis. Žēlīgais valdnieks nosūtīja uz Maskavu ziņnešus — Nikolaju Radzejovski un Jonu Korsaku. Ziņnešiem bija pilnvarojums, lai viņi palūdz Borisu Godunovu cara vēlēšanas nerīkot, iekams mūsu valdnieks nebūs atsūtījis uz Maskavu augstos sūtņus. Valdnieks nodomājis ieteikt cara tronim savu kandidatūru.

Kanclers paceļ puslokā izliektās uzacis — paceļas arī plakstiem, kas parasti viņa acis mazliet pieseguši. Acis kļuvušas lielākas, skatiens kļuvis baigs.

—    Kungi, ja mūsu žēlīgais valdnieks atteiktos no Zviedrijas troņa, krievi viņu ievēlētu par caru ar sajūsmu! Mūsu miers ar Maskavas lielkņazisti būtu nodrošināts. Par to vissirsnīgāk būtu pateicīgi lietavieši. Bet valdniekam nerūp ne lietavieši, ne arī poļi lai. Viņš laužas uz Zviedriju. Viņam rādās, ka Poliju un Lietavu viņam dāvājusi Fortūna, bet dzimto zemi Zviedriju — pats Dievs, un no Dieva dāvanas viņš atteikties nedrīkst.

Kancleram nosvīdusi piere. Zālē sutoņa. Saule sveļ logos no pusdienlaika līdz vakaram un telpu piesilda tā, ka pat rīta pusē gaiss tajā vēl smacīgs.

Kanclera runa kļūst arvien drūvāka. Velns viņu zina, kas notiekas! Šim gājienam uz Zviedriju valdnieks gatavojoties kā pastarajai tiesai. Valdnieks esot nikns. Ar nepacietību gaidot atgriežamies sūtni Laska kungu no Zviedrijas un sūtni Rembovska kungu no Dānijas. Tuvākajās dienās vajadzētu ierasties Anglijas kanclera lorda Sesila sūtnim. Pirms dažām stundām beigusies imperatora sūtņa Kārļa Magnus oficiālā pieņemšana, sākusies svinīgā maltīte, no kuras kanclers Sapiega esot aizgājis. Pieņemšanā kancleru esot sagrābušas tādas bailes, ka viņam sameties auksti. Kārlis Magnus pasniedzis valdniekam Bitomas un Bendzinas vienošanās aktu, kuru imperators atzinis par spēkā esošu jau otro reizi.[11] Svarīgākais tas, ka tagad aktu parakstījis arī imperatora brālis, erchercogs Maksimiliāns. Sigismunda Vāsas stūrgalvīgais konkurents, kurš vienpadsmit gadus nebija zaudējis cerību kāpt Polijas tronī, tagad no saviem nodomiem atteicies. Pēkšņi! Nav šaubu, ka pēc brāļa imperatora un paša svētā tēva Klementa pieprasījuma. Bet arī agrāk šie valdoņi daudz reižu taču prasījuši, lai erchercogs paraksta līgumu… Kas noticis? Kāpēc viņš tieši tagad piekāpies brāļa un Romas spiedienam? Vai to kāds var zināt, kam viņš piekāpies — spiedienam vai viltīgam piedāvājumam?

—   Visticamākais liekas tas, ka erchercogs nešaubās — karagājienā uz Zviedriju mūsu valdnieks noliks galvu un viņam, Maksimiliānam, atbrīvosies vieta uz poļu troņa, — kanclera runā iejaucas lielkungs Jeronīms Visigins Valāvičs.

Pils mantzinis Pēteris Vesjolovskis pavēsta:

—   Uz to gan erchercogs var necerēt! Zviedrijas karagājienā mūsu žēlastīgo valdnieku atbalstīs gan imperators, gan pāvests, gan spāniešu karalis — visi Hābsburgi, gandrīz vai visa Eiropa!

—   Arī erchercogs ir Hābsburgs! — jauneklīgi cērt pretim Jeronīms Visigins Valāvičs. — No pretenzijām uz poļu troni aiz laba prāta viņš atteicies nebūs. Gribas izteikt minējumu, ka viņam būs skaidri zināms — Hābsburgi atbalstīs Vāsu tikai ar solījumiem!

—   Var jau būt, ka jums, Jeronīma kungs, taisnība, turpretim vērības gan pietrūkst!

Kanclers ar mutautu noslauka aprasojušo pieri un sasvīdušās plaukstas. Kancleram karsts. Ar sarkano ieloču jostu pārjoztās gravētās bruņas smacē. Pēc Kārļa Magnus pieņemšanas kanclers Leons Sapiega augstmaņu slepeno apspriedi sasaucis tādā steigā, ka pats pat aizmirsis pārģērbties.

—   Kad, ar ko un kā Hābsburgi atbalstīs valdnieku, vēl nav zināms. Taču vācu firstiņi līdīs no ādas laukā, lai valdniekam varētu palīdzēt. Brandenburgas kūrfirsta Joahima Fridriha dēls Johans Georgs ir zviedru princeses Annas, mūsu valdnieka māsas, līgavainis. Vai mums maz kāda nojausma, uz ko jaunais markgrāfs varēs cerēt, ja valdnieks gūst virsroku pār hercogu Kārli Vāsu?

Lielkunga Pētera Vesjolovska vaigi piesarkst, pareizāk sakot, sveces blāvajā gaismā kļūst tumšāki. Vesjolovskis jūtas apvainojies. Vesjolovskim ir nojausma, un viņš zina vairāk, nekā kungs kanclers domā.

—    Kas liels te būtu jānojauš? — pils mantzinis pauž nicīgu izbrīnu. — Mūsu žēlastīgā valdnieka māsas nākamajam vīram apsolīts Polijas vasaļa Prūsijas hercoga tituls. Kurš no jums, kungi, par to šaubās?

Vairīdamies pat paskatīties uz pils mantzini, visi klusē.

-— Redzat nu — jūs nešaubāties! — gandarīti noburkšķ Pēteris Vesjolovskis.

Kanclers Leons Sapiega viņam velta dzēlīgi pateicīgu smaidu un saka:

—    Jūsu atjautība, Petra kungs, mums noderēs!

Tūdaļ kanclers sadrūmst atkal. Pārliecība, ka visu zini un visu saproti, bieži liek vilties. Lielāks labums nāk tad, ja par visu šaubās. Valsts lielhetmanis Zamoiskis valdniekam piedāvājis paņemt līdzi karagājienā vismaz divus trīs tūkstošus poļu karotāju. Valdnieks kratījies vaļā. Viņam neesot vajadzīga ne poļu, ne lietaviešu palīdzība. Viņš ar brāļiem zviedriem karot negrasoties. Viņi ar tēvoci hercogu Kārli vienošoties labprātīgi. Var jau būt, ka vienosies arī — kurš to zina? Bet — kāpēc un kādā nolūkā valdnieks jau aizrunājis vai joprojām aizrunā gandrīz vai visu Eiropas valstu palīdzību?

—   Tas nav nekāds noslēpums! — Pils mantzinis parausta plecus. — Jo vairāk sabiedroto, jo lielāka garantija, ka ar karali karot hercogs Kārlis neuzdrīkstēsies.

—     Nudien, jūsu gaišredzība var apstulbināt! — iesaucas Jeronīms Visigins Valāvičs.

Povils Tvirbuts skaļi un gari nosmejas.

Aleksandrs Gosevskis nodur acis galdā.

Vienīgi Ģermants Rupeiķis sēž, rādīdams nesatricināmi mierīgu vaigu.

Kanclers Leons Sapiega mundri ceļas kājās, tādējādi uzsvērdams, ka tas, ko viņš tagad sacīs, būs jāuztver ļoti nopietni.

—   Kungi, valdnieka vienošanās ar ārvalstīm domāta ne tikai pret hercogu Kārli, ne tikai pret Zviedriju, bet ari pret Poliju un ari pret Lietavu! Pret visām trijām valstīm, kurās viņam tas gods valdīt. Kas, kungi, tas varētu būt? Pārpratums? Apstākļu paradokss? Diemžēl tā tas nav! Ar citām valstīm valdnieks noslēdz vienošanās, kuras vērstas pret viņa pārvaldītajām valstīm, nevis pret viņu — nevis pret valdnieku. — Kanclers Leons Sapiega vērīgi ieskatās acis visiem pie galda sēdošajiem augstajiem amatvīriem. — No lietaviešu senatoriem valdnieks norobežojies jau sen. Lietava viņam ir vienīgi Bresta. Kungi, man kauns par poļu senatoriem! Kāpēc viņi valdniekam deva atļauju doties uz Zviedriju! Kāpēc viņi izliekas nesaprotam, ka viņu ievēlētais karalis sāk brāļu karu? Kāpēc viņi pat baismīgā posta priekšā priecīgi kliedz — miers un gods Batorijam! gods un dzīvība Vāsam? Ja poļu senatori uzskata, ka valdniekam trūkst spēka norobežoties no viņiem, ja viņi tic, ka valdnieks, paplašinādams savu varu, paplašina arī viņu varu, tas var izraisīt tikai īgnumu, sāpes un dusmas… Ja valdniekam karagājienā veiksies un ja viņš dzimteni Zviedriju pametīs bez poļu līdzdalības, arī pašus poļus viņš sāks pārvaldīt bez poļu līdzdalības. Būdams pirmais starp līdzvērtīgajiem Polijā un Lietavā, valdnieks dodas uz Zviedriju. Ja karā viņš uzvarēs — atpakaļ atgriezīsies monarhs, pāvests un Hābsburgu ieliktenis, kā arī vasalis. Kas tādā reizē valdniekam nu būs poļi, lietavieši, līvzemieši un zviedri? Hābsburgu vergi!… — Sēcoši vilkdams elpu, kanclers brīdi klusē. — Kungi, divtik dabūs ciest Lietava! Pirmkārt. Jau tagad valdnieks ienīst lietaviešus, kļuvis par monarhu marioneti, viņš tos nīdīs vēl stiprāk. Otrkārt. Valdnieka monarhija ielenks Baltiju no visām pusēm — ar to nevarēs samierināties krievi, viņi lauzīsies pie jūras, viņi gāzīsies pāri Lietavai un pāri Līvzemei, kura arī būs jāaizstāv lietaviešiem. Lietavieši vairs nevarēs kontrolēt savu stāvokli Lietavā, no lietaviešiem liktenis vairs nebūs atkarīgs, tas kļūs neparedzams… Kungi, šādā brīdī, rītu, tuvākās nedēļas laikā mums par katru cenu jāizvērtē stāvoklis, kāds izveidojies pašlaik! Mums jāparedz katrs iespējamais valdnieka solis. Mums viņam jāliek šķēršļi. Mēs nodosim Lietavu, ja .šajā brīdī to pametīsim neuzminamā likteņa vaļā. Es jums saku — tas ir mūsu pienākums! Kas mums konkrēti jādara? Vai jāizgāž valdnieka gājiens uz Zviedriju? Vispirmām kārtām — jā! Tomēr visu laiku paturēsim prātā — ja valdnieka karagājiens nebūs izdevies, tā vēl nav garantija, ka Lietavā pēc tā nekas nemainīsies.

—   Kam tad būtu jāmainās? — lielkungam Pēterim Vesjolovskim pasprūk.

Kanclers viņam neatbild. Viņš apsēžas un atbalsta rokā smagu kļuvušo galvu. Noraudzīdamies vientulīgi degošajā svecē, viņš ilgpilnā balsī ierunājas:

—   Lietava atkal briesmās, bet visi tālredzīgie vīri jau izmiruši. Cik stipri patlaban mums pietrūkst Radvila Melnā un viņa dēla Alberta!… Cik stipri vajadzīgs mums šajā brīdī būtu Jona Hodkeviča, Eistāķija Valāviča un Dimitra Halecka asais prāts!… Es lūgšus lūdzu, lai pagājības dižie vīri dod mums svētību no debesīm!

Pēteris Vesjolovskis saīgst.

—   Mēs brēcam, lai mirušie mums palīdz, bet no dzīvajām gudrajām galvām slapstāmies! — viņš pikti ierunājas. Sajutis vīru jautājošos skatienus, Vesjolovskis iekaist. — Kungi, kāpēc pie mūsu galda nav Brestas vaivada — godātā Kristapa Zenoviča! Kā tad ir — vai tas nebija lielkungs Zenovičs, kuram mums jāpateicas par mūsu žēlastīgā valdnieka labvēlību pret Lietavu? Vai tas nav viņš, kurš vislabāk zina, ko valdnieks ieņēmis prātā un ko no viņa pieprasa zviedru senatori?

Atskan cienīgi ņurdulīgā Povila Tvirbuta balss:

—    Varu teikt to pašu — kad pārstās pukstēt Zenoviča kunga sirds, valdnieks pasludinās, ka apstājusies arī Lietavas sirds.1

Neomulīgo klusumu pārtrauc kanclera Leona Sapiegas rāmā balss:

—    Nakts ir īsa, kungi! Ķersimies pie darba!

Pēteris Vesjolovskis apņēmīgi ceļas kājās un saka:

—   Es stingri pieprasu izsaukt uz apspriedi Zenoviča kungu! Ar jūsu atļauju, kanclera kungs, es viņu tūdaļ izsaukšu no mielasta!

—    Pasarg Dievs! — Povils Tvirbuts pauž mērenīgu izbīli. — Mums nav tiesību laupīt Zenoviča kungam labsajūtu, uz valdnieka rēķina iedzerot uz valdnieka veselību!…

Pēteris Vesjolovskis šausminās, bet pie viņa salti oficiālā balsī vēršas Leons Sapiega:

—    Godātais pils mantzini, par Zenoviča kungu mēs nezobojamies! Zenoviča kungam mēs neuzticamies. Pieleņķes robežas novilkšana mums ir valstiskās pašcieņas, valstiskā cildenuma un Polijas un Lietavas teritorijas nodalīšanas un neaizskaramības jautājums. Zenoviča kungam tas tikai sīks Pieleņķes un Brestas vaivadijas konflikts, pareizāk sakot, vēl viena ērta izdevība izdabāt valdniekam. Lietavas valsts svarīgākos noslēpumus nevar atklāt cilvēkam, kurš nosoda lietaviešu valstiskās pašapziņas jūtas.

—   Nē, nevar! — apstiprina Jeronīms Visigins Valāvičs. — Mana māte zaudēja dzīvību, laizdama pasaulē māsu Teodoru. Viņu apprecēja Zenoviča kungs. Man būtu jāaizstāv lielkunga Zenoviča gods, tomēr es to neaizstāvu. Kāpēc — tas ir manas sirdsapziņas jautājums.

Fiesārtis un dusmas valdīdams, Pēteris Vesjolovskis vēršas pie Leona Sapiegas:

—   Kanclera kungs, es kategoriski atsakos piedalīties apspriedē, uz kuru sanākušie augsti amatvīri godājamo Kristapu Zenoviča kungu uzskata par Lietavas nodevēju! Nevienu svarīgāko, kā jūs sakāt, Lietavas valsts noslēpumu jūs man vēl neesat izpauduši! Ja par tiem dabūs zināt valdnieks, nevainojiet ne mani, ne Zenoviča kungu! Lai jūs svētī Dievs un mirušie gudrie galvas no debesu augstumiem! Ar labu nakti!

—   Ar labu nakti!

Kanclera rakstvedis Aleksandrs Gosevskis pieceļas un paliek stāvam, līdz pils mantzinis izgājis no zāles un sardze aizvērusi durvis.

Klusi, kā pats sev, kanclers Leons Sapiega bilst:

—   Odisejs izglābās no Polifēma gūsta, ieķēries aunam zem vēdera. Vesjolovska kungs cer, ka viņu Zenovičs iznesīs pikpaunā! — Pēkšņi viņš pārlaiž vīriem mundru skatienu un vēršas pie viņiem skaļā balsī: — Sāksim darbu! Lai Dievs dod mums gaišu prātu! Gosevska kungs, mēs jūs klausāmies!

Ziņas par Tūru Nilsa dēlu Bjelki. Kanclera rakstvedis izsaka nožēlu, ka maz izdevies iegūt no tiem zviedru senatoriem, viņu palīgiem un kalpotājiem, kuri pašlaik uzturas Polijā. Par laimi, Varšavā nelaiķes karalienes Batorijas pilī vēl dzīvojot galma ļaudis, kas tikušies ar valdnieka māsu Annu, viņas hofmeistariem, hofmeistarienēm un galmadāmām.

Astoņdesmit septītajā gadā zviedru princese Anna Vāsa pavadījusi brāli Sigismundu uz kronēšanu Polijā. Divus gadus viņa nodzīvojusi Krakovā un Varšavā. Tolaik viņas pirmā galmadāma bijusi Sigrida Bjelke, Tūra Nilsa dēla Bjelkes uzvārda un vārda brāļa Tūra Pēra dēla Bjelkes atraitne, vecāku uzvārdā — Stūre, tātad — kāda sakritība! — Tūra Nilsa dēla Bjelkes sievas Margaritas Stūres miesīgā māsa.

Deviņdesmit otrajā gadā princese Anna Vāsa ieradusies Polijā otro reizi — tagad uz brāļa karaļa Sigismunda un Austrijas Annas kāzām. Princeses pirmā galmadāma bijusi Margarita Brāhe — visu Polijā pašlaik dzīvojošo Brāhu māsa. Princeses svītu vadījis Margaritas vīrs Johans Larsa dēls Spare, brālis kancleram Ērikam Larsa dēlam. Pēc Batoras galminieku stāstītā, princeses galmadāma Margarita šajā braucienā daudz dabūjusi pārciest — princese pavedinājusi viņas vīru Johanu Larsa dēlu Spari un vairāk turējusi par mīļāko nekā par hofmeistaru.

—    Gosevska kungs, tas, kurš no jaunām dienām pēta mīļāko dzīves gājumu, laika gaitā kļūst vai nu par bīskapu, vai nu par hetmani! — augstprātīgi noņurduļo Povils Tvirbuts.

Kanclera rakstvedis Aleksandrs Gosevskis neapjūk.

—    Ja tu kaut ko par sievieti nezini, pajautā viņas mīļākajam! Tā ir dogma, Tvirbuta kungs! Nožēlojams tāds vīrietis jūsu gados, kurš to vēl nav atzinis.

—   Lietava, kungi, nav ne mīļākā, ne sieva! — kanclers nopukojas. — Runājiet īsāk, Gosevski!

Tūrs Nilsa dēls Bjelke agri zaudējis tēvu. Viņam divi brāļi — Hāgenshilds un Klāss. Viņš apprecējis Margaritu Stūri, nelaiķes zviedru karalienes Margaritas Lejonhuvudas māsasmeitu un karaļa Juhana māsīcu. Atraitnes mātes uzaudzināts katoļu garā, viņš sevišķi satuvinājies ar karalieni Katrīnu Jagaiļa meitu. Septiņdesmit trešā gada vasarā ar karalienes pilnvarojumu devies uz Romu. Uzturējies Neapolē. Izrādījis interesi par pilīm, kuras karaliene Katrīna mantojusi no mātes Bonas Sforcas. Septiņdesmit ceturtā gada janvārī Tūru Nilsa dēlu Bjelki pieņēmis pāvests Gregors. Tūrs pārvedis karalienei Katrīnai pāvesta bullu, kura apstiprina viņas grēku absolūtu piedošanu. Tieši Tūrs panācis visvairāk, lai karaliene Katrīna satuvinātos ar Romas kūriju un karalis Juhans varētu ieviest Zviedrijā jaunu — gandrīz vai katolisku — liturģiju.

Karaļa Juhana brālis Kārlis, Sēdermanlandes hercogs, Tūru Bjelki mēģinājis pievērst luterticībai. Viņa mātei atraitnei hercogs uzdāvinājis muižu Nīčēpingas apkaimē. Tomēr Tūrs ari turpmāk izplatījis Zviedrijā katoļticību. Astoņdesmit otrajā gadā ar karalienes Katrīnas gādību Tūrs Nilsa dēls Bjelke iecelts par valsts padomnieku jeb senatoru.

Tūra, Nilsa dēla, Bjelkes gribasspēka un pārliecības pārbaudījumi sākušies astoņdesmit astotajā gadā. Kalmaras seimā karalis Juhans un hercogs Kārlis — abi salīguši mieru. Hercogs nevilcinoties sācis pārliecināt karali, ka viņus sanaidojuši senatori brāļi Bjelkes, brāļi Banneri un Ēriks Larsa dēls Spare. Aiz dusmām karalis Juhans viņus apcietinājis. Pagājuši trīs gadi, karalis Juhans nomiris, un tūdaļ hercogs Kārlis senatorus izlaidis brīvībā. Nekaunīgais intrigants cerējis, ka kopš šī brīža tie nu viņam uzticīgi kalpos.

Deviņdesmit trešajā gadā, bezvaldnieka laikā, hercogs Kārlis sasauca Upsalas katedrālē garīdznieku sinodi. Sinodes galvenais lēmums nosodīja karaļa Juhana katolisko liturģiju un par karalistes valsts reliģiju atkal izsludināja Augsburgas ticību. Līdz ar bīskapu un vairākiem kopš seniem laikiem hercogam Kārlim uzticīgiem senatoriem Upsalas sinodes lēmumu parakstīja arī daudzi no hercoga brīvībā izlaistajiem padomniekiem. Neesot parakstījušies tikai divi — Tūrs Larsa dēls Bjelke un Stens Banners.

Tūrs Larsa dēls Bjelke vienīgais no ievērojamiem zviedru augstmaņiem, kurš nu jau trīsdesmit gadu — bet Zviedrijā tie bijuši tik lielām jukām pārpildīti! — nelokāmi turējies pie katoļticības. Visu mūžu viņš bijis uzticīgs karalienei Katrīnai Jagaiļa meitai un karalim Juhanam, bet pēc viņa nāves — abu dēlam karalim Sigismundam.

Tūrs Larsa dēls Bjelke — vienīgais senators, kurš publiski un skarbi nosodījis hercogu Kārli, kad viņš sevi bija izsludinājis par Zviedrijas karalistes valdnieku.

Tūrs Larsa dēls Bjelke — stipras gribas vīrs, kurš palicis uzticīgs savai sirdsapziņai.

Kanclers Leons Sapiega iejautājās:

—   Gosevska kungs, vai ir ziņas, ka vēl kāds no zviedru augstmaņiem, kuri uzturas pašlaik Polijā, valdnieka karagājienu uz Zviedriju arī būtu nosaucis par operāciju "Atraitne"?

—    Nav!

—   Vai iespējams pieļāvums, ka Tūrs Bjelke, poļiem un lietaviešiem dzirdot, operāciju būtu nosaucis "Atraitnes" vārdā, vēlēdamies mūs maldināt un mūsu uzmanību novērst no karagājiena patiesajiem nolūkiem?

—    Nē, tas nav iespējams! — Aleksandrs Gosevskis papurina galvu. — Bjelke ir taisns vīrs, kurš nekad nav izgājis uz kompromisiem!

—    Pateicos! — kanclers tencina un vēršas pie valdnieka sekretāra Jeronīma Visigina Valāviča: — Jeronīma kungs, kādas par to visu būtu jūsu domas?

Operācijas "Atraitne" nosaukums neesot oficiāls — to izdomājis nevis karalis un zviedru karavadoņi, bet gan pats Tūrs Larsa dēls Bjelke. Nav šaubu, Tūram Bjelkem bijusi prātā konkrēta sieviete, no kuras atkarīga karagājiena veiksme. Karalim, kuru atbalsta imperators un pāvests, diezin vai spētu palīdzēt kāda parasta augstmaņa atraitne. Dzīvodama savā zemē un darbodamās pret hercogu Kārli, katru dienu viņa būtu riskējusi ar dzīvību. Neaizskaramības statuss Zviedrijā pieder tikai karalienēm, tāpēc nebūtu vajadzības šaubīties, ka arī Tūra, Larsa dēla, Bjelkes minētā atraitne būs karaliene.

Pērn jūlijā, tieši šajā laikā, kad Zviedrijā hercogs Kārlis citu pēc cita bija gāzis karaļa Sigismunda ieceltos provinču vietvalžus, Brūborgā mirusi atraitne karaliene Gunilla Bjelke, karaļa Juhana otrā sieva, karaļa Sigismunda un princeses Annas jaunā pamāte. Gunilla bija pameitas Annas gados. Princese pamāti mīlējusi, pēc tēva karaļa nāves devusi atraitnei pajumti Stekeborgas pilī un bijusi nomodā pie viņas slimības gultas Brūborgā.

Gunillas māsu Elzu apprecējis Tūra, Larsa dēla, Bjelkes brālis Klāss.

Gunilla atstājusi septiņus gadus veco princi Juhanu. Pašlaik viņam deviņi. Pieļāvums, ka operācijas "Atraitne" mērķis varētu būt mazā Juhana kronēšana par Zviedrijas karali, tādējādi sagraujot hercoga Kārļa cerības uz kāpšanu tronī, nav drošs. Mazajam karalim būtu vajadzīgs reģents, un pirmais kandidāts uz šo lomu būtu tas pats hercogs Kārlis. Sigismunds dodoties uz Zviedriju tālab, lai pats varētu nostiprināties tronī, nevis tālab, lai tajā sēdinātu kādu citu.

—   Nu jau esam aizrunājušies līdz debesu dārziem! — neapmierināts nopurpina Povils Tvirbuts. — Karaliene Gunilla sen vairs nav atraitne — viņa ir mirone!

—   Tvirbuta kungs, Zviedrijas karaļa tronis tiek pārmantots! — mierīgā balsī viņu atspēko Jeronīms Visigins Valāvičs. — Karalis Sigismunds šogad kļuvis par atraitni, vienīgajam dēlam tikai trīs gadiņi.[13] kanclers Spare valdniekam ieteicis kronēt vai nu savu mazo dēlu Vladislovu, vai arī viņa brālēnu Juhanu — vienu no diviem pirmajiem troņmantniekiem, un es pats dzirdēju Vāsu atcērtam: "Vai jūs, kancler, tik briesmīgi esat nobijies no hercoga, ka vēlaties viņam upurēt bērnus?" Ar mazajiem prinčiem manipulācijas nenotiks. Tāpēc jau esmu apsvēris atraitnes vai nelaiķes karalienes variantu.

Zviedrijā dzīvas vēl divas atraitnes karalienes, divas Katarīnas: Stenboka — Sigismunda vecātēva, karaļa Gustava Vāsas, trešā sieva un Šernkora — Sigismunda tēva pusbrāļa, karaļa Ērika, sieva. Katarīnai Šernkorai augstmaņu aprindās nav laba slava. Karalis Ēriks sarīkojis kāzas ar savu mīļāko tikai tādā nolūkā, lai uz tām ar viltu varētu atvilināt brāļus — hercogu Juhanu un hercogu Kārli — un abus noslepkavot. Par draudošajām briesmām svaiņiem paziņojusi pati līgava un princese Sofija, tomēr šī cēlā rīcība Katarīnai Šernkorai nebija atdevusi labo slavu — viņa taču karali Ēriku — grāfu Sturu un citu senatoru slepkavu — bija apprecējusi šā vai tā.

Pašlaik atraitne karaliene Katarīna Šernkora dzīvo Somijā. Atgriešanās Zviedrijā viņai aizliegta. Viņas dēls princis Gustavs vispār padzīts no Zviedrijas karalistes — viņš pat nedrīkstot uzturēties Somijā pie mātes muižiņā.

Atlikusi viena ticama versija — operācija "Atraitne" ir operācija "Atraitne Katarīna Stenboka".

— Jūsu gaišība kancler, ziņas par .šo atraitni ievācis Ģermants Rūpeiķa kungs! — tā savu stāstījumu pabeidz Jeronīms Visigins Valāvičs.

Kanclera sekretāram un padomniekam militārajos jautājumos Ģermantam Rupeiķim četrdesmit astoņi gadi. Šeit viņš visvecākais no visiem. Piecpadsmit gadu Ģermants pavadījis karā. Viņš dienēja kunigaiša Aleksandra Palubinska karaspēkā Līvzemē. Kopā ar lauka hetmaņa, Traku kastelāna Kristupa Radvila Pērkona, izlases vīriem piedalījies karagaitā uz Polocku, Veļikije Lūkiem un Pleskavu. Karā par Pilteni viņš kopā ar Severīnu Zilinski ieņēmis Karkusa cietoksni. Pie Ēdoles pils Ģermanta acu priekšā kritis drošsirdīgais karavadonis Albrehts Oborskis. Karagājienā uz Ventspili, kura laikā kritis rotmistrs Petrs Tvirbuts, Ģermants bijis karavadoņa Bartolomeja Butlera ziņnesis. Karaspēkā viņš dienējis gan par desmitnieku, gan par vezumnieku, gan par nometnes virsnieku — par visu, par ko vien iespējams karaspēkā dienēt. Kanclers viņu uzaicinājis par padomnieku pirms diviem gadiem — pēc kaujām ar turkiem, kurās Ģermants Rupeiķis bijis lauka skrīveris. Par godprātīgu dienestu valsts lielhetmanis Zamoiskis, uzvaras gavilēm skanot, pārvedis karaspēku Krakovā, līdz ar daudziem citiem valdniekam ieteicis apbalvošanai ari Ģermantu Rupeiķi. Vecā valsts hetmaņa padomus un ieteikumus valdnieks gandrīz nekad gan neesot ņēmis vērā.

"Kas šis Rupeiķis tāds ir — kunigs, senators vai magnāts? Leišu blusa viņš ir manas māsas runča kažokā!"

Tieši tad nu sasāpinātais Zamoiskis bija uzrakstījis vēstuli kancleram Leonam Sapiegam, ieteikdams viņam vienmēr turēt līdzās gudro karavīru, — Rupeiķis viņam aizstāšot desmit sekretāru, kuri beiguši pa trijām universitātēm, bet nekad nav bijuši kara laukā.

Ģermants Rupeiķis ir stalts un plecīgs vīrs. Gaišie mati spuraini un nepieglaužami, seja kalsnēja, kreisais vaigukauls ar iedobi — savulaik tas ielauzts cīniņā. Acis zilas un labsirdīgas.

Ģermants Rupeiķis runā apbrīnojami skanīgā, gandrīz sievišķīgā balsī. Par atraitni karalieni Katarīnu Stenboku ievāktās ziņas viņš izklāsta koncentrēti, kā karavīrs: viņa dzimusi Torpā, apprecējusies septiņpadsmit gadu vecumā, kļuvusi par atraitni divdesmit piecus gadus veca, pašlaik viņai — sešdesmit trīs. Nu jau četrdesmit septiņus gadus viņa dzīvojot Stokholmā. Gandrīz katru dienu tiekoties ar valsts padomniekiem, draudzējoties ar daudzu sievām un meitām. Krietns skaits zviedru senatoru un karavadoņu, kuri pašlaik pie karaļa Polijā, viņai esot tuvi radinieki.

Stenboki — Ēriks, Arvīds un Ūlovs — viņas miesīgie brāļi.

Tūra, Larsa dēla, Bjelkes sieva Margarita Stūre un Gustava Bannera sieva Kristīna Stūre — viņas māsīcas.

Zviedrijas augstākā tiesneša Juhana, Nilsa dēla, Jillenšernas sieva Sigrida Brāhe — atraitnes karalienes māsasmeita.

Brāhes — Gustavs, Ābrahams un Ēriks — atraitnes māsasdēli.

Katarīna Stenboka karalim Sigismundam ir ne tikai vecātēva, karaļa Gustava Vāsas, trešā sieva, bet arī viņa vecāsmātes — karalienes Margaritas Lejonhuvudas, Gustava otrās sievas, — māsasmeita, viņa tēva, karaļa Juhana, māsīca.

Tātad tieši atraitne Katarīna Stenboka apvieno senatorus un karavadoņus Stenbokus, Bjelkes, Jillernšernas un Bannerus spēcīgā politiskā un militārā radinieku līgā, kurai nav stādāms līdzās neviens cits radinieku klans Zviedrijā. Tā ka atraitne karaliene dzīvo un darbojas līdzās karaļa Sigismunda pretiniekam hercogam Kārlim, turklāt personas neaizskaramības statusā, nevar būt šaubu, ka tieši Katarīna Stenboka vada operāciju "Atraitne".

—   Rupeiķa kungs, mums svarīgi noskaidrot, ko šī vadone konkrēti var panākt mūsu valdnieka labā, darbojoties pretinieka aizmugurē! — ierunājas kanclers Leons Sapiega. — Ar ko, jūsuprāt, atraitne karaliene tik īpaši valdniekam varētu palīdzēt?

—    Ar to, ka viņa var pārvilināt karaļa pusē tos karavadoņus, kurus hercogs Kārlis uzskata par saviem piekritējiem, — Ģermants Rupeiķis atbild. — Karalis izkāpj Zviedrijas krastā, hercogs Kārlis saceļ kājās savu karaspēku, bet komandieri pēkšņi pavērš ieročus pret viņu pašu. Hercoga stāvoklis vienā rāvienā kļūst bezcerīgs.

Kanclers Leons Sapiega ceļas kājās un stāv, galvu nokāris, galda galā. Viņš jautā:

—   Vai mēs zinām, kuri ir tie hercoga karavadoņi, kam atraitnei karalienei, ja tā vēlas palīdzēt valdniekam, par katru cenu jāsajauc galva? Kuru karavadoņu nodevība hercogam var nest katastrofu?

—   Jūsu gaišība kancler, hercogs Kārlis taču ir aizdomu pilns un straujš vīrs! Pirms pašas kaujas viņš var nomainīt ne vienu vien komandieri. Tomēr veiksmīgi cīnīties hercogs nespēs bez maršala Lenartsona uz sauszemes un admirāļa Joahima Šēla jūrā. Pēc pieredzējušā karavadoņa Stenboka domām, kaujā šie divi vīri esot nepārspējami gudrinieki, bet gaiša gudrība karā allaž noderīga vairāk par aklu drošsirdību. — Ģermants

Rupeiķis parausta plecus. — Bet kurš gan šobrīd var zināt, kāds atraitnei karalienei rīcības plāns? Viņasprāt varbūt vissvarīgākais, lai karavadoņi nemaz nesaņem pavēli celties kaujai? Varbūt viņa lūdz, lūgšus lūdz un cenšas pārliecināt virsbīskapu Angermani un hercoga Kārļa padomniekus, teiksim, Akseli Lejonhuvudu un Nilsu Rašu, lai viņi noskaņo hercogu, kas nekādos apstākļos zobenu pret karali nedrīkst pacelt? Mīklu daudz, jūsu gaišība kancler!…

—    Jūs esat karavīrs, — kanclers ieskatās padomniekam acīs, — pasakiet vienu — kāpēc valdniekam vajadzīgi tik daudzi sabiedrotie, ja viņš un atraitne karaliene vēlas gūt virsroku pār hercogu, neizlejot ne piliena asiņu? Kāpēc viņam vēl vajadzīgs visu šo Hābsburgu atbalsts — vai tikai hercoga iebiedēšanai vien?

Ģermants Rupeiķis papurina galvu.

—   Nē, jūsu gaišība kancler, ne tikai iebiedēšanai vien! Tāpat kā karaļa armijā, arī hercoga rindās ir daudz algotņu. Man nav ne mazāko šaubu, ka Māzenbaha švābu pulki līdzvērtīgi mūsu Georga Fārensbaha livoniešu un Ernsta Johana Vējera vācu vienībām. Bet — kādam jābūt tam spēkam, kurš karaļa pusē varētu nosliekt hercoga ārlaulības dēlu Kārli Jillenhelmu? Šis drošsirdīgais jauneklis nekad nepacels roku pret tēvu! No tā, vai viņa tēvs kļūs par karali, atkarīga arī viņa nākotne.

—   Kā tā — vai tad atraitne karaliene nevar uzpirkt Māzenbaha švābus? — ieziņkārojas kanclers. — Algotņiem taču nekrīt svarā, kas sēž tronī? Viņi kalpo tiem, kuri maksā lielāku naudu.

Ģermantu Rupeiķi satriecis kanclera nesaprātīgums. Netīksmīgs smaids vēl vairāk padziļina iedobi vaigā.

—   Jūsu gaišība kancler! — pie Leona Sapiegas vēršas Jeronīms Visigins Valāvičs. — Valsts kase atrodas hercoga Kārļa rokās. Kurš cits Zviedrijā spēj samaksāt švābiem vairāk par hercogu?

Aleksandrs Gosevskis piebilst:

—   Valsts kase uztur arī atraitni karalieni pašu.

—   Redzat nu, kā visi gali sanāk kopā! — Kanclers kļuvis priecīgs. — No Polijas un Lietavas valsts kases seims piešķīris valdniekam trīs simtus tūkstošu auksīnu. Par šo naudu mēs varētu uzcelt vairākas baznīcas, kamēr valdniekam ar tādu summu pietiks izdzīvošanai tikai kara laikā un algotņu uzturēšanai. Hābsburgi viņam karotājus nedos — viņu līdzekļi ieviesīs kārtību Zviedrijā!

—   Vai jūs domājat, ka viņu nauda satek atraitnes zutenī? — Jeronīms Visigins Valāvičs pauž izbrīnu.

—   Tāda nauda! — pašapzinīgi iesaucas Povils Tvirbuts. — Varu iedomāties, kā tā pataisa vecenīti jaunāku! O, ja es būtu admirālis Šēls vai arī maršals Lenartsons!…

Galvu atkal nokāris, kanclers Leons Sapiega gudri aizvelkas ēnā pie portjerām aizklātā loga. Šeit uz rakstāmgalda ar apzeltītajām kājām kanclers nolicis svētbildi, kuru vadā līdzi visos ceļojumos. Gleznā attēlots Dievs Tēvs, kas raida pie grēciniekiem Svēto Garu. Apakšā lieliem burtiem rakstīts:

Euge serve bone etfidelis, intra in gaudium Dornini tui!1

Svētbildē nolūkodamies, Leons Sapiega ierunājas:

—   Uz Zviedriju dosies valsts pakanclers Pēteris Tilickis. Tā ka valdnieks Lietavu uzskata par mazcienīgāku valsti, viņš pieprasījis, lai uz Zviedriju dodos es — šīs necienīgās zemes kanclers. Paldies Dievam… — Leons Sapiega iepleš acis un veras Dieva Tēva vaigā nobijies un žēlastību lūgdamies. — Paldies visaugstajam Dievam, es un Bonāra kungs, kuru Dievs jau aizsaucis pie sevis, jā, mēs savulaik Rīgā likām nocirst galvu diviem luterāņu nemiera cēlājiem, un kardinālam Radvilam valdnieku izdevies pārliecināt, ka nebūtu taktiski vest mani uz luterisko Zviedriju. Cik dīvaini!… Pastāv tādas valstis, kuru pavalstniekiem es varētu likties… asiņains. .. ar asinīm aptraipījies… — Kanclers skatās Dieva Tēva vaigā arvien lielākās izbailēs un vārdus izrunā arvien ātrāk: — Tiklīdz būšu pavadījis valdnieku ceļā, tūdaļ došos uz Mogiļevu. Ja valdnieka rīcības saniknotie krievi nolems lauzt miera līgumu un caur I.īvzemi vai pat caur Lietavu atkal rauties pie jūras, mums par to jāuzzina ātrāk katrā ziņā. Tātad — es būšu nomodā pie krievu robežām, bet jūs, kungi, rīkosieties Zviedrijā!

' Esi sveicināts, labais un uzticamais kalps, ej iekšā sava Kunga priekā! (Latīņu vai)

Vakar valdnieks izziņojis pirmo poļu un lietaviešu augstmaņu sarakstu, kuriem viņš būšot jāpavada uz Zviedriju. Jūs, Jeronīma kungs, droši vien jau zināt, ka pavadīsiet valdnieku?

—    Jā, jūsu gaišība kancler!

Valdnieka sekretārs Jeronīms Visigins Valāvičs skumīgi pasmaida.

Leons Sapiega atkal apsēžas galda galā un atkal noliek uz galda rokas ar ieplestajiem pirkstiem. Viņš paceļ uzacis. Pārāka cilvēka stingrajā balsī kanclers bilst:

—    Kungi, jūs visi, kas šeit esat, izņemot manu rakstvedi Aleksandru Gosevski, dosieties uz Zviedriju! Valāviča kungs zina, ka valdnieks jūs ielicis sarakstā pēc mana ieteikuma. Es uz jums paļaujos. Man nav šaubu, ka valdnieks tikai pēc sava uzskata vien uzaicinās līdzi viņam uzticamus lietaviešus, visticamākais, Zenoviča kunga cilvēkus. Bet vienīgi jūs — to jūs ieslēdziet sirdī! — vienīgi jūs rīkosieties Lietavas labā. Jūs vadīs lielkungs Jeronīms Visigins Valāvičs. Jūsu mērķis — no spēles jāizslēdz galvenā spēles dalībniece, atraitne karaliene. Rīcības stratēģija, lai tas maksā ko maksādams, — jāpavēsta hercogam Kārlim, ka bīstamākais ienaidnieks uzturas viņa galmā. Kā tas izdarāms, apspriedīsim pēc tam, kad kļūs skaidrs, pa kādu ceļu virzīsies valdnieka gājiens un kādus pienākumus viņš jums būs uzticējis.

Jeronīms Visigins Valāvičs rauc pieri, viņš satraukti noraugās te Leonam Sapiegam sejā, te uz viņa rokām un garajiem, ieplestajiem pirkstiem. Kancleru viņš uzrunā negaidīti nekaunīgā balsī:

—   Kāpēc jūs ataicinājāt uz apspriedi lielkungu Pēteri Vesjolovski? Konkrētus noslēpumus mēs viņam neatklājām, tomēr pils mantzinis dabūjis zināt, ka līdz ar valdnieku dosies ceļā arī viņam naidīgu lietaviešu grupa. Tāpēc prāts man nemierīgs.

—    Kāpēc uzaicināju Vesjolovski?

Kanclers paslej uzacis, nokar galvu un iegrimst domās.

Valāvičs īgni iesaucas:

—   Kā var nošaut greizi!… Jau šajā pašā dienā Vesjolovskis ziņos Zenovičam vai pašam valdniekam, kādā noskaņojumā mēs dodamies uz Zviedriju.

—   Viņš neziņos! — kanclers bilst.

—   Jūsu gaišība, vai mēs nepazīstam Vesjolovski? Viņam tas tikai vien prātā, kā lai izdabā karalim, kā lai pavirzās augstāk…

Leons Sapiega atbild mierīgā balsī:

—   Viņš neziņos! Tagad, kad esam atklājuši viņam daļu patiesības, viņš neziņos.

—    Es jūs nesaprotu!

Jeronīms Visigins Valāvičs drūmi un bēdīgi nopūšas.

—   Nav nemaz jāsaprot! — Kanclers pasmaida. — Tā ir diplomātija. Sarežģīta diplomātija. Uz ātru roku to izskaidrot nevar. Ka lielkungam Pēterim Vesjolovskim jāatklāj daļa noslēpumu, izlēmuši šādi vīri — Viļņas vaivads un lielhetmanis Radvils Pērkons, Traku vaivads Radvils Bārenis, žemaišu kastelāns Naruševičs, Smoļenskas vaivads Abramāvičs un kardināls Radvils. Viņi ir mūsu labākie diplomāti, — nu jūs redzat, kas stāv aiz muguras man un jums! Kad būsiet ieradušies Zviedrijā, visu laiku paturiet prātā — viņi visi dod svētību jūsu darbam, viņi visi uzticas jums un lūdz Dievu, lai jūs pārnākat atpakaļ sveiki un veseli.

—    Laba diplomātija ir vienkārša. Ja nu tā sarežģīta… — Jeronīms Visigins Valāvičs iesāk, bet kanclers stingrā un pavēlošā balsī viņu pārtrauc:

—    Par diplomātiju esmu atbildīgs es un kungi, kurus nosaucu. Jūs būsiet atbildīgs par to, kas uzticēts jums! — Leons Sapiega pieceļas. — Tvirbuta kungs, pasniedziet man sveci! Sveci, nevis svečturi! Vai jums, Tvirbuta kungs, aiz bailēm jau rokas trīc, ko?

—   Tās trīc no prieka, jūsu gaišība kancler! — Povils Tvirbuts goddevīgi paklanās Leonam Sapiegam un sniedz viņam sveci. — Stratēģija, lai tas maksā ko maksādams, garantē, ka vislabākie diplomātu kungi patiešām no visas sirds aizlūgs par mūsu katra dvēseli.

Kanclers spēji iepleš acis un baiļpilni raugās Tvirbutā.

"Rēgs! Mirušā Gīzes rēgs!"

Pārvērstā balsī Leons Sapiega bilst:

—    Izbeigsim apspriedi ar zvērestu! Sekojiet man!

Lēnā solī Leons Sapiega iet pie rakstāmgalda. Visi vīri iet viņam līdzi.

Kanclers apstājas un, skatīdamies gleznā uz Dievu Tēvu, kas sūta pie grēciniekiem Svēto Garu, kreiso roku piekļauj pie krūts, bet ar labo, kurā tur sveci, met krustu. Lēni izrunādams vārdus un pagaidīdams, kamēr tos atkārtos pārējie zvērētāji, viņš sāk:

—   &gt;1, Jlein. Canera…

—     H, Hpourb Bojiobhhi,… H, AjieKcan/ipri, IoceBaciH… H, IepMain, PyneHKHcb… H, Ilaiun. TpH6yrb…

—     …npHceraio IIaHy Bory BceMorymeMy, m&gt; Tpomļbi E;ihhomy Hacb Tafiry 3Tyio h ceKpen, arorb, kotophh 3 iiacbKH h3 pym, ero 6epy…

—    …6epy…

—    …xpaHH'rb Katcb ^yxT&gt; CBOHKiii (5y^y.

—    …Kaicb ;tyxi&gt; cBOHKin 6y,uy. [14]

Pēc zvēresta kanclers Leons Sapiega pagriežas pret vīriem un ar degošo sveci katram pārmet krustu, sacīdams:

—    Euge serve botie et ftdelis…

—   Euge serve bone.:.

—   Euge serve…

—   Euge…

3

Agrākajos gados Jons Tvirbuts pats bija jādelējis pa Sidabravas, Biržeļu un Palonu mežiem un pats uzraudzījis, vai sveši cilvēki necērt kokus, vai bišu kāres neizsvaida un vai klejojošie mednieki neizšauj un ar tīkliem neizķer zvērus un putnus.

Nozieguma vietā pārsteigtos ļaundarus Jons nekad nesodīja, aiz rokas pieķertos pie soģa nekad neveda — zagļus viņš sarāja un nokaunināja, padzīdams no meža kā no paradīzes. Atlīdzību par nodarīto kaitējumu nekad neprasīja. Viņš ticēja, ka cilvēks, kurš zādzībā reiz pieķerts un apžēlots, nekad vairs nezags, un jādelēšana pa mežiem Jonam Tvirbutam aizvien bijuši svinīgi svētki, kā tādas atlaidas — gaiss tīrs, koki te iešalcas, te iežūžinās, putniņi dzied, bitītes dūc, bet sirdī labsajūta, ka esi bijis žēlīgs un iecietīgs.

Bet šajā gadā skaistās meža atlaidas beigušās. Pērnajā rudenī Jokūbs Lepšis krogū bija nopūtis sveci, bet, kad krodzinieks iededzis jaunu, pļēgurotāji uz grīdas ieraudzījuši guļam cilvēku — lielkungu Karecki.

Lielkungs Kareckis apsaimniekoja muižiņu pie Ķiršinas lejāk par Sidabravu — viņam piederēja abi upes krasti, viņš turēja ūdenssudmalas, ar kuru aizsprostu varēja pacelt ūdens līmeni Ķiršinā, bet sakāpušais ūdens pārplūdināja pļavas — lielas platības Tvirbuta, Bunduļa un Kunces ganībās. Zaudējumus cietušie bajāri ik reizi jāja pie šķiltera, bet šķilteris lielkungam Kareckim piesūtīja atgādinājuma rakstu.

Sudmalnieks šos atgādinājumus tomēr laida pār galvu un, lai arī šķīrējtiesā prāvu zaudējis — katru gadu pa divpadsmit šokiem grašu šis dabūja samaksāt sodā un zaudējumu segšanai piegādāja Tvirbutam, Bundulam un Kuncem vairākus vezumus siena —, aizsprosta slūžas viņš nekad vaļā nevēra. Ja maluma netrūka, ja sudmalas griezās ar pilnu jaudu, Karecka kungam izdevīgāk bija samaksāt kaimiņbajāriem sodu gadu no gada, nekā pa aizsprosta caurtekām aizpļurināt ūdeni projām pa tukšo.

Bet maluma netrūka nekad, tāpēc iznāca tā, ka likums par cietušajiem pasmejas un bagātību vairo pāridarītājam. Cietušajiem nedēļām nebija kur ganīt lopus, tiesādamies viņi zaudēja laiku un maitāja veselību, bet Karecka kungs, labsirdīgi viņiem uzsmaidīdams, izbrīnā raustīja plecus.

"Kungi, es turos pie likuma, parādā jums neesmu — ar ko tad jūs esat nemierā, kāpēc mani lādāt?"

Ilgi cietušies un valdījušies, Bunduls ar Kunci pārskaitās un sāka apspriesties, kā lai Kareckim atriebjas. Satikuši Tvirbutu, arī viņam aizvien uzbilda: ko mēs te knakstāmies? Ja puiši nosukātu Kareckim ādu, maita nāks pie saprašanas, kas ir likumība!…

"Uz pirkstu galiņiem! Uz pirkstu galiņiem!" Jons Tvirbuts izdzirdēja mātes balsi un izdzirdis juta — laiks apvaldīt kaislības un pārmākt naidu, pēcāk būs par vēlu, jau par vēlu.

Tajā laikā no dienēšanas bija pārnācis Jokūbs Lepšis.

Cilvēki aizvien izmet, ka ilgajos dienesta gados karavīrs pierodot pie visa — gan pie aukstuma, gan pie dzīves pusbadā, gan pie asinīm. Tā nav taisnība! Pie asinīm nepierod neviens karavīrs, ja vien viņš nav velna apsēsts.

Jaunais karavadonis Jons Karolis Hodkevičs, savulaik slavenā žemaišu stārasta Jona Hodkeviča dēls, kaujā pie Kaņuvas bija satriecis Severīna Nalivaiko kazaku vienības. Dumpīgo kazaku ģimenes locekļi sapulcējušies vienā lielā taborā, kas Lobodas jātnieku pavadībā sācis atkāpties uz Krievzemes pusi. Ik uz soļa Lobodas aizkavēts, Hodkevičs bija vajājis bēgļus dienu un nakti gandrīz mēnesi.

Pie tilta pār Solonicas upi Loboda stājies atklātā, nevienlīdzīgā cīņā ar Jona Karoļa nodaļām, gribēdams iegūt laiku, lai tabors — bērni, sievietes un sirmgalvji — pagūst pāriet pār tiltu uz upes otru krastu un noslēpties pa viensētām. Bet poļu komandiera Kirila Ružinska rotmistri taboru jau bija apsteiguši — viņi to sagaidīja upes otrā pusē.

Jokūbs Lepšis, Jona Karoļa Hodkeviča elpes piegādātājs, redzēja, ka sievietes kazacieties, bērni kazacēni un sirmbārdaini veči, grūstīdamies un pa tiltu dipinādami, skriešus metas pāri tiltam. Poļu strēļi upes viņā krastā sāka šaut — kājās, krūtīs, sejās… No tilta vidus bēgļi vilnījās atpakaļ, bet saskrējās ar tiem, kuri vēl aizvien bēga no Hodkeviča. Uz tilta gāja vaļā gatavā elle. Bērni, sievietes un sirmgalvji, nošauti vai cits cita grūsti, gāzās upē.

Naktī pēc slaktiņa uz tilta Jokūbu Lepši ķērusi pirmā neprāta lēkme. Pēc dažām dienām lēkme atkārtojusies. Armijā Jokūbs vairs nevarēja dienēt.

Jokūbs Lepšis pārnāca Upītē kājām — bass, noplīsis, gariem matiem apaudzis, ar pinkainu bārzdu apsarojies un visu mantību ceļa gaitā pazaudējis —, jo zirgus un ratus atņēmuši laupītāji, naudu nodzēris pats, zobenu un siltās drēbes viņam dzērumā paņēmuši zagļi.

Jokūba Lepša vecāki jau bija miruši. Prievaškas lielkungs dzimtās mājas sen jau nojaucis, lai pataisītu lielāku aramlauku. Vecāko māsu Magdalēnu, vēl pavisam jauniņu, Tvirbuta māte Ieva bija aizvedusi uz Rietavu un apprecinājusi ar jauno muižas vagaru Ipolitu Beņuli. Brālis Ignacs karaļa Stefana Batorija apmetnē pie Pleskavas bija nosalis, stāvēdams sardzē. Jaunākā māsa Bazile, izgājusi par sievu pie vaļinieka, cīnījās ar trūkumu pie vaļinieku maizes un audzināja bērnu pulku.

Jokūbam Lepšim nebija kur likties. Viņš klīda no Upītes uz Panevēžu, no Panevēžas uz Naujamiesti, no Naujamiestes uz Baisogalu — vienam saskalda malku, citam nopļauj sienu, vēl dažam novij virvi, bet, grasi dabūjis, uz krogu prom, piedzeras, kasās klāt cilvēkiem, pūš nost sveces un tumsā rēc:

"Kaujiet! Zvērus kaujiet! Kaujiet! Princips jābūt!"

Kroģeri trokšņotāju sasien, aiznes uz stadulu vai šķūni un nomet pakaišos.

Nonācis skaidrā prātā, Jokūbs dabūja izpirkt grēkus. Dažukārt pārcilvēciskās sāpēs. Rau če, pērn maijā, Svētā Garā atsūtīšanas dienas atlaidās Panevēžā, viņš bija ielavījies apustuļu Pētera un Pāvila baznīcā un nostājies uz koka kastes, kura nolikta pie durvīm. Tikai lielajiem grēciniekiem, parasti kaušļiem, kas piekāvuši grūtnieces, kuras vēlāk dzemdējušas nedzīvus bērnus, un jau izcietuši sodu cietumā, vēl četras atlaidas vajadzēja nostāvēt uz šīs kastes. Tāpēc cilvēki, ar šausmām aci uz Lepši pamezdami, cits citu izklaušināja, kur un kad šitas vazaņķis tik briesmīgi noziedzies, kurai mazulīti nokāvis. Sākoties dievkalpojumam, Kante Urbšīte, tā pati jaunkundze, kuru Jonam bija precinājusi māmiņa Ieva, uz ceļiem pierāpojusi pie kastes un, uzcēlusies kājās, izvedusi Jokūbu Lepši no baznīcas. Bajāru kārtu tikai nesen izklapatojuši, Urbši nebūtu laiduši ubagu mājās iekšā un patvērumu nebūtu devuši — to viņu meita zināja. Bet pamest Jokūbu uz ielas Kantei sirds arī nebija ļāvusi — viņš atkal ies un klims pa ciemiem un krogiem kā tāds traks suns, bet viņš taču ir cilvēks.

Kante Urbšīte bija atvedusi Jokūbu Lepši uz Sidabravu. Varbūt domājusi, ka šim apdauzītajam bajāram, kurš pats aitas gana, otru muļķi arī vajadzētu saprast un tādam līdzi just.

"Tvirbuta kungs. Draudzē jūs esat tikušākais bajārs — dodiet nelaimīgajam pajumti!"

Tvirbuts deva pajumti Lepšim. Bet Jokūbs, vairākas dienas pa gultu novārtījies un nācis galīgi pie saprašanas, no Sidabravas aizbēga. Cilvēku, kuram kopš bērnu dienām savu māju nav bijis, sveša pajumte gan biedē, gan pazemo.

Pagāja vairāki mēneši. Vēlu rudenī, slapjdraņķa laikā, uz Sidabravu atjāja Ārs Jaukants. Viņš Tvirbutam pavēstīja, ka Jokūbu Lepši piemeklējusi liela nelaime — krogū piedzēries, pusnaktī uznākusi trakuma lēkme, viņš nopūtis sveci un sācis rēkt:

"Kaujiet! Nezvērus kaujiet! Kaujiet! Princips jābūt!"

Kāds pa tumsu nežēlīgi piekāvis lielkungu Karecki. Kad krodzinieks aizdedzis jaunu sveci, kaušļi jau kur kurais. Vainīgais palicis Lepšis — cilvēks, kurš nopūtis sveci. Pēc pilstiesas sprieduma Jokūbam Lepšim jāsamaksājot lielkungam Kareckim par pušumiem, gads un seši mēneši jānosēžot karcerī, bet pēc atsēdēšanas jāsameklējot īstie vaininieki, jāsaķerot un jāatvedot uz tiesu.

Jons Tvirbuts un viņa muižas vagars Kovīds Naudris divatā aizbrauca uz Panevēžu un apriņķa maršalam, šķīrējtiesai un pils tiesnesim skaidroja: trīsdesmit gadu Jokūbs Lepšis karojis par to, lai lietaviešu mājas būtu drošībā, bet tagad, kad slimības pārņemts, kad nevienam vairs nav derīgs, lietavieši viņam ne tikai drošas — nekādas mājas nedod, visi no viņa kratās vaļā, visi viņu kā suni trenkā — vai Lepšim, bijušajam karavīram, taisnīgs tāds liktenis? Kas ar to būs panākts, ja Lepši pūdēs karcerī — vai tad viņš spēs samaksāt par pušumiem, vai viņš pēc atsēdēšanas saķers īstos vaininiekus?…

Pirms Ziemassvētkiem pilstiesas tiesnesis bija izsaucis Jonu Tvirbutu uz Panevēžu.

"Ja Karecka kungam samaksāsi par pušumiem — vari vest līdzi!"

"Labi," Jons teica, "neņemšu no Karecka kunga sodanaudu par pērn un aizpērn applūdinātajām ganībām, vēl piemetīšu klāt skaidrā!"

Jokūbu Lepši viņš bija izvilcis no karcera sazilējušu, ar sarmas pilnām uzacīm. Mati nocirpti, bārzda noskūta. Jokūbs kāsēja, krekstēja un runāja aizsmakušā balsī.

Pie cietuma vārtiem sniegā mīņājās kažokos ģērbies ziņkārīgo pūlis. No tā iznāca jaunava Kante Urbšīte — viņa pieskrēja pie Jokūba Lepša un apskāva, glāstīja viņa durstīgo galvu un aizņemdamās čukstēja:

"Piedod cilvēku ļaunumam, no labajiem nebēdz un neslēpies!"

"Nedari man kaunu! Nezemojies! Princips jābūt," Jokūbs Lepšis nosēcās aizsmakušā balsī.

Bija ziema, lopi stāvēja kūtī, un Tvirbuts uzticēja Lepšim govju slaukšanu, aitu pabarošanu un padzirdīšanu, un šie pastāvīgie darbi Jokūbu bija pieradinājuši pie svešajām mājām. Zemnieka ziemas darbus Lepšis darīja uzcītīgi un ar prieku — var gadīties, ka viņš atcerējās bērnību, vecāku kūti un lopiņus.

Bet ziema pagāja, sniegs nokusa, un bija pienācis laiks dzīt ganos govi un aitas. Jokūbs kļuva nemierīgs. Viņš ilgi noskatījās uz žūstošajiem pakalniem, uz vārā zaļumā atplaukstošo upes leju, un viņa acis sametās duļķainas, nemierīgi tās sāka skraidīt uz visām pusēm, kā slēptuvi meklēdamas. Pašcieņas jūtu Jokūbam Lepšim netrūka. Vēl aizvien viņš sevi turēja par karavīru. Ta vai tad tagad viņam būtu jākļūst par ganupuiku? Pārvērties par ganupuiku, tu, cilvēk, nevienam vairs nevarēsi pierādīt, ka reiz esi dragājis gan krievus, gan dāņus, gan tatārus.

Jonam Tvirbutam kļuva skaidrs: ja neļaus pelnīt Lepšim pašam, ja dzīvi neļaus iekārtot pašam uz savu roku — atkal viņu sāks vilināt trūkuma pilnā un apkaunojošā, toties svabadā ubaga dzīve.

Pirms ganu laika sākšanās Tvirbuts ņēmās stāstīt Jokūbam, ka tad, ja zaglis noķerts, tam par katru nocirsto koku, par katru nomedīto zvēru un katru nomedīto putnu — par visu visu jāatlīdzina un jāmaksā sods. Ja esi nogrābis muižnieķeli pie nocirsta koka — izber no muka divpadsmit šoku grašu. Ja ļaundaris nomedījis stirniņu — no tāda var noplēst sešus šokus grašu. Ja maitasgabals kāds izpostījis bišu dori — bez divu šoku grašu nesamaksāšanas no karcera ārā neizlīdīs. Tātad, Lepši, sakrāj dusmas, tvarsti ļaundarus, un — tavā kuļķenā graši šokiem vien, šokiem vien nāks iekšā!

Dodams Jokūbam Lepšim zirgu, Jons Tvirbuts bija pieteicis: "Visu mūžu tu, Jokāb, esi karojis, lielas tiesības lietaviešiem izcīnījis, tad lai nu tagad likumkrājums baro arī tevi! Ko mežā noķersi, tas būs tavs. No tevis neņemšu ne pimbera. Ja būsi acīgs un ausīgs, raugi vien, varēsi iztikt pats. Kad būsi iekrājis mājiņai, es tev došu zemes gabalu — būvējies tikai augšā un iekārtojies! Jokūb, Jokūb, tici man un sev — tu vēl dzīvosi rocībā!"

Pie jaunā darba Jokūbs Lepšis ķērās ar neredzētu dedzību. Viņš jāja uz mežu, kad gaismiņa vēl bija gabalā, jāja uz mežu dienas vidū, jāja uz mežu vakarā. Ļaundaru tvarstīšana gandarīja gan klaiņotāja ieradumus, gan bijušā karavīra pašcieņu. Biržeļu un Palonu zemnieki, muižas ļaudis arī, Jokūbu sāka dēvēt par mežkungu — šis pagodinājums Lepšim sevišķi gāja pie sirds. Jokūbs nopirka suku. Katru vakaru viņš ar aitu taukiem iezieda zābakus. Svētdienās apcirpa bārzdu un no vaigiem noskuva rugājus. Četrdesmit septiņus gadus vecais vīrs, kas vēl ziemu bija līdzīgs sačākstējušam vecim, tagad likās jauns un vesels.

Mežkunga darbā Jokūbam traucēja vienīgi mīkstā sirds, kura bija iežēlīga pret visiem. Pietvertais ļaundaris še pat mežā naudu no maka nekratīja ārā un sodu nemaksāja. Viņu vajadzēja dabūt prom uz apriņķi pie šķiltera vai tiesu izpildītāja un nomedīto laupījumu parādīt pārvaldniekam vai virsmežzinim. Ja nu grēkāzis atkūlies no cita apriņķa, tad nu pie šī cita apriņķa pārvaldniekiem vai virsmežsargiem viņu vajadzēja nogādāt. Reizumis šāda staipīšanās ietrāpījās tālā ceļā — jāaizjāj līdz Kaunas vai Ukmerģes apriņķim, līdz Raseiņu alodam. Pa ceļam ne viens vien zaglis Jokūbu paguvis iežēlināt — vecāki nevarīgi, bērni mazi, bads galda galā… Gadījies tā, ka abi iegriežas, teiksim, Ķēdaiņos, medījumu pārdod un — uz krogu prom, dzer un uzdzīvo cauru nakti, kā nešķirami sirdsdraugi kopš agras bērnības būtu bijuši. Kovīda Naudra norīkotos apsargātājus, ja šie ķērušies izteikt aizrādījumus, Lepšis parasti izlamāja un padzina, lai griežoties atpakaļ uz mājām.

Jokūbs arvien biežāk pārjāja Sidabravā piedzēries. Tvirbuta bārts, viņš nikni cirta pretim:

"Mežā iet tā, kā tīk manam prātam! )a gribu, stiepju cilvēku tiesā, ja gribu, ķēros ap kaklu. Kāda kuram daļa?"

Kaunināts viņš dižojās:

"Mani, Jona kungs, Kodekss — taisnība vai taisnīgums — dzirdina! Vai nodzeru caunu vai naudu par caunu — princips viens."

"Tu taču, Jokūb, dzer nost savu mantu, savu būdu, kura vēl nav uzcelta!"

"Zagļi, Jona kungs, kā bijuši, tā būs! Šitādi būs un būs — tas ir princips. Ja būs zagļi un laupītāji, naudas pietiks gan ko nodzert, gan ko būdu uzcelt, gan ko sievu lepni uzturēt!"

Žvingulī Lepšis nekad nevarēja aizmigt. Apguldīts viņš iesākumā ņurdēja un grieza zobus, tad sāka elst un acis bolīt, svaidījās pa gultu, kamēr ķēra trakuma lēkme — Jokūbs pūta nost sveces un ārdījās pa tumsu, rēkdams:

"Kaujiet! Nezvērus kaujiet! Kaujiet! Princips jābūt!"

Kādā siltā, miglainā jūnija naktī Lepšis tā satrakojās, ka, izmeties laukā, no sētas izlauza mietu un samala gabalos rūtis gan klētiņai, gan dzīvojamai mājai. Tvirbuta aprēkts, viņš spokainā balsī nozviedzās un aizskrēja uz kapdārza pusi. Jons drāzās viņam pakaļ, kliegdams:

"Neaiztiec krustus! Nedrīkst, Lepši, Dievs skatās!"

Pie kapdārza vārtiem Tvirbuts izbailēs apstājās. Nomušīs, viņam iešāvās prātā.

"Kaujiet nost, kaujiet nost!" Lepšis bauroja pa kapiem, zveldams ar mietu pa zemi un akmeņiem, — no šiem zvēlieniem nakts tumsa, liekas, salēcās salēkdamās."Tu tikai, bērniņ, laid pār galvu! Sasauksim vīrus un viņu sasiesim!"

Asara ieķērās Jonam rokā.

"Vīrus nevajag un siet nevajag, izstāstīsim Kantes jaunkundzei, tad nevajadzēs siet!"

Jons baiļojās, ka Lepšis, kapdārzā nācis pie atjēgas un aptvēris nodarīto, no kraujas var ielēkt Ķiršinā un padarīt sev galu. Jāsteidzas uz ātrāko, bet triekšanās uz Naujamiesti pie Urbšiem gan tālāka, gan aplamāka nekā uz Birželēm — kāda Urbšiem daļa, vai viņu meitai dullinieks jāmierina?

Jons tomēr neuzdrīkstējās Asarai neldausīt. Bārene pirmo reizi mūžā izteikusi, kas otram cilvēkam jādara. Jāpaklausa vien bija — bārenīte varbūt galu galā sapratīs, ka cilvēki novērtē arī viņas prātiņu un viņas teikto. Viņa varbūt noticēs, ka arī viņa kā līdzīga ar līdzīgiem var dzīvot ar citiem cilvēkiem?

Elpu aizturējuši un acis izvalbījuši, vecie Urbši skatījās, ka meita steigšus auj kājās kurpes, ka velk mugurā svārku, ne kārtīgi neuzvilkusi, vienu roku piedurknē iegrūdusi, jau metas ārā pa durvīm, — par ko šī tā nopūlas, kam tik stipri pa prātam grib izdarīt, ka ne pašas cieņa nav prātā, ka ne kauna nav nepavisam?

Kapdārza koku galotnēs iztrūcināti švīkstinājās un ķērca kraukļi. Zem kokiem tumsā stenēja cilvēks— Lepšis vairs neizkliedza savu nokaušanu, viņš tikai gari un žēlabaini īdēja. Ne lukturi nepalūgusi, Kante ieskrēja kapos un pazuda Asarai ar Jonu no acīm.

Lepša īdēšana noklusa.

Asara, mīļā, dārgā, visās savās nelaimēs vainojam mēs Ādamu un Ievu, pirmos cilvēkus. Ādams noplūcis Ievai ābolu, aizliegto augli, un Dievs abus padzinis no paradīzes. Bet vai tad vainīgi bija viņi — Ādams ar Ievu?

Pasauli radījuši, tumsu, gaismu, miglu, putekļus, dūņas un ūdeņus jaukuši un maisījuši kopā divi dievi — Velns un ī^ievs Tēvs. Pēdējais bijis stiprākais un radījis pasauli, bet Velns tikai čūsku tajā.

Velns apskaudis Dievu Tēvu, pastāvīgi dusmojies pret Viņu, cerēdams ar blēdību valdīt pār pasauli. Reiz Velns iesaucies:

"Cik tava pasaule nepilnīga!"

"Kāpēc tā ir nepilnīga?" Dievs Tēvs pajautājis Velnam. "Paradīzē kārtība tik pilnīga, ka tajā ne kārtības nav, jo nav nekārtības."

"Vai tu pazīsto tos cilvēkus, kuriem uzdāvināji paradīzi? Vai viņi nebūs iedomājušies, ka paradīzē, kurā nav ne kārtības, ne nekārtības, viņi paši ir dievi?"

Dievs Tēvs nospriedis, ka jāpārliecinās, vai cilvēki viņam paklausa. Paradīzē viņš izaudzējis ābeli, kurai ienākušies neizsakāmi skaisti un sulīgi āboli. Aizliegdams Ādamam ar Ievu šos ābolus plūkt, Dievs Tēvs uzcēlis skaidru robežu starp sevi un cilvēkiem.

Tūdaļ Velns aizsūtījis uz paradīzi čūsku, kura apvijusies ap ābeles stumbru un Ādamam sacījusi šādus vārdus:

"Ieva tik skaista un mīlīga, viņa pret tevi tik laba, bet tu viņai neko labu neesi izdarījis. Noplūc viņai ābolu! Lielais, sulīgais, saldais ābols viņai būs tava pirmā un mīļākā dāvana. Noplūc! Tu taču esi brīvs, ne no viena neesi atkarīgs. Tava nemirstība būs pierādījums, ka ne pats Dievs neko ļaunu tev nevar nodarīt!"

Ieva teikusi:

"Patiesi, tu esi brīvs, tu esi stiprs — tu vari visu! Noplūc man ābolu! Es gribu ābolu!"

Un Ādams noplūcis, un Dievs Tēvs sadusmojies, Viņš izdarījis tā, lai ar paradīzi zemes virsū ir cauri — mūžīgo dienu aizstājis ar dienu un nakti un gadalaiku miju, nemirstību — ar dzimšanu un miršanu, bet cilvēka labo sirdi sadalījis labajā un ļaunajā.

Aukas Alšienes glabāšanā un bērēs un arī pēc bērēm Jons Tvirbuts bija vērojis cilvēkus, kuri vecvecmāmiņas nāves stundā bija dārzā — nelaiķes meitu Tekli Survutieni, mazmeitu Grizeldu Putrimieni, māmiņu Ievu, kalpu priekšstrādnieku Konstantu Saudargu un puisi Pupiņu.

Tik ilgi Auka Aušiene nebija mirusi tāpēc, ka bija gaidījusi meitu, kura par viņu aizmirsusi. Alšieni uzturēja dzīvu gaidīšana un ticēšana, ka meita, viņu — sirmu, sanīkušu vecenīti — ieraudzījusi, atdos atpakaļ visu, ko viņa zaudējusi. Ko atdos atpakaļ — vai labo sirdi, godaprātu un līdzcietības jūtas?

Izvadīšanas un bēru lietās Saudargs un Pupiņa noskrējās, no visas sirds pūlēdamies izdarīt katru lietu, cik vien labi var. Alšiene nomirusi, nu, un paldies Dievam, savas mokas atmocījusi, tagad nu muižā vairs nebūs vēl dzīvā, bet jau viņā pasaulē aizklīdušā cilvēka. Un būs mierīgāka dzīvošana. Atvieglojumu un atgūto mieru Jons bija ieraudzījis arī māmiņas Ievas acīs, sejā un uzvedībā.

Klusējusi, klusējusi, Alšienes mazmeita Grizelda aizvien izmeta:

— Nav tiesa, ka vecāmāte esot zaudējusi saprašanu un neko neesot atcerējusies! Līdz pašai nāvei, kungs augstais, līdz pašai nāvei viņai prātā bija meita!…

Aukas Alšienes meita Tekle pārdzīvoja nožēlas. Viņa te varēja raudāt, te sēdēt kā puspamirusi.

Jons vēroja citus, bet patiesībā noraudzījās uz sevi. Brālis Petrs, kurš šajā laikā dienēja žemaišu stārasta Jona Hodkeviča karavīru vienībā, zēna gados no Aukas Alšienes augām dienām nebija atkāpies ne soli — viņš baiļojās, ka pirmsnāves apskaidrības brītiņā vecāmāte izstāstīs kādu sevišķu noslēpumu, bet viņš, ja nebūs līdzās, to nedzirdēs. Vecvecmāmiņas pēdējos vārdus, kurus tik stipri bija kārojis izdzirdēt vecākais brālis Petrs, dzirdēja pastarītis Jons. Auka Alšiene teica:

"Iznes mani, meitiņ, ganītavā[15] !"

Jonu bija izbiedējis vārds g a n ī t a v a. Likās, šis vārds ne tikai viņam, bet varbūt arī ikvienam cilvēkam pareģo milzīgu nelaimi. Bet tad, kad Auku Alšieni bija aprakuši, kad starp vecajām kapvietām bija uzradusies svaigā dzeltenu smilšu kopiņa, Jonam prāts spēji apskaidrojās un sirdī iešļācās prieks — pasaule ir dārzs, pa kuru jāstaigā uz pirkstu galiņiem, ja vēlies nomirt tā, lai tev nav nodarīta pārestība un pats nevienam neesi nodarījis pāri, pēcnāves dzīve ir ganītava — elle, šķīstītava un debesis ir ganītava!…

Nomākta vainas, ka nekad mūžā nebija rūpējusies par māti, Alšienes meita Tekle uzkārojusi aizvest uz Arjogalu kādu no Tvirbutēniem — vienu no tiem puisēniem, kuri savai vecvecmāmiņai katru mīļu dieniņu pienesuši pie gultas ūdeni padzerties un ēdienu.

Daudzi cilvēki mācīšanos uzskata par taisnāko ceļu uz pārticīgu dzīvošanu un goda izpelnīšanu. Jona māmiņa bija domājusi savādāk. Ievai nebija šaubu — viņas ģimenes dzīvi samaitājušas vīra, viņas dēlu tēva, augstās skolas, domas, kuras rodas no šādām augstām skolām, un nepiepildāmie sapņi. Tvirbutiene bērnus kopš mazām dienām radinājusi sapņot tikai par to, kas sasniedzams. Tāpēc viņa nebija pieņēmusi pat mājskolotāju. Rēķināšanu un rakstīšanu viņa izmācījusi pati. Pati atstāstījusi svēto vīru dzīves gājumu. Visu, ko bija iemācījusies pati, viņa iemācīja arī zēniem, jo savas — paplānās — zināšanas neuzskatīja par bīstamām, viņai tās nekad nebija traucējušas dzīvi. Tieši ar tādām zināšanām, no kurām nedraud briesmas, kā viņai likās, būtu jāpietiek arī viņas dēliem. Un patiesi, lai taptu par kaut kādiem kancleriem vai valsts mantas pārziņiem, viņas zēni cēlušies no pārāk zemas kārtas, bet par apriņķa pārvaldniekiem — pilskungu, zemessoģi, maršalu vai tiesu izpildītāju — var kļūt jebkurš bajārs, kurš vien prot lasīt un rakstīt, te no svara tikai tas, lai cilvēks būtu taisnīgs un godīgs.

Bet Tekle Survutiene bija neatlaidīga sieva.

—   Vismaz pastarīti Jonu laid man līdzi uz Arjogalu! — Tekle vārdoja Ievu. — Esi nu tik labiņa, nožēlot tev nevajadzēs! Pieņemšu vismācītāko skolotāju, izlaidīšu skolās — par sievu varēs apņemt lielmanīšu vai kunigmeitu!

Šādus vārdus izdzirdējis, Jons nobijās.

"Uz pirkstu galiņiem! Uz pirkstu galiņiem!"

Dārzs, kurā dzīvodams un uz pirkstu galiņiem staigādams varēsi nomirt tā, lai tev nav nodarīta pārestība un pats nevienam neesi nodarījis pāri, var būt tikai dzimtās zemes dārzs, tikai pati dzimtā zeme. Pati pasaule ir dzimtā zeme… Tekle Survutiene taču pametusi dzimto pusi un tāpēc aizmirsusi māti — viņai bija aizmigusi sirdsapziņa. Jonam šķita, ka arī viņa sirdī aizmigs visas labās jūtas, ja vien viņš dosies Teldei līdzi uz Arjogalu.

Jons metās pie mātes, izbučoja rokas, nokrita ceļos, apķēries mātei ap kājām, un raudādams lūgšus lūdzās:

—    Mamm, nelaid! Mamm, nedzen prom! Nelaid mani, nedzen!…

Brālis Povils tūdaļ bija apķēris, ka, lietām šādā ceļā iegriežoties, viņš

no Rietavas var izrauties plašajā pasaulē. Povils teica:

—    Es braucu! Ar ko es sliktāks par Jonu? Vai tamdēļ, ka es par viņu vecāks, man vienādvien jātup mājās? Pēc mammas ilgodamies, Jons tikai raudās, nevis mācīsies. To es zinu droši!

Uz Arjogalu mācīties aizbrauca Povils.

Šo pamazo, pelēko laukakmeni, kas izcēlies no žemaišu augstienes dzīlēm, Ieva Tvirbutiene sen jau bija gatavojusies un nebija varējusi vien sagatavoties pārvest uz Sidabravu.

Toreiz, kad žemaišu bīskaps Melhiors Ģiedraitis iesvētīja Rietavas baznīcas pamatakmeni, kad pēc iesvētīšanas pie bīskapa rindiņā vien nāca cilvēki no pūļa un bīskaps deva svētību katram atsevišķi, Ieva Tvirbutiene bija piegājusi pie Viņa Svētības, nesdama šo akmeni. Bīskapa roka, iezīmējusi jau vairākus desmitus krustu, sastinga. Saulē iezaigojās gredzens uz pirksta. Bīskapa tumši brūnā bārzda sakustējās, un atskanēja īgnuma pilna nopūta. Hierarhs, kura izskats izdvašoja senlaiku leģendas, skarbām acīm paskatījās uz Tvirbutieni. Ieva neuzdrošinājās bilst ne vārda — viņa paklanījās, noskūpstīja akmeni un lūdzoši pavērās bīskapā. Ģiedraitis bija noticējis viņas acu lūgumam — viņš svētīja gan Ievu, gan akmeni, un te nu tagad, pēc daudziem gadiem, kad, pateicoties kanclera Leona Sapiegas dāsnajai rokai, Rietavas baznīcas celtniecība jau tuvojas beigām, šo pelēko iesvētīto akmeni Ieva Tvirbutiene beidzot atvedusi uz Sidabravu.

Priekšpuisis Jons Tilviks, kurš savulaik aizvien bija līdis pie vainagā aizsēdējušās lopu meitas Aigustes — iekārīgi smīkņādams un vedinādams: "Pupiņ, vai neesi piekususi? Pupiņ, atsapūtīsamies!" — un tālabad par Pupiņu iesaukts, izcēla šo akmeni no Tvirbutienes karietes un padeva Jonam.

Ieva, apvilkusies melnu kleitu, un Asara, apjozusies mēļos, garos kruņķu svārkos, gāja pirmās, Jons no aizmugures nesa akmeni, bet viņiem nopakaļ lēni vilkās Lepšis un Pupiņa. Līdz kapsētai nenonākušas, abas — Ieva un Asara — pagriezās pa labi un apstājās uz zāli apauguša pakalniņa.

Jons nolika akmeni starp māti un brāļameitu — viņām pie kājām. Ieva pārkrustījās, sacīdama:

—    Lai šajā vietā paceļas baznīca, uzdzirdi mūs, Dievs Kungs, āmen!

Visi, kas stāvēja apkārt, ari pārmeta krustu un atkārtoja:

—    Uzdzirdi mūs, Dievs Kungs, āmen!

Jons teica:

—    Šajā vietā es uzcelšu baznīcu, māmiņ!

Skumju pilnām acīm Ieva paskatījās uz dēlu un mīksti pasmaidīja.

— Nesūkstīsimies, dēls, ka mums nav lemts celt baznīcas! Cerēsim, ka paies gadu desmiti un gadu simti, šeit stāvēs baznīca un tajā pielūgs Dievu un dziedās cilvēki.

Asaru zem rokas paņēmusi, Ieva Tvirbutiene devās uz kapdārza vārtiem.

Kapdārzā visi nometās ceļos pie Antana Dvarčūna, Petra Tvirbuta un Paulīnas Tvirbutienes atdusas vietas. Uz katras kopiņas ziedēja lilijas, un Tvirbutiene apraudājās.

Birželēs Ieva vakar bija aizvedusi Asaru uz pirti un pirmo reizi ieraudzījusi mazmeitu kailu, un pirmo reizi viņai bija sameties baisi, ka uzaudzinājusi dēlu Povilu. Meitenei uz muguras un meitenīgi briestošajām krūtīm sārtojās krunkainas rētas — dieviņ, dieviņ, tā var sačokuroties vienīgi apdedzināta āda!…

"Bērniņ, kāpēc, par ko, kas?"

Asara klusēja. Tikai pēc ilgas lūgšanās viņa izstāstīja, ka Marcebelas tante pa naktīm vedusi sazin kādu mūku, kurš Asarai licis kūkot, bet pats svēpinājis viņas augumu ar smirdīgu vīraku. Bet vairākas reizes, turēdams maiglēs, kamīnā nokaitējis dzelzs krustu, pēc tam…

"Bērniņ, vai Povils, tavs tēvocis, vai mans dēls zināja, ko viņa sieva tur dara?"

"Jā, viņš zināja. Divatā viņi visu laiku pārsprieda, kā lai ļauno garu, šo dzeguzi, varētu izdzīt no manis laukā. Vairāk runāja tante. Parasti tēvocis viņai atbildēja, ka labi, dārgā, es apvaicāšos valdnieka galma ministram Masaļskim, kas šī dzeguze par putnu."

Dievs augstais, kas šī dzeguze par putnu!… Mācīts cilvēks, kanclera rakstvedis, dzen laukā no bārenes dvēseles dzeguzi… Labāk jau Ieva vēl mazu Povilu uz savām rokām būtu nomērdējusi.

Krākst gan šie kraukļi!… Vieni laidelējas augstumos, otri piemetas kapdārza kokos, trešie no tiem cilinājas gaisā un — visi tikai krākst un krākst…

Kraukli, krauklīši, jūs būtu skaisti putniņi, bet kāpēc jums balss tik baisa? Vai no sirds laukā gribat izkrākt un izkliegt iedzimto smagumu, vai pats

Dievs Tas Kungs jums uzdevis biedēt cilvēkus ar šo baigo balsi, lai viņi pastāvīgi būtu modri — pie šūpļa, pie vājnieka gultas, pie zārka, pie kapa un mīļo vecāku tukšajās mājās?…

Ar plaukstām Ieva aizsedza acis, un viņai sāka līt asaras. Kam šī viņas baznīca, ko šī viņas baznīca glābs?

Pupiņa un dēls Jons saņēma Ievu zem rokām, pacēla no zemes un aizveda uz māju. Dzestrajā un pustumšajā būdelē Tvirbutiene atguvās un saņēma sevi rokās. Ieraudzījusi, ka pie durvīm stāv Jokūbs Lepšis, viņa lika, lai Pupiņa atnes no karietes sainīti, ko iedevusi Magdalēna Beņuliene, Jokūba māsa.

Sainītis bija balts, ar diviem mezgliem aizsiets — kā māmiņas Lepšienes atsūtīts no mājām, no Jokūba bērnības gadiem. Šos mezglus Lepšis ilgi nevarēja atraisīt. No saviļņojuma viņam trīcēja pirksti.

Nastiņā bija divi pāri vilnas zeķu, divi lina krekli, četri asi lina dvieļi. Jokūbs Lepšis satraucās vēl stiprāk. Steigā viņš iepleta un izpurināja kreklus, izmētāja pa galdu dvieļus un katrā zeķē grūda iekšā roku. Neko viņš neatrada. Aizvainots un sadusmots viņš paskatījās uz Tvirbutieni, īgni iesmiedamies.

—    Salikusi brālim!…

—   Jokūb! — Ieva iečukstējās. — Māsa pati audusi, pati šūdinājusi, pati adījusi — vai tad tu nejūti?

—   Vagarienes lielmāte salikusi brālim! Varonīgajam brālim! — Lepšis iekliedzās un atrociski norāva pa galdu — māsas dāvanas izsvaidījās pa grīdu. — Iedomājieties tikai — pa trīsdesmit gadiem noadījusi zeķes varonīgajam brālim! Tad nu patenciniet māsiņu, cik tikai vien sirsnīgi var, Ievas lielmāt!…

Asara žigli uzvāca no grīdas kreklus, zeķes un dvieļus, sameta kaudzē un sasēja. Sainīti nesdama, viņa izskrēja pa durvīm. Gan Ieva, gan Jons pa logu redzēja, ka Asara teciņiem diebj uz Lepša klētiņu. Uz meitenes mēļajiem svārkiem sainis saulē spodri spodri baltojās.

—   Jokūb! — Ieva pagriezās pret Lepši. — Tavs tēvs Pranciškus — dod, Dievs, viņam mūžīgu atdusu! — pat tad, kad bija piemeklējusi vislielākā nelaime, mēdza sacīt: "Nebēdājies, Lepši! Laid pār galvu, Lepši!" Vai atceries, Jokūb?

Saniknojies Jokūbs Lepšis gāja uz durvīm. — Tā nebūsiet jūs, Ievas lielmāt, kura dižāsies ar manu tēvu! Viņš izgāja, durvis aizcirzdams, un Ieva jautājoši paskatījās uz dēlu.

Malborka. 12. jūnijs, piektdiena

Seja viņam kalsnēja, ūsas uzvirpinātas, bārzda reta un galvā bruņucepure kā ola ar nagu — labajā pusē tas pieliekts pie galvas, bet kreiso pusi rotā garš šauru spalvu vēdeklis. Uz plānā vasaras apmetņa izšūdināts dzimtas ģerbonis — ar melnu lenti pārjoztā vairoga vāze ar puķēm, virs vairoga kronis un krustiņš.

Šis vīrs ir Sigismunds Vāsa, divu karaļvalstu — Polijas un Zviedrijas — karalis, Lietavas lielkunigs, valdnieks, kurš uzcītīgi turas pie pāvesta Klementa Astotā — Ipolita Aldobrandīnija — dienaskārtības. Katru rītu viņš ceļas tieši septiņos un mazgājas aukstā ūdenī. Āvies sarkanās sandalēs, pār pleciem ietinies baltā mantijā, viņš dodas uz lūgšanu karaļa kapelā. Deviņos viņš ietur brokastis. Pēc sievas — karalienes Annas — nāves viņš ēd vienatnē. Kāds no augstajiem sekretāriem — parasti kanoniķis Laurīns Gembickis — pa šo laiku lasa senatoru ziņojumus, ierēdņu atskaites un diplomātu vēstules. No desmitiem līdz vienpadsmitiem, pārkāpdams pakaļdarinātā pāvesta dienaskārtību, viņš ieslēdzas alķīmijas kabinetā, kur apzeltī saspraudes, apģērba āķus, siksnu sprādzes un citas sīkas lietiņas. Ar apzeltīšanas nodarbi viņš lepojas — uzsver, ka esot savdabīgs un īpatnējs vīrs un nevienu slavenību, pat svēto tēvu, neuzskatot par neapstrīdamu autoritāti. Vienpadsmitos — atkal tāpat kā pāvests Klements — viņš dodas uz audienču zāli un pieņem vecākos padomniekus un piļu pārvaldniekus. Pulksten divpadsmitos viņš sapulcina goda svītu, zāles jomā ierodas muzikanti, gaitenī sastājas ierindā bundzinieki, un karalis sāk pieņemt ārzemju valstu sūtņus, bet tad, ja viņu nav, — ārvalstu diplomātus, kuri strādā Varšavā un Krakovā. Pulksten divos viņš atgriežas savos apartamentos un ietur pusdienas.

Valdnieks cenšas nenovērsties no ierastās dienaskārtības arī tad, ja atrodas ceļā. Pat nepieciešamākos alķīmiķa traukus, dzīvās vielas, ietērpu un maskas viņam līdzi ved attiecīgi, ar apzeltītu dzelzi apkalta, slēgta ore. Šo to karalis apzeltī arī Malborkā. Pulksten trijos arī Malborkā viņš iet pastaigāties uz pils dārzu. Kaut arī galvaspilsētas karaliskajam dārzam līdzās stāties nevar, Malborkas dārzs ir skaists un plašs, tajā ierīkoti ērti un grezni atpūtas laukumiņi.

Tur jau viņš, valdnieks, svītas ielenkumā naski iet pa ēnaino celiņu. Rokās viņam liels, pinkains kaķis. Domīgi, bet arī apņēmīgi viņš skatās uz priekšu. Sohačevas stārasts Nikolajs Radzejovskis un Ašmēnu zemes skrīveris Jons Korsaks pamīšus stāsta par sarūgtinājuma pilno braucienu uz Maskavu. Divpadsmitajā martā valdnieks viņiem bija izsniedzis pilnvarojuma rakstus, kuros lūdz Borisu Godunovu atlikt cara vēlēšanas, bet divdesmit septītajā februārī — trīspadsmit dienu agrāk! — Maskavā šis pats Boriss Godunovs jau ievēlēts. Sūtņi — Nikolajs Radzejovskis un Jons Korsaks — par to uzzinājuši jau Oršā. Savu kandidatūru uz cara troni karalis Vāsa izvirzījis ar novēlošanos! Braucienam uz Maskavu vairs nebija pamata, un sūtņi griezušies atpakaļ.

—    Cik šodien brīnišķīgs laiks! — valdnieks pārtrauc sūtņus.

Ne vārda nerunādami, abi sūtņi — Nikolajs Radzejovskis un Jons Korsaks — iet viņam aiz muguras. Valdnieks ir cilvēks, kurš zina, ko grib, un zina, kā savu gribu īstenot, par to vien viņš tikai domā, un apakšnieku ziņojumi viņu interesē tikai tik daudz, cik sniedz jaunus faktus pārspriedumiem.

—    Neko nevar darīt, tāda Dieva griba — cars ievēlēts! — sadrūmušā balsī bilst kanclers Leons Sapiega.

—   Cars nav ievēlēts! — valdnieks aukstasinīgi atbild. — Nekaunīgais bajārs par caru sevi iecēlis pats, un par caru viņu atzīt nevar.

—   Dievs tomēr viņu svētījis! — saka lietaviešu kanclers. — Mums nenāks par ļaunu, ja jauno caru apsveiksim.

—    Godunovu mēs apsveiksim tikai tad, kad Dievs viņu būs sodījis! Sakarā ar šo Dieva sodu!

Valdnieks apstājas pie apzeltītā būra, kas iekārts koka zarā. Būrī divi lieli, lepni ērgļi. Šos putnus valdnieks atvedis no Varšavas. Tos viņam bija uzdāvinājis pāvesta legāts kardināls Enriks un viņa sekretārs Vannocijs. Dižciltīgos debesu bruņiniekus pāvests apslacījis ar svēto ūdeni, dodams svētību Vāsas karagājienam uz Zviedriju.

Ašmēnu skrīveris Jons Korsaks ierunājas atkal:

—    Jūsu Gaišā Augstība, Menskas vaivadam un Oršas stārastam esot ziņas, ka jaunais cars jau izsūtījis savus ziņnešus uz Zviedriju pie karaļa Kārļa.

—    Suns suni apošņās vienmēr! — mierīgi atbild karalis Sigismunds Vāsa.

—    Ja Godunovs sadraudzēsies ar hercogu Kārli, valdniek, var tikt apdraudēts mūsu miera līgums ar krieviem. — Leons Sapiega bažu pilns. — Krievi atkal atgūs cerības piekļūt pie jūras Līvzemes ziemeļos.

Brūnās, caururbjošās karaļa acis palūkojas uz Leonu Sapiegu.

—    Kungs kancler, jūs esat pārmērīgi iejūtīgs! Bajāru atzīstat par caru un hercogu pielīdzināt karalim. — Brīdi klusējis, viņš piebilst: — Zviedrijas karalis esmu es! Un es negrasos sadzert vīnu ar Borisu Godunovu.

—    Nenonieciniet toleranci, gaišība! — Leons Sapiega paklanās pret karali. — Tolerance ir apslēpts naids!

—    Nūja, ka apslēpts! — Vāsa pievienojas. — Lietaviešu lielkungi ir tādi slapstiķi, ka neparko nevaru tikt gudrs, kuru lai izraugos par galma ministru.

—   Jūsu žēlīgā gaišība! — Pie Vāsas vēršas valsts ministrs Nikolajs Zebžidovskis. — Vairāki senatori man lūguši, lai palūdzu jums nevest šos ērgļus uz Zviedriju.

Nikolajs Zebžidovskis — sarkansejīgs vīrs ar uzvirpinātām ūsām un skūtu bārzdu — nolūkojas uz valdnieku viegli izvalbītām acīm. Valdnieka skatiens nelaipns. Valdnieks paiet garām būrim un soļo pa celiņu tālāk.

—    Kāpēc? — viņš iejautājas.

—   Ērgļi ir Polijas karaļvalsts ģerboņa putni, žēlīgais kungs! Senatoriem nebūšot patīkami, ja zviedri arī Poliju uzskatīs par būri, bet poļu kungus — par zviedru karaļa ieslodzītajiem.

—    Maršala kungs, paziņojiet saviem aizdomu pilnajiem senatoriem, ka uz Zviedriju vedīšu vienīgi runci! Princeses Annas runcim nav ne piliena poļu asiņu, viņš ir tīršķirnes zviedrs.

—   Godājamais Nikolaja kungs! — pie ministra vēršas Petrs Vesjolovskis. — Svētā tēva svaidīto putnu nosaukšana par ieslodzītajiem izklausās pēc zaimiem.

—    Taču būrī viņi ir! Poļu ģerboņa putni būrī! — aizsvilies iesaucas ministrs.

Karalis attrauc:

—    Zebžidovski, es jums atļāvu celt uz Zareka kalna krusta ceļa stacijas. Kā es esmu kļūdījies!… —Viņš griežas pie valsts pakanclera. — Bīskap, vai jūs nevēlētos pārņemt no ministra kunga šo privilēģiju?

Bīskaps Pēteris Tilickis pieticīgi atbild:

—   Es neesmu tik bagāts, valdniek, lai iespētu godināt Dievu vēl vairāk!

Pa akmens pakāpieniem karalis pieiet pie zivju dīķa. Viņš apsēžas uz

sola pašā ūdens malā un izlaiž no klēpja runci.

—    Sten Akseļa dēls! — Sigismunds Vāsa uzrunā savu flotes komandieri Banneru. — Man neiet un neiet ārā no prāta Mārtiņš Gīze un Brinkens. Par viņiem rūpējās hercogs Kārlis. Es biju pavēlējis nocirst viņiem galvu.

—    Tas bija tik sen, valdniek!

—    Svētā Bērtuļa nakts Parīzē bija vēl senāk, Sten! Bet hercogs to vēstulēs piemin joprojām. Man nav šaubu, ka Zviedrijā baumas par karaļa atgriešanos dzimtenē, lai izkautu luterāņus, izplata Kārlis.

—   Kāpēc jūs, valdniek, sevi veltīgi iebiedināt? — Stens Akseļa dēls Banners pasniedz Sigismundam Vāsam zviedru maizes gabaliņu. Karalis to salauž gabaliņos un pamet zivīm. Stens Akseļa dēls pamet ar galvu uz Leona Sapiegas pusi. — Tur stāv lietaviešu kanclera kungs! Viņš atsakās doties uz Zviedriju, jo agrāk Rīgā izrīkojies ar Gīzi un Brinkenu tā, kā pats uzskatījis par pareizu — nocirtis galvu pēc saviem ieskatiem. Ar atpakaļejošu datumu, valdniek, kanclera kungs jums varētu uzrakstīt paskaidrojumu. — Banners cieši paskatās uz Sapiegu. — Vai jūs to varētu izdarīt, kungs?

Kanclers iztur flotes komandiera skatienu. Ģermants Rupeiķis ievācis jaunas ziņas par zviedru augstmaņiem. Par Stena Bannera un Kristīnas Stūres meitiņu Annu piedāvājusies rūpēties un viņu audzināt atraitne karaliene Katarīna Stenboka — Kristīnas māsīca. Lielkungs Jeronīms Visigins Valāvičs uzskata, ka ļaunākajā gadījumā mazo Annu varētu nolaupīt un turēt par ķīlnieci. Kas zina, varbūt Valāvičam izdosies piespiest Stenu Banneru, lai tas pūš lietaviešu stabulē. Šobrīd gan Banners spiež kancleru pūst zviedru stabulē. Karalim rokas tīras, toties kancleram — asiņainas. Un meldiņš gan ieduras sirdī, gan žņaudz nost sirdsapziņu.

Leons Sapiega piespiež sevi uzsmaidīt Stenam Akseļa dēlam Banneram.

—   Stena kungs, dzīrēs allaž lielāks svars tam, ko teiks viesi, nevis pavāri!

—    Ko jūs ar to gribējāt teikt?

Stenam Banneram ieplešas acis.

—   To, ka šeit jūs esat viesis.

Leons Sapiega pašķielē uz valdnieka pusi. Varbūt viņš nebūs dzirdējis lietaviešu kanclera sacīto? Karalis sēž mierīgs. Viņš met dīķī drupačas, kuras, asti noplakšķinādamas, tvarsta zaigojošās zivis. Valdniekam pie kājām glaužas runcis — ņaudēdams tas cenšas izlūgties zivi.

—    Lūdzu piedošanu!

Leons Sapiega paklanās Stenam Akseļa dēlam Banneram un ātri uzkāpj dīķa krastā, kur viņu gaida sekretāri — Aleksandrs Gosevskis un Povils Tvirbuts. Pēdējais nopietnā tonī nomurmina:

—   Man liekas, ka valsts kase gan Lietavā, gan Polijā ziedojusi trīssimt tūkstošus auksīnu tikai tāpēc, lai valdnieks varētu pārvest kuģī uz dzimteni princeses Annas runci.

Aleksandrs Gosevskis nosmejas.

—   Es jūs lūdzu — turiet muti! — kanclers Leons Sapiega dusmīgi noburkšķ un pa ēnaino celiņu aizsoļo uz pils telpu pusi.

13. jūnijs, sestdiena

Diena iet vakarā. Saulei tālajos mežos laižoties, priekšā aizslīd tumšzili mākoņi.

Viņi iet pāri Augšpils pagalmam. Pagalms, kurā divas nedēļas no rīta līdz vakaram mudžējuši simtiem cilvēku, tagad tukšs. Karenieki jau devušies uz Olīvu, augstmaņi — uz Tčevu, kurā pa ceļam uz Olīvu īsi pieturēs arī valdnieks. Viņš dosies projām no Malborkas rīt. Pašlaik viņš savos apartamentos ietur vakariņas. Pils sardzē stāv karaļa vienība.

Viņi izstaigā staļļus, smēdi, laidaru un aizpils dārziņu. Kancleru Leonu Sapiegu pavada viņa rakstvedis Aleksandrs Gosevskis un sekretārs Povils Tvirbuts, bet grāfu Ēriku Pēra dēlu Brahi — kurjers Johans Akselbergs.

Grāfa Ērika Brahes negaidītais lūgums satikties un parunāties Leonu Sapiegu bija padarījis ziņkārīgu — grāfs pazīst kanclera otrās pakāpes brālēnu Mikaloju Sapiegu, un tas liek cerēt, ka grāfs vēlas pastāstīt kancleram kaut ko tādu, ko nebūtu stāstījis nevienam citam no lietaviešu augstmaņiem, kuri uzturas Malborkā. Svarīgākais tas, ka Brahes ir atraitnes karalienes Katarīnas Stenbokas brāļadēli, un te nu vienam no viņiem iegribējies kaut ko pastāstīt Lietavas kancleram. Ko grāfs lietaviešiem vēl — labu vai ļaunu?

Trīspadsmitais datums.

Pārsteigumi bija sākušies no rīta. Astoņos kancleru bija apmeklējis galma mantzinis Pēteris Vesjolovskis. Viņš uzgaida nolika papīra tīstokli. Kijevas vaivads Konstantīns Vasilis Ostrogiškis atsūtījis kancleram Konstantinopoles patriarha sūtņa profesors Nikifora memorandu, kas adresēts karalim. Lielkungs Zenovičs un kņazi Ostrogiški sākuši darboties. Kanclers iekritis viņu lamatās. Nikifora memorandā daudz patiesības vārdu. Patiesības par karaļu paustajiem apliecinājumiem karalim rādīt nevar. Bet arī iznīcināt nevar, jo ir vīri, kuri zina, kas šādu apliecinājumu tur savās rokās. Pārbaude ar patiesību un šantāža, kura ved uz iznīcību.

Vienpadsmitos cietokšņa pagalmā pie Leona Sapiegas bija pienācis kurjers Johans Akselbergs un nodevis grāfa Ērika, Pēra dēla, Brahes lūgumu parādīt viņam godu un satikties, jo esot pārrunājami jautājumi.

Astoņos tev, cilvēk, iesniedz ieslodzītā profesora vājprātīgo memorandu karalim. Paiet tikai trīs stundas, un vēlēšanos parunāties ar tevi izsaka zviedru valsts padomnieks! Kā — vai dubultšantāža? Krievu vojevodu kungi un "Lietavas sirds" senatori darbojas pret lietaviešu kancleru uz vienu roku ar zviedru valsts padomniekiem?

Viņi iet gar klētīm. Daži klētnieki slēdz ciet durvis. Lielās, tumšās klēšu telpas tukšas. Pulveri, ieročus, pārtikas un drēbju rezerves vezumnieki izveduši uz Gdaņsku, kur ostā varbūt jau krauj iekšā kuģos.

Kancleram Leonam Sapiegam četrdesmit viens gads. Septiņus gadus viņš atraitņos. Trešo gadu viņš atklāti Viļņas vaivadu, Lietavas lielhetmani Kristupu Radvilu, sauc par sievastēvu. Viņa meita Elžbeta aug, viņai jau piecpadsmit, un kāzas paredzētas nākamā gada vasarā.

Kristaps Zenoviča kungs pūlas visiem spēkiem, lai šīs kāzas varētu izjaukt. Kad nomira Traku vaivads Jons Hlebavičs, Zenoviča personiskā ietekme uz valdnieku nebija gājusi mazumā. Toties vājāka kļuvusi viņa frakcija senātā. Tikai šopavasar — pirmo reizi astoņu gadu laikā — Kristapam Zenovičam paveicies ievest senātā jaunu savējo vīru — par valsts mantzini valdnieks iecēla Andru Zavišu. No Brestas vaivada grupas savukārt atkritis Leona Sapiegas radinieks, Menskas vaivads Mikalojs Sapiega, bet Gabriels Vaina, valdnieka rakstvedis, iecelts par pakancleru un kļuvis par kanclera Leona Sapiegas apakšnieku.

Lielkungs Kristaps Zenovičs ir tālredzīgs un gudrs intrigants. Radvili, Sapiegas un Naruševiči neatlaidīgi bija ieteikuši valdniekam, lai par valsts mantzini ieceļ galma mantzini Pēteri Vesjolovski. Gandrīz vienmēr galma mantzinis ieņēmis valsts mantziņa vietu. Tāda bijusi tradīcija. Pie tās turējušies ilgāk par divdesmit pieciem gadiem — tā pa pakāpienam vien augstāk pacēlies Laurīns Vaina, Teodors Skumins Tiškevičs un Dimitrs Haleckis. Jau divas reizes Kristaps Zenovičs mēģinājis iegalvot valdniekam, ka turēšanās pie šīs tradīcijas nostiprinot viņa pretinieku — Zamoiska, Radvilu un Sapiegu — frakciju senātā. Šogad tas viņam bija izdevies. Taču pret Pēteri Vesjolovski nekāds naids Kristapam Zenovičam nav. Brestas vaivads zina, cik sīvi Lietavas mantzinis laužas uz senātu.[16] Un to viņš grib izmantot. Ja Pēteris Vesjolovskis būtu kļuvis par valsts mantzini pēc Radvilu un Sapiegu ieteikuma, viņš kalpotu viņu frakcijai. Izbīdīdams uz valsts mantziņa vietu savu cilvēku, Kristaps Zenovičs itin kā pateicis Pēterim Vesjolovskim, ka Radvilu un Sapiegu balsi valdnieks vairs neņem vērā, atbalsties uz mani, re, jau trešo gadu stāv brīva galma ministra vieta, galma ministri piedalās senāta sēdēs, pastāvīgi rezistē valdnieka pilīs, katru dienu tiekas ar viņu, agri vai vēlu galma ministrs kļūst par valsts ministru — arī tā ir tradīcija, te nu tu esi dilemmas priekšā — vai nu pārnāc uz manu frakciju un es tevi pataisu par galma ministru un senāta locekli, vai arī tu līdz kapa malai paliec par galma mantzini.

Grāfs Ēriks Pēra dēls Brahe viņus ved uz Lejaspili. Pie arkas vārtiem stāv sargi. Zviedriski viņiem kaut ko kliedz sardzes priekšnieks, izbāzis galvu pa šaujamlūku. Desmitās tiesas noliktavu durvis vaļā. Graudi izvesti. Tukšajā telpā trokšņo zviedru karavīri.

Kņazus Ostrogiškus — tēvu Konstantīnu Vasili, Kijevas vaivadu, un dēlu Aleksandru, Volīnijas vaivadu, — Kristaps Zenovičs velk uz savu pusi jau vairākus gadus. Ne tikai valdnieks, Zenoviču balsta arī ļoti spēcīgā Gņeznas virsbīskapa Stanislova Karnkovska, karaļvalsts primāta, partija Polijā. Ja viņiem pieslietos arī krievu Lietavas vaivadi, izveidotos Karnkovska—Zenoviča—Ostrogišku alianse, pret kuru Zamoiska—Radvilu— Sapiegu frakcija īpašos gadījumos droši vien nespēs noturēties — karaļvalsts primāta autoritāte Polijā ir neredzēti liela.

Kijevas vaivads Konstantīns Vasilis Ostrogiškis bija sācis precināt Leonam Sapiegam savu mazmeitu kņazi Sofiju, dēla Aleksandra meitu, pirms četriem gadiem. Tolaik kņazei Sofijai bija astoņi… Tagad jau divpadsmit. Kņaze Sofija trīs gadus vecāka par kanclera dēlu Jonu Stanislovu un trīs gadus jaunāka par kņazi Basečku, kanclera pameitu, viņa nelaiķes sievas Dorotejas Firlejas un viņas pirmā vīra, kņaza Stepana Zbaraska, mirušā Traku vaivada, meitu. Pēc Sofijas Ostrogiškas rokas tiecas Stanislovs

Ļubomirskis — karaļvalsts bagātākā magnāta Sebastiāna Ļubomirska jaunākais dēls. Taču Ostrogiškiem nav vajadzīga ne Ļubomirsku bagātība, ne Sapiegu godpilnais stāvoklis.

Izjaukt kanclera Leona Sapiegas precības ar kunigmeitu Elžbetu Radvilaiti, saķildot Sapiegas ar Radviliem un sašķelt Zamoiska—Radvilu— Sapiegu apvienību — tas ir tas, pēc kā patiesībā tiecas vecais Ostrogiškis, precinādams piektajā gadu desmitā iekāpušajam lietaviešu kancleram savu divpadsmit gadu veco mazmeitu. Viņiem mērķa sasniegšana, liekas, varētu nākt par labu jau pirms valdnieka karagājiena uz Zviedriju.

Var gadīties, ka hercogs Kārlis ar karali Sigismundu nemaz nekaros. Viņš pieprasīs, lai Sigismunds paliek Zviedrijā, pieņem luterāņu ticību un valda Polijā, uzturēdamies Zviedrijā. To viņš pieprasīs, lieliski saprazdams, ka poļi nebūs ar mieru kļūt par zviedru vasaļiem, un tūdaļ viņi sarīkos jaunas karaļa vēlēšanas. Nav ne mazāko šaubu, ka par to gādās Zamoisku, Firleju, Tarnovsku, Sapiegu un Radvilu grupējums, kuram, protams, pievienotos arī bijušie Maksimiliāna piekritēji Zborovski, par to noteikti parūpēsies Stadņicki. Primāta Karnkovska, Zenoviča, Ostrogišku un Zavišu savienība, skaidrs, ka pacentīsies uzlikt veto jaunajām vēlēšanām. Bet, lai viņi spētu panākt veto, vispirms jāsašķeļ pretinieku frakcija un jāizkliedē tās spēki. Ja tas izdotos, valdnieks varētu palikt Zviedrijā un pārvaldīt Poliju un Lietavu no troņa Stokholmā, primāts Karnkovskis vai arī viņa izraudzīts uzticams augstmanis būtu karaļa vietnieks Polijā, lielkungs Zenovičs — īstajā Lietavā, un kņazs Ostrogiškis — krievu Lietavā. Supervalsts, kura valda abos jūras krastos, lai arī pretēji tam, uz ko cer poļi, būtu izveidota šā vai tā.

Re, cik vērtas kanclera otrās precības!…

Leona Sapiegas šantāžas nozīmīgums Karnkovskim, Zenovičam un Ostrogiškiem ir prātam neaptverams! Par to, kādu nākotni šantāža paredz Sapiegam, labāk nemaz nedomāt, pagaidām — labāk nedomāt! Pirms valdnieka došanās ceļā uz Zviedriju neviens — pat ne pats pāvests! — viņu ar Sofiju Ostrogišku neapprecinās. Divpadsmit gadu vecai meitenei aizliedz precēties gan Lietavas Kodekss, gan kanonu tiesības. Pašlaik galvenais — jāizvairās no laulību līguma parakstīšanas, jānosargā Nikifora memorands kā acs pierē, jānorīko vīri, kuri nepārtraukti un acīgi varētu izsekot Pēterim Vesjolovskim un tūlīt pēc sarunas ar grāfu Brahi jāuzraksta vēstule Viļņas vaivadam Radvilam, lai ziņnesis Jans Komparskis jau rītu var aizgādāt to uz Viļņu.

Lejaspils pagalmā klājas bieza vakara tumsa. Trokšņo un ālējas priecīgie, varbūt iedzērušie zviedru strēlnieki. Cepure ar platajām malām viņiem atgāzta pakausī, bārzda uzlocīta gaisā. Garais svārks, kas sānos nav sašūts, plivinās kā sievieša priekšauts. Bikses strēlniekiem īsas un kuplas, kājās ciešas, noputējušas zeķes, pie ceļgaliem svaidās apmales, pasaitēs pie siksnas karājās florete, lietaviešiem neierasts ierocis — ne šķēps, ne zobens, ne špaga. Zviedru karotāji. Cik daudz ar viņiem cīnījušies lietavieši savulaik Līvzemē — pie Pērnavas, pie Paides… Bet — vai tik veiksmīgi būtu bijuši karaļa Stefana Batorija karagājieni uz Polocku, Veļikije Lūkiem un Pleskavu, ja zviedri nebūtu uzbrukuši krieviem no ziemeļiem?…

Kurjers Johans Akselbergs no sardzes mājas atnes lukturi, un viņi pa ķieģeļu kāpnītēm uziet istabiņā ar diviem aizrestotiem caurumiem gaismai un gaisam.

—    Morkcell! — zviedriski saka grāfs Brahe, ieiedams tumšajā kambarī, ko blāvi izgaismo Johana Akselberga lukturis. — īsts karceris!

Kambara griesti un sienas — viss gaiši izbalsināts, ar degutu uzrakstīti divrindu un četrrindu pantiņi. Pie sienas stāv galds, uz grīdas — no skabargainiem dēļiem sasista guļvieta.

Ēriks Pēra dēls Brahe paskatās uz Leonu Sapiegu. Acis grāfam zilas un labsirdīgas, bažas tajās parādās nenoslēptas. Seja tukla, to ietver mīksta pakakle. Uz zoda — bārzdas kušķītis.

—    Jūsu gaišība kancler, šis karceris nedara godu nevienam kārtīgam zviedram! — grāfs bilst. — Tas sagatavots hercoga Kārļa ieslodzīšanai.

Kanclers Leons Sapiega drūmi atbild:

—    Apbrīnojami! Viņa Augstība karalis, liekas, apņēmies Poliju pārvērst par cietumu ārzemniekiem.

— Jūsu gaišība kancler, — Ērikam Brahem parādās vainīga cilvēka smaids, — piedodiet, ka jūs pieņemu tik iespaidīgā zālē! Man sāp sirds, es gribu, lai tā sāp vēl kādam. Stāvoklī, kādā esam iekļuvuši, ar prātu aptvert par maz — prāts sliecas attaisnot daudzko, pat ārprātu. Sirds ir taisnīgāka.

Grāfs Ēriks Pēra dēls Brahe — sirsnīgs vīrs ar apbrīnojamu pašsavaldīšanos.

Menskas vaivads Mikalojs Sapiega aizpagājušajā vasarā kopā ar grāfu Ēriku Brahi un vairākiem citiem zviedru un poļu lielkungiem bija devies uz Stokholmu aizstāvēt karaļa Sigismunda intereses pret hercoga Kārļa ļaunajiem tīkojumiem. Toreiz nesen bija miris valdnieka tēvocis, hercoga Kārļa nelaimīgais — plānprātīgais — brālis Magnus, Austrumgotlandes hercogs. Viņu apglabāja Vadstenas klostera baznīcas priekštelpā. Pieticīgi kā parastu muižnieku. Hercogs Kārlis nebija ļāvis izkalt kapa plāksnē pat brāļa vārdu, uz tās tikai trīs burti — M.D.O. Pēc bērēm hercoga Kārļa karavīri aplaupījuši Vadstenas klosteri, padzinuši mūķenes, mūkus, mācītājus un sprediķotājus. Vienai mūķenei devusi patvērumu Stekeborgā valdnieka māsa princese Anna, otrai — kāda likteņa ironija! — Nīčēpingā hercoga Kārļa sieva Kristīna. Klostera priekšnieci Kārinu, sprediķotāju Magnu Andri un mūkus Cēsu prezidāta priekšsēdētājs Georgs Fārensbahs, kurš tolaik palīdzēja admirālim un maršalam Klāsam Flemingam apspiest dumpiniekus Somijā, no Sēderčēpingas pārvedis uz Gdaņsku. Aizbēgušos mūkus valdnieks apmetinājis Svētās Brigitas klosterī.

Zelta traukus un citus dārgumus hercogs Kārlis klosterī nebija atradis. Dārgākās mantas mūķenes noslēpušas grāfa Ērika, Pēra dēla, Brahes muižā Vizingsborgā pie Veternas ezera. Bet kāds no mūkiem, pratināts un spīdzināts, noslēpumu atklājis — vienā pavasara dienā hercoga Kārļa karenieku nodaļa ielenkusi Vizingsborgu, izrakuši no zemes klostera dārgumus un aplaupījusi muižu. Vairāki piedzērušies karotāji satvēruši grāfa meitu Beātu Margaritu, Ērika Stenboka, slavenā karavadoņa, dēla Gustava līgavu, aizvilkuši uz riju un noplēsuši viņai drēbes, bet hercoga mācītājs Ēriks Šēpers lēkājis apkārt un, labsajūtā irgodamies, saucis:

"Dodu savu svētību, dodu savu svētību!…"

Kopš tās baismīgās dienas bija pagājuši tikai daži mēneši, bet Stokholmā karaļa sūtņu audienču zālē pie hercoga Kārļa grāfs Ēriks Brahe izturējies satriecoši mierīgi. Hercogs Kārlis teicis:

"Katrā valsti savas valdīšanas tradīcijas un sava reliģija. Notikumi Francijā un Nīderlandē pierādījuši, ka Roma vienmēr centusies un centīsies iznīdēt evaņģēliķus, nevis miermīlīgi sadzīvojusi ar tiem!"

Ēriks Pēra dēls Brahe atbildējis:

"Poļu un zviedru vēsture mums mācījusi kaut ko citu — draudzēties! Draudzējušies zviedru un poļu karaļi — Pomerānijas Ēriks un Jagailis, Kārlis Knuta dēls un Kazimiers. Zviedru karalis Juhans apprecējis poļu princesi Katrīnu Jagaiļa meitu. Viņu dēlu, zviedru princi Sigismundu, poļi ievēlējuši par karali, bet lietavieši — par lielkunigu."

Viltvārža zviedru karaļvalsts pārvaldītāja hercoga Kārļa karavīri pirms dažiem mēnešiem piesmējuši grāfa meitu, no viņas sācis vairīties dižciltīgais līgavainis, bet Ēriks Brahe audiencē pierunā hercogu izlīgt ar karali, runā par katoļu un evaņģēlistu saskaņu! Vienīgi ar milzu gudrību apveltīts un neredzēti stoisks vīrs tā varēja savaldīties, aizmirst par nodarīto pārestību, noslēpt aizvainojumu, naidu un atriebības alkas! Ja hercogs Kārlis nespēj novērtēt šādu valsts padomnieku viedokli, kā gan viņš iedomājas atjaunot zviedru karaļvalstī sašķobījušos kārtību?

Kanclers Leons Sapiega stāda priekšā grāfam Ērikam Pēra dēlam Brahem savu rakstvedi Aleksandru Gosevski un sekretāru Povilu Tvirbutu. Pārlaidis skatienu visiem sarunas dalībniekiem, Ēriks Brahe uzrunā Leonu Sapiegu:

— Kungi, es un jūs — mēs esam vienādi, jo esam katoļi! Bet pastāv daudz arī tāda, ar ko cits no cita atšķiramies. Es esmu zviedrs, jūs — lietavieši. Taču galvenais, ka jūs ar savu kodeksu esat norobežojuši savu ticību no valdnieka patvaļas. Mēs, zviedri, joprojām to diemžēl neesam spējuši. Senos laikos, varbūt pirms tūkstoš gadiem, mūsu priekšteči dzīvojuši tā, ka viņiem visa kā bijis gana. Viņi dzīvojuši arvien pārticīgāk un — arvien sliktāk… Taču nevienā rūnā, kuras simtiem iekaluši akmenī, viņi mums nav pateikuši, ka ļaunuma sakne būtu manta… Mūsu senči izkaluši akmenī čūsku, lauvu un pūķi ar cilvēka galvu. Cilvēku — ar čūskas, lauvas vai pūķa galvu. Ar to viņi mums pateikuši, ka ļaunums slēpjas tevī, cilvēk, pašā…

Kanclers Leons Sapiega nolaiž acis un pacel pie deniņiem roku. Viņam izklausījies, ka aiz mūra kāds iekliedzies kā mirdams. Vai viņam rādījies, vai arī kliedziens skanējis patiešām?

—   Grāf, zviedriem ir lielisks likumu kopsavilkums — soda kodekss! — ierunājas kanclers, un grāfs viņam atbild negaidīti skarbā balsī:

—   Soda kodekss nav kultūra, kungs! Kodekss, kas neatzīst ticības brīvību, ieaudzina nevis kultūru, bet gan barbarismu. Tāpēc mūs, zviedrus, visbiežāk soda nevis kodekss, bet gan ļaunais liktenis. Mēs vairs neizprotam, kā jādzīvo! Mēs paši vairs nesaprotam, kam esam uzticīgi un ko nevaram ieredzēt.

Karalis Juhans virsbīskapu Ābrahamu Angermani izraidījis no Zviedrijas, bet karaļa bērēs tieši virsbīskaps Angermanis no lielās kanceles Upsalas katedrālē teicis sprediķi. Vesterosas bīskaps Ūlovs Stefans Belins pirmais parakstījis Upsalas sinodes lēmumu, kas pasludina katoļus par dzimtenes nodevējiem, bet tieši Belins kronējis katoli Sigismundu par Zviedrijas karali un viņa sievu Annu — par karalieni. Hercogs Kārlis, ar vienu roku ietvēries valsts karogā, ar otru — savas hercogistes Sēdermanlandes karogā, zvērējis karalim Sigismundam uzticību līdz nāvei, bet pērnruden padzinis no Zviedrijas visus karaļa vietvalžus: Ēriku Spari — no Vestmanlandes, Ēriku Stenboku — no Rietumgotlandes, Arvīdu Stenboku — no Austrumgotlandes un pašu grāfu Ēriku Brahi — no Stokholmas un Uplandes. Smolandes vietvaldi Kārli Stenboku hercogs Kārlis apcietinājis un ieslodzījis karcerī.

—   Tādā kā šis!

Grāfs žēli pārlaiž skatienu blāvi apgaismotajai telpai bez logiem.

—    Es nesaprotu! Vai tad atraitne karaliene Stenboka nevar aizstāvēt savus brāļus? — kanclers izbrīnā iejautājas.

—        Hercogam Kārlim neeksistē ne Zviedrijas karalis, ne karaliene! — pikti atbild grāfs. — Atraitne karaliene Stenboka laimīga, ka hercogs viņai atdevis Ālandu salu, kura kādreiz piederējusi karalienei Katarīnai Jagaiļa meitai.

—   Jūs sakāt — laimīga? — Sapiega paceļ uzacis. — Vai Ālandu sala tik bagāta? Tiesa, tai ir labs stratēģiskais stāvoklis…

—    Stratēģiskais stāvoklis!… — Grāfs klusi pasmejas. — Martā hercogs Kārlis par Kastelholmas cietokšņa priekšnieku un Ālandu vietvaldi iecēla kādu Hansu Klāsa dēlu Bjelkenšernu. Tas ir nezvērs no cilvēka!

Leons Sapiega sadrūvējas. Nespēdams noslēpt norūpētību, viņš saka:

—   Tas nav ticams — atraitne karaliene ir neaizskarama persona, bet apsargā viņu nezvērs…

—   O! Jūs esat pārāk kulturāls cilvēks, lai spētu izprast barbarus! — Grāfs sakļauj plaukstas un tur, kā lūgšanai saņēmis. — Zviedrijā neaizskaramu personu vairs nav. Hercogs iesloga cietumos pat sievietes. Ievērojamā karavadoņa Klāsa Fleminga atraitne Ebe Stenboka, atraitnes karalienes māsa, nu jau gandrīz gadu mokās karcerī… — Pauze. — Ar zviedriem vairs nav iespējams sadzīvot, viņi cits citu tur aizdomās un izspiego, nosūdz te karalim katolim, te hercogam luterānim. Ne valsts padomnieki, ne augstmaņi vairs nespēj izprast, kā lai izturas un kā lai dzīvo, lai varētu izpatikt gan karalim, gan hercogam. Kanclers Ēriks Larsa dēls Spare vecāko dēlu nokristījis par Sigismundu, bet jaunāko par Kārli. Vecākā krusttēvs bija karalis Sigismunds, jaunākā — hercogs Kārlis. Bet — vai Spare spējis izlavierēt? Pērn tieši viņu hercogs apsūdzējis par kroņa, sceptera un zelta valsts ābola ar krustu zādzībā — ar viņa vajāšanu karaļvalstī sācies apvērsums! — Saviļņojumā grāfa balss iedrebas. — Mūsu māju posts nav ne bads, ne svešzemnieku uzbrukumi. Mūsu māju posts esam mēs paši. Sasēžamies ap brokastgaldu un ciešam klusu. Neuzticamies ne sievai, ne dēliem, ne meitām. Cits no cita slēpjam, ko domājam. Turam aizdomās kaimiņus. Ienīstam visus, kuriem kaut vai kripatiņa varas rokās. Mūsu mājas tapušas drūmas… Mūsu mājas uztūkušas no noklusētās patiesības, no meliem, no mājasļaužu nesaticības, no naida pret svešiniekiem…

Povils Tvirbuts augstprātīgi nomurmina:

—   Jūsu gaišība grāf, ja zviedru mājas uztūkušas no ļaunā gara, tās jānodedzina un jāceļ no jauna!

—    Vai jāsadedzina arī cilvēki? — Ēriks Brahe iejautājas, brīdi klusē, tad skumji turpina: — Es esmu zviedrs. Es nepulgoju zviedrus. Viņiem sirdī mīt gan taisnīgums, gan kultūra. Bet šīs ne ar ko neatsveramās cilvēciskuma bagātības noslīcinātas pekles piķī. Kanclera kungs, es jūs lūdzu, es jūs lūgšus lūdzu — palīdziet zviedriem atgūt dvēseles mieru! Palīdziet viņiem atgūties! Lai viņi cits citam piedod nogrēkošanos, lai apvienojas nevis pēc karaļa vai hercoga gribas, bet gan pēc paša Dieva Tā Kunga gribas! — Nopratis, ka Sapiega sāks iebilst, nesaprazdams, ko grāfs Brahe no viņa vēlas, viņš ar roku norāda uz balto aprakstīto mūri. — Papriecājieties, kungi! Dzeja! Hercoga apņirgāšana. Un šīs ņirgas izlikuši pantos vienkāršie karavīri, nevis karalis, karavadoņi vai politiķi! Vienkāršajiem ļaudīm prāts piedraņķots, sirds sarūgtināta un sadzeldēta. Vai tad tas nav posts?

—    Dzeju rada tikai tie, kam Dieva dāvanas. Lepojieties ar saviem karotājiem, grāf! — bikli saka Povils Tvirbuts. — Kulturālie, kā jūs sakāt, lietaviešu karavīri rakstīt nemaz neprot.

Apjukušais grāfs skatās uz kanclera sekretāru.

Klusumu pārtrauc rakstvedis Aleksandrs Gosevskis:

—    Ja pareizi esamu sapratis, jūs, grāf, vēlaties, lai lietaviešu kanclera kungs dodas uz Zviedriju kopā ar karali?

—    Jūs esat sapratis pareizi! — grāfs saka un ar cerībām paskatās uz kancleru. — Es zinu, karalis jūs neaicina līdzi ceļā. Toties aicinām mēs — katoļticīgie senatori. Mēs esam cilvēki no vienas ticības. Mums jābūt vienotiem. Mūsu mājas piemeklējis posts — palīdziet mums! Ja nelaime būtu piemeklējusi jūsu mājas, mēs būtu palīdzējuši jums. Mums, katoļiem, pats Dievs Kungs novēlējis sadzīvot kā brāļiem.

Kanclers Leons Sapiega dziļi nopūšas. Lēnām viņš pieiet pie Johana Akselberga. Paņem no viņa lukturi. Paceļ to virs galvas un nes gar aprakstīto mūri.

—    Grāf, varbūt jūs varētu iztulkot kādu kupletu! — viņš palūdz.

—   O, nē, nē! — Brahe nogroza galvu. — Tās ir ņirgas un jēlības. Jums labāk nezināt, kādas neķītrības izsaka mūsu netīrās sirdis.

—   Kā jūs vēlaties! Taču jēlībās patiesības mēdz būt vairāk nekā odās. — Kanclers atdod atpakaļ lukturi kurjeram un pieiet pie grāfa. — Jums taisnība — mēs piederam pie vienas ticības, mums jābūt vienotiem. Es mīļuprāt braukšu uz Zviedriju…

—    Jūsu gaišība kancler!… — klusi iesaucas pārsteigtais Aleksandrs Gosevskis.

—    Es mīļuprāt braukšu uz Zviedriju, ja jūs, grāf, varēsiet apsolīties vienmēr būt man līdzās!

Grāfa Ērika Brahes sejā uzplaiksni neizsakāms prieks.

—    Godātais kungs, brāli Kristū! Es jūs pavadīšu visur un vienmēr! Būšu jūsu tulks, izpalīgs un kalps. Manā dzimtenē neviens mats nenokritīs no jūsu galvas. Ceļojumā jūs nebūsiet atbildīgs ne par valdnieka, ne hercoga rīcību. Jūs būsiet atbildīgs tikai Dieva Kunga priekšā!

—   Ar ko, pēc jūsu domām, es zviedriem varētu palīdzēt? — Leons Sapiega pārtrauc Ērika Brahes sajūsmības pilno runu. — Kas man jūsu dzimtenē būs jādara?

—   Visur, kur ieradīsies karalis, pulcēsies bariem cilvēku. Jūs uzrunāsiet bariem zviedru. Jūs stāstīsiet patiesību, tikai tīru patiesību, ka Rīgā luterāņi sadumpojušies nevis pret karali, bet gan maģistrātu, luterāņi patvaļīgi piesprieduši nāvi fogtam Johanam Tastijam un sindikam Gothardam Vēlingam, karalis Sigismunds, pavēlēdams nocirst galvu Mārtiņam Gīzem un Hansam Brinkenam, sodījis nevis luterāņus, bet gan slepkavniekus, jūs, jūsu gaišība kancler, esat nocirtis galvu nevis luterāņiem, bet gan slepkavniekiem, ja Gīze ar Brinkenu būtu bijuši katoļi, jūs šā vai tā būtu licis nocirst viņiem galvu, jo likuma un taisnīguma priekšā visi vienādi…

—    Grāf, — Gosevskis pārtrauc Brahi, — jūs vēlaties, lai zviedru ļaudis uzzina patiesību! Bet — kāpēc tā katrā ziņā jāstāsta mūsu kancleram? Tautai patiesību varat izstāstīt gan jūs, gan jebkurš cits valsts padomnieks. Gan arī pats valdnieks.

Ēriks Brahe purina galvu.

—    Maldāties, jūs maldāties! Pūlim svarīgs ne tikai tas, ko tam stāsta, bet arī tas, kurš to stāsta. Pūlis mani apsaukās par karaļa podlaižu. Valdnieku uzskatīs par vilku, kas viņu acu priekšā staigā kā Dieva jēriņš. Viņa gaišībai lietaviešu kancleram Sapiegam noticēs, jo viņš taču pats ar savu roku Kodeksā ierakstījis, ka ticības un baznīcas atšķirību dēļ asinis neizlej un ar mantas konfiskāciju un cietumu nesoda… Cilvēks, kurš ar savu roku uzrakstījis pantu, kas sludina ticības un apziņas brīvību, un kurš pats slepkavniekam luterāņiem nocirtis galvu, pūļa acu priekšā būs svēts.

—   Svēts? — Aleksandrs Gosevskis izbrīnīts. — Bet kāpēc lai viņš nebūtu divkosis? Vienu raksta un runā, bet pavisam citu dara…

Grāfs Ēriks Brahe pasmaida.

—   Pūlis visu, ko tam stāsti, kungs, saprot nevis loģiski, bet gan psiholoģiski! Ja cilvēks, kurš Rīgā luterāņiem cirtis nost galvu, tomēr nav baidījies ierasties luterāniskajā Zviedrijā, ja uzdrošinājies nostāties un runāt tūkstošiem liela luterāņu pulka priekšā, tas liecina, ka viņa sirdsapziņa ir tīra, tas liecina, ka viņš runā patiesību un vienīgi patiesību, jo nebaidās no atmaksas.

Kanclers atkal paceļ roku pie deniņiem. Kāpēc viņš iztrūcies, kāpēc galva sākusi dūkt, tiklīdz izdzirdis vārdu atmaksa? Nekāda atmaksa viņam nedraud. Uz Zviedriju viņš nemaz negrasās doties. Solījums Ērikam Brahem tikai spēlīte, tikai diplomātija. Kopā ar grāfu kanclers grib aizbraukt vienā karietē līdz Olīvai. Tikai līdz Olīvai! Grāfs, atraitnes karalienes Katarīnas Stenbokas māsasdēls, par tanti zina daudz. Olīvā karalis grasoties steigšus salaulāt kādus savus radiniekus. Kādus? Kāpēc ar tādu steigu, kāpēc pirms karagājiena uz Zviedriju?

—    Saprotiet, kungi, ar šo gājienu karalis grib samierināt zviedrus ar zviedriem! Saprotiet un palīdziet, lai zviedru mājās atkal sāk valdīt saticība! Ja karalim neveiksies… Ja viss paliks tā, kā ir, āmen zviedru valstij un āmen zviedru tautai! Mēs noslīksim asinīs…

Grāfa balss, kuru kanclers saklausa cauri dūkoņai, kas galvā kļūst arvien stiprāka, viņiem liekas tāla un biedējoša, tā pareģo nelaimi. Un kā tad viņš — grāfs — vai viņš nerotaļājas ar kancleru? Kurš garantēs, ka grāfs nerotaļājas? Grāfs runājis atklāti, katru vārdu izteicis neslēptās sirdssāpēs par zviedru postu. Bet — vai tad atklātība ir garantija? Atklātie bieži vien nemaz nezina, kuru un kādus barbariskus nolūkus atklāti pilda.

Astoņos Pēteris Vesjolovskis iesniedzis kancleram Nikifora memorandu. Vienpadsmitos grāfs Ēriks Pēra dēls Brahe atsūtījis kurjeru Johanu Akselbergu…

Noslēpumainās un sasteigtās laulības Olīvā… Vai tikai tās nebūs viņa, Leona Sapiegas, un Sofijas Ostrogiškas laulības?

Šantāža no abām pusēm. Ar nokausēto galvu visas briesmas nemaz nevar aptvert…

Kanclers Leons Sapiega sniedz roku grāfam Ērikam Brahem, teikdams:

—    Brahes kungs, rīt deviņos gaidu jūs pie savas karietes! Pa ceļam uz Tčevu konkrēti pārspriedīsim iespējas manam braucienam uz Zviedriju.

—     Bet Nikifors pagrabā! — atskan nopietnā un līdzcietīgā Povila Tvirbuta balss.

Sekretāra vārdi liek sažņaugties kanclera sirdij. Tvirbuts kļūst neciešams! Viņš attālinās no šīs pasaules… Maska! Ciniķi šo pasauli atstās pēdējie.

Laukā dziļa tumsa. Zvārojas padsmitiem lāpu, kuras nes zviedru strēlnieki.

Apmierināts par vienošanos ar lietaviešu kancleru, grāfs Brahe vāciski pavēl kareniekiem, lai no cietuma mūriem noberžot neķītros pantus.

—    Kamēr putniņš vēl lidinās, kauns un veltīgi par to ņirgāties, vīri!

Strēlnieki pavēli nepilda, runā pretim grāfam, strīdas ar viņu un

bļaustās:

—    Kāds no Kārļa putniņš, ja nevar ne kā vista palidot!

—    Kārlim būri taisījusi visa Eiropa, vai tad mēs to drīkstam izārdīt?

—    Jezup svētais! Visa Eiropa tvarsta vienu vistu!

—   Tamdēļ, ka tai daudz spalvu!

Strēlnieki rēc un brēc — vista! vista! vista!… Lāpu gaismā lido gaisā mestās cepures un iezibas kailo florešu asmens.

Arvien straujākiem soļiem kanclers Leons Sapiega iet pāri pagalmam. Acis ņirb sarkanās ugunis un melnās ēnas. Galva dūc. Murgs! Visa diena viens murgs!

Nakts no sestdienas un svētdienu, 13.—14. jūnijs

Kanclers Leons Sapiega piever acis — Bernāts, ziema, Varšava, valsts tiesu izpildītāja Andra Bobola pagalms, zvaigžņota nakts debess. Bernāts, gariem sirmiem matiem apaudzis astrologs no Krakovas, šķielējošām acīm cieši ieskatās Leonam sejā un saka:

"Lai Dievs man piedod, ka no jums, augsti godātais kungs, neko neslēpju! Zvaigznes jūsu nākotni man nepateiks priekšā. Jūs nomoka sirdsapziņa!"

Leons Sapiega paver acis un lūkojas zāles tumsā. Kāda netaisnība! Astrologs Bernāts uzturējās Varšavā seima laikā, un daudzi dižciltīgi kungi, ierēdņi, augstmaņi, kunigi un pat katoļu bīskapi Macejovskis un Baranovskis — visi gāja uz Andra Bobolas pagalmu, lai astrologs Bernāts izlasa zvaigznēs, ko kuram sola nākotne. Un Bernāts visiem, ja tikai debesis nebija apmākušās, stāstīja par nākotni. Kā tad iznāk — vai sirdsapziņa nomoka vienīgi Sapiegu, citus kungus tā nemoka?

"Jūs esat šarlatāns!" Sapiega gribējis pateikt Bernātam, tomēr savaldījies un apspiedis apvainojumu, pats atzinies, ka viņu nomoka sirdsapziņa, un pirms došanās uz Malborku valsts ministram Zebžidovskim palūdzis, lai Malborkas cietoksnī viņa uzturēšanās laikam sagatavojot to telpu, kurā bijis ieslodzīts profesors Nikifors. Viņš bija apņēmies nožēlot grēkus… Varbūt to nojautis kņazs Konstantīns Vasilis Ostrogiškis? Varbūt jau tobrīd viņam un Kristapam Zenovičam radusies doma — ak tā, Sapiegam nav mierīga sirds, īstais laiks piespēlēt viņam Nikifora memorandu?

Kāds briesmīgs nogurums… Miegs mācas virsū, bet aizmigt nevar. Acu vāki līp ciet. Mārtiņš Gīze, augusts, Rīga, Krakovas kastelāna Bonāra karavīri, bruņojušies ar musketēm, nes lāpas un ietver tirgus laukumu, visapkārt šalc ļaužu pūļi tik baismi kā vējš pirms vētras, ik katras mājas ikkatrā logā balto tik seju, cik tajā var satilpt, laukuma vidū uz melna audekla segtās smilšu kaudzes bende nozibina cirvi un Hansa Brinkena galva nokrīt no bluķa, pa melni audeklu aizripodama uz bruģi, Mārtiņš Gīze pēkšņi pielec klāt Leonam Sapiegam un šaušalīgā balsi vēršas pie viņa:

"Atļaujiet, kungs, nodziedāt Te Deum laudamusl Jel atļaujiet pirms nāves!"

"Pārvēlu!" Sapiegam izlaužas.

Sargkareivis iebrēc Gīzem sejā:

"Par vēlu, asinssūcēji"

Lēniem soļiem Mārtiņš Gīze dodas pie bluķa, no tuvuma paskatījies uz to, saraujas, tomēr savaldās, gausi noslīgst uz ceļiem un gārgdams, ar gaisu aizrīdamies iekliedzas:

"No dvēseles dzīlēm saucu uz tevi, Dievs!"

Kanclers pieslejas gultā sēdus un plaši atver acis. Murgs! Boriss Godunovs ir cars. Valdnieks neatzīst Godunovu par caru. Murgs sācies aizvakar. Vai patiesi aizvakar? Astoņdesmit devītā gada jūlija divdesmit sestajā dienā, nedēļu pirms Mārtiņa Gīzes un Hansa Brinkena sodīšanas ar nāvi, Leons Sapiega bija stāvējis laukumā pie pils, un Rīgas luterāņu kopiena, milzīgs saspiestu cilvēku pūlis, viņa acu priekšā zvērējis, ka kopš šī brīža, pie savas ticības turēdamies, laiku skaitīšot un svētkus svinēšot pēc jaunā — pāvesta Gregora — kalendāra. Kopienas zvērestu kanclers Leons Sapiega pieņēmis karaļa Sigismunda Vāsas vārdā. Skatīdamies uz kancleru, pūlis bija redzējis karali. Šajā dienā kanclers Sapiega bija karalis Vāsa. Pūļa priekšā viņš stāvēja kā apdullis. Viņš vairs nebija atcerējies, vai viņam kādreiz piemitis cildenums un pašcieņa, nebija atcerējies, pie kādas kārtas viņš pieder un kādu ticību atzīst.

Kanclera sencis Semjons Sopīha, lielkuniga Kazimiera rakstvedis, cēlies no Smoļenskas, bijis pareizticīgais.

Vecaistēvs Jons Sapiega, iecelts par Pieleņķes vaivadu, lietaviskojis uzvārdu un pieņēmis katoļticību.

Tēvs Jons Sapiega, cenzdamies izpatikt Radviliem un vēlēdamies noturēt savās rokās Drahīčinas stārastiju, pieņēmis evaņģēlistu kalvinistu ticību un dēlu Leonu nodevis audzināšanā un aizbildniecībā Radvilam Melnajam.

Kopā ar Melnā dēliem Jurģi un Albertu pastudējis Leipcigā un Strasburgā, no vecāku ticības Leons atteicies un pēc vecvecāku parauga nokrustījies par katoli.

Katra nākamā Sapiegu paaudze piederējusi pie citādas ticības — aizvien pie tādas, kura vislabāk varētu palīdzēt pielāgoties valdošajiem varenajiem. Pie kādas ticības piederēs viņa, Leons Sapiegas, bērni? Šī neziņa ir baismīga. Tā nomoka Sapiegu. Vecākiem cieši jāzina, ka viņu bērni, viņu bērnubērni ticēs tam, kam ticējuši viņi. Un Leons Sapiega ar savu roku Kodeksā ierakstījis, ka ticības un baznīcas atšķirtību dēļ asinis nedrīkst izliet… Bet — ko gan izsaka uz papīra rakstīti vārdi? Kāpēc Leonam arī pašlaik šķiet, ka Mārtiņš Gīze ar jautājumu, vai pirms nāves drīkst nodziedāt svētu dziesmu, patiesībā teicis:

"Tavā sirdī Dieva nav?!"

Leons Sapiega apguļas. Nogurums, nolādētais nogurums!… Visa dzīve viens murgs.

Cilvēki, kuri zina, ka drīz mirs, nemelo. Viņi nemelo, bet — vai zina patiesību? Vai vismaz pirms nāves Dievs cilvēkam izpauž patiesību?

Kanclers piever acis: Grēte Otekena, viņas sešpadsmit gadu vecais dēls — atraitne un bārenis, Rīgas pilsētas fogtam, vīram un tēvam Johanam Tastijam, galvu nocirtuši Mārtiņš Gīze un Hanss Brinkens, mirstīgās atliekas viņi atdevuši pēc stundas — rumpi atsevišķi un galvu atsevišķi, pēc tam pagājušas daudzas stundas un aizritējuši trīs gadi, un te nu pirms vakariņām atraitne un bārenis mazgā rokas, viņi ēd vakariņas, lēni, viens uz otru skatīdamies, košļā ēdienu, viņi paskatās uz kancleru un viņa pavadoņiem, kanclers un lielkungs Bonārs, viņi ieradušies Rīgā, lai nocirstu galvu Mārtiņam Gīzem un Hansam Brinkenam, vīra un tēva Johana Tastija slepkavniekiem, lielkungs Bonārs apmeties pilī, kanclers — pie Johana Tastija atraitnes Grētes Otekenas, pirms nāves Tastijs palūdzis, lai atvedot uz cietumu viņa dēlu, dēlam bija trīspadsmit, dēls tēvu cietumā sastapis piekautu, tik tikko dzīvu, pie guļvietas sēdējis mācītājs, tēvs nodiktējis dēlam testamentu, atraitne Grēte Otekena pie vakariņu galda teica:

"No sitieniem tēvam bija aptumšojies prāts. Vai tad testamentu viņš nevarēja nodiktēt mācītājam? Tagad puika slikti mācās. Viņam nav atmiņas."

Pēc Gīzes un Brinkena eksekūcijas kanclers aizbrauca uz Tastiju muižu, kā skurbumā viņš skraidīja no istabas istabā, saukdams:

"Grētes kundze! Grētes kundze!"

Istabas tukšas, nav ne atraitnes, ne bāreņa, nav kalpotāju, visi izklīduši kur kurais un noglabājušies — varbūt viņi iedomājušies, ka lietaviešu kanclera kungs atgriezies muižā asiņainām rokām, ar asinīm apšļācies no galvas līdz kājām? Pēkšņi kādās durvīs bija parēgojusies svece, to nesis kails, gariem matiem noaudzis cilvēks, arī seja apaugusi, zobi — tikai ilkņi, balti gari ilkņi.

"Vai jūs nepazīstat?" aiz Leona muguras atskanējusi atraitnes Grētes Otckenas balss. "Tas ir mans dēls. Vai redzat, par ko esat pārvērtuši manu dēlu?!"

"Kundze!" Sapiega iekliedzās. "Es nocirtu galvu jūsu vīra slepkavām, par asinīm atriebos ar asinīm, es atjaunoju taisnīgumu!"

"Vai redzat, par ko esat pārvērtuši manu dēlu, vai redzat, par ko esat pārvērtuši manu dēlu, vai redzat, par ko esat pārvērtuši…"

Kanclers pielec no gultas. Istaba tīta mijkrēslī. Aust. Pa logu saskatāma Nogatas upes ieleja. No ielejas uz cietokšņa pusi pa zemi slīd bieza, balta migla.

Telpas sienmalē tumsnī lielas lādes. Kanclera lietas jau sakravātas. Brauciens un Tčevu sagatavots.

Svētbildes uz rakstāmgalda vairs nav. Uz galda Nikifora memorands. Nikifors — pagrabā…

Kanclers — balts, tikai naktskrekls mugurā — pārsēžas uz krēslu. Sēdēdams uz šī krēsla, profesors Nikifors pie šī galda rakstījis memorandu. Pacēlis no papīra acis, viņš redzējis šo pašu ainu, tikai ziemā — upe aizsalusi, ieleja aizputināta…

Atgriezies no Rīgas, no Mārtiņa Gīzes un Hansa Brinkena eksekūcijas, kanclers toreiz divus tūkstošus tīrā zeltā bija ziedojis baznīcas celtniecībai.

Pēc tam viņš ziedojis katru gadu. Viļņā, Aukštaitijā un Žemaitijā ceļas jaunas baznīcas.

Seima tiesā I,eons Sapiega teica divas Nikiforu apsūdzošas runas — marta pirmajā un marta divdesmit astotajā dienā. Viņš atceras gan dienas, gan runas. Sirdsapziņa viņu nemoka.

Memorandā valdniekam Nikifors ziņojis daudz patiesības. Katoļu pārstāvji — Ļvovas virsbīskaps Dimitrs Sulikovskis, Luckas bīskaps Bernards Macejovskis, Holmas bīskaps Stanislovs Gomolickis, profesors jezuīts Pēteris Skarga — sinodē patiešām pildījuši valdnieka gribu, turklāt no sirds ticēdami, ka tā ir taisnīga. Daudzi klusībā bija lepojušies ar viņiem — re, tās ir manas domas, tās ir mūsu domas, kuras karalis un Dievs pārvērš par īstenību! Turpretim senatorus novērotājus — Traku vaivadu Mikaloju Kristupu Radvilu Bāreni, valsts mantzini Dimitru Halecki un kancleru Leonu Sapiegu — Nikifors vainojis veltīgi. Senatori sinodes dalībniekus nebija ne pierunājuši, ne biedējuši, ne vajājuši.

Memorandā Nikifors attaisnojis sevi. Viņš — Agnus Dei — Dieva jērs. Tā nav tiesa! Nikifors nesēž pagrabā par reliģisko pārliecību! Sinodē Nikifors bija draudējis:

"Ja izveidosiet ūniju, ja klanīsieties Romas pāvestam, turku sultāns jums to nepiedos! Jūsu zemi tad pārplūdinās milzīgais turku karaspēks!"

Profesors taču, vīrs ar galvu! Vai gan viņš nebija sapratis, ka, pildīdams Konstantinopoles patriarha Jeremijas pilnvarojumu, vispirmāk viņš pilda turku sultāna gribu? Brestas sinodē Nikifors bijis politiķis, nevis garīdznieks. Arī pašlaik pagrabā sēž nevis Venēcijas sprediķotājs, bet gan Konstantinopoles patriarha un turku sultāna diplomāts, kurš kūdījis svešas zemes iedzīvotājus.

Bet — vai Nikifors, patriarha sūtīts, uz Brestas sinodi būtu varējis nebraukt? Vai sinodē būtu varējis nerunāt to, ko viņām licis patriarhs un sultāns?

Vispār ņemot, vai garīdznieks, kalpodams Dievam Tam Kungam un Viņa baznīcai, var nekalpot politiķiem — šīs zemes varenajiem un bargajiem valdniekiem?

Galu galā — vai cilvēka sirds var ticēt tikai un vienīgi Dievam un itin nemaz nebūt atkarīga no politikas?

O nē! Tā vairs nav ne Nikifora, ne sevis, ne ikviena ticīgā žēlošana. Tās jau ir bailes, vājprātīgas bailes tāpēc, ka apziņas brīvība dzīvē neko vairs nav vērta!

Apziņas brīvību paverdzinājusi politika.

Vergturi, tirānu vai monarhu var nogalināt un gāzt no troņa. Polijas ievēlēto karali var pārvēlēt. Zviedrijas mantojamo troni var atdot otrajam vai trešajam mantiniekam. Var izrēķināties ar visiem politiķiem, bet pašu politiku nogāzt no troņa tu, cilvēk, nevari, pārvēlēt nevari un nevienam citam atdot nevari — ar to nevarēsi izrēķināties nekādā ceļā! Politika iezīdusies visur, iesūkusies gan mājās, gan sirdī. Politika kļuvusi visur esoša, visu redzoša, visu dzirdoša un visu varoša — tā saplūdusi ar Dievu un aizstājusi Dievu.

Cilvēks, kurš zina, ka no nāves izvairīties nevarēs, nemelo. Memorandā celdams apsūdzību pret konkrētiem valdniekiem, profesors Nikifors parakstījis apsūdzības aktu Viņa Augstībai Visvarenajai Politikai, kura cilvēku pataisījusi tādu, kāds viņai vajadzīgs — divkosīgu, trīskosīgu vai desmitkosīgu…

Kanclers centīgi bija nodevies politiķa darbībai, svēti ticēdams, ka sirdī un domās vienīgi Dieva priekšā klanīsies, vienīgi sirdsapziņas balsī ieklausīsies. Bet — vai vienmēr viņš klausījis? Vai viņš bija varējis klausīties, ja vēlējies saglabāt dzīvību?

Kas viņu šobrīd nomoka visvairāk — sirdēsti, ka svēto ticību aptraipījis asinīm, vai vājprātīgās bailes dzīvot pasaulē, kurā neviens ticīgais savu ticību vairs nevar neaptraipīt un nesabradāt zem kājām?…

Nē, Dieva nav neviena politiķa sirdī! Sirdi, kurā ieperinājusies politika, Dievs pamet, lai atgrieztos tikai pirms nāves. Kungs Augstais, bet vai Tu gribētu atgriezties ikvienā pamestajā sirdī? Viens politiķis izlējis savu tautasbrāļu asinis, otrs viņiem palīdzējis izdzīvot. Vai starp šādiem politiķiem atšķirība pastāv? Vai pastāv atšķirība starp karali Sigismundu Vāsu un kancleru Leonu Sapiegu? Vai pastāv labi un slikti politiķi, ja nevienam no viņiem Dieva sirdī nav?

Pie durvīm pieklauvē kambarsulainis. Viņš sveicina un apvaicājas, vai jāaizdedz svece, jo tā kā jau būtu gaišs.

— Kaut ko aizdedzini… — Celdamies no krēsla kanclers Leons Sapiega nopūšas. — Pili! Aizdedzini pili!…

Pilīs un cietokšņos Dieva nav. Cilvēkam sirdī Dieva nav. Dievs tikai baznīcās — cel baznīcas, apbūvē ar baznīcām visu Lietavu, ja tikai savu sirdi gribi… Savu!… katram rūp tikai pašam sava sirds.

Bet Nikifors — pagrabā…

Vai Dievs jau atgriežas Nikiforam sirdī?

4

Petra Tvirbuta uzvārds vienmēr bijis ierakstīts izcilāko rotmistru sarakstā, ko sastādīja un visu laiku atjaunoja hetmanis. Tvirbuts komandējis rotu piecpadsmit gadu garumā. Visā dienesta laikā rota ne reizi nav bijusi izformēta. Viņa desmitnieki un raitnieki nolīguši vienīgi jauniņos, kuri aizstājuši kritušos, kontuzētos vai dienesta līguma pārtraukušos karabiedrus.

Biržeļu saimniecības pārzinis Ārs Jaukants rotā pie Petra Tvirbuta par ierindnieku, desmitnieku un raitnieku nodienējis septiņus gadus, Palonu muižas vagars Kovīds Naudris — piecus gadus. Jokūbs Lepšis daudzus gadus bijis rotas vezumniekos.

Astoņdesmit otrā gada janvārī Ķiverkalna sādžas būdiņā Zapoļjes Jamas tuvumā cara Jāņa Briesmīgā un karaļa Stefana Batorija miera sarunu pārstāvji parakstīja miera līgumu, pēc kura noteikumiem lietaviešiem un poļiem pienācās visa Līvzeme, atrēķinot nost zviedru ieņemto Igauniju, un Rīgas osta. Martā Polijas karalis un Lietavas lielkunigs Stefans Batorijs svinīgi iebrauca Rīgā. Aprīļa beigās par Līvzemes administratoru iecēla kardinālu Jurģi Radvilu, par Cēsu prezidāta prezidentu — Georgu Fārensbahu, bet Pērnavas — Motieju Dembinski, par Rīgas pilsētas garnizona komandieri — Albrehtu Oborski. Viņš Petrs Tvirbuta rotai uzticēja portoriju jeb ostas muitu uzraudzību. Rīgā sākušās arī Jokūba Lepša un rotmistra Petra Tvirbuta nesaskaņas. Elpes vezumnieki karagājienos ieraduši darboties tikai ar izkapti un dakšām: ja esi uzgājis pļavu — pļauj nost, ja zemnieka šķūnī esi atradis sienu — krauj vezumā. Bet tolaik Līvzemē neviens ne ar vienu nekaroja, un elpes vezumnieki ne pļavā, ne šķūnī vairs nebija noteicēji. Katra pļava un katrs šķūnis kādam piederēja, ar īpašnieku vajadzēja sarunāt pa labam un kārtot visādas vienošanās, lai varētu tikt pie siena vai auzām. Elpes piegādnieka kungs bija kļuvis par tādu kā ubagu, kā žēlastības dāvanu lūdzēju. Tas aizskāra Jokūba Lepša pašcieņu. Tas viņu taisīja traku. Kā tad tā — viņu karaspēks karojis un karojis un nekādas privilēģijas nebūs izkarojis?! Rotmistram Petram Tvirbutam bija apnikusi Jokūba Lepša errošanās. Nespēdams izturēt, viņš Jokūbam reiz teica: ja tu karodams esi tapis par tik dižu kungu, vācies projām no manas rotas, kur acis rāda — privilēģijas varbūt atradīsi kaut kur uz ceļa!…

— Gan jau nu atradīšu, gan atradīšu! — Jokūbs atcirta rotmistram.

Šajā laikā Rīgā sākās nemieri.

Pilsētā katoļiem bija tikai viena pati Svētās Marijas Madaļas baznīciņa. Tā piederēja cisterciešu klosterim, kurā dzīvoja divas vecas mūķenes un abate Otīlija Keizerlinga. Pirms ierašanās Rīgā par baznīcas pārvaldītāju Stefans Batorijs iecēla kanoniķi Dimitru Sulikovski. Pārvaldnieks pieņēma rīdzinieču pirmo uzticības zvērestu Polijas un Lietavas lielvalsts valdniekam. Svinīgi iebraucis Rīgā, Batorijs atsavināja luterāņiem Svētā Jēkaba baznīcu, un žemaišu bīskaps Melhiors Ģiedraitis to iesvētīja pēc katoļu paradumiem. Rīgas luterāņi sāka kurnēt un draudēt, ka viņi neturēsies pie dotā uzticības zvēresta, ja jaunais valdnieks viņiem ņem nost viņu baznīcas. Draudus Stefans Batorijs laida gar ausīm. Viņš sāka pārskaitīt lielkungu tiesības uz muižām.

Tiesības un pārvaldītās muižas zaudējuši, īpašnieki sapulcējās Hansa Baumaņa mājā apspriesties, ko tagad darīt. Kamēr viņi sprieda, uz mājas jumta sāka piemesties dzērves — putni, kurus pilsētā apmetamies nekad neviens nebija redzējis. Lielkungi izskrēja uz ielas. Jumtā bija satupušas tik daudz dzērvju, ka visām neiznāca vietas, un liels putnu bars, briesmīgi brēkdams, sitināja spārnus gaisā virs jumta. Likās, pati māja savēdinājusi simtiem spārnu, tūlīt pacelsies gaisā un aizlidos no posta pārņemtās pilsētas.

Pie nama apstājās kariete, kura pa ielu braukusi garām. No tās izkāpa melnā ģērbies resnis ar vienu aci. Kungi pazina Kursas un Sāmsalas bīskapu Magnu. Rokās viņš turēja raudošu zīdainīti. Mazulim, kas neko vēl nebija spējis saprast, viņš rādīja putnus uz jumta un, neprātīgo vienīgo aci bolīdams, mēģināja pārkliegt dzērvju brēkas:

—   Eidoķija, meitiņ, dzērves lido projām no Bībeles, putni lido projām no Bībeles! Mūs visus izdzīs no Bībeles!

Kāds lielkungs teica:

—    Ja valdnieks nav apstiprinājis tiesības bīskapam, jo mazāk viņš tās apstiprinās mums! — Izplūzdams dusmu asarās, kungs sāka kliegt: — Iešu prom no šejienes! Te es nepalikšu! Varu nomirt Nīderlandē!…

—   Tas jau nu nenotiks! — iedūcās citi kungi. — No Bībeles neviens mūs nepadzīs! Muižas neviens mums neatņems! Kur esam dzīvojuši, tur arī nomirsim!

Lai neizceltos dumpis, Stefans Batorijs ar gudru ziņu pasludināja, ka muižu tiesību lietas izlemšot seims, bet dokumentus tajā iesniegšot revīzijas komisija. Kardināls Jurģis Radvils sarīkoja jaunu rīdzinieku zvēresta nodošanu. Viņš apgalvoja, ka tiem, kuri zvērēšot uzticību valdniekam vēlreiz, būšot vairāk cerību atgūt atpakaļ zaudētās muižas. Daudzi dumpinieki solījumiem noticēja un uzticību Batorijam vēlreiz zvērēja. Vēl lielāks skaits kungu nevarēja saņemties apmānīt kā sevi, tā valdnieku. Tie, kuri visā bija vīlušies, pārcēlās uz Vāciju un Nīderlandi. Saniknotie sāka pulcēties baros, aplaupīja poļu un lietaviešu dižmaņus, uzbruka revidentiem. Pilsētas garnizona priekšnieks Albrehts Oborskis norīkoja apsardzes nodaļu revidentu komisijai. Tieši tad Jokūbam Lepšim iegadījās izdevība pamest rotmistra Petra Tvirbuta rotu. Revidents Teodors Skumins Tiškevičs bija vēlējies, lai apsardzes vezumniekos būtu savs cilvēks, lietavietis. Jokūbs Lepšis, piecpadsmit gadus vezumniekos nodienējis vīrs, bija pa prātam arī revidentu komisijas priekšsēdētājam Stanislovam Penkoslavskim,

Malborkas stārastam. Astoņdesmit astotā gada jūlijā Jokūbs Lepšis atvadījās no rotmistra Petra Tvirbuta…

Palonu muižas vagars Kovīds Naudris un Biržeļu saimniecības pārzinis Ārs Jaukants daudzajos muižā nokalpotajos gados Jonam Tvirbutam un viņa māmiņai Ievai divatā jau bija izstāstījuši visu, ko vien par rotmistru Petru atcerējās. Bet šajā vasarā, atbraukusi uz Sidabravu un šeit sastapusi priekšā Jokūbu Lepši, māmiņa Ieva atkal visus — gan Āru, gan Kovīdu, gan Jokūbu — sāka iztaujāt par karā aizvadītajiem gadiem. Māmiņai Ievai bija modusies interese, kad, kā un kādos apstākļos krituši vai miruši cilvēki, kurus viņa pazinusi, ar kuriem mūža gājumā draudzējusies, par kuriem daudz dzirdējusi. Šī māmiņas interese par to, kā kurš miris, Jonu biedēja. Viņam šķita, ka māmiņa pati nojauž nāves tuvošanos. Par laimi, Jokūbs parasti neko par kara gaitās aizritējušajiem gadiem mātei nebija stāstījis. Vairs nevarēdams izlocīties, viņš reiz viņai sacīja tā:

—    O, lielmāt, par to, kā kurš miris, visu patiesību izstāstīt nevar, bet daļa patiesības jau būs meli!

Māmiņa viņam iebilda:

—   Jokūb, es atceros, kā mira mans vīrs, atceros, kā mira Auka Alšiene! Saprotu, ka mirēja sirdī ielīst nevar, visu patiesību par nāvi izdibināt nevar, bet vai gan meli ir tas, ko esi piedzīvojis, nomodā sēdēdams pie aizgājēja?

—   Jā, tie ir meli! — Jokūbs Lepšis atcirta. — Visu patiesību dabūsi zināt tad, kad pati mirsi un nomirsi. Tas ir princips!

—    Jā, to es uzzināšu! Tikai tad jau man šī patiesība nebūs svarīga…

Tukšus salmus par karu Jokūbs Lepšis nekūla. Viņš bija īstens vīrs,

īstens karotājs. Jons Tvirbuts gan Āram Jaukantam, gan Kovīdam Naudrim sāka aizrādīt, ka viņiem, stāstot māmiņai Ievai par to, kā kurš miris, jānākot taču pie prāta — māmiņa kļūst veca, briesmīgos vārdus viņa ieglabā dziļi sirdī…

Ārs Jaukants atbildēja:

—    Kungs, kungs, tas esat jūs, kurš savu māmiņu nesaprotat! Viņa stipri mīlējusi jūsu tēvu. Viņa vēlas zināt, kā miruši tie, kuri atņēmuši viņai vīru un jums tēvu, jaunu iedzīdami kapā. Jūsu māmiņai rūp, vai Dievs ir taisnīgs…

Dievs! Dievs ir taisnīgs. Taču Dieva priekšnieki ir cilvēki. Cilvēki Jēzu Kristu situši krustā tāpēc, ka Dieva Dēls viņiem nebija klausījis, ka viņam bija iegribējies dzīvot pēc sava prāta. Ja cilvēki neļauj Dievam būt tādam, kāds Viņš ir, tad vai gan cilvēki ļaus cilvēkam būt pašam? Uzvedies tā, runā šitā, saproti šitentā un — mēs tevi godāsim! Ja mūsu norādījumus neuzklausīsi, ja uzvedīsies pēc sava prāta, ja runāsi pēc sava prāta, ja sapratīsi pēc sava prāta, mēs tevi pienaglosim kauna stabā, sitīsim krustā un pie krusta izbarosim kraukļiem…

Lielā Polockas zeme apaugusi mežiem. Sešpadsmit gadus, kopš sešdesmit trešā, kad Polocku ieņēma cars, lauki gulējuši atmatā, aizauguši bieziem krūmiem. Mihala Vadāša vadītie unguru jātnieki ar cirvjiem izkapāja krūmus, taisīdami ceļu karaspēkam. Lietus gāzās aumaļām. Ceļi izmirka. Ratus un lielgabalus vilkdami, zirgi stiga dubļos līdz vēderam. Nodzīti tie ļima un gāzās pļurzā, un tepat viņus piebeidza kučieri.

Uz Polocku devušies divdesmit divi tūkstoši lietaviešu, gandrīz astoņpadsmit tūkstoši poļu, vācu un unguru karavīru. Valdnieks Stefans Batorijs divdesmit tūkstošus jātnieku un kājnieku nosūtījis uz zviedru karaspēka vienībām, kurām vajadzēja uzbrukt krieviem no Igaunijas un Somijas. Zināšana, ka zviedri karagājienu padarīs vieglāku, karotājos uzturēja labu noskaņojumu. Daudzi runāja, ka uzvara pār caru būšot mūsu valdnieka un zviedru karaļa kopīgā uzvara. Maskavā, ļaunākajā reizē — Naugardā, karaļi rīkošot kāzas, kurās piedalīšoties un nedēļu dzīrošot visi dzīvi palikušie karotāji. Kovīds Naudris un Ārs Jaukants stāstīja, kā viņi minējuši, kurš no karaļa Stefana Batorija brāļadēliem būšot zviedru princeses līgavainis. Zviedru princesei, karalienes Katrīnas Jagaiļa meitas un karaļa Juhana meitai Annai, tolaik bija divpadsmitais gads. Stefana Batorija brāļa Andreja, Transilvānijas kņaza, vecākajam dēlam Stefanam bija divdesmit un vēl daži, pastarītim Baltazaram — divdesmit gadu. Uzmundrinādami dubļainajā ceļā steigušos karavīrus, rotmistri stāstīja par neredzēti spēcīgo valsti, kuru viņi nodibināšot — zviedru karaliene Katrīna atgriezīšot zviedrus pie katoļu ticības, viņas dēls katolis Sigismunds mantošot Zviedrijas karaļa troni, viņas meita Anna precēšoties ar Stefana Batorija brāļadēlu, kurš valdīšot Polijas un Lietavas lielvalstī, tā pasaulē uzradīšoties katoļu valstu Lielā Līga, tāda bezgalīga karaļvalsts, kurai piederēšot visi četri Baltijas jūras krasti un kura pārspēšot pat vācu tautas Svēto Romas impēriju.

Pie Daugavas karaspēks pagriezās un turpināja ceļu gar upes krastu. Uz plostiem uzcelto lielgabalu vilkšanai valdnieks bija atvedis daudzus savus zirgus. Lietus nestājās. Upē cēlās ūdens. Karavīri sāka slimot un krist izmisumā, jo bija paklīdušas nevalodas, ka viņus izpļaujot mēris, kas pērnruden iznīcinājis daudzus rīdziniekus, bet pavasari gandrīz divpadsmit tūkstošus Stokholmas iedzīvotāju.

Žemaišu stārastu un Viļņas kastelānu Jonu Hodkeviču sāka kratīt auksti drebuļi. Dažās dienās piecdesmit divus gadus vecais, vēl spēcīgais vīrs sakritās tā, ka no karietes kalpi viņu pārnesa uz slēgtajiem ratiem un nolika gulēt.

Tad pa Daugavas straumi pretim karaspēkam sāka peldēt baļķi, pie kuriem piesieti cilvēku līķi. Daudzus baļķus karavīri izķēra un izvilka krastā. Daudzus līķus lietaviešu un poļu rotmistri pazina. Tie bija krievu gūstā nokļuvušo un gūstniecībā turēto karotāju līķi. Polockas garnizona karavīri daudziem nelaimīgajiem bija nocirtuši rokas un nogriezuši ausis un degunu. Uz aiztēstajiem baļķiem reizēm bija uzrakstīts:

Rīgā mēris, Abatūr,] Polockā nāve!

Rakstīti arī daudzi ļaunāki, daudz riebīgāki vārdi.

Caurām dienām un naktīm gāza lietus, nodzītie zirgi izlaida garu dubļu laukos, daudzi karavīri saslima un nomira, pa Daugavu no Polockas peldēja pie baļķiem piesietie gūstekņu līķi. Karagājiena šausmu nomāktais, slimību nomocītais žemaišu stārasts, nolēmis atgriezties mājās, lika gultas pārzinim Bogušam Selickim, lai atsaucot rotmistru Petru Tvirbutu. Rotmistra raitnieki Kovīds Naudris un Ārs Jaukants, kuri abi pavadījuši rotmistru pie Jona Hodkeviča, dzirdēja Tvirbuta un žemaišu stārasta sarunu.

—    Tvirbuta kungs, kādreiz tava māte mani lūgšus lūdza, lai tev un taviem brāļiem atgūstu atpakaļ tēvu. Es zinu — māte tevi un brāļus noskaņojusi uz domu, ka tēva nāvē vainīgs esmu es, — Jons Hodkevičs vājā balsī teica.

Petrs Tvirbuts steigšus atbildēja:

—   Jūsu gaišība, godātais stārast, kad tēva nebija mājās, viņš man bija. Kad tēvs atgriezās, es sapratu, ka viņu esmu zaudējis. Neprotu izskaidrot…

—    Skaidrot nevajag! Maniem dēliem tēva bijis tikpat daudz, cik tev. Tavs tēvs bija upuris. Upuris esi tu. Upuris esmu es. Upuri ir mani bērni…

—    Es esmu karavīrs! — Petrs Tvirbuts teica.

—   Mans mīļais Lietavas karavīri… — Jons Hodkevičs skumīgi nopūtās. — Tavam valdniekam palīdz unguri, palīdz imperators un palīdz zviedri… Jo vairāk Eiropas vareno palīdz tavam valdniekam, jo mazāk tavam valdniekam rūp Lietava!

—    Godātais augstdzimtība, karalis Stefans Batorijs rūpējas par Lietavu vairāk par pēdējiem valdniekiem no Ģedimina zara! Valsts lielhetmanis Meleckis pārskaities, valsts kanclers Jans Zamoiskis pārskaities…

—    Pārskaities! — Žemaišu stārasts pārtrauca Tvirbutu. — Valdnieks ir Jana Zamoiska jaunības draugs, Zamoiskis viņu iecēlis tronī. Valdnieks īsteno Zamoiska mērķus. Zamoiskis… Meleckis… visi poļu lielkungi cer, ka Batorijs ar vareno palīdzību uzcels Poliju slavas padebešos… Neuzcels, Tvirbuta kungs! Svešzemnieku palīdzība Poliju padara nevis stiprāku, bet gan vājāku… Rok tai kapu! Vispirms poļi iegrūdis kapā lietaviešus, bet arī paši tam pāri nepārlēks… NepārlēksL.

Stingrā balsī rotmistrs teica:

—   Krievi mūs biedē ar gūstekņu līķiem. Tā izrīkojas vienīgi vājš ienaidnieks. Savus karavīrus vedu uz Polocku, lai uzvarētu! Zvēru, ka mēs aiztrieksim krievus līdz Maskavai, līdz Staricai! Mēs pārnāksim, un visi lietavieši nodziedās valdniekam Stefanam Batorijam Te Deum Laudamusl

— Ak, svētais karotāji… Mums sen jau nav valdnieka, kuram varētu nodziedāt svētā Ambrozija himnu… — skumjā balsī atbildēja Jons Hodkevičs. — Mums sen jau nav valdnieka, kurš domātu ar lietavieša galvu. Mūsu valdnieki spriež tā, kā pieprasa spriest pāvests, poļi, vāci vai unguri. Mūsu valdnieki paši nezina, ar kuru muti runā. Bet, ja jau nezina, tas liecina, ka viņi ar sātana galvu domā, ar sātana muti runā… Visvarenie izpalīgi māna valdnieku, valdnieks māna mūs. Bet mēs tikai karojam… karojam… karojam… Un visu laiku tikai Lietavas vārdā, tikai Lietavas vārdā… — Žemaišu stārasts apklusa, labu brīdi ratos varēja dzirdēt tikai viņa smagos un saraustītos sēcienus. Pēc tam, katru vārdu izrunādams skaidri un cieti, Jons Hodkevičs drūvā balsī teica: — Tvirbuta kungs, ja arī tagad vēl tici, ka es esmu pazudinājis un iznīcinājis tavu tēvu kā tāds asinssūcējs barbars, piesien mani pie baļķa un iemet upē! Lai Dievs tevi svētī!

Žemaišu stārasts iekrita bezsamaņā. Tajā pašā dienā viņu izveda uz Viļņu.[18] kopā ar visu rotu rotmistrs Petrs Tvirbuts divas jūdzes pavadīja slēgtos ratus pa lietaviešu staigno ceļu. Bruņu ķiveres tīkliņu pacēlis, Tvirbuts sēdēja sedlos. Pie jostas viņam karājās ādas maisiņš, kurā rotmistrs visur nēsāja līdzi zaķa galvu — tēva atstāto relikviju.

Asara, mana Asara, tālu, tālu uz augsta kalna starp divām upēm zeļ liela pļava, kura sadalīta divās ganītavās. Vienās ganībās zāle kupla un sulīga, otrā — nograuzta līdz saknei. Šajās ganībās nekad nesatumst nakts, visu laiku tajās spīd saule. Bet meži, kas ap ganītavu, šalc kā jūra, tik tumši, ka tumšāki par nakti.

Pie Dieva dodamies, aizgājēju veļi vispirms nonāk pie bezdibeņa, pār kuru nostiepts zirnekļtīmeklu tilts. Slikto cilvēku veļi, kas grēcīgi un smagi, iedami pār tiltu, ielūst, tie nogāžas lejā bezdibenī, kur degoša darvas upe. Labo cilvēku veļi, kas viegli kā spalviņas, pār tīmekli pāriet, un bezdibeņa otrā krastā tos sagaida Austra, gaismodama ceļu, viņa cauri tumšajam mežam aizved uz gaišo pļavu un pārvērš par avīm.

Vienas avītiņas tūdaļ klūp kuplajā zālē, citas aiziet uz to ganītavu, kur zāle nograuzta līdz saknei. Viņā pasaulē nav vajadzīgs ne ēst, ne dzert, un sulīgā zāle, kurā klūp iekšā rijīgās avis, nav ēdama — tā ir šķīstītavas zaļā uguns. Avis pa to skraida uz visām pusēm, sitas vai beigtas, ne vietu nespēdamas atrast, līdz žēlīgais Dievs Tēvs parāda viņām ceļu uz pliko ganītavu — uz debesīm.

Bet tās avītiņas, kuras tūdaļ uz nograuzto ganītavu pagriezušās, sen jau debesīs līksmas un laimīgas dej un draiskojas, šaizemē dzīvodamas, par cilvēkiem būdamas, viņas nevienam nebija nodarījušas pāri, lielo bagātību nevienam nebija noskaudušas — iztikušas ar to, kas ir, un tajā, kas ir, dalījušās ar citām.

Vagars Kovīds Naudris, drūms vīrs stūrainu seju, no pavasara līdz rudenim viņš valkā pelēku pašaustas vadmalas mēteli, sūnkrāsas bikses, noņēma no galvas rupjvilnas cepuri un, rokā to turēdams, aizvadīja Jonu Tvirbutu un Jokūbu I.epši uz pilsnama Tumšo istabu otrajā stāvā. Tikai visgarāko dienu laikā šajā telpā varēja redzēt agro sauli, citādi augām dienām tajā klājās puskrēsla. Muižas ļaudis šo istabu iesaukuši par Tumšo arī tāpēc, ka parasti tajā apmetās muižas īpašnieks Jons Tvirbuts, kad, atjājis no Sidabravas, šeit viņš uzklausa muižas pārvaldītāju atskaites, šeit izbar nogrēkojušos kalpotājus un izskata vaļinieku sūdzības. Bet visstiprāk muižas ļaužu domās šo istabu satumsina zaķa galva, kura nolikta uz apaļā galda blakus krucifiksam ar laika gaitā sazalējušo Pestītāju.

Vagars Kovīds Naudris arī tagad Tumšajā istabā jutās nemierīgs. Viņš noprata, ka Jokūbs Lepšis viņu kungam par kaut ko nosūdzējis. Naudris vilka laukā no nodilušā ādas maka grašus un bēra uz galda atsevišķās kaudzītēs. Par izpostīto piekūna ligzdu tiesa ļaundarim piespriedusi sešus šokus grašu, par nosisto melno bebru — divus šokus grašu, par nocirsto dobumaino koku — šoku, par sešiem nocirstajiem darvas dedzināšanai noderīgiem bērziem — četrdesmit astoņus grašus un par četriem malkai nocirstiem alkšņiem — astoņus grašus, pavisam pārkāpējiem piedzīti deviņi šoki un piecdesmit seši graši.

—    Pārskaiti, Lepši!

Kovīds Naudris aizrāva ciet muka saiti.

Jons Tvirbuts pārlaida Jokūbam Lepšim ciešu neapmierinātu skatienu un teica:

—    Cik pārkāpēju esi notvēris, to tu zini. Cik lielus zaudējumus viņi nodarījuši, tu zini. Skaitīt māki. Nesaprotu Lepši, kā vagara kungs tev būtu spējis nokrāpt kaut vienu grasi?

—    Es krāpjoties? — Naudris bija pārsteigts. — lokūb, tu mani apsūdzi par krāpšanos?!

Jokūbs Lepšis pastiepa kaklu, pašapzinīgi sagrozīja galvu un ierunājās:

—     Mēs, Kovīd, daudzus gadus kopā esam karojuši! Tu esi taisnīgs vīrs. Tu sapratīsi, ka lielkungs kopā ar mani nebūtu jājis uz šejieni, ja kaut ko nebūtu piemelojis. Es gribu aprunāties ar kungu tev, taisnam vīram, Naudri, dzirdot!

Iestājās klusums. Kovīds Naudris un Jons Tvirbuts skatījās viens uz otru. Jokūbs I.epšis pašķielēja uz zaķa galvu, kura stāvēja uz apaļā galda, tad ieskatījās Tvirbutam tieši acīs.

—    Lielkungs Joni, tas, ko kādreiz esmu nopelnījis, man būtu jāatmaksā! Parāds ir princips, vai tā nav?

Jons Tvirbuts apstiprinoši palocīja galvu. Viņš uzmanīgi gaidīja Lepša paskaidrojumus.

—     Lielkungs Joni, rotmistri mums izmaksāja algu no valsts kases naudas, — Jokūbs lepšis mierīgā balsī teica, — bet toreiz pēc kara ar krieviem valsts kase bija tukša un tavs brālis kritis — dod, Dievs, viņam debesu valstību! — neizmaksājis man algu par gada un triju ceturkšņu dienestu. — Jokūbs paskatījās uz vagaru. — Vai es meloju, Kovīd?

Kovīds Naudris sēdēja pie galda, turēja rokā sažņaugto maka auklu un platām acīm skatījās uz Jokūbu Lepši, elpu aizturējis.

Jokūbs Lepšis nosmaidīja.

—    Rotmistra raitnieks klusē. Tātad es nemeloju. Rotā visvairāk bija vācu vīri. Lietaviešu nolīgšanu valdnieks bija aizliedzis. Ja nāks karš, lietaviešus viņš tāpat varēs sacelt kājās. Rotmistra Petra rotā mēs bijām tikai daži lietavieši. Cik bijām, Naudri? Pieci, seši?

Kovīds Naudris neatsaucās. Tikai tagad, liekas, viņš noticējis, ka Jokūbs Lepšis runā par kritušā rotmistra parādu.

—   Vairāk par septiņiem nebūs, patiešām, vairāk nebūs, — brītiņu padomājis, atbildēja Lepšis pats. — Tā, redz, lielkungs Joni, vāciem samaksāšanai un zirgu pirkšanai ar valsts kases naudu rotmistram pietika. Bet lietaviešiem aizvien viņš tikai solīja un solīja… Ceturksnis garām — sola, puse gada apkārt, viss gads apkārt — sola un sola, valdnieks man uzdāvinājis muižu, tad nu no tās ienākumiem, vīri, es jums visu, līdz pēdējam grasim…

—   Jokūb, vai tev izkritis no prāta!… — Kovīds Naudris bija atguvis valodu. — Vai tad tu vairs neatminies, Lepši, ko rotmistrs mūždien sacīja — mēs cīnāmies par Lietavu, par savu zemi, mēs arī jostu varam savilkt. Būsim patrioti, viņš teicies vienmēr.

—Vo, vo, vo! — Jokūbs Lepšis priecājās. — Patrioti! Te ir tas princips — lielkungs Jons pārņēmis nelaiķa brāļa muižu, viņam ari brāļa solītā alga no mantotās muižas ienākumiem jāatdod. Kurš cits, Naudri, atdos brāļa rotmistra parādus, ja tas nebūs lielkungs Jons?

Kovīda Naudra stūrainā seja piesārta.

—   Attopies, Jokūb! Tu vēl tagad tupētu cietuma dibenā, ja nebūtu lielkungs Jons. Kura mežā tu zagļus tvarsti? Kuram tie šoki, kurus muķī saber, pieder patiesībā? Vai tie nebūs rotmistra brāļa šoki?

—   Trīsdesmit gadu par šo brāļu labumiem esmu cīnījies. Un tagad man Kodekss — princips! — šos grašus maksā.

—    īstie lietavieši!… īstie vīri!… — Kovīds Naudris nokāra galvu, balstīdams te ar vienu roku, te ar otru. — Kamēr jauni, tikmēr gan drosmīgi, gan varonīgi… Patrioti! Kā paliek vecāki, cits citu grābj aiz rīkles, graša dēļ plūcas, kā cūkas pie siles grūstās…

Klusā, dobji drūmā balsī ierunājas Jons Tvirbuts:

—   Kovīda kungs, tad ari gan jums, gan Jaukantam, gan visiem citiem rotas lietaviešiem mans brālis palicis parādā?

—    Nē, nav tiesa! — Kovīds Naudris iekliedzās.

—   Tad tu gribi teikt, ka Lepšis melo?

Pikti savaikšķījies, Naudris nopukšķēja un sagrozījās krēslā, steigšus un kā pagadās aizsiedams naudas maku. Drūvā balsī viņš teica:

—    Nē, nemelo! — Nopļekstinājis maku galdā, viņš tam pārmauca pāri cepuri. — Bet algu pieprasa netaisnīgi! Mūsu rotai valsts kase nebija izmaksājusi naudu divus gadus. Valsts mantzinis Stanislovs Hlebavičs bija kā traks: kā — jūs stāvat uz muitas un nemākat tikt pie naudas?! Tikt būtu varējuši… Bet rotmistrs, jūsu brālis nelaiķa, visus bija nobrīdējis — ja plēsīsiet lieku, pats nocirtīšu pirkstus! Bet Lepšis… Lepšis pārgāja uz revidentu apsardzes vadu, šim vadam valsts kase naudu nežēloja, baidījās, ka revidenti varētu ņemt kukuļus un viltot īpašuma dokumentus. Revidents ir revidents… Kad rotmistrs Tvirbuts mums izmaksāja parādā palikušo algu, Lepšis velns zina kur dauzījās apkārt kopā ar revidentiem. Bet pēc tam rotmistrs krita… — Kovīds Naudris pārvilka ar plaukstu pār seju. — Zārka pārvešanai zirgus nopirka par valsts naudu. Melnus. Četrus melnus zirgus. Līdz Daugavai zārku pavadīja visi rotas karavīri. Vāci — pat viņi! — pavadīja. Pie Daugavas Oto Šenkings, Cēsu katedrāles virsmācītājs, pārkrustīja rotmistra zārku… Butlera strēli šāva no musketēm…

Jokūbs Lepšis aizsvilies blieza ar dūri pa galdu un iebaurojās:

—   Rupji malts! Jūs domājat, ka es ar šo naudu triekšos uz krogu? Domājat, ka noplītēšu? Es esmu dzīvs! Vēl tagad dzīvoju! Es vairs nevaru dzīvot viens kā pirksts!

Jons Tvirbuts un Kovīds Naudris — abi satrūkušies blenza uz Jokūbu Lepši, ka viņam būs uznākusi trakuma lēkme. Taču dusmas Lepšim tūlīt bija pārgājušas. Acīs viņam iemirdzējās asaras. Degunu šņaukādams, Jokūbs niķīgi izvilka no azotes pudeli, ar zobiem izrāva aizbāzni, ieņēma guldzienu, tad vēl vienu, un žēlabaini atiezās.

—        Patrioti! Šiem par melniem zirgiem jāapspriežas… Bet man vajag precēties. Es gribu, lai man ir ģimene. Dēlu atstāt… Karavīrs grib atstāt pasaulē karavīru, vīri!…

Jokūbs Lepšis atkal pasita gaisā pudeli. Ar piedurkni viņš noslaucīja lūpas un saslapinātās ūsas.

—   Cik rotmistrs jums maksāja par ceturksni, Kovīd? — Jons Tvirbuts jautāja vagaram.

—   Jūs, lielkungs, gribat samaksāt par asarām, nevis par ceturkšņiem! — Kovīds Naudris īgni atbildēja. — Ko gan vērta pļēgura asara?

Jons Tvirbuts piecēlās.

—    Es jautāju — cik?

—   Jātniekam pa desmit šokiem, bet vezumniekiem astoņus… Vai bija astoņi, Lepši? — Naudris uzrunāja Lepši ar neslēptu nicinājumu.

—   Tencinu, tencinu, vagara lielkungs! Astoņus šokus maksāja tolaik. Tagad iet pa divpadsmit. Žemaišu stārasta Hodkeviča dēls Jons Karolis man maksāja divpadsmit. Tātad man pienākas astoņdesmit četri šoki!

—    Proties kauna!…

Jokūbs Lepšis izbolīja zilās asarainās acis.

—   Ta vai tad es vainīgs, ka visam cenas kāpj? Gan auzām, gan sienam. Ko tolaik varēja nopirkt par astoņiem šokiem, tagad bieži ne par divpadsmit nevar dabūt.

—    Paklausies, kungs, ko viņš runā?! — paskatīdamies uz Jonu Tvirbutu, iesaucās Kovīds Naudris. — Nupatās vēl birdināja asaras… Vēl nav ne nožuvušas…

Jons Tvirbuts viņu pārtrauca stingrā balsī:

—    Noskaiti, vagar, Jokūbam Lepšim astoņdesmit četrus šokus!

—    Nemūžam! /

—   Tu, Naudri, pārnāci no kara sveikā! Ceļā tu neesi ne aplaupīts, ne apzagts. Mājās tu nepārnāci basām.

Kovīds Naudris nikni norāva no maka savu cepuri, bet maku pagrūda ar tādu spēku, ka tas pārslīdēja pāri galdam un noplakšķēja Jokūbam Lepšim svārku klēpī.

—        Lietavieti karotāj! Patriot!…— Kovīds Naudris ierunājās, uzsvērdams katru vārdu. — Muķī simt sešpadsmit šoku un trīsdesmit seši graši. Un divpadsmit auksīnu. Rotmistra brāļa kungs tev atdod art to naudu, kuru tu nodzēri, nākdams no kara mājās! Jokūb!… Visi mūsu biedri… Visi, kas krituši, tagad… Kungs augstais!…

Jokūbs I,epšis iebakstīja azotē pudeli, atraisīja maku un sāka ņemt laukā naudu. Apklusis un sarāvies, acis iepletis, Kovīds Naudris lēnām sēdās. Viņš klausījās, kā šķind cīņu biedra skaitītā nauda. Naudris likās aizvainots un saplacināts, itin kā pārestība būtu nodarīta viņam. Varēja domāt, ka viņš sēž tiesā uz apsūdzēto sola kopā ar kritušajiem cīņu biedriem.

Jons Tvirbuts pagriezās un lēnām piegāja pie loga. Laukā gan spīdēja saule, gan rasināja. Pēkšņi viņš ieskatījās istabas kaktā, kur stāvēja apaļais galds. Saules apžilbinātajās acīs pavisam neskaidri parēgojās krusts. Jons piegāja pie galda un nekustīgi vērās zaķa galvā. Aiz muguras pie lielā galda kā apdullis murmināja Kovīds Naudris.

—   Mēs soļojām, gājām… Mēs baidījāmies no asinīm… Bet mums pašiem zem nagiem… Vai atminies, Jokūb? Zem nagiem mums vienmēr bija sarecējušas asinis — melnas kā zeme…

—   Tu nojauci! — Jokūbs Lepšis noburkšķēja. — Te bija piecdesmit…

Jokūbs sāka turpināt skaitīšanu no piecdesmit. Bridi klusējis, Kovīds

atkal sāka murmināt:

—    Šobrīd mūsu kritušie biedri kapos griežas otrādi… Pie Polockas, pie Veļikije Lūkiem, pie Pleskavas, pie Ēdoles, pie Ventspils…

—   Paņēmu tieši astoņdesmit četrus šokus, — Jokūbs Lepšis teica. — Vai dzirdi, kungs? Es paņēmu tieši tik, cik man pienākas.

Jons Tvirbuts nostājās pie lielā galda un teica Kovldam Naudrim:

—   Vagara kungs, Lepšis savu nopelnīto naudu paņēma! Ja šis naudas dēļ tu Lepšim pārmetīsi, es tev nemaksāšu algu gadu un trīs ceturkšņus!

Ātrā solī viņš atstāja istabu.

Pa ceļam uz mājām Jons Tvirbuts iejāja Birželēs. Māmiņai Ievai viņš izstāstīja, ka lepšis soloties precēties. Kura ies Lepšim par sievu? Kura meita precēsies ar jukušu? Kādu sušķeni Lepšis pārvedīs Sidabravā?

—    Kāda nāks, tādu pārvedis,— bēdīgi atbildēja Ieva.

—   Kur uzrodas sieviete, tur iet vaļā elle. Ardiev klusumam un mieram Sidabravā!

Jons bija noskaities.

Pēkšņi ierunājās Asara:

—   Kantes jaunkundze jūsu mieru un klusumu netraucēs, tēvoc! Kantes jaunkundze ir laba un līdzcietīga!

—   Nu gan izdomājusi… — Jons nočukstēja. — Bajārmeita pie Lepša neies!

Smeldzošs smagums uzgūlās Jona Tvirbuta sirdij. Viņam atausa atmiņā —

Kante Urbšīte bija apskāvusi Jokūbu Lepši pie cietuma vārtiem. Viņš atcerējās arī to, ka viņa naktī bija aizskrējusi uz kapdārzu, kur Jokūbs īdēja kā dzīvnieks.

—   Nu gan izdomājusi! — Jons uzkliedza Asarai.

Ieva sāka vaimanāt:

—    Dieviņ, dieviņ!…

Jona sirdī kaut kas pārtrūka. Dusmās viņš sāka trīcēt. Viņš ņēmās kliegt, ka Urbšītes jaunkundzi Sidabravā nelaidīšot ne iekšā. Ka nelaidīšot iekšā nevienu meitu. Ka patriekšot Lepši. Lai sēž cietuma dibenā tik ilgi, cik piespriests. Vēl pieprasa, lai atdod kritušā rotmista parādu. Cilvēks par nezvēru vēršas!…

—   Un tu? — Jons izdzirdēja mātes balsi. — Jau divdesmit gadu tu esi kā mežazvērs…

Jons paspēra soli tuvāk mātei, grasīdamies cirst pretim, bet viņai aiz muguras ieraudzīja Asaras pārbiedētās acis. Lielas, dzidras un zilas acis raudzījās uz viņu un jautāja: kāpēc tu dusmojies, tēvoc? kāpēc tu nīsti Urbšītes jaunkundzi?…

Panevēža. Tirgus laukums. Burzma. Teķis ar melnu galvu.

Jons sarāvās no tā, ko nupat atcerējās.

Kāpēc, ar kādu nolūku viņš Sidabravā sācis celt dzīvojamo māju un klēti? Vai tas tāpēc, ka viņu grauzusi sirdsapziņa, bārenīti Auku atdodot audzināšanai brālim Povilam? Vai tas nav tālab, lai Sidabravā varētu paslēpties no cilvēkiem un nejustu kaunu? Kamdēļ viņš tirgū bija nopircis divas baltas aitas un tekuli ar melno galvu? Vai tas nav tamdēļ, lai audzētu Dievam kādu dzīvu radību? Vai tas nav tamdēļ, lai, aitas ganīdams, varētu izpirkt vainu par nodarījumu nelaiķa brālim, viņa nelaiķei sievai un viņu mazajai bārenītei?

Jons vēl nekad nebija uzbrēcis Asarai. Viņam sametās neomulīgi. Viņš piegāja pie meitenītes un vērīgi ieskatījās viņai acīs.

—     Piedod! Vai tev patīk Kantes jaunkundze? Es zinu, ka patīk! Bet — vai tu gan vēlētos, lai viņa apprecas ar tādu…

—    Viņa mīl! — Asara izaicinoši atbildēja. — Kante mīl Jokūbu! Un par tādu viņu neapsaukā.

—    Nē, neapsaukā vis… — Jons nopūtās, tad lika: — Posies, Asara, mums jājāj uz Sidabravu. Rīt jāiet ganos…

Meitene papurināja galvu. Jons strauji paskatījās uz māti. Acis viņam bija izsmējīgas un ļaunas. Ieva nobijās, ka tagad dēls viņai uzkliegs. Jons tomēr savaldījās. Viņš neteica ne vārda. Un izgāja pa durvīm.

Māmiņa Ieva izskrēja dēlam pakaļ pagalmā, gribēja pieturēt seglu kāpsli, gribēja pateikt, ka… Nepaguva…

Jons kā putns uzlēca zirgā un piecirta piešus. Zirgs iezviedzās un paslējās pakaļkājās, tad — žvīks! — pārlēca pāri sētiņai un aizdimdināja uz Ķiršinas pusi.

Olīva. 19. jūlijs, svētdiena

Klostera baznīca varena. Tās arhitekti bijuši ģēniji. Lēmums par to, kāda baznīca jāceļ, dzimis nevis arhitektiem prātā, bet gan sirdī. Jaunām un jaunām paaudzēm baznīca liecinās, ko iespēj cilvēki, kuriem dievišķā dzirksts. Bet šī baznīca tiek apgānīta — tagad, šajā stundā, ar šo laulību ceremoniju.

Zeltā laistās sveču apgaismotais altāris. Zvīļo bīskapa mitra. Žilbinoši zaigo baltais ietērps mācītājiem, kuri viņam kalpo. Līgava. Līgavainis. Krāšņā pavadoņu virtene. Baltās kleitiņās ieģērbtas meitenītes tur rokās ziedu vainadziņus.

No altāra pa kreisi starp četrām zeltītajām baldahīna kolonnām sēž karalis Sigismunds. Viņam galvā kronis. Plecus apskauj sarkana mantija. Kaklu ietver baltā mežģīņu apkakle. Valdnieka vaigs mierīgs, deguns pasliets, ūsas braši uzvirpinātas. Lūpas valdonīgi sažņaugtas, bargās acis nemirkstinās un spīd kā no stikla.

Ap baldahīnu spiežas zviedru augstmaņi. Pie aizmugures kolonnām stāv divi valsts amatvīri — sirmais, uzkucušais valsts mantzinis )ans Firlejs, mirušās Dorotejas Sapiegienes brālēns, un valsts ministrs Nikolajs Zebžidovskis, sarkansejīgs vīrietis ar viegli izvalbītām acīm. Šie divi paņems no valdnieka kroni, scepteri un zelta valsts ābolu ar krustiņu, kad laulību ceremonija būs beigusies. Jans Firlejs regālijas ieslēgs seifā, aizgādās uz Varšavu un ieslēgs valsts kases karaļa dārglietu istabā — glabās, līdz karalis atgriezīsies no Zviedrijas.

Valdnieka sekretārs Jeronīms Visigins Valāvičs stāv galminieku pulkā attālāk no baldahīna. Pie sienas. Ēnā. Jeronīma vecvecvectēvs Jurģis Visigins bijis pārcilvēciski stiprs vīrs. Kaujā pie Hojņices krustneši bija nogalinājuši Polijas karaļa un Lietavas lielkuniga Kazimiera zirgu, un Jurģis Visigins, atdevis valdniekam savējo, ar vienu dūri notriekdams zemē zirgus, kas viņam gāzušies virsū, ar otru zveldams tā, ka neceļas jātnieki, izlauzies no ienaidnieku ielenkuma un atgriezies pie savējiem dzīvs un vesels. Valāviča iesauka[19] viņam pielipusi tik stipri, ka kļuvusi par otru uzvārdu, kuru Jurģis atstājis bērniem un bērnubērniem par piemiņu savam bijušajam spēkam. Jeronīms ar vērša spēku nekad nav izcēlies. Valdniekam uzticīgu lietaviešu vairs nav. Ja kaujā paklups Sigismunda Vāsas zirgs, vai atradīsies kāds kaut vai viens lietavietis, kurš viņam varētu atdot savējo?…

Lielkuniga Kazimiera bērni guvuši ievērību visā Eiropā. Svētais, virsbīskaps un prezbīteriešu kardināls, Unguru un Čehu karalis, Polijas karalis, divi Polijas karaļi un Lietavas lielkungi — nu nē, nav bijis otra tāda valdnieka, kuram visi — veseli seši! — dēli tik augstu būtu cēlušies. Un nav bijis otra tāda valdnieka, kuram visi dēli un visas meitas tēva valodu un senču ieražas būtu aizmirsušas ceļā uz varu, godu un slavu! Kazimiera mazbērniem un mazmazbērniem tēvzemes vērtību aizvietojusi Ungārijas, Dānijas, Saksijas, Pomerānijas, Brandenburgas, Lūneburgas, Braunšveigas, Valensijas, Toskānas un Ferāras hercogu un firstu vērtība. Ja kaut kur kāds princis apprec kādu princesi, pameklē — vai tie nav Kazimiera pēcteči, kuri laulājas? Sigismunda Vāsas sieva Anna smiedamās stāstīja, ka viņa sev esot dzemdējusi trešās pakāpes māsīcu un brālēnu.1 Sigismunda Vāsas māsa Anna, Kazimiera mazmazmeita, pošas iziet par sievu pie Brandenburgas kūrfirsta Joahima, Fridriha dēla, Johana Georga, kurš arī ir Kazimiera pēcnācējs…

Katrs no Kazimiera pēctečiem — karaļi un karalienes, firsti un firstienes, prinči un princeses, hercogi un hercogienes — par savu tēvuzemi uzskata pavisam citu zemi. Viena dzimtene, viena mīlestība uz dzimteni viņus vairs nevieno. Viņi ir vāci, poļi, zviedri, spāņi — ņem, kuru tautu gribi! — tomēr visi viņi radinieki. Viņi manto, iekaro, pakļauj, uzvar vēlēšanās un precēdamies ieņem vietu uz troņa. Kādā valstī, kādā tautā — tas viņiem nerūp. No Kazimiera celma nākušie kā tādi Dieva izredzētie pasaules staiguļi klimst no valsts uz valsti, no troņa uz troni. Ir stepju un kalnu nomadi. Ir troņu nomadi.

Kas Sigismudam Vāsam tāda Lietava? Sveša zeme, neizprotami cilvēki.

Kas lietaviešiem tāds Sigismunds Vāsa? Svešzemju pieklīdenis. Barbars.

Tur pie altāra, rau, Austrumfrīzijas grāfs Johans — Sigismunda Vāsas brālēns — laulājas ar sava brāļa, grāfa Jenona, meitu Sabīni Katarīnu. Tēvocis prec brāļameitu! Tuvos asinsradiniekus laulā Poznaņas bīskaps Jans Tarnovskis, bijušais valsts apakškanclers, vīrs, kurš deviņdesmit ceturtā gada februārī Upsalā pirms Sigismunda kronēšanas par Zvierijas karali kopā ar valdnieka sekretāru Pēteri Tilicki un pāvesta nunciju,

Sanseverlnas bīskapu Francisku, iesauktu par Malaspinu, bija mēģinājis noslepkavot Sigismunda Vāsas tēvoci, Vestmanlandes hercogu Kārli Vāsu.

Kāzas rīkojis sātans. Pašlaik baznīcā valda sātans. Bet uz barbaru laulībām Jeronīms Visigins Valāvičs nebija varējis neierasties. Jeronīms pats Tiham Larsa dēlam Jillenkreicam, hercoga Kārļa pulkvedim un diplomātam, noteicis satikšanos baznīcā pa laulību ceremonijas laiku —ja nepamanīts Olīvā vēlies sastapties ar svešzemju sūtni, ej uz turieni, kur karalis, kur daudz ļaužu, kur visiem uzmanību piesaistījis sātans.

Tihs Jillenkreics ieradīsies baznīcā pirms sprediķa.

Laiks velkas lēnām.

Karaļa galmadāmas ne acu nenolaiž no Bādenes markgrāfa Eduarda Fortunāta. Jau kuro dienujaunkundz.es un dāmas nemitējas sačukstēties un par viņu sajūsmināties. Tur jau viņš stāv — slaids, stalts, melniem matiem. Valdnieka tantes Cecīlijas un Bādenes markgrāfa Kristapa dēls. Trīsdesmit vienu gadu vecs. Dzimis Londonā. Eduardu Fortunātu kristījusi Anglijas karaliene Elizabete kopā ar krusttēvu, Francijas karali Fransuā Otro. Dzīšanās pēc goda un slavas vecākiem izmaksājusi dārgi, viņi, dzīvojot Londonā, tik dziļi iestiguši parādos, ka markgrāfu Kristapu ieslodzīja cietumā. Sievu un mazo dēlēnu markgrāfs bija mēģinājis pārsūtīt mājās uz Bādeni ar svešu uzvārdu. Nebija izdevies. Viņš kritis vēl apkaunojošākā izsmieklā. Tikai pēc gada Kristapu izlaiduši brīvībā, un slavas meklētāju ģimenīte devusies prom no Anglijas. Londonā piedzīvotais apkaunojums nebija atbaidījis Bādenes markgrāfieni Cecīliju no izpriecu pilnās, bezrūpīgās dzīves. Apmierinādams sievas kaprīzes, markgrāfs šķaidījās ar naudu uz visām pusēm. Bādeniešu ģimene apbraukāja vācu hercogistes un firstijas, Spāniju, Franciju un Itāliju. Karaļu, hercogu un firstu pilis… Kāzas, kristības, balles… Bādeniešu spīguļojošā pagātne sakarsējusi poļu jaunkundžu un dāmu iztēli. Romatiskās čauksteņu leģendas atsaucīgajām būtnēm liek iekliegties, liet asaras un žēlabaini ilgoties pēc dēkainas dzīves.

Sīs kāzas sarīkojis sātans. Tie ir grāfa Ērika, Pēra dēla, Brahes vārdi. Pa ceļam uz Olīvu grāfs izstāstījis kancleram Leonam Sapiegam gadījumu, kurš labāk palīdz izprast troņu nomādu dzīves dogmas — gan cilvēciskās, gan sātaniskās…

Bādeniešu bezrūpīgā ceļošana pa Eiropu galīgi iztukšojusi markgrāfistes kasi, un, kad Bādenei sākuši uzbrukumus burgundieši, pieprasīdami, lai atdod lielos parādus, markgrāfiene Cecīlija kopā ar ģimeni steigšus devusies uz Zviedriju pie brāļa, karaļa Juhana. Markgrāfs Kristaps apzvērējis, ka kalpošot zviedru karalim, lai tikai viņš palīdzot aizstāvēt Bādeni no burgundiešiem. Karalis Juhans nosūtījis markgrāfu uz Sāmsalu un iecēlis par Zoneburgas cietokšņa pārvaldnieku. Palikusi Stokholmā pie karalienes Katrīnas Jagaiļa meitas, markgrāfiene pacentusies izpatikt, cik vien ātri var — viņa pārkristījusies par katolieti. Karaliene Katrīna pret pirmo atgriezto katolieti no Vāsu dzimtas bijusi dāsna un labvēlīga — Cecīlijai viņa uzdāvinājusi Senesas muižu pie Brūborgas un vairākas viensētas Vestmanlandē.

Trīs gadus bādenieši nodzīvojuši Zviedrijā. Cecīlija, pēc dabas vieglprātīga, tomēr sieviete ar labu sirdi. Sevišķi viņa jutusi līdzi un mīlējusi nelaimīgo — slimo — brāli Magnu, Austrumgotlandes hercogu, kuru uzskatījusi par pašu godīgāko starp visiem saviem brāļiem. Magnu bija padarījušas slimas sirdsapziņas ēdas. Pirms daudziem gadiem karalis Ēriks, Magnus pusbrālis, Somijas hercogu Juhanu, Magnus miesīgo brāli, bija pasludinājis par tēvzemes nodevēju.1 Viņš Magnu sācis pievārdot, lai arī tas apstiprina brālim celto apsūdzību. Bez Magnus paraksta apsūdzība bija pliks papīrs, jo, vecāko brāli izsludinot par tēvzemes nodevēju, par pirmo troņa mantotāju kļūtu Magnus. Kroņa zaigojums nebija aptumšojis Magnus prātu. Brāļa apsūdzību Magnus nav apstiprinājis, un karalis Ēriks ķēries pie blēdības — pusbrāli sācis precināt Skotijas karalienei Marijai Stjuartei, kurai agrāk pats bija izteicis precību piedāvājumu un kurai precinājis — arī ar viltu — hercogu Juhanu, vēlēdamies izjaukt viņa precības ar Katrīnu Jagaiļa meitu. Marija Stjuarte atbildējusi ar vēstuli — koķetu un izvairīgu —, kuru varēja saprast kā vien iegribas. Cerības iegūt

Skotijas karalienes roku satraukušas un iekvēlinājušas Magnus jūtas. Brīnišķās nākotnes mirāžas apburts, Magnus karaļa Ērika apsūdzību pret brāli Juhanu parakstījis. Uzvaras priekā Ēriks gavilējis. Magnum par staļļmeistaru viņš iecēlis Nilsu Stefana dēlu Bildi, personiskos padomniekus un plašu galmu. Ēriks izdevis manifestu, kurā izsludinājis Magnu par pirmo troņa mantotāju. Vienlaikus karaļa karaspēks ieņēmis Turku, apcietinājis Somijas hercogu Juhanu un viņa sievu, lielkunigieni Katrīnu. Abus viņš ieslodzījis Gripsholmā. Hercogam Magnum viss kļuvis skaidrs. Viņš sapratis, ka bijis apkrāpts. Viņš sācis vairīties no māsām, brāļa Kārļa, valsts padomniekiem un personiskās padomes locekļiem. Katru dienu viņš sācis apmeklēt baznīcu, no visas sirds un lielās sāpēs ik grēksūdzē nožēlodams, ka nodevis bezvainīgo brāli. Bet, kad Gripsholmas cietumā nomirusi brāļa, hercoga Juhana, un lielkunigienes Katrīnas pirmdzimtā meita Izabella, hercogs Magnus sajucis prātā. Hercogistes pārvaldīšanu uzdevis personiskajai padomei, hercogs pilnībā aizgājis no cilvēkiem — noslēdzies Kungsbrū muižā pie Roksenas ezera netālu no Linčēpingas.

Markgrāfiene Cecīlija bieži braukājusi uz Kungsbrū. Māsas mīlestība atvieglināja Magnus dvēseles ciešanas. Staļļmeistaru Nilsu Bildi, kā arī aizbildņus Jonsu Botu un Tihu Jillenkreicu, lai viņi uzmanīgāk rūpētos par brāli, Cecīlija bagātīgi apdāvinājusi. Bet Magnus ārlaulības meitiņas Lukrēciju un Helēnu, kuras viņš sadzīvojis ar vācu jaunkundzēm Valburgu un Annu fon Haubiču, markgrāfiene pārveduši uz Šenesu, kur audzinājusi kopā ar dēlu Eduardu Fortunātu.

Septiņdesmit ceturtā gada rudenī bādeniešu ģimeni piemeklējusi nelaime — Sāmsalas Zoneburgas pilī bija miris markgrāfs Kristaps. Pavadīdama uz Bādeni vīra mirstīgās atliekas un pati kopā ar dēlu pārceldamās uz dzīvi vīra grāfistē, Cecīlija aizvedusi līdzi arī divpadsmit gadu veco Magnus meitu Helēnu.

Astoņdesmit piektajā gadā karalis Juhans, uzzinājis, ka pieaugusi brāļa meita Helēna stipri pieķērusies aizbildnei Cecīlijai, un baiļodamies, ka viņa varētu aiziet vieglprātīgās aizbildnes neceļos, pārveda Helēnu atpakaļ uz Stokholmu. Uzdāvinājis vairākas viensētas, viņš brāļa meitu izdeva par sievu pie sava kamerjunkura Volmāra Ikskila. Tagad jau šis Volmārs Ikskils ir hercoga Kārļa hofmaršals, bet viņa sieva Helēna — hercogienes Kristīnas hofmeistariene. Ikskili dzīvo hercoga Kārļa galmā, kur valda pār galminiekiem un kalpotājiem. Hercoga Kārļa galmā Ikskiliem noslēpumi nepastāv. Vai viņi var būt pilnīgi uzticīgi hercogam? Helēnas tēvu, princi hercogu Magnu, savu miesīgo brāli, hercogs Kārlis bija apglabājis Vadstenas klostera baznīcas priekštelpā kā tādu nolaidušos muižnieķeli. Kapakmenī nav izkalis ne uzvārdu, ne titulu. Bēru dienā izlaupīta baznīca. Šos pazemojumus Helēna Ikskila nebūtu varējusi aizmirst. Piedevām taču pēc Helēnas tēva nāves daudzi no viņa galminiekiem sākuši kalpot hercogam Kārlim. Agrākais Magnus staļļmeistars Nilss Stefana dēls Bilde tagad hercoga Kārļa staļļmeistars. Agrākais Magnus aizbildnis Tihs Larsa dēls Jillenkreics tagad hercoga Kārļa apsardzes pulkvedis un viņa diplomāts. Hofmaršals, staļļmeistars, apsardzes pulkvedis un hofmeistariene — bez šo cilvēku pavēles hercoga pili nemainās sardze un kalpotāji neuzklāj galdu pusdienām un vakarā gultu naktsmiegam. Šie cilvēki uztur kārtību visur, kur tikai hercogs pagriežas — cietoksnī, pilsnamā, ceļojumos, naktsmītnēs un lauku apmetnēs. Savulaik markgrāfiene Cecīlija šiem cilvēkiem pasniegusi lepnas dāvanas. Cecīlija brāļameitu Helēnu Ikskilu uzaudzinājusi. Viņas dēls Eduards Fortunāts kopā ar Helēnu divus gadus audzis Šenesā, vienpadsmit gadu — Bādenē. Tur aizsteigušies abu jaunības skaistākie gadi. Bādenes markgrāfam nevajadzētu pielikt pārlielas pūles, lai Helēnu un viņas tēva bijušos galminiekus nosliektu karaļa pusē. Viņam palīdzēs Austrumfrīzijas grāfs Johans ar jauno sieviņu…

Grāfa Johana brālis grāfs Jenons savu meitu Sabīni Katarīnu jau bija saderinājis ar mātesmāsas, Saksijas Sofijas Lauenburgas, dēlu Gustavu, proti, ar savu brālēnu. Bet ar līgavaini atgadījusies nelaime. Pērnā gada jūlijā pirms došanās uz Somiju hercogs Kārlis bija sarīkojis Stokholmas Svētās Klāras laukumā karaspēka skati. Sabīnes Katarīnas līgavainis Gustavs jāja blakus hercogam Kārlim. Pēkšņi maksti gāja vaļā šāviens no vienas Gustava pistoles, un lode izskrēja cauri celim. Novembri Gustavs nomira.1

' 1597. gada 11. novembrī Stokholmā.

Grāfs Ēriks Pēra dēls Brahe nezina, kas grāfienei Sabīnei Katarīnai bijis tēvocis grāfs Johans viņas līgavaiņa, hercoga Gustava, dzīves laikā. Vai vīrieša noslēpumainība, kura interesē katru jaunavu? Vai izveicīgs pavedējs, sātanisko kaislību stihiskais spēks? Mīļākais? Grāfs Ērihs Brahe zina tikai tik daudz, ka tēvocis ar brāļameitu divatā aizbraukuši no Emdenas tūlīt pēc tam, kad pienākusi ziņa, ka hercogs Gustavs apbedīts. Bēgļi atraduši patvērumu Bādenē pie tantes, markgrāfienes Cecīlijas. Mūža gaitā piedzīvojusi daudzas skurbinošas mīlas dēkas, tante no visas sirds juta līdzi strupceļā iekļuvušajiem radiņiem. Markgrāfiene izskaidroja mīlētājiem, ka luterāņu baznīca viņus nemūžam nelaulās. Jāpārkristoties par katoļiem. Katoļu dvēseles gana pāvests, kas viņām, ko grib, to aizliedz, ko grib, to atļauj. Cecīlija savam dēlam Eduardam Fortunātam, Bādenes markgrāfam, teica tā:

"Eduard, tavs brālēns, Polijas karalis Sigismunds Vāsa, lūdz tavu palīdzību! Palūdz mazu pakalpojumu arī tu no viņa! Pāvests uzklausīs, sapratīs un apmierinās vienīgi karaļa vai imperatora dedzīgo lūgumu."

Markgrāfs Eduards Fortunāts karalim Sigismundam uzstādīja noteikumu — kopā ar tevi došos uz Zviedriju tad, ja palīdzēsi mūsu brālēnam un viņa brāļameitai pārkristīties par katoļiem un salaulāties! Karalis Sigismunds grāfam Johanam un grāfienei Sabīnei Katarīnai uzstādīja noteikumu — es darīšu visu, lai pāvests jums izpalīdz, ja pēc tam jūs man palīdzēsiet karagājienā uz Zviedriju!

Kurš pašlaik var zināt — varbūt karalis Sigismunds Vāsa grasās palaist Zviedrijā baumas, ka grāfienes Sabīnes Katarīnas līgavaini hercogu Gustavu nošāvis hercogs Kārlis?…

Bīskaps Jans Tarnovskis beidz laulību ceremoniju. Iedūcās ērģeles. Sāk dziedāt koris. Jaunlaulātie dodas pie valdnieka baldahīna. Karalis ceļas kājās…

Laiks!

Jeronīms Visigins Valāvičs lēnītēm virzās starp dziedošajiem cilvēkiem. Svētās Brigitas altāra tuvumā cilvēku rindas retākas. Visi sadrūzmējušies ap valdnieka baldahīnu.

Mazās kanceles ēnā prāva vīrieša ķepa saņem Jeronīmu Visiginu Valāviču aiz elkoņa.

—    Es esmu šeit, kungs! — Jeronīms izdzird klusu balsi.

Tihs Larsa dēls Jillenkreics, bijušais nelaimīgā hercoga Magnus aizbildnis, viens no tiem hercoga Kārļa galminiekiem, kurus mēģinās — varbūt jau mēģina? — nosliekt karaļa pusē markgrāfs Eduards Fortunāts. Tiham Jillenkreicam varētu būt daži gadi pāri piecdesmit. Pazema auguma plecīgs vīrs ģērbies vadmalas drēbēs. Seja viņam paburbusi. Sirmā bārzda ķīlī duras lejup. Iepelēkās ūdeņainās acis noraugās mierīgi un vērīgi.

—    Uz satikšanos ar jums mani pilnvarojuši senatori lietavieši. Runāšu lietaviešu senatoru vārdā, — saka Jeronīms Visigins Valāvičs.

Tihs Larsa dēls Jillenkreics nokar galvu un caur pieri noraugās uz Jeronīmu Visiginu Valāviču.

Šēnevaldes turētājs Zāmuels Laskis, karaļa sūtnis, atgriezies no Zviedrijas, valdniekam bija ziņojis, ka hercogs Kārlis karaļvalstī izdarījis apvērsumu, hercogs zviedrus noskaņojis pret karali, valstī plosoties bads. Zāmuelam Laskim pa pēdām Polijā bija ieradies Tihs Jillenkreics, hercoga Kārļa sūtnis. Vēstulē karalim hercogs rakstījis: neticiet nevienam Laska vārdam, šis kungs pilda poļu senatoru gribu un mēģina sakūdīt mūs, Vāsas.

Jeronims Visigins Valāvičs runā:

Tihs Larsa dēls Jillenkreics vērīgi un mierīgi skatās Jeronīmam Visiginam Valāvičam acīs. Pats viņš, liekas, nemaz negrasās runāt. Jeronīms sāk satraukties. Tiham, precīzāk, hercogam Kārlim, ir savs negrozāms uzskats par lietaviešu stāvokli un viņu iespējām. Hercogs domā, ka Lietava ir Polijas karaļvalsts apgabals. Laika maz, bet jāpanāk… Bet — vai gan zviedri paši nesaprot, pēc kā tiecas viņu un poļu karalis, ko no karaļa grib panākt pāvests un Hābsburgi? Nekas Jillenkreicam nav jāskaidro! Skaidrodams izliecies par gudrāku, bet sarunbiedru tas var apvainot.

—     Pulkveža kungs, lietaviešu senatori nejaucas zviedru karaļvalsts iekšējās lietās, tomēr viņiem nav vienlaga, vai hercogam Kārlim izdosies vai neizdosies atsist karaļa Sigismunda uzbrukumu. Viņi man uzticējuši paziņot hercogam tos cilvēku uzvārdus…

Jillenkreics pārtrauc Valāviču:

—    Pateicos, nevajag!

Valāvičs pētīgi skatās sarunbiedram acīs. Kurš lietaviešiem neuzticas — Jillenkreics vai pats hercogs Kārlis? Nūja, ja ar Jillenkreicu jau runājis Bādenes markgrāfs Eduards Fortunāts, viņam radušās aizdomas, ka arī Valāvičam padomā markgrāfa mērķi!

—   Jums, kungs, būtu jāsaprot, ka lietavieši, palīdzēdami hercogam, rūpējas par savu likteni! Karaļa nolūki lietaviešiem tikpat postoši, cik zviedriem.

Tihs Jillenkreics atbild:

—     Hercogam nav vajadzīgs kāds atsevišķs grauds. Viņš mērķē uz visu vārpu!

—   Cilvēki, no kuriem atkarīgi karaļa karagājiena panākumi, ir zviedru karaļvalstī. Viņi stāv hercogam aiz muguras. Viņi gatavi dot hercogam triecienu, tiklīdz karalis būs izkāpis zviedru krastā. Vai šos uzvārdus jūs vēlaties zināt?

—    Hercogam Kārlim nav vajadzīgi slepeni ziņojumi! Hercogam vajadzīga drošas uzvaras garantija.

—   Pulkveža kungs, šādu garantiju viņam varētu dot vienīgi Dievs Tas Kungs!

—        Jums taisnība, bet visus Dieva darbus pēc Dieva norādījuma dara cilvēki! — Tihs Jillenkreics atbild klusā balsī. — Hercoga uzvaras garantija ir sarkofāgs! Vai jūs zināt, kura sarkofāgs hercogam padomā? Jā, zināt! Es gaidu atbildi!

Tiha, Larsa dēla, Jillenkreica prasība Jeronīmam Visiginam Valāvičam ir pavisam negaidīta. Nesaprotama!

Jau desmito gadu Gdaņskas Dominikāņu baznīcā stāv nelaiķa Zviedrijas karaļa Juhana sarkofāgs. Holandiešu skulptoram Vilemam van der Blokem, kurš deviņdesmitajā gadā strādājis Gdaņskā, to bija pasūtinājis pats karalis Juhans. Skulptors bija izveidojis tādu sarkofāgu, kādu karalis vēlējies. Taču poļu senatori karalim Sigismundam nav ļāvuši un arī tagad neļauj izvest sarkofāgu no Polijas uz Zviedriju, kur Upsalas katedrālē tas būtu jāuzstāda uz tēva kapa. Dienu un nakti Dominikāņu baznīcā sarkofāgu sargā jezuīti. Poļiem sarkofāgs ir garantija, ka Sigismunds Vāsa neapmetīsies Stokholmā un pārvaldīs Zviedriju no Varšavas. Ja valdnieks izvedīs sarkofāgu pret senatoru gribu, poļi izsludinās jauna karaļa vēlēšanas, un Sigismundam Vāsam būs jāatvadās no cerībām valdīt pār divām karaļvalstīm. Impērija, kura valdīs pār jūrām, paliks neizveidota. Polija nepielaidīs iespēju, lai Roma un Hābsburgi varētu gūt virskundzību pār tirdzniecības ceļiem jūrā, tā uzceļot tik stipri kāroto slavas torni. Tihs Jillenkreics atvedis hercoga vēstuli karalim un primātam Stanislovam Karnkovskim. Kā no karaļa, tā no primāta hercogs pieprasa, lai atdod Zviedrijai nelaiķa karaļa Juhana sarkofāgu. Hercogam vajag to, ko viņam nevar dot ne karalis Sigismunds, ne poļu senatori. Hercoga uzvaras garantija — neatdotais sarkofāgs! Ja karalis pārvedīs sarkofāgu Zviedrijā, hercogs zaudēs — zaudēdams poļu kroni, Sigismunds nostiprinās zviedru troni, un tad hercogs Kārlis zaudēs jebkuras cerības kāpt tajā.

Pieprasīdams sarkofāgu no tiem, kuri to neatdos nemūžam, hercogs Kārlis sasniedz savu mērķi — zviedru kroni. Bet — kāpēc viņš pieprasa sarkofāgu arī no lietaviešiem, kuri to viņam būtu atdevuši mīļu prātu? Ko darīs Kārlis, ja lietaviešiem izdotos izkaulēt sarkofāgu no poļiem un aizvest pār jūru uz Zviedriju? Vai viņš pieprasīs, lai karalis aizved pie viņa audzināšanā princi Vladislovu?

Laiks skrien. Tihs Jillenkreics kļūst nepacietīgs, bet Jeronīms Valāvičs netiek gudrs, ko lai viņam atbild. Sasprindzinājums pāri cilvēka spēkiem. Strupceļš. Nemūžam lietavieši sarkofāgu no poļiem neizdiņģēs, nenozags viņiem un neatņems ar varu, tas nav iespējams, to zina arī hercogs Kārlis. Tad ko viņš cenšas panākt, pieprasīdams sarkofāgu no lietaviešiem?

JeronīmsVisigins Valāvičs saņemas.

—   Pulkveža kungs! Lietaviešu lielkunigaites Katarīnas un Somijas hercoga laulību kontraktu parakstījis Lietavas lielkunigs un Lietavas lielkunigu padome. Kāzas notika Viļņā. Poļiem nav ne mazāko tiesību uz nelaiķa karaļa Juhana sarkofāgu! Lietaviešu pienākumos rūpēties, lai sarkofāgs nokļūst tur, kur tam jābūt.

Valāvičs bija domājis, ka ar šo stingro solījumu sabiedēs Jillenkreicu. Bet Tihs Larsa dēls paklanās un sajūsmināti atbild:

—    Hercogam patīk, ka lietavieši tik drošsirdīgi un varonīgi politiķi!

Ērģeļu duna apklususi. Dziesma aprāvusies. Pēkšņi iestājies klusums

izbiedē Jeronīmu Visiginu Valāviču. Lietaviešiem nekrīt svarā, kurš sēdēs zviedru tronī — Kārlis vai Sigismunds. Svarīgs viņiem vienīgi tas, lai troņu nomāds atteiktos vai nu no zviedru, vai poļu kroņa un pārstātu sarīdīt zviedrus ar poļiem un krievus ar lietaviešiem. Bet hercogs Kārlis grib, lai lietavieši palīdz sēsties zviedru tronī viņam — vienīgi viņam! Ja zviedri sadumposies vienā karalistē, lietavieši otrā, karam uz divām frontēm ne karalis, ne poļi nesadūšosies. Sigismunds samierinātos ar Polijas troni, bet hercogs Kārlis kļūtu par Zviedrijas karali bez riska, viņam nevajadzētu izliet ne pilienu asiņu.

Aizvainojumu neslēpdams, Valāvičs bilst:

—    Pulkveža kungs, vienīgi ģēnijam varējusi ienākt prātā doma izraisīt lietaviešu un poļu karu sarkofāga dēļ! Apbrīnoju hercoga Kārļa ģēniju!

—    Ja ienaidnieks lietaviešiem un zviedriem kopīgs, kāpēc ar to būtu jākaro zviedriem vieniem? — Tihs Jillenkreics samiedz acis, tās kļūst dzēlīgas, izsmējīgas un ļaunas. — Ja jau lietaviešu senatori nav spējīgi izpildīt hercoga prasību, tas liecina, ka viņi neko nav spējīgi palīdzēt ne hercogam, ne sev!

Valāvičs iztur Jillenkreica skatienu. Valdīdamies viņš tomēr pasmaida.

—   Lietavieši nav mīkstčauļi! Viņi piekritīs karot ar poļiem, ja hercogs būs visvarens un gādās, lai viņiem neuzbrūk ne turki, ne tatāri, ne krievi.

—   Hercogam nepatīk pierādīt apgalvojumus! — noskatīdamies uz sprediķotāju, kurš kāpj kancelē, Jillenkreics mierīgā balsī saka. — Mūsu kopīgās uzvaras garantija ir sarkofāgs! Lai Dievs iedveš drosmi gan mums, gan jums! Ardiev!

Hercoga Kārļa sūtnis iejūk cilvēkos. Karalis — barbars, hercogs — barbars, visi Vāsas — barbari! Ko lai iesāk viņu pavalstnieki? Kā lai cilvēks izraujas no viņu slazdiem?

Baznīcu skanīgi piepildījusi Vadstenas klostera bēgļa sprediķotāja Magnus Andra balss:

—   Šeit, šajā baznīcā, savulaik pēdējo reizi dzimtajā zemē lūgusi Dievu Somijas hercogiene un Zviedrijas karaliene Katrīna, mūsu visugaišā valdnieka māte. Šeit, šajā baznīcā, pirms daudziem gadiem pirmo reizi poļu karaļvalstī nodevis zvērestu un proklamēts par karali mūsu žēlastīgais valdnieks Sigismunds Vāsa. Šeit, šajā baznīcā, šodien Dievs Tēvs atgriezis īstenajā ticībā maldos aizgājušo vecāku dēlu un meitu…

Jeronīma sirdi sažņaudz sāpīga atskārsme — es esmu vājš…

Gdaņska. 21. jūlijs, otrdiena

Jūsu Gaišība Kutiig, mīļais kungs! Viņa Augstība karalis vakar no Olīvas pārcēlās uz telšu apmetni pie upes starp Gdaņsku un Laternu un vēlētos izceļot uz Zviedriju pēc iespējas drīzāk…

Leons Sapiega paceļ acis no papīra ar poliski rakstīto tekstu un ilgi skatās pa logu. Viņš redz lauka ķēķa atvērtās durvis, pa kurām mutuļiem gāžas pagalmā garaiņi, tie veļas pār mūra sētu un baltā straumē vilnījas uz pilsētu.

Blakus istabā skan balsis — sarunājas ziņnesis Jans Komparskis ar rakstvedi Povilu Tvirbutu.

Vēstuļu rakstīšana Viļņas vaivadam, lietaviešu lielhetmanim Kristupam Radvilam, nekad Leonam Sapiegam nav sagādājusi grūtības. Pēc aizbildņa, kuniga Radvila Melnā, nāves Leonu un nelaiķa bērnus bija pieņēmis aizgādībā Kristupa tēvs Mikalojs Radvils Sarkanais. Leons uzaudzis kopā ar Kristupu un viņa brāli Mikaloju. Leons pārkristījies par katoli, Kristups palicis evaņģēliķos, bet tas viņus nav sanaidojis un izšķīris. Draudzējās arī sievas. Draudzējās Kristupa dēls Jonušs, meita Elžbeta un Leona pameita Basečka. Kristups — nemiera pilns, uzņēmīgs, bargs, lepns un uzpūtīgs lielkungs, īstais vīrs karam. Leons ilgojas pēc vientulības un izslāpis pēc miera un klusuma, Kristupa straujumu atsver pašsavaldīšanās un pacietība, agresivitāti — dievbailīgums.

Leonam šobrīd grūti rakstīt vēstuli Kristupam. Puspatiesību stāstīšana viņam nav ierasta. Likt laukā visu patiesību viņam bail. Lielhetmanis nevar attaisnoties ar nepārvaramiem šķēršļiem. Nav tādu šķēršļu, kurus Kristups nespēj pārvarēt vai kuriem apiet apkārt. Tikai mēnesis riņķī, kopš Leons Sapiega ziņojis Viļņas vaivadam Kristupam Radvilam, ka viņu šantažē kņazi Ostrogiški. Vēstulē, kuru pirms trijām dienām atnesis kurjers Jans Komparskis, vaivads jau priecīgi raksta:

Kunigs Kristups Radvils spēj izmantot niecīgāko ieganstu cilvēku pārvilkšanai savā pusē un iedvesmošanai uz savu mērķu panākšanu. Šaubīties nedrīkst! Jāraksta patiesība. Kanclers Leons Sapiega noliecies pār papīra lapu.

Viņa Majestāte Karalis 21. jūlijā par galma ministru iecēla Viņa Augstību Petru Vesjolovska kungu un šajā pašā dienā pieņēma viņa zvērestu. Dievs Kungs lai dod, ka šī iecelšana būtu laimīga…

Leons Sapiega noliek spalvu.

Nav iespējams vēstulē izklāstīt visu patiesību. Kā lai izskaidro Kristupam, teiksim, to, kāpēc viņš, lietaviešu kanclers Leons Sapiega, nav uzlicis veto Kristapa Zenoviča ieteiktā Pētera Vesjolovska iecelšanai par Lietavas Lielkunigijas galma ministru?

Pēterim Vesjolovskim valdnieks bija uzstādījis noteikumu —ja pavadīsi mani uz Zviedriju, tūlīt ielikšu tevi tādos amatvīros, kuri sēž senāta sapulcēs. Vesjolovskis apsolīja doties uz Zviedriju. Kanclers Leons Sapiega atteicies pielikt spiedogu valdnieka iecelšanas rakstam. Viņš bija aizstāvējis lietaviešu senatoru prestižu. Jā gan, tikai prestižu! Ja Kristaps Zenovičs valdniekam ieteicis, ka par galma ministru jāieceļ Vesjolovskis, valdnieks būtu iecēlis citu lielmani, kurš, bez šaubām, viņam būtu bijis vēl uzticamāks. Nav pamata sunīt Kristapu Zenoviču. Arī valdniekiem kanclera atteikšanās pielikt spiedogu iecelšanas rakstam taču nebija traucējusi. Karalis izprotoši pasmaidījis un teicis, ka tad, ja jau lietaviešu augstie amatvīri tā vēloties, Pēteris Vesjolovskis ceļojumā uz Zviedriju nebūs senāta pārstāvis, viņš pildīs vecos pienākumus — kārtos manu kasi! Un tūdaļ nevērīgā balsī palūdzis, lai kanclers aizdod piecpadsmit tūkstošus auksīnu. Valdnieks bija atgādinājis arī tādu lietu: vai tas nebijāt jūs, gaišība kancler, kurš lūdza, lai jauno kunigu Radvilu ieceļu par dzērienu pārzini? Pēc tam, muti sašķobījis: Dievs dzird manu solījumu, ka jauno Radvilu iecelšu par dzērienu pārzini tūlīt pēc tam, kad būsiet apprecējis viņa māsu Elžbetu un kunigs Jonušs būs kļuvis par jūsu svaini!

Valdnieks taču absolūti neatkarīgs no lietaviešu senatoriem! Domās viņš sevi jau uzskata par monarhu. Viņš jau pārliecināts, ka dodas uz Zviedriju tikai tamdēļ, lai uzklausītu hercoga Kārla grēksūdzi un cēlsirdīgi viņam piedotu maldus.

Tagad jau skaidrs — izšķirošajā diplomātiskajā cīniņā lietavieši zaudējuši valdniekam sen, gandrīz pirms desmit gadiem.

"Nost ar Hābsburgiem!" tā Jana Zamoiska projektu bija nosaucis Leons Sapiega.

Projektu Jans Zamoiskis iesniedza apspriešanai pirmajam Sigismunda Vāsas vadītajam poļu un lietaviešu seimam. Apspriešanas dienās[29] uzmutuļoja nikni strīdi. Augstprātīgie un dižciltīgie senatori reižu reizēm izlamājās kā kučieri. Pret Jana Zamoiska projektu nostājās pāvesta nuncijs Hanibāls de Montalta. Lielu darbu ieguldīja kardināls Jurģis Radvils. Pateicoties viņa nenogurstošajai pārliecināšanai projektu nosodīja Gņeznas virsbīskaps Stanislovs Karnkovskis un daudzi poļu bīskapi. Nebija pagaisušas vējā arī Leona Sapiegas slepenās apspriedes Mendzižecā ar Pieleņķes kastelānu Martinu Lesnovoļski. Seimā Leonu Sapiegu atbalstīja viņa sievas Dorotejas brālēns Nikolajs Firlejs, kurš nupat bija iecelts par Krakovas vojevodu.

Seims Jana Zamoiska projektu neapstiprināja.

Seims apmierināja valdnieka lūgumu un deva viņam atļauju doties uz Rēveli, kur viņš satiksies ar tēvu, Zviedrijas karali Juhanu.[30]

Seims nolēma atbrīvot no ieslodzījuma erchercogu Maksimiliānu ar noteikumu, ja viņš parakstīs Bendzinas—Bitomas līgumu.

Kanclers Leons Sapiega, kardināls Jurģis Radvils un citi lietaviešu senatori, viņu piekritēji, svinēja uzvaru. Vienīgi ar nolūku sagatavot noteikumus rokādei, liekas, seims bijis sasaukts. Pēc seima sapiegiešiem arī viss pārējais kārtojās pavisam lieliski. Katrīnas Jagaiļa meitas mantinieku rokādes plānu atbalstīja atraitne karaliene Anna Batorija, kura divos gados, ko zviedru princese Anna pavadījusi viņas galmā, māsasmeitu bija iemīlējusi no visas sirds. Leona Sapiegas sūtņi vēja spārniem bija atgādājuši no Maskavas cara Fjodora un viņa reģenta Borisa Godunova rakstu:

Ja poļu un lietaviešu tronī Hābsburgs nomainītu Vāsu, Mēs, Cars ar Dieva žēlastību, tam iebildumus necelsim.

Kardināla Jurģa Radvila uzticības persona Jons Narbuts no Prāgas bija atvedis erchercoga Ernsta Hābsburga solījumu precēt zviedru princesi Annu un piekrišanu kronēties par Polijas un Lietavas lielvalsts valdnieku.

Rokādes plāna sagatavotāji lietaviešu senatori jau bija tik pārliecināti par uzvaru, ka nolēma nemaz nedoties uz Tallinu kopā ar Sigismundu un viņa māsu Annu — rokādi paveiks bez viņu līdzdalības, un poļu senatori, kā zibens no skaidrām debesīm ķerti, ne attapties nepagūs, kas notikušajā vainojams. Lietaviešu senatori valdnieka pavadīšanu uz Rēveli uzticēja vienam pašam Lietavas pārstāvim — Viļņas vaivadam, lielhetmanim kunigam Kristupam Radvilam, visgodājamākam no senatoru vīriem, kurš nav atbalstījis ne vēlēšanu reformu, ne Katrīnas Jagaija meitas mantinieku rokādi. Vienlaikus Kristups joprojām atbalstīja valdnieku. Gan kardināls Jurģis Radvils, gan kanclers Leons Sapiega zināja, ka Tallinā kunigs Kristups darīs visu, lai Sigismunds Vāsa paliek Polijas un Lietavas lielvalsts tronī. Tieši viņa pūliņiem vajadzēja atstāt iespaidu poļos, ka rokāde nav ne lietaviešu pasākums, ne lietaviešu senatoru un zviedru karaļa vienošanās rezultāts, ka rokāde tikai patvaļīgs apstākļu sakritības auglis. Tallinas sarunās tēvam, zviedru karalim, vajadzēja pavēstīt dēlam, poļu un lietaviešu valdniekam, savu gribu. Zviedrijas valsts padomniekiem nav tiesību uzlikt veto sava karaļa, absolūtā monarha, lēmumam. Kas poļu senatori tādi zviedru karalim ir? Svešzemnieki! Lai viņi rej, cik uziet…

Sarunas1 sākās tā, kā plānots. Karalis Juhans Vāsa un karalis Sigismunds Vāsa pauda vispārībai kopīgo paziņojumu, ka viņi no Tallinas reizē došoties uz Upsalu, kur Polijas karali Sigismundu kronēšot par Zviedrijas karali, valdīšanu joprojām turpinot tēvam. Poļu senatori — apakškanclers Pšemislas bīskaps Alberts Baranovskis, galma ministrs Stanislovs Pšijemskis, Pieleņķes kastelāns Martins Lesnovoļskis un lielvalsts referendors Jans Tarnovskis — aizdomas par viltību nebija saskatījuši un jūsmoja: varenā Polija iegūst otru jūras krastu, iegūst jūru!…

Karalis tēvs un karalis dēls mielastu sāka savrup no svītas, kopā tikai ar mājasļaudīm. Valdnieks uz Zviedriju nesteidzās. Kopā ar tēvu dzīvodams, viņš sprieda, agri vai vēlu pēc tēva nāves zviedru kroni mantos viņš, nevis kāds cits, tad — kāda joda pēc viņam jāatdāvina poļu kronis māsas nākamajm vīram? Vīns un skumīgās atmiņas bija notrulinājušas karaļa Juhana modrību. Viņa svīta nebija vienprātīga. Vieni valsts padomnieki — Ēriks Spare, Tūrs Bjelke un brāļi Banneri — vēlējās, lai zviedru kroņmantinieks saglabā arī poļu kroni, tad viņš nākotnē varēs valdīt abās karaļvalstīs. Otri — Akselis Lejonhuvuds un Kristers Oksenšerna — centās izjaukt Sigismunda kronēšanos par Zviedrijas karali, kamēr tēvs vēl dzīvs, lai vēlāk cīņā par troni varētu iesaistīties hercogs Kārlis. Trešie — Klāss Tots un karalienes Gunillas māsas Elzas vīrs Klāss Bjelke — troņa mantošanas rindas kārtību centās sajaukt tā, lai par galveno kroņa kandidātu varētu kļūt karalienes Gunillas dēlēns Johans, kurš tobrīd bija tikai piecus vai sešus mēnešus vecs.[31]

Zviedru valsts padomnieki, pārstāvēdami dažādus grupējumus, sāka rakstīt vēstules abiem karaļiem un tikties ar poļu senatoriem. Šie nu aptvēruši, ka, dzīdamies pakaļ sava karaļa otrajam kronim, var paspēlēt pašu karali, un tad Poliju atkal satricinās jaunas karaļa vēlēšanas, jaunas augstmaņu ķildošanās.

Palēnām abu karaļu sarunas bija pārvērtušās par viņu pavadoņu sarunām. Senatori un valsts padomnieki sāka draudēt cits citam un šantažēt savus valdniekus. Baumas, apmelojumi un māņticība sarunās bija aizstājusi skaidro saprātu. Karali Juhanu satrieca Hāgenshilda Bjelkes viltus ziņojums no Zviedrijas, ka pēc karaļa izbraukšanas no valsts rīkoties un slepeni darboties sācis hercogs Kārlis…

No Tallinas valdniekam kopā ar tēvu vajadzēja doties uz Upsalu un kronēties par Zviedrijas karali. Zviedru princesei Annai vajadzēja atgriezties Krakovā un gatavoties laulībām ar Ernstu Hābsburgu, nākamo Polijas un Lietavas lielvalsts valdnieku. Gan karaļa Juhana, gan lietaviešu senatoru plāns bija izjucis — kopā ar tēvu uz Zviedriju devās princese Anna, bet Krakovā atgriezās karalis Sigismunds…

Izšķirošo diplomātisko kauju lietavieši bija zaudējuši Tallinā. Gan Leons Sapiega, gan Jurģis Radvils — abi pārāk agri bija noticējuši uzvarai, pārāk agri atkāpušies ēnā. Bez viņu līdzdalības sarunas Tallinā pārvērtušās par haotisku tirgu un pārsteidzīgu ķīvēšanos. Šajos ķīviņos Viļņas vaivads lietaviešu lielhetmanis Kristups pūtis poļu senatoru stabulē… Pirms izbraukšanas no Rēveles karalis Juhans uzaicināja kunigu Kristupu un viņam teica:

"Man būtu izdevīgāk, ja princese Anna dzīvotu mana dēla karaļa Sigismunda galmā Krakovā vai Viļņā. Taču man rūp meitas drošība. Vai lietaviešu kunigi uzņemas atbildību par princeses aizstāvību no poļu senatoru vajāšanām?"

"Jūsu žēlastīgā augstība, par zviedru princeses izprecināšanu vajadzētu rūpēties Zviedrijai, nevis Polijai," atbildēja kunigs Kristups.

Tagad varbūt šie vārdi viņam būtu jāatgādina?

Tomēr ne… Tas nav Leons Sapiega, kurš drīkst meklēt princeses Annas zaudēšanas vaininiekus. Vainīgs pats Leons Sapiega. Vainīgs kardināls Jurģis Radvils. Vainīgi visi lietaviešu senatori, kuri izdomājuši un sagatavojuši rokādes plānu. Zaudējuma varbūtību Tallinā vajadzēja paredzēt viņiem. Viņu, nevis kuniga Kristupa, pienākums ir garantēt, tieši viņu pienākums ir nodrošināt princeses Annas atgriešanos Polijā vai Lietavā pēc nesekmīgajām sarunām. Toreiz tālredzības pietrūcis visiem lietaviešu senatoriem. Izlaizdami Annu no rokām, lietavieši zaudējuši vienīgo cilvēku, par kura likteni parūpēdamies viņi būtu varējuši iet iekšā starptautisko sarunu zālēs un tajās aizstāvēt Lietavas intereses, no Lietavas skatu punkta koriģēt zviedru un lietaviešu, zviedru un poļu, zviedru un Hābsburgu, zviedru un krievu attiecības.

Princese Anna, tu mūsu lielais zaudējums!…

Zaudējuši Annu, lietavieši kļuvuši pilnīgi atkarīgi no tiem starptautiskajiem darījumiem, par kuriem valdnieks vienojies ar poļu senatoriem. Aizpērn Berlīnē valdnieka sūtņi parakstījuši princeses Annas un markgrāfa Johana Georga saderināšanās aktu[32] . Sigismunds apsolījis, ka, apprecot Annu, markgrāfs būšot iecelts par Polijas vasaļa Prūsijas jukušā firsta Albrehta Fridriha reģentu. Brandenburgas iespējamā satuvināšanās ar Prūsiju izraisījusi satraukumu daudzos Eiropas valdniekos. Kā nu ne!… Brandenburģietis ielaižas ar Prūsiju, manto firsta mantošanas tiesības, pārņem no Polijas rokām Prūsijas atkarību un laika gaitā nodibina suverēnu Brandenburgas un Prūsijas luterāņu valsti — cīņā par virskundzību jūrā uzrodas jauns un spēcīgs konkurents gan holandiešu, gan angļu kalvinistiem, gan katoļiem Hābsburgiem. Hohencollerni, šīs ievainotās hidras, atkal atdzīvosies un atgūs veselību!… Kurai Eiropas valstij tas būs patīkami? Kura Eiropas valsts centīsies satuvināties ar Poliju, lai tikai Brandenburgas hohencellernieši nenostiprinās Prūsijā?

Saderināšanās un aizvien atliekamās laulības palīdzējušas Sigismundam Vāsam uzlabot attiecības ar visiem Eiropas varenajiem. Nekļūdīgi izspēlēdams māsas princeses Annas laulību kārti, noslēdzot izdevīgas vienošanās, karalis Poliju un Zviedriju sasaistījis ar impēriju, ar Krimas hanisti, ar Spāniju, ar Angliju, ar Turciju, kā arī austriešu erchercogu Maksimiliānu un viņa brāļiem. Karalis Sigismunds, zviedru kanclers Ēriks Spare, valsts padomnieki Tūrs Bjelke, Jērans Pose un brāļi Banneri princeses laulību ažiotāžu uzpūtuši tā, ka tā kļuvusi par viņu stratēģisko politiku — ja karalis Sigismunds Vāsa, dzīvodams Polijā, turēs savās rokās visus Zviedrijas ārvalstu sakaru pavedienus, hercoga Kārļa vara Zviedrijā — ārvalstu sakaru pavedienus, hercoga Kārļa vara Zviedrijā kļūs arvien vājāka un ilga pretošanās karalim nebūs viņa spēkos.

Princese Anna, tu mūsu lielais zaudējums!…

Leons Sapiega atkal paņem spalvu un iemērc tintnīcā.

No Dānijas karaļa atgriezies Rembovska kungs, viņš atvedis pietiekami daudz drošības rakstu un Viņa Majestātes Dānijas karaļa pavēli visiem padotajiem, lai viņi, ja pats Viņa Majestāte mūsu karalis vai kāds no viņa kalpotājiem vai karavīriem nokļuvis dāņu karaļa zemē, visus tos uzņemot labvēlīgi, godam pavadot un sirsnīgi pacienājot. Dānijas karalis Viņa Majestātei karalim, mūsu valdniekam, parādījis lielu pretimnākšanu un draudzīgumu. Bet gdaņskieši noslēguši visus pilsētas vārtus, atskaitot vienus, bet arī šos, tāpat kā visus vaļņus, kārtīgi apsargā bruņoti vīri…

Vēl daži teikumi. Poļu karaspēks apsargā tikai karaļa Juhana sarkofāgu, ne tikai Dominikāņu baznīcu, bet pat visu pilsētu, itin kā valdnieks varētu Gdaņsku nolaupīt un aizvest uz Zviedriju. Anglijas kanclers lords Roberts Sesils atsūtījis uz Olīvu savu sūtni Džordžu Keriju. Kopā ar Brandenburgas, Ansbahas un Mēklenburgas ministriem viņš būs par vidutāju karaļa Sigismunda un hercoga Kārļa sarunās Zviedrijā.

Mana žēlīgā kunga Jūsu Augstības pazemīgais kalps L. Sapiega savu roku še pielicis.

Kanclers sašķindina zvaniņu, ceļas no krēsla un ienākušajam Povilam Tvirbutam saka:

—   Sagatavo vēstuli ceļam!

Leons Sapiega jau dodas pie durvīm, bet rakstvedis viņu aizkavē, sacīdams:

—    Jūsu gaišība, bija ieradies grāfa Ērika Brahes ziņnesis! Grāfs neticot, ka jūs esat atsacījies no došanās uz Zviedriju kopā ar viņu. Neticot, ka esat apsolījis valdniekam Sigismundam tūkstošiem auksīnu. Ja tā esot patiesība, teica grāfa ziņnesis, lietaviešu kanclers sabradājot zem kājām katoļu tikumību. Ar kanclera naudu karalis izmaksāšot algu Vaclava Bēkeša un Ernsta Johana Vējera algotņiem, bet tie slepkavošot zviedrus. Grāfs Ēriks Brahe vēloties satikties ar jums un parunāties piektdien.

—   Paziņojiet grāfam, ka politiķi nebūt nav tikumības apustuļi! Zviedrijā ir spēkā zviedru, nevis lietaviešu kanclera spiedogs!

—    Poļu apakškanclera Pētera Tilicka spiedogs Zviedrijā arī nav spēkā. Tilickis līdzi uz Zviedriju ved dunci. Duncis ir spēkā visās valstīs, — cienīgi atbild Povils Tvirbuts.

Kanclers Leons Sapiega pieiet cieši klāt Povilam Tvirbutam un samiedzies skatās viņam acīs.

Astoņdesmit septītā gada aukstā decembra dienā Leons Sapiega bija ieradies daktera Vilkovska namā Sandomirā un iegājis lielā, gaišā telpā, kurā dakteris pieņem slimniekus. Šajā dienā šajā telpā uz dēļa gulēja lietaviešu kanclers Eistaķijs Valāvičs. Viņš bija miris pirms dažām stundām. Apakškanclers Leons Sapiega nometās ceļos un sāka lūgt Dievu. Tobrīd kancelejas rakstvežu barā kāds skrīveris sāka kliegt:

"Neraudiet! Nevaimanājiet! Kodekss ir aizgājēju sapnis! Kanclers bija aizgājējs! Mēs visi esam aizgājēji!"

Izdzirdis skrīvera neprātīgo balsi, Leons Sapiega aizmirsa, ka stāv uz ceļiem un lūdz Dievu. Kancelejas žurkas skrīvera vārdi viņam likās taisnīgi kā bendes cirvis. Decembrī poļu senatori un jaunais valdnieks Sigismunds Vāsa trešo reizi bija atteikušies apstiprināt Kodeksu. Valāvičam plīsusi sirds. Kodekss iedzinis nāvē Eistaķiju Valāviču. Iedzīs nāvē arī viņu, Leonu Sapiegu. Iedzīs nāvē visus lietaviešus. Burts, vārds un kultūra nespēj pasargāt tautu. Ar saviem burtiem, vārdiem un kultūru tauta var vienīgi aiziet no barbaru pasaules. Aizgājēju tauta…

Skrīveris, kurš bija sācis kliegt pie mirušā kanclera, bija Povils Tvirbuts. Viņa vārdus Leons Sapiega nebija aizmirsis. Viņa vārdi Sapiegu naktī rāvuši kājās. Stājies Eistaķija Valāviča vietā un kļuvis par kancleru, Leons Sapiega iecēla skrīveri Povilu Tvirbutu par savu personisko rakstvedi. Povils Tvirbuts viņam kalpo jau desmito gadu. Bet — jo tālāk, jo biežāk kancleram sāk šķist, ka viņa rakstvedim nav sirds. Vai patiesi bija sāpējusi sirds, kad viņš pie sava mirušā kunga Eistaķija Valāviča sāka kliegt? Vai arī tobrīd, kad kungs gulēja uz dēļa, Povils Tvirbuts nebija ņirgājies par aizgājēju?

—    Tvirbuta kungs, es nebūt neesmu ticības apustulis! — tik tikko sadzirdami aizkapa balsī saka kanclers. — Bet arī slepkava es neesmu.

Ātrā solī Leons Sapiega iziet blakus istabā. Pa mazu lodziņu tajā spīd iekšā saule. No saules apspīdētā sola ceļas kuniga Kristupa ziņnesis. Jans Komparskis ir garš, plecos ielicis. Izkaltis. Acis viņam sarkanas — no vēja vai bezmiega?

Istabā gaišs un kluss. Mājīgi kā kanclera Mendzižecas muižas viesistabā svētdienas pēcpusdienā. Liekas, tūdaļ aiz sienas atskanēs vagara Godebska kāsēšana.

—     Komparska kungs! Vēstulē jūsu kungam es uzrakstīju nepatīkamas svaigākās ziņas. Es labi pazīstu lielhetmani. Zinu, uz ko viņš spējīgs, ja viņu pārņem niknums. Tāpēc man būtu vēlēšanās, lai jūs viņam šo to paskaidrojat mutiski. Hercogs Kārlis atteicies no lietaviešu palīdzības. Tie mūsu cilvēki, kuri dosies uz Zviedriju, valdniekam ne ar ko nevarēs kaitēt. Ārvalstis slēdz vienošanās, paraksta līgumus, uzņemas slepenas saistības, dod solījumus, karo, savā starpā pārdala zemes un jūras. Šajā sadalīšanā Lietavu tās nepielaiž. Lietavieši nevar piekopt nekādu ārpolitiku. Valdnieks no Lietavas norobežojas. Karš starp karali Sigismundu un hercogu Kārli izšķirs gan viņu pašu nākotni, gan Lietavas likteni. Bet kā valdnieks, tā hercogs izrīkojas tā, lai lietaviešiem laupītu jebkuras iespējas iejaukties viņu karā. Komparska kungs, cilvēks savu likteni nezina, savu likteni nezina arī valsts — tā lēmis Dievs. Bet gan cilvēks, gan valsts cīnās par savu likteni, par tādu nākotni, kādu labprāt būtu vēlējies. Spēcīgākās valstis Lietavu izgrūdušas no cīņas par nākotnes telpu. Lietaviešiem vienīgi ļauts vērot cīniņu un gaidīt, kurš gūs uzvaru un kādu spriedumu viņiem pasludinās uzvarētājs. Šādā stāvoklī Lietava nav nonākusi ne šodien, ne vakar. Atkarīga no svešzemniekiem tā kļuvusi Tallinas sarunās. Kopš sarunām pagājuši gandrīz desmit gadu. Desmit gadu Lietavas liktenis no viņas pašas vairs nav atkarīgs. Komparska kungs, es lūdzu kunigu vaivadu un lielhetmani nerīkoties pārsteidzīgi un visu pārdomāt. Lai tas maksā ko maksādams, mums jāielaužas starptautisko sarunu zālēs! Mums jāatrod neapstrīdams iegansts, kas ļaus runāt ar visām

Eiropas valstīm uz vienlīdzīgu tiesību pamatiem! Ja mēs sasteigsim, ja ķersimies te pie viena, te pie otra un vienmēr nedroša pasākuma, ja mētāsimies, ja bļaustīsimies kā apdulluši un vicināsim zobenu, mēs neko neiegūsim, aizskries vēl desmit gadu, paies simt gadu, aizritēs gadu simteņi, bet — nemainīsies itin nekas. Lietavas likteni noteiks kā noteikuši tikai svešinieki… kas notiks ar Lietavu, ja lietaviešu vietā vienmēr visu lems svešinieki?

Kanclers Leons Sapiega apklust. Viņam šķiet, ka Jana Komparska sasarkušajās acīs iemirdzējušās asaras.

"Aizgājēji! Mēs visi esam aizgājēji!"

Kungs Augstais, vai patiešām visu mūžu kanclers nevarēs aizmirst šos kancelejas žurkas spiedzienus pie viņa nomirušā priekšgājēja?

5

Šajā ēkā pie tirgus laukuma — lielā, divos stāvos, celtā no tēstiem baļķiem pirms divdesmit gadiem ar nolūku, lai Upītes apriņķa tiesai un tās amatvīriem būtu kur pārvietoties no šaurās, vecās un brūkošās Upītes pils uz šejieni, uz Panevēžu, — parasti sākušies un beigušies visi svarīgākie apriņķa notikumi.

Sapulcējušies šeit, bajāri sacerēja likumpantus bajāru sapulcei un nodeva tos ievēlētajiem pārstāvjiem, kuri brauca uz seimu. Seimam noslēdzoties, šeit sabrauca bajāri, un apriņķa priekšstāvis vai pilsnovada stārasts izsludināja seima konstitūcijas, valdnieka universālos un citus svarīgos priekšrakstus. Šeit karaļa vēlēšanu sapulcēs bajāri ievēlēja tiesu izpildītājus, zemes un pilsnovada soģus, Sveču dienā — apriņķa pārstāvjus Lietavas Augstākajā Tribunālā, katru gadu tikai divus un vienmēr tikai citus vīrus. Ja pienākusi pavēste, ka miris valdnieks, šajā ēkā sadrūzmējas bajāri — rimti, galvā uzmaukuši sēru kapuci, — un ievēlē kapučtiesu jeb bezvaldnieka tiesu, jo laikā, kamēr jaunais valdnieks nav ievēlēts, iepriekšējās tiesas pilnvaras vairs nav spēkā, kā arī nolemj, cik vīru jāiesauc apriņķa drošības vienībās, un katrs apriņķis kārtoja jautājumus tā, kā tos nolemts kārtot bajāru kapučsapulcēs.

Ierašanās šajā ēkā patiešām ir bajāra goda lieta.

Kauna lieta, ja viņu atved.

Trīsreiz gadā — pavasarī, rudeni un ziemā — šeit notiek apriņķa zemestiesas sēdes. Bet katra mēneša pirmajā dienā šajā ēkā iesākas pilstiesas divu nedēļu garā sesija. Tiesu izpildītājs jeb tiesnesis, kurš izlemj zemes robežu lietas, tiesu noturēja tur, kur pārkāptas nogabalu robežas — arumos, atmatā, ganībās, kārklu krūmos vai mežā. Taču spriedums savās soģu grāmatās arī tiesu izpildītājam jāieraksta vienīgi šajā ēkā.

Kauna lieta, ja viņu uz šejieni atved.

"Lielkungs Domin! Stāsti man, tāpat kā Dievam, tikai patiesību!" bija kliedzis resnvēderis pils tiesnesis, viņš kliedz un kliegs ausīs, to nevarēs aizmirst nekad.

"Zvēru noķēru znota mežā."

"Znota…" domīgi atkārtoja arī tiesnesis. "Kopš kura laika tad jaunava Kante Marija Leokādija pārtapusi par Tvirbutieni? Kopš kura laika lielkungs Tvirbuts tad ir tavs znots? Kādās grāmatās tas ierakstīts?"

"Tā mēs norunājām, ka viņš būs znots. Kopš tā laika."

"Hm-m-mL. Ja tā esat norunājuši, tad šī lieta vairs nav mana. Te jau robežu lieta. Uzgaidi, sameklēšu tiesu izpildītāju!"

Kauns dzīvot arī tiesu izpildītāja grāmatās ierakstītam, taču robežas paliek robežas, tās vienādiņ, arī netīšām, gadās pārkāpt. Ja cilvēkiem nonāk ausīs, ka to vai citu tiesājis izpildītājs, viņi nav neko lielu pārsteigti. Ja dabū dzirdēt, ka pratina pilstiesā, viņi sāk čadēt un ausis smailēt, ko ta šis te izspēlējis — vai kādu nokāvis un aplaupījis, vai kādam sarkano gaili pielaidis?…

Dominam Urbšim nemūžam prātā nebija nācis, ka viņš reiz nokļūs tiesas izmeklēšanas kambarī. Bet — vai agrāk, pirms kārtīgiem desmit gadiem, viņam bija iešāvies galvā, ka reiz taps par bajāru? Tomēr kļuvis. Piedevām vēl tādā laikā, kad daudzi lietavieši bija lūkojuši pēc zobena vai ubagspieķa.

Domins zvērus bija ķēris kopš bērnu dienām. Apstrādāšanai derīgas zemes tēvam nebija, vajadzēja izdzīvot ar zvēru ķeršanu. Ķeršana galvenokārt notika pa to laiku, kad augstmaņi mežā rīkoja medības, un cilvēki mēdza izteikties, ka iztramdītie dzīvnieki paši meklējot Urbšus, jo zinot, ka viņi tos ne nošaus, ne nobendēs. Tīrās cilvēku pļāpas! Viņiem nebija bijusi taisnība ari tad, ja mēļoja, ka Urbši nevis medījot, bet gan ķerot, jo lielkungi par dzīvo zvēru samaksājot dārgāk — ja esi noķēris vilku vai lūsi, maizei pietiek veselam gadam. Pietiek, Domina tēvs parasti atzinis, bet kaut viņi zinātu — kaut cilvēki zinātu! — kā šī maizes garoza zobos žņirkst — kā krūzes suķes, bet paša asins visu laiku līst pa bārzdu. Ķeršanas īstais vārds ir nodevība. Noķērušam četrkājaini, kuram ne valodas nav, kuram ne saprašanas nav, tā vien šķietas, ka esi ievilinājis tīklā kaimiņu, sirdsdraugu vai radu un ievilinājis berzē rokas, pašapmierinātībā ķiķinādams.

Zvēri nebija baidījušies no tēva, tie nebaidījās arī no Domina. Kāpēc nebaidās — te nekāda noslēpuma nav, tomēr otram to izstāstīt nevar. Ja esi nodevis kaimiņu, sirdsdraugu vai radu, agri vai vēlu visi to dabū zināt. Bieži arī saprot, kāpēc viņš nodots. Neviens nesaprot tikai vienu lietu — kā topošais nodevējs pratis dzīvot tik slepeni, ka viņa noskatītajam upurim nav bijis ne jausmas, ka viņu nodos un ka viņš varētu būt nodots? Tieši šī spēja līdz nodevības brīdim dzīvot kā cilvēkam un izlikties par augsirdīgu un līdzcietīgu, jā, noslēpums ir šī spēja. Šī spēja palielina noķertā zvēra cenu vairākas reizes. Tieši šo noslēpumaino Urbšu spēju augstu novērtējis vaivads Jons Hlebavičs, par to stāstījis arī slavenajam Janam Zamoiskim. Bet Jans Zamoiskis šo Urbšu spēju bija novērtējis vēl dārgāk, žēlīgajam Radvilam Pērkonam rakstīdams, ka Knišinas karaliskajam zvērudārzam parasts zemnieks zvērus ķert nevarot. Ar Radvila Pērkona gādību tūkstoš pieci simti astoņdesmit astotā gada martā Dominam Urbšim bija piešķirtas bajāra tiesības, bet, lai apriņķa amatvīri viņu nevarētu izrīkot, piedevām vēl Urbši iecēla arī par Palonu meža valdnieka daļas mežzini — kopš tā laika viņš klausījis tikai Lietavas Lielkunigijas medību pārzinim, žēlīgajam Jonam Naruševičam, valdnieka mežu un medību galvenajam pārvaldniekam.

Uz nāves cisām gulēdams, Domina tēvs kādu vakaru bija nopūties un teicis:

"Paldies Dievam, nu vairs nevajadzēs…"

Un nomiris. Izvadībās kaimiņi apskauduši viņu par vieglo aiziešanu. Vienīgi dēls Domins, kurš daudzus gadus kopā ar tēvu bija ķēris zvērus, vienīgi viņš zināja, cik grūti tēvam bijis nomirt. Viņam bija gan smeldzis, gan dūris. Tēvs bija izcietis varbūt vēl lielākās sāpes par tiem, kuri uz nāves gultas vaid un gaud, piesaukdami visus svētos.

"Paldies Dievam, un vairs nevajadzēs…"

Šos rimtos tēva vārdus Domins nav aizmirsis un neaizmirsīs.

Medību lielkungs Jons Naruševičs, likdams noķert kādu zvēru, parasti iesniedzis atbilstošu rakstu, ka zvēru drīkstot ķert vienīgi valdnieka mežā. Bet mutiski piedraudējis, ka tad, ja valdnieka mežā kauč vienu zvēru, pat mežajanci, noķersi, tavi pakalpojumi nebūs vajadzīgi ne dižajam Zamoiskim, ne viņa žēlastībai Radvilam, tā ka esi prātīgs, nelaupi pats sev bajāra tiesības! Bet Domins medību lielkunga norādījumus nekad nav ņēmis vērā. Allažiņ darījis ačgārni. Zvēru noķēris valdnieka mežā, savā apgaitā, bet jaktskungam teicis, ka uzklupis tam bajāra Kunces vai bajāra Bunduļa silā. Tāpat kā tēvs, Domins bija nodevis zvērus, kuriem no viņa nav bail, tā arī nekad nav apzadzis cilvēkus.

Arī šo alnēnu, kura dēļ Domins Urbšis pašlaik dabū sēdēt pilstiesas izmeklēšanas kambarī, viņš bija atdzinis no savas apgaitas uz Jona Tvirbuta mežu. Līdzi paķertais tīkls bija sadēdējis un aizpuvis — jaunais, spēcīgais zvērs kā spēra ar priekškājām, tā pārrāva vairākas acis un laidās projām. No tīkla tas nebija ticis laukā, jo iepiņķerējies, Domina vīri jāšus varēja paraut aiz garā striķa, un alnēns kūleniski būtu pārmeties, bet šitādi satvertais zvērs parasti zvērudārziem neder — ja nav lauzis sprandu, nav lauzis kājas vai nav sadīrājis ādu, būrī tā trako, ka cilvēkiem nekādu prieku — līdzcietību vien izsauc.

Ļaunā doma Dominam bija iešāvusies galvā pēkšņi, tobrīd alnēns jau lēkšoja pāri izcirtumam — vai kādu piecpadsmit valaku platam celmājam —, tā sakot, no Palonu meža valdnieka daļas uz bajāra Tvirbuta daļu. Kaut nu Lepšis nenoguļ, kaut tikai ierauga! Negaidīto domu atbalstīja spējās dusmas, diezgan, vienreiz pietiek Ģendres mēles kulstīšanā klausīties:

"Ja vien būs gribēšana, jaunkundze pie vecpuiša izies vienmēr!"

Tā Kante jau desmit gadu iziet un nevar vien iziet, ne jau nu katrs vecpuisis ir bemburs, nu gan vienreiz pietiek — jaukšos iekšā sieviešu padarīšanās, jaukšos kā vīram klājas, vienreiz tas jādara… Kaut tikai šis alnēns iemuktu Tvirbuta mežā, kaut tikai Lepšis nenogulētu, kaut tikai ieraudzītu!… Tad jau nu Domins piespiedīs Tvirbutu pie sienas, vecpuisim būs jāklāj vaļā taisni, kas viņš Urbšim tāds ir — vai ir znots vai nav?

Atvērās durvis. Ienāca pilstiesas soģis. Gurdenām acīm viņš noskatīja Dominu. Gaisā sāka ost pēc alus. Tiesu izpildītāju soģis nebija meklējis, kur nu!… Nogājis uz krogu, sadzēries alu un atnācis atpakaļ vēl baļļīgāku vēderu. Atkritis krēslā pie galda, viņš teica:

—    Tavs soģis ir tiesu izpildītājs, Domina kungs! Bet izpildītāja nav. Trīs dienas un trīs naktis viņš spriež tiesu atmatā.

—   Spriež tiesu… Pa dienu dzirda viena puse, pa nakti — otra! — Domins Urbšis iebāza roku azotē un uzčamdīja salocīto papīru. — Cilvēki paši vainīgi. Kādus soģus grib, tādus dabū.

To pateicis, viņš aptvēra, ka medību rakstu viņš no kabatas ārā nevilks un soģim nerādīs. I'ar agru! Tvirbuts vēl nav atbildējis, kas viņš Urbšim tāds ir.

Soģis nopriecājās un atiezās, cēlās kājās un apkampa Dominu, sākdams mutēt ar tādu sirsnību, kā tikai pudeles brālis krogū bučo pudeles brāli.

—   Tas nu taisni trāpīts, kundziņkungs, aliet kā pie bikts! Cilvēki vainīgi!… Cilvēki, cilvēki… Tev, Domin, galva uz pleciem un sirds krūtīs! Kas nu tev ir, tas ir! Paldies tev!…

Mājupceļš no Panevēžas uz Naujamiesti aizlokās uz dienvidvakariem. Saule jau svērās rietā un zvēroja taisni acīs.

…jāsagādā jauns alnis viņa augstības Zamoiska zvērudārzam…

Ja Domins šo polisko rakstu būtu uzrādījis pilstiesas soģim, lieta būtu izbeigta. Tagad viņš varētu jāt mājās mierīgs.

Varētu jāt mierīgs!… Mierīgs viņš jau piejājies līdz kaklam… Mierīgs sagaidījis sešdesmit sešus, bet Kante, bet Kante Marija, bet Kante Marija Leokādija, vienīgā meita, bajāra meita, vientuļos vājniekus aprūpē, par bāreņiem gādā, jukušos žēlo — no ādas lien laukā, lai Tvirbuts notic viņas mīlestībai.

Bet — Jons Tvirbuts netic!

Vai Domins viņa vietā būtu ticējis?

Ģendre, Dievs redz, ka tevi esmu mīlējis jaunu, mīlu jau novecojušu, bet kamdēļ tu piesauci nelaimi savai meitai, kamdēļ iespītējies, ka šai vellatai raganmātei jākrista mūsu meitiņa?

"Kristīs Būdra! Manā dzimtā Būdra vienīgā bajāriene!"

Ģendres brālēns Rapols Bružs bija apprecējis izputējuša zemnieka meitu Krescenciju Karinčūti. Iemīlējis un apprecējis, nepaskatīdamies, ko prec. Ar mantkārību Krescencija bija izslavēta jau mazās dienās. Karecka lielkungs sudmalās ieraudzījis, ka Bružienes miltu maišelis pustukšs. Viņam iešāvusies doma pajokoties: ak, Krescīt, vai tik vien zaudēts, es tev iebēršu savus miltus, iebēršu tik, cik varēsi panest! Kareckis bēris, Krescencija mudinājusi: ber vēl, ber vēl, pati pacelšu un pārnesīšu mājās! Kā nu maisu cēlusi, dabūjusi trūkumvainu. Pa nedēļu nomirusi, un Ģendres brālēns Rapols Bružs atraitņos, viens audzina meitu Jadvigu.

Aizskrēja gadi. Aizgājējas Krescencijas māsa Būdra apprecējās ar bajāru Antanu Dvarčūnu un tikai pie Širvju muižiņas. Vecīgo vīru drīz iedzina kapā. Rapols Bružs kalpoja Širvjos par vagaru un redzēja, cik necilvēciski Būdra izturas pret veco Dvarčūnu. Tomēr, kad Būdra palika atraitnēs, apprecēja viņu, galvu nelauzīdams. Ne jau nu aiz mīlestības. Gan jau nu tamdēļ, ka Būdra bija bajāriene. Kāda tev bajāriene! īsta kunigaite — uzcirtusies, vīzdegunīga, nepielaidīga. Bružā radus Būdra ne pazīt negribēja. Ģendre, uz ceļiem nokritusi, bija lūgusi: mans meitēns vārgs un slimīgs, nokrustī, Būdras lielmātiņ, varbūt nenomirs! Kā Dievs gribēs, tā būs,

Bružiene atcirta, ja skuķis nebūs dzīvotājs, kamdēļ lai es viņu krustu? Vai tālabad, lai dabūtu apbērēt?

Sieviešu iespītība nav salaužama, stulbums — neizsmeļams. No krustīšanas Būdra vīzējusies, Ģendre pazemīgi un pacietīgi gaidījusi — varbūt pielaidīsies? Pustrešu gadu Kante, sātanam pamesta, auga nekrustīta — vienā gabalā vārguļodama, reizi pa reizei ar nāvi cīnīdamās. Tajā liktenīgajā jūnijā Domins pārbailēs bija posies pārvest mācītāju meitēnam mājās, lai nenomirst nekrustīta. Bet ļaunais gars mūžiņ labajam aizskrien priekšā…

Bīskaps Magnus krievu karapulkus uz Lietavu atvedis nebija. Pagāja daži gadi, un pats poļu karalis lietaviešu lielkunigs Stefans Batorijs sācis uzbrukt krievu zemēm. No Polockas karagājiena Leons Žuviņinks bija atpircies. Uz Veļikije Lūkiem dabūja maršēt gribot negribot. Būdra Bružiene bija saklausījusi, ka tos karotājus, kuri karā izcēlušies, valdnieks apbalvojot ar muižām, un atpirkšanās naudu nebija devusi.

"Mūžs aizskries, ka nedabūsi ne redzēt. Tev, Leon, laiks šo to nopelnīt!"

Veļikije Lūkos bijis koka pilsnams. Kad Stefana Batorija karaspēks cietoksni ieņēmis, kad tā aizstāvji krievi sākuši vilkties laukā pa vārtiem uz gūstu, valdnieks nosūtījis uz pili piecdesmit haidukus — pamezdami pili, krievi tai varēja pielaist uguni, tāpēc pulveri ar steigu vajadzēja iznest drošākā vietā. Leons Žuviņinks bija dienējis vezumniekos. Ieraudzījis haidukus auļojam uz pili, viņš iegaudojies:

"Viri! Unguri zeltu zog!"

Viņš sācis pīckāt savu zirgu un drāzies haidukiem pakaļ. Viņam sekojuši desmitiem jātnieku. Un simtiem vīru, kuri drošsirdīgi cīnījušies kaujās, pēkšņi pārvērtušies par laupītājiem — iegāzušies cietoksnī, tie ķēruši un grābuši visu, ko vien var sagrābt un panest, bet krievus, kuri padevušies gūstā, kapājuši ar zobeniem un nomētājuši ar sprunguļiem un akmeņiem. Prātu zaudējušo apvaldīšanā rotmistriem balss skanējusi veltīgi kā saucējiem tuksnesī. Krievi pārbijušies un, dzīvību glābdami, pili aizdedzinājuši. Bet laupītājiem zelts ugunī zaigo vēl spožāk. Pēc rotmistra Petra Tvirbuta vārdiem, cietoksnī sadeguši pāri pār diviem simtiem Batorija karavīru. No kara Leons Žuviņinks pārnāca sakropļots — izdegušas acis, kurām zelts kvēlojis kā spīdeklis, sadegušas rokas, kuras zeltu noskaudušas uguns liesmām…

Kad kropli pārveduši mājās, lielmāte Būdra Bružiene viņu ne istabā nebija laidusi iekšā. Lielmātes Būdras znotam jābūt veselam, spēcīgam, bagātam un visu godātam vīram! Kas tad pārpalicis no Leona? Viņa sieva tomēr bija līdzcietīgāka. Jadviga tantei un pamātei nepakļāvās.

"Par saviem grēkiem mans vīrs jau dabūjis ciest, tagad man jācieš par saviem un taviem!"

Apmetusies klētī, Žuviņinku ģimene bija iemantojusi neredzētu lielmātes Bružienes naidu. Bet — vai gan naids cilvēkam kāds draugs? Drīz Būdras naida pilnā sirds sasirga…

Dabūjusi zināt, ka Raseiņos ieradīsies bīskaps uz bērnu ticības nostiprināšanu, lielmāte Bružiene atbrauca uz Naujamiesti. Kalpi, viņai palīdzējuši izkāpt no karietes, ieveda bajārlielmāti istabā, un Domins ieraudzīja sakaltušu, krunkainu raganu, kura čapstina: eš būšu Kantes Marijas Sakramenta glabātāja… eš… eš… Dominam ausīs skanēja: eš izpoštīšu jūsu meitas mūžu… eš… eš… Nāc pie prāta, neatdod mūsu meitēnu raganai, Domins bija mēģinājis pierunāt Ģendri, cilvēks, kurš kārs uz mantu, patiesībā kārs uz cita dvēseli, zeltu noturēt vairs nespēdama, Būdra stiepj roku pēc mūsu meitēna dvēseles! Ģendre bija atbildējusi: var jau būt, ka tev taisnība, bet nu vairs nav mūsu spēkos Būdru tagad atraidīt, viņa mūsu meitiņu krustījusi, viņai tās ticība arī jānostiprina — Dievs tā nolicis, Svētā Baznīca tā pavēlējusi!

Uz Raseiņiem viņi bija izbraukuši sestdienas vakarā. Pirmā brauca līgodamās lielmātes Būdras Bružienes kariete. Tai nopakaļ grabēja Domina Urbša garie rati, kuros sēdēja vairākas naujamiestēnu meitenes un viņu sakramenta glabātājas. Ceļa malā ziedēja ievas, un reibinoši smaržoja nakts tumsa. Zirgiem pār muguru vēlās baltie miglas vāli. Kad kļuva gaišs un bija uzlēkusi saule, meitenes pārvilka drānas — pa vienai viņas kāpa iekšā Bružienes karietē un kāpa ārā, pārģērbušās baltā kleitiņā.

Raseiņi nāca tuvāk, uz ceļa parādījās pretim braucoša grezna kariete un dažas ores. Blakus baltajiem zirgiem, kuri iejūgti karietē, soļoja gaišmatains jauneklis — mugurā melns garsvārks un kājās baltas audekla bikses. Pirms divām nedēļām rotmistrs Petrs Tvirbuts bija apprecējis bajārmeitu Paulīnu Putrimaiti. Kāzas bijušas sasteigtas un bez līksmības, jo jaunajam vīram rotmistram tūlīt vajadzējis doties uz Rīgu, kur pēc uzvarētajiem karagājieniem uz Krievzemi ieradies pasērst karalis Stefans Batorijs. Uz dzīvi Palonu muižā rotmistra jauno sievu Paulīnu pavadīja rotmistra jaunākais brālis Jons Tvirbuts. Tolaik Domins Urbšis ne Tvirbutus, ne Putrimus vēl nebija pazinis. Viņam rādījies, ka pretimbraucēji būs augstmaņi, un viņš jau griezis zirgus uz ceļa malu, kad ieraudzījis, ka gaišmatainais jauneklis apturējis baltos zirgus — augstmaņu kariete padevusi ceļu vienkāršiem ratiem! Jauneklis stāvēja blakus šiem baltajiem zirgiem un pārmeta krustus, līdz Domina vezums bija aizrībējis garām. Domins vēl tagad atceras jaunekļa acis, kuras noraugās uz viņa vezuma puķudārzu no meiteņu baltajām kleitām, — zilas, platas, šķīstā daiļuma noburtas. Vai tikai tas nebūs bijis šajā pēc ievām smaržīgajā agrajā maija rītā, kad Kantei Marijai iekritis sirdī un prātā jauneklis, kurš stāvēja ceļa malā blakus baltajiem zirgiem un viņus pavadīja ar krusta zīmi?

Kā tas viss kremt sirdī un grauž sirdsapziņu, kad šitā jāj no tiesu nama, no pratināšanas, acīs spīdot novakares saulei, kura vēršas sārtāka un sārtāka!… Viss nodzīvotais mūžiņš liekas viscaur netikumisks, grēcīgs un nelāgi izveidojies.

Raseiņi, senum senā Svētās Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas koka baznīcā, tās aizēnotajā dārzā skan bīskapa Melhiora Ģiedraiša balss:

"Dievs Kungs, sūti viņiem prāta un saprašanas garu!… Sūti padoma un izturības garu!… Zināšanas un dievbailīguma garu!… Piepildi viņus ar goddevības bailēm pret Tevi, Kungs, garu!…" "Āmen!" iedūcās ceļos kritušie.

Viņi ceļas kājās, bīskaps iet pēc kārtas klāt katram zēnam un katrai meitenei. Tur jau viņš liek roku uz Kantes Marijas galvas, tur jau ar svēto krizmu krustiski novelk pār pieri, teikdams:

"Leokādija!" Ar plaukstu viņš paplikšķina Kantei Marijai Leokādijai pa vaigu. "Miers ar tevi!"

Bet Domina meitai aiz muguras stāv vārgulīgā ragana Būdra Bružiene, kuru pietur divi kalpi, — melna tafta jaka, melns mētelis, melnas acis, sirmās uzacis kušķiem… Viņas izkaltušie, dzeltenie pirksti žņaudz 1.eokādijas labo plecu. Ar bezzobu muti un šļurpstinošām lūpām Būdra čāpsta meitenei ausī: "Padoma un izturības… padoma un izturības… garu pieņem!" Braukdams atpakaļ uz Naujamiesti, klusībā Domins sevi bija mierinājis: tava meitiņa maza, vēl vari par viņu rūpēties, vēl vari aizstāvēt un pasargāt viņu no ļauna, vēl tev sāp sirds par neziņu, kāda sagaida meitiņu, vēl tev, Domin, labi, slikti būs tad, kad nāks skaidrāks, kā iekārtojusies Kantes dzīve, kad viņu vairs nevarēsi ne aizstāvēt, ne aizsargāt — no tā brīža tu šajā zemē vairs nebūsi vajadzīgs… Ar visu svēto garu iestiprinātajam meitēnam viņš teica skaļi:

"Vai kārtīgi ieskatījāties bīskapā? Nu jā, jūs stāvējāt galīgi stīvas… Bet ieskatīties klājās! Viņš bija sīks cilvēciņš— Ļuļinā kopā ar pulku citu traķiešu viņš parakstījis melno aktu — pārdevis Lietavu poļiem. Bet, redz, cik dižīgs Ģiedraitis tagad! Pirms karagājiena uz Veļikije Lūkiem viņš karalim Batorijam izsniedzis pāvesta svētītu zobenu un uzlicis galvā pārkrustītu cepuri. Viņš staigā pāri Žemaitijai, pāri Lietavai un dod svētību baram pēc bara!…"

Domins Urbšis labi vien darījis, ka izturējis un lielkunga Naruševiča rakstu pilstiesas soģim nebija parādījis. Kante Marija Leokādija… Jo vairāk vārdu, jo daudzāk gadu… Kā tikai tēvs iedomājās par meitas nākotni, tā uzmetās zosāda, liekas, paskries vēl viens gads, Kanti Mariju Leokādiju sātans vēl vienā vārdā nosauks, gadi skries — sātans aizvien sauks Kanti jaunā vārdā… Ta vai tad Domins ar Ģendri tā arī aizies, mazbērnus ne sagaidījis, ne zināt dabūjis — dzimta izbeigsies vai izdzīvos?

Dievs Kungs, glāb meitu, neļauj simtiem sātanu vārdā nosauktajai nomirt bez pēcnācējiem!…

Domins atgāza galvu, paskatījās saulē, kura jau ripoja aiz mežu galiem, un sēcošā balsī iedziedājās:

Zem egles apsēdies, Zem egles, Zem egles…

Līdz pašām mājām: zem egles, zem egles…

Kante Urbšīte iegāja iekšā, un uzreiz dūriens sirdī — noticis kaut kas slikts! Dūmistaba pilna garaiņiem — katlā uz uguns šļurksinās veļa. Uz vecās Daratas Dargvainienes apkopšanu ieradies cits cilvēks. Kas? Kāpēc viņš nācis? Vai tad viņš nezina, ka jau trešo gadu par Daratu rūpējas Urbšīte?

Durvis Kante pametusi vaļā, lai garaiņi izmutuļo laukā. Durvīs pastāvējusi, cauri klīstošajiem garaiņu kamoliem viņa saskatīja Dargvainieni. Uz visām četrām pa galdu rāpodama, večiņa to apslaucīja ar baltu drāniņu. Kante bieži bija pieķērusi Daratu uz galda. Kādreiz jaunībā Darata bija sapņojusi dzīvot izbruģētā istabā. Mūžu dabūjusi nodzīvot uz māla klona. Vecumgalā, sajēgu zaudējusi, viņa tuntulēja virsū uz galda un slaucīja tā dēļus, domādama, ka slauka grīdu. Pienācīgu lupatu sameklēt viņai nav ienācis prātā. Odens atnešanai spēka maz. Tad viņa rauj nost no galvas aubi, lakatu vai drāniņu — to, ar ko Kante večiņu apsējusi vai ko uzmaukusi galvā, un, ar siekalām mitrinādama, rīvēja ar šo apsēju savu jaunības sapņu grīdu. Parasti viņa aizgūtnēm berž vienu un to pašu vietu, un galds kāduviet bija teju vai balts, citur — dzeltenīgs vai brūngans, bet gar malām — samelnējis.

Šodien večiņai zem kakla pasiets cūkādas gabaliņš, kuru Kante parasti izklājusi gultā uz palaga, jaunais aizgādnieks vai aizgādniece parūpējusies, lai Darata, lakatiņu apsiekalodama, neapspļauda balto, caurumoti austo kreklu.

Kante apsēdās uz sola pie galda, ar abām rokām sažņaudza nastiņas mezglu un vaicājoši skatījās uz večiņu. Uz uzrunām Darata parasti neatsaucas. Kurla viņa nebija. Daudzus gadus cilvēki viņu izsmējuši, apsaukājuši par Peļumāti un izprašņājuši, kā viņai sokas ar peļošanu, un ar laiku Dargvainiene bija ieradinājusies ne tikai neatsaukties uz cilvēku balsi, bet arī nedzirdēt to pavisam. Viņa sarunājusies tikai ar tiem cilvēkiem, pie kuriem vērsusies pati.

Garaiņi plūda laukā pa atvērtajām durvīm, gaiss istabā skaidrojās, un Kante telpā saskatīja arvien vairāk pārvērtību — aizplīsušais vērša pūslis logā aizdiegts, kubuls izmazgāts un apgāzts uz mutes, lai žūst, uz. bučiņa nolikta miltu garnica… Virs saņuckātās guļvietas Kante ieraudzīja nātna jumtiņu pret mušām. Kante mušas centusies izsist, indējusi ar mušmirēm, bariem dzinusi ārā pa durvīm, bet mušas istabā laidelējušās šā vai tā. Kantei nebija ienācis prātā, ka pāri večiņas gultai varētu iekārt jumtiņu. Viņai trūka spēka atraut acis no jumtiņa.

—    Mare, tu ar te? — Kante izdzirdēja Daratas balsi.

—    Es ar te, — viņa atbildēja, pati domādama, ka jumtiņu būtu varējusi iekārt tikai kundze vai jaunkundze, kura ieradusi dzīvot tīrās mājās. Kuram gan, kādai kundzenei varējusi iekrist prātā vientuļā un netīrā astoņdesmit vienu gadu piedzīvojusī vecene, kura zaudējusi gan atmiņu, gan saprašanu?

—    Mare, ē, Mare, netaisi ciet durvis!

Aizturējusi elpu, Kante paskatījās uz večiņu. Viņa tupēja uz galda, izkaltusi viegla kā zirneklītis — kājas līkas, rokas mezglu mezglos, elkoņi asi… Toties pelēki duļķainās acis šodien nolūkojās uz Kanti, priekā starodamas.

—    Petrute bija atnākusi! Bet tu stāstīji, Mare, ka skuķēns tālu dzīvojot!

Kurš atnācis patiesībā, saprast nevarēja, jo Petrute sen jau mirusi.

Dargvainiene arī Kanti iesaukājusi par Mari nevis tāpēc, ka viņas otrais vārds būtu Marija. Arī Mare sen jau mirusi. Dargvainiene audzinājusi sešas meitas. Vīrs aizgājis karā uz Līvzemi un nav pārnācis. Ļaudis mēļoja, ka neražas gados Dargvainiene ar baltā āža melno pautu maku ķērusi peles un ar peļu gaļu meitēnus izmitinājusi. Karstumguļas drudža sērgas laikā visas meitas, gan paaugušās, gan skuķēni, pēc kārtas — cita pēc citas, cita pēc citas — izmirušas. Vecumā sajēgu zaudējusī Darata visas sievietes, kuras vien viņas būdelē ienākušas, parasti saukusi kādas mirušās meitas vārdā. Dargvainiene turējās pie ticības, ka viņas meitas dzīvas, veco māmiņu atceras un nāk pie viņas ciemā.

—   Tu teici, ka viņa tālu dzīvojot, bet nepastāstīji, ka viņai ir bērni. Petrutei ir bērni! — Darata brīdi klusēja, tad atgādināja: — Tu neaiztaisīji durvis, Mare! Āre, kur lien iekšā pelēkie, āre, kur lien!… Ver ciet durvis, Mare!

—    Uz kurieni Petrute aizgāja? — likdama nastiņu uz galda, Kante pajautāja.

Vecā sieviņa bezspēcīgām rokām steigšus sāka raisīt vaļā mezglu. Kante atraisīja pati. Darata pieliecās tuvāk, tad vēlreiz un vēlreiz iebāza tajā degunu un nomurmināja:

—    Smird pēc dūmiem! — Viņa paskatījās uz Kanti. — Pēc kādiem dūmiem te ož? Vai ta karš būs beidzies? Vai ta tēvs pārnācis?

—    Beigsies karš, tēvs pārnāks!

—    Jē, jē, vajē-ē-ē!… Tā jau tev beigsies… — Večiņa kļuva sērīga, tad atplauka atkal. — Petrute! Kāda tā Petrute!…

—   Vai viņa ir kundzene? Vai jauna meita? — Kantei paspruka.

Kundzenes piesaukšana veco sieviņu bija saērcinājusi. Darata apsēdās uz galda, atgāzās atpakaļ un kā gaiņādamās sāka vēcināt rokas.

—    Durvis, Mare durvis! Pelēkie lien! Pelēkie aizved, brūnie pieņem, melnie piķī mērc!… Kamdēļ tu, Mare, dod mani viņiem?…

—    Rimsties, rimsties! — Kante klusi teica, piespieda plaukstas Daratai pie deniņiem, laiciņu tā paturēja un, kad sieviņa pierimās, kad sāka bučot viņai rokas, teciņiem izskrēja no būdas.

Taka garām ķērpjiem apaugušajiem akas grodiem, dārziņā zāle nepļauta saveldrējusies, ābeles — viena, divas, trīs — nokaltušas, sēta aiz dārza sagāzusies…

Kraujas malā Kante apstājās. Pa nogāzi kāpa lejup ievas, apses un kārkli, bet pašā apakšā, uz Ķiršinas sērēm, ūdenim klanījās melnalkšņi. Tā, kura stāvēja uz veļas laipas un ar vāli zvetēja pa mazgājamo gabalu, apsējusies sarkanu lakatiņu. Pa gabalu meitene izskatījās maziņa kā īkstīte, toties viņas sarkanais lakatiņš Kantes acīs auga lielāks, lielāks, vēl lielāks…

Vājums Kantei Urbšītei saļimdināja kājas… Viņa jutās galīgi spēkus zaudējusi — noskrējusies, rūpēm apkrāvusies… par viņu smējušies — bajāra meita, bet uzpoš ubagu ķēzuļus!… Viņu žēlojuši — vai Dieviņ, vai Dieviņ, par kādiem grēkiem viņai liec uzkrauties tādas mocības? Uz viņu dusmojušies — tu tā svētā un labā, kādi tad mēs — vai sliktie? tie sliktie, ja? Viņu nicinājuši — citiem labu darīdama, tu tikai pie sava labuma gribi tikt, kā zaglīga kuce glūni uz Jonu Tvirbutu!… Visādi gadījies — ļaunie vārdi gan sāpinājuši, gan dzinuši izmisumā. Bet Kante nekad nav jutusies bezspēcīga, piekususi vai gara spēkus zaudējusi. Otram mūždien nevajag stāstīt, kāds viņš labs, godīgs un cēlsirdīgs, viņam jāiet klāt tad, kad cilvēks pats vairs netic esam labs, godīgs un cēlsirdīgs! Nav jālēkā otram palīgā katru dienu, viņam jāpalīdz tikai tad, kad viņu piemeklējusi nelaime, kad viņam zuduši spēki postā vilkt dzīvību. Tā Kante sapratusi cilvēku attiecības. Šī sapratne viņai devusi spēkus.

Un te nu tagad viņa jūtas vāja!

Sarkanais lakatiņš! Asara. Viņa atnākusi aprūpēt Kantes aprūpēto, un Kantei bija skaidrs, ko bārene ar to gribējusi viņai pateikt: nevienu jūs nevarat aprūpēt, jo tas nenotiek aiz labas sirds! Vārdos Asara viņai dvēseli nav aptumšojusi. Viņa atnākusi, stājusies Kantes vietā un negodīgo cilvēku patriekusi nost no nelaimīgās večiņas. Patriekusi — kā lai citādi Kantei būtu jāsaprot Asaras rīcība? No vientulībā izdziestošās aizgādājamās Kanti patriekusi tā, kura no negodīgiem aizgādņiem pati tik daudz cietusi, tā, kura pati bijusi nelaimīga un kura no pieaugušo cilvēku viena vārda un vienas kustības nemaldīgi spējusi noprast — vai viņa sirds ir šķīsta vai žults pilna. Asara bija izrādījusi cieņu Kantei, turējusi viņu par līdzcietīgu, kopā ar Tvirbuta lielkungu skrējusi un saukusi nomierināt trako Lepši… Kas noticis, kāda Kantes rīcība likusi bārenei tik briesmīgi vilties viņā? Bērni, kuriem kopš mazām dienām dzīve un cilvēki darījuši pāri, akli neuzticas nevienam vārdam. Neviens bezgodis, neviens bībelnieks nebūtu varējis noskaņot bāreni pret otru cilvēku. Kanti varējusi sodīt vienīgi Asara pati…

Dievs Kungs, dod man spēku un drosmi, liec iet man klāt pie Tvirbutaites jaunkundzes! Ja viņa nepieies, Kante sodīs arī pati sevi, sirdī būs jāatzīst, jā, esmu liekule, divkose, pašlabuma meklētāja, viltībniece… Kā tad Kante varēs dzīvot tālāk, kur viņa varēs likties?…

Ej! Ej pie bārenes! Neviena priekšā tu neesi nogrēkojusies. Pastarās tiesas dienā tu droši varēsi stāties man pretī! Paldies tev, Dievs!…

Kante sāka iet pa taku lejup — cauri kārkliem, cauri apsēm. Kādreiz viņa tā jau bija kāpusi lejup no augsta kalna — no Varoņu kapkalna. Kādreiz viņa šādi jau bija atgriezusies dzīvē tāda, kāda tā ir.

Kad bija kritis tēvs, Asara vēl bija mātes miesās. Uz Sidabravu, uz rotmistra Petra Tvirbuta bērēm plūstin plūduši cilvēki no Upītes, no Panevēžas, pat no Arjogalas un Raseiņiem — likās, pie Venstpils kritušo rotmistru izvada visi lietavieši, apglabā viņu kā Vitautu Lielo, kā visu laiku lietaviešu varoni.

Kante uz rotmistra bērēm nebija aizgājusi.

Kad tālumā skanēja zvani, kad rotmistra zārku veda no Panevēžas uz Sidabravu, Kante gulēja krustā uz dzestrās septembra zemes rudenīgajā Varoņu kapkalna zālē — Kante Urbšīte bija jauna, tikai četrpadsmitais gads, un viņas sirds dunēja un skrēja… Cik cilvēki netaisnīgi! Izvadīdami rotmistru kā visu laiku lietaviešu varoni, viņi noniecinājuši visus senatnes cīnītājus, kuri nolikuši galvu par Lietavu. Bērni viņiem bija uzbēruši kapu augstu kā kalnu. Bērnubērni izsludinājuši, ka viņi bijuši kā milži. Mazbērnu bērni viņu kapu nosaukuši par Varoņu kapkalnu. Tad neviens jau vairs neatcerējās, kā kritušos sauc, nevienam vairs nebija ienācis prātā, ka viņiem, kamēr dzīvi, nebija piemitušas nekādas brīnumainas spējas, ka viņi karsti bija vēlējušies dzīvot un dzīvot… Nevienam vairs nebija smelgusi sirds, ka arī par viņiem, sen sen kritušajiem, sērojušas mātes, žēlums mācis sievas, visu mūžu pēc viņiem ilgojušies bērni…

Vīri, kuri nosaukti milžu varoņu vārdā, gaisuši no ļaužu atmiņas.

Iet laiks, krīt citi. Krīt tēvi, līgavaiņi, brāļi un kaimiņi. Zvani baznīcās skan viņiem, vienīgi viņiem.

Tajā septembra pievakarē visu tuvīno baznīcu zvani bija skanējuši rotmistram Petram Tvirbutam, vienīgi viņam.

Kante Urbšīte viņu redzējusi vienu pašu reizi — astoņdesmit otrā gada septembrī, tieši pirms gada, rotmistrs Petrs Tvirbuts bija pavadījis uz Varšavu, uz seimu[38] , kādu Šturcu — Kursas bīskapa Magnus sūtni. Melnā, noputējušā karietē šis Šturcs brauca cauri Naujamiestei. Rotmistrs Petrs Tvirbuts jāja pirmais, Štruca dienestnieks Saimre — aiz karietes. Saceldami putekļus, viņiem nopakaļ rikšiem sekoja vieglo jātnieku nodaļa. Rotmistrs Tvirbuts, nākamais Asaras tēvs, sēdēja seglos stalts un augstprātīgs. Kantei bija licies — augstprātīgs tāpēc, ka viņš, nevis kāds cits, pavada karietē sēdošo…

Kamēr bedīja rotmistru, Kante Urbšīte kā pusdzīva gulēja Varoņu kapkalna rudenīgajā zālē un kā pa sapņiem zaga no aizgājēja Tvirbuta viņam skanošo zvanu dunu un dāvināja tiem aizmirstajiem, kuriem kapvieta uzbērta kalna lielumā — milžiem varoņiem, senlaiku karavīriem. Tikai tad, kad viens zvana šķindiens bija izklusis, bet nākamais nebija atskanējis, Kante atjēdzās, piecēlās sēdus un izbailēs pārmeta krustu — zvana pēdējo sitienu viņa atdeva atpakaļ mirušajam rotmistram, zvana pēdējais sitiens piederēja viņam…

Nu jau Asara vairs nebija tā biklā, bālā meitene, kuru janvārī atveduši uz Sidabravu viņas aizbildņi, — krietni pastiepusies, kļuvusi sievišķīgāka, basām kājām, ģērbusies vienkāršās drānās, darbā sasārtušiem vaigiem viņa līdzinājās spēcīgai lauku meičai. Platā velētāju laipa, kurai viens gals uzcelts uz apaļa šķērša, kas piesiets pie diviem ozola pāļiem, šūpojās, šļakstīdamies pa ūdeni, Asarai zem kājām. Ieraudzījusi nākam Kanti Urbšīti, Asara Tvirbutaite pārstāja zvetēt ar vāli palagu, iemeta to ūdenī un ķērās pie skalošanas.

Uz laipas uzkāpusi, pie veļas tovera apstājusies, Kante padeva labdienu. Asara atskatījās pār plecu, ar lielajām, zilajām acīm pārlaida skatienu Kantes dzeltensvītrotajiem brunčiem, ņiebura stūrīšiem un krokotā krekla cieši apņemtajām krūtīm. Augstāk par krūtīm viņa acis necēla.

Steigšus Kante sāka runāt:

—    Es saprotu… saprotu, ka tu par mani esi sliktās domās… Bet — kāpēc? Kāpēc, Asara?

Meitene atbildēja klusā balsī:

—   Mans vārds ir Auka.

—   Aukužiņ, kāpēc?

—    Kāpēc? — Auka Tvirbutaite atlieca muguru, iepleta izskaloto palagu, salocīja un samiegtu skatienu ielūkojās Kantei Urbsītei tieši acīs. — Tas jāstāsta jums — kāpēc? Kāpēc aizvedat Lepši no baznīcas? Kāpēc sagaidījāt Lepši pie cietuma vārtiem? Kāpēc tā rūpējāties, lai mans tēvocis Lepšim dod pajumti?

Katrs Aukas izrunātais kāpēc skanēja arvien nekaunīgāk. Kante nobijās, ka Tvirbutaite tūlīt uzjautās:

"Kāpēc jūs neatnācāt uz manas māmiņas bērēm? Kāpēc un par ko pārmetat manai māmiņai?"

Lielkundze Paulīna Tvirbutiene bija laidusi pasaulē Auku janvāra desmitajā dienā — šajā pašā mēnesī un šajā pašā dienā bija dzimis mazulītes nelaiķis tēvs. Atspirgusi un tikusi uz pekām, viņa piecēlās, piegāja pie loga un izbailēs iesaucās:

"Ziema!"

Viņa paģība atkal. Augu nakti, aizdegtas sveces rokā turēdamas, kalpones un istabmeitas nostāvēja pie saimnieces. No rīta lielkundze Paulīna Tvirbutiene atvēra acis.

"Ziemā dzeguzīšu nav… dzeguzīšu nav…" viņš iečukstējās. "Dievs Kungs, bērnu pasaulē laizdama, es dzirdēja viņas kūkojam… Viņas kūkoja pavisam tuvu… man tieši pie galvas… Kamdēļ tu mani sodīji, Dievs Kungs? Par ko?"

Aizgājējas Paulīnas Tvirbutienes bēru dienā bija putenis. Uz bērēm nebija gājuši Kantes vecāki, nebija gājusi arī Kante.

Vairākus gadus Paulīna Putrimaite bija mīlējusi Povilu Tvirbutu. Katru mēnesi viņa no Raseiņiem brauca uz Viļņu, vezdama studentam pārtiku un naudu. Viļņā students Povils mitinājās kuniga Svirska namā. Lielkuniga galma maršals Jonušs Boleslovs Svirskis, Biržuvēnu karvedis un Maišagalas turētājs, bija ļoti stingrs, pārmēram tikumisks vīrs, un sieva Anna, liekas, galma karodznieka Gregora Ragožas meita, viņu pastāvīgi mierināja:

"Kamdēļ jūs, kunig, dusmojaties? Paulīnas jaunava Povila jaunkungam taču otrās pakāpes māsīca! Vai gan viņiem iespējams netikli uzvesties?"

Pārmezdams visam sieviešu dzimumam, tikumiskais valdnieka maršals sievai centās pierādīt:

"Ja veca meita ar vecu puisi vai atraitne ar atraitni mīlējās — viņiem sātans astē. Ja māsīca ar brālēnu ālējas — viņiem sātans jau gan sirdī, gan prātā! Tādām dvēselēm āmen!"

Zaudējis pacietību un nopratis, ka arī sieva aizbildina mīlētājus, kuri nebaidās jaukt radniecīgās asinis, kunigs Jonušs Boleslovs Svirskis pārcēla Povilu Tvirbutu no sava nama uz Valeriāna buršu.[39] Bursā uzturēja stingru disciplīnu kā mūkiem, un Povila negantā rakstura spēkos to nebija izturēt.

Mācību gada vidū viņš pārbēga uz Raseiņiem un apmetās pie bijušajiem aizbildņiem Putrimiem. Tā pa tukšo pagāja viens mēnesis, tad otrs. Nobijusies, ka mācības Jēzus biedrības kolēģijā dēls nepabeigs, māte atbrauca no Rietavas uz Raseiņiem. Povils mātei ar pašcieņu pavēstīja:

"Ja profesors Hostovins tā vēlas, lai mani noraksta zaudējumos! Ko es iesākšu ar šo Murmēlija plāksnīšu lasīšanu? Pašlaik, redz, es studēju lielkungu Survutu un lielkungu Putrimu ģenealoģiju. Katram godīgam jauneklim jāzina, vai viņš solījies precēt pietiekami dižciltīgu jaunavu."

Tobrīd ne Ievai Tvirbutienei, ne Serapinam Putrimam vēl nebija ne mazāko aizdomu, ka Povils, runādams par precībām, jau domājis nevis par Paulīnu, bet gan viņas jaunāko māsu Marcebelu. Kamēr Paulīna bija braukājusi uz Viļņu, Marcebela paaugusies — viņai jau pāri piecpadsmit. Viņa arī trakoti alkatīga, miesaskārīga un greizsirdības pilna. Ja nodomājusi aizvilināt studentu no vecākās māsas, tam tā arī jānotiek. Par to dabūjis zināt, atraitnis Serapims Putrims klusēja. Tā viņš noklusēja divus gadus. Klusēšanā izcieties, viņš Povilam teica:

"Kodekss tavs soģis,1 znot!"

Povils Tvirbuts lepni atbildēja:

"Kodekss rakstīts neskolotiem vīriem! Tas, kurš prot lasīt, likumu izlasa tā, kā vajadzīgs viņam."

Nāca tuvāk kāzas, bet Ieva Tvirbutiene, atraitne, Povila māte, visu mūžu mīlējusi vienīgi savu vīru, joprojām bija kā bez prāta. Viņai bija kauns par dēlu, šausmas no likuma un žēlums pret Paulīnu. Paulīna lielmāti Ievu ilgi mierināja, cenzdamās iegalvot:

"Nežēlojiet mani, no žēlošanas man vēl tikai grūtāk! Ja tagad Povils arī gribētu precēt mani, es pie viņa par sievu vairs neietu. Viņš nav manis cienīgs!"

Pavedēja Povila Tvirbuta un viltnieces māsas Marcebelas Putrimaites kāzās astoņdesmit pirmā gada janvārī Paulīna Putrimaite iepazinās ar līgavaiņa brāli rotmistru Petru Tvirbutu. Rudenī, kad notika karagājiens uz Pleskavu, karalis Stefans Batorijs par drošsirdību kaujās ar ienaidnieku rotmistram Petram Tvirbutam uzdāvināja Palonu muižu. Pārnācis no kara, nākamajā pavasarī pie turības tikušais rotmistrs Petrs apprecēja jaunavu Paulīnu.

Lielmātes rotmistrienes bēru dienā Kante Urbšīte sēdēja mājās pie loga, skatījās uz sniega vāliem, kas gāzās no Varoņu kapkalna piekājē, un domāja par Nezaudējamo. Nezaudējamais ir vairāk nekā mīļotais, nekā vīrs, nekā bērnu tēvs. Nezaudējamais ir gluži vai kā Dievmātes otrs dēls, kurš lemts tev vienīgajai. Aizgājējai rotmistrienei nav bijis Nezaudējamā. Viņa apprecējusies ar nemīlēto. Apprecējusies ar to, kurš par viņu iežēlojies, — viņa būtu izgājusi par sievu pie pirmā, kas patrāpījies ceļā, lai tikai drīzāk spētu aizmirst mīļotā nodevību. Dievs nežēlīgi sodījis abus — vispirms aizsaucis savā pestītavā rotmistru, pēc pusgada — rotmistrieni… Dieva dzeguze nokūkojusi galīgo spriedumu — bārenes likteni viņu meitiņai…

Tad Auka Tvirbutaite izgriež vecās Daratas palagu. Ūdens notecējis uz velētāju laipu. Meitene runāja:

—    Jokūbs Lepšis pošas jūs precēt. Viņš netiek gudrs, kā lai ātrāk nokļūst pie turības, augām dienām naktīm siro pa mežu. Viņš noķēra jūsu tēvu… Bet Urbša lielkungs saka: "Alnēnu noķēru znota mežā…"

—   Tā nav tiesa! — Kante iesaucās. — Mans tēvs tā nevarēja teikt! — Viņa īgni iesmējās. — Lepšis pošoties precēt mani — kādas aplamības!… Ja Lepšim tāda doma bijusi prātā, vai nu viņš manu tēvu būtu trencis uz Panevēžu?

Izgriezto palagu Auka iemeta ķipī un teica:

—    Lepšis ir taisnīgs!

—   Aukužiņ… Ja Lepšis mani būtu turējis par savu izredzēto un ja mans tēvs tavu tēvoci būtu nosaucis par znotu, Lepšis būtu prātu zaudējis… viņš mani būtu nogalējis!

—    Prātu viņš jau zaudējis. Bet jūs viņš negalēs — nebaidieties! Lepšis ir taisnīgs! — Auka pacēla no velētāju laipas ķipi un paspēra soli tuvāk Kantei. — Kāpēc, ar kādu ziņu jūs viņam solījāties par sievu, ja gribat precēt manu tēvoci?

Kantei iepletās acis.

—    Ak kungs, par kādu solīšanos tu runā? Es mīlu tavu tēvoci. Viņa mātes, tavas vecmātes vietraudžu acu priekšā es noskūpstīju krustu un apzvērējos, ka dzīvošu Sidabravā, tikai Sidabravā…

—    Bet prātā bija Paloni, domājāt jūs par pilsnamu…

—   AukužeL. — Kante pasmaidīja gaiši sērīgu smaidu. — Ja arī es būtu gribējusi iedzīvoties Palonos, kas no šīs gribēšanas? Paies gadi vai divi, un muiža piederēs tev. Tāda tavas māmiņas griba. Kā Palonos, tā Birželēs vai Sidabravā tu varēsi rīkoties tā, kā pati gribēsi.

Kantes vārdi Auku bija satriekuši. Meitene pietupās, pacēla no zemes ķipi, un, kad atkal bija ieskatījusies Urbšītē, viņas acīs bija saskatāmas asaras. Raudas valdīdama, Auka nekaunīgi jautāja:

—     Ta kāpēc tad jūs rūpējāties par Lepši, večām un bāreņiem? Kāpēc pūlaties, lai man tēvocis notic, ka esat…

—    Neticu, bieži es pat pati sev neticu!

Kante Urbšīte aprāva meiteni pusvārdā un pievērsa ciešu skatienu Ķiršinas tumšajiem ūdeņiem. Žēlums viņai aizžņaudza kaklu. Kante juta un dzirdēja, ka Auka ar smago ķipi rokās paiet viņai garām. Sašūpojās velētāju laipa, sašļakstinājās ūdens. Urbšītei iesāpējās sirds… Vai viņa vainīga, ka tik stipri ilgojusies būt par Jona Tvirbuta Nepazaudējamo? Vai viņa vainīga, ka tāpēc viņai jābūt tikumīgai, cēlsirdīgai un līdzcietīgai? Vai gan Kante pati izdomājusi, ka viņai tādai jābūt? Ak, nē!… Tas itin nemaz nav atkarīgs no viņas gribas…

Bružu muižiņā Širvjos arī agrākos laikos reti kāds bija iemaldījies, ja nu vienīgi amatvīri — nodokļu ievācēji, šķilteris vai tiesu izpildītājs, jo Bružiene mūždien bija apsūdzējusi kaimiņus, ka tie viņas ežas piearot klāt savai zemei. Bet kopš tā laika, kad no kara ar izdegušām acīm un nodegušām rokām bija pārnācis Leons Žuviņinks, Kantes otrās pakāpes māsīcas Jadvigas Bružaites vīrs, pat varas vīri lai sākuši vairīties no Sirvju muižiņas, taču mantkārība Leonam izdedzinājusi acis, nevis kādi ienaidnieki!

Širvju muižiņā vienmēr valdījis mantrausības gars un nikns naids pret bagātajiem.

Būdras Bružienes bērēs muižiņā bija pavisam, pavisam klusu. Viens otrs kaimiņš ienāca pievakarē, noskaitīja lūgsniņu par aizgājējiem un tūdaļ jau spruka laukā pa durvīm.

Astoņdesmit ceturtā gada oktobris bija lietains un vienos slapjdraņķos. Kantes māmiņa gulēja saslimusi gultā un vienā laidā vaimanāja, ka no bajārienes lielmātes Bružienes nevarot atvadīties. Viņa žēlojās, ka pati tūlīt aiziešot šai pakaļ, kur šķīstītavā varbūt vēl sastapšoties. Tēvs pukstēja: "Raganu izvadībās velni danco. Ko tajā sātanu pūznī darīšu? Kam skaitīšu aizlūgumu?"

Kante Urbšīte bija aizbraukusi uz bērēm ne tik daudz tālab, lai atvadītos no mirušās krustmātes, bet vairāk gan tamdēļ, lai varētu izteikt līdzjūtību nabaga Jadvigai. Viņa uzkavējās Širvjos vairākas dienas un naktis. Kādu vakaru, kad lietus gāza kā no spaiņiem, iekšā ienāca Jons Tvirbuts un viņa māte Ieva Tvirbutiene. Šīs taču bija viņu dzimtās mājas. Gan māte, gan dēls — abi dzimuši dzīvojamā namā, kur pašlaik gulēja uz dēļa nelaiķe Būdra Bružiene. Kantes tēvocis Rapols Bružs, augām dienām un naktīm pavisam viens izsēdējies pie aizgājējas zārka, aizsteidzās sagaidīt necerēto viešņu Tvirbutienes kundzēni. Viņš bija aizkustināts, nometās ceļos un lielmātei Ievai noskūpstīja roku, sacīdams:

"Tavas dzimtās mājas, meitiņ, man nebija vajadzīgas — dzīvot… ak kungs, kaut kur man vajadzēja dzīvot!"

Meitiņa… Jadvigai Bružaitei bija trīsdesmit septiņi, Ievai Tvirbutienei — piecdesmit četri, bet nelaiķe Bružiene kā jaunajai Jadvigai, tā vecajai Ievai bijusi pamāte. Kantei galva to neņēma pretim. Liekas, Bružiene dzīvojusi tikai tāpēc, lai visiem būtu par pamāti!

Ilgi nolūkojusies nelaiķes sejā, Ieva Tvirbutiene sirdsāpēs sacīja: "Būdra, Būdra, kad es biju maziņa, es tevi mīlēju! Lai Dievs man piedod!…"

Jons Tvirbuts pārsteigts noskatījās uz māti, tad teica: "Lai Dievs piedod viņai, mamm! Nav Būdras vaina, ja viņa bijusi tāda." Jona Tvirbuta vārdi bija likuši iesmelgties Kantes Urbšītes sirdij. Kante nebija aizgājusi uz Paulīnas Tvirbutienes bērēm. Vai dieniņ, cik viņa

bijusi akla un netaisnīga! Viņai ne prātā nebūtu ienācis pateikt otram cilvēkam:

"Lai Dievs viņam piedod! Nav viņa vaina, ja bijis tāds!"

Nav cilvēka vaina, ja viņš ir tāds, nevis citāds. Vai gan tā vienmēr nav cilvēka paša vaina? Vai Kantei tagad būtu Nezaudējamais, ja viņlaik Jona kunga vārdi viņai nebūtu izklausījušies tukši, ja tie būtu aizskanējuši gaisā, nelikdami iesmelgties viņas sirdij?

Ar atvieglotu sirdi Kante pacēla galvu un samiegtām acīm pārlaida skatienu ar kokiem un krūmiem aizaugušajai Ķiršinas kraujai. Kraujas malā, tajā vietā, kur pirms stundas bija stāvējusi Kante un skatījusies lejā uz sarkano lakatiņu —, tagad stāvēja Auka. Tagad lejup uz Kanti skatījās Auka. Vai Aukas acīs Kantes melnā samta cepure aug lielāka un lielāka?

"Vai dieviņ, bērniņ, tas, ko es daru aiz mīlestības, nav ne labi, ne slikti — tā rīkoties man liek Dievs. Aukužīt, kā lai es tev to izskaidroju?…"

Asara, dārgumiņ, kad runā par mīlestību, prātā jābūt Dievam. Bet Dievs Tēvs un Velns — viņi abi ir dievi, pirmais — uzvarētājs, otrais — zaudētājs. Velnam, tāpat kā Dievam Tēvam, nav pastāvīga veidola. Abi mums parādās, par kaut ko pārvērtušies. Tāpat vien viņi neparādās. Dievam Tēvam vajadzīgi eņģeļi, Velnam — velni. Kā par eņģeļiem, tā par sātaniem varam tapt vienīgi mēs, cilvēki. Ak vai, tā ne no šā, ne no tā ne svētulis vai taisnais par eņģeli, ne noziedzinieks par velnu nepārtaps. Pirmais kļūs par debesu pļavu avi, otrais — par mocekli.

Ta kādu tad Dievs Tēvs iedomājies eņģeli un Velns — velnu?

Pēc mūsu prāta, Dievs Tēvs ir visvarens — ja jau radījis cilvēku, cilvēkus pārvērst par eņģeļiem Viņam nemaz nebūtu grūti. Nebūtu grūti, ja Velns būtu aizsnaudies. Jā, pasauli radot, Velns bija zaudējis Dievam Tēvam. Bet zaudētājs dievs arī ir dievs. Kaut arī vasalis, tomēr — dievs! Āre, Prūsijas firsts zaudējis mūsu valdniekam, bet — kā firsts bijis, tā firsts palicis. Vienīgi uzvarētājam maksā nodevas. Kā jau abi vienojušies.

Dievs Tēvs arī vienojies ar uzvarēto dievu Velnu. Atbilstoši abu norunai Dievs Tēvs var sūtīt uz zemi savus dēlus cilvēku veidolā. Velnam saglabājas tiesības laist uz zemi savus bērnus tad, ja tie pārvērsti par visvisādiem zirnekļiem, kukaiņiem, āžiem vai kraukļiem. Bet Dievs Tēvs, noslēdzot vienošanos, nebija novērtējis uzvarētā dieva Velna varenību. Arī laicīgie valdnieki līgumu parakstīšanas dienās pietiekami nenovērtē uzvarēto ienaidnieku varenību un to ļauno garu, kuru Velnu radītā čūska iedvesusi cilvēkiem: neskumsti, nepadodies, nesamierinies — dumpojies!

Ieraudzījuši, ka Dieva Tēva dēls atnācis uz zemi cilvēka izskatā, ļaudis aplam nopriecājušies — visos laikos cilvēks varējis cilvēku pataisīt par vergu, to viņš var un varēs! Tiesa, pataisīt par vergu Dieva Tēva Dēlu cilvēkiem nebija izdevies. Jēzus nebija darījis neko no tā, ko cilvēki no viņa pieprasījuši, viņš darījis tikai to, kas varētu apgaismot cilvēkiem garu un prātu. Pat krustā sists, viņš nebija rādījis brīnumus, kādus cilvēki no viņa pieprasījuši, viņš darījis tikai to, kas varētu apgaismot cilvēkiem garu un prātu. Pat krustā sists, viņš nebija rādījis brīnumus, kādus cilvēki no viņa pieprasījuši, viņš tikai cietis, miris, augšāmcēlies un uzkāpis debesīs, rādīdams īsāko ceļu uz atpestīšanu. Cilvēkiem šis ceļš nekādu sajūsmu nav izraisījis. Cilvēkiem vienmēr licies, ka viņi ir izmanīgāki un veiklāki, nekā Radītājs par viņiem domājis. Un viņiem radusies ticība, ka Radītāja prieki bijuši pāragri — ja Viņam izdevies pasargāt no verdzības dēlu, tagad mums kalposi pats! Mēs Tevi piespiedīsim kalpot!

Pat sīku darbeli darīdams, cilvēks čukst:

"Dievs, palīdz un svētī!"

Milzīgi karapūļi ielaužas svešās zemēs ar saukli:

"Dievs ar mums!"

Tikām dievs Velns līksmo — tās taču ir viņa iegribas, kuras cilvēki uzskata par Dieva Tēva gribu!

Bieži vien cilvēki jūt, ka viņiem ne tikai neviens nepalīdz, bet kāds arī traucē. Slēdz līkopus, ka tiks pie bagātības, bet iekrīt vēl lielākā nabadzībā. Maršē karā gūt uzvaru, bet cieš zaudējumu, jo noskaidrojas, ka Dievs Tēvs bijis kopā ar ienaidnieku, nevis viņiem. Kamēr cilvēkam būs ienaidnieki, Dievs Tēvs nespēs būt kopā ar visiem. Dievs ar mums un Dievs ar mani nav viens un tas pats! Lai Dievs Tēvs varētu būt tavs kalps, Viņam jābūt kopā ar tevi. Tāpēc uzvarētāji, kuri kopīgi cīnījušies pret ienaidnieku, tūdaļ saiet matos, tiklīdz pienācis laiks dalīties laupījumā. Tas, kuram no laupījuma nav ticis nekas, gremžas, mokās un nolād visu pasauli — gan sevi, gan valdnieku, gan Dievu. Cilvēks, kurš kritis tik dziļā izmisumā, vairs ne dzīvot negrib!

Bet pašnāvnieka dvēsele Dievam Tēvam nav vajadzīga. To Viņš nelaiž iekšā ne debesīs, ne šķīstītavā. Kāpēc? Tāpēc, ka no pašnāvniekiem savairojas velni. Pašnāvnieki ir Velna bērni, kuri piedzimst un dzīvo zemes virsū zirnekļu, kukaiņu, kraukļu un āžu izskatā. Velna bērni ir vidutāji starp zemi un elli, starp mājām un kapdārzu, tāpat kā Jēzus bija par vidutāju starp zemi un debesīm, starp mājām un baznīcu.

Velna bērni kūda un mudina celt dumpi pret Dievu Tēvu. Bet — vai gan mēs drīkstam domāt, kā uzvarētājs Dievs Tēvs, noslēgdams vienošanos ar zaudētāju dievu Velnu, pret viņu bijis pārmērīgi piekāpīgs! Piekāpīgs viņš nav bijis! Dievam Tēvam arī vajadzīgi velni, jo vienīgi no mirušajiem velniem rodas un vairojas eņģeļi. Kāpēc no velniem? Tāpēc, lai velnu nesavairotos bezgalīgā daudzumā. Tāpēc, lai velnu nekad nebūtu vairāk par eņģeļiem.

Āre, kur pašnāvību izdarījis cilvēks! Dievs Tēvs viņa dvēseli ne šķīstītavā nav laidis iekšā. Šī dvēsele tapusi par Velna dēlu. Velns to raida uz zemi, teiksim, kraukļa vai āža izskatā. Šis krauklis vai āzis taps par eņģeli tad, kad būs nomiris. Bet viņš pakritīs beigts tikai tad, kad cilvēks viņu pasauks tajā vārdā, kādā bijis kristīts, kad kādreiz bija piedzimis par cilvēku.

Varētu likties, ka pašnāvība — un kas pēc būtības ir Jēzus? vai viņš nav pašnāvnieks? — ir tas īsākais ceļš uz debesu valstību. Saņēmis dūšu, tu, cilvēk, noslīcinies, palaidelējies par kraukli vai pablēj par āzi, tevi kāds nosauks kristītajā vārdā, un — tu jau esi gatavs eņģelis, dziedi debesu korī! O! Ja tas būtu tik vienkārši, visi cilvēki sen jau būtu apnāvējušies… Gaidi vai negaidi — tā nu nenotiks nekad! No pašnāvības cilvēku atbaida nāves bailes un šaubīšanās, vai pēc nāves maz ir dzīve. Drošsiržus, tos, kuri netur dārgu ne dzīvību, ne pasaulīgos labumus, no pašnāvības atbaida milzīgas zaudējuma iespējas. Ja tu, cilvēk, jāj karā un uzbrūc cietoksnim, zināms droši — vai nu kritīsi, vai paliksi dzīvs. Vai nu, vai. Bet kā būs tad, ja tu lidosi par kraukli vai blēsi par āzi? Vai daudziem pielēks, ka tevi vajadzētu nosaukt cilvēka vārdā? Vienam no simta vai dažiem simtiem varbūt pielēks. Bet — cik daudziem cilvēkiem patrāpīsies nosaukt tevi kristītajā vārdā? Varbūt vienam no tūkstoša. Bet tādu kā tu — kraukļu, āžu, zirnekļu un kukaiņu —, cik ir tādu? Tas ne saskaitāms nav!… Āre, cik bīstami riskē pašnāvnieki — līdz vienam iegadās pārtapt par eņģeli, tūkstošiem citu simtiem gadu dabū noskraidelēties par kraukli vai izblēties par āzi!… Patiesi — kamdēļ jānāvējas pašam? Ja esi nonāvējis otru, uz rāviena iedzīvojies viņa mājā un zemē, un, paskat, tur jau tu pastaigājies bagāts, tev jau visādu baudu un izpriecāšanos papilnam!

Tālabad jau cilvēki biežāk dzen nāvē citus nekā nāvējas paši, biežāk piesavinās nekā atdod otram un biežāk nosoda citus nekā sevi.

Asara, dārgā, tu jau arī, redz, nosodi Dievu Tēvu — Viņš esot bargs, dusmīgs un netaisnīgs!… Tu nosodi, jo esi aizmirsusi galveno — zaudējušais dievs Velns kūda ļautiņus uz dumpošanos pret uzvarējušo Dievu Tēvu, bet Viņam nav ne nojausmas, kas ir līdzcietība un mīlestība, Dievs Tēvs apžēlojas par zaudētājiem dumpiniekiem un viņiem saka: iemīli savu ienaidnieku, un viņš būs tavs draugs un tavs aizstāvis!

Mūs ar mīlestību apbērdams, žēlīgais Dievs Tēvs pastāvīgi mums atgādina — neiekārojiet būt līdzīgi man, jo es pats sev esmu noslēpums!

Sen jau uznākusi tumsa un iemirdzējušās zvaigznes, bet pagalmā iestājies neiztraucējams ēnu klusums un miers.

Ieva ne acu nenolaida no klētiņas. Viņa kāpa ārā no karietes un ieklausījās — rāms klusums, pavisam rāms. Vienīgi Pupiņas neizzabinātie zirgi plūca un skrumšķināja zāli, kuru priekšpuisis atnesis no aitu kūts, lai zirgi stāv mierīgi.

Kādreiz Ievai zirgu liktenis bija izraisījis žēlumu. Niķīgie kumeliņi bezrūpīgi delverējas. Divu gadu vecumā viņus jau apseglo, triju — iejūdz, un — velc, ved un jūdzies visu mūžiņu!

Vai tāpat neaizskrien arī sievietes mūžs? Jaunava iestarojas šķīstā skaistumā — cik daudz kaislību, kāds troksnis visapkārt! Māmulītes zārku iznes no mājām klusītiņām, klusītiņām…

Jons kā nenāca, tā nenāca no Jokūba Lepša klētiņas. Krēslojot bija aizgājis pateikt Aukai, ka vecmāmiņa Ieva atbraukusi pakaļ, lai mazmeitu aizvestu uz Birželēm. Kā gājis, tā aizgājis. Auka vairs nav klausītāja ne tēvocim, ne vecaimātei. Ieva uz viņu nedusmojas. Viņa atsauc atmiņā savas jaunās dienas. Viņa atceras, ka nebija klausījusi mātei, kad bija apprecējusies pret vecāku gribu. Viņa atceras, cik viņa bijusi brīva un kā viņai licies, ka brīva no visiem viņa būs līdz pašai nāvei.

Bet brīvība ir tik trausla! Ieva allaž pateicas L)ievam, ka ļāvis izbaudīt brīvību vismaz jaunībā. Tagad, ar prātu nonākdama pretrunās, viņa priecājas, ka arī mazmeita Auka, visu Tvirbutu Asara, piedzīvo šo brīvību. Pa dienu, aizsteigdamās priekšā Urbšītes jaunkundzei, meitene tekalē pa apkaimi un apkopj vecenītes, bet naktī paliek nomodā pie stulbuma apsēstā Jokūba Lepša. Mazmeita sakārto pasauli!…

Jonam Tilvikam jeb Pupiņam nāca virsū žāvas, viņš mīņājās ap zirgiem, valkājās pa ēnaino pagalmu un reizi no reizes, kad Ieva izkāpusi no karietes ieklausīties, vai klētiņā nav dzirdamas niknas balsis, gāja viņai klāt un arvien ērcīgāk purkstēja:

— Lielmāt, lielmāt, viņu vajag vest uz Rietavu, uz Birželēm ne! Rietavā kārtība. Rietavā viņa sapratīs, ko nozīmē kārtība!

Pupiņam dzīves kārtība bija nešķirama no Aigustes Paduvaites augstprātīguma. Aigustes tēvam Jucim Paduvam lielkungi pirms trīsdesmit diviem gadiem Viļņā bija nocirtuši galvu. Kopā ar citiem zemnieku dumpiniekiem Jucis Paduva bija nonāvējis muižkungu, un slepkavnieka bāreni nevēlējās precēt ne karalisko dzimtu dēli, ne zemnieku puiši. Pie Aigustes līda tikai vaļinieki, tikai tādi bezzemnieku paklenderi kā Pupiņa. Taču bārene turēja godā tēva piemiņu un juta savu vērtību. Pie tāda, kas nevar pielīdzināties viņai, viņa par sievu negāja. Bet laiks aizskrējis, aizvien stiprāk sagrumbodams skaistules vaidziņu — pavasarī Aiguste jau bija iegājusi piecdesmit devītajā. Tā nu Pupiņas vārdu Rietavā kārtība jēgu varēja izteikt arī vienā vārdā — Aiguste.

Dieviņ, dieviņ, vai gan Ievai Tvirbutienei vārds Radviliene kādreiz nebija aizstājis vārdus pasaulē pastāv kārtība? Kamēr nelaiķe kunigiene bija novietota uz paaugstinājuma Viļņā, Radvilu kapelā, Ieva, vezdama līdzi zēnus, bieži bija aizgājusi uz šo necilo kalvinistu svētnīciņu, nometusies ceļos pie zemās brūnā koka sētiņas un skaitījusi lūgšanas. Nepacietīgajiem un nemierīgajiem dēlēniem viņa bija teikusi:

"Lūdziet Dievu, zēni, par aizgājējas veli, kunigiene par jūsu tēvu laicīgā valdnieka priekšā aizlikusi vārdu un tagad viņas velis aizliek vārdu par jūsu tētiņu debesu valdniekam…"

Lūdzot Dievu par Radvilienes veli, Ieva viemēr baidījusies, ka tic viņai vairāk nekā Dievam. Ieva taisnojās — velis saplūst ar Dievu, velis un Dievs ir tas pats… Diemžēl kunigienes meitas bija ^^gcējušās nevis pēc Dieva, bet gan pēc aizbildņa[42] gribas — Sofija Agne ai v^^itni Ahaciju Čemu, vecāku vīru, kurš jau sešdesmit otrajā, kad Agnei L;'^jkai daži gadiņi, Kopenhāgenā jau piedalījies sarunās ar dāņu politiķiei:'Vy&gt;n pašu dāņu karali, One Magdalēna — ar kādu Tvorovski, Bučačas lielkņazu un Kamenecas tiesu izpildītāju, dzērāju no dzērājiem, Kristīna, jaunākā meita… apprecējusies sešpadsmit gados, mirusi astoņpadsmit…

Vai gan māsu nelaimīgais liktenis kopš jaunām dienām nebija nomācis kunigienes vecāko dēlu Mikaloju Kristupu Bāreni, tagadējo Traku vaivadu, tātad arī Upītes apriņķa sargeņģeli? Vai gan māsu posts viņu nemitīgi bija spiedis domāt par drīzu nāvi, sūdzēties par slimībām un samiernieciski vaimanāt? Vai gan tas nebūs bijis mātes velis, kurš, nespēdams debesīs aizlikt vārdu par meitām pie Dieva, izvedis vecāko dēlu no mājām tālajā un bīstamajā ceļojumā uz Svēto zemi?1 Vai gan tas nebūs mātes velis, kurš Bārenim licis Tripolē nokāpt no zirga un kājām caur Damasku un Galileju, pāri tuksnešiem, visu laiku izlūdzoties apžēlošanos no arābu un turku laupītājiem un naktīs pārguļot uz kailas zemes, pavēlējis doties uz Jeruzālemi un Betlēmi?

"Dēls, debesīs esmu bezspēcīga, esi tu stiprs zemes virsū — izlūdzies no Dieva atpestīšanu māsām!…"

Iečīkstējās klētiņas durvis un klētspriekšas pakāpieni. No būves tumšās ēnas iznira mēnesgaismā Jons. Ievas kļuva vieglāk ap sirdi — dēls atgriežas viens, Auka viņam nav paklausījusi… Sabijusies no ķecerīgās domas, Ieva pārmeta krustu, izkāpa no karietes un dusmīgi teica:

—    Bez viņas, dēls, es no šejienes projām nebraukšu!…

Klusēdams Jons piegāja pie māmiņas. Apstājās. Skatījās zemē. Tilviks

Pupiņa metās pie zirgiem un sāka tos iezabināt.

—   Tē-ē-ēvocis!… — Ieva pavilka dēlu uz zoba. — Skuķēns valda pār tēvoci! — viņa iesaucās. — Viņa jau valda pār tevi, jau valda!

—   Ņem nost iemauktus! — Jons noburkšķēja Tilvikam. — Jūdz ārā!

"Iešu pati uz klēti! Man Auka neuzdrīkstēsies nepaklausīt," Ieva gribēja

sacīt. Nepasacīja. Mazmeitai pienākuši izšķirošie gadi — ja aizbildņi viņas gribu salauzīs tagad, tā būs salauzta uz visu mūžu. Meitene kļūs par verdzeni. Turpmāk viņa dzīvos tā, kā lemts dzīvot jebkurai sievietei.

—   Es nosnaudīšos karietē, — Ieva klusi teica un nopūtās. — Ja Lepšis atkal sāks plosīties, varēšu dzirdēt.

—   Nē! — dēls sacīja un ieskatījās mātei acīs. — Vai tev bail no manas dzīvošanas?

To teicis, viņš gāja uz istabas pusi. Viņam nopakaļ devās arī māte.

Ieva bija nozvērējusies, ka nekad nepavadīs nakti )ona mājā, nekad nesamierināsies ar viņa ietiepību dzīvot vientuļnieka dzīvi. Viņa bija cerējusi, ka agri vai vēlu Jons sapratīs pats, cik tukši pavada savu dzivestības pilno, svēto laiku, ka viņš apmetīsies Palonos vai vismaz Birželēs, apprecēsies

1 Mikalojs Kristups Radvils Bārenis no Nesvīžas mazas svītas pavadībā devās uz Jeruzālemi 1582. gada 9. septembri, bet atgriezās Nesvīžā 1584. gada 7. jūlijā.

un sāks cilvēcisku dzīvi. Ko gan vērtas jaunavu un sieviešu cerības? Jaunavu gribu salauž vecāki vai aizbildņi. Sievas paverdzina vīrs. Bērnu gribai piekāpjas un viņu kaprīzēm pakļaujas jau mātes pašas. Visu mūžu sievietes par kalponi — vecākiem, vīram, bērniem…

Ieva nevarēja aizmigt. Negulēja arī Jons. Ilgi, ilgi cietis klusu, viņš ierunājās: —Viņu neinteresē, kas noticis pašā iesākumā. Viņai rūp tikai šī diena. — Pēc sērīgas nopūtas: — Un par ko viņa pārvērtīsies? Kā viņa dzīvos? — Tad saskaities: — Bezkaunīgā!… Sākusi skrāpēt man acis — Sidabravā tik daudz kraukļu, bet nekad neesmu dzirdējis, ka tu tos būtu saukusi cilvēka vārdā!… Runā tavu runāšanu, bet neko nedari, lai Velna bērni pārvēršas par eņģeļiem… Kāpēc tu neko nedari?

Ieva klusēja. Mazmeitai taisnība. Kas viņai tāds Velns un tādi eņģeļi? Mūždien mēs bērniem pūšam miglu acīs, lai tikai dabūtu noslēpt no viņiem savas bēdas un ciešanas. Skaidrojam, kas noticis pašos pirmsākumos… Bet bērni, bet Auka taču dabū dzirdēt to, ka vecvectēvs aizgājis no mājām un pēc aiziešanas pazudis, ka vecaistēvs bijis ķerts, bet māti tēvs apprecējis aiz līdzcietības… Kā lai meitene to visu sev izskaidro? Kāpēc mums nerūp, kā viņa to izkaidro?

Sakala Kristupa Vainas krustabās Ieva bija dejojusi ar Kiprijonu Tvirbutu. Pienācis Laurīns Vaina un Tvirbutam teicis:

"Piedodiet, jūs esat mans viesis, tomēr šī deja pieder man!" Ieva viņam bija atcirtusi: "Mīļais, jums pieder tikai šī pils!"

Kad Ievai gan valsts mantzinis Jans Hornastajs, gan dzērienu pārzinis Petrs Ķiška bija sācis precināt Kiprijonu, māte viņu bija aizvedusi uz Dibižiem un paslēpusi izraudzītā vīratēva Motieja Vainas pilī. Asarām līstot, Ieva bija metusies vecajam Vainam pie kājām un tās bučojusi, lūgšus lūgdamās: "Padzeniet mani no pils, izmetiet pa vārtiem, basām kājām pārbēgšu mājās un mūždien jūs pieminēšu ar labu vārdu!"

Aiztraucās gadi, Ieva Dvarčūnaite apprecējās ar Kiprijonu Tvirbutu, augstmaņi vīru iesaistīja necilvēciskajā politikā, viņam neļāva atgriezties Lietavā pie ģimenes, Ieva vēl jaunības plaukumā bija kļuvusi par dzīva vīra atraitni. Uz vīramātes Elenas Tvirbutienes bērēm Širvjos bija atbraucis Laurīns Vaina. Kopā ar Ievu viņš bija vāķējis pie zārka cauru nakti. Apgraizījis svecēm dakti. Kaut ari Laurīns par viņas vīru nebija bildis ne vārda, Ieva tomēr sapratusi, kāpēc Vaina atbraucis — Kiprijons mājās nepārnāks… tu esi brīva sieviete… esmu atbraucis pēc tevis…

Bet pēc tam no lazdām čaukstēdamas bija birušas lapas. Laurīns skūpstījis Ievu un čukstējis:

"Aizvedīšu līdzi vecāko dēliņu! Tagad. Pavasarī aizvedīšu mazākos. Vasarā — tevi."

"Tu man esi vajadzīga!" Ievu bija saucis Laurīna augums.

"Man ir baigi!" Ieva atturējusi viņa dvēseli.

Laiku pa laikam, pārmocījusies no salmu atraitnes likstām, zēnu — sevišķi vecākā dēla — niķiem un untumiem, Ieva vairs nebija varējusi izturēt un ņēmusies Petru bārt.

"Kāpēc tu purpini un bubini? Ar ko tu esi neapmierināts? Tu varbūt gribēji aizbraukt kopā ar Vainas kungu? Tev varbūt labāk būtu gribējies dzīvot kopā ar viņu?"

Daudzus dzīves notikumus, daudzas domas, daudzus pārdzīvojumus, nepiepildītos sapņus un zaudējumus māte, tēvs, aizbildņi, visādas tantes un onkuļi slēpj no bērniem, no aizbilstamajiem. Taču neko, itin neko nekad no bērniem noslēpt nevar. Zūd pacietība un — izgvelžas un izrunājas patiesais vārds. Izbailēs tu, cilvēk, cērt ciet muti. Un klusē atkal, līdz uznākusi dusmu lēkme, tad — atkal izkliedz daļu patiesības, kuras dēļ esi cietis sirds klusībā. Šos retos vārdus bērni neaizmirst. Pēc tiem viņi uzmin tavas klusēšanas jēgu.

Ievas un Laurīna Vainas kopīgie pārbaudījumi visu mūžu sāpinājuši sirdi vecākajam dēlam Petram. Petram bija lemts… Ak Dievs, ak Dievs!…

Lietaviešu un poļu karaspēka nometnē pie Veļikije l.ukiem bija ieradušies krievu cara sūtņi. Valdnieks Stefans Batorijs viņus uzņēma svinīgi[45] .

Dārgakmeņiem nosētie sūtņu tērpi zaigodami vizēja telts puskrēslā. Traku kastelāns Radvils Pērkons, lielhetmaņa Mikaloja Radvila Sarkanā dēls, paziņojis, ka krievu augstie sūtņi vēloties noskūsptīt Viņa Majestātei poļu karalim un lietaviešu lielkunigam Stefanam Batorijam roku, un sūtņi roku noskūpstījuši un Laurīnam Vainam, valsts mantzinim, atdevuši cara pilnvarojuma rakstu, un Vaina rakstu izlasījis. Izlasījis viņš sācis kāsēt — kāsēt tādās sāpēs, ka nobālējis un sagrīļojies… Daudzi no valdnieka padomniekiem nodomājuši, ka lielvalsts mantzini sabiedējusi karaļa Stefana Batorija izturēšanās — sūtņiem izrunājot cara vārdu, valdnieks nebija piecēlies un noņēmis cepuri, par cara veselību nebija apvaicājies, līdz ar to nekaunīgi pārkāpdams audienču un sarunu paradumus. Sūtņi pārskaitušies tik briesmīgi, ka jautājumus apspriest atteikušies. Radvils Pērkons saviem izpalīgiem teicis:

"Mūsu mantzinis tā pārbijies no cara, tik stipri vēlas salīgt mieru ar viņu, ka paskat, tūliņ noģībs cara rokaspuišu acu priekšā! Rotmistr Tvirbut, palīdzi Vainas kungam, lai mums nav jāpiedzīvo kauns, — aizved viņu!"

Savā teltī Laurīns apgūlies uz muguras gultā, kurai pie kājām ar ķēdi pieslēgta valsts kases dzelzs lāde, un ilgi, mokoši kāsējis. Ticis pie elpas, viņš cieši noskatījies Petrā. Pēkšņi viņam izspiedušās acis un viņš izsēcis: "Tava māte, rotmistr, kļuvusi par atraitni kopš šī mirkļa! Pasaki viņai — tikai kopš šī mirkļa!…"

Laurīna Vainas bālajā sejā izsitušies sarkani plankumi. Atkal viņu sācis plosīt drausmīgs kāss. Satricināts un pārbiedēts, Petrs meties laukā no telts saukt šurpu ārstu.

Ak Dievs, ak Dievs, Laurīnam taču bija sieva, kopā ar viņu viņš nodzīvojis daudzus gadus, uzaudzinājis bērnus, bet nāves stundā nosaucis par atraitni nevis sievu, bet gan viņu — Ievu!… Dēls Petrs viņai bija stāstījis par Laurīna pēdējām dienām, bet ar acīm vaicājis: vai patiešām arī tu, māt, mīlēji Vainu, bet mūsu tēvu tikai žēloji? Sargeņģeli!… Eņģeli… Savu mūžu…

Katra māte, katrs tēvs savā mūžā satiek cilvēkus, par kuriem nestāsta ne bērniem, ne mazbērniem. Noklusēdami pagātnes pārestības, zaudējumus un ciešanas, vecāki cer, ka noslēptā pagātne nenonāks un nenospiedīs sirdi bērniem un bērnubērniem. Kā viņi vijas! Cik stipri viņi bērniem nodara pāri!… Jo vecākiem, kuri pārdzīvojuši daudzas ciešanas, dzīve vieglāka nekā bērniem, kurus dzen izmisumā vecāku noklusējuma noslēpumainā un biedējošā jēga…

Vai Petrs pēc zobena dūriena miris uzreiz? Vai viņš bija paguvis atcerēties māmiņu? Vai viņš bija atvadījies no māmiņas, nejuzdamies pievilts?

Kur tagad Povils? Vai viņš atceras māti? Vai viņš neizsmej viņu, kā viņš parasti mēdz izsmiet visus un visu?

Dievs Kungs, parādies, esi diena, esi gaisma, izgaismo mums dvēseli un mūsu atmiņas, lai visi var redzēt, kādi esam patiesībā!…

30. jūlijs, ceturtdiena. Avešera

Vējš vēl spēcīgs, bet jūra, kura līdz riebumam jau viļņojusies vairākas dienas, pierimst. Piekrastes seklumā tā pavisam mierīga.

Viņi stāv uz paugura zem ozoliem. Zāle tumši zaļa, vēl tumšāk zaļas ozolu lapas. Paēnā dienasgaisma kā izkāsta caur zilganu stiklu. Krakovā karalis Sigismunds brīvajā laikā lietas bija apzeltījis un apsudrabojis. Taču apsudraboto lietu spīdums bija līdzīgs Zviedrijas paēnu gaismai, izraisīdams ilgas pēc dzimtās puses, un tā nu varbūt jau visus deviņus gadus valdnieks lietas vienīgi apzeltījis. Sudrabs viņam vispār vairs nepatīk. Karaļa guļamistabā, ēdamistabā un audienču zālē sudraba priekšmetu nav. Toties šeit, tēvu zemē, ozolu paēnā sudrabaini palsā dienasgaisma karali priecē — tā ir viņa bērnības un jaunības gaisma, pēc kuras viņš bija ilgojies Polijā, bet nekad nebija varējis izgudrot nekādu tās aizstājēju. Šeit valdnieku nekaitina ne sudraba kausi, kurus uz paplātes tur pāži un kuros barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs salej romaneju no prāvās pudeles ar apsudrabotu kaklu.

Sigismunds pārlaiž skatienu ielokam. Tajā stāv pāri par desmit viņa kuģu nolaistām burām. Uz klāja rosās karavīri. No kuģiem uz krastu un no krasta uz kuģiem, airus vēzēdamas, peld laivas. Valdnieks ilgi noraugās uz barona fon Hautenberga jahtu, kura piekļāvusies krastam pa gabalu no flotes. Zviedrijā nevienam nebija zināms, kad un kur karalis piestās, bet barons bijis tik modrs, ka ar balto jahtu vai laišus atlaidies uz Avešēru, tiklīdz šajā fjordā griezusies iekšā valdnieka kuģu karavāna. Kristapu Šenku fon Hautenbergu nebija maldinājuši feldceigmeistara Tenesa Maideļa kuģi, kuri, Avešērā neiegriezdamies, artilēriju bija aizgādājuši uz Kalmaru.

—    Zviedrija! Tā ir Zviedrija!…

Visi — karalis Sigismunds Vāsa, kanclers Ēriks Larsa dēls Spare, bīskaps Pēteris Tilickis, grāfs Ēriks Pēra dēls Brahe, barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs un viņa pavadoņi, pāži, bundzinieki un miesassargi trabanti — atskatās uz Sabīni Katarīnu, Austrumfrīzijas grāfa Johana jauno sieviņu. Ar vienu roku viņa pietur sarkano cepurīti, kurai sānos lielas, melnas lentes pušķis, ar otru pieplacina zilo kleitu, kuru piepūtis vējš. Šmaugā sešpadsmit gadu vecā lielkundze ar bālu seju — melnā, sajūsmas pilnām acīm viņa lūkojas uz mežu, kas zilgmo pavisam tuvu. Darvdeģa miteklis tajā šķiet kā liela apogļojusies brūce. Te vienā, te otrā vietā vēl svēpina dūmiņi, bet meža tālajā malā melni, ar liesmu mēlēm savijušies dūmi ceļas gaisā un mutuļiem veļas pa vējam ar tādu sparu, itin kā tos ar varenām plēšām kāds būtu pūtis laukā no atveres zemē — no pašas pekles. Sabīne Katarīna ieradusies Zviedrijā pirmo reizi. Nekad nav bijis Zviedrijā ne viņas tēvocis Janons, ne viņas vīrs un tēvocis Johans. Vecāmāte princese Katarīna, karaļa Sigismunda tante, gandrīz pirms četrdesmit gadiem aizprecējusies uz Austrumfrīziju pie grāfa Eduarda, no Stokholmas bija pārcēlusies uz Emdenu, un kopš tā laika grāfiene dzimto zemi turējusi vienīgi atmiņā, par to stāstījusi bērniem un bērnubērniem, un Sabīne Katarīna, nolūkodamās uz dedzināmo celmu dūmiem, cauri vējam saklausa vecāsmātes balsi: līdums, līdums, melnais līdums, gaišais līdums…

—   Tieši divpadsmit! — kanclers Ēriks Spare saka karalim.

Sigismunds Vāsa labo roku paceļ galvas augstumā.

Grāfs Ēriks Brahe ierauj galvu baltajā, stāvajā apkaklē, pār kuru saspurojušies viņa garie, cirtainie mati. Viņš nodur acis zemē — čabošajā zālē. Valdnieks ari karagājienā turas pie ierastās dienaskārtības. Sācies audienču laiks. Dusmas, ka zviedru karali, kas izkāpis zviedru krastā, pirmie sagaida un sveic nevis zviedri, bet gan — vāci… Cik karalis šobrīd nožēlojams!… Galvā viņam vajadzēja zaigot kronim, labajā rokā jābūt scepterim, bet kreisajā — zelta valsts ābolam ar krustiņu. Tagad karalim diemžēl nav nekādu regāliju. Poļu kronis — Varšavā, lielvalsts mantziņa seifā, zviedru kronis — Stokholmā Birgeras pilī, un divu karaļvalstu karalis Sigismunds Vāsa stāv dzimtenes ozolu pavēnī, uzlicis galvā vienīgi roboto gardibeni, pliko labo roku pacēlis kā tāds sprediķotājs, kamēr kreisajā tur apkamptu lielo, pūkaino runci, kas kāsē aizvilkdamies…

Princeses Annas runcis jau vecs.

Princeses pirmā jaunība jau aiztraukusies.

Lielvalsts apakškanclers bīskaps Pēteris Tilickis pārmet krustu, tad ar to pašu roku atver durtiņas apzeltītajam būrim, kuru paceltu tur kalpi. Divi ērgļi, Romā pāvesta apslacīti ar svēto ūdeni, dusmīgi sabož spalvas un cilina spārnus, tomēr no būra laukā nelien. Putnus biedē pēkšņi atskanējusī bungu rīboņa. Kanclers Ēriks Spare pavēloši met ar roku ceremonijmeistaram. Bungu rīboņa apklust. Ērgļi sakļauj spārnus, nekustīgi stāv, galvu piešķiebuši un knābi pavēruši. Klusumu, kas tagad iestājies, traucē vienīgi vējš, lapu šalkoņa un runča garais kāss. Kalpi grūšus izgrūž ērgļus no būra. Atkal iedunas bungas, un dižciltīgie putni, pretīgo trokšņu dzīti, strauji paceļas gaisā — re, kur viņi jau debesu augstumos vēzē spārnus!

Galvu atgāzis, lielvalsts apakškanclers bīskaps Pēteris Tilickis svēta ērgļu lidojumu uz svešo zemi — uz neziņu.

Vecais karavadonis Georgs Fārenbahs, Cēsu prezidāta prezidents, jūlija sākumā bija sarīkojis Malborkā karaspēka skati. Kopā ar karapulku komandieriem, kuri cīnījušies karā par Līvzemi un rūdījušies Stefana Batorija karagājienos uz Krievzemi, franču un nīderlandiešu cīniņos un ar drošsirdību izcēlušies kaujās pret turkiem, gar karavīru ierindu bija jājis arī lielvalsts apakškanclers, Kulmas bīskaps Pēteris Tilickis. Grāfam Ērikam

Pēra dēlam Brahem, kurš bija pārsteigts par katoļu hierarha kareivīgumu, Tilickis bija atbildējis šādiem vārdiem:

"Apgūstu zviedru paradumus, grāfi Zviedru bīskapi, kamēr turējās pie katoļticības, bijuši gan garīdznieki, gan karavadoņi. Kaujas laikā viņi krituši nevis ar krustu, bet gan ar zobenu rokā!"

Viņa vārdus grāfs Ēriks nav aizmirsis un paturējis prātā, ka Zviedrijā ieradies ļauns, viltīgs un bīstams vīrs.

—  Vai dieniņ, tā ir Zviedrija! Es esmu Zviedrijā! — atkal atskan iespaidu noburtās Sabīnes Katarīnas balss.

Viņas vīrs grāfs Johans, ar pirkstu urbinādams savu garo degunu, sievai stāsta:

—   Visu laiku man mālējās, ka līdzīgas ainavas mēs jau esam redzējuši, tikai — kur? Vai Flandrijā? Bretaņā? Normandijā?

—   Jūsu gaišība zviedru valsts kancler, — Pēteris Tilickis saka Ērikam Sparem, — mūsu valdnieka dzimtās karaļvalsts debesīs pacēlušies svētā tēva ērgļi, līdz ar to Kristus vietnieks svēta mūsu valdnieka mantotās karalistes debesis un zemi, pavalstniekiem — dvēseli un mājas! — Tilickis dievbijīgi paklanās Sparem. — Jūsu gaišība kancler, kopš šī brīža jūsu spiedogs un vara stājas vietā manam spiedogam un varai, kuru kopš šī brīža koncentrēšu tikai tam, lai varētu pildīt Svētā Krēsla apustuliskā vizitatora misijai svētītajā Zviedrijas zemē!

Kanclers Ēriks Spare pieiet pie pāžiem un paņem no paplātes sudraba kausu. Viņa paraugam seko visi karaļa pavadoņi, barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs un viņa svīta. Uz paplātes vientuļi stāvam paliek karaļa kauss. Zviedru kanclers svinīgā balsī vēršas pie Kristapa Šenka fon Hautenberga.

—   Jūsu labdzimtība baron, Viņa Majestāte karalis jums atļauj apsveikt Viņa Gaišību, kurš atgriezies dzimtajā un mantotajā karaļvalstī!

Barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs sveic valdnieku, sajūsminādamies un lepodamies, ka reiz no Viļņas uz Turku, uz Zviedrijas karaļvalsti, esot pavadījis Somijas hercogu Juhanu un viņa jauno sievu Katrīnu Jagaiļa meitu, nākamo Zviedrijas karalieni — karaļa Sigismunda un princeses

Annas māti. Viņš sveic karali savu augstdzimušo pavadoņu, ģilžu oldermaņu Heines, Šutes, Knokenhovera un citu — šurp neatbraukušo — Kalmaras augstmaņu vārdā. Viņš pateicas karalim un Dievam, ka zviedru valsts viņus, vācus, uzņēmusi tik viesmīlīgi un sirsnīgi kā māsa uzņem brāļus un laika gaitā kļuvusi par viņu rūpīgo aizgādnieci.

Grāfs Ēriks Pēra dēls Brahe kļūst aizvien īdzīgāks. Viņa māsa Kēte ir barona fon Hautenberga sieva. Viņa māsasbērni sevi uzskata par vāciešiem. Kādi viņi vācieši?! Pat tādus kā Hautenbergs vai Knokenhovers grāfs par īstiem vāciešiem neatzīst. Viņi ir klejoņi dēles, kuri no svešām zemēm izsūc bagātības. Viņi ceļ pilis Stokholmā, Kalmarā un Vadstenā — viņi zeļ un plaukst vai visās Zviedrijas pilsētās. Bargu naudu viņu saber zviedru karaļu kasē, un karaļi viņiem izdabā. Nelaiķis valdnieks Juhans baronam Hautenbergam norakstījis lielas vara un sudraba raktuves. Pagājuši divpadsmit gadu, bet ieguvis arī daudzus zemes gabalus celtniecībai lielajās pilsētās. Ja karalis Sigismunds, ja vismaz vēl daži karaļi nākotnē tik stipri piekāpsies vāciešiem, pienāks melnā diena un kļūs skaidrs, ka visas zviedru zemes uzpirkuši vāci — zviedriem vairs nav kur dzīvot, no Zviedrijas palicis pāri tikai nosaukums!…

Kausu augstu pacēlis, uz valdnieku sajūsmīgi skatījies, barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs teic runu:

Grāfu Ēriku Brahi pārņem drausmas, klausoties svaiņa vācieša bezkaunīgajos vārdos. Šorīt karalis bija aizsūtījis uz Kalmaru ziņnešus — gudro diplomātu Zāmuelu Laski un piecpadsmit gadu veco pusaudzi Stanislovu Ļubomirski. Tie būs nevis zviedri, bet gan poļi, kuri pieprasīs, lai hercoga Kārļa ieceltie vietvalži lērans Šernšelds un Ūlovs Gards karalim atver Kalmaras vārtus. Ko nodomās Kalmaras zviedri? Ka viņu karalis atvedis uz Zviedriju poļu karaspēku? Baumas par poļu ielaušanos izplatīsies pa visu valsti ātrāk, nekā būs izvārījusies putra!… Karalis neliekas ne zinis ne par godu, ne par tikumu! Bagātais poļu magnāts Sebastiāns Ļubomirskis karalim piebēris maisu ar aukslniem, un viņa pusaudzis dēls tagad zviedriem sludinās viņu karaļa bargo noteikšanu…

Barons fon Hautenbergs runā:

— Visugaišais karali, neviens pasaules valsts valdnieks nevar stāvēt jums līdzās ne drosmes, ne gudrības, ne neticamo sapņu ziņā! Pateicoties jūsu ģenialitātei, mēs — zviedri, vāci, poļi, lietavieši — dzīvosim vienā milzīgā impērijā, kura Baltijas jūrā kļūs maziņa kā Veternas ezers un piederēs tikai mums tāpat, kā pašlaik mums jau pieder simtiem ezeru. Visugaišais karali, sveikdami jūs, kurš ieradies glābt hercoga Kārļa okupēto karaļvalsti, mēs dzeram viscēlāko romaneju par jūsu drosmi, par jūs gudrību un par jūsu neiegrožotajiem sapņiem! Lai Dievs jums palīdz!

Karalis paņem no paplātes kausu. Valdnieks izskatās noguris — seja bāla, vaigi iekrituši, deguns izspīlējies un acis noraugās tā kā vai vienaldzīgi, tomēr to melnās zīlītes no plakstiņu cepurīšu apakšas cauri duras ikvienam.

—    Uzdzersim par Disu![51]

—    Par Disu! — Sabīne Katarīna sajūsmā. — Par Disu, par ērgļiem, par līdumiem!

Visi pieliek pie lūpām kausu. Barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs satraukti pamet acis kausu tukšotajiem sejā — kas šī Disa tāda ir? Kam valdnieks uzsaucis tostu? Grāfs Ēriks Pēra dēls Brahe skumīgi uzsmaida svainim. Grāfs pazīst daudzus Zviedrijas vāciešus. Daudzko viņi Zviedrijā nosaukuši vācu vārdā un neko nemaz nemēģina nosaukt tā, kā to sauc zviedri.

Iedzēris romaneju, karalis jautā Hautenbergam:

—    Baron, vai karalistē jau ieradušies mūsu un hercoga Kārļa sarunu vidutāji?

—    Jā, jūsu žēlīgā augstība, viņi jau ieradušies un pašlaik uzturas Kalmarā! — karaļa priekšā noliekdams galvu, barons atbild, tad piemetina: — Ar manu un Knokenhovera kunga gādību Brandenburgu pārstāv ministrs Oto Mērners, godājamā Ludvika Mērnera[52] dēls. No Mēklenburgas ieradies lielkunga Šutes radinieks Tērauda Galva…

—   Vai Amerikas indiānis?

Karalis pārsteigts, bet barons skaidro:

—    Jūsu majestāte, Mēklenburgas ministra iesauka trāpīgi izsaka viņa raksturu, un visi viņu uzrunā pēc iesaukas! Viņa īsto vārdu es nemaz nezinu. Tērauda Galva jau sācis sarunas ar hercoga padomnieku Lejonhuvudu dēlu sievām vācietēm[53] .

—   Sievas savu vīru manā priekšā var nolikt uz ceļiem, taču nevar atnest viņa galvu. Man vajadzīga grāfa Akseļa galva!

—   Valdniek!…

Grāfs Ēriks Brahe pārbīstas. Barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs karalim Sigismundam Vāsam mierīgi atbild:

—    Jūsu žēlīgā augstība, es šaubos, vai šobrīd būtu vajadzīgs kādam nocelt galvu no pleciem! Zviedrijas lielākā manta un dārgumi ir kalnraču rokās. Viņu ģildes oldermanis esmu es.

—    Jūs? — Karalis nicinoši piešķiebj galvu. — Jūs uzskatāt, ka valdāt pār Zviedriju?

—    O, karal! — Roku pie sirds pielicis, barons paklanās valdniekam. — Mēs, vācieši, nekad neesam pacēlušies pāri zviedriem! Mēs saplūstam ar zviedriem. Kaut vai es — biju Hautenburgs, bet esmu kļuvis par Hautenbergu — mazu pauguriņu Zviedrijas kalnos![54]

—    Ja jau nu jūs, baron, šeit esat namatēvs, bet es — viesis, esiet tik laipns un parūpējieties par manas māsas runci! — Karalis pamet Hautenbergam runci kā lielu, spalvainu bumbu, kura gluži kā pielīp pie hercoga vestes. — Lopiņš pārcietis jūras slimību. Viņam vajadzīgs māju siltums, lai varētu atgūties.

Aplaistījies ar romaneju no barona kausa, vestē ar nagiem ieķēries, runcis nekustīgi guļ Hautenbergam uz krūtīm. Acis… Runča acis, noraudzīdamās no apakšas uz augšu, baronu biedē.

—   Žēlastīgā augstība, lai manī salien tik daudz velnu, cik pilienu šajā kausā, ja kaut viens vācietis jūs nodos! — klusā balsī zvērē barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs.

Karalis Sigismunds Vāsa nevērīgi pasmaida, neizdzerto kausu noliek uz paplātes, apgriežas un dodas uz fjordu, kurā stāv viņa kuģi — acīs krīt valdnieka "Baltais ērglis"un karavadoņu sarkanais "Admirālis". Izgājis no ozolu pavēņa, karalis strauji atskatās un, saule samiedzis acis, pārlaiž tās pavadītāju sejām. Svīta apstājas un pieraujas. Valdnieka seja liekas tik skarba, un daudzi nobīstas, ka tūlīt dabūs dzirdēt nežēlīgu pavēli. Tāpēc jo stiprāk pārsteidz rūgtuma un skumju pilnā karaļa klusā balss:

—    Ieklausieties tikai — jūru es vēloties pārtaisīt par ezeru!… Viļņas lietavieši smejas un stāsta, ka man piemītot slimīgas iedomas. Kalmaras vācieši apgalvo, ka manu sapņu lidojums esot neiegrožots. Nav tiesa!… Atņemiet man tēva mantojumu, nolādiet mani tā, lai es aizmirstu mirušos vecākus, bērnu dienu Gripsholmu un Stokholmu, jaunības laiku Stekeborgu un Drotningholmu, lai es aizmirstu visu Zviedriju, visus man uzticīgos zviedrus, un mani sapņi izkūpēs kā dūmi virs darvdeģu namiņa. Man nav iztēles, man pieder vienīgi tas, kas to modina un tai liek lidot kā svētītajam ērglim…

Karalis apklust, un atkal paveras katra pavadītāja sejā pēc kārtas. Pēteris Tilickis, Ēriks Spare un Ēriks Brahe — visi stāv apstulbuši un elpu aizturējuši. Viņi nekad nav dzirdējuši karali runājam tik emocionāli. Tagad valdnieka tostā viņi saskata lielāku nozīmību. Karalis iedzēris cēlo romaneju par dievieti Disu, par dzimto zemi, par labību, par zviedru pārticīgu dzīvošanu, nevis par veiksmīgu karagājienu!

Jauniņās grāfienes Sabīnes Katarīnas acīs iemirdzas asaras. Apkārt skatīdamās un cauri asarām nevienu tuvumā neredzēdama, viņa izbailēs čukst:

—    Zviedrija… Zviedrija… Ak kungs, tā ir Zviedrija!…

Viņas vīrs un miesīgais tēvocis grāfs Johans, neapmierināts ar to, ka sieva nav spējusi noslēpt no augstajām aprindām savas jūtas, murmina:

—    Par ko jūs brīnāties, mīļā? Dānijas krasts ir tieši tāds pats kā šis. Atsauciet to atmiņā un jūs pārliecināsieties, ka tas ir tieši tāds pats!

Tuvāko padomnieku ielenkts, karalis jau iet lejā no tumši zaļā paugura pie tumši zilā ieloka.

31. jūlijs, piektdiena. Agrs rīts

Rīta saules staros miglas pilēm aprasojušais "Admirāļa" sarkanais apšuvums liekas tumšs, gandrīz melns.

Apakšējā klāja lauka rakstveža Ģermanta Rupeiķa šaurajā kajītē uz nekustīgā sola sēž valdnieka sekretārs Jeronīms Visigins Valāvičs un kanclera

Leona Sapiegas rakstvedis Povils Tvirbuts. Pie galda blakus valsts kases vara lādei stāv kajītes saimnieks — viņš pārjož garo mēteli ar platu, zilu jostu, žvadzinādams pie tās piesietās atslēgu kulītes. Ciemiņi ne apmetni nav novilkuši, vajadzības reizē viņi gatavi tūlīt celties un iet.

Griestu lukturis nav iedegts. Apaļā loga lūka aizkalta ar režģiem. Pa to kajītē spiežas iekšā miglainā rīta blāvā gaisma, un vīriem seja tajā liekas tumša un novecojusi. Jeronīma Visigina Valāviča miegainās acis liecina, ka aizvadītajā naktī valdnieka sekretārs tās varbūt nemaz nav aizvēris. Viņš stāsta:

— No mūsu palīdzības hercogs Kārlis atteicies. Bet vai gan tas groza mūsu nodomus? Ne jau aiz mīlestības pret hercogu mēs vēlamies viņa uzvaru. Lai Lietavu nepiemeklētu posts, mēs tomēr šo to varam paveikt, vienīgi palīdzēdami hercogam. Mūsu gaišība kanclers par agru nolaidis rokas!

Leons Sapiega cieti atteicies braukt uz Zviedriju. Ar ko viņš attaisnojis solījuma laušanu zviedru grāfam Ērikam Brahem, nav zināms. Lietaviešiem, kuri devās uz Zviedriju, savu lēmumu viņš bija izskaidrojis tā:

"Līdzi uz dzimteni valdnieks neved ne poļu, ne lietaviešu karaspēku, tāpēc viņam nav jāved līdzi ne poļu, ne lietaviešu padomnieku senatori. Uz Zviedriju brauc lielvalsts apakškanclers Pēteris Tilickis — tas ir ļoti slikti! Ja valdnieka un hercoga starpā izcelsies kara konflikts, krievi, kuri ar hercogu noslēguši mūžīgā miera līgumu, konfliktu varēs uztvert nevis par karu starp Vāsiem, bet gan starp Zviedriju un Poliju. Kā šādā situācijā rīkosies krievi, nav grūti uzminēt. Ja uz Zviedriju dotos es, krievi varētu nodomāt, ka zvieru un poļu konfliktā jaucas iekšā arī Lietava. Bet Lietavas un Krievzemes līguma termiņš beidzas. Līgums noteikti būs jāpagarina, par to, kungi, neaizmirsīsim! Stingri esmu brīdinājis arī Viņa Augstību Pēteri Vesjolovski — Zviedrijā uzturoties, viņam jāpilda vecie, nevis jaunie pienākumi! Ja valdnieks kaut vai vienu pašu reizīti atsauksies uz viņu kā lietaviešu senatoru, kamēr vien būšu dzīvs, ar savu spiedogu viņa iecelšanu par galma ministru neapstiprināšu!"

Jeronīms Visigins Valāvičs bija piekritis Leona Sapiegas lēmumam, ka uz Zviedriju nebrauks. Viņš bija atbalstījis kanclera viedokli, ka lielkungam

Pēterim Vesjolovskim vēl par agru pārstāvēt senatorus, jo mazāk sevišķajos apstākļos — karagājienā uz svešu karaļvalsti. Tomēr galvenajā jautājumā — par lietaviešu rīcību Zviedrijā — valdnieka sekretāra Valāviča un valsts kanclera Sapiegas uzskati šķīrās. Nometnē pie Gdaņskas kanclers bija teicis:

"Mēs vēl esam par vājiem, lai karotu ar poļiem kaut kāda sarkofāga dēļ tikai tālab, lai izraisītu jukas poļu karalistē un tādējādi palīdzētu hercogam Kārlim. Citāda mūsu palīdzība hercogam nav vajadzīga. Ja, nemedīdami vilku, mēs sāktu treknāt zaķi, hercogs mūsu pūliņus varbūt varētu uztvert par viltību. Tāpēc paziņoju, ka mūsu slepenais zvērests vairs nav spēkā!"

Spēji aizsvilies Valāvičs teica:

"Jā, kungs, jā, kancler, es esmu par vāju, lai karotu ar poļiem, bet par stipru, lai nelauztu zvērestu!"

"Tik stiprs?"

"Jā, tik stiprs, jo piederu pie godājamiem lietaviešiem!"

Leons Sapiega samiedza acis.

"Brīnišķīgi! Un pie kādiem lietaviešiem jūs ierindojat mani, Valāviča kungs?"

"Pie godājamiem, ja turēsieties pie zvēresta! Pie aizejošajiem, ja zvēresta vietā liksiet līgumu ar krieviem. Pie tiem, kuri nošķīrušies, ja atzīsiet, ka mirdzošo Radvilu un Hodkeviču prāva I.ietavai liktenīgāka par valdnieka karagājienu uz Zviedriju."

Mierīgi, bet arī aizvainojumu neslēpdams, kanclers Leons Sapiega sacīja:

"Pateicībā par atklātību jums, Valāviča kungs, un jums, Rupeiķa kungs, es pavēlu: Zviedrijā dariet tikai to, ko jums liks darīt valdnieks vai amatvīri, kuriem būsiet padoti!" Atskatījies pār plecu, viņš cieši noraudzījās uz savu rakstvedi. "Jūs, Tvirbuta kungs, es ierakstīšu Lietavas Augstākā Tribunāla palestrā jeb advokātu kolēģijā, tiklīdz būšu atgriezies Viļņā. Brauciena laikā gatavojieties patrona jeb advokāta darbam! Pēc norādījumiem ienāciet vakarā pie manis teltī!" Vēlreiz pametis skatienu uz Valāviču, viņš klusā balsī paskaidroja: "Godāts kungs, jo vairāk būsiet pa prātam valdniekam operācijā "Atraitne", jo noderīgāks būsiet nākotnē, kad būs jāaizstāv Lietava!"

Šeit, Ģermanta Rupeiķa kajītē, Jeronīms Visigins Valāvičs runā cietā balsī:

—   Mēs esam uzminējuši valdnieka slēptās domas. Mēs patiešām piedalāmies operācijā "Atraitne karaliene Stenboka"! Avešērā karali sagaidīja barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs. Viņa sieva Kēte ir atraitnes karalienes Stenbokas māsasmeita. Kad Krakovā mūsu valdnieks Sigismunds Vāsa kronējās, Kalmarā viņas tēvs, Zviedrijas karalis Juhans, izlīga ar brāli hercogu Kārli. Izlīguma nostiprināšanai viņš savas sievas, karalienes Gunillas, māsas Elīsu un Brigitu izprecināja pie Tūra Bjelkes un brāļa Klāsa Bjelkes un baroneses Kētes Hautenbergas brālēna Stena Rosa. Kāzās piedalījās arī baronese. Kopš tā laika viņa hercogam Kārlim savs cilvēks. Neaizmirsīsim arī to, ka martā Tūram Bjelkem bijusi satikšanās Guzmanu mājā Upsalā' ar princesi Annu un Stokholmā ar baronesi Kēti Hautenbergu…

—   Jeronīma kungs, esiet tik laipns un runājiet īsāk — laiks steidzina! — Ģermants Rupeiķis pārtrauc valdnieka sekretāru Jeronīmu Visiginu Valāviču. — Uz "Baltā ērgļa" beigsies zviedru augstmaņu apspriede ar karali, un mantziņa kungs nāks dot norādījumus lauka rakstveža kungam! Bet lauka rakstveža kungs apspriežas ar lietaviešiem… Saprotiet manu stāvokli!… — Ģermants Rupeiķis labsirdīgi pasmaida. — Pelēkie augstmaņi, būsim modri!…

Valāvičs klusēdams noskatīja ar rievoto skārdu izsistās grīdas. Ar varu apkaltās durvis. Dzelzs naudas kasti, tērauda dokumentu šķirstiņu un valsts kases vara lādi. Iecelts par lauka rakstvedi, Ģermants Rupeiķis dienesta cilvēku sarakstus bija saņēmis no poļu hetmaņa Zulkevska. Naudu, proviantu, elpi un visu pārējo mantu viņš pārņēmis no Jana Firleja un Andrus Zavišas, no poļu un lietaviešu valsts mantziņiem. Karagājiena laikā Rupeiķim rīkojumus vajadzētu dot Pēterim Vesjolovskim, ja tikai viņš

1 1598. gada Upsalas seimā rao 22. februāra līdz martam piedalījās Sigismunda Vāsas sūtņi Zāmuels Laskis, Tūrs Bjelke un Gustavs Banners.

būtu pildījis agrākos — galma mantziņa — pienākumus. Taču Ģermantu izrīko zviedrs Gustavs Banners. Petrs Vesjolovskis nepilda ne agrākos, ne jaunos pienākumus. Kāpēc? Kāpēc karalis viņu ņēmis līdzi karagājienā?

—    īsi un skaidri — tīklu hercoga Kārļa ķeršanai pēc karaļa vēlēšanās audušas sievietes! — atkal ierunājas lielkungs JeronīmsVisigins Valāvičs.

—    Stratēģe atraitne karaliene Stenboka apmetusies Ālandu salā Kastelholmā. Taktiķe princese Anna — Stekeborgā pie Sletbakenas līča. Viņu vidutāja baronese Kēte fon Hautenberga sagaidīs karali Kalmarā. Viltnieces medīsim tā: kopā ar lielkungu Zāmuelu Laski es došos uz Stokholmu un pacentīšos nošķirt atraitni karalieni no sauszemes notikumiem, jūs, Ģermanta kungs, dienestļaudīm izmaksājat algu, izsniedzat pārtiku, elpi, pulveri — visu, nemitīgi ieminoties, ka karaļa krājumi mazi, papūlieties pārliecināt Georgu Fārensbahu vai Ernstu Johanu Vējeru, vai Tenesu Maideli, ka hercogs Kārlis viņiem par dienestu maksātu vairāk. Ja no četriem tūkstošiem karaļa karotāju kaut vai simt pārietu hercoga pusē, es nešaubos, ka visā mūsu karaspēkā izcelsies jukas, pat niecīgs juceklis spiedīs karali šaubīties par savu spēku — valdnieks sāks aizsvilties, steigties un kļūdīties! —Valāvičs apklust un cieši ieskatās Povilā Tvirbutā. Viņš bezmaz vai sāk smieties. — Ciniķiem mūždien veicas, jūs Povila kungs, rūpēsieties par visdaiļāko lapsiņu — princesi Annu!

—    Bērnībā man vienmēr niezējuši nagi smukiņās paraustīt aiz biželēm! — glaudīdams atšauto bārzdiņu, pašapzinīgi atsaucas Povils Tvirbuts.

—    Vēlāk diemžēl esmu dabūjis pārliecināties, ka ar laiku visas skaistules noplūk — izšķiež naudu pielūdzējiem, noveco un sakrunkājas…

—    Jūsu filozofiskajai prātuļošanai tagad nav laika!… — Ģermants Rupeiķis pārtrauc Povilu Tvirbutu. — Lai runā Valāvičs!

—   Jūs zināt, ka princese Anna pret Sapiegu izturas ļoti godbijīgi. Godātais, mums patiesi mīļais… Jūsu augstībai padevīgā zviedru princese Anna, un tā tālāk. Povila kungs, patiesi mīļā lietaviešu kanclera personisko rakstvedi princese uzņems viesmīlīgi! Cienāšanu tomēr neizmantojiet ļaunprātīgi! Par ko jums ar princesi Annu būs jārunā, došu norādījumus vēlāk. Tagad vairs nav laika! — Jeronīms Visigins Valāvičs pieceļas un vērīgi noskata vienu un otru. — Atbildību par kanclera lielkunga pavēles nepildīšanu uzņemos es. Bet rīkoties sāksim tikai tad, kad jūs būsiet apstiprinājuši, ka Malborkā doto zvērestu nedomājat lauzt un arī nelauzīsiet.

—   Es esmu karavīrs! — Ģermants Rupeiķis atkal labsirdīgi pasmaida, kādreiz cīniņā lauztais vaigakauls iedobst, un kajītes puskrēslā vaigs kļūst tumšāks. — īsti karavīri zvērestu nelauž nekad!

—   Tātad zvērestu nelauzīs ne Georgs Fārensbahs, ne Ernsts Vējers?

Jeronīms Visigins Valāvičs atgāž galvu, viņa bārzdā parēgojas rūpīgi

izskūtais plankumiņš zem apakšlūpas.

—    Es nezinu! — Rupeiķis parausta plecus. — Šie vācieši taču algotņi. Viņi karo par algu, nevis tēviju.

—    Mans kritušais brālis karoja gan par tēviju, gan par algu. Tēvija mūždien sajūk kopā ar naudu! — Povils Tvirbuts to noņurd, tad, celdamies kājās, saka: — Jeronīma kungs, es pildu kanclera īpašo uzdevumu! Bet šajā ākstu ballē mans kungs esat jūs. Kuram liksiet, tam es kalpošu.

—      Kalpu man netrūkst! — Jeronīms Visigins Valāvičs atcērt. — Vai no zvēresta jūs neatsakāties?

Augstprātīgi smīkņādams, Povils Tvirbuts atbild;

—    Zvērests ir vai nu mīlestība, vai politika. Taču nav ne tādas mīlestības, ne tādas politikas, par kuru nevarētu pasmieties.

Valāvičs pakāpjas solīti tuvāk, piebāž acis pie Tvirbuta acīm un nicīgi skatās tajās.

—   Ejiet, kungi, laiks! — Ģermants Rupeiķis steigšus izmet. — Šeit Gustavs Banners jūs nedrīkst sastapt!

Povilam Tvirbutam acīs skatīdamies, Jeronīms Visigins Valāvičs dobjā balsī čukst:

—     Zvērests ir izaicinājums dēmonam, bet izaicinājums nav atsaucams — vai nu uzvara, vai nāve! — Valdnieka sekretārs pabīda rakstvedi uz varā apkalto durvju pusi, kuras steigšus atvēris rakstvedis. — Iesim, Radvilu patron!

Saules staru iesārtotā migla virs klāja kļūst retāka. Iezaigojies viss debesjums.

10. augusts, pirmdiena. Mortorpas mežs Kalmaras tuvumā

Biezā priežu sila klajumā karsts. Vajadzētu smaržot pēc priedēm un sveķiem, bet smird pēc zirgu ādām un raudzētām zarnām. Kāvējs raujas puskails vienos sviedros. Ar melnu spalvu apaugušās krūtis un bikses piesedz ādas skotele — asiņaina un gluma, karstumā no tās ceļas garaiņi.

Zirgus ieved klajumā pa vienam, bet nāvei nolemtie dzīvnieki, vēl mežā stāvēdami, jau sajutuši, kas tos sagaida — viss dzirdams… sirds sažņaudzas… vai gan var izstāstīt, cik briesmīgi lopiņš nevēlas izlaist dzīvību, kā bailēs tas plosās, kā zviegdams lūdzas pēc pestīšanas?… Katru vairs nevajadzīgo — savainoto, klibojošo un klūpošo — zirgu no meža izvada odu mākoņi. Klajuma sutīgajā gaisā tie laukā nelido — paliek biezoknī. Tveicējošajā saulē nāvei nolemtos dzīvniekus apsēž zilas mušas, lielie dunduri un aklie. Visi tie sīc un dīc ap pārgriezto rīkli, ap dīrājamo ādu un ap sacirstajiem gaļas gabaliem.

Georgam Fārensbaham riebums un dusmas, viņš pagalam sadrūvējies. Cik daudz, kas mūžā pieredzēts!

Tallinas gubernators zviedrs Kristiansens viņiem, algotajiem karavīriem, toreiz ilgi nebija maksājis algu. Klausa Kursela vienība sadumpojās un padzina gubernatoru no cietokšņa uz pilsētu — viņi bija cerējuši, ka cietoksni spēs noturēt savās rokās, kamēr gubernators algu būs izmaksājis. Bet Lielajā piektdienā[55] — kaut tevi nelabais šo Lielo piektdienu! — zviedri no rīta negaidīti uzbruka aizmigušajiem dumpiniekiem. Brāļus Kurselus, viņu līdzgaitniekus Jukselu un Henriku Boismani, kā arī daudzus karavīrus sagūstīja un ieslodzīja cietošņa pagrabos. Klausa Kursela galminieks Georgs Fārensbahs, proti, viņš, bija aizbēdzis no cietokšņa grāvja, kurā karavīri kārtojuši darīšanas. Viņš bija izmačkājies pa sūdiem, glābdams dzīvību, brīvību un karavīra godu.

Bet tagad! Tagad vari aizmirst gan par pašcieņu, gan par godu. Lopkāvējs zirga gaļu sacērt gabalos, sagādnieki tos samet baļļās sālījumā un baļļas sakrauj vedēju ratos. Georga vienības karavīri acīgi vēro, lai nevienu cisku, nevienu kaulu kāvēja palīgi neaiznes uz kāvēja klēti, kura stāv uz augstiem stabiem, vai arī nenozog sagādnieki un vedēji. Ja pa ceļam uz Kalmaru vedēju vezumnieku rindai uzbruks hercoga Kārļa piekritēji, Fārensbaham tie jāpadzen. Par šo sasodīto zirga gaļu Georgam Fārensbaham jāatbild ar savu galvu! Par zirga gaļu ar galvu jāatbild vecam un godājamam karotājam, kurš slavens Francijā un Nīderlandē, Austrijā un Krievijā, Līvzemē un Somijā, nemaz nerunājot par nopelniem pret Poliju un Lietavu. Jods lai sasper! Zirgu kāvējus zviedri nicina, viņiem noliegts staigāt pa pilsētas ielām, iegriezties krogū un vispār parēgoties acīs godīgiem cilvēkiem, bet te nu Georgs, slavenākais karavadonis Fārensbahs, patiesi var zaudēt galvu, ja ar šo visu nicināmo cilvēku tagad kaut kas atgadīsies!

Nevēlēdamies cepināties saules svelmē, Georgs Fārensbahs bija licis, lai slakteris zirgus kauj ēnā. Tas bija atbildējis, ka viņš nedrīkstot slēpties no debesīm, savs darbs viņam jādarot Dieva acu priekšā. Uz Fārensbaha rīkojumiem kāvējs neklausās, viņam nav jāklausa. Gluži pretēji — karaļa kavalērijas komandierim jāturas pie kāvēja paradumiem. Georga pašcieņu tas aizskāris visstiprāk. Tas viņu pataisa traku! Georgu taisa traku viss visapkārt — karstums, smirdoņa, pat šis Rupeiķa kunga mierīgums. Ģermants Rupeiķis — karaļa karagājiena lauka rakstvedis! — pats pieņem no kāvēja gaļu, it kā būtu tikai vienkāršs sagādnieku vecākais. Viņš pats raugās, lai baļļas būtu pilnas. Pats saskaita baļļas. Karalis lauka skrīverim licis darīt šādus apkaunojošus — melnstrādnieka! — darbus, bet Rupeiķis ne aizskarts nejūtas — vazājas starp baļļām mierīgs, gauss un domīgs… Georgs nu gan viņu izlamātu — izlamātu kā tādu maitas gabalu! Nedrīkst… Ja mēle niezēt niez izlamāt to, kurš tev un taviem karotājiem pārtiku, apģērbu un pulveri piegādā, labāk tad izlamā karali — mazāk dabūsi ciest.

—    Mūsu gaišais kara mākslas visvaris ir lunceklis! Ja būtu paklausījis mani, vai tagad zirgu gaļa būtu prātā? Mēs jau svinētu uzvaru!

—        Uzvaru? — Ģermants Rupeiķis apstājas starp divām mucām un, galvu piešķiebis, rāmām, zilām acīm caur pieri skatās uz Georgu Fārensbahu. — Vai zaudējumu?

—    Zaudētāji nevis svin, bet gan apraud, Ģermanta kungs!

—   Gadās, ka arī svin, — Rupeiķis atbild. — Ja zaudējums līdzvērtīgs uzvarai, tad svin.

Georgs Fārensbahs saausās: kura — vai karaļa — zaudējums būtu līdzvērtīgs uzvarai? kura uzvarai? kāpēc — uzvarai?

—    Ē-ē-ē!… Esmu kalpojis vai desmit valdniekiem, bet šitādam lunceklim kalpoju pirmo reizi. Man kauns!… — īgni iesaucas Fārensbahs.

Pirmajā augustā Kalmaras vietvalži Jērans Šernšelds un Ūlovs Gards — hercoga Kārļa ielikteņi — bija atvēruši pilsētas vārtus. Karaļa Sigismunda Vāsas karaspēks iegājis pilsētā. Georgs Fārensbahs valdnieku bija mēģinājis pārliecināt: negaidīsim nevienu dienu — uzbruksim, uzbruksim, uzbruksim —, kamēr hercogs nav sapulcinājis lielus spēkus, kamēr admirāļa Joahima Šēla flote vēl spiežas pie salām tālu jūrā. Karalis kavalērijas komandierim nebija paklausījis. Viņš sācis kaulēties ar samierinātājiem vācu ministriem. Pratinājis gūstekņus. Ūlovu Gardu izraidījis uz Poliju. Bijušo Kalmaras vietvaldi Kārli Stenboku hercogs Kārlis tur ieslodzītu Gripsholmā — tajā pašā cietumā, kurā piedzimis karalis Sigismunds. Apvainotais valdnieks turēs Gardu ieslodzītu Gdaņskā, tālu no dzimtenes. Vai tāpēc kaut kas mainīsies? Kuram tas nāk par labu? Vienīgi Stenbokiem. Valdnieks glābj Stenboku dzimtu tad, kad jāglābj visa Zviedrija. Ē-ē-ē!… Valdnieks nemaz nesaprot, kas šī Zviedrija ir. Viņam Zviedrija ir Stenboki, Banneri, Brahes, Bjelkes, Poses, Liljespares un citādi Spares… Kamēr valdnieks apmierinās augstmaņu iegribas, hercogs sacels kājās tos, kuri patiesi ir Zviedrijas dvēsele, griba un lielais spēks — namniekus, amatniekus un bondus. Valdnieka paļaušanās uz labsirdību ir bērnišķīgs naivums:

"Es būšu labs, un visi man klanīsies!"

Kaut nu klanīdamies nepārlūztu uz pusēm!

Izplatījis vēsti, ka jau ieradies Kalmarā, proti, dzimtenē, karalis teica:

"Tūlīt plūdīs šurpu tie, kuri uzticīgi man!"

Mja, saplūda jau gan!… Desmit dienu laikā uz valdnieka karaspēku atjājuši tikai divi zviedru jātnieku karogi, kurus vada Arvīds Drāke no Smolandes un Jērans Pose no Rietumgotlandes. Skaidrs, ka hercogs Kārlis aiz smiekliem vārtās! Aizvakar no Stokholmas uz Kalmaru atjājis hercoga sūtnis Lindroms Ribings.

"Karali, kāpēc tu atvedi svešzemnieku karapulkus uz mantoto karalisti — uz savu dzimteni? Vai tālab, lai vācu, unguru, skotu un poļu karotāji apēd maizi, kuras trūkst zviedriem pašiem? Pazemīgi lūdzu — atlaidiet svešzemnieku karaspēku, izsludiniet seima sasaukuma laiku un paziņojiet, kad ieradīsieties Stokholmā!"

Pazemīgi lūdzu… Tas nozīmē — pavēlu! Valdnieks lūguma kategoriskumu bija sapratis. Un pārskaities. Viņš hercogam uzrakstījis nekaunīgu atbildi. Šorīt kuģos nosūtījis uz Stokholmu lielkungus — Zāmuelu Laski, Jeronīmu Visiginu Valāviču un Stanislovu Ļubomirski. Viņiem pavēlēts stāties Stokholmas vietvalžu — hercoga ielikteņu — Kārļa Jillenhelma un Nilsa Kiles vietā, atkal sapulcināt kopā karalim palīgā steigušos somus, kurus hercogs iztrenkājis pa jūras salām, un pārņemt no admirāļa Joahima Šēla karaļvalsts floti.

— Stāties, sapulcināt, pārņemt! Brīnišķīgas pavēles skan kā heinalu balsis. Bet pasakiet man, Ģermanta kungs, ko aizstāt, sapulcināt vai pārņemt var Laskis, Valāvičs un Ļubomirskis? Zāmuels Laskis ar mēli kalnus var apgāzt, Jeronīms Valāvičs — niknu suni uzrīdīt Birgeras cietokšņa vārtu sargātājam. Bet Ļubomirskis… Bet šitas puika — nadziņi gari, rokas plātās eleganti, bet valoda tik pareiza, kā pašam Dievam Tēvam runājot!… Pateica Kalmaras vārtiem — atverieties! Vārti vaļā. l^uika — strip, strip! — pirmais pilsētā iestripinājās. Varonis! Tagad viņi teiks Stokholmas — galvaspilsētas — vārtiem: atverieties! Un nāks gaismā: o, nē, tas nav varonis, kurš lauvas rīklē rēc — tur zīles balsī čivina poļu Solveiga!… Ē-ē-ē… Kā es nevaru ciest šos poļus, šos ļubomirskus, šos visādos zamoiskus, zebžidovskus, žulkerskus, zborovskus, stadņickus un gembickus!… IMženā nācija! Lietavieši, vācu algotņi, unguri vai skoti sakauj ienaidnieku, bet Diženā Nācija, re, kur klāt kā nagla seima teltī Ļubomirska gaiļa soļiem, izbazūnējas par uzvarētāju, jo ar poļu asinīm uzvara esot izcīnīta![56] — georgs Fārensbahs sašķaida zilo mušu, kura piemetusies uz piedurknes, saspļauj mutautā un ar to izberzē asins traipu. — Poļu asins! Ar poļu asinīm uzpūtīgie kaušļi skaistuļi guļamistabas piešķaida, Ģermanta kungs!

Ģermants Rupeiķis pieiet cieši klāt Georgam Fārensbaham un mierīgā balsī ierunājas:

—   Mēs abi esam veci karotāji. Jūsu īgnums man saprotams. Arī jums būtu jāsaprot mana pārliecība — ja uzvara vienmēr būtu izeja no slikta stāvokļa, cilvēki jau sen būtu pārvērtušies par nezvēriem.

—    Neesmu teicis, kungs, ka esmu uzvarējis visās kaujās! — steigšus atbild Georgs Fārensbahs. — Dabūju atkāpties no Vīkzemes, neieņēmu Pečorus… Bet vai tikai tāpēc vien es vēl neesmu nezvērs?

—   Tad jau jūs nevarat dievoties, ka tāpēc ne. Par īstiem cilvēkiem joprojām saglabājas tie cilvēki, kuri biežāk zaudē. Jūs taču nevarēsiet apstrīdēt, ka zaudētāji cilvēciskumu vērtē augstāk nekā uzvarētāji. Varbūt tāpēc Dievs Tas Kungs dzīvi tieši tā sakārtojis, lai cilvēki tajā zaudē biežāk — ar to es nedomāju karus vien, mīļais Georg!…

—    Kungs! Manas vienības nekad nav sakautas lupatās! Un ar to es lepojos. Manu slavu un vērtību tas padara lielāku. Neviens valdnieks, mani noalgodams, nešaubās, ka šis karotājs palīdzēs sakaut ienaidnieku.

—    Jūs runājat patiesību! — Ģermants Rupeiķis atzīst. Pacēlis roku, viņš pamāj ar plato ķetnu, vēja spārniem atskrējušajam sagādniekam atļaudams, lai nes gaļas baļļu uz ratiem. — Bet ar ko gan var padižoties karavīrs, ja viņš nav piedzīvojis gūsta nedienas? Vai atceraties septiņdesmit septīto? Vēl tagad pateicos Dievam, ka toreiz biju nokļuvis cara gūstā. Ja būtu stājies nevienlīdzīgajā cīniņā, tagad nevienam nemaz nebūtu zināms, kur ir mans kaps.

Georgs Fārensbahs klusē. Reižu reizēm zaudējums līdzvērtīgs uzvarai. Gadās arī tā, ka gūsts top par atpestīšanu… Kurp Ģermants mēģina nosliekt Georga domas? Septiņdesmit septītais… septītais… septītais…

Tā gada pavasarī Georgs Fārensbahs bija atgriezies no Dānijas dzimtajā Līvzemē, kur sācis kalpot Rīgas pilsētas maģistrātam. Vasara bija pagājusi gausi, bet diezin vai kaut viens rīdzinieks atceras, kāda — saulaina vai lietaina — tā bijusi. Viņi atceras vienīgi paniskās bailes un šausmas.

Cara armija kā viesulis bija ielauzusies Līvzemē. Rīdziniekiem likās, ka viņi aizvada pēdējās nedēļas mūžā. Krievu karavadoņi Trubeckojs, Goļicins, Saltikovs un Buturļins bija nopostījuši Trikātu, Valmieru, Alūksni, Turaidu, Nītauri un Krimuldu. Stingstošu mēli, Rīgā atgriezušies, maģistrāta ziņneši murmināja par cara nežēlību. Alūksnes cietokšņa aizstāvjus krievi izkāvuši. Dzērbenes iedzīvotājus apkāruši, sakapājuši gabalos un sadūruši uz mietiem. Koknesē vecajam landmaršalam Kasparam fon Minsteram izdūruši acis, pēc tam viņu pēruši līdz nāvei, līdz galā nometuši no cietokšņa mūra. Aizkrauklē sievietes ieslodzījuši ar dzelzs sētu iežogotā dārzā, izvarojuši, cik katrs gribējis, pēc visas viņas apsituši ar āboliem, no kuriem tovasar ābelēm zari vai lūzuši. Cars draudējis, ka izkaušot visus, kuri pie Baltijas jūras piesmirdinot gaisu un pieķēzot zemi.

Turīgie vācieši bēga no Rīgas, kur nu kuram dzimtene. Tie, kuriem nebija, kur bēgt, ālējās pa krogiem un rīkoja orģijas visādos zaņķos. Viņi lādēja nevis krievus, bet gan lietaviešus. Ko viņi nākuši uz Līvzemi? No milzīgajiem krievu pulkiem pilis aizstāvot garnizons no divdesmit trīsdesmit lietaviešiem. Lietaviešu valdniekam tik vien tikai rūpot, lai viņa komandanti Līvzemes pilīs snauduļotu. Kam nelaimīgajai zemei tādi aizstāvji un sargātāji?

Aiz dusmām vāci pa visu Līvzemi visus mūrus vai ar pieri dauzīja. Kad krievu cars Maskavā bīskapu hercogu Magnu kronēja par Līvzemes karali, Līvzemes vāci ņirgājās gan par caru, gan par bīskapu hercogu. Cik vientiesīgi un cik akli viņi bijuši! Jau toreiz viņiem bija vajadzējis spļaut acīs aizstāvjiem lietaviešiem un mesties pie kājām bīskapam hercogam Magnum. Šo traģisko kļūdu vāci bija mēģinājuši labot tajā krievu uzplūdu vasarā — Magnus armijai viņi taisīja vaļā pilsētu un cietokšņu vārtus un ar puķēm nokaisīja bīskapa hercoga ceļu. Drošsirdīgais karavadonis, Georga Fārenbaha draugs Henriks Boismanis, Cēsīs kronēja Magnu par Līvzemes karali. Tērpušies sarkanās drānās, vācu lielkungi nesa pāri pilsētas laukumam lielu pīlādžkoku. Pīlādzim jau bija sarkanas ogas. Pēc kronēšanas svinībām vāci kā bez prāta drūzmējās laukā no baznīcas, cits citu grūstīdami, viņi metās pie šī pīlādža — plēsa nost lapas un ogas, aplauzīja zarus, lobīja un dīrāja nost mizu. Ogas viņi bērnišķīgi savēra ap kaklu, zariņus sievietes ietina mazulīšu autiņos, mizu vīrieši iedrupināja degvīnā.

Septiņus gadus agrāk Magnu par Līvzemes karali bija kronējis krievu cars. Pirms četriem gadiem Magnus apprecējis cara brāļameitu Mariju Vladimirovnu. Un Līvzemes vācieši ticēja, ka tagad, kad arī viņi cara kronēto karali kronējuši un par savu valdnieku atzinuši, cars atmaigs un viņiem piedos visus grēkus — viņš apžēlosies!…

Toreiz diemžēl neviens — ne karavadonis Henriks Boismanis, ne Cēsu birģermeistars Jurgensburgs — nebija zinājis, ka Magnus ieņem arī tos cietokšņus, kuros cars viņam nebija ļāvis ne kāju spert iekšā. Vāci vēl nebija zinājuši, ka Magnus steidzas ieņemt cietokšņus pirms cara ar tādu nolūku, lai vēlāk tos varētu atdot lietaviešiem. Magnum par postu, caram tas bija nācis ausīs. Vai ne divas pilnas nedēļas vēl nebija apkārt pēc Magnus kronēšanas, un cars jau ieradies pie Cēsīm.[57] Izsaucis divreiz kronēto Līvzemes karali uz sava karaspēka apmetni izskaidroties, cars viņu saņēma ciet.

Henriks Boismanis bija aizstāvējis Cēsu pili vairākas dienas. Kad kļuva skaidrs, ka aizstāvēties cerību vairs nav, vairāki simti aizstāvju — jaunu un vecu, vīriešu un sieviešu — sagāja pilsnama otrā stāva lielajā zālē. Vincents Štūbe un viņa palīgi priekštelpā, kura bija tieši zem zāles grīdas, ieripināja vairākas mucas pulveri, atgriezās lielajā zālē un noslēdza durvis. Visi nometās ceļos. Mācītājs izdalīja pēdējās dievmaizītes. Birģermeistars Klaudijs Jurgensburgs, kurš brīnumainā kārtā bija palicis dzīvs, vēlāk Georgam Fārensbaham stāstīja — dziedādams "Dievs Tēvs, pieņem šīs dvēseles", Henriks Boismanis ar pliku roku paņēmis kvēlošu ogli, lai pielaistu uguni deglim. Dievs par drosmīgo karavīru apžēlojies. Ielauzušies cietoksnī, krievi viņu atraduši vēl dzīvu — apdegušu, norautām rokām — guļam zālē pa gabalu no drupām. Aiznests uz armijas nometni, pie cara kājām noguldītais Henriks Boismanis atvadījies no šīs pasaules, teikdams:

"Dievs!… Līvzeme!"

Nākamajā dienā viņa apdegušo rumpi bez rokām barbari uzdūruši uz mieta. Cēsīs sākusies pilsētnieku izslaktēšana. Vīrus pēruši, pēc pēriena viņus sadedzinājuši. Jaunavas un sievas izvarojuši. Mācītājiem izrāvuši mēli. Vienam no birģermeistariem izrāvuši sirdi… Bet divreiz par Līvzemes karali kronētais bīskaps hercogs Magnus pa šo laiku sasaistīts gulējis nomaļās lauku mājās uz salmu kaudzes un raustītā, jēgu zaudējuša cilvēka balsī rēcis:

"Esmu Betlēmē, esmu Jēzus silītē — kaujiet mani, barbari!…"

— Caram Magnus atdeva, mīļais Georg, kunigu Aleksandru Palubinski un mani,[58] tomēr cars paturēja gūstā pašu Magnu, nevis mūs! — Ģermants Rupeiķis stāsta. — Bīskaps hercogs dabūja apzvērēt lietaviešiem, ka pēc nāves Pilteni atstāšot viņiem, lai tikai tiktu pie naudas, par kuru izpirkties no cara nagiem. Bet kunigu Palubinski un mani cars Valmierā pasauca uz mielastu, ko bija sarīkojis saviem karvežiem. Mielastā cars mūs apdāvināja ar sabuļādas kažokiem un zelta kausiem. Pavadīdams mājup, viņš mums iedeva vēstuli, kura jāaiznesot izbēgušajam krievu kņazam Andrejam Kurbskim. Krišana ienaidnieka rokās var arī negadīties traģiska, mīļais Georg! Dažkārt ienaidnieks izrāda lielāku godu ienaidniekam nekā roklaižam.

Georgs Fārensbahs klusē un cieši skatās Ģermantam Rupeiķim acīs. Klajumā izmisīgi neprātīgā balsī iezviedzas zirgs. Nobūkšķ slaktera zvēliens ar vāli lopiņam pa pieri. Atkal klusums. Atkal dzirdama vienīgi mušu un aklo dunduru džinkstēšana un odu sīkšana. Georgs noslauka no pieres sviedrus. Ģermants prāto. Par atrašanos kara gūstā viņš atgādinājis tāpēc, lai arī Georgs atcerētos, ka viņš, kādreiz kritis krievu gūstā, bija pārdevies cara kalpībā.' Bet vai gan Rupeiķim nebija zināms, ka Fārensbahs bija izbēdzis no cara armijas uz Vīni, tiklīdz cars pavēlējis vest krievu vienības uz dzimto Līvzemi? Vai gan viņš aizmirsis, kā Fārensbahs izcēlies karaļa Stefana Batorija karagājienos uz Krieviju, proti, karodams pret šo pašu caru?

—   Ģermanta kungs, runāsim atklāti, neviens mūs nedzird! — Georgs Fārensbahs saka un tūdaļ uzdod jautājumu: — Vai jūs nevēlaties, lai es pārliecinu valdnieku par drīzāku uzbrukumu?

Ģermants Rupeiķis uz papīra ievelk krustiņu, kas nozīmē, ka ratos ieripināta vēl viena baļļa ar gaļu. No papīra acu nepaceldams un uz krustu stabiņu skatīdamies, viņš bilst:

—   Hercoga sūtni Ēriku Svena dēlu Ribingu pavadīja uz Kalmaru hercoga apsardzes pulkvedis Tihs Larsa dēls Jillenkreics. Valdnieks to nezināmo Kalmarā pulkvedis nav ieradies — viņš apstājies Nelvē pie ceļa uz Jončēpingu.

—   Nelvē? — Fārensbahs pārtrauc Rupeiķi, pārsteigumu neslēpdams: Nelve ir Līvzemē, Vīkā, Nelve — viena no muižām, kura piederējusi viņa tēvocim Vilmāram, Nelvē viņš, Georgs, dzimis…

Rupeiķis vērīgi paskatās uz Fārensbahu un mierīgi atbild:

—   Es gribēju teikt, ka viņš apstājies ceļinieku mājā. No Kalmaras līdz šai ceļinieku mājai četras jūdzes ceļa. Ultimātā, kuru pulkvedis jums grib iesniegt, pēc Ērika Ribinga vārdiem, esot negaidīti noteikumi.

—   Vai jūs tos zināt? — Georgs Fārensbahs strauji jautā.

—    Nē! Noteikumus varēsiet uzzināt vienīgi jūs un tikai tieši no pulkveža.

—    Neizvairieties! — Georgs noburkšķ un aizdomīgi atiežas. — Vai zviedru pulkveža kungs vēlas izspēlēt kārtis no manas Nelves, ko? Vai viņam Nelve patīk? Zviedriem patīk visa Līvzeme…

—   Kuram tad nepatīk? — Rupeiķis pievelk vēl vienu krustiņu. — Dzirdēju, ka Viborgā hercoga cilvēki gaidot Borisa Godunova sūtņus. Iedomājieties, mīļais Georg, kas notiks, ja hercoga un krievu mūžīgo mieru pagalam ātri — tūlīt pat! — apstiprinās arī jaunais cars? Jūs lamājat poļus… Kāds no tā labums? Poļi drošsirdīgi un gudri šā vai tā. Poļi vēlas valdīt pār zviedriem pēc valdnieka zviedra gribas. Ja viņiem tas izdosies, poļi no krieviem cietīs vismazāk. Godunova triecienus vajadzēs atsist jums, līvzemiešiem, un mums, lietaviešiem. — Ģermants Rupeiķis ieskatās Georgam Fārensbaham tieši acīs. — vai mēs spēsim atsist? Vai mēs spēsim aizstāvēt — jūs savu Nelvi, es savus Ķēdaiņus?

—   Rupeiķa kungs, jūs man piedāvājat, lai noslēdzu darījumu ar ienaidnieku!

—    Es nezinu, ko jums būtu piedāvājis Jillenkreics, ja jūs…

—    Ē-ē-ē!… Tas vien, ka jūs iesakāt nodot valdnieku, jūs zināt! Es brīnos par jums… Cēsu prezidāta prezidentam jūs iesakāt nodot valdnieku!…

—   Vai dieniņ, Fārensbaha kungs esot prezidents… — Ģermants Rupeiķis sarunbiedrā vīlies. — Mīļais Georg, pastāstiet man, kas bija Magnus — Līvzemes karalis vai cara izraudzīts upurjērs?

Aizskarts un saniknots, Georgs Fārenbahs tver pie zobena spala. Tad attopas, ko gan viņš dara. Un palaiž spalu.

—   Mjā, mīļais!… Pateicos par atklātību! — viņš saka klusā, stieptā balsī.

Slakteris pārgriež rīkli vēl vienam zirgam. Toverī iešļācas asinis. Kam

šis zirgs piederējis — poļiem vai zviedriem? Mortorpā sadzīti poļu zirgi, kuri lauzuši kājas kuģu tilpnē vai dzenot nost no kuģa, un zviedru zirgi, kuriem kāju cīpslas pārcirtuši ar zobenu kalmarieši pirms vārtu atvēršanas karalim. Šeit, Mortorpā, pretējo nometņu zirgus slakteris apkauj ar vienu un to pašu tuteni. Tā notiek kaujā — divi karapulki cits citu kapā un kauj, bet Dievs… bet Dievs abus soda vienā teikumā — ejiet bojā!…

— Georga kungs, ja izlemsiet par satikšanos ar hercoga pulkvedi, mani cilvēki jūs pavadīs! — Rupeiķis izmet un dodas pie ratiem ieviest kārtību vezumnieku vidū, kuri saplūkušies ar sagādniekiem.

Garš, plecīgs vīrs attālinās no Georga. Ar zilu jostu pārjostais garais svārks planda stūrus lejpus ceļgaliem. Pazibinās dzeltenie safjanādas zābaki.

Dzīve…

Kad Līvzemes karalis bīskaps hercogs Magnus jāja uz krievu karaspēka nometni, birģermeistars Klaudijs Jurgensburgs stāvēja Cēsu pils augstākajā tornī pie lielgabala un vēroja, kas notiek pie cara telts. Cara priekšā ieraudzījis sakņupušo karali, kurš izlūdzas žēlastību, Jurgensburgs pielaida uguni deglim, un lielgabala lode, aizgaudojusi krievu nometnē, nokrita pie pašas cara telts, apšķiežot ar zemi gan caru, gan karali Magnu.

Kad krievi karotāji, kā neprātā rēkdami, ielauzās pilsētā un pirmie sakapātie cēsinieki gāzās ielas putekļos, Klaudijs Jurgensburgs lēni gāja pa ielas vidu uz vārtu pusi. Izstieptajā rokā birģermeistars nesa pīlādža zaru, kā nosētu ar sarkano ogu ķekariem. Par ko viņu bija noturējusi cara karavīri — par jukušo, burvi vai eņģeli? Tas nav zināms. Taču ieskrējušies jātnieki spēji sagrieza zirgus sāņus, lai nesamīda viņu. Aizelsušās kājnieku nodaļas pašķīrās, dodamas viņam ceļu. Cara barbari, mēneša laikā izkāvuši vairāku Līvzemes cietokšņu aizstāvjus, nospīdzinājuši vai gūstā aizdzinuši vairāku pilsētu iedzīvotājus, nebija uzdrīkstējušies aiztikt vīru ar sarkano pīlādžu zaru rokā. Sveiks un neskarts Klaudijs Jurgensburgs bija izgājis no pilsētas, kuru slīcināja asinīs.

Georgs Fārensbahs stāv kā apdullis. Viņš jūt gan līksmi, gan sāpes, gan šaušalas. Viņam līksmi ap sirdi tāpēc, ka Ģermants Rupeiķis, vecais karotājs, kurš zina, cik reižu Georgs nodevis savus saimniekus un cīņubiedrus, tik naivi kā bērns tic, ka viņš neatklās Rupeiķa, arī Ribinga, noslēpumu valdniekam. Sirds sāp tāpēc, ka lauka rakstvedis viņu, Georgu, varbūt uzskata par plukatu, lupatu vai tukšu vietu, ja, piedāvādams viņam nodot valdnieku, nemaz nelauza galvu, vai šis Fārensbahs viņu nosūdzēs valdniekam vai nenosūdzēs? Šaušalas — ē-ē-ē!… Ģermants Rupeiķis taču no tiem vilkiem, kuri sisti un dīrāti, tāds nevienam neuzticas, nevienu netur par niecību — ja viņš tik atklāti iesaka nodot valdnieku, tātad aiz muguras viņam stāv kāds varenais, kas varenāks par pašu valdnieku. Kas ir tas, kas stāv? Kāds varens — Dieva vai Velna — spēks par viņu gādā?

Georgs Fārensbahs droši noskatās uz aizejošo Ģermantu Rupeiķi. Kāpēc karalis, kas nekad un nekur uz lietaviešiem nav paļāvies, gājienā uz Zviedriju par lauka rakstvedi izraudzījies tieši lietavieti? Kas ir viņš — šis Ģermants Rupeiķis? Vai viņš nebūs tāds vīrs, kurš rokā nes sarkano pīlādžu zaru? Un ko gan viņš piedāvā Georgam Fārensbaham — laikam taču, lai viņš paņem atpestošo zariņu un kļūst neaizskarams?

Dzīve…

Vientulīgie slakteri zirgus kauj mežā — tālu no cilvēku acīm. Bendes cērt cilvēkiem galvu atklāti — pilsētas lielākajā laukumā…

11. augusts, otrdiena. Kalmara

Lielajā zālē sutoņa. Pie garā, ar ēdieniem, krūzēm un spīdīgām pudelēm nokrautā galda sēž pils saimnieks barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs un valdnieka maršals Juris Jonušs Zbaraskis. Apkalpotāji maina porcelāna traukus un sudraba dakšiņas. Zāles sienas iztapsētas ar beļģu gobelēniem, grīdas veidotas no intarsijām. Pie galda stūra stāv galda pārzinis, pie trijām durvīm — uz barona kabinetu, uz Triolē zāli un kāpnēm — stāv pa diviem krāšņi tērptiem kalpiem. Barons fon Hautenbergs ar zilajām, no fogtu alus un bažām noblāvušām acīm pastāvīgi šķielē uz kabineta durvīm.

—   Ja man būtu vajadzīga rezidence Kalmarā, es pirktu pili jūras krastā, — paslējis smailo, melno bārzdiņu, vīzīgi runā kunigs Zbaraskis. — Ja dzīvo pilsētā pie jūras, nav goda lieta apmesties mājā, kura nav pie jūras.

Dziļās rievas barona pierē te pārlūst, te atkal savienojas.

—   No Kalmaras krastmalas, kunig, mana sieva bēg kā velns no krusta! Tajā viņā ne kāju nesper. — Barons apklust un ieklausās. Aiz kabineta durvīm dzirdamas balsis. Vārdus, diemžēl, saprast nevar. Barons nopūšas. — Tagad ari es varu teikt, ka sievai taisnība. Pie jūras ir ostas, kuģu piestātnes, spīķeri un būdas. Krastā drūzmējas cilvēki un klaiņo suņi un kaķi. Mūždien ož pēc sasmakušām zivīm. Vakaros kaujas sagādnieki. Tā nu tas ir, ka piekrastes pievelk padibenes. Visur, kunig, krastmalas piedraņķotas!

Tā bija runājusi barona sieva Kēte Šenka fon Hautenberga, uz āra kāpnēm sagaidīdama kunigu Juri Janušu Zbaraski, valdnieka sekretāru Vojteku Gebultovski un lielvalsts apakškancleru bīskapu Pēteri Tilicki.

Juris Zbaraskis nevar un nevar aizmirst baroneses vārdus. Viņam tie liekas viltības pilni un izraisa bažas.

—   O, nē, nē! — Kunigs purina galvu un draudzīgi smejas. — Dzīvošana saticības ostā, ienīstot ostas dzīvi, — tas nav tikumiski!…

—    Lepojieties, kunig! Jūs sēžat dižā Arvīda Triolē pils zālē! — lielīgi iesaucas barons fon Hautenbergs, ar kabatlakatu slaucīdams sutoņā norasojušo bārzdu, tūlīt arī pauzdams izbrīnu: — Vai tad jūs, kunig, neko neesat dzirdējis par šo dižo Triolē? Savulaik Arvīds Triolē bijis bagātākais dānis visā Zviedrijā.[61] Viņam piederējuši simtiem zemes gabalu provincēs un daudzi nami pilsētās. Pašlaik par apmešanos Triolē pilīs sapņo visdižciltīgākie zviedru augstmaņi!…

—   Kā nu nesapņos! — kunigs ironiski piebalso baronam. — Visi aborigēni sapņo, ka varēs atņemt to, ko sagrābuši kolonisti, iedzīvodamies svešā mantā.

—   Kāpēc kolonisti? Kāpēc sagrābuši? To visu Arvīds Triolē uzcēlis! Mana sieva ir Brahe. Arī Brahes cēlušies no Dānijas. Dāņi likumīgi manto to, ko viņu vecāki vai senči Zviedrijā cēluši, Zbaraska kungs!

Kuniga Jura Jonuša Zbaraska ausīs atkal ieskanas baroneses vārdi:

"Gan jūs, gan mēs — visi vēlamies, lai Johans Georgs būtu Zviedrijas vietvaldis. Šajā ziņā esam vienisprātis. Taču jūs karojat, lai zviedri atzīst Hābsburgu ticību, savukārt mums dārgāka Hohencollernu baznīca. Šajā ziņā mēs atšķiramies. Šajā jautājumā mums vēl jāvienojas."

—   Godātais baron, droši vien arī jūs Zviedrijā šo to ceļat, un to, ko jūs uzcelsiet, mantos jūsu bērni vācieši…

—    O, nerunājiet, nerunājiet! — Kristaps Šenks fon Hautenbergs savēcina rokas, apklust un ieklausās — ja nu izdzirdēs, par ko valdnieks un senatori ar padomniekiem runā viņa kabinetā. Bet šajā brīdī Triolē zālē priecīgi sāk kladzināt sievietes. Viņu izturēšanās baronu kaitina. īgnumu barons vairs nespēj noslēpt. — Jūs, kunig, visus uzskatāt par kolonistiem! Bet — kā tad ir patiesībā? Mēs, vāci, pērkam Zviedriju — pa zemes gabalam, pa gabaliņam. Naudu nevar nosaukt par kolonistu, kunig! No turienes, no Polijas, Zviedrijā nelaužas iekšā nauda…

Apņēmīgi celdamies kājās, Juris Jonušs Zbaraskis saka:

—    Baron, no Polijas nelaužas Zviedrijā ne nauda, ne poļi, to dara viņa žēlastīgā augstība Zviedrijas karalis!

Kunigs cieņpilni paklanās pret barona kabineta durvīm.

Karalis Sigismunds Vāsa sēž barona kabineta mīkstajā krēslā, galvu nokāris, apmākušos vaigu. Vakarā — uz kuģi. Rīt — atkal ceļā. Valdnieks tuvojas mērķim, bet viņa pavadoņi augstmaņi jo brīdi, jo biežāk nespēj vienoties. Viņi aizsvilstas. Strīdas. Sašķeļas frakcijās. Zviedru valsts padomniekus aizrunājuši ciet poļi. Zviedri klusē un skatās uz karali kā lūgdami atļauju iekaustīt poļus.

—     Bet, kunig, jūs laužaties nevis parastajā, bet gan ticību karā! Mūsu visžēlīgajam valdniekam simtkārt taisnība — nevajag karot! — aizsmakušā balsī saka Vojteks Gebultovskis, karaļa sekretārs — pamatīgs resnvēderīgs plikpauris. — Ticības karos valdnieki uzvaru negūst. Dvēseli var iekarot vienīgi ar labsirdību. Neviens nepieminēs Kolumbu — vai, kā nepieminēs! — ar labu vārdu. Viņa atklātā Amerika sarīdījusi eiropiešus. Tagad, kad tirdzniecība Atlantijā izkonkurējusi tirdzniecību Vidusjūrā, Roma sākusi izrādīt interesi par ziemeļiem — kalvinistu Holandi un luterāņu Zviedriju. Bet gan kalvinistus, gan luterāņus — savus niknākos ienaidniekus — dzemdējusi pati Roma: tolaik, kad tās baznīca pāri galvai bija metusies iekšā tirdzniecībā un pārvērtusies par apsviedīgu spekulanti, tautas Eiropas ziemeļos atteicās no tās un izdomāja savu baznīcu, jo vienīgi baznīca necieš zaudējumus karā. Tautas savu reliģiju un savu baznīcu pasargā no visiem — arī visvarenākajiem un nežēlīgākajiem — ienaidniekiem.

—   Es aizliedzu! — Apakškanclers bīskaps Pēteris Tilickis pielec kājās no sava mīkstā sēdekļa. — Es aizliedzu apmelot svēto Romas baznīcu! Jūs, Gebultovska kungs, esat polis! Poļi nevis nomelno katoļu baznīcu, bet gan to izplata, apbalvodami ar to citas — nomaldījušās — tautas. Kungi! Es lūgšus lūdzu, prāta aptumsuma brīdī atcerēties Poznaņas un Krakovas kanoniķa, lielvalsts diženā sekretāra Laurīna Gembicka, svētos vārdus: "No mūsu rokām — jūsējās!" Tie ir providences vārdi. Lai tie apgaismo aptumsušos prātus!…

Poļi lieli tikai katrs par sevi, visi kopā — mazi, jo dievina vienīgi savus uzskatus, kamēr cittautiešu viedokli noniecina. Taču — ar kādu skubu šie mazie kukainīši savējo barā pārvēršas par milžiem! Kādam kastelānam vai stārastam tikai jānokliedzas: "Veto! Veto!" — un viņš jau kļūst milzīgs kā kalns un gudrs kā Mozus šajā kalnā.

Pētera Tilicka nekaunība valdnieku pārsteigusi. Lielvalsts apakškanclers Kulmas bīskaps vienmēr bijis pazemīgs autoritāšu priekšā, bet tagad lec acīs pat lielungam Gebultovskim. Vojtekam Gebultovskim varētu būt piecdesmit četri. Šeit viņš visvecākais. Amats nav nekāds augstais, tomēr viņš ir apsviedīgs un spējīgs diplomāts, kurš izpelnījies lielu slavu. Londonā viņa sarunas ar Anglijas karalieni Elizabeti ceļu uz poļu un lietaviešu troni bija pavērušas Anžujas grāfam Valuā. Imperators Rūdolfs jau bija iemērcis spalvu tintē, lai parakstītu ultimātu melnajiem,[62] ar kuru vajadzēja aizliegt Sigismunda Vāsas kandidatūras izvirzīšanu uz Polijas karaļa troni. Tomēr pēdējā mirklī viņš spalvu nolicis. Imperators ultimātu neparakstīja, Vojteka Gebultovska gribasspēks un suģestija bija uzvarējusi divcīņā ar imperatora Rūdolfa visspēcību. Bīskaps Pēteris Tilickis zina, cik augstu valdnieks vērtē Vojteku Gebultovski. Un tomēr viņš lec Vojtekam acīs! Vairs nebaidās ne no viena. Tie, kurus iedvesmojis Laurīns Gembickis, vairs nebaidās ne no viena.

Tikām Pēteris Tilickis pagriezies pret valdnieku un paklanās viņam.

— Visugaišais Majestāte, pēc jūsu gribas lai mani soda Dievs, ja es runāju nepatiesību: hercogs Kārlis ir noziedznieks! Jūsu vietvalžus aizstādams ar savējiem, hercogs noziedzies pret jums, karali! No Zviedrijas patriekdams katoļus, viņš noziedzies pret Dievu Tēvu un visu Viņa radīto cilvēci! O, valdniek!… Ja pirms četriem gadiem jūs būtu bijis skarbāks pret pazudušo, viltības pilno tēvoci, tagad par Zviedrijas likteni sirds mums nesāpētu.

Sigismunds atgāž galvu un cieši saknīpē lūpas. Pēteris Tilickis. Cilvēks, kurš lavījies nogalināt hercogu Kārli. Dievlūdzējs ar dunci rokās.

Lielvalsts sekretārs Pēteris Tilickis, apakškanclers Jans Tarnovskis ar viņu bija sarīkojuši atentātu pret tēvoci Kārli[63] Upsalas pili, kurā pirms kronēšanas bija apmeties Sigismunds un viņa sieva Anna. Karaliene gaidīja otro bērniņu. Troksnis, ko pilī izraisījusi hercoga sagrābšana, sievieti izbiedēja. Nokāpis lejā, Sigismunds pavēlēja, lai Tarnovskis atsvabina tēvoci. Maijā karaliene Anna laida pasaulē meitiņu, kura drīz mira. Tilickis to zina, tomēr tā runā, zinādams!… Nekādu šaubu nevar būt — viņš izklāsta Gembicka domas Gembicka balsī. Tagad visi Polijas bīskapi runā kanoniķa Laurīna Gembicka balsī. Viņi rada mītu par Gembicki. Viņi audzina jaunu — savu, poļu cilmes — pravieti. Sigismundam jāsteidzas — kļūstot par pravieti, Laurīnam Gembickim jāsludina sava valdnieka patiesības, nevis savējās!

Nākamais pravietis Laurīns Gembickis ar Pētera Tilicka muti runā:

—    Kas ir šie jūs?

Karalis Sigismunds Vāsa piešķiebj galvu, acīs viņam iedzalkstās ļauns prieks.

—    Mēs — poļi, zviedri, vāci, lietavieši…

—    …un visi pārējie eiropieši!

Valdnieks apklusinājis Pēteri Tilicki tādā miera pilnā balsī, ka visiem padomniekiem — gan poļiem, gan zviedriem — uzmetas zosāda. Karalis gausi ceļas kājās. Nesteidzīgi viņš pieiet pie katra padomnieka pēc kārtas. Liekas, viņš iespļaus acīs gan polim, gan zviedram. Nē, viņš nespļauj! Taču neviens no padomniekiem nespēj izturēt valdnieka skatienu — visi novērš skatienu sāņš vai nodur grīdā, Tilickis acis samiedz.

— Ak, eņģei, man lemtais…

Padomnieki izdzird kluso un rimto valdnieka balsi, kura attālinās.

Uz balkona Sigismunds Vāsa ievelk plaušās tik daudz gaisa, cik tikai iespējams. Viņš sakniebj lūpas. Neelpo. Izpūtis dvašu un sajutis, ka niknums atslābis, viņš saplok, ar abām rokām atspiežas pret balustrādi, nokar galvu, caur pieri skatās uz dārzu, uz arkveida sētu dārza viņā malā un tukšo ielu: vienā pusē paceļas drūmā šnaperu[65] ģildes pils, otrā — aizzūd tālumā milzīgs, neaptverams sils.

Augstmaņi barona kabinetā stāv notrūkušies un klusi, cits uz citu šķielēdami. Vismaz diviem senatoriem noteikti jābūt blakus karalim — vienmēr un visur. Taču šobrīd kabinetā nav neviena senatora, kurš pienākumu pildīšanas laikā būtu drīkstējis iziet uz balkonu. Visus, laikam taču visus, vairāk nobiedējuši nevis Pētera Tilicka karalim, bet gan baroneses Kētes Šenkas fon Hautenburgas katram atsevišķi sacītie vārdi. To, kas notiks rīt, parīt, pēc nedēļas vai mēneša, senatori arī agrāk bija varējuši tikai minēt. Baroneses runas, daudznozīmīgie mājieni, izteiksmīgie noklusējumi šai, liekas, ierastajai neziņai par nākotni piešķīruši vēl lielāku riebumu. Tie, kuri ieradušies Zviedrijā, jūtas kā akli. Viņu neziņa par nākotni bija daža laba — varbūt daudzu? — sagaidītāju labi izdomātā viltība un rūpīgi izliktās lamatas. Kā lai pārliecinās, kad un ar ko viltība sākas, kā lai to saskata, kurp šajā brīdī tu ej — var būt, ka jau iekšā lamatās un bojāejā!

Spriedzi Pēteris Tilickis nebija izturējis. Viņš sāka runāt. Gaismā nāca vēl briesmīgāka patiesība, ka pat viņu, atbraucēju, mērķi atšķiras — vieni ieradušies uz sarunām, lai miermīlīgi vienotos ar hercogu Kārli, citi uzkārojuši pēc asinīm… Pēc sava mērķa tiecas radinieku klani, ģimenes un atsevišķi cilvēki. Cik labi to bija zinājusi baronese fon Hautenberga, cik, izveicīgi rīkodamās, viņa bija pielavījusies tuvu katra atsevišķa atbraucēja noslēpumam!…

Bādenes markgrāfu Eduardu Fortunātu baronese bija uzmundrinājusi: "Jūs, markgrāf, esat mūsu dzimtas lepnums! Mēs esam sajūsmā par jums! O, neslejiet degunu gaisā, kaut arī kūmās jums stāvējuši karaļi, pats par karali neesat kļuvis. Neskumstiet! Zviedriju pārvaldām mēs, nekronētie! Ja piesliesieties mums, valdīsiet arī jūs!"

Eduarda Fortunāta brālēna, Austrumfrīzijas grāfa Johana, kabinetā nav. Baronese grāfu bija aizvainojusi. Viņš īdzīgi Eduardam bija žēlojies:

"Tas ir drausmīgi! Šitā hautenburģiene mēģināja pierunāt gan mani, gan Sabīni, lai atstājam karaļa dienestu un dodamies uz Upsalu pielūgt Dievu pie nelaiķa Gustava kapa. Bijušo līgavaini mana sieva ne acīs nav redzējusi! Kāpēc viņai būtu jāizrāda ciešanas par viņa nāvi? Kāpēc viņai būtu jānododas lūgšanām pie sveša jaunekļa kapa?"

Svinīgajās pusdienās ne grāfs Johans, ne grāfiene Sabīne nebija pieskārušies ne ēdieniem, ne vīna kausiem. Pēc mielasta abi bija izgājuši laukā. Kur viņi ir pašlaik? Vai dārzā pastaigājas? Vai arī atgriezušies uz kuģa un ieslēgušies kajītē?

Mielasta laikā baronese cēli bija peldējusi no viesa pie viesa, no viešņas pie viešņas.

"Esmu bijusi Viļņā. Esmu piedalījusies lietaviešu kunigaites Katrīnas kāzās. Dzīvodama Zviedrijā, vienīgi man viņa izkratīja sirdi. Nelaiķei karalienei bija sapnis, ka meitai kāzas rīkos Viļņā. Apbrīnoju viņas tālredzībuL. Patiešām, brandenburģietim, princeses Annas vīram, nākamajam

Prūsijas reģentam, vieglāk ierasties Viļņā no Karaļaučiem nekā no Stokholmas. Hābsburgi būtu satriekti, viņi tik drīz nemaz nebūtu paguvuši aptvert, kas patiesībā noticis!"

Tā baronese Kēte Šenka fon Hautenberga bija klāstījusi Pēterim Vesjolovskim. Bet brāļus Brahes — Gustavu un Ābrahamu — nekaunīgi izrājusi:

"Valsts padomnieki! Karavadoņi! Kas jūs esat par karavadoņiem, ja ļaujat manas māsas vīram[68] gultā iepriecināt princesi Annu?!… Kucēni… Laizāt rociņu katram, kurš pacēlies augstāk par jums."

Šobrīd kabinetā nav tāda augstmaņa, kurš būtu uzskatījis, ka viņam baronese tikai tāpat vien — aiz draudzības — būtu gājusi klāt, ka tikai pieklājības pēc kaut ko sacījusi. Ja jau bija piegājusi, tad arī bija pateikusi tieši to, ko pateikusi…

Bet — par ko baronese tik ilgi bija sarunājusies ar valdnieku? Kāpēc valdnieks kļuvis nevērīgs, kāpēc no viņiem, senatoriem un padomniekiem, sācis vairīties?

Triolē zālē iet jautri. Mazais Kārlis Spare, baroneses māsasdēls, sadusmojies uz mammu par nemitīgajām pamācībām, kā viņam jāuzvedas un kā viņš nedrīkst uzvesties, nupat pavēstījis, ka precēšot nevis mammu, bet gan vecomammu Beāti Brahi.

Baronese fon Hautenburga iesaucas:

—    Ieskatieties ciešāk, mīļais — šis vīrs līdzīgs hercogam Kārlim! Kā izspļauts! Nav ne četru, bet ar kādu pašcieņu un jau tik nikns!

Ebe, zēna māte, pietvīkst. Margarita Stūre — Tūra Bjelkes sieva, baroneses mātes Beātas māsīca — Ebi mierina:

—    Laidiet gar ausīm, lai katrs runā, ko grib! Tagad visi zviedri vēlas būt līdzīgi hercogam.

Baronese Kēte Šenka fon Hautenberga sen jau jūsmojusi par Margaritas spēju būt brašā vīra sievai. Visur, kur Tūrs Bjelke parādās, ap viņu lidinās skaistules. Romā un Neapolē itālietes viņam skrējušas pakaļ bariem. Ģērbjas gan Margarita apbrīnojami vienkārši. Kleita viņai šūdināta no senlaicīgā aleska. Margaritas rokassomiņu darinājuši Svētās Ģertrūdes cunftes ādmiņi vismaz pirms piecdesmit gadiem. Te jau ir tas noslēpums — ģērbdamās pēc veclaiku modes, Margarita ietīstās skumji izteiksmīgā skaistuma starojumā un viegli uzveic uzbāzīgās meičas, kuras uzkārojušas kļūt par viņas vīra favorīti vai kaut vai par pagaidu mīļāko! Sevišķu pieticību Margarita iedēstījusi arī divpadsmit gadu vecajai meitai Maretai. Maretu var uzrunāt kā bērnu, bet viņa tev atbildēs ar tramīgas divdesmit gadu jaunavas smaidu. Labo un līdzcietīgo sirdi meitene mantojusi, iespējams, no vecāsmātes Maretas Stūres, kuras vārdā viņa nokrustīta. Karalis Ēriks bija nogalinājis Maretas Stūres vīru un divus dēlus, bet, kad Ēriks kopā ar visu ģimeni pēc apvērsuma bija nokļuvis cietumā, Mareta Stūre iznesa no Gripsholmas pils viņa meitu Sigridu un, kamēr bija dzīva[69] , audzināja viņu un gādāja par viņu.

Sigismunds Spare, drūms piecpadsmit gadu vecs pusaudzis, mazo brālīti aizstāv:

—    Mātes kundze, Folijā jūs apgalvojāt, ka mēs ar brāli esot līdzīgāki valdniekam, Zviedrijā — ka hercogam! Iegaumējiet, ka mēs nevienam neesam līdzīgi!

—   Vai nu gluži nevienam? Pat tēvam ne? — ziņkāro Kristīna Stūre, Gustava Bannera sieva, gaišmataina sieviete, kārdinoši skatīdamās no baltās platmaļu cepures paēnas.

Pie vidukļa sakrampētās rokas Sigismunds tur tā, lai elkoņi būtu izbīdīti sānis un kavētu citus pieiet viņam klāt. Sigismunds vienmēr turas no citiem pa gabalu. Zēns ietiepīgi pavēsta:

—   Tas tikai vēl trūka, lai būtu līdzīgs tēvam! Ja es būtu tēva tēvs, katru dienu viņam uzliktu sodu.

—   Tēvam? Katru dienu?

Anna Bannere sašausminās.

—    Es teicu, ka tad, ja viņš būtu mans dēls.

—   Nekad, nekad es nebūtu sodījusi tētiņu! — iesaucas Anna Bannera. Meitenei septiņi. Tāpat kā mātei, viņai gaiši mati, pagarš snīpītis un vienmēr vaļā mute.

—    Jūsu darīšana!

Sigismunds paklanās Annai — otrās pakāpes māsīcai.

Mazais Kārlis brālim skaidro:

—   Viņas tēvs viņai netraucē dzīvot. Viņas tēvs viņu nodod karalienes aizgādībā.[70]

—    Bērniņ, vai tad tu viņu apskaud?

Kārļa māte Ebe Spare jūtas satriekta.

Brīdi apdomājies, puisēns atzīst:

—   Apskaustu gan, ja karaliene būtu dzīvojusi tuvāk paslēptuvei!

—    Kādai paslēptuvei tuvāk?

Anna Bannera saausās.

Mareta Bjelke bikli iejautājas:

—    Ko tu darīsi ar paslēptuvi, Kārli?

—    Es tajā paslēpšos! Kur lai palieku tad, kad vajadzēs slēpties, bet nebūs tādas vietas?

Puisēna māte Ebe Spare, pietvīkusi vēl kvēlāk, steidzas sievietēm skaidrot:

—     Vai dieniņ, kā viņš visu ņem pie sirds!… Es viņam stāstīju par Jupiteru, kurš, pārvērties par vērsi, bija nolaupījis Eiropu un paslēpis Krētas salā…

Pārtraukusi māsu, baronese Kēte Šenka fon Hautenberga vēršas pie puisēna:

—    Vai tev ir sava paslēptuve? Kur tā ir, Kārli? Izstāsti mums arī, lai zinām, kur nelaimes reizē varam paslēpties!

Kārlis aizgriežas, uzliek elkoņus uz galda un dūrītes iespiež tuklajos vaidziņos. Viņš klusē. Noslēpumu neatklāj. Sievietes priecīgi čalo. Kalpi iznēsā paplātes un visas apdala ar saldumiem.

Zāles grīdu sedz persiešu paklāji. Baltos līstīšu griestus balsta baltās kaļķakmens kolonnas. Nišās — ar Norlandes zvērādām pārklātie lāžsoli. Uz tādu apsēdies, tu, cilvēk, ieslīgsti mājīgā ēnā.

Ērika Stenboka sieva Magdalēna Stūre šajā omulīgajā ēnā sēž bēdīga — bezbēdīgajās māsu, māsīcu un viņu meitu čalās viņa šķiet pagalam sakritusies. Mati viņai jau nosirmojuši. Seja bāla. Pirmās drīzā vecuma vēstneses grumbiņas liekas trauslas kā vēja sapūsto smilšu vilnīši kāpās. Bet kādreiz Magdalēna bijusi skaista, spēcīga un drosmīga jaunava.

Upsalas koncils1 Ērikam Stenbokam bija aizliedzis viņu, māsīcu, precēt. Mīlētāji baznīcas aizliegumu tomēr nebija ņēmuši vērā. Ēriks bija palūdzis palīgos hercogu Kārli. Hercogs nodeva brālēna rīcībā karavīru simtu, un septiņdesmit ceturtā gada marta pēdējā svētdienā, tieši divas nedēļas pirms Lieldienām, Ēriks Stenboks slepus bija aizvedis Magdalēnu kamanās no viņas vecāku muižas Herningsholmā. Līdz neprātam iemīlējušos meiteni no mājām uz neziņu bija pavadījusi tikai uzticamā draudzene Malīna Bota un vecā kalpone Lūcija, kura reiz bijusi karaļa Ērika noslepkavotā Magdalēnas brāļa Nilsa zīdītāja. Abas māsas — Sigrida ar Margaritu — un kalpu bars bija dzinies pakaļ Magdalēnai, bet ceļu viņām aizšķērsojuši hercoga Kārļa karavīri.

Pateikdamās grāfam Ērikam Brahem par to, ka viņš bija palīdzējis apprecēt mīļoto cilvēku, Magdalēna pirmdzimto dēlu saderināja ar grāfa meitu Beātu Margaritu. Laimīga… Vai gan karavadoņa sieva var būt laimīga sieviete? Arī Dievs taču lemj… Dievs palīdz un soda. Vai tas nebija bijis pēc Dieva prāta, ka hercogs Kārlis pierunāja brāli karali Johanu, lai viņu brālēnam ļauj apprecēt viņu māsīcu? Un vai tas arī nebija noticis pēc Dieva prāta, ka toreiz Vizingsborgā šī paša hercoga Kārļa karavīri izvaroja Magdalēnas dēla līgavu — baroneses Kētes Šenkas fon Hautenbergas māsasmeitu? Ko Magdalēna — barona un ordeņa Agnus Dei bruņinieka Kētes Šenkas tēvoča Ērika Stenboka sieva — jūt pret hercogu Kārli tagad? Vai pateicību, ka viņš bija palīdzējis apprecēties, vai naidu par to, ka viņš aptumšojis, bet varbūt pat izpostījis viņas dēla mūžu?

Baronese apsēžas nišā uz sola blakus Magdalēnai. Vai viņa to vēlas mierināt vai pažēlot? Vai viņa vēlas pastāstīt, ka papūlēsies, ka palīdzēs, ka pati pierunās karali, lai tas publiski paziņo, ka Magdalēnas dēla līgava Beāta Margarita ir šķīsta, svēta un ļaunu mēlnešu nomelnota jaunava? Kēte nezina, ko viņa Magdalēnai vēlas pasacīt, šodien viņa tāpat jau visiem tik daudz sarunājusi, ka vairs nevar attapt, vai pareizajam vīrietim un pareizajai sievietei pačukstējusi to, ko viņai bija licis pačukstēt barons. Un Kēte klusē. Šorīt viņa bija apsējusies melno burbuļaubi, no visas sirds sērodama par nelaiķi karalieni Annu. Aubi viņa apsējusies pati, vīrs to nebija licis siet galvā. O! Cik salds šis prieks, ka vari rīkoties tā, kā liek sirds!…

Negaidīti ierunājas Magdalēna Stenboka:

—    Kur tad grāfiene Sabīne, mās?

Vārds māsa iedzeļas Kētei sirdī. Viņa Magdalēnai tikai māsīcas meita. Attālā tante, baronesi nosaukdama par māsu, viņu gluži vai kā apskāvusi un samīļojusi.

—    Lai nelaimīgs tas, kurš grāfienei Sabīnei atgādinājis par viņas mirušo līgavaini! — Magdalēna saka.

—    Ak kungs! — Kēte Šenka fon Hautenberga satrūkstas. — Vai jūs domājat, ka viņai to kāds atgādinājis? Šodien? Šeit? Manā mājā?…

Magdalēna ieskatās Kētei acīs.

—   Starp citu, kā liekas tev, vācu barona sievai, — kas notiks, kāds posts sagaidīs zviedrus, ja no Zviedrijas vāci bēg projām?

—    Bēg? — Baronese iepleš acis. — Vai tad vācieši bēg?

—   Simtiem, tāpat kā tagad, vācieši bēguši no Zviedrijas varbūt vienīgi Margaritas un Mēklenburgas Albrehta karā. — Magdalēna pasmaida un piebilst: — Savādi, ka vāci bēg no Zviedrijas tagad, kad princese Anna gatavojas iziet pie brandenburģieša un visai ticams, ka par Zviedrijas vietvaldi kļūs vācietis.

Kēte Šenka fon Hautenberga smejas ar piespiešanos:

—   Dieviņ, dieviņ, jums politika prātā! Nekad to nebūtu domājusi!… — Baronese cieši satver Magdalēnas roku. — Politika, mās, ir karaļa un mūsu vīru padarīšana!

—   Mūsu vīru? Kēt, vai tu vēl tici, ka mūsu vīri karalim kaut ko vēl var ieteikt?

Kēte Šenka fon Hautenberga paskatās visapkārt, pieliecas pie Magdalēnas Stenbokas sirmās galvas un čukst ausī:

—    Jūs kreņķējaties veltīgi! Karalis mūsu visu rokās, to es zinu droši.

O, ja Magdalēna būtu zinājusi, kādus vārdus Kēte šodien teikusi karalim!

Izteikusi līdzjūtību par nelaiķi karalieni Annu un apslaucījusi asaras, baronese Kēte karalim teica: bet karal, visugaišais karal, kā jūs esat attālinājies no zviedru rūpēm, cik stipri tāpēc zviedri dabū ciest, par laimi jūsu māsa, trauslā jaunava princese Anna, par zviedru vienotību un saskaņu gādā labāk nekā senāts.

Deviņdesmit piektā gada ziemā ziņneši traucās no Brandenburgas uz Stekeborgu un no Stekeborgas uz Brandenburgu — risinājās sarunas par princeses Annas un Brandenburgas kūrfirsta radinieka Joahima Fridriha dēla Johana Georga saderināšanos. Joahims Fridrihs pieprasīja, lai dēlam, ja viņš apprecēs princesi Annu, būtu nodrošināta Zviedrijas pārvaldnieka, proti, hercoga Kārļa vieta. Nesnauda arī šīs saderināšanās un laulību pretinieki. Vecišķais Brandenburgas kūrfirsts gādāja, lai pēc viņa nāves par kūrfirstu kļūtu nevis viņa otrās pakāpes brālēns Joahims Fridrihs, bet gan viņa paša dēls Johans Sigismunds. Kā vien prazdams, kūrfirsts steidzināja meitas precības ar Dānijas karali Kristiānu Ceturto, kurš arī pats centās izvērst savu ietekmi pār vācu firstijām. Dānijā dzīvojošie Brahes palaida baumas, ka viņu attālie radinieki Brahes, kuri ieņem augstu stāvokli Zviedrijā, darīšot visu, lai Johans Georgs nedabū pārvaldnieka vietu Zviedrijā un kopā ar jauno sievu tiek nosūtīts uz Karaļaučiem pārvaldīt Prūsiju. Zviedrijas Brahēm esot pamats atriebties Vāsiem.

Karaļa Sigismunda tēvs atraitnis karalis Johans bija apsolījies precēt Sigridu Brahi — baroneses Kētes māsu, taču Bjelkes, kuri kopš seniem laikiem nav varējuši ieredzēt dāņus, sacēla tādu troksni, ka karalis Johans atstūma Sigridu un apprecēja Gunillu Bjelki, šādi apvainodams un nonicinādams visu Brahu dzimtu. Bjelkēm par uzvaru bija nepieredzēts prieks. Kā lai nepriecājas — Gunilla kļuvusi par karalieni, bet viņas tanti Ebi Bjelki apprecējis zviedru karaļvalsts augstākais soģis Nilss Jillenšerna. Tā nu kopš šī brīža Bjelkes vajadzības gadījumā varēja ietekmēt gan karali, gan augstāko soģi.

Brahu dzimta bija nokļuvusi Bjelku ēnā. Skaidrs, ka Joahims Fridrihs sāka atlikt un atlikt dēla Johana Georga un princeses Annas saderināšanos. Kļuva acīm redzams, ka Spares, Stenboki un Banneri nespēs iesēdināt princeses Annas vīru pārvaldnieka tronī tik ilgi, kamēr karaliskā ģimene nebūs samierinājusi Brahes un Bjelkes, pārvaldnieku vācieti neatzīs augstākais soģis Jillenšerna un neatbalstīs arī maršals Klāss Flemings, kurš meitu Elisu izprecinājis Ābrahamam Brahem, proti, nelaiķa karaļa atraidītās Sigridas brālim.

"Visugaišais karali, trešdienas kāzas neaizmirsīs neviens zviedrs, kuram pie sirds valsts nākotne. Princeses Annas varoņdarbu pieminēs daudzās zviedru paaudzēs," valdniekam bija sacījusi baronese Kēte Šenka fon Hautenberga.

Parasti Stekeborgas cietokšņa baznīcā dievkalpojumi notika svētdienās. Kādureiz princese Anna tuvākajiem cilvēkiem bija izsūtījusi ielūgumus, aicinādama ierasties uz trešdienas dievkalpojumu. Trešdienā[73] tieši divpadsmitos, kalpotāji plati atvēra durvis no karaļa telpām uz baznīcu, un uz dievkalpojumu sapulcējušies radinieki apstulba, ieraudzījuši durvīs jaunlaulātos — savulaik karaļa Johana atraidīto Sigridu Brahi veda pie rokas princese Anna, bet viņas nākamo vīru Johanu Nilsa dēlu Jillenšernu — lielkungs Lindorms Bonds. Iedūcās ērģeles, un eņģeļu balsīs sāka dziedāt no Sēderčēpingas atvestie baznīcskolas zēni.

"Princese Anna rīkojusies satriecoši drosmīgi," baronese stāstīja valdniekam. "Par šīm laulībām neko nezinājām ne mēs, Brahes, ne līgavaiņa vecāki Jillenšernas. Princese Anna bija salaulājusi radiniekus,[74] iepriekš nemaz neapjautājusies pat valsts pārvaldniekam tēvocim hercogam Kārlim. Ar vienu pašu mācītāja svētījumu karaliskā ģimene nolīdzinājusi pāridarījumu Brahēm un satuvinājusies ar augstāko soģi Jillenšernu."

Valdnieks baronesi bija pārtraucis ar vārdiem:

"Lielkungu Lindormu Bondu esmu atsūtījis uz Stekeborgu es! Trešdienas kāzas pavēlēju sarīkot es!"

"Jums pilnīga taisnība!" Kēte piebalsoja. "Taču pavēlēšana ir tikai viena puse, otra puse — pavēles izpildīšana. Jūs dzīvojat tālu — Krakovā. Bet Stekeborgā princesei klupa virsū gan Bjelkes, gan Jillenšernas. Mana māsa Sigrida bija saderinājusies ar Ēriku Klāsa dēlu Bjelki, jums tas bija zināms. Bjelkes pieprasīja, lai līgavainim Johanam Jillenšernam piespriežot nāvessodu. Jillenšernas pieprasīja, lai laulības pasludina par spēkā neesošām un bargi soda mācītāju. Augstākā soģa dēlu Sēderčēpingas seimā[75] tiesāja sabiedrības kārtu vēlēti tiesneši. Viņam piesprieda samaksāt divus tūkstošus valsts dālderu piekrāptajam Ērikam Klāsa dēlam Bjelkem un astoņus simtus — Upsalas akadēmijai. Jaunlaulātajiem aizliedza uz gadu pat kāju spert laukā no Stekeborgas pils… Kāda toreiz, visugaišais valdniek, bija jūsu palīdzība māsai princesei? Kāds jūsu sūtīts bende toreiz deva padomu princesei, kā lai viņa izkuļas no briesmīgā stāvokļa? Izeju izgudroja pati princese! Šajos mēnešos viņa viena pati aizstāja desmit vislabāko Eiropas politiķu! Ar Ēriku Klāsa dēlu Bjelki, kuru bija atraidījusi mana māsa Sigrida, princese Anna apprecināja Katarīnu Flemingu, valsts maršala Klāsa Fleminga un Ebes Stenbokas meitu. Ar šīm laulībām ievērojamāko Zviedrijas augstmaņu stiprā tīkla aušana bija pabeigta. Radniecības saitēm noaustajā tīklā bija nokļuvuši karaliskie Vāsas, slavenie Stenboki, Spares, Bjelkes, Flemingi, Jillenšernas, Banneri, Stūres un Lejonhuvudi. Tagad princeses Annas un Johana Georga laulībām vairs nebija nekādu šķēršļu! Vairs nav, valdniek!"

Klusā, noslēpumainā balsī karalis atbildēja:

"Barones, jūs runājat par spēcīgu un vienotu saitēm saistīto augstmaņu klanu! Bet — vai jums zināms, kurš kuru necieš visstiprāk? Rads radu! Kurš kuram cenšas ieriebt vissāpīgāk? Rads radam!"

"Ja ar to jūs domājat manu brāli Magnu, valdniek, viņš izdabāja hercogam Kārlim tikai tālab, lai jums varētu palīdzēt atjaunot karaļvalstī kārtību."

"Jūs apstiprinājāt manus vārdus, barones! Jūsu brālis kalpo radiniekam, lai viņam varētu kaitēt. Bet kurš garantēs man, barones, ka varenie Stūres vai Jillenšernas vairs nepastrādās ar Vāsiem tādas pašas cūcības, kādas toreiz — divdesmit septītajā?"

Katras dzimtas saknes aizstiepjas dziļi pagātnē. Šīs saknes samudžinājušās un savijušās tik stipri, ka galva sāk reibt, tiklīdz par šo ņudzekli sāc domāt: šeit tu, cilvēk, esi viens pats, bet vecvecāki tev bijuši četri, vecvecvecāki — astoņi, vēl vecāki vecāki — sešpadsmit, trīsdesmit divi… simt divdesmit astoņi… tūkstoš divdesmit četri… divi, četri, astoņi, sešpadsmit tūkstoši…

Sigismunda vecvecvecmāmiņa Anna Vinstropa Lejonhuvuda otrreiz precējusies ar Ēriku Ērika dēlu Jillenšernu. Viņu dēls Jērans ir pašreizējā augstākā soģa Nilsa Jērana dēla Jillenšernas tēvs. Jērana brālis Nilss apprecējis Sigridu Banneru, viņa viņam dzemdējusi meitu Kristīni Jillenšernu. Pēc pirmā vīra nāves Sigrida Bannera Jillenšerna apprecējusies ar Monsu fon Eku un viņam dzemdējusi meitu Cecīliju, kuru apprecējis

"Stūres un viņu roklaižas karaļus Vāsas vienmēr uzskatījuši, uzskata un uzskatīs par nelikumīgiem valdniekiem," Sigismunds Vāsa bija atbildējis Kētei Šenkai fon Hautenbergai. "Nu jau septiņdesmit gadu[81] viņi uzglūn tronim un gaida drošu izdevību, lai atkal varētu sagrābt varu. Viņi varbūt jau noticējuši, ka pienācis laiks, baroneses lielmāt?"

Sasāpinātā Kēte Šenka tomēr valdniekam klusā un mierīgā balsī bija atbildējusi:

"Visugaišais augstība, ja jūs šādi runāsiet arī atklātībā, zviedri jūs nesapratīs! Viņi teiks, ka princese Anna tautu vieno, bet karalis to šķeļ. Trešdienas laulības ir princeses Annas varoņdarbs! Tas ir drošs pamats kūrfirstam,[82] ka mūsu augstākais soģis Jillenšerna neatsacīsies atzīt Johanu Georgu par Zviedrijas pārvaldnieku."

"Tātad hercogu Kārli, mīļie vāci un dāņi, jūs jau esat norakstījuši? Citiem vārdiem sakot, zviedru labā Zviedriju pārvaldīs tas, kurš pats nav zviedrs? Brīnišķīgi!…"

Valdnieka seju izkropļoja dzedra smīkņā.

Ieraudzījis šādu sava valdnieka smīkņu, tu, cilvēk, pamirsti un sāc pārvērsties sālsstabā. Gaišmatainā, pietvīkusi Kristīne, veclaiku drānās ģērbusies Margarita, kura ietīstījusies sērīgā skaistuma starojumā, saplakusi Magadlēna — māsas Stūres, vienīgā vīriešu dzimtes Sturu pēcteča aizbildnes. Bezbēdīgi čalojošo augstmaņu sabiedrībā viņas likās neiederīgas. Viņas vairs neprot priecāties, viņām vairs nav spēka aizmirsties.

Varbūt viņām karalis velta nebeidzamo dzedro smīkņu? Karali vari mest laukā no galvas un par viņu aizmirst, tomēr karaļa dzedrā smīkņā saglabāsies, tā vajās un neļaus aizmigt…

Atbalsījies pret balustrādi, karalis stāv balkonā un nolūkojas uz mežu, kas pa pakalniem aizvilnī prom no pilsētas. Mortorpas sils — liels, zaļš, šalcošs, čivinošs un asiņains zirgu slaktūzis…

Sigismundam, jaunajam Zviedrijas karalim, dzīvošana Zviedrijā bija kļuvusi baiga. Viņam aptumšojies prāts. Pavalstniekiem ar viņa muti bija sācis dot pavēles mātes gars — vai gan Sigismunds, steigšus saposies, lai ar kuģi dotos no Stokholmas uz Gdaņsku, pēc paša gribas bija varējis izkliegt nepārprotami drausmīgas pavēles Ērikam Brahem un valsts ministram Klāsam Flemingam?

Naktī no divpadsmitā uz trīspadsmito jūliju grāfs Ēriks Brahe, karalienes Annas kanclers Stanislovs Fogelvēders, poļu rotmistri Maksimiliāns Pšerembskis un Fēlikss Kriskis slepus bija mēģinājuši izvest Sigismunda mātes zārku no Upsalas katedrāles, aizgādāt uz Stokholmu un noslēpt valdnieka kuģa tilpnē. Četrpadsmitajā jūlijā, neviena nepamanīts, valsts ministrs Klāss Flemings ienesa karaļa kuģī Zviedrijas karaļa regālijas — kroni, scepteri, zobenu un zelta valsts ābolu ar krustiņu.

Ne viens, ne otrs neprātīgais nodoms nebija izdevies. Kaut gan Maksimiliāns Pšerembskis un Fēlikss Kriskis — abi bija dievojušies, ka Upsalas cietokšņa garnizona karavīri viņiem zārku atņēmuši pusceļā no Upsalas uz Stokholmu, grāfs Ēriks Brahe vēlāk bija izstāstījis patiesību: mēs nobijāmies, naktī mēs pat baidījāmies slepus iekļūt katedrālē.

Bet varbūt arī Ēriks Brahe izstāstījis tikai tādu patiesību, kāda bija vajadzīga pie atjēgas nākušajam karalim?

Karaļa regālijas no valdnieka kuģa atpakaļ krastā bija iznesis augstākais soģis Jillenšerna, godājamais sirmgalvis, kuru jau tagad zviedri dēvē par tautas patriarhu, kad viņš nomirs, droši vien viņu izsludinās par svēto…

Augusta vidū karalis bija atgriezies Gdaņskā, mēneša beigās — iebraucis Krakovā. Nikolajs Zebžidovskis, tolaik Ļubļinas vojevods, valdnieku bija sagaidījis svinīgi — kariete, kurā bija arī princeses Katarīnas šķirstiņš, brauca pa ziediem nokaisītu ceļu, baznīcu kori, nostājušies ielas abās malās, dziedāja Te Deum Laudamus, bet cietokšņa torņos salutēja lielgabali.

Meitiņas Katarīnas bēru dienā Sigismunds bija uzzinājis, ka Stokholmā tēvocis Kārlis sevi izsludinājis par Zviedrijas vietvaldi, senatori viņu atzinuši,[84] un luterāņu mācītāji karaļa katoļu mācītājus izdzinuši gan no pils Lielās baznīcas, gan pilsētas baznīcas, gan no barona Keita svētnīcas…

Mortorpas sils — zaļais, šalcošais un asiņainais slaktūzis… Vai par slaktūzi nepārvērtīsies visa zaļā Zviedrija?

Pirms došanās šajā braucienā Sigismunds no saviem bērniem — piecus gadus vecās princeses Annas Marijas un prinča Vladislava nebija spējis atvadīties ne Krakovā, ne Varšavā, ne Malborkā. Tčevā, nakšņodams lielvalsts ministra Nikolaja Zebžidovska pilī1 , karalis bija sapratis: ja viņš nepiespiedīs atvadīties no bērniem šeit, Gdaņskā viņš vairs nevēlēsies atvadīties — viņš lauzīs zvērestu poļu senātam, ka bērnus atstās par ķīlu, un gan princesi, gan princi aizvedīs uz Zviedriju, bet, ja viņš bērnus aizvedīs, kas zina, vai pa to laiku, kamēr viņš uzturēsies Zviedrijā, poļi neizsludinās jaunas karaļa vēlēšanas?…

Sigismunda atvadīšanos no bērniem Nikolajs Zebžidovskis bija pārvērtis par magnum curn pompa1 svinībām — atkal koris dziedāja Te Deum Laudamus, atkal no torņiem šāva lielgabali… Sigismunds meitiņu un dēlu bija pacēlis uz rokām un stāvējis stings, sirdī valdīdams žēlumu — viņa bērniem vairs nebija mātes, vairs nebija arī tantes Annas Batorijas, ja jūrā sacelsies briesmīga vētra, ja nogrims kuģis, ja pacels roku pret karali hercogs Kārlis, princese Anna Marija un princis Vladislavs paliks apaļi bāreņi. Kurš uzaudzinās pirmo zviedru troņmantinieku — poļi vai zviedri? Par ko viņu uzaudzinās — par katoli vai luterāni? Vai Vladislavs iegūs kaut vai vienu no diviem tēva troņiem? Viņš taču neiegūs neko — hercogs Kārlis tūdaļ kronēsies par Zviedrijas karali, bet par pirmo troņmantinieku kļūs viņa dēlēns Gustavs Ādolfs. Jā, bet poļi karaļus ievēl… Un poļiem karalis zviedrs, kuram uz Zviedrijas kroni nav nekādu tiesību, patiešām vairs nebūs vajadzīgs…

Man lemtais eņģeli, Pēc tevis saucu es: Tu redzi mani vāju, Man tuvāk pietveries!

Klusi dziedādams un spokaini smaidīdams, karalis no balkona ienāk atpakaļ barona fon Hautenberga kabinetā. Padomnieki uz viņu skatās priecīgā pārsteigumā. Nekad viņi nav dzirdējuši karali dziedam! Nekad viņi nav dzirdējuši, ka viņš sevi būtu nosaucis par vāju!

—    Kungi, klausieties manus jaunos norādījumus! — valdnieks skaļi pavēsta. — Zviedru jātnieku armijas komandieri grāfu Gustavu Brahi ieceļu par visa zviedru karaspēka komandieri. Vojevodu Georgu Fārensbahu — par visas algotņu armijas komandieri.

—   Vojevodu? — Pēteris Tilickis jūtas pārsteigts. — Jūsu gaišība, vai tas nozīmē, ka Cēsu prezidātam jūs piešķirat vojevodistes statusu?

—    Ja būs vajadzīgs, piešķiršu!

—    Tas taču, valdniek, nozīmēs, ka poļu un līvzemiešu tiesības kļūst līdzvērtīgas!

—    Ja būs vajadzīgs, pataisīšu līdzvērtīgas!

Sigismunds Vāsa apņēmīgi atver durvis uz svinību zāli. No sola pielec kājās barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs, lēnām slejas augšā kņazs Juris Jonušs Zbaraskis. Uz šiem diviem ne acu nepametis, karalis dodas pie durvīm uz Triolē zāli. Kalpotājs atver durvis, ceremonijmeistars svinīgi paziņo:

—   Viņa Augstība karalis nāk!

Durvīs apstājies karalis saka:

—      Dāmas, es runāšos ar baronesi Katrīnu Šenku fon Hautenbergu! Esiet tik laipnas! — Pārnācis pāri slieksnim, viņš pakāpjas malā. — Esiet tik mīļas!

Aši un klusi karalim garām aizžuž J&gt;ērni, kniksēdamas un galvu pieliekdamas, aizčaukst augstmaņu sievas.

Triolē zālē karalis ar baronesi palikuši vieni. Sigismunds Vāsa skatās uz Kēti Šenku fon Hautenbergu, joprojām spokaini smaidīdams. Taču baronese neliekas izbijusies.

"Ak, Dievs, ak, Dievs, cik Tu esi netaisnīgs! Nelaiķe karaliene Anna arī tik stipri bija vēlējusies meitiņu vārdā Katrīna…"

Augstāko aprindu dāmu, kura viesu kņadā pie ēdieniem nokrautā galda valdniekam uzdrīkstējusies atgādināt, ka divas meitiņas princeses, kuras kristītas viņa nelaiķes mātes vārdā, ir mirušas,[85] ar karalisko bardzību vairs nobiedēt nevar. Šādai dāmai ir mērķis. Viņa zina, kā tas sasniedzams. Atgādinādama par mirušajām meitenītēm Katrīnām, baronese, bez šaubām, vēlējusies iesēt valdnieka sirdī nedrošību par karaļa visvarenību: o, nē, pat karaļi nevar izvēlēties savu bērnu likteni, to var izdarīt vienīgi Dievs! Re, hercoga Kārļa un viņa pirmās sievas Heidelbergas Marijas meita Katarīna izdzīvojusi un aug — drīz viņai būs pilni četrpadsmit. Marija dzemdējusi divus dēlus un četras meitas, bet izdzīvojusi viena pati Katarīna, re, kā Dievs to iekārtojis!

Valdnieks ierunājas klusā, baigā balsī:

—   Baroneses lielkundz, melnu burbuļaubi visu mūžu nēsājusi mana māte, nelaiķe karaliene! Es jums aizliedzu ķēmoties pakaļ manai mātei!

Sigismunds jūs iesāpamies sirdi — princesi Annu Mariju un princi Vladislavu viņš pametis Polijā nelaiķes sievas Annas bijušā kanclera Stanislova Fogelvēdera aizbildniecībā, kurš kopā ar grāfu Ēriku Brahi toreiz bija mēģinājis izzagt Sigismunda māmiņas zārku no Upsalas katedrāles…

Baronese pakniksē valdniekam un paskaidro:

—    Jūsu žēlīgais majestāte, es neķēmojos pakaļ jūsu mātei, es sēroju pēc jūsu sievas nelaiķes karalienes Annas — melna aube ir un paliek melna aube, valdniek!… — Baronese uzbudinājusies. — Varbūt jūs man aizliedzat paturēt atmiņā arī jūsu māti? Karal! Zviedrijā vienīgi man jūsu māte varēja izkratīt sirdi! Viņai es biju visuzticamākais cilvēks! Ieslodzīta bija jūsu māte, ieslodzīta biju ari es.

Brahes!… Redz, kā viņi dzied, nolādētie ienācēji no Dānijas, ļaunie gari!… Tiho Brahe, slavenais dāņu astrologs, hercoga Kārļa dēlam Gustavam Ādolfam pareģojis slavas pilnu nākotni, izžvadzinādams pa visu Eiropu:

"Hercoga dēls Gustavs Ādolfs dzimis laimīgu zvaigžņu stundā!"1

—   Līdz šai baltai dienai es pateicos Dievam, ka Viņš apgaismojis māmiņai prātu un viņa nebija ļāvusi jums iznest mani no cietuma! Uz kurieni jūs, manas mātes drosmīgā līdzgaitniece, mani būtu aizvedusi — uz Dāniju? Uz Vāciju?

—   Valdniek…

—    Noraisiet aubi!

Spēji nobālējusi, baronese pieiet pie valdnieka tik apņēmīgi, ka Sigismunds viņu mēģina apstādināt, nokliegdams vēlreiz:

—    Noraisiet aubi!

Taču baroneses mute vairs nav aizdarāma:

—    Bērns, kurš mātei sagādājis tik daudz ciešanu! Bērns, kura dēļ tik daudzi cilvēki nolikuši galvu un mocījušies cietumos! Bērns, kurš šobrīd izliekas varenāks par Dievu, atbildi man: kāpēc tu baidies no poļiem? kāpēc atstāj poļiem tēva sarkofāgu ķīlā un bērnus par ķīlniekiem, bet zviedriem draudi ar zobenu, dzīdams viņus izmisusmā? — Viņa nicīgi iesmejas. — O, nē! Ne jau nu tāda valdnieka dēļ māmiņa gājusi drošā nāvē, ne jau nu tāda karaļa dēļ mēs esam mocījušies cietumos un uz bluķa likuši galvu!…

Neticami mierīgā balsī Sigismunds atbild:

—    Joprojām jums galva uz pleciem! Jūs esat dzīva, — Karalis lēni paceļ roku, satausta aubes lenti baroneses pazodē un strauji parauj ar tādu spēku, ka baronese sagrīļojas un ar abām rokām satver galvu. Norauto aubi karalis nevērīgi nomet persiešu paklājā. — Sirsnīgi pateicos par svinīgo izvadīšanu lielajā karagājienā, barones!

Sigismunds Vāsa paklanās, apgriežas, iziet pa durvīm un pāri svinību zālei ātri aiziet pie durvīm uz kāpnēm.

Svinību zālē sacēlusies baiļpilna knosība.

Vājums salimdina baronesei kājas. Pa atvērtajām durvīm viņa skatās svinību zālē, bet redz vienīgi blāvenu miglu ar tumšām ēnām tajā. Tad acis bērnu sejās sāk rēgoties aizvien skaidrāk, tās kļūst arvien lielākas.

Anna Bannera — gaiša matu šķipsna novirpinājusies gar vaigu, klēpī runcis…

Maretas Bjelkes acis kā Augstākajai Gribai, sejā biklas divdesmit gadu jaunavas, nevis bērna smaids…

Sigismunda Spares elkoņi pasisti sāņup — nelien, nespiedies klāt!

Mazajm Kārlītim saraukta piere — viņš zina, kur paslēptuve — visdrošākā paslēptuve Zviedrijā…

17. augusts, pirmdiena. "Baltais ērglis" jūrā pie Jaunavas klints

Aiz lūkas — tur nakts tumsa, tur uzklupušā viļņa baltais šļakatu vāls. Šļācēm kā dzirkstelēm šķīstot uz visām pusēm, liekas, plīst lūkas biezais stikls. Bet tad jau atkal tumšā ūdens gāzma aizčurkst garām — lēnāk, vēl lēnāk: kuģis varbūt jau zem ūdens, varbūt jau grimst dibenā — uz kapulauku ar simtiem kuģu, kuri nogrimuši pie šīs nolādētās Jaunavas?[86]

Vēl nav, vēl nav — kuģim pienācis un pārgāzies pāri jauns vilnis, sašķīzdams tas iemirdzas baltās šļakatās.

Kalmarā karalis no "Baltā ērgļa" bija pārcēlies uz "Admirāli". Liekas, valdnieks gribējis būt pārgudrs — ja hercoga kuģi jūrā uzbruks karaļa "Baltajam ērglim", uz tā viņi karali neatradīs. Visu kungu kungs, kā valdnieku iesaucis Leons Sapiega, "Admirālī" iesēdinājis vienīgi Vaclava Bēkeša unguru atlases vienību, pat grāfa Ābrahama Brahes apsardzes gvardu nodaļa palikusi uz "Baltā ērgļa". Valdnieks baidās no hercoga Kārļa, viņš baidās no visiem zviedriem. Unguriem viņš uzticas vairāk.

Pašlaik Povils Tvirbuts uzskata citādi: pārsēzdamies no kuģa kuģī, karalis baidījies braukt garām šai Jaunavai, nevis bijies no Kārļa. Viņš baidījies no šīm vētrām, kuras nepārtraukti plosās ap Jaunavu. "Baltais ērglis" ir iespaidīgs kuģis, taču būvēts vienīgi no koka. "Admirālis" ir milzīga, ar dzelzi apsista sile. Vētra trako, kuģus svaida kā skaidiņas, bet valdnieks dzelzs silē smejas velnišķīgiem smiekliem — nenoslīkšu, nenoslīkšu, Dievs stāv man klāt!…

Bet "Baltais ērglis" trīc, čīkst un grab. Vētra auro, ūdeņi krāc, koks vaid un lēnām mirst… Šajā pekles katlā lēnām mirst ne tikai cilvēki, ne tikai zirgi — te lēnām mirst gan priekšmeti, gan gaiss, gan gaisma.

Kajīte pārdalīta. Aiz starpsieniņas tumsā, kur guļvietā rīstās, lādās un lūdz Dievu Tvirbuta raitnieki Pielis, Streptovskis un Mikna Staņķelis, brīdi pa brīdim atskan izmisīgs iebļāviens vai baurošana, ko pavada zobu griešana — es nolādu, es nolādu!… Ko raitnieki nolād? Dievu? Miesīgo māti? Kancleru Sapiegu?

Sapiega… Tas ir cilvēks! Viņš atlaida Povilu no savas kancelejas un norīkoja uz palestru, bet — kur šī palestra ir, vai Zviedrijā? Kāpēc kanclers Tvirbutu, Radvilu patronu, izsūtījis uz Zviedriju, nevis uz Viļņu? Šis kanclers ir glums un slīpēts!…

"Arī jums es esmu noalgojis patronu, diemžēl viņu piemeklējusi nelaime — viņš noslīcis!"

Leons Sapiega neslēpdamies smaida Radvilam Pērkonam un slepus čukstēs Hodkevičiem pie auss:

"Pret jums es roku neceļu, lai Dievs jums palīdz!…"

Viļņa trieciens. Atkal šķiet, ka lūkas stikls plīst, ka kuģis grimst. Ak kungs, vairs nav iespējams paļauties ne uz ko, pat uz to, ka nupat jau beigas, āmen. Jau esi saņēmis spēkus, jau esi samierinājies ar likteni, bet paskaties apkārt, un — kuģis peld! Turklāt vēl tā, kā vajadzīgs — pa vilnim, pa vilnim! Tātad jāpadzīvo vēl mazliet! Vēl ķeries pie darba, lai nevajadzētu krist izmisumā un šausmās.

Tepat ir lāžsols. Tava guļvieta. Tavs galds. Pa to izsvaidīti Sapiegas papīri. Ieķēries ar nagiem šajos papīros! Lūdz Dievu pēc tiem: Dievs Tēvs, Tu esi radījis pasauli, zivis, kukaiņus, zvērus un putnus, Tu esi atsūtījis šajā saulē Barboru Hodkevičuti,1 kura apprecējusies ar Mikaloju Ķišku un dzemdinājusi meitu — Barboru Ķiškaiti…

Ja kuģis peld pa vilnim, peldi arī tu, Tvirbut, pa vilnim — ar Hodkevičiem, ar Ķiškām, ar Radviliem, ar Olelkām, ar Sapiegam… Tikai — nelūdz Dievu! Tā lūgdamies, tu sajuksi prātā. Smejies! Šitā te:

Radvilam Pērkonam otrā sieva Katrīna Ostragišķīte dzemdināja dēlu Jonušu, palaida to pasaulē un nomira, dīkdiene un grēciniece tāda, viņš mirst nost, un Radvilam Pērkonam jāprecas trešo reizi — tagad jau ar atraitni kunigieni Katrīnu Telčinsku Olelkieni, bet šī ved līdzi uz Radvilu pili savu dēlu Jurģi, proti, Olelku, bet šis Olelka precē nost šito Ķiškaiti, šito Barboru, stulbenis tāds! It kā nebūtu varējis precēt kādu citu Barboru, vismaz tādu Barboru, kura nav cēlusies no Hodkeviču dzimtas. Nē, šis iespītējies — viņam vajagot tikai Barboru Ķiškaiti, un šī Ķiškaite dzemdina Olelkam Sofiju — dievišķo, nepārspējamo kuniģīti! Kā lai Pērkona dēlam Jonušam neniez nagi viņu noprecēt?…

Diezgan smiets, kad nāk virsū gaudiens! Tribunālā tu aizstāvēsi Radvilus. Parēķini tā, kā rēķina Radvili!

Brālēni.[87]

Otrās pakāpes brālēns un māsīca.[88]

Tātad: Jonušs Radvils grib noprecēt trešās pakāpes māsīcu Sofiju Olelkaiti. Kodekss pret to neiebilst — radinieki ceturtajā paaudzē drīkst doties laulībā.

Bet Hodkeviči apsviedīgi. Viņi rēķina pēc Olelku celma. Tādad iznāk tā:

Jurģis Simons Olelka Elena Radvilaite Jurģis Olelka Katrīna Tenčinska

Jurģis Olelka Barbora Ķiškaite Dievišķā, nepārspējamā Sofija, Jonuša Radvila ilgotā

Asinsgrēks! Līgavu un līgavaini no Elenas Radvilaites šķir tikai divas paaudzes.

Vai tā patiešām ir?

Hodkeviči saka: otrās pakāpes radinieks gribot precēt trešās pakāpes radinieci.

Vai tā patiešām ir?

Otrās pakāpes — trešās pakāpes. Otrās, trešās…

Kurā vietā kļūda? Kas ir šī Elena Radvilaite? Vecvecmāmiņa — kam? Sofijai. Bet kas viņa pienākas Jonušam? Vai arī vecvecmāmiņa?

Trūkst spēka!

Tvirbutu krata auksti drebuļi. Krūtīs pieņemas spēkā bailes. No šausmām apmiglosies galva un — kas notiks? Kas notiks?

Atmiņā atplaiksnās brāļameitas Aukas sejiņa. Gar acīm lēnām paslīd vecvecmāmiņas Aukas Alšienes seja.

Varbūt Povils aizmidzis? Varbūt viņš beidzot aizmidzis — pirmo reizi pēdējās divās diennaktīs? Varbūt miegā viņš rēķina augstmaņu paaudzes un skata tās slīkdams?

Re, kur vecvecmāmiņas šaurā seja, sirmo matu šķipsniņa, izslīdējusi no pelēcīgās aubes apakšas, tā rēgojas balta uz pieres, acis puspavērtas. Povils kūko iekšā šajās acīs: ku-kū! Ku-kū! Vecvecmāmiņas seja sāk ņirbināties uz izkūst gaisā. Marcebela, Povila sieva, ģērbusies melnās drānās, viņa tur rokās degošu sveci. Nobijusies vai saskaitusies viņa staigā pa tumšajām istabām.

"A-ā-ā!"

Viņa atiež zobus un paceļ galdauta stūri. Svece apgaismo zem galda sarāvušos meiteni. Auku. Brāļameitu.

"Ku-kū, ku-kū!" Marcebela viņai uzkūko.

Atkal tumsa. Atkal svece ar gaismas apli. Marcebela nosviež no gultas palagus un segas, svece apgaismo kamoliņā saritinājušos Auku.

"Ku-kū, ku-kū!" Marcebela strauji apsviežas riņķi. "Vai tu tas esi, Povil? A, tas esi tu!"

Tagad sievai rokā nevis svece, bet līdz sarkankvēlei nokaitētas knaibles. Marcebela čukst:

"Ziemā dzegužu nav. Šo dzeguzi uzsūtījusi ragana Alšiene, Alšiene, Alšiene!" Acis Marcebelai arvien lielākas un lielākas. "Ragana nomirusi, raganēns piedzimis. Neesmu varējusi iznēsāt divus mazuļus, saslimis Andrus Jurģis… Kas notiks, ja viņš nomirs?! Šis dzegužbērns jācepina, ar knaiblēm jāknaiba, ja nelīdzēs — jāsadedzina! Tēva Stanislova padoms — jāsadedzina, jāsadedzina!"

Povils dzird savu pašcieņas pilno balsi:

"Labi, labi, dārgā, apvaicāšos pie kuniga Masaļska, vai dzīve iegriezīsies īstajās sliedēs, ja sadedzinās dzeguzi."

"Nedomā par Masaļski! Še knaibles! Pats! Pats! Savām rokām!"

"Bela, pārkrusties pret nelabo!"

Povils atmuguriski kāpjas tālāk, ar pleciem atsit vaļā durvis un jūt — kājas stieg dūkstī, dziļāk dūkstī.

—    Uzmanīgāk, kungs! — tumsā iekliedzas balss, tā pieder Miknam Staņķelim.

Mikna jau dibenā. Pielis, Streptokovskis, Tvirbuts, kajīte, kuģis — dibenā!…

Kajītes durvis neveras vaļā. Povils gāž ar plecu. Neveras.

Tumsā kāds atmet durvju āķi, durvis atveras, un Povils izklūp ejā. Viņu apspīd blāvā sienas luktura gaisma, Marcebelas svece, līdz sarkankvēlei nokaitētās knaibles — bendes bāka.

—   Stāt!

Pie kāpnēm uz klāju atmuguriski guļ krustā cilvēks. Sarkanā apmetņa stūri nosedz pusi pakāpienu. Paaugstinājums zārkam. Bēres.

Tas taču Zbaraskis! Polis. Augstprātības pilnais kņazs.

Vēl ir tādi, kuri vēlas dzīvot… Ak, Dievs, Tu redzi, es, puveklis, esmu citāds puveklis, dod man spēku!…

—    Nedrīkst! — atskan balss. — Krustam nedrīkst kāpt pāri!

Baismīga balss. Sātana balss.

—   Sātan, es neesmu velns! — Povils vāvuļo. — Tu man neesi valdnieks!

—   Krustam nedrīkst kāpt pāri! — satriecoši rāmā balsī atbild cilvēks, kurš guļ krustā uz pakāpieniem, un pēkšņi Povils jūt, ka zem kājām vairs nav grīdas, ka viņš krīt.

Trieciens.

18. augusts, otrdiena

Lempīgs bruņinieks visā garumā izstiepies uz grīdas, viņš aizmidzis un miegā kliedz — viņš murgo. Otrs karavīrs, pēc apģērba spriežot, svens,[89] iespraucies starp kņaza Jura Jonuša Zbaraska mantu lādēm, stāv uz ceļiem un pusbalsī lūdz Dievu. Lielkungs Lindorms Bonds Nilsa dēls Liljehēks uz vaiga nokritis kņaza guļvietā, brīdi pa brīdim notrīc un klabina zobus, laikam viņu krata auksti drebuļi. Povils Tvirbuts — viņam apsaitēta galva, apsējā melnē sarecējušu asiņu traips — sēž pie galda, nekustīgi blenž pa logu, redz putojošo viļņu skaloto airētāju solu un mazās klīzes, pa kurām ūdens gāžas atpakaļ trakojošajā jūrā. Kuģim slīdot lejā no viļņa, gāžoties gandrīz vai gāšus, Povils nebija spējis noturēties kājās, viņš atceras vienīgi triecienu — briesmīgais spēks viņu, liekas, saplacinās kā dzelzī dzenamu vara naglu.

Povils Tvirbuts bija nācis pie samaņas Jura Jonuša Zbaraska kajītē uz grīdas tad, kad kņazs grūda iekšā augstdzimušo zviedru Lindormu Bondu Nilsa dēlu Liljehēku, kurš turējās pretim, cik vien viņam bija spēka, un durvīs sūri cīnījās. Acis izvalbījis, Lindorms cīnīdamies bija rēcis:

"Laid vaļā, sātan! Es negribu mājās! Negribu!"

Juris Jonušs Zbaraskis zviedru diplomātu bija savaldījis. Apguldījis viņu ar visu goddevību — savā guļvietā. Noguldījis viņš apsēdās blakus un gaidīja, kamēr Liljehēkam pāries trakums.

Trakums drīz bija pārgājis. Tā vietā nācis gļēvs žēlabainums. Lindorms sācis izkratīt sirdi:

"Dievs augstais, Dievs augstais!… Tiklīdz pārnākam mājās, sākas slaktiņš[90] … Kāpēc atgriežas tagad? Lai karotu, lai izkautu brāļus!… Mūsu mājas nolādētas… Es negribu tādas mājas!…"

Kņazs Juris Jonušs Zbaraskis viņam bija atbildējis:

"Lindorm Bonda kungs, māju dēļ mēs visi varam čīkstēt! Es arī varu. Man pieder varena pils. Istabas zaigo zeltā. Vecāku, vecvecāku un vecvecvecāku relikvijas vērtas tūkstošiem auksīnu. Mēs ticam, ka godu esam mantojuši no vecākiem un vecvecākiem. Mēs cits citam klanāmies — kungs, kundze, kungs, kundze… Bet sirdī valda pamestība!… Nevar satikt tādu poli, kurš nebūtu nojautis, ka visu godu nav nopelnījis pats vai viņa vecāki — daudz tā piesavināts arī no citiem." Kņazs piecēlās kājās un, skumji smaidīdams piemetināja: "Vai jūs domājat, ka es tēloju pieticīgo, Lindorm Bonda kungs?" Ieplestiem pirkstiem viņš norādīja uz Povilu Tvirbutu. "Pajautājiet viņam, vai es tēloju pieticīgo! Pie viena pajautājiet — vai viņam, lietavietim, mājās laba dzīve?"

Aizslēdzis kajītes durvis, viņš bija aizgājis.

Galvai griežoties, Povils Tvirbuts sakostiem zobiem piecēlās no grīdas, aizstreipuļoja līdz galdam un atkrita uz lāžsola. Liljehēks brītiņu skatījās uz Tvirbuta apsaitēto galvu. Ne vārda nepateicis, viņš ar pirkstiem iegrābās spilvenā un ievaimanājās. Lindorma pleci sāka raustīties. Viņš, Lindorms Bonds Nilsa dēls Liljehēks, slavenais zviedru diplomāts, raudāja.

Mājas zaigo zeltā, sirdī valda pamestība. Vai patiešām poļi, uzvezdamies augstprātīgi, sirdī cieš? Povils Tvirbuts kņazu Juri Jonušu Zbaraski bija uzskatījis par vardi, kas piepūšas un piepūšas, cenzdamās pielīdzināties vērsim… Viņš bija domājis, ka vienreiz tam jāsprāgst. Uz kuģa daudzi bija domājuši, ka briesmīgā vētra ne vienam vien karotājam, jo vairāk lielkungam, iedzīs vājprātīgas nāves bailes un pataisīs viņu traku, bet vienīgi šis lielībgailis Zbaraskis bija apņēmies dežurēt un glābt tos, kuriem uznākusi kāre izdarīt pašnāvību.

"Nedrīkst! Krustam nedrīkst kāpt pāri!"

Gan Lietavu, gan Zviedriju poļu augstmaņi grib pataisīt par poļu karaļvalsts provinci. Gan lietaviešus, gan poļus sauc par mēsliem. Bet — kāpēc tad kņazs Juris Jonušs Zbaraskis kā zviedru bruņinieku, tā leišu skrīverlti — mēsli taču! — bija glābis no drošas nāves? Kas notiek ar poli, kad viņa acu priekšā nelaimes piemeklētam cilvēkam — lai arī mēslam! — draud bojāeja? Kāpēc iecirtīgais vīzdegunis metas glābt nelaimes putnu? Varbūt šīs sirdī slēptās ciešanas pārmāc nicīgo attieksmi pret citiem? Varbūt poļi patiešām ir iejūtīgi un godīgi cilvēki, bet šī uzpūtība un lepnība nepieciešama vienīgi pašaizsardzībai, pašcieņas izaicinājums vardarbībai, kuru šajā pasaulē pastāvīgi izjūt uz savas ādas katrs cilvēks?

Grizelda Survutiene, vecmāmiņas Elenas Tvirbutienes māsa, pēc vecvecmāmiņas Aukas Alšienes bērēm pārveda Povilu no Rietavas un Arjogalu. Meklēja viņam skolotāju. Nevarēja sameklēt. Povilu mācīja Grizeldas vīrs Adoms Survuts — vecs, slimīgs polis. Pusguļus, pussēdus gultā viņš mēdza iztaujāt:

"Kas tu esi?"

"Žemaitis."

"Ak tā, žemaitis! Aukštaišus nokristījām mēs, poļi, Dieva izredzētie, bet kas kristījis jūs?"

"Vitauts Lielais!"

"Ak tā, Vitauts! Tātad tu vēl tagad esi pagāns. Tur tas ir tavs Dievs!" Ar spieķi viņš norādīja uz plakano sliekšņa akmeni. "Pielūdz to!"

"Mūsu Tēvs debesīs…"

"Tā nav pareizi, žemaiti! Pielūdz tā, kā gūstā to vienmēr bija darījis Ķēstutis — sit pret akmeni pieri un skaiti: tu esi mans sols un mans galds, tu esi mana guļvieta un altāris, tu esi mans aizstāvis un bende."

Katra mācību diena vienmēr beidzās ar pieres sišanu. Piere bija pietūkuši. Pa naktīm Povils aiz pārestības raudāja. Nespēdams izturēt, viņš no Survutu mājām Arjogalā aizbēga. Bet bija ziema, stiprs sals, putenis, un Povils saprata, ka aizies bojā tāpat kā vecaistēvs Antans Dvarčūns, ja dosies uz Rietavu, uz dzimto pusi. Nonācis līdz Raseiņiem, viņš iegriezās Putrimu muižā — izsalcis, pārguris un nosalis. Abas māsas Putrimaites— Paulīna un Marcebela —, viņa otrās pakāpes māsīcas, pārbailēs kā pamirušas, skatījās uz novārgušo ciemiņu un kažoka apledojušajiem atlokiem. Povils teica:

"Es esmu bajārs Povils Tvirbuts. Apciemoju radus."

No siltuma kā redzi zaudējis, viņš šeit pat pie durvīm bija saļimis uz grīdas. Vēlāk māsīcas bija stāstījušas, ka Povils, viņu gultā apguldināts, nogulējis divas dienas un naktis.

Kad viņš atmodās, istabā bija visa Putrimu ģimene. Serapins Putrims pajautāja:

"Vai vēl esi dzīvs, bajār, ko?"

"Esmu dzīvs, kungs! Apciemoju radus," Povils atbildēja un celdamies nokāra kājas pār gultas malu.

Putrimi laida vaļā smieklus — bajāra Povila Tvirbuta kājas bija ieautas garās sieviešu vilnas zeķēs pāri ceļiem. Povils pameta skatienu te uz Marcebelu, te uz Paulīnu. Paulīna pietvīka, un Povils ar pašcieņu teica:

"Bajāram piestāv viss!"

Raseiņu mājās Povilu skoloja muižnieks Jozaps Stankus Belevičs, apkopjams vecis, gaišs cilvēks, jaunībā mācījies ārzemēs, kurš par saviem līdzekļiem garajā mūžā daudzus trūcīgos raseiņiešus bija izlaidis dažā labā skolā. Sirmais, izkaltušais večuks kaut ko pajautā un skatās skolēnam tieši acīs — gaida atbildi. Ja skolēns atbild pareizi, skolotājs piebungā ar spieķi pret grīdu. Taču Povils atbildi bija centies uzminēt, un parasti skolotāja spieķis visas stundas laikā tā arī ne reizi nebija pakustējies. Tāpēc, ka mācības nepadodas, Povils nekrita izmisumā. Gluži pretēji — viņš jutās tā, ka skolotājs viņu apvaino un noniecina. Skolotājs tas gudrais, bet kas tad ir viņš — vai kāds muļķis?! Zobošanos sirds dziļumos Povils bija aizsācis kopš jaunām dienām. Vispirms viņš bija noniecinājis skolotājus, pēc tam arī citus augstprātīgus un vīzdegunīgus cilvēkus.

Dzemdībās nomira Grizelda Putrimiene. Nomira ari viņas mazulītis. Serapins Putrims paņēma sazilējušo ķermenīti rokās, apskatīja un teica:

"Jons. Būtu bijis Jons, mūžīgu mieru dod viņam, Kungs!"

Uz Grizeldas lielmātes un Joņuka bērēm atbrauca Povila māmiņa Ieva Tvirbutiene. Nevēlēdamās apgrūtināt atraitņa dzīvi, viņa palika nelokāma, ka Povils jāved mājās uz Rietavu.

"Uzdāvini man par piemiņu mūsu teiksmu, Paulīnes jaunkundz!" atvadīdamies Povils sacīja savai otrās pakāpes māsīcai. Paulīna stāvēja un stīvi skatījās uz Povilu puspamirusi, pārbijusies un nevarēdama saprast, ko viņš lūdzis. "Uzdāvini man savas vilnas zeķes, un es dodos projām!" Povils piemetināja un Paulīna, aizlikusi sejai priekšā plaukstas, klusi iešņukstējās.

Serapins Putrims skatījās, skatījās uz nelaimīgo meitu un māmiņai Ievai

sacīja:

"Lai bajārs paliek te! Viņš man būs tikpat kā Jons!"

Povils bija zinājis, ka Paulīna sāks raudāt un tēvs pažēlos meitu, ja tikai viņš spēs izraudzīties atvadām viltīgus vārdus. Viņš nebija maldījies! Par to, ka nebija maldījies, sirdī viņš smējās gan par Paulīnu, gan par viņas tēvu.

Vasarā skolotājs Jozaps Stankus Belevičs kratījās vaļā no neapdāvinātā skolnieka, Serapinam Putrimam paskaidrodams:

"Tavējais tikpat kā Jons, iemācījies tik daudz, ka viņam jau laiks stāties par stulbeni Viļņas Jēzus brālības kolēģijā!"

Savulaik, Viļņā dzīvodama un uz ballēm kunigu Sakalinsku muižā braukādama, māmiņa Ieva bija iepazinusies ar valdnieka ministra kuniga Jonuša Boleslova Svirska sievu Onu Ragožaiti. Kunigiene Povilu iekārtoja savā muižā, un rudenī viņš sāka apmeklēt kolēģijas infima[91] klasi. Naudu, pārtiku un drēbes viņam no Raseiņiem parasti veda Paulīna. Atvadīdamās viņa raudāja. Dedzīgi lūdza viņam, lai raksta vēstules. Pati rakstīja vēstules viņam. Pirmajās viņa Povilu uzrunāja par mīļo, mīļo draugu. Vēlākajās par līgavaini, nākamo vīru un viņas bērnu tēvu.

Trešajā skolas gadā, augstākajā gramatikas klasē, audzēkņi jau lasīja Ovīdija vēstules un apsprieda pašu rakstītās. Taču atklātajai apspriešanai Povils iemanījās pabāzt priekšā nevis savas vēstules Paulīnai, bet gan Paulīnas vēstules viņam. Klasesbiedri smējās locīdamies, skaļi lasot priekšā meitenes atzīšanos mīlestībā. Profesors Baltazars Hostovins, visādi citādi labsirdīgs čehs, reiz Tvirbutam skarbi pateica:

"Kolēģija vainīga, ka neesi izmācījies Teognita morālteoloģiju. Bet kurš vainīgs, ja tev nav nekādas saprašanas par to, kas ir kauns?'

"Kaunēšanās nav dižciltīga!" Povils atbildēja. "Dižciltīgi ir būt cēlam kā Cēzaram."

Profesors piesārta un nodūra acis, bet Povils klusībā lepojās; tikai šitā, jūs, gudrinieki un pravieši! Nekad tu, cilvēk, nepazudīsi, ja vienmēr iztiksi laukā no apkaunojošā stāvokļa lepni un ar godu!

Paulīna Putrimaite sāka braukāt uz Viļņu arvien biežāk. Sērodama pēc mirušās mātes, viņa pati ilgojās apprecēties un kļūt par māti. Kunigs Svirskis, pārliecinājies, ka ar sprediķošanu jaunos cilvēkus — tuvus radiniekus — no asinsgrēka neatbaidīs, pārcēla Povilu, pazudušo aizbilstamo, no savas muižas uz Valeriāna buršu. Bursā disciplīna bija šaušalīga kā klosterī: zvans — jāceļas, zvans — jāietur maltīte, zvans — uz mācībām, zvans — uz lūgšanu un gulētiešanu… Vai ilgi tā var izturēt? Nevienam ne vārdu neteicis, Povils aizbrauca uz Raseiņiem — uz Putrimu muižu. Viņš zināja, ka Viļņā pamanīs viņa iztrūkumu, meklēs un kāds atkulsies arī uz Raseiņiem. Viņš minēja, kuri tie varētu būt — kunigienes Svirskienes sūtņi, bursas cerberi vai mācību biedri? Taču Raseiņos ierībināja māmiņa — sešjūgā! Tik briesmīgi viņa bija steigusies…

Sirdsapziņas mocītajai, baiļpilnajai un raudošajai māmiņai Povils ar pašcieņu paskaidroja:

"No kolēģijas neesmu bēdzis! Ierados uz sava bijušā skolotāja Beleviča kunga bērēm."

"Skolotājs nomira aizvakar, dēls, bet uz viņa bērēm tu atbrauci jau pirms mēneša!"

"Skolotājs būtu varējis nomirt arī pirms mēneša, māt! Vai es esmu vainīgs, ka priekšnojautas mani mazliet pievīlušas?"

Māmiņai iepletās acis, un atmuguriski vien, atmuguriski vien viņa sāka kāpties tālāk prom, tālāk prom…

Bruņinieks pa miegam murgo.

Svens pusbalsī lūdz Dievu.

Povils Tvirbuts uzsvempjas uz galda, ar plaukstām saspiezdams deniņus — uz skolotāja Beleviča bērēm viņš nebija aizgājis, tas ir tas briesmīgākais, ka viņš nebija aizgājis.

Apritēja vēl vairāki gadi, un sirdsdraugs, mācītājs Teodors Masaļskis, nosauca Povilu Tvirbutu par šo laiku paraugcilvēku. Viņš godājot Cēzaru, Ciceronu un Ovīdiju, nonicinādams visus tagadnes prātniekus. Atklātībā apšaubot visu un visus, sirdī ticēdams pat mežonīgiem māžiem. Augstu vērtējot visu, ko dzird, un izsmejot visu, ko redz — skatās ar ausīm, klausās ar acīm, esot gan kurls, gan akls…

Šņākdams no guļvietas pielec kājās Lindorms Bonds Liljehēka kungs. Pa zvalstīgo kajītes grīdu viņš liek soļus pie mantu kastēm, sagrābj aiz matiem lūdzēju svenu, atrauj atpakaļ viņam galvu un ar otru roku zveļ pa zoda apakšu tādā spēkā, ka svens, apgāzdams divas kastes, triecas pret sienu, saļimst pie tās un kņūp, nemaz nepakustēdamies, samierinājies ar vājākā likteni…

— Par ko? — Povilam Tvirbutam izsprūk.

Lindorms neatbild, uz Povilu viņš pat nepaskatās. Viņš atkal kņūpus iekrīt kņaza Jura Jonuša Zbaraska guļvietā.

Lindorma tēvoci Andersu Liljehēku karalis Ēriks savulaik bija iemainījis pret poļu lielkungiem Manovksi un Kšemojovski, kuri no Viļņas bija pavadījuši uz Turku kunigieni Katrīnu Jagaiļa meitu, valdnieka Sigismunda māti. Varbūt šis svens, no šausmām kā neprātā, bija lūdzis nevis par karali Sigismundu, bet gan par hercogu Kārli? Vai varbūt tieši pretēji — par karali, kurš pašlaik, pēc Liljehēka domām, kuģo uz savu karaļvalsti karot ar saviem pavalstniekiem un izkaut brāļus zviedrus?…

"Par ko?"

Kāpēc jājautā par tādām lietām, kuras neviens nav spējīgs izskaidrot?

Brālis Petrs bija zinājis, ka ir labs, tāpēc darījis labi. Brālis Jons arī zina, ka ir labs, bet labu dara nevis tāpēc, ka zina. Povils nelauza galvu, kas ir labs, kas — ļauns, jo dzīve viņu sen jau pārliecinājusi: jo zemāk cilvēku novērtē, jo vairāk cilvēku zina par viņa grēkiem un noziegumiem. Ņirgādamies gandrīz vai par katru sastapto cilvēku, Povils uzrāda viņu trūkumus un noslēpj savējos. Cilvēki no Povila Tvirbuta baidās. Ministri, kases pārzinātāji un kunigi no Povila Tvirbuta baidās. Viņi baidās tāpēc, ka Povils Tvirbuts varētu izstāstīt viņu pārkāpumus. Kanclers nebaidās. Viņš nebaidās nevis tāpēc, ka viņam nebūtu grēku, bet gan tāpēc, ka viņš zina paša Povila Tvirbuta lielo grēku…

Otrs nelaiķes Dorotejas Sapiegienes brālēns, Radomas kastelāns Andrejs Firlejs, bedīja Radomā savu sievu Barbaru Koziņsku. Viņas pirmais vīrs bija Traķu vaivada Stepana Zbaraska, nelaiķes Dorotejas Sapiegienes pirmā vīra brālis Jurģis Zbaraskis. Nelaiķe Doroteja atstāja kancleram Leonam Sapiegam mazo dēliņu Jonu Stanislovu[94] un deviņus gadus veco Basečku Zbarasku. Basečkas brālēns kņazs Jonušs Zbaraskis — pašlaik tur, kāpnēs uz klāju krustā gulošā kņaza Jura tēvs — bija lūdzis Leonu Sapiegu, lai meiteni atdodot audzināšanā viņam. Kanclers nebija atdevis. Viņš teicis, ka par Basečku rūpēšoties viņas krustmāte atraitne karaliene Anna Batora, gādāšot par viņu kā par miesīgo meitu. Zbaraski bija sadusmojušies. Uz mirušās Dorotejas Sapiegienes izvadīšanu nebija ieradies ne tikai Jonušs, bet arī viņa brālēni un māsīcas — visas ģimenes bija devušās uz Barbaras Koziņskas Zbaraskas Firlejas bērēm Radomā.

Tā nu šajā gaišajā, spožajā un pogojošajā maija naktī Mendzižecas muižā, ja nerēķina aizgājējas bērnus Jonu Stanislovu, Basečku un atraitni kancleru Leonu Sapiegu, bija tikai viena tuva nelaiķes radiniece — Dorotejas māsa Anna Firleja, Kujavu vojevoda Andžeja Leščinska sieva. Bēru priekšvakarā bija atbraucis ģimenes ārsts Vilkovskis no Sandomiras un Traku vaivada Radvila Bāreņa sūtnis Andžejs Skoruļskis — viņš kancleram izteica visu Radvilu līdzjūtību un nodeva viņu vēstules. Bija ieradušies arī negaidīti bēru viesi…

Tā gada pavasarī lietaviešu un poļu komisijas precizēja un par jaunu noteica Pieleņķes robežlīniju. Lietaviešu komisijas locekļi — Lielkunigijas rakstvedis Elijošs Pielgžimovskis, valdnieka ministrs kunigs Teodors Masaļskis, Brestas vaivadijas Bolotkovas apriņķa šķilteris Jeronīms Gabriels Hornostajs, kādreizējā lielkunigijas mantziņa Jona Hornostaja mazdēls, un Povils Tvirbuts, kanclera personiskais rakstvedis, — visu maiju dzīvoja Mendzižecas muižā un, cik vien spēdami, palīdzēja kancleram kārtot apbedību lietas. Poļu komisiju vadīja Pieleņķes kastelāns Martins Lesnovoļskis. Komisija bija apmetusies Drahīčinā. Lielvalsts kanclers Jans Zamoiskis komisijas loceklim Pāvelam Pjaskovskim, Zamosces muižas priekšstāvim, bija uzlicis par pienākumu izteikt viņa līdzjūtību Lietavas kancleram. Poļu kanclera līdzjūtību Leonam Sapiegam priekšstāvis Pāvels Pjaskovskis bija varējs izteikt jau aprīli. Taču Zamosces muižas priekšstāvis bija vilcinājies. Jaunībā viņš bija kalpojis imperatoram Maksimiliānam Otrajam, pēc tam karalim Stefanam Batorijam, bet pēc karaļa nāves — Batorija draugam un cīņubiedram Janam Zamoiskim. Pāvels Pjaskovskis pārmaļus lepojās ar savu pagātni. Viņš sevi uzskatīja par varenu gudrinieku, veiklu politiķi un apsviedīgu diplomātu. Jūnija pirmajā pusē abām komisijām vajadzēja iesniegt valdniekam kopīgu atskaiti, taču par Pieleņķes robežām vienošanās joprojām nebija notikusi. Tāpēc Pāvelam Pjaskovskim ne tikai daudz rūpēja izteikt Leonam Sapiegam sava kunga līdzjūtību, kā piespiest nesarunājamo lietaviešu komisijas vadītāju, lai viņš izrāda poļiem pretimnākšanu. Rīt kanclers apbedīs sievu… Atvadību nakts — vai gan var sameklēt izdevīgāku laiku iežēlināšani un pierunāšanai, lai nelaimes nospiestais cilvēks aizmirst par principiem un piekāpjas valsts lietās?

Uz Mendzižecu viņi bija atjājuši bēru priekšvakarā, jau nākot virsū tumsai. Visa poļu komisija — Pieleņķes kastelāns Martins Lesnovoļskis, Pieleņķes galda pārzinis Nikolajs Zablonskis, kurš nesen precējies ar lielvalsts kanclera Jana Zamoiska radinieci Annu Zamoisku, Drahīčinas stārasts Mikalojs Ķiška[95] un augstprātīgais Eiropas vareno pakalpiņš Pāvils Pjaskovskis. Viņi rīkojās izveicīgi — trīs stāv pie nelaiķes zārka, ceturtais visu laiku kaut ko stāsta atraitnim Leonam Sapiegam; tiklīdz viens zelta mute pieklusis, tūdaļ viņu aizstāj cits.

Uz rīta pusi, ap trešo stundu, kanclers Leons Sapiega, paklanījies Martinam Lesnovoļskim, izgāja no sēru zāles.

Divdesmit devītā marta naktī, ap trešo stundu, viņa sieva Doroteja bija izrunājusi pēdējos vārdus, aizvērusi acis un kritusi nemaņā. Sešos viņa jau bija mirusi. Katru apbedību nakti kanclers trešajā rīta stundā bija gājis laukā dārzā un līdz sešiem uzkavējies vienatnē.

Taču bedību pēdējā naktī, kad Leons Sapiega bija izgājis no zāles, poļu komisijas locekļi tūdaļ aptvēra — pietiek izdarīt spiedienu uz kancleru, laiks viņam uzbrukt! Poļus aizkavēt zālē nebija spējis ne muižas vagars Godebeskis, ne dakteris Vilkovskis, ne lielkunigijas rakstvedis Pielgžimovskis. Rakstvedim Martins Lesnovoļskis pateica:

"Rakstveža kungs, nelaimīgu, ciešanu pārņemtu cilvēku šādā naktī nedrīkst atstāt vienu! Būsim augstsirdīgi!"

Nolādētā nakts!… Kas šajā naktī bija sadzeldējis nesadzeldējamo Povila Tvirbuta sirdi — kanclera varonīgais patriotisms, bēru skumīgais vai pavasarīgās dabas skaistums un līksme?

Leons Sapiega sēdēja dārzā uz sola. Ķirši un ābeles — visi koki nesen beiguši ziedēt, mēnesnīcas spožā gaisma smaržoja pēc nobirušām, vīstošām ziedlapiņām. Tumšajos šķetru brikšņos pie Kšnas upītes, mēli piesizdamas, skaļi pogoja lakstīgalas. Tālās visādu putnu balsis un iebrēcieni ieskanējās gan ziemeļpusē — Livecas augštecē, gan dienvidos — Parčevas purvos. Visa daba lapoja, šalca, smaržoja, čivināja un brēca — atdzimšanas dievišķais gars ar smaržām, skaņām un naksnīgajiem stariem darīja sirdi vai nemanīgu…

"Poļu kungi, runājiet pa vienam, neesat taču seimā!" skarbā balsī teica Leons Sapiega.

Poļi komisijas locekļi centās iestāstīt, spaidīja kancleru un bruka viņam virsū, cits ar citu pamīšus, cits citu atbalstīdami un savu domu aizvien ar jauniem pierādījumiem papildinādami.

Lielkungs Martins Lesnovoļskis runu aizsāka iztālēm, kutinādams lietaviešu patmīlību:

"Jūsu gaišība kancler, jūs, lietavieši, kunigaiti Katrīnu aizprecinājāt uz Zviedriju! Viņas dēlu Sigismundu pavadīju no Stokholmas mājās uz Gdaņsku, uz Krakovu — uz poļu troni, un slavas dēļ apskaudu jūs, lietaviešus! Jūs, lietavieši, bijāt ielikuši pamatus varenajai Polijai, Lietavas un Zviedrijas valstij! Ielikuši pamatus, kāpēc jūs vairs negribat ne sienas sliet, ne jumtu klāt? Vēl briesmīgāk — no tās valsts, kuru paši sākuši veidot, jūs tagad esat uzkārojuši norobežoties un tai priekšā uzsliet žogu!"

"Mainās laiki, maināmies arī mēs, kastelān! Karalis Batorijs pats apbraukāja un pārbaudīja lietaviešu un poļu robežu, vai tā nekur nav pārkāpta. Bet — kā rīkojas valdnieks Vāsa?" Leons Sapiega brīdi klusēja. "Par lietaviešu komisijas vadītāju viņš ieceļ kancleru, kamēr poļi komisijas vadību uztic kastelānam. Vai tad Lietava būs Polijas vojevodiste, Martina kungs, ko?"

Mikolajs Jablonskis, Pieleņķes galda pārzinis, sāka īgņoties:

"Robežas, robežas… Kam mums sitās robežas? Es esu lietavietis. Ķiškas kungs — lietavietis. Pieleņķe ir mūsu — sena lietaviešu dzimtā zeme! Bet arī poļiem — gan Lesnovoļska kungam, gan Pjaskovska kungam — arī viņiem taču tā ir sena dzimtā zeme! Vai tad tas tik svarīgi, kura zeme kam pieder, ja gan lietaviešu, gan poļu valdnieks viens un tas pats? Pieleņķē tik ikdienišķi, tik pašsaprotami sapinušās visdārgākās mantas: lietaviešu dzimtā zeme — poļu īpašums, poļu dzimtā zeme — lietaviešu īpašums… Pēc Pieleņķes parauga visa Polija un visa Lietava jauki varētu saaugt kopā un pārvērsties par vienu spēcīgu un nenolaužamu ozolu!"

Kanclers Leons Sapiega bija izbrīnīts.

"Vai jūs, kungs, pēc Pieleņķes parauga iesakāt pablandīties arī Lietavai?1 Vai jūs nezināt vai arī negribat zināt, ka karalis Jagailis iedeva poļiem nobarošanai rikšotāju kumeļu, bet karalis Kazimiers pārveda mājās vecu Trojas kleperi?2 Jūs, Jablonska kungs, un jūs, Ķiškas kungs, sakāt: šeit mēs esam dzimuši un auguši. Jūs lepojaties ar saviem vecākiem lietaviešiem. Bet kurš tad, ja tie nebija jūsu vecāki, kopā ar visādiem čartoriškiem zvērēja uzticību lielvalstij, tiklīdz jūsu dzimtās mājas poļi bija atšķēluši no Lietavas? Pret ko jūsu tēvi iemainīja savu dzimto zemi? Pret ierēdņa krēslu un goda tituliem! Kungi, arī es esmu dzimis Pieleņķē,[96] arī tagad to uzskatu par savu tēvuzemi un dzimteni un ne mūžam šo Lietavu neatzīšu par Poliju, un ne mūžam nezvērēšu uzticību godpilnajai poļu barotavai!"

Šo Lietavu? Kādu Lietavu? Vai Pieleņķe esot Lietava?

Poļu kungi bija apvainojušies, visstiprāk Pāvils Pjaskovskis:

"Žēlīgais kanclera kungs, es saprotu jūsu zaudējumu un jūtu sāpes! Bet arī vislielākā zaudējuma acu priekšā jums, vienam no visaugstākajiem valsts amatvīriem, savajadzētu saglabāt skaidru skatu! Mans kungs lielvalsts kanclers lielhetmanis varonīgi cīnījies un, ja vajadzēs, kamēr būs dzīvs, karos ar turkiem, no šiem mežoņiem aizstāvēdams gan Lietavu, gan Poliju, gan lielo impēriju, gan svēto Romu, bet jūs, žēlīgais kungs, poļu un lietaviešu kopīgajā pagalmā slejat žogus, vēlēdamies nošķirt poļus no lietaviešiem! Jūs sarīdāt kaimiņus, miesīgus brāļus! Kāpēc? Ar kādu nolūku?"

Leons Sapiega atbildēja Pāvilam Pjaskovskim:

"Ar tādu, lai gan lietavieši, gan poļi — katrs lai ēd savu maizi. Bet jūs bāžat lielo karoti mūsu apcirkņos. Ūnijas laikos no Lietavas atšķēlāt Podoliju, sagrābtajai Podolijai pievienojāt  ieleņķes Kamenecu, tagad gribat iekļaut ari Brestu un Kobrinu, lai tikai robežu noteikšana varētu iznākt efektīgāka. Par kādu efektu jūs runājat? No ienākumiem, kādus gūstam Brestas un Kobrinas saimniecībās, mēs valdniekam maksājam atlīdzību par to, ka viņš izpilda arī Lietavas lielkuniga pienākumus. Ja mēs tagad atdosim Polijai ari lirestu un Kobrinu, atlīdzība valdniekam jau būs jāmaksā no Jurbarkas un Ķēdaiņu ienākumiem. Ja mēs jums piekāpsimies tagad, jūs uzreiz pieprasīsiet, lai mēs esam tik laipni un nodevas karaļa galdam ievācam visos Lietavas apriņķos. Robeža starp Poliju un Lietavu zaudēs jēgu, valstu robežas vairs nebūs vajadzīgas. Pietiks ar apriņķu un vaivadiju robežām. LieLkunigija izkusīs karaļvalstī. Tas būs burvīgs efekts, vai ne, Pjaskovska kungs?"

Martins Lesnovoļskis pieklājīgi atgādināja:

"Ja par efektiem runāsim šādā valodā, mūsu komisijas pat līdz gada beigām nevarēs iesniegt karalim savus secinājumus!"

Mierīgā balsī Leons Sapiega apliecināja:

"Nē, nevarēs! Es jums paziņoju, ka lietaviešu komisija darbu pārtrauc! Darbu tā atsāks atkal, kad pie poļu komisijas vadības stāsies poļu kanclers! Mēs novelkam robežu nevis starp poļu vojevodiem un Lietavu, bet gan starp Polijas valsti un Lietavas valsti."

"Kancler, jūs uzliekat veto karaļa pavēlei!" iesaucās Martins Lesnovoļskis.

"Jā, es to daru!"

"Tagad? Šeit? Bēru naktī?"

"Tagad! Šeit!"Leons Sapiega mierīgi atbildēja.

"Kancler! No mūsu rokām jūs esat saņēmuši īsto ticību, no mūsu rokām jums būs jāpieņem arī kārtība!" noskaldīja lielkungs Pāvils Pjaskovskis, un poļu komisijas locekļi platiem soļiem devās uz saviem zirgiem…

Lindorms Bonds Liljehēks apsēžas guļvietā un izbolītām acīm brītiņu stīvi skatās uz kajītes durvīm. Jautājoši viņš pievēršas Povilam Tvirbutam.

"Jā, jā! Durvis noslēgtas, mēs esam iespundēti!" Povils Tvirbuts grib iekliegties. Viņš saņem sevi rokās. Atkal uzguļas pār galdu un ar plaukstām aizspiež ausis, lai nevar dzirdēt ne vētras aurus, ne Liljehēka jautājumus. Bet — ko lai iesāk, lai nebūtu jādzird tas, kas ar ausīm nav saklausāms?

"Jeruzālemes svētā Franciska eņģeļa stēlas gvardes konvents manu godāto kungu Radvilu Bāreni iecēla par Jēzus šķirsta bruņinieku, un kopš tā laika visi katoļi lietavieši ir Jēzus šķirsta bruņinieka ieroču nesēji."

Leons Sapiega nopūšas un pievienojas:

"Jums taisnība, svētceļnieks! Lietavieši ir Jēzus šķirsta bruņinieka, nevis poļu kungu ieroču nesēji!" Viņš ilgi nolūkojās uz tālo, mēnesnīcā melno silu. "Tur, tajā mežā, ir Lukuva, mana nelaimīgā kaimiņa Nevenglovska dzimtās mājas. Kaimiņu nevēlos attaisnot. Viņš bija noziedzies. Bet pēc noziegšanās viņš atteicās no luterāņu ticības un pieņēma katoļticību, un nekādi soģi viņu vairs nevarēja tiesāt — soģis varēja būt tikai Dievs. Diemžēl poļi Nevenglovska kungam nocirta galvu…"

Ausa gaisma. Apklusušas lakstīgalas. Svētceļnieks stāstījis par Jeruzālemi. Kanclers runājis par Dieva sodu — atziedējušā dārzā, pirms saules lēkta…

Šajā pirmsausmas stundā Povilam Tvirbutam bija aizžņaugusies sirds. Šajā stundā viņš bija zaudējis prātu — Povilā pomodusies dedzīga vēlēšanās atzīties savā lielajā grēkā kancleram, cilvēkam, kurš pats ar savu roku Lietavas Kodeksā ierakstījis sodu šādiem grēciniekiem, kāds bija Povils Tvirbuts…

"Mans kungs, esmu nogrēkojies — es apprecēju savu otrās pakāpes māsīcu!… Bet es nezināju, ka precu radinieci. Mani sodīt var vienīgi Dievs. Un Viņš soda — sieva nespēj iznēsāt bērnus… Sodu esmu saņēmis!"

Toreiz Marcebela vēl nebija dzemdējusi Andru Jurģi…

Izņemot tuviniekus, neviens nebija zinājis, ka Povils apprecējis otrās pakāpes māsīcu. Ne Tvirbutu kaimiņiem Rietavā, ne Putrimu kaimiņiem Raseiņos ne prātā nebija ienācis, ka Žemaitijas vienas malas iedzīvotājs varētu būt otras malas iedzīvotājas tuvs radinieks. Bet tiesa paliek tiesa, ka agri vai vēlu īlens izlien laukā pat no visbiezākā maisa. Bet tas, ka esi apprecējis tuvu radinieci, jāslēpj visu mūžu. Vai gan tas iespējams, Dievs Kungs?…

Iesākumā grēks bija vajājis Povilu Tvirbutu kā slepenkodis suns, vēlāk — kā likteņa pirksts, kā Dieva sods. Kad kanclers Leons Sapiega viņu, vienkāršu kancelejas skrīveri, pilnīgi necerēti — ar prātu tas nebija aptverams! — izraudzījies par personīgo rakstvedi, Povils vairākas nedēļas bija staigājis kā pusdzīvs, jo nešaubījās, ka soģa bargā roka jau pacēlusies, ka tā jau sliecas pie rīkles.

Povils Tvirbuts kancleru Leonu Sapiegu satika gandrīz vai katru dienu. Iepazina viņu aizvien labāk. Leons Sapiega bija dievbijīgs, bet dievbijīgie jo sevišķi — fanātiski! — tur godā likumus. Povilu tas biedēja. Taču kanclers nekad nebija sodījis padotos, kuri paši izstāstījuši par savu nogrēkošanos. Sērīgām acīm viņš noskatīja grēku nožēlnieku un teica:

"Jau esi sācis… Padomā par to, ar ko tas beigsies…"

Sodīts cilvēks izcieš sodu un par pārkāpumu aizmirst. Toties tam, kurš grēku aizmirsis, nav grūti sagrēkot atkal. Uz šāda uzskata bija balstīta kanclera piedošana. Leons Sapiega bija nesaudzīgs tikai pret tiem, kuri pēc nogrēkošanās visādiem līdzekļiem centušies attaisnoties un vainu novelt uz citiem. Povils dzīvoja pastāvīgās bailēs, ka pat no tuviem cilvēkiem kāds viņu var nosūdzēt kancleram. Izbailēs viņš aizvien bija mēģinājis sadūšoties — tā, tagad ņemšos un pats atzīšos grēkā! Tomēr veselais — velnišķīgi veselais! — saprāts Povilam ik reizi laikus bija licis aprauties: ciet klusu! Par tavu grēku kanclers nedabūs zināt ne mūžam!

Nelaiķes Dorotejas Sapiegienes bēru dienā velnišķīgi veselais saprāts, dumpīgu izjūtu piemirdināts, nebija varējis atjēgties. Povilam tikai viena doma bija prātā — kādus lai izraugās vārdus, ar kuriem izteiktais grēks liktos pēc iespējas mazāks? Ja esi apprecējis sievieti, zinādams, ka viņa tuva radiniece, tiesa izšķirs, atņems pusi no mantas, bet tev, cilvēk, pārpalikušo daļu nevarēs mantot pat bērni, jo bērni būs izsludināti par ārlaulībā dzimušiem. Ja esi apprecējis sievieti, nezinādams, ka viņa tuva radinice, tiesa laulību šķirs, bet manta paliks tev… manta paliks tev… Jau tad, kad vēl nebija bērnu, Povils bija kremties vienīgi mantas dēļ.

Pēc apbedīšanas, vēlu vakarā, Leons Sapiega izsauca Povilu Tvirbutu uz savu darba istabu un viņam iedeva pārrakstīt vēstījumu poļu komisijai. Kabinetā viņi bija divi vien, un Povils, paņēmis rakstu, nokrita ceļos — viņš runāja un runāja… Meta krustus un runāja atkal… Kādiem vārdiem izteicis patiesību, viņš kārtīgi neatceras. Bet tie vārdi, ar kuriem izteicis melus, arī šobrīd viņam skan ausīs: es nezināju, ak Dievs, es nezināju, ka precu radinieci! Atkal pār viņu bija valdījis nevis godaprāts, nevis cildenas dziņas, bet gan šis veselais — velnišķīgi veselais! — saprāts: tava sieva nevar iznēsāt augli, tava sieva tev nedzemdēs dēlu un neturpinās Tvirbutu dzimtu — šķiries no viņas! Labākais iegansts laulības šķiršanai ir likuma pārkāpums laulājoties! Izšķīries varēsi apprecēt citu sievieti, tādu, kura var laist pasaulē bērnus — o-o-o! Ir pat ļoti augstdzimušas un pat ļoti bagātas atraitnes, kuras lielmaņi nevēlas precēt vienīgi visādu aizspriedumu dēļ; kaut vai Sofija Agne Radvilaite, kunigaite, Ahacija Čema atraitne, viņa audzina plānprāti dēlu, tāpēc neviens viņu negrib precēt otrreiz — neguli, Tvirbut, vienkāršais bajār, nepalaid garām, tu vari saradoties ar Radviliem!

Kanclers Leons Sapiega saprata — tikai bērns būtu varējis nesaprast! —, ka Povils melo, stāstīdams, ka neesot zinājis precam tuvu radinieci. Viņš teica:

"Tas tavs krusts — nes to, kamēr vari panest!"

Povila Tvirbuta noslēpumu kanclers nevienam neatklāja. Viņš klusēja. Nogaidīja. Gaidīdams pašapmierinātībā smīnēja: pienāks laiks, būs vajadzīgs uzticams viņa gribas izpildītājs — tāds viņam būs pie rokas, redz, kur viņš ir!…

Taču ir dieve Fortūna, ir ļaunais liktens un ir Dievs. Pēc viņu gribas laiks vienus apvelta ar labvēlību, otru sapņus saplosa, trešos pazudina un ceturtos padara par ļaunas iekārības vergiem.

Piepeši nomira žemaišu stārasts Jurģis Hodkevičs.[102] Viņa radinieki sarosījās un sāka rīkoties jeb, prātnieku vārdiem runājot, paši sāka griezt Fortūnas ratu — ar izdabāšanu, ar viltību un nelabiem draudiem viņi atraitni Sofiju Radvilaiti Hodkevičieni piespieda atteikties no Sofijas Olelkaites aizbildnes tiesībām un nodot tās nelaiķa vīra brālim Viļņas kastelānam Jeronīmam Hodkevičam. Tiesa kas tiesa, Jeronīms Hodkevičs, kurš bija Viļņas vaivada Kristupa Radvila Pērkona apakšnieks, Jonuša un Sofijas laulību līgumu atjaunoja. Taču ar šo atjaunošanu Hodkeviči bija pūtuši Radviliem miglu acis un iemidzinājuši viņu modrību. Pavisam drīz nāca gaismā, ka Hodkevičiem vairs nemaz nav prātā atdot Jonušam Radvilam visas Sluckas zemes, kuras no tēva mantojusi Sofija Olelkaite — muižās, kuras piederēja viņu aizbilstamajai, paklusām vien viņi bija iecēluši savus pārraugus un pārņēmuši savā ziņā šo muižu bagātības.

Kristupu Radvilu Pērkonu sagrāba dusmas. Viņš stingri pieprasīja, lai Viļņas kastelāna Jeronīma Hodkeviča pārraugi nodod muižas Sofijas Olelkaites nākamā vīra Jonuša Radvila pārraugu ziņā. Vaivada pie sienas piespiests, kastelāns tomēr neapjuka. Drosmīgi, pat pārmēram drosmīgi, viņš metās aizstāvēt savus ļaunos nodomus — paziņoja atklātībai, ka lauž Jonuša un Sofijas laulības līgumu. Pārskaities Radvils Pērkons pieprasīja, lai Jeronīms Hodkevičs samaksā līgumsodu. Turklāt viņš pieprasīja tik milzīgu naudu, ka nešaubījās — tādu kastelānam nebūs pa spēkam sagrabināt, pat karalim vajadzētu pamatīgi palauzīt galvu, kur lai šādus līdzekļus rauj.

Radvilu iesniegums pret Hodkevičiem nonāca Augstākajā Tribunālā. Sākās tiesāšanās, bez kuras būtu varējuši iztikt, ja kanclera brālis Andrus Sapiega, apprecēdams atraitni Barboru Ķiškaiti Olelkieni, būtu saņēmies aizbilst ari par viņas meitu Sofiju. Viņš nebija varējis saņemties. Viņš bija piekāpies sievasmātei. Pazemīgi atdevis Hodkevičiem nevis meiteni, bet gan ar zeltu pilnu apcirkni.

Tad Radviliem palīdzēt tiesā apņēmās kanclers Leons Sapiega — gan tāpēc, ka bija iecerējis apprecēt Jonuša pusmāsu Elžbetu Radvilaiti, gan tāpēc, ka vēlējās mīkstināt brāļa Andrus vainu. Bet — vai gan kancleram rūp tikai nākamā sieva vai tikai brālis? Leons Sapiega nebūtu Leons Sapiega un pašlaik viņš nebūtu kanclers, ja turētu prātā tikai savas lietas. Leons Sapiega nekur negrūž klāt nagus, ja necer iegūt vismaz kaut kādu labumu arī visai Lietavai.

Radvilu prāvošanās ar Hodkevičiem bija satuvinājusi Radvilus ar slaven slavenajiem kunigiem Ostrogiškiem. Šī satuvināšanās jāizmanto, Ostrogiški jāaizvilina no Brestas vaivada Kristapa Zenoviča propoliskās partijas uz Viļņas augstmaņu aprindām — tas ir tas, kas pašlaik kancleram vissvarīgākais! Zenoviča partija bez Ostrogiškiem izšķīdīs. Izzudīs karaļa iemīlētā Lielkunigijas atkritēja "Brestas Lietava". Lai darītu ko darīdams, karalis Sigismunds būtu spiests atzīt vienoto Lietavu — spēcīgo valsti.

Kanclers Leons Sapiega zina par rakstveža Povila Tvirbuta lielo grēku, viņš Tvirbutus var izšķirt, kad vien viņam iegribas, un mazo Andru Jurģi izsludināt par dzimušu ārlaulībā — notiesāt uz trūkumcietēja dzīvi. Kancleram nav šaubu: Radvilu un Hodkeviču prāvā Povils Tvirbuts pildīs viņa gribu, nerēķinoties ne ar ko. Pilnīgi skaidrs, kāpēc par vienu no Radvilu advokātiem kanclers izraudzījies Povilu Tvirbutu. Bet, visu sagriežot ar kājām gaisā, galīgi nav izprotams, kāpēc Sapiega uzskata Hodkevičus par muļķiem. Vai tad Hodkeviči nemeklēs kādu grēciņu Radvila aizstāvju pagātnē? Meklēs! Un atradīs. Kurš meklē, tas atrod! Hodkeviči atradīs vairāk, nekā cerējuši — Povils Tvirbuts, vīrs, kurš pārliecina tribunāla deputātus, ka Jonušs ar Sofiju neesot tuvā radniecībā, pats apprecējis tuvu radinieci! Kāpēc, kā vārdā Leons Sapiega, bīdīdams Povilu Tvirbutu uz prāvu, tik stipri riskē?

Povil, Povil, cilvēks, kurš desmit gadu esi kalpojis Sapiegam, vai gan tu neesi dabūjis pārliecināties — kanclers nav riskējis nekad! Arī tagad ne ar ko — ne ar veiksmi prāvā, ne ar tavu likteni — neriskē. Tribunāla sēdē tu apstulbināsi deputātus — ko tur lieki runāt, patiešām apstulbināsi! — vispirms atzīdamies savā grēkā, atsakoties no pretlikumīgi precētās sievas un pametot trūkumcietēja liktenim dēlu, bet pēc tam pierādīdams, ka Jonušs Radvils nav tuvs radinieks Sofijai Olelkaitei un drīkst viņu precēt. Ar tavu godprātību apstulbinātie deputāti nevar nenoticēt tavai liecībai! Radvili prāvā uzvar. Savā laimē arī tevi viņi nepamet nelaimē — atdod tev par sievu atraitni Sofiju Agni Radvilaiti Čemu, un viņa tavu dēlu Andru Jurģi atzīst par savu dēlu. Un cietušo nav! Ieguvēji gan Radvili, gan tu. Ā! Tu baidies: ja laulība šķirta tiesā, otru reizi drīksti precēties tikai ar bīskapa atļauju — vai bīskaps tev atļaus precēs Sofiju Agni Čemu? Bet kas tad ir Jurģis Radvils — vai viņš nav Sofijas Agnes brālis, ko? Vai viņš nav Viļņas bīskapijas pārvaldītājs, vai viņš nav Krakovas bīskaps, vai viņš nav kardināls? Nešaubies, Povil, par Leona Sapiegas taisnīgumu! Kanclers taisnīgs vienmēr. Vīrs, kurš veido tiesisku valsti, rūpējas par katra tās pilsoņa tiesībām. Ja nebūtu kanclera Leona Sapiegas taisnīguma un nelokāmības, vai gan tad Lietavai jau būtu savs Kodekss?

Lai notiek tā, tev taisnība, veselais saprāt! Kanclers ir taisnīgs. Bet — kāpēc tad šis taisnīgais kanclers mani, varbūt vienīgo cilvēku, kurš būtu varējis apstulbināt tribunāla deputātus, vīru, kurš tik noderīgs Radviliem un visai Lietavai, jā, kāpēc viņš viņu izsūtījis nevis uz Viļņu, nevis uz drošo un ērto palestru, bet gan uz Zviedriju — karagājienā? Kāpēc kanclers riskējis ar manu neizsakāmi dārgo dzīvību?

Tagad tu esi apklusis, veselais saprāt!… Palaidelējies pa mākoņiem, esi nopļekstējis plančkā…

Es esmu plančkā!

Lindorms Bonds Liljehēks pielec no guļvietas, ar kāju paspārda bruņinieku, kas valstās pa grīdu, griež zobus un caurmiegā murgo. Pieliecies viņš tam zviedriski kaut ko uzsauc. Bruņinieks dzird, bet neaptver ne to, kur viņš ir, ne to, kurš ko viņam saka, — bola acis un īd kā kustonis. Liljehēks saskaišas. Viņš iet pie kajītes durvīm, rībina tās ar dūrēm un tagad jau vāciski kliedz:

—    Ei, tu, krust! Slēdz vaļā! Taisi vaļā durvis! Es esmu Liljehēks! Tu dzirdi, krust?! Es esmu Liljehēks!

Es esmu plančkā…

Tas, kurš nav vainīgs, no nāves nebaidās — viņš samierinās ar Dieva Tā Kunga gribu: kāda tā būs, tādai pakļausies.

Tas, kurš noziedzies, pirms nāves nolād visus — vecākus, valdnieku, Visaugstāko un Viņa pasauli.

Liekuļi, tie, kuri atklātībā dzīvo tā, bet sirdī — citādi, nāvei skatoties acīs, atver sirdi — guļas uz zemes krustā un no šausmām prātu zaudējušos, pēc iespējas drīzāk nomirt alkstošos aptur:

"Nedrīkst! Nedrīkst kāpt pāri krustam!"

Jā, bet tas, kurš, nāvei acīs skatoties, sajūk un paceļ roku pret savu dzīvību, jā, tas dzīvi nekad nav turējis vērtē — visu laiku viņam dzīvošana bijusi ciešanas, viņš to ienīdis, par to ņirgājies…

Slēdzenē nožņirkst atslēga, durvis atveras. Tajās stāv karaļa apsardzes izlases nodaļas komandieris grāfs Ābrahams Brahe, viņam aiz muguras — vairāki zviedru bruņinieki. Grāfs Brahe drūmi, caur pieri skatās uz Liljehēku. Lindorms Bonds nav gaidījis, ka durvis atvērs zviedrs, jo mazāk — zviedru grāfs. Satriekts un galvu nokāris, Lindorms gausi iziet ejā. Grāfs Brahe bruņiniekiem noburkšķ:

—   Sitos žurkas nesiet ārā! — Viņš norāda uz Povilu Tvirbutu. — Tas nav mūsējais.

Bruņinieki ierībina iekšā, paceļ no grīdas bruņinieku un svenu un abus izvelk no kajītes.

Kad kņada norimusi, iekšā iegrīļojas Juris Jonušs Zbaraskis. Sarkano apmetni viņš tur nokārtajā rokā — ar zeltu apšūdinātās malas velkas pa grīdu, uz katra soļa kņazs tās piemin ar kāju, piemin un piemin. Pārlaidis skatienu izvandītajām mantu kastēm un sajauktajai guļvietai, Zbaraskis skumīgi uzsmaida Tvirbutam un bilst:

—    Krustu aizstājusi āva! — Viņš aizver kajītes durvis. — Vienmēr krusta vietā stājas āva, zobens, lielgabals…

Kņazs nokrīt guļvietā un aizmieg, ne acu nepaguvis aizvērt.

Aiz lūkas gaudo vējš. Brakšķ kajītes kakti. Zem grīdas — varbūt tilpnēs? — reizi pa reizei iežņirkstas, ievaidas vai iekliedzas kaut kas tāds, kas var norauties, pārlūzt vai sairt gabalos.

Kņazs guļ augšpēdu, acis viņam pavērtas. Viņa sarkanais apmetnis nostiepies pa grīdu pie apgāztajām mantu kastēm.

Povils Tvirbuts laiž vaļā smieklus un jūt, ka caur asarām, pirmo reizi mūžā — caur asarām.

— Es esmu uz kuģa… Es esmu jūrā! Es braucu ar kuģi, tētiņ!…

Nakts no 18. uz 19. augustu, no otrdienas uz trešdienu.

"Admirālis" jūrā pie Kolmerdenas

Kopkajītē daudz karaļa svītas vīru — augstmaņi, augsti amatvīri un padomnieki. Smacīgi. Sienā ierīkotie lukturi tik tikko gail. Pavadoņi un lielkungi pustumsā lēkalē no galda pie galda, sasēžas pa diviem vai pa vairākiem, bet tas nav uz ilgu laiku — savu izrunājuši, viņi tūdaļ sastrīdas un salamājas. Salamājušies pārsēžas pie citiem galdiem. Klusē un glūņā drūmi un nelaimīgi. Pēc tam, paskat, krīt jaunās sarunās — atkal salamājas un atkal meklē citu sarunbiedru.

Karaļa baldahīns stāv kopkajītes kaktā, ar dzelzs āķiem piekārts pie lieliem riņķiem sienās. Valdnieks kvern zem baldahīna sarāvies, sarkanajos zābakos autās kājas pat sacēlis uz persiešu paklāja pāri mīkstajam solam. Valdniekam pie kājām sēž Vaclavs Bekēšs, sprogains vīrs melniem matiem. Ceturto dienu un nakti karalis nav sarunājies ne ar zviedriem, ne ar poļiem. Plosoties vētrai, viņš paļāvies vienīgi uz unguru karavadoni. Bekēšam lielas un melnas acis. Bailes tajās nevar ieraudzīt — jo trakāk vētra mētājusi kuģi, jo lielākas briesmas draudējušas kuģim nogrimt, jo nekaunīgāk un niknāk skatījušās Bekēša acis. Bailes Vaclavu Bēkešu nevis dzinušas izmisumā, bet gan satracinājušas — tās modina nevaldāmas dusmas, tās dod spēku vismaz ar lepnu stāju mazināt uzklupušo nelaimi.

Sigismunds Vāsa jūt, ka vētra stājas — aurojusi un gaudojusi, tā krasi zaudējusi elpu un pierāvusies, pēc tam žēli, kā par nogurumu sūkstīdamās, tā dziļi atelsusies. Karaļa iedubušās acis priecīgākas un spriganākas. Vāsa visu laiku skaita Bekēšam vienus un tos pašus vārdu:

—   Kas paklausa Dievam, tas pilda Dieva gribu! — Un tad jau viņš auž gatavo karaļa sprediķi: — Mācies no sava valdnieka, Bēkeša kungs! Zēna gados tēvs man mēdza sacīt: ja garām launavas klintij brauksi baltā kuģī, Jaunava tevi vilinās uz kuģu kapsētu![103] Kad no "Baltā ērgļa" pārsēdos uz "Admirāli", mans biktstēvs Laternā pārbaidījās: karali, tu pameti balto kuģi tikai tāpēc, ka tas ir balts?! Tu esi māņticīgs, ar saviem māžiem tu izsauksi Dieva dusmas! Tagad, Bēkeša kungs, tu redzi, kuram bijusi taisnība! Ar tēva muti uz bērnu vienmēr runā Dievs. Mēs esam pabraukuši garām šai sasodītajai Jaunavas klintij. Dievs mums palīdzējis. Viņš palīdzējis, palīdz un palīdzēs. Āmen mūsu nelaimēm, Bēkeša kungs!

Pēteris Vesjolovskis, kurš sēdēja pie visvārgāk apgaismotā baldahīna ēnas pietumsninātā galda, saausās — re, cik dūšīgi sācis runāt valdnieks, vīrs, kurš pirms dažām stundām aiz pārbailēm ne vārda nebija spējis dabūt pār lūpām! Vesjolovskis atgāžas pret krēsla atzveltni, lai varētu saskatīt arī karaļa seju, bet redz tikai ausi, vaigu un lepni uzrauktu uzaci. Ar seju pret Vesjolovski sēž unguru karavadonis. Vaclavs Bēkešs sāk runāt visai nobažījies:

—    Jūsu žēlastība, ja jūsu tēvs karalis jums atstāstījis Dieva gaišredzīgos vārdus, "Baltais ērglis"… Man bail skaļi izpļāpāties! Ja nu tomēr tā noticis, esam zaudējuši daudzus karavīrus un lielu skaitu labu komandieru, un mūsu posts un nedienas tikai sākas…

—   Karotāj, tu nevērīgi esi klausījies manī! Es neteicu tēvs karalis. Es teicu tēvs. Toreiz Petrakovā es atcerējos tēva vārdus — netici poļiem! Es sev teicu: "Es neticu poļiem." Gan pametu poļu pulkus Petrakovā, gan atraidīju poļu karavadoņu palīdzību — pats aizvedu algotņu armiju uz prinča Maksimiliāna ielenkto Krakovu. Un — uzvarēju! Un iesoļoju Krakovā.1 Un kļuvu par Polijas karali. Liktenīgajai stundai sitot, es atceros tēva, nevis tēva karaļa vārdus. Dievs dod man padomu ar tēva, nevis tēva karaļa vārdiem, jo tēvs bija vājš karalis un ar viņa muti Dievs nav runājis nekad. Ar vāju valdnieku muti Dievs nerunā!

—    Valdniek! — apstulbis, melnās acis blisinādams, iesaucas Vaclavs Bēkešs. — Jūsu tēvs karalis nav padevies ne caram Briesmīgajam, ne varenajam Batorijam — no Līvzemes viņš atšķēlis Zviedrijas labā tik, cik viņam bija vajadzīgs. Vai gan tādu valdnieku drīkst saukt par vāju?

Valdnieka balss top skarba.

—    Esmu runājis patiesību. Man nav viegli tajā atzīties. Taču karalis, kurš svaidās starp divām baznīcām, ir vājš karalis, jo, maldīdamies pats, viņš maldina arī pavalstniekus. Mans tēvs karalis tik briesmīgi nomaldinājis zviedrus, ka man varbūt pat mūžs būs par īsu, lai pagūtu visus pievērst īstenajai ticībai.

Skatoties vētras trakošanā, Pēteris Vesjolovskis pirmo reizi bija ieraudzījis karali brīdi, kad viņš nokļuvis lielās briesmās. Augstprātīgais Sigismunds Vāsa bija izstiepies guļus uz persiešu paklāja, pabāzis galvu zem spilvena, lai nebūtu jāklausās, kā auro un gaudo vētra, kā satrakojušies ūdeņi brākšķina kuģa dziedrus, stiprinājumus un dzelzs apšuvumus. Izskatījās, ka aiz bailēm karalis mirst nost. Un tagad, pārliecinājies, ka paliks dzīvs, šis nu noniecina tēvu. Nonievādams otru, viņš bez vārdiem sacildina sevi — spēcīgais karalis esmu es! Ja viņa sacildinātā majestāte karalis patiešām būtu spēcīgs, tagad nākotnes dēļ Vesjolovskitn sirds nesāpētu. Ak, karal, karal!…

Pukstēdams un ņurdēdams bezpalīdzīgās dusmās, Vesjolovskis lien laukā no vietas aiz galda un velkas tālāk no karaļa baldahīna.

Kopkajītes otrā sienmalē bīskaps Pēteris Tilickis, acis bolīdams, dedzīgi skaidro Ģermantam Rupeiķim:

—   Apstākļi spiež lietaviešus apprecināt princesi. Laiku pa laikam apstākļi pat muļķus piespiež rīkoties ģeniāli. Tā gadās. Bet — vai lietavieši

' 1587. gada 29. novembrī.

izmantojuši princeses precību augļus? Vai viņi gribēja ievēlēt par Lietavas valdnieku viņas viru zviedru karali? Vai viņi ievēlēja par karali viņas dēlu?

—    Ne gribēja, ne vēlēja!

Ģermants Rupeiķis piekrītoši māj ar galvu.

—   Tāpēc jau saku: lietavieši ir akli politiķi!

Rupeiķis pauž izbrīnu:

—    Ko jūs gribat no lietaviešiem, bīskap?

—    Ko tad var gribēt no aklajiem? Lai viņi kļūst redzīgi!…

Vētras laikā bīskapa iegarenā seja sakritusi vēl stiprāk. Viļņotā sasuka izjukusi un saspūrusies. Šobrīd viņš patiešām vairāk līdzinās nevis bīskapam, bet kvēlam un varonīgam karavīram, kurš gatavs tūdaļ tvert pie zobena, lēkt zirgā un drāzties pašā kaujas mutulī:

"Kauj aklos! Kapā aklos!"

Pie vidusgalda savā — zviedru — valodā sarunājas divi Ēriki un viens juhans: Agnus Dei bruņinieks barons Stenboks, grāfs Brahe un jaunais Jillenšerna, zviedru patriarha karalistes augstākā soģa dēls. Viņš un Brahe — abi svaiņi. Bet Brahes vienīgā meita Beāta Margarita ir barona Stenboka dēla Gustava līgava, kuras godu laupījuši zvērīgie hercoga Kārļa karavīri… Varbūt svaiņi mēģina pārliecināt baronu Stenboku, ka nav laupījuši, gribējuši, tomēr nav laupījuši, ka jaunava visiem acis izskrāpējusi, ausis norāvusi un matus izplēsusi? Vētra vājinās, tāpēc par visu vissvarīgāk turpināt tālāk aust radniecības stipro tiklu — ja jau kaulainā atstājusies, ja jau vēl lemts dzīvot, vienosimies, liksim tāleru pie tālera un stiprināsim karaļa klana varu!…

Bet — kā lai dzīvo tālāk Pēteris Vesjolovskis?

Drūmi… Viņš vairs nav galma mantzinis, bet arī par galma ministru viņš vēl nav kļuvis — karaļa jauno amatu ar Lietavas spiedogu ne kanclers Leons Sapiega, ne apakškanclers Vaina vēl nav apstiprinājis. Kas ir viņš, Pēteris Vesjolovskis, tagad šeit, kopkajītē, valdnieka acu priekšā, zviedru un poļu augstmaņu sabiedrībā? No galda pie galda grīļojas ne grāfs, ne barons, ne valsts amatvīrs — cilvēks, tas arī viss. Kuram lai viņš pieslejas? Nekaunīgi vai bikli — kā lai viņš izturas? Kuram jāizdabā, bet kuram jāliek kāja priekšā? Lai varētu izlemt, jāzina vismaz tik daudz, kuram Leons Sapiega, atdodams atpakaļ Pēterim Vesjolovskim Nikifora rakstus, paziņos, ka tos atvedis. Vai karaļa svītā, vai šeit, kopkajītē, ir kāds vīrs, kurš zina, ka Nikifora memorands kabatā Vesjolovskim? Ir, kā nu nebūs!… Kanclera dzelonis indīgs, kuram cērt, tas… Nebaidi sevi! Vismaz nebaidi pats sevi… Vētra taču norimst, Dievs atvēlējis vēl mazliet dzīves, ieķeries tajā ar rokām un kājām, ar priekšnojautām un gudrību — ar visu, ar ko vien vari!… Tur jau visi atdzīvojas, atkal tveras pie dzīves!…

Karalis un Bekēšs nodarbojas ar minējumiem, kā sokas vācu firstiju un hercogistu ministriem samierinātājiem — baronam Bērkam, Oto Mērneram, Tērauda Galvai un angļu kanclera lorda Roberta Sesila sekretāram Džordžam Kerijam. Hercoga Kārļa sūtnis Kristofers Sipterods ieradies Kalmarā divpadsmitajā augustā. Vēstulē valdniekam hercogs pavēstījis, ka nejūtoties vainīgs par to, ka pieņēmis senāta piedāvājumu pārvaldīt karaļvalsti, kamēr tajā nav karaļa, jo stāvoklis valstī esot ļoti sarežģīts — zviedri pārliecināti, ka, pārvaldīdams Zviedriju no Polijas, karalis nemanāmi pārvērtīšot mantoto karaļvalsti par Polijas provinci. Sarunām ar ministriem vidutājiem hercogs ieteicis Nīčēpingu vai Linčēpingu. Valdnieka padomniekiem šķitušas aizdomīgas abas vietas. Nīčēpingā hercoga rezidence. Bet, ja hercogs piedāvā sarunām arī Linčēpingu, tas liecina, ka viņš savu karaspēku ievedis arī šajā pilsētā. Taču karalis rīkojies augstprātīgi — citu vietu sarunām viņš nav piedāvājis, pieņemdams hercoga noteikumus. Vācu ministri un angļu karaļa sekretārs — visi jāšus devušies no Kalmaras uz Linčēpingu. Līdz Stekeborgai viņus pavadīšot Georgs Fārensbahs. Varbūt viņu jau Stekeborgā? Varbūt princese Anna jau zina, ka brālis karalis kuģī brauc uz viņas pili?

Pie Stenboka, Brahes un Jillenšernas galda piesēžas kanclers Ēriks Larsa dēls Spare — zviedrs piesēdies pie zviedriem, bet sarunu sāk vāciski. Šajā braucienā zviedru kanclers vairījies runāt zviedriski. Viņš nevēlas, ka poļiem, vāciešiem un lietaviešiem varētu rasties aizdomas — zviedriem savi noslēpumi! Viņš nevēlas, lai tie, kuriem lemts vienmēr un visur karot kopīgi, cits citam sāk neuzticēties. Aizdomas cilvēkus sarīda un sakūda.

Ēriks Spare, pazema auguma plecīgs vīrs ar smailu bārzdiņu, kuras matiņi saspurojušies, piemiegtām acīm nolūkojas uz jauno Juhanu Jillenšernu un runā:

—   Karavadone Kristīna[104] bija lielā karaļa Gustava Vāsas vecātēva Monsa Eka atraitnes Sigridas Banneras meita. Karavadone ne acu galā nevarēja ieredzēt vecāko māsu, patiesībā — pusmāsu, Cecīliju — karaļa Gustava māti…

Juhans Jillenšerna klusē un jautājoši skatās uz kancleru. Stenboks un Brahe paslepus sašķielējas — kas kancleram noticis? Piesēdies klāt un nemaz nepajautājis, par ko viņi runā, viņš sācis savu runu — ne no šā, ne no tā piesaucis Jillenšernu dzimtas pagājušo laiku zvaigzni vai visdrošsirdīgāko zviedru sievieti, ja atzīstam, ka gan dāniete, gan norvēģiete bijusi karaliene Margrēta.

Atgāzies pret krēsla atzveltni, Ēriks Spare noraugās uz apmulsušo Juhanu Jillenšernu vēl vērīgāk, vēl dzēlīgāk:

Tagad gan Stenboks, gan Brahe stulbi boķē uz kancleru. Kāpēc šie noslēpumaini daudznozīmīgie mājieni? Uz kuru pusi Spare runu velk? Ērika Brahes apmetnis pārjozts ar siksnu, pie tās kreisajā sānā nokarājas zobens ar platu spalu. Juhans Jillenšerna kļūst nemierīgs, viņš izbīstas, ka…

—   Kad Viltus Nilss aizbēga uz Rostoku, mans tēvs Larss Siges dēls, dižā Gustava cīņubiedrs, kopā ar viņu bijis ieslodzīts Dānijā, notvēra un pratināja viltvārža aizbildni prelātu Sunanvēderu…

Jillenšernas svainis grāfs Brahe, kurš vienmēr drīz aptver viltus būtību, vīrs ar apbrīnojamu pašsavaldīšanos, iecietīgi nosmaida un rāmā balsī bilst:

—    Jūsu gaišība kancler, viltvārdis nebija Stūre — viņš bija Bjernstades zemnieces ārlaulības dēls! Tagad to zina katrs zviedrs. Kāpēc par to vēl būtu jāstāsta?

Galvu nepagriezdams, Ēriks Spare šķeiri pamet skatienu uz grāfu un atkal cieši un nekustīgi noraugās uz Juhanu Jillenšernu.

—   Tāpēc jau prasu — kāpēc par to nebija zinājusi vienīgi karavadone Kristīna? kāpēc klusējusi viņa? kāpēc, ne vārdu nesakot, sazin kādas zemnieces ārlaulības dēlu atzinusi par savējo viņa? — Jillenšerna sarkst un bālē, tad sāk skaisties, un Spare, galvu nokāris, klusākā balsī palūdz: — Mīļais Juhan, kad satiksiet tēvu, augstāko soģi, pasakiet, nē, izmetiet tā starp citu: kanclera tēvs pratinājis prelātu Sunanvēderu, kanclers zinot, ko Sunanvēders tēvam stāstījis…

Kanclers Ēriks Spare ceļas kājās, aiziet no galda, ar kreiso roku pieturēdams zobena spalu. Kanclers! Vīrs, kurš audzina dēlus — Gustavu, Sigismundu un Kārli —, zviedru karaļa patriarha, pašreizējā valdnieka un viņa pretinieka tēvoča hercoga vārdabrāļus. Kanclera resnie gurni iespilēti kilotēs,1 lieli — baltās zeķēs. Pie ceļgaliem šūpojas zīda lentes pušķis. Kanclera solis stingrs un nosvērts…

Kā — vai tad Sunanvēdera liecības, kuras dotas karaļa Gustava cīņubiedram Sparem pirms septiņdesmit gadiem, pat vēl tagad spēs nobaidīt augstāko soģi? Ko? Kāpēc? Bet varbūt Spare, pareizāk gan — valdnieks, augstākajam soģim atgādinādams par Sunanvēdera liecībām, viņu nevis biedē, bet gan vienīgi viņam saprotamā valodā pavēl, kurš tagad par katru cenu jāņem ciet, jāpratina un jāved pie tiesas?

Vecais karavadonis barons Ēriks Stenboks drūvā balsī bubina:

—    Kanclers sameties kopā ar Bjelkēm, ar Banneriem! Skaidri var redzēt, ka sameties! Mēs, zviedri, nekad vairs nebūsim vienoti.

— Sākas… — juhans Jillenšerna izspiež caur zobiem, tad piktumā nokliedz: — Sākas!

Visi runā par uzvarām pagātnē. Neviens nerunā par nākotni — par uzvaru pār hecogu Kārli. Pēterim Vesjolovskim aizdomas, ka neviens nemaz nebrib gūt uzvaru pār hercogu. Baronu fon Hautenbergu pilī Vesjolovskis bija pārliecinājies: zviedru augstmaņu bars, kas pavada karali uz dzimteni, ir pretrunīgs radu klans. Visi vienprātīgi runā par kopus uzvaru, bet gūt to vēlas katrs atsevišķi. Ko viņi vēlas iegūt — ne saprast nevar! Baroneses fon Hautenbergas vārdiem runājot, zviedri baidās, ka princeses Annas nākamais vīrs, jaunā Brandenburgas kūrfirsta dēls Johans Georgs, stāsies hercoga Kārļa vietā un kļūs par Zviedrijas vietvaldi — lai taču šis vīrs no Brandenburgas apmetas uz dzīvi Karaļaučos, lai gādā par plānprātīgo Prūsijas firstum, lai valda pār Prūsiju, nevis pār Zviedriju. Lai tas varētu notikt, princesei Annai ar Johanu Georgu būtu jālaulājas Viļņā — ja brandenburģietis ieradīsies Karaļaučos nevis no Stokholmas, bet gan no Viļņas, varenie Polijas sabiedrotie sadusmosies uz Lietavu, nevis uz Zviedriju.

Pēterim Vesjolovskim drūms noskaņojums. Prātus jauc neziņa. Sirdij aizdotas dusmas. Nometnē pie Gdaņskas karalis Sigismunds Vāsa bija pieņēmis brālēnu Gustavu, nelaiķa karaļa Ērika dēlu. Gustavu Ērika dēlu bīskapi bija nolādējuši. Senatori viņu izraidījuši no karaļvalsts, Gustavs Ērika dēls pat māti atraitni karalieni Katarīnu Šernkoru, kura dzīvo Somijā — Likselā pie Turku, nevar apciemot — tas viņam liegts. Bet nometnē pie Gdaņskas karalis Sigismunds nolādēto un padzīto radinieku pieņēmis kā brāli. Sarunājies ar viņu divas stundas — bez padomniekiem, zem četrām acīm… Par ko šie abi — karalis un trimdinieks princis — bija runājuši?

Tur nu apmierinātais karalis stāv. Ar ko viņš apmierināts? Vai ar to, ka Jans Laskis, Jeronīms Visigins Valāvičs un Stanislovs Ļubomirskis — šie kungi jau noliek uz ceļiem Stokholmas vietvalžus, kurus iecēlis hercogs Kārlis? Vai ar to, ka Georgs Fārensbahs varbūt jau Stekeborgā? Vai ar to, ka Ernsta Johana Vējera kavalērija drāžas pa meža ceļiem dziļāk Zviedrijā — uz Linčēpingu, uz sarunu pilsētu? Bet varbūt ar to, ka atraitne karaliene Katarīna Šernkora un ka viņas dēls Gustavs Ērika dēls Vāsa… Kāpēc — atraitne karaliene, kāpēc — viņas dēls?… Aiz neziņas, aiz muļķīgajām domām, aiz tukšajiem minējumiem vai prātu var zaudēt…

Bīskaps Pēteris Tilickis iekaisis īgņojas:

—    Lauka rakstveža kungs, vecais karotāj! Jūs teicāt, ka zviedri palīdzējuši Stefanam Batorijam… Vai vismaz pats jūs ticat tam, ko runājat? Kamēr Batorijs cīnījās ar Krieviju par Līvzemi, zviedru karalis Līvzemē ieņēma pilis citu pēc citas. Bet vai vēlāk viņš kaut vienu atdevis Batorijam?

—   Nav atdevis, — saka Ģermants Rupeiķis, miers viņa zilajās acīs nav iedragājams. — Kāpēc viņam būtu bijis jāatdod? Par ko? Vai par to, ka Stefans Batorijs viņu, uzticamo sabiedroto, tik briesmīgi pazemojis? Uzvarējis krievus,[no] Batorijs aizsūtīja uz Stokholmu savu pavāru Dominiku Alemani, vienkāršu kalpu. Pavārs pasaka karalim Juhanam, ka visa Līvzeme piederot viņa valdniekam. Tas jāsaprot, ka no iekarotās zemes Zviedrijai nepieder neviena pēda. Paldies, ka palīdzēji iekarot! Un — piķis uz pulka!

Rupeiķis gudrs! Viņš zina, ar ko sarunājas — ar bīskapu. Par Antoniju Posevinu viņš neieminas ne ar pušplēstu vārdu. Pāvesta nuncijs Antonijs Posevins zviedru karali Juhanu nebija varējis ciest. Ģermantam zināms, kas viņš tāds un ko gribējis panākt.[111] Visos trijos karagājienos uz Krieviju viņš karali Stefanu Batoriju pavadījis kā ēna. Batorija uzvara pār caru pāvesta nuncijam nav bijusi ne prātā. Izmantojot Stefana Batorija spēku, Antonijs Posevins centies panākt, lai krievi atsakās no grieķu ticības un pieņem katoļticību. Zviedrijas karalis visu laiku baiļojies, ka nuncija ietekmē Batorijs sāks piekāpties krieviem un Līvzemes teritorijas iemainīs pret katoļu barbariem, krievus viņi apvedīs ap stūri un pēc tam no mugurpuses dos triecienu gan Batorijam, gan Juhanam — šie divi paliks saģērēti kā bez Līvzemes, tā bez jaunajiem brāļiem katoļiem. Zviedru karaliene Katrīna vēstulē brīdinājusi Stefanu Batoriju:

jo vairāk noticēsi, ka barbaru cars neliekuļo un patiesi grib tapt par katoli, jo vairāk Līvzemes teritorijas mans vīrs paturēs sev.

Kopš tās reizes karalis Stefans Batorijs pāvesta nuncija Antonija Posevina padomus laidis gan ausīm, tomēr no karaspēka apmetnes patriecis nebija — nebija uzdrīkstējies mest izaicinājumu svētajam tēvam. Šādu Batorija izturēšanos pret Posevinu karalis Juhans uztvēris par divkosīgu un iekarotos Līvzemes cietokšņus Lietavai un Polijai nebija atdevis. Lauka rakstvedis Ģermants Rupeiķis par Stefana Batorija divkosīgumu nerunā. Mierīgā, bet nu jau arī stingrā balsī viņš lielvalsts apakškancleram Pēterim Tilickim pavēsta:

—    Es atgādinu, bīskap, ka visos trijos karagājienos uz Krievzemi karaļa Stefana Batorija karaspēkā lielāko daļu sastādījuši lietavieši! Viņiem bija zināms, ka Fortūnas ratu griež nevis aklā likteņdieve, bet gan trausla sieviete — Zviedrijas karaliene mocekle Jagaiļa meita ar savu nelokāmo gribasspēku.

—   Jūs, kungs, nepavisam neņemat vērā patiesību! — Pēteris Tilickis pārtrauc Ģermantu Rupeiķi. — Jagaiļa pēcteči taču ir Ģedimina pēcteču poļu atzars.

—   Ja tā ir taisnība, tad jau iznāk tā, ka kopš Jagaiļa laikiem Polijas karaļvalsts ir Lietavas lielkunigijas province! Nevajag apvainoties! Mēs, lietavieši, tā neuzskatām. Mēs sakām tikai to, ka zviedru karaliene Katrīna darījusi visu, ko vien spējusi uzdarīt Lietavas labā. To viņa darījusi, kamēr bija dzīva. Līdz ar nāvi viņas lietavietes misija beigusies. Jūs, poļi, esat apņēmušies turpināt aizgājējas misiju un pārkāpt robežu, aiz kuras miers ar zviedriem vairs nav iespējams. Uz kurieni, bīskap, mēs pašlaik kuģojam? Uz karu ar zviedriem!

Nicīgi nosmējies, Pēteris Tilickis atbild:

—    Dieviņ tu manu!… Posts tam, kurš ielaižas ar Lietavu!… Lietavieši drošsirdīgi tad, kad galīgs izmisums. Tas tiesa. Bet mūždien, iegaumējiet — mūždien! — lietavieši nobīstas no saviem darbiem tad, kad uzvara jau ar roku sasniedzama. Lietavieši baidās uzvarēt! Mēs, poļi, paldies dievam, esam modri! Kad pārbijušies lietavieši pamet darbu, pie tā stājamies mēs! — Bīskaps sāk runāt, uzsvērdams katru vārdu: — Drošsirdīgā Jagaiļa meita pildījusi nevis savu, bet gan mūsu misiju. Drošsirdīgā karaliene to iesākusi. Mēs viņas darbu turpinām. Šim darbam nav gala! To nepabeigs ne karalis Sigismunds, ne Sigismunda dēls, ne viņa bērnubērni. Karaļa Sigismunda radīto Baltijas impēriju mūžīgi — nepārtraukti! — vajadzēs uzturēt spēkā un atjaunot, atjaunot, atjaunot!…

Ģermants Rupeiķis pieceļas no galda un vienaldzīgi izmet:

—    Patiesi!… Karalis Sigismunds ir pirmais poļu ievēlētais valdnieks, kurš tukšas lepnības kārē stāv līdzās poļiem.

—   Vai jūs dzirdējāt? — Bīskaps skatās visapkārt un, ieraudzījis Pēteri Vesjolovski, vēršas pie viņa: — Vai dzirdējāt, ko rakstvedis saka apakškancleram? O! Ja es nebūtu bīskaps!… — Pēteris Tilickis iepleš rokas un tās sapurina. — Ja savu tuvāko es nemīlētu kā pats sevi, ar šīm rokām… ar savām rokām… tepat, karaļa acu priekšā…

Iedams garām Pēterim Vesjolovskim, Ģermants Rupeiķis apstājas un ieskatās viņam acīs.

—    Kā ir?

Pēteris Vesjolovksis klusē. Ko rakstvedis viņam prasa, ko viņš grib?

Ģermants Rupeiķis sāk smieties.

—    To, ka esmu aizskāris karali, apakškanclera kungs nemaz nav pamanījis. Par poļu apvainošanu viņš pat būtu spējīgs nogalināt. — Ar lielo, smago plaukstu viņš uzplikšķina Pēterim Vesjolovskim pa plecu. — Neizsamistiet, kungs, viņš nenogalinās!

Vārda nenogalinās iztrūcināts, Pēteris Vesjolovskis saraujas.

—    Ko jūs teicāt?

—    Es teicu, ka esam noturējušies uz ūdens un neesam nogājuši dibenā, — Ģermants Rupeiķis nomurmina un aizgāzelējas pie garā, ar papīriem noklātā galda.

Pret galdu atspiedušies, degunu papīros sabāzuši, pārspriež lietas vīri — karagājiena mantzinis Gustavs Banners, kanclers Ēriks Larsa dēls Spare, valdnieka sekretārs Vojtehs Gebultovskis un prelāts Matejs Pstrokonskis.

—    Kā ir? — Ģermants Rupeiķis skaļi uzrunā gan zviedru, gan poļu augstmaņus.

Lietavietis… Lauka skrīveris… Kas viņam lēcies? Kāpēc lauka rakstvedis tapis tik nekaunīgs? Nupat viņš skaļi aprunājis valdnieku, apvainojis lielvalsts apakškancleru Pēteri Tilicki, viņam, Pēterim Vesjolovskim, gandrīz jau galma ministram, no kura tūlīt būs atkarīga disciplīna aulae, proti, kārtība valdnieka pilī, Rupeiķis noprasījis:

"Kā ir?"

Arī zviedru kancleram noprasījis:

"Kā ir?"

Lielkungs Jeronīms Visigins Valāvičs devies uz Stokholmu.

Lielkungs Petrs Tvirbuts uz cita kuģa.

Kanclers Leons Sapiega novēro Pēteri Vesjolovski ar viņa, Ģermanta Rupeiķa, acīm!…

Cik strauji mainās apstākļi…

Pirms trijiem mēnešiem Ostrogiški ar Nikifora memorandu bija šantažējuši kancleru Leonu Sapiegu. Tad jau Radvili ar Hodkevičiem sākuši prāvoties, bet Ostrogiški — nevilcinādamies no jauna novērtējuši, kā jāizturas un ko viņiem izdevīgāk panākt — kā mūris nostājušies Radvilu un arī Sapiegas pusē. Viņi pat atteikušies no domas par saradošanos ar kancleru. Viņi metušies rūpēties par to jaunekli, kurš pats laužas uz viņu ģimeni un Sofijas Ostrogiškītes dēļ vai kā bez prāta. Ostrogiški, nevis bagātais Sebastians Ļubomirskis piebēris karalim maisu ar auksīniem, lai tas šo pusaudzi Stasiku Ļubomirski ved līdzi uz Zviedriju karagājienā. Ostrogiškiem vajadzīgs ne tik daudz bagāts, cik slavas oreolu apvīts znots! Karalis paklausa naudai un pilda pārdotos solījumus — galīgo nulli Ļubomirski sūta turp, kur slavas gūšanai vajadzīga nevis gudrība vai drošsirdība, bet gan smalka uzvedība un manieres. Nulle jau pārvērties par drosminieku — pēc Ļubomirska klaudzināšanas atvērušies Kalmaras vārti. Ja pēc viņa klauvējieniem atvērsies arī galvaspilsētas Stokholmas vārti, pie altāra Sofiju Ostrogiškīti vedīs nevis naudas maiss, nevis parasts drosmīgs karotājs, bet gan Zviedrijas iekarotājs — teiksmām apvīts varonis, kuram algoti kori dziedās algotu rīmkaļu odas.

Kunigaiti Elžbetu Radvilaiti apprecēs kanclers Leons Sapiega, kunigaiti Sofiju Ostrogiškīti — varonis Stanislovs Ļubomirskis. Kā vārdā Ostrogiški atteikušies no nolūkiem saradoties ar Sapiegām ir viegli atminama mikla. Turpretim — kāpēc Leons Sapiega atvedis Nikifora memorandu Pēterim Vesjolovskim? Viņš taču bija varējis saieties ar Ostrogiškiem, saplēst sātana rakstīto rakstu un uzdzert par mieru un saprašanos… Šito viņš nebija darījis. Memorandu atstājis politikas pustumsā. Gaismā to izvilks, kad būs pienākusi vajadzība. Viņš to izvilks Zviedrijā! Ar Rupeiķa rokām. Zviedri izlasīs Nikifora memorandu. Viņi dabūs zināt, ka viņu karalis apvieno baznīcas pēc diktatora gribas. Ja Polijā pareizticīgos piespiež klanīties Romai, Zviedrijā piespiedis luterāņus — spiedis ar varu, ar viltu, ar visu, ko vien var. Zviedri sadumposies. Izcelsies panika. Karalis aizkavēsies Zviedrijā. Varbūt zviedri viņu vispār vairs nelaidīs laukā no karaļvalsts. Kam par to visu karalis varētu atriebties? Viņam, Pēterim Vesjolovskim, grēkāzim… Bet viņi — Jans Zamoiskis, Radvili, Sapiegas, Ostrogiški — tur, dzimtenē, ievēlējuši jaunu karali, lepni varētu stāstīt, ka Vāsas gāšanai no troņa upurējuši tikai vienu cilvēku — dzīvošanu esam sakārtojuši tikpat kā bez upuriem un asinsizliešanas.

Nikifors pagrabā…

"Kā ir?"

Pēteris Vesjolovskis paskatās visapkārt — muguras, pakauši… Neviens vēl uz viņu ar pirkstiem nerāda. Ģermants Rupeiķis nogaida izdevīgu brīdi.

Pēteris Vesjolovskis dodas pie pakaramā, noņem necaurmirkstošo apmetni, uzmauc galvā kapuci, sasien pazodē aukliņu un nesteidzīgi pogā ciet kaula pogas. No Ģermanta Rupeiķa viņš ne acu nenolaiž.

Vesjolovska skatienu Rupeiķis nejūt un atpakaļ nepaskatās.

Nikifors pagrabā… Kāpēc jālaiž spēlē Nikifora vārdi, ja var izspēlēt nepārsitamu kārti — viņa dzīvību?

Pēteris Vesjolovskis strauji dodas uz durvīm.

Vētra jau stājas, bet uz klāja vēl joprojām kā ellē — tumsa, vētras auri, šņākdami pret bortu atsizdamies, lūst viļņi.

Memoranda lapas sapļerkstinās vējā un mirklī nozūd tumsā. Pret Vesjolovski atsitas nesaskatāms cilvēks. Tumsā iespīdas Nikifora vājprātīgās acis. Atskan griezīgi spiedzoša balss:

— Zeme! Ugunis!

Balss attālinās.

— Zeme! Ugunis! Karal — zeme!

Pazinis Tūra Bjelkes balsi, Pēteris Vesjolovskis metas pie borta — kur ugunis? kur ir zeme? kurā pusē? Mans Dievs, kurā pusē?

6

Jokūbam Lepšim uznākot trakuma lēkmei, Auka Tvirbutaite tēvocim lonam vairs neļāva saukt Kanti Mariju Leokādiju. Auka pati devās uz klētiņu un sēdēja pie Jokūba gultas. Sākuma reizēs Lepšis viņu nemaz nebija redzējis — svaidījies pa guļvietu, griezis zobus un baurojis:

"Kaujiet! Kaujiet zvērus! Princips jābūt!"

Vispirms Lepšis bija sajutis Auku — tad, kad meitene viņam devusi padzerties un saņēmusi plaukstās viņa deniņus, bet Jokūbs stājies brēkt un zobus griezt.

"Prom, kuce!" parasti viņš izkliedzis, droši vien nodomādams, ka viņu jau atkal žēlo Kante Marija Leokādija.

Ar laiku, izvelbtiem redzokļiem stingi Aukai sejā raudzīdamies, viņš Tvirbutaiti sāka pazīt. Pazinis sarāvās, augšpēdu atvēlās Aukas svaigi uzklātajā tīrajā guļvietā un, aukstiem sviedriem noplūzdams, tā kā ievaidējās un tā kā caur sāpēm iekvankstējās:

"Ū-ū… mistra meita, ū-ū… mistra meita… ennu… cirsta bērns… ennnu… cirsta…"

Un apklusa.

Meitene viņu mierināja un mēģināja uzvedināt uz sarunu — Lepšis klusēja. Meitene kļāvās klāt, apmīļoja un glāstīja Jokūba sapinkātos matus — Lepšis klusēja. Pat elpoja viņš kā pazagšus — rāvieniem, strauji sakampjot gaisa malku un atkal uz ilgu laiku aizknīpējot lūpas.

Aukai atausa atmiņā Viļņa, aizbildņu muižas tumšās istabas, viņas nakšu vajātāja aizbildne Marcebelas tante, svece viņas ļaunajā rokā. Viņa atcerējās mūka smacīgās smaržzāles, augumā augošās šausmas, kamēr mūks kamīnā nokarsē dzelžu krustu, un sāpes, kad mūks ar nokaitēto krustu met krusta zīmi viņai pār krūtīm un muguru. Viņa atcerējās visu, visu, kas vien viņas dzīvošanu padarījis par nedzīvošanu, un Aukai šķita, ka viņa saprot, kāpēc Jokūbs klusē — tāpēc, ka kaunas nevis tie, kuri nolaupījuši viņam dzīvi, kuri viņu sakropļojuši un aizmirsuši, bet ka kaunas viņš pats. Jokūbam Lepšim kauns, ka bijis pazemīgs, ka cietis un pāridarītājiem nekad nebija pretojies. Pārdzīvodams kaunu, viņš uz sevi pārņēmis pāridarītāju vainu — tik daudzus gadus viņš pazemīgi atzinis, ka stiprākiem tiesības viņu grūstīt, trenkāt un garīgi apspiest! Auka vairs nešaubījās, ka viņas tēvu rotmistru un visus karā kritušos Jokūbs Lepšis uzskata laimīgākus par sevi, par vienroci Āru Jaukantu, par Kovīdu Naudri, par verdziski pateicīgo maizesmāti Ievu Tvirbutieni un viņas dēlu Jonu. Cildina un ar labu vārdu piemin vienīgi kritušos, viņiem izrāda godu…

Jokūbs Lepšis pārmet sev, ka palicis dzīvs, ka ir vientuļš, nevienam nevajadzīgs un piedevām vainīgs pie tā, ka verga mocības cietis, bet tagad viņš atļauj sevi turēt par plenci un plānprātiņu. Bet — vai tas ir viss, par ko klusē Jokūbs Lepšis? Vai Auka, pasaulē nodzīvojusi tikai piecpadsmit gadu, spēj saprast, par ko klusē vecais, nelaimīgais karotājs, četrdesmit septiņus gadus nodzīvojis vīrs?

Un Auka paijāja Jokūba sarainos vaigus, čukstēdama: neklusē, mēs nevaram saprast viens otru, ja klusējam, pilnībā saprast — to mēs nevaram. Vēlēdamās padarīt Jokūbu runīgu, viņa runāja pati, runāja vienā runāšanā; es steidzos, jo esmu izsalkusi, jo dzīvē gribu izbaudīt visu, visu — es karsti vēlos līdzināties tev, tādiem kā tu; mana vecāmāte Ieva, mans tēvocis Jons, Kantes Marijas Leokādijas jaunkundze, apriņķa amatvīri un tiesas spriedēji dusmojas, ka tu neesi pateicīgs viņiem par rūpēm, par pajumti un par piešķirto labvēlību —, viņi, pat Jaukaunts un Naudris — tavi cīņubiedri, kuri priecājas, ka dabūjuši darbu muižā, kuriem ar šo labvēlību pietiek, kuriem par nokarotajiem gadiem vairāk neko nevajag — jā, viņi tevi uzskata par sliktu cilvēku; tu pieprasi naudu no manas vecāsmātes, tu gribi, lai viņa vismaz naudā atlīdzina par to, ka tavs tēvs, savulaik kalpodams viņai, bija zaudējis savu zemi Prievaškes ciemā un pēc tam viņam vajadzējis novest ģimeni uz vaļinieku māju; tu piedraudi manam tēvocim Jonam, lielkungam Kuncem un lielkungam Bundulam, ka ziņosi pilstiesai, ka krogā uguni esi nopūtis viņu, lielkungam Kareckim atriebties gribētāju, pierunāts un piespiests —, draudēdams lielkungiem, tu jau atkal pieprasi naudu — izpirkumu, kā tu saki, atlīdzību par viņu labā nokaroto mūžu; tev taisnība — tu esi karojis viņu, manis un visu lietaviešu labā, taču tu zini it labi, ka tev piemīt netikumi; arī man tādi ir — es iekāroju daudzas tādas lietas, par kurām mana gadagājuma meitenei grēks pat iedomāties; es ilgojos pēc goddevības, pēc sievietes novērtēšanas — tādas, redz, grēcīgas goddevības, bet ko es varu izdarīt, ja mīlu, mīlu, mīlu nepareizos cilvēkus, vienīgi nepareizos! Ja tu kļūtu tikumisks un šķīsts, es tevi vairs nemīlētu…

Tev es stāstu, meklēdama sevi. Nezinu, ar ko es, tā runādama, tevi iepriecināšu, ar ko sasāpināšu, pats briesmīgākais tas, ka runādama baidos, vai tevi nezaudēšu. Vienmēr un, redzi, ari pašlaik es baidos, ka tu neesi man. Palikusi viena, es raudu aiz pārestības, ka tu esi vērts labākas nekā es. Nekad tevi neesmu piesaukusi vārdā, es kaunos nosaukt tevi vārdā. Es varu pateikt: Lepšis. Varu pateikt: mans vīrs… Piedod! Un — saproti mani! Meitenes dzīve nemaz nav tik viegla, kā visiem liekas. Ja katru soli, katru domu un katru prieku velti vienam cilvēkam — labi, tu esi laimīga! Bet — ko lai iesāk, ja tavas domas, tavas jūtas šim vienīgajam cilvēkam nav vajadzīgas?

Neslēpšu, esmu domājusi arī tā; ļoti modri un vērīgi es tevi izsapņoju, un tu iznāc no sapņa, sāc dzīvot īstenībā, un es tevi esmu noturējusi par svēto, savu vienīgo. Vai tā mēdz būt? Kā lai es zinu, vai tā mēdz būt? Lai varētu iemīlēt, droši vien jānodzīvo ilgs mūžs, bet man — tikai piecpadsmit… Tikai — kāpēc vēlos runāt un stāstīt tikai tev? Tev nepasacītie vārdi plosa manu muti un sagrauž lūpas. Mani vārdi nevēlas palikt tev neizteikti.

Atceries, tu mani izvedi no aitu kūts, aizvilki uz kapdārzu un noliki uz ceļiem pie tēva un mātes kapvietas — šīs kopiņas uzbērtas līdzās. Tajā reizē es biju uzradusies līdzās tev. Jā! Man nebija žēl mirušo mīļo vecāku. Zēlumu, ka man viņu nav, biju izraudājusi Viļņā — es raudāju un klusi saucu pēc mātes un tēva ik reizi, kad no manis bija atstājusies aizbildne tante ar sveci rokā. Vecāku kapvieta manī nepamodināja žēlumu — vai tu to atceries? Tu mani izbāri. Bet es stāvēju uz ceļiem apstulbusi no tā, ka esmu sastapusi cilvēku, kurš mani spēj saprast šādi. Par sapratni nav iespējams atmaksāt. Varbūt arī tu, pieprasīdams naudu no šiem lielkungiem un lielkundzēm, patiesībā pieprasi nevis naudu, bet gan tikai to, lai viņi tevi saprot. Es nezinu, ko vēl labu tu man varētu izdarīt un par ko vēl es tev nespētu atlīdzināt. Toties es zinu, ko tu man varētu atņemt. No manis tu varētu atņemt sevi.

Tu domā, ka šī meitene ir jauna un dumja meitene… Es baidos, ka tu zaudēsi pacietību un kā neprātīgs kliegsi:

"Kāpēc par mani iežēlojies tu, neko nesapratīgais bērns? Kāpēc par mani nav iežēlojušies hetmaņi, visādi tvirbuti, bunduli un kunces? Kāpēc nav iežēlojušās miesīgās māsas un miesīgie brāļi? Kāpēc mani krāpj Kante?"

Bet — vai tāpēc vainīga esmu es? Vai tu būtu taisnīgs, ja dusmas uz visiem izliesi vienīgi pret mani?

Neatgrūd mani! Pacietīgi klausies manī! Es dzīvošu un arvien vairāk sapratīšu, un pienāks laiks, kad katru vārdu, kas domāts tev, es izraudzīšos tikpat saprātīgi, kā pirmā sieviete bija izraudzījusies ābolu pirmajam vīrietim.

"Tu esi brīvs, tu esi spēcīgs — tu vari visu, visu! Noplūc man ābolu! Es gribu ābolu."

Runādama Auka pati sāka kļūt nepacietīga un skaisties — es cilvēku žēloju un mierinu, bet man no viņa taču vajag pieprasīt! Tāpēc, jo mīļākus vārdus izrunāju, jo bezkaunīgāka bijusi to jēga — es vākšu kopā visu un veidošu sevi no visa, ko izdzīvoju un izjūtu, lai tu, palūkojies uz mani vērīgākām acīm, spētu ieraudzīt mani citādu —jau aicinātu kļūt par sievieti; es skriešu pie tevis vienmēr, kad būšu piekususi un izbijusies, kad jutīšu, ka tuvojas briesmas, es kļaušos tev klāt un skaitīšu: tu esi brīvs, tu esi spēcīgs — noplūc man ābolu, ābolu, ābolu!…

— R-rotmistr-r-ra meitā-ā-ā… — Lepšis nodžerkstēja, atsēdās gultā, pagrāba no galda krūzīti, iedzēra no tās vairākus guldzienus, krekla elkonī noslaucīja ūsas un blenza uz Auku ar zilajām, izbļāvušajām acīm. — Tur-r-ri sevi godā, r-rotmistr-r-ra meitā-ā-ā!… — To pateicis, viņš sāka griezt zobus un izdvesa, vai garu laizdams laukā: — Princips jābūt!

Tad viņš nogāzās augšpēdu guļvietā un aizvēra acis. Dvašoja viņš dziļi, stiepti un sāpīgi īdēdams. īdieni kļuva arvien vājāki un klusāki, līdz galu galā viņš bija aizmidzis.

Pamodies — vienalga, vai tas bija rīts vai vakars — viņš cēlās augšā, izskaloja acis, apcirpa bārzdu, noskuva no vaigiem rugājus, sasukāja matus un, apvilcies pelēko garsvārku, gāja seglot zirgu.

Ne vārda, pat ne ardievas Aukai nepateicis, viņš jāja projām uz mežu.

Karsonis un kāss Aukai bija uznācis pirms trijām dienām. Ieva Tvirbutiene noguldīja meiteni gultā, dzirdīja ar zāļu uzlievēm un sēja viņai ap kaklu drāniņu ar ietītiem karstiem pelniem — ārstēja mazmeitu, kā prazdama. Bet Ieva nevienam nemēdza darīt labu bez purpināšanas, bez pamācību skaitīšanas pat pašas bērnus nebija dziedinājusi:

—    Ja nelīdīsi pie Lepša vai visādas Pelenes appost, nekad tad tev nemaz nevajadzēs slimot. Viņiem kreklus mazgādama, vari aplaisties gan ar dzelteno, gan melno ligu, pat ar mēri!

Auka aizgriezās pret sienu un pateica:

—    Jau esmu aplaidusies.

Aizsēžoties vakaros ilgāk, mazmeita kratīja Ievai sirdi jo bieži, sapņodama par nākotni. Reižu reizēm meitene aizrunājās tiktāl, ka no īstenības pavisam bija aizmaldījusies mākoņos: kad man būs sešpadsmit, pārņemšu no tēvoča muižu, apprecēšos ar Lepši, un viņš tad būs bajārs; pār Naudri, pār Jaukantu — pār visiem muižas ļaudīm tad valdīs viņš; pār Jononkuli viņš nevaldīs, tēvoci viņš kā klausījis, tā klausīs, jo tēvocis būs mūsu burvis, soģis un pravietis. Reiz viņa izteicās pat tā: ja ar mīlestību var aplipt kā ar mēri, es jau esmu aplipinājusies. Viņa aplipinājusies ar mīlestību uz Lepši! Visas meitenes grabina kā pa gaisu, kamēr piegrabina tādas ciešanas, patiesībā — tādas dulburības, par kurām vēlāk dabū nosmieties līdz asarām. Kādreiz smiesies arī Auka, kādreiz!… Kā lai tagadiņ sagaida šo kādreiz?

Nedienas bija sākušās zemestiesā — kas tajā noticis, Ievai nav zināms, viņa tikai bija redzējusi, cik stipri noraizējies dēls Jons, kad, no Sidabravas jādams uz Paloniem, brītiņam bija iegriezies Birželēs. Nelabie notikumi, aizmetinājušies zemestiesā, acīm redzami, Palonos gājuši ļaunumā; Birželēs ieklīda baumas, ka Lepšis atkal zaudējis sajēgu — šoreiz tik briesmīgi, ka izlamājis saimnieku, proti, Jonu, atteicies no viņa aizgādnības un aizgājis cilvēkos ubagot un piestrādāt par vēdera tiesu.

Piedevām te vēl šī skuķene, slimības gultā gulēdama, pilnā nopietnībā sākusi runāt, ka esot jau aplipinājusies. Aplipinājusies ar mīlestību uz Lepši! Ievai sāka smelgt sirds — mūždien Tvirbutu dzimtu vajājis ļaunais liktenis, tas, droši vien, vajās tik ilgi, līdz dzimta būs iznīdēta līdz saknei. Ievas vīrs Kiprijons mira četrdesmit piecu gadu vecumā, dēls Petrs krita trīsdesmit divos, dēls )ons neprecas un bērnus neaudzina, dēls Povils aizkuģojis karos uz Zviedru jūru, kurš zina, vai tagad vairs dzīvs? Bet Andrum Jurģim tikai trīs — par agru visas dzimtas cerības uzkraut tādam vīram, cik daudz bērnu mirst — vairāk nekā veču…

Svaigā gaisā, svaigā gaisā!…

Ieva steidzās laukā. Kamdēļ gan viņa, no gultas celdamās, Aukai teikusi:

"Tencinu, mazmeit!… Slimo tu, bet kapā dzen mani."

Kur viņai, vecai sievai, bija prāts, šādus vārdus laižot pār lūpām? Ieva ievilka elpu pie Ķiršinas, kad bija izsēdējusies dārzā jasmīnu pavēnī. Nomierinājusi prātus, viņa atgriezās istabā — gultā Auku viņa vairs neuzgāja. Kalpone redzējusi Auku aizejam. Vēl pajautājusi:

"Klau, vai slimība par daudz laba, ka jau meklē pēc ļaunākas?"

"Jāsalasa olas. Ja nesavāc, pašas vistas noēd."

— Noēd! Es zinu, kas viņai bija prātā, kad teica, ka noēdot, — kalpone dusmīgi stāstīja Ievai. — Jaunkundzene domā, ka es jau tā vista, kura olas noēd.

Ieva metās meklēt Āru Jaukantu. Kaujā pie Ventspils, kurā bija kritis viņas dēls Petrs, dāņu karakalps Āram bija nocirtis kreiso roku, un Ieva bija ieņēmusi galvā, ka ar šo nocirsto roku Ārs Jaukants gribējis aizstāvēt viņas dēlu, glābt viņam dzīvību. Tvirbutiene uz Āru paļāvās bez mazākās šaubīšanās. Jaukantu uzmeklējusi, viņam lika:

—     Raidi ziņu uz Paloniem, pasteidzies, izstāsti, lai Jons visus, kuri vien var nostāvēt, ceļ kājās, lai meklē rokā bāreni!

—    Es pats jāšu uz Paloniem, — Ārs Jaukants teica un, dodamies ceļā, Ievu mierināja: — Apskriesim visus krogus, sadabūsim Lepši. Vienmēr viņu esam atraduši, sameklēsim arī šoreiz.

Sameklēs! Lepši sameklēs… Bet meiteni? Vai viņai, šim dullajam izskrienot pakaļ, maz bijusi skaidrība, kur neprātim deguns rāda, kur viņš grasās piemesties! Ja nav bijusi, maldīdamās un veltīgi meklēdama, galu ņems…

Bet — kāpēc veltīgi?

Meitene aplipinājusies ar mīlestību uz Lepši… Par aizbēgšanu vienojušies abi…

Man vairs nav mazmeitas!

Prāts Ievai sāka aptumšoties. Jau uznākusi nakts. Tukšajā, tumšajā mājā džinkstēja klusums — gan ierēdņi, gan kalpi kopā ar zemniekiem un vaļiniekiem meklē Auku. Tomēr vienam cilvēkam vairāk bija prātā nevis Lepšis vai Auka, bet gan lielmāte Tvirbutiene. Priekšstrādnieks Jons Tilviks, lai noticis kas notikdams, savu kundzēni nekad nav pametis vienu Palonu muižā. Pārbiedētās Ievas kliedzienu izdzirdējis, Tilviks atnāca un lielmātei mierīgi stāstīja:

—   Vīri skuķēnu noķers un novedīs Rietavā. Bet Rietavā kārtība. Tur atvilks elpu.

Tvirbutiene steidzās. Lai Pupiņa trieca zirgus, cik vien spēka, Ievas sirds, liekas, šā vai tā joņo karietei pa priekšu.

Kad kariete ierībēja Palonu muižas pagalmā, jau bija uzausis. Muižā Ievu satrieca klusums. Ievai ienāca prātā, ka arī Palonos visi vai jūk prātā — lūdz Dievu, rauduļo un skraidelē… Bet — muižas ļaudis gulēja. Visās malu maliņās čivināja un šaudījās vienīgi zvirbuļi. Pupiņa ilgi dabūja izsaukāties, līdz bija piecēlis zirgupuisi un nodevis viņam zirgu. Ieva, dabūjusi zināt, ka arī Jons, viņas dēls, guļ, tā sadusmojās, ka iebrāzās guļamistabā, saukdama:

—    Ak bezsirdi! Tu nekrietni! Auku sauc par Asaru — kā tev mēle klausījusi? Kamdēļ turēji muižā to vazaņķi? Kāpēc nepatrieci kā suni? Vai tu neredzēji, ka viņš bārenei galvu jauc?

Dēls izberzēja acis, aptvēra, kas šeit notiek, un miegainā balsī atbildēja:

—   Vai tad tā nebiji tu, māt, kura bērnam sākusi jaukt prātu? Vai tad tā nebiji tu, kura aizveda Asaru pie sevis? Vai tad tā nebiji tu, kura pārveda Auku no Sidabravas uz Birželēm? Auka man vairs neklausa, tagad viņa klausa tikai tev. Kāpēc tad tu apsaukā par bezsirdi un nekrietni mani, bet Lepši par suni?

Ieva kā ar mietu dabūjusi — birželiešu vīri ar Jaukantu priekšgalā jādelē pa mežiem un izložņā visas iebraucamās vietas un krogus, Auku meklēdami, bet Ievas miesīgais dēls, Aukas tēvocis, guļ vienā mierā un, uzcelts no miega, vienīgi viņu, savu māmiņu, vaino Aukas nelaimē…

Ieva atkrita gultā un sāka raudāt.

Dēls piecēlās, apģērbās un izgāja no guļamistabas. Māmiņai nevienu vārdu, pat lai neraud, nepateikdams.

"Kad dzīvoju, kad vilku ziedošo ievas koku… Kad ziedošo ievas koku vilku, kad mājup gāju, ziedi novīta, lapas nobira, zari aplūza…"

Ķiška nebūs melojis Ievai. Viņam Kiprijons tā būs teicis — tēvs paredzējis bērnu nākotni! Petrs kritis karā, atlūzdams kā zars, Povilu vējš svaida kā norautu lapu, Jons novītis kā vārs ziediņš…

Ieva nešaubījās, ka varēs izrunāties ar dēlu pie brokasta. Bet Jons pie brokstagalda goda istabā iesauca gan Kovīdu Naudri, gan Jonu Tilviku. Dēls vairījās palikt vienatnē ar māti un sirsnīgi izrunāties. Ieva to saprata. Un — klusēja.

Dēls runāja, runāja un runāja, bet — vienīgi par Lepši un nemaz par Auku. Savādā balsī viņš izrunāja savādus vārdus kā tāds sirdsēstu nomākts sprediķotājs: neviens lietavietis nemīl Lietavu tikai tāpēc, ka tā ir Lietava, ka viņam tā ir zeme, kurā viņš piedzimis; kāda māja cilvēkam Lietavā, tāda arī viņa mīlestība pret Lietavu; tas, kurš karodams riskējis ar dzīvību un veselību tālab, lai viņa mājas būtu drošībā, lai šajās mājās mūžu aizvadītu arī viņa bērni un bērnubērni, ir laimīgs, jo zina, ka, pārnācis mājās, atkal valdīs pār savām druvām un mežiem, pat par kropli tapis, viņš leposies, ka guvis uzvaru karā, bet — ar ko var lepoties tādi kā Lepšis? Kāpēc Lepšis devies karā? Kas — vai māju drošība, vai Lietavas liktenis — viņam bijis prātā? Nē! Viņš domājis par to, kā izrauties no vaļinieka būdas, kā saņemt algu, paēst un apģērbties; tādam cilvēkam atgriešanās no kara ir nelaime— ne viņam māju, ne zemes, staigā pa ļaudīm, rejini suņus, ieēd pa kumosiņam, ieēzdams sūrojies, sūrodamies sadusmojies vēl stiprāk, kļūst niknāks un barbariskāks. Kas ir Lepšis — vai viņš nav barbars? Atdod viņam nelaiķa rotmistra neizmaksāto naudu, atlīdzini par tēva zaudēto zemi, beigu galā viņš tev grābjas pie rīkles kā gatavais laupītājs: dod naudu, ja nedosi, iesūdzēšu tiesā, ka piespiedi mani, lai krogū nopūšu sveci, ka tevis, Bunduļa un Kunces nolīgtie puiši dzirnavnieka kungu pa tumsu piekāvuši, jūs visi trīs kopā ar nolīgtajiem kaušļiem ietiksiet cietuma sprostā; mēs redzam — Lepšis pārvērties par barbaru, bijājamies viņu un aprunājam: šitādie nevienu — ne māsas, ne brāļus — nemīl, šitādie nedomā par dzimteni, šitādie neapjēdz, ka vajag, ka reižu reizēm patiesi kāda labā jāuzupurējas arī nesavtīgi, lai dzimtene varētu palikt brīvībā, šitādie nekur, nekad, nevienam neko neupurēs, jo ir pašlabuma meklētāji, tādi viņi piedzimuši, šitādajiem rūp vienīgi paša vēders, vienīgi paša muķis; ko nu gari runāt, mums taisnība: Lepšis tagad barbars, bet — vai viņš par barbaru piedzimis? Vai mūsu acu priekšā viņš nav pārbarbarojies? Nūja, nūja, viņš pārbarbarojies tik pamazītiņām, tik ikdienišķi, ka mēs plecus vien noraustījām, līdz bijām apraduši ar viņa izvešanos, bet apraduši nonācām pie pārliecības, ka citādi izvesties un citādi dzīvot Lepšis nemaz nav spējīgs, tāds, sak, viņam liktenis lemts, mēs viņu žēlojām, jutām viņam līdzi un aprūpējām viņu, tas tiesa, bet ko mēs aprūpēdami darījām patiesībā — taisnojāmies, pārliecinājām gan Lepši, gan sevi, ka tie vainīgie neesam mēs, ja viņš pārbarbarojies. Vai man nav taisnība, Naudri?

Vagars atstūma tālāk bļodiņu, šķielēdams pameta skatienu uz Tvirbutieni un melno pušķi, kas piesprausts pie baltās pelerīnes — piemiņa no nelaiķa Motieja Budģina.

—   Nezinu, nezinu, — viņš ierunājās. — Tomēr man šķietas, ka cilvēku samaitā posts, tikai posts. Bet — vai gan postā cilvēki dalās cits ar citu? Pats Kungs Dievs sašķiro — vienam mazāk, otram vairāk, trešam — vēl vairāk… Vienīgi lietaviešiem, to es saku, postu nekad nav noskaudis — lai jau nu ko, bet posta žēlots nav…

—   Hē, hē! — Tilviks nicīgi nokrekšķējās un vērsās pie Naudra: — Pupī-īņ, Dievs Tas Kungs vispapriekš ievieš kārtību, postu sašķiro pēcāk. Jums kārtība te galīgi par kājpameslu, tāpēc arī postu nespējat pārciest — par zvēriem pārvēršaties, murkšķat un purkšķat. Abet tur, Rietavā, kārtība ir!

—   Tāpēc arī postā dzīvojat kārtīgi un bez bēdām, vai ne? — Naudris pajautāja.

Nu arī Ieva vairs neizturēja neiejaukdamās:

—   Visi metam krustu pirms maltītes, pēc maltītes. Visi nesam vienu krustu. Bet arvien vairāk uzrodas tādu, kuri vairs negrib nest. Viņi domā, ka, svilpojot un ubagdāvanas lūdzot, vieglāka dzīvošana.

Dēls pārsteigts paskatījās uz māti.

—    Kā tad iznāk, māt, ka Lepšis krusta nesējiem pa vidu uzsvilpo? — Jons piecēlās un pāri galdam pieliecās pie mātes. — Nē, māmiņ dārgo, nevis krusts spēs savienot lietaviešus, bet gan mājas. Kamēr būs lietavieši, kuriem pat pēc uzvaras karā nebūs kur atgriezties, visiem Lietava vienādi dārga nebūs, tāpēc arī lietaviešus tā nevienos.

—   Dēls, ja lietavietis ieņēmis galvā, ka nevis dzīvo, bet tikai mokās pa dzīvi, tāds jau vairs nav lietavietis! Lepšis vairs nav lietavietis. — Tagad cēlās kājās arī Ieva. — Un tu… — Viņa savaldījās un dusmīgo vārdu nepateica, bet nepateikuši krita žēlabās. — Tik tālu esmu nonākusi, to nu esmu sagaidījusi!… Dzīvo, dēliņ, nelaiķa brāļa izkarotajā muižā, bet pat par viņa meitiņu bārenīti neturi rūpi — sirds tev sāp par nezin kādu nabagripu!…

Ieva iešņukstējās, apsēdās un ar plaukstām aizklāja seju. Uznākušajā klusumā atskanēja Kovīda Naudra mīlīgā balss:

—   Visumīļā, Palonu ļaudis visi kā viens meklē meiteni! Pēc jūsu dēla gribas, kundze!…

Atkal visi ilgi cieta klusu. Vai dieniņ, kāpēc Ieva tik neglīti bija izlēkusi? Vai gan vajadzēja? Vai viņas pastarītis tādu nopēlumu pelnījis? Ziedošo ievas koku vilcis viņas vīrs un velk dēls Jons — vienīgais no dēliem, kurš pacietīgi velk…

— Māt, pēc ierašanās Auka pirmo nakti pavadīja pie aitām — uz istabu viņu nedzinu. Viņa aizbēg no vecāku muižas — pakaļ nelēkāju un ciet neķeru. Cilvēkus es neganu, lai katrs gana sevi pats! — Jons noteica, un Ieva izdzirdēja viņa ātros soļus.

Klusi aizveras durvis — dēls izgājis no goda istabas.

Soģis Dominam Urbšim turēja tiesu divdesmitajā augustā, ceturtdienā, Palonu meža izcirtumā — nozieguma vietā. Pirms dažām nedēļām te dedzināts līdums, pēc tam lietus uguni apdzēsis. Celmi vēl nebija sadeguši — iepletušies tie tupēja melni un apogļojušies, bet zemi sedza slapja pelnu garoza.

Dominam Urbšim iepretim stāvēja soģis, šķilteris, Kovīds Naudris, Jokūbs Lepšis un daži vaļinieki no muižas, kuri viņdien Lepšim bija palīdzējuši sekot Urbšim un viņu notvert. Tēvam aiz muguras sarāvusies nekustīgi stāvēja Kante…

"Zvēru noķēru znota mežā," — meitai dzirdot, Domins tā nedrīkstēja aizbildināties. Pa ceļam uz tiesu Kante dedzīgi bija lūgusies:

"Tētiņ, tu vari apmānīt soģi, bet — vai ir kaut viens, kurš apmānījis Dievu? Ja tu atkal nosauksi Tvirbuta kungu par znotu, tu mani būsi piesējis kā pie kauna staba — uz visu mūžu, tētiņ, vai tu saproti, tētiņ?"

Domins meitai bija apsolījis, ka tiesā nemelošot un Tvirbutam pāri nedarīšot. Bet tad, kad jau vajadzēja stāstīt patiesību, atmiņā Urbšim arvien skaļāk, arvien dusmīgāk skanēja lielkunga Naruševiča, Lietavas medību pārziņa, vārdi; ja valdnieka mežā noķersi kauc vienu zvēru, lai vai tas būtu zaķelis, tu pats sev atņemsi bajāra tiesības un atteiksies no godpilnā dienesta. Dominam, jau vecam vīram, daži patiesības vārdi laupīs visu, ko viņš līdz šim samantojis. Vienīgā meita būs notiesāta uz trūkumu. Ja viņu kāds apprecēs, tad arī tikai vaļinieks. Kamdēļ gan Urbšim būtu jāpiesauc mājām tāds posts? Vai tamdēļ, ka desmit gadu nebija pildījis medību likumu, ka bajāru mežos nebija notvēris nevienu zvēru un vienmēr staigājis ar tīru sirdsapziņu? Un mežsargs Domins Urbšis teica:

—   Savu vainu atzīstu — alnēnu noķēru Tvirbuta kunga mežā, par to norēķināšos. Cik daudz Kodekss liek, tik maksāšu.

—   Vai visi dzirdējāt?

Soģis paskatījās visapkārt.

—    Apsūdzētais atzinās savā noziegumā. Vai visi dzirdējāt? — spiedzīgā balsī soģa jautājumu atkārtoja šķilteris.

—    Dzirdējām! Dzirdējām! — atsaucās vairākas balsis.

Jokūbs Lepšis pastiepa kaklu, iepleta acis un visiem pārlaida skatienu tā, itin kā prātīgi vīri piepeši — tepat, šajā pašā mirklī! — būtu pārvērtušies par plānprātiņiem. Pārsteigumu neviena acīs neieraudzījis un neko nesapratis, Jokūbs, lauzīdams slapjo pelnu garozu, piegāja pie Domina un apstulbis nekustīgi blenza viņam acīs, bet tēvam aiz muguras stāvošajai Kantei Urbšītei cienīgā, vairāk gan varbūt izsmējīgā balsī sacīja:

—    Kante Marija Leokādija, tavs tēvs teica, ka viņš esot zaglis. Vai tu vari apliecināt, ka tēvs ir zaglis?

Kante lūkojās Lepša ieplestajās, zilajās acīs, lūgdama, lai taču nejaucas viņu darīšanās — Jokūbs taču bija runājis uz viņu, bet viņš skatījās uz tēvu un Kantes lūdzošās acis neredzēja.

Soģis Lepšim lika atgriezties prasītāju pusē — tikai viņš, tiesnesis, drīkstot uzdot jautājumus apsūdzētajiem. Tā kā Jokūbam ne prātā nenāca paklausīt soģim, viņam pielēca klāt šķilteris. Jokūbs atrociski pagrūda šķilteri nost un, uz Dominu vēl nekaunīgāk bolīdams acis, Urbšītei stāstīja:

—     Kante Marija Leokādija, tava tēva noķertais alnēns nepiederēja manam kungam! Pats redzēju, ka tavs tēvs alnēnu atdzen no valdnieka meža. Kāpēc tavs tēvs melo?

Vairīdamies no neprātīgi labsirdīgajām Jokūba Lepša acīm, Domins Urbšis pagriezās pret soģi un ātri sāka runāt:

—   Augsti godātais tiesnesi, tagad es nemeloju! Meloju pils tiesnesim, kad mani pieķēra. Melodams es cerēju, ka Tvirbuta kungu piespiedīšu apprecēt manu meitu.

Ar abām rokām ieķērusies Jokūba Lepša piedurknē, Kante Urbšīte iekliedzās:

—   Netici, viņš melo!

—   Vienu tavs tēvs meloja, kad viņu pieķērām. Otru viņš melo tagad. Kante Marija Leokādija, kur īstā patiesība, kur princips?

Uzrunādams Urbšīti visos trijos vārdos, Jokūbs Lepšis ņirgājas par viņas uzpūsto cienīgumu, par piederību pie bajāru kārtas, kura iegūta ne nu šā, ne nu tā. Kantei acīs saplūda asaras.

—   Ja tu, Jokūb, zināji īsto patiesību, kāpēc trenci manu tēvu uz tiesas namu?

—    Atšujies! — Lepšis uzbļāva šķilterim, kas viņu vilka uz prasītāju pusi, bet Kantei atbildēja jau skaizdamies un acis valbīdams: — Tāpēc, visumīļotā, ka no tava tēva gribēju izplēst sodanaudu! Tāpēc, ka sodanaudas pienākas man. Tāpēc, ka es esmu zaglis. Zagšana mans princips! Tieši tāpēc aiztriecu tavu tēvu pie tiesas! — Jokūbs Lepšis pārlaida nicīgu skatienu visiem, kuri stāvēja prasītāju pusē, pamīņājās, iesprauslojās un iezviedzās zirga balsī, tad jau nekautrēdamies izvilka no azotes pudelīti, skaļi ieklunkšķināja no tās un svinīgi sāka runāt: — Tiesneša kungs! Šķiltera kungs! Kungi liecinieki! Kungi lietavieši! Kungi Lielkunigijas pavalstnieki! Es, Jokūbs Lepšis, zemnieka Franciškus dēls, trīsdesmit gadus nokaroju ar jūsu ienaidniekiem — vai tad par tik daudziem gadiem neesmu izkarojis itin neko, pat zagšanas tiesības?

Kantei parēgojās, ka Tvirbuta kungs tieši šobrīd, tieši šeit viņai pačukstējis:

"Nav viņa vaina, ka viņš tāds!"

Kante Urbšīte laikam taču pati nemaz nebija manījusi, ka sagrābusi Jokūbu Lepši aiz svārku atlokiem, ka sākusi purināt viņu, čukstēdama:

—   Attopies, mīļais, attopies!…

—    Prom, strīpainā! Princips jābūt! — Lepšis iebrēcās un cirta pa rokām, pēc kurām vēl pavisam nesen tik stipri bija ilgojies.

Kantes tēvs Domins Urbšis, sirmais večuks, izdzirdējis un ieraudzījis, kā Lepšis apsaukājis viņa meitu, gluži kā pagrūsts spēra soli uz tiesneša pusi un, piegājis klāt, sniedza viņam papīra tīstoklīti. Kamēr soģis atritināja rakstu un to lasīja, pēc kārtas noskatīdamies katra prasītāja sejā, Domins runāja:

—    Mums Kodekss ir stalts, ienaidniekam neieņemams mūra cietoksnis ar daudziem torņiem. Mūsu lielkungiem — tikai irdena smilšu pils. Pēc lielkungu gribas arī mēs šo smilšu pili ārdām katru dienu, katru dienu… — Urbšis aizcirtās un norāva no galvas cepuri — vējš tūdaļ izbužināja sirmos mateļus, atvilcis elpu, viņš vērsās pie soģa: — Tiesneša kungs, es saku, ka vainīgs valdnieks — ja nevadās pēc Kodeksa valdnieks, pēc tā nevadās arī viņa pavalstnieki. Un tagad nododiet mani tribunālam, lai viņi tur tiesu — esmu apvainojis Viņa Majestāti!

Brīdi visi klusēja, lāga nespēdami aptvert, kas noticis, ko šis vecis te tādu pateicis. Pirmais attapās šķilteris. Spiedzīgā balsī viņš sāka kliegt:

—   Viņš melo! Viņš melojis un melo!

—   Viņš izlokās! — arī liecinieki sāka čadēt.

Draudīgā balsī soģis visus apklusināja. Saglabādams pašcieņu, viņš pavēstīja, ka neviens nevienam neko neesot nozadzis, ka tāpēc tiesa galā. Kopā ar šķilteri soģis pirmais aizsoļoja pāri izcirtumam — pāri apogļotajam celmājam — uz celiņa pusi, kur viņiem stāvēja zirgi. Klupšus krišus viņiem nopakaļ aizsteidzās liecinieki, gurdi lēnām aizvilkās Domins Urbšis, zem rokas viņu balstīja meita.

Kovīds Naudris pielēca klāt Jokūbam Lepšim, izrāva no viņa rokas pudelīti, klunkt, klunkt, iedzēra sīvo, aizrijies atvilka elpu un, atvilcis elpu, nodžerkstēja:

—   Ko tu ķēri ciet, stulbeni, ko? Vai tu kauc saproti, kādā briesmīgā stāvoklī iegrūdi gan Urbši, gan soģi? Kas soģim tagad jādara? Vai jānodod Urbšis un jāiedzen nāvē? Stulbeni, stulbeni!… Iekams grāb zagli aiz rokas, paskaties, kam šī roka pieder — vai patiesi tikai zadzējam?…

Likās, Jokūbs nemaz nedzirdēja, ka Kovīds viņu sunī. Acis izbolījis, viņš skatījās uz aizejošajiem Urbšiem — uz sirmgalvi veci, uz smuidro jaunavu un uz pelniem, kuri viņiem putēja zem kājām.

Iznācis uz celiņa un uzlēcis zirgā, Kovīds Naudris redzēja, ka Jokūbs Lepšis joprojām stāv līduma malā starp melni apdegušajiem celmiem.

Līdumu cilvēki bija dedzinājuši un dedzinājuši, bet vienā naktī sācis līt lietus un uguni apdzēsis…

Gluži kā naidu turēdami, pēc brokastīm viņi izklīduši kur kurais — Jons Tvirbuts uzkāpis otrajā stāvā un ieslēpies Tumšajā istabā, Kovīds Naudris aizsteidzies pie laukiem, kur vaļinieku sievas ar sirpjiem pļāva rudzus, Jons Tilviks Pupiņa aizgājis apskatīt zirgus un aizskatījies sazin kur nokvern, Ieva Tvirbutiene uzmeklējusi klusu vietiņu dārza pavēnī.

Stundas ritēja gausi un vienmuļi kā Adventa nedēļas.

Pasaukta pusdienās, Ieva aizsteidzās uz pilsnamu kā uz baznīcu Ziemsvētku rītā — satraukta un priecīgu gaidu pārpilna. Taču pie galda viņu sagrāba skumjas. Dēla krēsls stāvēja tukšs. Jons pusdienās nebija atnācis. Izstāstījušam par lauka darbiem, Naudrim gribot negribot vajadzēja pavēstīt, ka neviens jātnieks muižā neesot atgriezies un jaunu ziņu ne par Auku, ne par Lepši neesot. To izdzirdusi, Tvirbutiene juta, ka viņai neko vairs negribas. Viņa cēlās no krēsla un aizgāja no galda. Ieva grasījās atkalatgriezties dārzā, taču viņa atcerējās, cik mokoši bija vilcies laiks līdz pusdienām, un palika goda istabā. Un vēl šis tukšais dēla krēsls pie galda — Ieva aizvien pameta skatienu uz to un skatīdamās jutās gluži vai pie vainas, ka šis krēsls tukšs, ka dēls no viņas vairās. Pastarīša tukšais krēsls Ievai atsauca atmiņā Rietavu un Petra istabu, kurā viņa nevienu nelaida iekšā, svētdienas vakaros vienīgi pati iegāja tajā un pie tukšās — allaž baltas un kārtīgi uzklātas — kritušā vecākā dēla gultas kavējās nomodā līdz vēlai naktij.

Tilviks Pupiņa pieēdies pilnu vēderu. Taču viņa kundzene klusēja, Kovīds Naudris klusēja, un priekšstrādnieks, nospriedis, ka goda istabā viņam ļauts tikai ieturēt pusdienas, izvilkās laukā.

Kovīds Naudris paslepšus vēroja Ievu Tvirbutieni — kažokādas cepuri uzlikusi, melnu kleitu apvilkusies, neizgulējusies, bāla un salīkusi, viņa jau pavisam kā večiņa… Palīdzi, Dievs, viņai pārdzīvot šīs satraukuma pilnās dienas!…

Saimniecības pārziņa skumīgo skatienu sajutusi, Ieva dziļi nopūtās un sacīja:

— Es nedusmojos uz dēlu, Naudri, tā tu nedomā! Šobrīd viņam grūtāk nekā man. Viņš mantojis brāļa muižu, viņam par bāreni jāatbild — viņam taču vispirms, vai ne? — Ieva kļuva mundrāka. — Varbūt aiziesim pie viņa? Mēs cits no cita slapstāmies, bet no nelaimes taču, ja nedod Dievs, tāda piemeklēs, neviens no mums nevarēs noslēpties. Visi aiznesīs uz kapiem to pašu krustu…

Divatā viņi uzkāpa otrajā stāvā.

Tumšajā istabā valdīja puskrēsla. Jons Tvirbuts stāvēja pie loga. Viņš atskatījās pār plecu, lēnītēm nolaida rokas un skatījās uz Naudri nešaubīdamies, ka viņš paziņos — tagad jau gadījies un noticis tas, kas vairs nav labojams. Izdzirdis, ka neviens no bēgļu meklētājiem vēl neesot atgriezies, un nopriecājies, ka veltīgi viņu biedējušas nelabās priekšnojautas, Jons atbalstījās pret palodzi un ar kabatlakatu noslaucīja aprasojušo pieri. Viņš sāka runāt. Viņš runāja tik ātri un neapturami, kā parasti runā cilvēks, kuram no svara nevis kaut ko pateikt, bet gan neklusēt, neklusēt, neklusēt — tad cilvēks pļāpā, bieži vien ne saprast nevar, ko viņš pļāpā. Drūmās vientulības stundas, kad esi viens, kad esi neziņā, kad gaidi, kad jebkuru mirkli vari izdzirdēt ziņu, kad jau gadījies un noticis tas, kas vairs nav labojams, — tas viss pārvērš pat stipru vīru, kurš pašcieņā noliecis galvu Visuaugstākā priekšā. Kā tagad: jo ātrāk un sparīgāk Tvirbuts runāja, jo stiprāk viņam spīdēja acis — vai šīs acis nepadara spīdīgas kāda slimība, kura miesā lauzdamās iekšā?…

Jons stāvējis tieši šeit, pie loga, un redzējis Lepši iejājam pagalmā. Pēc skrējiena no zirga cēlušies garaiņi. Pār lopa muguru pārmesto maisu Lepšis pieturējis ar vienu roku. Kakla lakats, kam vienu galu Jokūbs sabāzis azotē, vējā plīvojis kā balta čūska, kura iekodusies jātniekam sirdī. Jokūbs Lepšis ceļā no Sidabravas uz Paloniem jāšus droši vien būs pārpeldējis gan Ķiršinu, gan Palonu, jo pats caurcaurēm slapjš, pat mati slapji un pielipuši pie pieres un galvas. Nolēcis no zirga, Jokūbs nespējis nostāvēt kājās. Viņš paklupis. Jons nodomājis, ka viņš laikam būšot piedzēries. Bet Lepšis izveicīgi cēlies augšā, norāvis zirgam no muguras maisu, uzvēlis plecos un, smagās nastas grīļināts, devies uz pilsnamu. Drīz jau otrā stāva gaitenī izcēlies troksnis. Kalpi mēģinājuši aizstāties Jokūbam ceļā un dusmīgi klieguši:

"Kur tu ej, viscaur dubļains? Kur tu nes slapjo maisu? Ūdens tek uz grīdas!"

"Vai neredzat, nelieši, ka tur sviedri līst!" Lepšis atcirtis.

Jons izbijies, ienācis prātā, ka notikusi kāda nelaime. Steidzies atvērt durvis, bet neesot paguvis — Jokūbs jau durvis atsitis vaļā ar kājas spērienu, ienācis iekšā stenēdams un no smaguma elsdams, Tvirbutu aizķēris tikai ar maisa stūri, bet no trieciena viņš aiztenterējis līdz galdam — tādam vajagot būt velna apsēstam, lai tik smagu maisu varētu uzstiept otrajā stāvā. Kad Lepšis šo maisu nozvēlis uz galda, tas sadrebējis un nobrākšķējis, kājas ieliekušās…

Cieši un stīvi Jons vērās māmiņā.

—    Mamm, man sametās tik baigi!… Kā toreiz, kad tu pārvedi mājās tēvu. Bet no tēva es taču varēju aizmukt. Kamēr cēlāt viņu ārā no karietes, es aizskrēju un noglabājos, jo biju laukā.

—    Dēliņ!… — Ievai izspruka.

—   No šejienes, no istabas, mamm, es nevarēju izmukt! No Lepša neparko es nevarēju aizmukt. Pagrābu no galda krustu. Domāju tā, ka roku pret krustu viņš necels, bet, ja cels, tad lai nāk kas nākdams!…

—    Dieviņ, dieviņ, viņš tēvu atceras briesmīgu!… — Ieva ievaidējās tik klusi, ka sadzirdēja vienīgi Naudris.

Dēls runāja vienā runāšanā. Jona acis, kuras spīdēja arvien stiprāk un stiprāk, liekas, redzēja visu, par ko viņš runā.

Lepšim slapja bijusi bārzda un slapjas ūsas, tāpēc arī smaids šajā spalvu kušķī licies pretīgs.

"Maisā ir nauda. Redzi, cik daudz naudas!"

Lepšis smīnējis.

Jons pajautājis:

"Kāda nauda? Kam tā pieder?!"

"Lietaviešiem!" Lepšis atbildējis. "Zagļiem." Viņš šo maisu atraisījis un ripinājis no tā lielus un mazus akmeņus, runādams: "Šoks, desmit šoku, šis te — simt šoku!"

Akmeņus izbēris, viņš maisu izpurinājis: uz galda izripojušas monētas, stienīši, graši un auksīni — īstā nauda, daudz īstās naudas. Lepšis teicis:

"Visa! Trūkst tikai tās, kuru nodzēru. Bet vai nu zagļu naudas žēl — šā vai tā Dievs to pārvērš akmeņos. Kungi, kungi!… Kodeksu jūs visi lasāt kā Svētos rakstus, bet pēc lasīšanas — zogat, zogat caur acīm, caur atslēgu, caur krustu, zogat abām rokām! Valdnieks liek zagt amatvīriem, amatvīri — ierēdnīšiem, ierēdnīši — utubungām… Lai slavēts likumkrājums! Lai slavēts taisnīgums! Slava patiesībai, mūsu aklajai Dieva aizredzībai! Tā, aklā, nekad neieraudzīs, kurš aprij savējo, kurš sveša labumu — caur vēderu lielceļš neved. Bet iegaumējiet manus vārdus, labie lietavieši: princips jābūt, princips ir — jo lielāku naudu zogat, jo lielāku akmeni savam kapam veļat virsū! Ar, mans kungs, ar, gaišie lietavieši!"

Ardieva vārdu viņš pilnu neesot izrunājis. Neesot gribējis aptraipīt Dieva vārdu. Ar un — cauri! Tā Lepšis atvadījies. Viņš aizgājis. Un Jons sapratis, ka Jokūbs aizgājis pavisam. Rokā ieraudzījis turam nevis krustu, bet gan zaķa galvu — tēva relikviju.

—    Muld… Viņš jucis… — Ieva izbijusies čukstēja Kovīdam. — Kādi akmeņi? Kur šie akmeņi ir? Kurš tos redzējis?

Arī Naudris atbildēja tikpat klusi:

—     Es tos redzēju. Savām rokām iznesu laukā, kalpus kungs neļāva saukt — palaidīšot tādas nevalodas, ka, tām atnākot atpakaļ, ausis nokaltis.

Jons pielieca galvu un ieklausījās. Tā kā māmiņa un saimniecības pārzinis sačukstēšanos pārtrauca, atkal ierunājās viņš:

—    Lepši, liekas, esam pazinuši labi — rupjš, nīgrs, jucis. Bet aizvakar Jokūbs runāja tik mierīgi… Vai saprotat — pavisam mierīgi! Šausmas… Kas mēs esam, kādi mēs esam? Jūdzēs mērījām attālumu, asīs — augstumu un dziļumu, ar likumkrājumu — mūsu negodīgumu. Likumkrājums mūsu negodīgumu aizstāj ar naudu! Godīguma naudas — tik maz, negodīguma — kaudžu kaudzēm… Vai tev, Naudri, mati neceļas stāvus? Vai tev, māmiņ, nav baigi?

Ieva piegāja pie Jona, saņēma viņa rokas un jau bez izbailēm, sirsnīgi brīnīdamās, teica:

—    Dēliņ, vai tāpēc mēs esam zagļi, ja Lepšis mūs par zagļiem nosaucis? Kādas tikai muļķības tu ņem pie sirds! Visi ubagi apzog tos, kuriem kaut kas pieder — vai tas kuram kāds jaunums?

—   Tas nav tas… Tur, mamm, runa par citam lietām! — Jons lēni sapurināja galvu. — Likumkrājums brīdina: ja esi nonācis līdz robežai, nepārkāp to! Mēs nedzirdam. Likumkrājums iesaka: turies pie likuma — un tu būsi brīvs! Mēs nedzirdam. Neko mēs nedzirdam, neko neņemam vērā. Kā vērti tad mēs esam — likumkrājuma vai kauna staba vērti?

Viņš pārguris, Ieva nodomāja, nogurums viņu padara stulbu. Žēlodama un sadūšinādama māmiņa pasmaidīja.

—    Tu zini, ka māmiņa vienmēr nojautusi gan labo, gan ļauno. Tava Asara atradīsies! Viņa pārnāks sveika un vesela! Ja es esmu mierīga, kāpēc baiļojies tu?

—    Bet Lepšis pagalam! — Jons spēji iesaucās. — Viņš teica: ar! Viņš pakārsies, to nozīmē šis a r!…

—    Lepši tu nepiemini! Es aizliedzu!

—   Varbūt tu viņam aizliegsi arī pakārties? O, ja varētu notikt pēc tava prāta!…

—    Es aizliedzu! Klausi māti!

Sabārusies māte ar dēlu. Naudris šajā ķildā jutās lieks — atmuguriski viņš atkāpās pie durvīm, klusi tās atvēra un izlavījās gaitenī.

"Es aizliedzu!" Kovīds Naudris kādreiz šos vārdus bija izkliedzis Cēsu katedrāles virsmācītājam Oto Šenkingam. Naudrim nebija šaubu, ka baznīckungs vainīgs rotmistra Petra Tvirbuta bojāejā, bet šis nekaunīgais dvēseļu gans gribēja pavadīt nelaiķa mirstīgās atliekas uz Paloniem — uz dzimteni. Bojāejā vainīgais nedrīkst pavadīt bojā gājušo uz dzimteni. Tā uzskatījis Kovīds Naudris. Un viņš nebija ļāvis Oto Senkingam kāpt laivā, lai celtos pāri Daugavai. "Es aizliedzu! Laivā zārks! Noslīcināsi zārku!" Kovīds Naudris bija brēcis uz virsmācītāju.

"Es aizliedzu!" tagad bija saukusi māte dēlam, Bet māte un dēls vienā laivā taču brauc uz to pašu krastu. Laivā nav ne nodevēja, ne cita kāda sveša cilvēka. Vai gan tas galvenais? Kamēr tuvumā citi, cilvēks vaino citus. Palicis viens, viņš vaino sevi. Bezvainigs nevari būt — nekad, nekur.

Vispirms Ievai sāka rēgoties, ka Rietavā, dēla Petra istabā, viņa gultā, pie kuras viņa parasti kavējusies nomodā svētdienas vakaros, guļ cilvēks, apaudzis ar riebīgām krēpēm un netīrs, visu laiku viņš irgājas un vaikstās, valstīdamies sajauc guļvietu, plēš pārvalku un apspļauda krustiņu pie sienas — viņš ņirgājas par visu, kas Ievai atgādina mirušo vecāko dēlu.

Nekad neviens no Ievas Tvirbutienes muižas ļaudīm vai kalpiem Petra piemiņas istabā ne kāju nebija uzdrīkstējies spert. Visi izturējušies ar goddevību pret drošsirdīgo karotāju — lielmātes kritušo dēlu. Par viņa karagaitām stāstījuši bērniem. Aizlūgdami par viņa veli, lūgušies no Visuaugstākā aizstāvību pret karu, badu un mēri. Ieva bijusi pavisam droša — neviens no muižas ļaudīm, neviens rietavietis viņas nelaiķa dēlu nebūtu varējis nozaimot tik riebīgi, kā viņai rēgojās. Tomēr vēlāk, jau pēc pusnakts, Ievai galvā atplaiksnījās doma, ka šis pērtiķis no cilvēka veltīgi viņai nebūs spokojies — šeit, Palonu muižā, un šajā brīdī ir mironis, kopš mijkrēšļa muižā ir mironis! Šajā pilsnamā. Vakarspārna flīģelī. Vai arī ziemeļpusē. Bet var būt, ka pagrabā. Visticamākais — pagrabā. Ja Ievai neviens nav pavēstījis, ka tādu vai citu mirušo pārvedis, tātad dēls Jons šo notikumu viņai gribējis noslēpt un nospriedis: slepus nonesīsim zārku pagrabā, māmiņa nemaz nenojautīs. Kā nu nenojautīs, dēliņ!… Tiklīdz jau bija ienests un noslēpts…

Dievs Kungs!… Kas ienests un kas paslēpts — kura mirstīgās atliekas?

Auka aizbēgusi no mājām slima. Kaut vismaz siltāk būtu apģērbusies.

Baltie matiņi, lielās, zilās acis, bālie vaigi. Mazmeitas tēls stingi iestājies Ievai acīs.

Ar sveci gaismodama, Ieva Tvirbutiene devās uz pilsnama vakarpuses flīģeli, kurā dēla guļamistaba. Durvis aizslēgtas.

"Guļ… Pārvedis, ienesis un — devies pie miera. Dievs Kungs!"

Viņa klaudzināja pie durvīm un dauzīja tās tik ilgi, līdz blakus uzradās apmiegojies kalpotājs. Viņš pavēstīja, ka gan lielkungs Tvirbuts, gan vagars Naudris — vakar vakarā abi aizjājuši meklēt Auku un Lepši. Ieva palūdza kalpu, lai tas viņu aizvedot pie pagraba pārziņa. Muižas vīri krēslā pārveduši Aukas līķi un slepeni ienesuši pagrabā. Neviens par notikušo Ievai neesot uzdrīkstējies pastāstīt. Visi viņi tikai mazdūšīgi izklīduši un noslēpušies kur kurais. O, rāpuļi, vai spēsiet noslēpties no pekles speltīm?

Ieva domājusi, ka pagraba pārzinis mēģinās izlocīties — neesmu redzējis, neesmu dzirdējis, neko nezinu, atslēgu man nav. Tomēr pagraba pārzinis neizlocījās. Viņš viņai iedeva lielu saišķi — atslēgas no visiem pagrabiem.

— Kalps, šis te, būs liecinieks, ka atslēgas no manis esat paņēmusi jūs, lielmāt! — viņš noņurdēja un aizgāja gulēt.

Ievai sažņaudzās krūtis — sirdī atspīdējusi cerība, ka ļaunā priekšnojauta pievīlusi. Ja vien kādā no pagrabiem būtu noslēptas meitenes mirstīgās atliekas, vai gan dēls pagraba pārzinim atslēgas nebūtu atņēmis?

Kamēr kalps nesa lukturi, Ieva atguvusi nelokāmu pārliecību — Auka joprojām dzīva, vīri viņu meklē. Viņa droša arī par to, ka gan dēls Jons, gan vagars Kovīds Naudris — abi būs aizjājuši meklēt meiteni, viņiem arī pacietība nav no dzelzs, to var zaudēt.

Iemesla pārlūkot šos pagrabus vairs nebija. Ja iepriekš Ievu aicinājusi uz pagrabiem paša Visuaugstākā balss, kura gribai vēlies pretoties, bet trūkst spēka, šobrīd viņu vada uz pagrabiem spītība un iegalvošana sev, ka, neaizejot līdz galam, atpakaļ griezties nedrīkst. Ja iet un aiziet līdz galam, tas vienmēr sniedz prieku. Jauns cilvēks šādu prieku varbūt nemaz nesaprot. Lai tiktu skaidrībā, no kā gūstams prieks, jākļūst vecam. Pilsnamā miroņa nav! Mājās, kurās tu, cilvēk, dzīvo, miroņa nav!

Lukturi viņa nolika uz pakāpiena. Tad paskatījās visapkārt. Viņa nonākusi pie vistālākā pagraba — pie aukstā, pie tā, kas iemūrēts zem pilsnama ziemeļspārna. Pirmo reizi atbraucot uz Paloniem apstaigājusi un apskatījusi zāles un kambarus — visas telpas, bet pēc tam dārza pavēnī piesēdusi atpūsties, Ieva vēl ilgi bija jutusi ziemeļspārna pagraba aukstumu. Pagrabs bija tik tumšs un tik auksts, ka, sperot jau pirmo soli, tu jūti, kā šis tumšais aukstums zīžas iekšā miesā, kaulos un sirdī.

Atslēgu slēdzenē viņa iebāzusi, tomēr nebija pagriezusi. Ja ieiesi iekšā, ja apsēdīsies, tumšais aukstums iezīdīsies kaulos un sirdī, bet pēc tam tevi, cilvēk, vēl noturēs šeit vairākas nedēļas. Toreiz dārzā viņa tieši tā arī bija nodomājusi:

"Kad nomiršu, manas mirstīgās atliekas turēs šajā pagrabā vairākas nedēļas."

Ieva atgāza galvu — kāda nakts! Gaiss spirdzinošs un vēss. Pie debesīm zaigo spožās zvaigznes. Bet viņa stāv pie aukstā pagraba durvīm — bedrē starp zāles apaugušām kraujām. Kājas apspīd lukturis.

Petrs bija stāstījis: košie pavasara lauki, pakalniņi un ielejas, tumšie egļu meži, drūvās, izlijušās pļavas, pelēkās viensētas, nošņurkušie ciemi, cilvēki, ceļa malā sastājušies, bailīgi blenž — tas viss slīdēja gar mūsu acīm, Piltene tuvojās tik lēni, ka laiku pa laiciņam apstājāmies un apspriedāmies, vai neesam nomaldījušies, vai tikai nejājam atpakaļ uz Rīgu…

Dievs Tēvs, esi žēlīgs! Katrai mātei bērns ir kā Dieva dēls. Katra māte, atsaukusi atmiņā mirušo dēlu, čukst:

"Jēzu, manējais izgājis Tavos ceļos, vai pie Tevis viņš jau nonācis?"

Viņa Eminence kardināls Jurģis Radvils nosūtīja no Rīgas uz Pilteni vācu izlases vienības kapteini Tomasu fon Emdenu, rotmistru Klausu Korfu, Rīgas portoriju uzraudzības nodaļas komandieri Petru Tvirbutu un viņa raitniekus — Vaišgantu Burbu ar Āru Jaukantu. Kardināla — Līvzemes administratora — sūtņiem vajadzēja izdibināt, vai Kursas hercogs Magnus patiesi miris, vai arī provokatori vienīgi palaiduši baumas par viņa nāvi. Kardināls bažījās, ka dāņi, noslēpuši Magnus nāvi, paklusām varētu ievest Kursā karaspēku un nostiprināties Piltenes cietoksnī, proti, nolaupīt to, kas pieder lietaviešiem.[112]

Varšavas seims, uz kuru Petrs Tvirbuts pavadīja Magnus padomnieku Vilhelmu Šturcu, Kurzemes bīskapiju nebija atzinis par Magnus īpašumu, tas šo jautājumu nemaz nebija iztirzājis. Tāpēc kardināla sūtņi, jādami uz Pilteni, nolēma izlikties — karalis Stefans Batorijs atzinis Pilteni par Magnus īpašumu, mēs esam atgādājuši šī īpašuma apliecinājuma rakstu, bīskapam hercogam šis apliecinājums jāparaksta tikai ar savu roku un tikai mūsu acu priekšā, jo ar šo parakstu Magnus ne tikai pārņems īpašumu, bet arī apzvērēs uzticību karalim.

Par ceļu uz Pilteni dēls Petrs bija stāstījis nelabprāt un strupi, Ārs Jaukants — tēlaini, varbūt pat pārlieku sīkumaini; ar dubļiem nošķiestie Piltenes pils vārti bija slēgti, pie tiem stāvēja vairāki dāņu karakalpi, bruņojušies ar helebardām, uz cietokšņa mūra notaurēja taurētājs, pa arkveida vārtiņiem, kuri blakus lielajiem vārtiem, mūs iznāca sagaidīt Vilhelms Šturcs, viņš pavēstīja:

"Pils pārvaldnieka Johana Bēra nav. Sūtņu delegācijas nepieņemu es!"

Mūsu komandieris Tomass fon Emdens sāka kult tukšus salmus — karalis Stefans Batorijs bijis tik žēlīgs, viņš bijis tik pretimnākošs, tik laipns un tā tālāk, bet lielkungs Vilhelms Šturcs nebija pierunājams, zaudējis pacietību un kļuvis nikns, viņš Emdenam piedraudēja: kungi, griezieties atpakaļ! ja lauzīsieties pilī ar varu, pavēlēšu karakalpiem, lai sakapā jūsu zirgus, viņu galvas samauc uz mietiem, bet jūs pašus iemet staļļos, — un tad mūsu grupas priekšā izjāja rotmistrs Tvirbuts, kuru ieraugot un pazīstot, Šturcam dusmas pārgāja, viņš sniedza Petram roku un palīdzēja nolēkt no zirga.

Vakariņas kardināla sūtņiem pasniedza kamīnzālē. Viņus sasēdināja pie gara, bagātīgi apkrauta galda vaskā uzspodrinātos krēslos ar parocēm un augstu atzveltni, lerazdamās uz vakariņām, viņus pagodināja Magnus sieva Marija Vladimira meita: krievu un vācuprāt — karaliene, lietaviešu un poļuprāt — tikai hercogiene. Tolaik viņai bija divdesmit trīs gadi. Lai tērpusies cik jaunavīgi tērpdamās — plecus rotāja balta mežģīņu apkakle, ņieburs čaukstēja milzumā apmalojumu, bet melnie, krokotie svārki sveču gaismā līdzīgi zaigojošam, trauslam vēdeklim —, šķita, ka hercogienei nebūs mazāk par trīsdesmit pieciem. Viņu nospieda smagā rūpju nasta. Viņai vajadzēja domāt, kur lai patveras un kā lai dzīvo, lai nekas netrūkst ne pašai, ne mazajai meitiņai Jevdokijai.[113] Un vispār viņa laimīga nekad nav bijusi. Kad astoņdesmit otrā gada augustā Petrs bija ieradies, lai pavadītu Vilhelmu Šturcu uz Varšavu, hercogiene bija žēlojusies:

"Ak Dievs! Ak Dievs!… Tā, kā laulājos es, nav laulājusies nekad neviena sieviete! Mani ieveda Probojnojielas baznīcā Slavkovā un nolika pie svētā Dmitrija, bet Magnu atstāja baznīcas priekškambarī. Man bija trīspadsmit, no sākuma nemaz nesapratu, vai jau laulājos, vai tikai saderinos. Pēc nedēļas braucu projām no Novgorodas… Prom braucot, caur asarām nemaz nevarēju saskatīt ceļu."

Maltītes laikā kapteinis Tomass fon Emdens uzsauca svinīgu tostu par dāņu un poļu, krievu un lietaviešu miermīlīgu sadzīvošanu, par mierīgu nākotni, par karaļa Stefana Batorija izrādīto laipnību bīskapam hercogam un hercogienei. Runā viņš vēlreiz atkārtoja, ka īpašuma apliecinājuma raksts Magnum sūtņu acu priekšā jāparakstot ar savu roku. Viņš teica arī šādus vārdus:

—   Apliecinājums varētu būt spēkā līdz mūža galam.

Tomasa fon Emdena viltīgie vārdi iedarbojās uz hercogieni. Steigšus, nesakarīgi, gluži kā pa sapņiem viņa sāka runāt: pieminēja meitiņu, pils pārvaldnieku Johanu fon Bēru, Varšavas seimu, nāvi ar izkapti un kāda ārsta vārdu. Skatīdamies uz Vilhelmu Šturcu, Petrs Tvirbuts pacēla roku pie pieres un nolaida pie sirds… Pārmest krustu viņš nepaguva — Marijas hofmeistariene, kura sēdēja blakus kundzei, rupjā balsī teica:

—    Bīskaps hercogs smagi sasirdzis. Spalvu viņš vairs nespēj noturēt. Cilvēkus viņš nepazīst.

—Viņš vairs nepazīst cilvēkus? — notēlojis apmulsumu, kapteinis Emdens pārjautāja hofmeistarienei. Atbildi negaidīdams, viņš tūdaļ piemetināja: — Dāmas un kungi, ja bīskaps nebūs spējīgs parakstīties, viņa ģimene neiegūs nekādas mantojuma tiesības…

Hofmeistariene neapjuka.

—    Par ko var būt runa? Šo apliecību var parakstīt arī lielkundze hercogiene! Vīra īpašums ir arī viņas īpašums.

Joprojām turēdams roku krusta pusmetienā, Petrs Tvirbuts cieši skatījās uz Vilhelmu Šturcu. Tas Petram omulīgi uzsmaidīja un sacīja:

—   Par agru metat krustu! Dieva vārdu un āmen lieki nevalkā! — Viņš cēlās kājās un stingā balsī pavēstīja: — Daru zināmu, kungi: veselības stāvoklim pasliktinoties, bīskaps hercogs devies ārstēties uz Kopenhāgenu — uz brāļa dāņu karaļa pili. Ja vēlaties, lai mūsu valdnieks paraksta apliecinājumu jūsu acu priekšā, gādājiet dokumentu uz Kopenhāgenu!

Kardināla sūtņi vaicājoši lūkojās uz hercogieni. Izmocītajai sievietei vairs nebija ne spēka, ne gribas izturēties tā, it kā viņas vīrs aizvien vēl būtu dzīvs. Pilī bija mironis. Marijas Vladimira meitas apdzīvotajā pilī bija paslēpts mironis.

"Kur tētiņš?" mazā Jevdokija aizvien iejautājusies. "Uz kurieni tētiņš aizgājis?"

"Uz Kopenhāgenu!" meitenei aizvien bija atbildējusi māte, hofmeistariene vai aukles.

—   JēziņL. Mēs esam izdzīti no Bībeles, — tik tikko sadzirdami iečukstējās hercogiene. — JēziņL. Paturi mūsu kroni, kamēr būsim atpakaļ Bībelē! JēziņL. Kā salst, kad esi izdzīts, atgrūsts un aizmirsts…

Ceļā uz Varšavu padomnieka Vilhelma Šturca kalps Matss Saimre baiļojies, vai viņa kungs nodzīvos līdz seimam, vai viņš sagaidīs, kamēr bīskapiju atzīs par viņam piederošu.

"Bīskaps hercogs sen jau slimo, viņam visu laiku salst," Matss stāstīja Petram Tvirbutam. "Kad nomira mamma, man bija vienpadsmit. Bīskaps hercogs ieradās patversmē paņemt mani, ieģērbies kažokos un ieāvies velteņos. Bet bija jūlija vidus! Tikai mazu brītiņu mierīgi pasēdējis, viņš sāka salt. Krekla pārvilkšana viņam bija gatavās mocības. Palicis pliks, viņš klabināja zobus un sēca: kāds sals, kāds briesmīgs sals!…

Zāles kamīnā mierīgi un negribīgi plandījās liesmas. Sveces apgaismoja zāles sienas, uz tām gleznotās Veneras un gleznas ar dunčiem bruņotiem vīriem. Kardināla sūtņi uzsauca tostus, vēlēja bīskapam hercogam veselību un daudzus mūža gadus, bet zārks ar viņa mirstīgajām atliekām jau novietots tumšajā pagrabā, kurā kāds viltvārdis grāfs, veco dokumentu viltotājs, savulaik miecējis cūkādas. Pagraba tumšais aukstums zīdās iekšā kaulos un sirdī cilvēkam, kurš dzimis princis, bet mūžu nodzīvojis par hercogu bez hercogistes, par bīskapu bez bīskapijas un par karali bez karaļvalsts.

Kardināla sūtņi izjāja no Piltenes vēlu vakarā. Naktī Petru Tvirbutu mežā panāca Magnus padomnieka Vilhelma Šturca kalps Matss Saimre. Jādams līdzās, viņš pacēla lukturi, lai varētu saskatīt Petra seju un apgaismot savu. Raženais melnmatu jauneklis ar spriganajām acīm Petram teica:

— Ja tavs tēvs nebūtu izglābis manu māti, es nebūtu piedzimis. Saimru dzimta būtu izzudusi. Līdz pašai nāvei būšu pateicīgs tavam tēvam! Tavs tēvs līdz pašai nāvei bija pateicīgs Magnum, kurš par viņu gādājis tikpat kā par mani. Tāpēc mans pienākums tev darīt zināmu: bīskaps hercogs Magnus miris astoņpadsmitajā martā piecos pēc pusdienas.[114] Ardiev!

Nav miris! Viņš nav miris!

Nav miris Radvils Melnais, nav miris Jons Hodkevičs, nav miris Laurīns Vaina, nav miris Magnus — nav miris neviens no tiem, kuri viņas vīra, desmitiem un simtiem lietaviešu, līvzemiešu, poļu, vācu un krievu mūžu dzīvojuši tā, itin kā tas būtu viņu mūžs. Ja viņi būtu miruši, Ievas Tvirbutienes mūžs būtu citāds. Visiem mūžs būtu bijis citāds — Motieja Budģina dēls būtu pārnācis no kara, Petrs būtu pārnācis no kara, Auka būtu uzaugusi kopā ar vecākiem, Ārs Jaukants nebūtu zaudējis roku, Jokūbs Lepšis nebūtu zaudējis saprašanu…

Bet — vai kaut kas bijis savādāk? Vai kauč viens cilvēks Lietavā jutis, ka viņa dzīve pavērsusies uz labo pusi? Neviens to nav jutis! Nav miruši tie, kuri svešu mūžu dzīvo kā savējo. Viņi nemirst! Viņi ir nemirstīgi! Viņi vienmēr bijuši, ir un būs.

Bīskaps hercogs Magnus, kuru Ieva nekad nav redzējusi, viņai spokojas Petra piemiņas istabā — sīki smejas, vaibstās un spļauj virsū krustiņam pie sienas…

Ataususi gaisma. No zemes sākusi celties migla.

Staļļu pusē nospraustajās zirgs, skan tik tikko sadzirdami kāju piesitieni.

Ieva notrīcēja, kā pamodusies no murgaina miega. Par nemirstīgajiem, pērtiķcilvēkiem, ērmiem — visādiem domu māžiem… un pat visīstāko no īstākajiem lukturiem uz pagraba pakāpieniem aizmirsusi, viņa pa taku aizsteidzās gar pilsnama spārnu. Šitāda migla, šitāda migla — tālumā neko nevar saskatīt!

Pie staļļiem miglā parēgojās pārjājušie vīri. Negulējuši un pārguruši viņi nosegloja zirgus, streipuļodami nesa seglus un sameta kaudzē staļļu sienmalē. Vīri kustējās Ievai garām te uz vienu pusi, te uz otru, klusu ciezdami, viņu varbūt pat neredzēdami. Ievai mēle nepagriežas, lai pajautātu par jaunumiem. Viņa gaidīja kādu vissīkāko vēstiņu kā ubags dāvanu.

—    Eņģeli, sargeņģeli… — viņa čukstēja un krustījās.

Un viens no vaļiniekiem apstājās pie viņas, piebāza pie acīm saraino, dubļiem piešķiesto zodu un dusmīgi nočērkstēja:

—    Pārvesta, pārvesta!

—   Vai dzīva?

—   Sasieta! — nobļāva dusmīgais vaļinieks un aizzvāļojās. Ieva saklausīja, ka cits kāds, miglā attālinādamies, kā spļautin izspļāvis:

—    Beigtie nav jāsien!…

Ieva gribēja jautāt un izklaušināt gan šo, gan to otro, bet joprojām nevarēja saņemt dūšu. Nomierinājusies mazliet, viņa aptvēra — pārvesta sasieta, labi, tas ir labi! — un atkal sāka lūkot, kur vīri, bet tie jau bija aizgājuši katrs savu ceļu. Miglā pie staļļiem Ieva stāvēja viena.

Pirmdiena, 24. augusts. Stekeborga

Tagadnes vairs nav. It viss vien pagājības tēli un ēnas. Pa guļamistabas logu Sigismunds redz paceļamo tiltu, Jukseltorpas līcīti, lēzeno Sletbakenas dienvidkrastu un zemos paugurus, kuri apauguši ar eglēm, ēčiem un bērziem. Cietokšņa salai apkārt sadzīti pāļi. Savulaik ūdens strēmeli starp krastu un pāļiem saukuši par aizsarggrāvi. Pāļi kļuvuši melni. Tie vēl ir, bet tikai tā, kā atmiņā saglabājušies sen pagājušie gadi. Četrdesmit trešajā Dakena vadībā bija sadumpojušies Smolandes un Esterjētlandes lauksaimnieki. Rudenī — septembrī un oktobrī — Stekeborgā bija Sigismunda vecātēva, karaļa Gustava, karavadoņu mājvieta. Daudz reižu dumpinieki mēģinājuši aizdedzināt pili. Karalis Gustavs cietokšņa koka būves nojaucis. Uzcēlis mūra sardzes namiņu, kalēja smēdi un lopu uzraugu māju… Tagad slejas nevis mūri, bet gan tālā pagātne.

Stekeborgā karalis tikai trīs dienas, bet tik daudz visādu notikumu, ka Sigismundam jau šķiet — aizskrējuši teju vai trīs gadi, kopš viņš nokāpis no "Admirāļa" un, no Apaļā torņa salutējot lielgabaliem, iesoļojis cietoksnī. Acu priekšā aizvien vēl rēgojas sagaidītāju — kavalēristu un leģionāru — ierinda. Joprojām deg vaigi no viņu apskāvušās māsas Annas asarām. Taču patiesais satikšanās prieks izdzīvots bijis jau iepriekš — domās. Un māsa raudāja, skumdama par to, kas jau aizsteidzies un aiztraucies. Viņi apsēdās pirmajām — svinīgajām — pusdienām, bet vēl nebija paguvuši ne kausus pacelt, kad karaļa zālē ienāca no Linčēpingas atjājis sakarsušais ziņnesis. Kopš šī brīža tajās zālēs un telpās, kurās uzturējās karalis, durvis gandrīz nebija aizvērušās. Ziņneši no Linčēpingas vēstīja jaunākās ziņas par hercoga Kārļa un izlīdzēju ministru sarunām. Karaspēka komandieri ieteica izkārtot vienības Sletbakenas dienvidkrastā katru reizi savādāk. Padomnieki kūla tukšus salmus, cenzdamies pārsteigt Sigismundu ar diplomātisko apsviedīgumu, tepat uz vietas skaļi izteica domas, kādos viltīgos vārdos karalim būtu jāraksta hercogam Kārlim vai ministriem vidutājiem. Bet Sigismundam domas traucās atpakaļ uz jūru — uz baismajām vētras dienām.

Stekeborgā viņš ieradās trijos kuģos. Kur pārējie kuģi, kur desmitiem kuģu, kur simtiem karotāju, zirgu un lielgabalu? Vakar vakarā bija ieradušies sešpadsmit kuģu. Vēl trūkst gandrīz piecdesmit. No neziņas vēl nav atguvies flotes komandieris Stens Banners.

Naktī ziņnesis bija pavēstījis labu kaflenu' no Linčēpingas. Sarunās ar ministriem vidutājiem hercogs Kārlis teicis:

"Karalis un seims ieviesīs jaunu pārvaldes kārtību, tāpēc atsakos no karaļvalsts pārvaldnieka titula, atlaižu karaspēku un dodos uz savu hercogisti, kur mierīgi gaidīšu seimu."

Šorīt atauļoja otrs ziņnesis. Hercoga paziņojums ministriem vidutājiem bijusi vien viltīga izlocīšanās. Pie Linčēpingas sapulcinātais lielais hercoga karaspēks — trīs tūkstoši pieci simti kājnieku un divi tūkstoši jātnieku — ieņēmis plašu teritoriju, nobloķējis ceļus, stigas caur mežiem un pārejas pār purviem. Ernsta Vējera nodaļu, kura devusies uz Stekeborgu, sagaidījis slēpnis. Vienīgi Vējera brīnumainā orientēšanās svešajā apvidū glābusi vairāk nekā simt karaļa karavīru.

Sigismundu sagrāba bezspēcīga cilvēka niknums. Mantotajā karaļvalstī viņš tikai akls ciemiņš! Viņa valdījumos saimnieko tēvocis Kārlis! Viss, kas šobrīd notiek karaļvalstī, notiek pēc Kārļa gribas. Tagadne pieder Kārlim. Viltīgais vecis Sigismundu — karali! — piespiedis dzīvot vakardienā. Vakar uz galda bija maize. Šodien esi ieradies nogriezt no tās riku un — maizes vairs nav! Vakar priekštelpā karājies kara apmetnis. Šodien pastiep roku to kabināt nost — apmetņa vairs nav! Vakar skaidri redzēji ejamo ceļu. Šodien ceļu tavām acīm noslēpj hercoga uzlaistie dūmi. Pat šeit, Stekeborgā, cietoksnī, kurā hercoga vara neietiecas iekšā, kurā visu vari kārtot pēc savas, karaļa, gribas, ik spertā solī atduries pret pagātni kā pret vecātēva, karaļa Gustava, celto mūri.

Sigismunds apstaigāja cietoksni, un galva viņam sareiba arvien stiprāk. Pagrabi. Tos, droši vien, mūrējuši karaļa Magnus Ladulosa mūrnieki pirms krietniem trijiem simtiem gadu. Pagrabam griesti velvēti, lodziņi aizrestoti un pavērsti uz pagalmu, pa tiem var redzēt bruģa akmeņus un sargu kājas. Kad Sigismunds bērnībā vasaras bija pavadījis Stekeborgā, pagrabā zem pils dienvidspārna bija saliktas daudzas lielas mucas. Tēvs karalis reinvīnu piegādāja no Reinas ielejām, kurās Stekeborgai piederēja vīnogulāju plantācijas. Reinvīns pagrabā stāv arī tagad. Toties Stekeborgai vairs nepieder vīnogulāju plantācijas pie Reinas. Ja gribi, lai tev pieder plantācijas, atgriezies pagātnē!

Kāp tu, cilvēk, augšā pa kāpnēm — vēl nemājīgāk! Pils pirmo un otro stāvu pārbūvējis karalis Gustavs. Tie vēl tādi paši kā tolaik. Ja karalis

Gustavs augšāmceltos un ienāktu iekšā, aiz vilšanās viņam būtu jāiesaucas: vai dieniņ, mani pēcteči neko jaunu nav izdarījuši!…

Sigismunds apmeties trešajā — karaļu jaunajā — stāvā, fauns tas bijis pirms divdesmit gadiem. Sigismunds atceras, kā tēvs karalis tos bija būvējis. Viņš atceras ķieģeļu grēdas, kuras pārvērtušās par šīm sienām. Viņš atceras kalēja Kristapa resnās rokas ar piebriedušajām dzīslām, galdnieku Jakobu, kas ar dzeltenu kaula susekli sukā laukā no bārzdas skaidas. Viņš atceras akmeņkaļus brāļus Brētselus—Villemu un Franci, izkaltušus, toties apbrīnojami spēcīgus beļģus. Viņš atceras mūrnieku Lasi no Sēderbijas, stiklinieku Hokanu no Sēderčēpingas un Hansu Flemingu — slaveno arhitektu un tēlnieku. Viņam saglabājusies atmiņā Hansa Fleminga sulīgā balss:

"Tev, princi, jau trīspadsmit gadu! Laiks apgūt celtniecību. Es izrunāju vārdu, mūrnieks liek ķieģeli. Karaļu jaunais stāvs celts no maniem vārdiem. Vārds vispirms, pils — pēc tam. Lai kādreiz kāds ceļ ko celdams, iegaumē — vārds vispirms!"

Kur Sigismunds iet, tur nopakaļ, liekas, vēl sveiki un veseli ņudz mūrnieki, akmeņkaļi, kalēji un stiklinieki. Un Flemings. Un, protams, Flemings! Hanss Flemings, ieradies Zviedrijā no Beļģijas, desmit gados no vārdiem radījis sarkofāgu Sigismunda māsiņai Izabellai, Sigismunda māmiņai Katrīnai un Sigismunda vecamtēvam Gustavam. Visplašāko sarkofāgu — karaļu jauno stāvu — viņš radījis viņam, Sigismundam. Tagad trešajā stāvā Sigismunda guļamistaba, ēdamzāle, darba istaba un audienču zāle. Trešajā stāvā māsas Annas buduāri, galmadāmu un kambarjunkuru istabas. Trešajā stāvā baznīca, kurā Sigismunds lūdz Dievu. Trešajā stāvā — vakardiena, tā visa nolādētā pagātne, kurā viņu iemūrējis viltīgais tēvocis Kārlis. Ar ko pagātne atšķiras no sarkofāga? Vai Flemings, lielais celtņu burvis, toreiz bija zinājis, ka Vāsiem — jau šim trīspadsmit gadu vecajam princim Sigismundam — viņš būvē nevis karaļu jauno stāvu, bet gan ceturto sarkofāgu?

Atgriezusies no Sēderčēpingas seima, karaliene Margarita izdzer vīna kausu un ļaunā priekā čukst:

"Man galvā trīs kroņi. Tas ir defacto."

Šeit viņas čuksti vēl nav apklusuši.

Karaļa Gustava karaspēka komandieri skaļi pārspriež, kā lai notver Dakenu, dumpīgo lauksaimnieku vadoni…

Pārspriešanas troksnis vēl nav apklusis…

Priekšpusdienā atjāja ziņnesis no Finborgas. Viņš atgādājis Zāmuela Laska vēstuli.

Esam ceļā uz Stokholmu. Hercoga nodaļas nesatiekam. Šejienieši pārvietošanos netraucē. Ar dievpalīgu viss notiek pavisam labi.

No vārdiem var uzcelt ne tikai pilis vien! Vārdi rada impērijas un valstis. Vienmēr un visur — vispirms vārds, pēc tam — tēls, miesa, vara un brīvība. No sarkofāga, kurā esi iemūrēts dzīvs, sāc lauzties laukā ar vārdu!

Aizmirsis par trakajām dusmām un bezspēcību, noskaņojies drosmīgam uzbrukumam, karalis pēc pusdienām ieslēdzās darba istabā, sēdās pie galda un ķērās pie atbildes rakstīšanas uz hercoga Kārļa vēstulēm, kuras trijās pēdējās nedēļās viņam izsnieguši tēvoča sūtņi — Ēriks Svena dēls Ribings, Kristofers Sipterods un Tihs Larsa dēls Jillenkreics.

…Mazas svītas pavadībā savā karalistē ierasties nevarēju, jo labi zināju, ka sagaidīšana būs neviesmīlīga. Zviedrijai manu karaspēku uzturēt nevajadzēs — pārtiku no valsts iepirks par naudu mani rotmistri. Man, karalim, liekas dīvaini — kāpēc hercogam nepieciešama tik liela armija? Hercogs patiešām noplicina Zviedriju — karadienestā iesauktie vīri neapstrādā laukus, nezvejo zivis, nemedī zvērus un nekausē dzelzi. Nesaprotu, kāpēc hercogs sagrābis Joahima Šēla karalisko floti. Brīdinu, hercog: necel dumpi pret Dieva svaidītā karaļa varu, par dumpja sekām dabūsi atbildēt Dievam un cilvēkiem, karaļa pavalstniekiem…

Sigismunds pārlasīja vēstuli divas reizes. Lasīdams otro reizi, viņš uzrakstītajā vīlies. Viņu kaitināja rindas!

1592. un 1594. gada seima dokumenti stingri aizliedz pavalstnieku totālo mobilizāciju. Mobilizējot zemniekus, sievas un bērni nespēs novākt ražu. Karaļvalsti pārņems bads. Hercog Kārli, nesūti kaujā savus karavīrus — saimniecībās viņi vairs neatgriezīsies. Kas apstrādās zemi?

Nav šaubu, hercogs Kārlis brīnīsies, ka valdnieks saudzē brīvos saimniekus. Polijā, Sigismunda otrajā karaļvalstī, brīvo zemnieku vairs nav. Ir tikai atkarīgie un klaušinieki. Vai hercogs noticēs, ka Sigismunds, iznicinājis brīvo zemnieku kārtu vienā karalistē, sirsnīgi rūpēsies par viņiem otrajā?

Karalis Sigismunds vīlies vārdos vispār. Arhitekts Hanss Flemings runājis niekus. Vārdi nav ne ķieģeļi, ne pulveris, ne šāviņi. Vārdi ir vai nu meli, vai patiesība. Ko vairāk — melu vai patiesības — hercogs Kārlis saskatīs šajā Sigismunda vēstulē? Un — kāpēc gan Sigismunds tik stipri bija nopriecājies par Zāmuela Laska vēstuli? Neviens neesot traucējis ne Laskim, ne Valāvičam, ne Ļubomirskim ceļu uz Stokholmu!… Patiesībā tā bijis aizvakar. Bet — šodien? Šajā brīdi? Varbūt hercoga karaspēks jau uzbrucis karaļa nodaļai un to izslaktējis, varbūt nav vairs ne Zāmuela Laska, ne Jeronīma Visigina Valāviča, ne Stanislova Ļubomirska…

Aizkaitināts un sāpošu sirdi Sigismunds iziet no darba istabas un ieiet karaļa audienču zālē. Pie garā galda apspriežas kanclers Ēriks Larsa dēls Spare, karapulku komandieri — Ēriks Gustava dēls Stenboks un Gustavs Aksela dēls Banners, sekretāri un rakstveži. Galds noklāts ar papīriem un kartēm. Sejas piesārtušas, karaļa sekretāra Vojteka Gebultovska piere klāta sviedriem.

— Vojteka kungs, vēstule hercogam uz mana galda! Gādājiet, lai to tūdaļ pārraksta un nosūta! — valdnieks liek Vojtekam Gebultovskim.

Cik daudz telpas! Zāles griesti gandrīz divpadsmit ainu augstumā. Pieci lieli logi skatās uz dārzu, pieci — uz pagalmu. Griesti — no paneļiem, grīdas — no intarsijām. Starp logiem — gobelēni gaišās krāsās… Niecība…

Kad notikumu daudz, tagadnes vairs nav. Viss, ko Sigismunds dabū zināt tagad, noticis jau vakar, aizvakar vai pirms nedēļas.

Austrumpuses logi vērsti pret dārzu, kas apmūrēts ar augstu pils iekšējo sienu. Saulainajā vējā šalc ābeļu, bumbieru un ķiršu lapas. Lai nāk cik stipra vētra nākdama, augļukokus tā neizgāzīs un augļus nenopurinās — dārzu pasargās augstā mūra siena. Šeit, Stekeborgā, siena pasargā dārzu no zagļiem un vējiem. Drotningholmas[115] dārzs apjozts ar mūra sienu ari tāpēc, lai pie tās varētu audzēt firziķus un aprikozes — silto zemju augļukokus. Vasaras saulainajās dienās mūris sakarst un pat stipri dzestrā naktī izplata siltumu, tā augļukoki ziemeļzemē varēja labi augt un dot ražu.

Sigismunds un Anna kopā ar vecākiem vasaras pavadīja Drotningholmā, Stekeborgā un Gripsholmā. Turklāt Gripsholmā — katru vasaru, jo vienīgi Gripsholmā, cietoksnī, kurā bijuši ieslodzīti un ieslodzījumā laiduši pasaulē bērnus, vecāki jutās esam patiesi brīvi cilvēki, vienīgi Gripsholmā viņi pieredzēja, cik varen atšķirīga viņu karaliskā dzīve no ieslodzījumā pārciestās dzīves. Gripsholmā vecāku izturēšanās Sigismundam šķitusi dīvaina, bieži vien — smieklīga. Katru brītiņu tēvs ar māti centās pakalpot viens otram. Varēja nodomāt, ka viņi nav spējīgi spert ne solīti, ja viens otram nepalīdz.

Vienīgi tur, kur reiz esi bijis nebrīvs, var saprast iegūtās brīvības patieso vērtību.

Sarkofāgu, kurā Sigismunds jūtas esam tagad, nevar ne salīdzināt ar Gripsholmas zāli, kurā savulaik bijuši ieslodzīti vecāki un kurā dzimis Sigismunds. Izsvabināties no vakardienas, atkal iekļauties tagadnes dzīvē un atkal iegūt tādu varu, lai karaļvalstī visi pilda vien tavu gribu, daudz grūtāk, nekā izlauzties no cietuma mūriem. Agrāk Sigismunds bija baiļojies, ka, iegrimdams tagadnes darbos pāri galvai, aizmirsdams vecāku novēlējumus, vecvecāku un vecvecvecāku nopelnus dzimtenes labā, viņš kļūst niknāks un nežēlīgāks — pamazām izvirst. Bet viss notiek pretēji — karaļi izvirst tikai tad, kad ienaidnieki viņus nelaiž klāt tagadnes darbiem un spiež dzīvot vienīgi pagātnē. Dzīvošana no atmiņām var mierināt un gandarīt vergu, algotni vai parasto cilvēku, turpretim karali gan ne.

— Gebultovska kungs, manu vēstuli hercogam lai aizgādā divi mācītāji un divi brīvie zemnieki! Dziļāku iespaidu uz hercogu atstās vienkāršie ziņneši nekā mani vārdi.

Ejot laukā pa durvīm un pāri lielo kāpņu laukumiņam uz sakristeju, karalis domās sevi pārliecina: aizmirsti par Hansa Fleminga pļāpām, nepaļaujies uz vārdiem — no vārdiem pili uzcelt nevar, ar pļāpām un vēstuļu rakstīšanu no pretīgā sarkofāga izlauzties nevar, impēriju — vareno Baltijas cietoksni — radīt nevar. Iegājis sakristejā, Sigismunds uzsauc:

—    Laterna tēv!

Jezuītu biktstēva sakristejā nav. Neviena sakristejā nav. Aiz durvīm, baznīcā, kāds iztrūcināts iebrēcas:

—    Laterna tēv! Valdnieks nāk!

—   Tēv, tēv… Nāk, nāk… — atbalsojas baznīcā.

Durvis klusi atdarās, sakristejā ienāk — itin kā nebūtu skrējis cauri visai baznīcai! — mācītājs Petrs Laterna. Viņš pārmet krustu un paklanās valdniekam, sacīdams:

—    Es esmu šeit, valdniek, vienmēr jums līdzās!

Sigismunds nepacietīgi iet klāt savam biktstēvam.

—   Laternas tēv, man rādās mani bērni! Liekas, viņi stāv aiz muguras. Garīgais tēv, vai ar viņiem nekas ļauns nav atgadījies?

—   Jūsu bērni ir mājās, karal, tālu no jums!

—   Vai vesels princis Vladislovs, tēv, vai vesela princese Anna Marija? Vai viņiem nekas ļauns nav atgadījies?

Mācītājs Laterna klusē un žēlām, neizteiksmīgām acīm noraugās valdniekā.

—   Tēvs, es jums prasu — vai viņi ir dzīvi?

Lēnīgi maigā balsī mācītājs bilst:

—   Nikifors patiešām aizvien vēl pagrabā. Dzīvs.

—     Kāpēc tu piemini Nikiforu? — strauji un dusmīgi jautā Sigismunds. Taču viņa skatiens nav dusmīgs — tas ir baiļpilns.

—   Tie nav bērni, kuri jums, karal, rādās, tie nav bērni, kuri jums stāv aiz muguras — tas ir Nikifora rēgs.

—   Tu esi cietsirdīgs, tēv!… Katru mīļu rītu un katru mīļu vakaru es no visas sirds izsūdzu tev grēkus, bet tu par maniem grēkiem zobojies.

—         Dieva Tēva un Dēla vārdā… — Mācītājs pārkrustās. — Es izsaku tikai tās patiesības, kuras man ļauj uzzināt Dievs. Vai jūsu bērni dzīvi un veseli, jums var pateikt tikai pats Dievs. Visuaugstākais runā. Ieklausieties! Jūs izdzirdēsiet.

Gluži kā atcerējies kaut ko liktenīgi ļaunu, Sigismunds paceļ kreiso roku un ieplestos saliektos pirkstus atspiež pret pieri. Ar pirkstu galiņiem viņš sajūt aukstumu. Piere auksta kā mironim. Sigismunds nolaiž roku un stingi veras uz pirkstu galiem. Tie ir mitri.

"Man līst auksti sviedri."

Sigismundam kļūst vieglāk ap sirdi. Sāk apskaidroties prāts: uzturies Stekeborgā, ne kāju nesper laukā no Stekeborgas — hercogs Kārlis neizturēs, viņš ieradīsies Stekeborgā, pacels pret tevi roku, to celdams, viņš atvāzīs tava baismīgi aukstā sarkofāga vāku, un tu izsvabināsies… atkal iekļausies… atkal atgūsi… atkal visi zviedri klausīs vienīgi tev…

Skumīgā grūtsirdībā mācītājs atkārto savus vārdus:

—    Nebēdājieties, karal! Visuaugstākais runā. Ieklausieties un jūs izdzirdēsiet, ko Viņš saka!

Augšā stiepti kliedz taure, vēstīdama vakarjundu. Pacēlusi kleitas apakšmalu, princese Anna iet augšup pa kāpnēm. Priekšā melno galmadāmas Elizabetes Oksenšernas mugura. Smagi vilkdama elpu, Oksenšerna bailīgi runā:

—     Bet cilvēki varbūt patiešām stāsta patiesību? Jūs dzirdējāt, princese, daudzi domājuši un izteikuši skaļi, ka valdnieks miris, tiklīdz pārcēlis galvaspilsētu no Krakovas uz Varšavu! Lai Dievs man piedod par šādiem vārdiem, bet cilvēki tā runā: uz Zviedriju atkuģojis nevis karalis, bet gan poļu ieliktenis — amatnieks, kāds kurpnieks, kas stipri līdzīgs karalim.

Princese Anna iegrimusi savās domās. Pēdējos trijos gados Anna neko nav darījusi pēc pašas prāta — viņa darījusi tikai to, ko licis brālis karalis. Viņa bijusi paklausīga un uzcītīga. Viņa salaulājusi otrās pakāpes māsīcu Sigridu Brahi un Juhanu Jillenšernu. Pēc garajām un slepenajām brāļa karaļa sarunām ar brandenburģieša sūtņiem, pēc daudziem nepatīkamiem starpgadījumiem, kuri viņai sāpinājuši sirdi, viņa mijusi gredzenu ar Brandenburgas Johanu Georgu. Juzdamās par savedēju, viņa apprecinājusi māsīcu Sigridu Vāsu ar Rītbotnijas lāgmanu Henriku Totu. Pēc karalienes Gunillas, hercogienes Mēklenburgas Elizabetes un brālēna Gustava bērēm viņa palikusi Upsalā, četras seima nedēļas bijusi par vidutāju starp valsts padomnieku Tūru Bjelki un tanti Ebi, piekto nedēļu kā tāda svītas jumprava pavadījusi līdz Dānijas robežai Zāmuelu Laski, Tūru Bjelki un Gustavu Banneru. Atvadoties viņa teica: esi pacietiga — gaidi, tu patiešām sagaidīsi!

Un Anna gaidījusi. Laiks vilcies aizvien gausāk, Nedēļas izstiepušās par mēnešiem. Pusgada laikā, kā licies pašai, viņa novecojusi par vairākiem gadiem. Gaidīdama viņa jutusi, ka brāli mīl arvien stiprāk, ka viņai arvien stiprāk kārojas pēc ģimenes, ka viņa ilgojas pēc sievietes mātes dzīves. Brāļa karaļa guļamistabu viņa iztapsējusi ar debeszilām tapetēm, guļamistabas logiem aizlikusi priekša debeszilus aizkarus, arī gultas drēbes viņa sašūdinājusi un uzklājusi debeszilā krāsā — kā zīdaiņa zēnam. Annai jau trīsdesmit. Pēc kā cita viņa varētu būt ilgojusies vēl stiprāk nekā pēc bērniņa?

Viņa bija gaidījusi un — sagaidījusi. Bet — kādu brāli viņa sagaidījusi? Vai gan tādu, kādu ieslēgusi atmiņās, kādu iztēlojusies un naktīs redzējusi sapņos?

Brālis karalis ieradās, Annas apskauts, atrociski noglāstīja viņai matus, kopā ar māsu ieturēja pusdienas. Ieraudzījis pārveidoto — debeszilo — guļamistabu, viņš sadusmojās, lika uzkārt tapsējumam pa virsu raibu gobelēnu. Un nu jau trīs dienas sengaidītais un senilgotais brālis karalis ne pats ieiet pie Annas, ne Annu aicina parunāties. Kad Jons Karlsons, Annas personiskais kanclers, aizgāja un karalim pavēstīja, ka Viņa Majestātes māsa lūdzot audienci, Sigismunds sapīcis atteica: esmu uzsācis sarunas ar Kārli, jautājumi samezgloti, visi padomdevēji vai murgodami murgo, es lūdzu, lūgšus lūdzu, lai taču vismaz mīļās sievietes nebāžas iekšā valsts darīšanās!

Brālis karalis ar princesi Annu ne satikties nevēlas! Slēpj no viņas savus nolūkus. Brāli gaidīdama, Anna bija cerējusi: ieradīsies karalis un izkliedēs neziņu par nākotni. Viņš ieradies, bet — nākotne kļuvusi vēl noslēpumaināka, jo pats brālis karalis princesei, kā atklājies, ir noslēpums.

Taures skaņas augšā apklust.

Princese Anna un Elizabete Oksenšerna apstājas piektā stāva kāpņu laukumiņā. Viņas atvelk elpu. Platajām durvīm abās pusēs gail lukturi. Aiz šīm durvīm starp apaļajām mūra sienām ar šaujamlūkām ietupies varenākais lielgabals. Zem grīdas, torņa ceturtajā stāvā — pulvera noliktava. Sestajā jeb kupola pirmajā stāvā stāv nomodā sargu maiņa. Divi ar helebardām un pīķiem bruņoti algotņi lēnām staigā gar sienmali arī šeit, kāpņu laukumiņā.

Vareno lielgabalu stekeborgieši sauc par Jaunavu, bet apgabala fogts Nilss Grelsons — par Stekeborgas čūsku. Kā viena, tā otra iesauka tēmēta uz neprecēto princesi. Anna novērš skatienu no Elizabetes, lai galmadāma viņai acīs neierauga asaras. Brāli, karali, ar katru gadu rūk un kūst māmiņas karalienes nopelnu vērtība un viņas darbu jēga, mēs, viņas bērni, nedrīkstam pieļaut, ka Zviedrija aizmirst visu, par ko nelaiķe māmiņa sapņojusi un kam ziedojusi mūžu…

Princese ir slaida un augumā neliela, seja viņai smalka. Mati un acis kastaņbrūnas. Deguns taisns, zods pasmails, virslūpa ieliekta — kā ar diviem spārniem, apakšējā — tukla. Garo kaklu ieskauj augsta, balta apkakle, krūtis un šļaupos plecus sedz balta, mežģīņota pelerīne. Piedurknes līdz elkoņiem šauras, no elkoņiem — kuplas, delmus apžņaudz platās aproces. Vidukli iežmiegusi plata josta, pie kuras karājas ar dārgakmeņiem kā nosētais maisiņš. No jostasvietas kleita paplašināta, bet gar lieliem krīt sašaurināta. Vai šādu iztēlojies princesi Annu pāvests Klements Astotais, imperators Rūdolfs Otrais, Anglijas karaliene Elizabete, dāņu karalis Kristiāns Ceturtais, turku sultāns Muhameds Trešais un Krimas hans Hazigirejs?

Anna ierunājas:

— Ej, Elizabet, Kvintins notaurējis, tūdaļ viņš kāps lejā. Es vēlos parunāties ar viņu vienatnē. Ej, Elizabet!

Padzinuši cilvēku, princese izjūt vēl sūrāku pārestību. Baumas, ka Zviedrijā ieradies nevis karalis, bet par karali poļu pārģērbts kurpnieks,

Anna bija uzdzirdējusi pirms nedēļas. Baumām viņa neticēja, bet aizmirsusies pēkšņi satrūkās no domas — ja nu tomēr?… Debesu Tēvs, kālab Tu liec ciest!… Šobrīd Annai šķiet, ka tad, ja uz Stekeborgu patiešām būtu atkuģojis nevis karalis, bet gan poļu kurpnieks, viņš pret princesi būtu izturējies brālīgāk nekā īstais brālis. Vēl briesmīgāk — ierodoties brālim, no Annas novērsušies un ieslēgušies sevī viņas labākie draugi. Šovakar Anna bija uzkāpusi savā mazajā salonā torņa karaļu stāvā un uzgājusi to tukšu. Pulkstenis rādīja tieši devīto stundu. Katru vakaru Johans Larsa dēls Spare šajā laikā parasti ieradies mazajā salonā satikties ar princesi. Šovakar viņš nebija atnācis. Slepenajā vietā aiz kamīna rozetes Anna bija atradusi ar steidzīgu roku rakstītu zīmīti:

Vismīļākā, visdārgākā, ieradušies nosodītāji, šie lielie šķīstuļi. Pašlaik nevaram neņemt viņus vērā. Tev jāsaprot.

Ieradušies šķīstie nosodītāji…

Kopā ar karali ieradies kanclers Ēriks, Johana brālis, ieradušies Brahes, Johana sievas Margaritas brāļi. Un Annas Dārgumiņš no viņas noslēpies. Vai viņš kaut saprot, ka šobrīd Annai vajadzīgi nevis glāsti un mīlestība, bet gan draugs un padomdevējs?

Ak Dievs! Anna vienmēr skatās uz sarunbiedru cieši, labsirdīgi, ar acīm mudinādama: saki, saki! — es tevi sapratīšu, pacentīšos tevi saprast. Velti viņa mudina. Fogts Nilss Grelsons viņas skatienu sen jau neievēro. Galmadāmas klusē. Personiskais kanclers Jons Karlsons no nopietnas sarunas izlokās, stāstīdams jaunas, baigas baumas vai arī vecu, apnikušu anekdoti. Brālis karalis pateicis, ka viņa viņam traucēšot kārtot valsts jautājumus, ja līdīs acīs. Visbeidzot no viņas noslēpies arī mīļākais. Anna, princese, palikusi viena pati, nevienam nevajadzīga.

Anna zina: par viņu — pareizāk sakot, par viņas gaidāmajām kāzām — bieži iedomājas pāvests, imperators, angļu karaliene, dāņu karalis, turku sultāns un tatāru hans. Anna zina, vislielāko Eiropas valstu valdnieki reizi pa reizei mēģina viņu iztēloties un izklaušina sūtņus — kāda viņa ir? kā viņa izskatās? Nekrīt svarā, kā kurš no valdniekiem aprunā zviedru princesi un kādu — skaistu vai riebīgu — viņu iztēlojas. Galvenais, lai viņa, Anna, zviedru princese, visiem valdniekiem ir, lai viņi viņu jūt kā tādu stihisku spēku: vieni — stipru un bīstamu, tādu, kura var sadrebināt zemi Brandenburgā un Karaļaučos, Romā un Kopenhāgenā vai Amsterdamā un Prāgā, otri — par maigu un atpestošu, tādu, kura spēj samierināt visniknākos ienaidniekus. Eiropas valdnieki Annu iztēlojas un jūt viņas varu. Paturēdami prātā Annas laulības, viņi ar Annas brāli karali Sigismundu paraksta abām pusēm derīgus līgumus. Bet Anna…

Bet Anna te nu stāv — viena, vientuļa, nevienam nevajadzīga — kāpņu laukumiņā, blāvi gaismo lukturi, gar sienmali kustas algotie karavīri… Un nevienam Eiropā neiešaujas prātā, ka šī izslavētā Ziemeļzemes Zvaigzne pēc vakarjundas, re, cerības zaudējusi, gaida, kamēr no torņa taurētavas nokāps klibais taurētājs — vecs vīrs, kuru visi sauc par Bundzinieku Kvintinu. Šobrīd Kvintins pili varbūt vai vienīgais cilvēks, kurš vēl nevairās no zviedru princeses, vēl nebaidās viņu pažēlot un dot viņai padomu. Vairāk šādu cilvēku Annai nav…

Bet — ko gan viņš tur, otrajā kupola, torņa pēdējā — septītajā — stāvā dara? Kāpēc notaurējis nekāpj lejā?

Anna satraukti aizsteidzas pie vītņu kāpnēm, kuras ved augšā. Stekeborgas cietoksnī princese izmitina vienpadsmit — tagad vienpadsmit — vientuļus kara invalīdus, kuriem vairs nav tuvinieku. Fogta Nilsa Grelsona vietnieks apgabala pārvaldīšanā Ingolfs Monsons un vietnieks cietokšņa pārvaldīšanā Anderss viņiem uzdod sīkus darbus. Bertils apkopj lielgabalus pagalmā un tornī. Bartolds strādā par aptiekāru. Bundzinieks Kvintins rītos notaurē celšanās signālu, vakaros — vakarjundu. Cik nu spēki atļauj, ar kaut ko nodarbojas visi kara invalīdi — te katram savi pienākumi.

Bundziniekam Kvintinam iesauka pielipusi jaunībā, kad Tallinas pilsoņi, krieviem uzbrūkot, lūguši zviedriem aizstāvību, kad Annas vecaistēvs karalis Gustavs ievedis pilsētā karaspēku, svinīgajā ierindā par bundzinieku soļojis arī glīti noaugušais jauneklis no Stokholmas — Kvintins dzimis karavīra ģimenē galvaspilsētas piepilsētas Brukenbergas sargtornī; Annas dzimšanas gadā uz šī pakalna bija spīdzināts un saraustīts gabalos1 karaļvalsts nežēlīgais prokurators, viltīgā karaļa Ērika padomnieks Jērans Pērsons.

Kvintins bieži atceras Tallinas Rožu dārzu. Tas iekopts uz pakalna iepretim Tallinas ostas lielajiem vārtiem pie pilsētas Lielā torņa. Dārza vidū auga vecs, liels koks ar kuplu zarotni, zem kuras vakaros mēdz sēdēt uz soliņiem pilsētas godājamie kungi, cienītās kundzenes un jaunkundzes, priecādamās par brīnišķīgajām jūras un liedaga ainavām. Reidā salutējot kuģiem, kuri vai nu ierodas vai dodas jūrā, Kvintins Rožu dārzā sita bungas — viņam bija tāds dienests.

Bet pēc tam pie Tallinas ieradies2 liels cara Jāņa Briesmīgā karaspēks. Aizstāvēdami ielenkto pilsētu, tallinieši šķērsām Rožu dārzam izraka dziļu grāvi, ap Lielo torni saberot valni. Tad arī Kvintins licis nost bungas un ņēmis rokā zobenu.

Nu jau divdesmit gadus Kvintins dzīvo viens pats. Drausmīgajā septiņdesmit devītajā gadā mēris Stokholmā— laikā no svētā apustuļa Jēkaba dienas līdz Ziemsvētkiem — iedzina kapā vai divpadsmit tūkstošus cilvēku. Henrika Horna karaspēks, Tallinas hofleiteru nodaļa, kurā dienēja Kvintins, šajā laikā, vairākas nedēļas bez pārstājas līstot lietum, mēģināja ieņemt Narvu3 — krievu iekaroto zviedru pilsētu. Tikmēr Stokholmā cits pēc cita mira Kvintina tuvinieki — sieva, divas meitas un atraitne māte. Pamezdama dēlu pasaulē vienu kā pirkstu, māte mirusi Svētā Krusta Slavināšanas dienā. Divas dienas gadā princese Anna ieģērbjas sēru drānās: četrpadsmitajā augustā — Bundzinieka Kvintina mātes nāves dienā un sešpadsmitajā novembrī — sērās par māti karalieni Katrīnu.

Kvintina bēdpilnais liktenis princeses Annas sirdī nav atraujams no piemiņas par viņas mātes karalienes ciešanām.

Par kropli Bundzinieks Kvintins kļuvis, piedaloties triecienuzbrukumā Nīteborgai.

1  1568. gada 28. septembrī.

2 Cars Jānis Briesmīgais neveiksmīgi mēģināja ieņemt Tallinu 1577. gadā no 22. janvāra līdz 13. martam.

3  Henriks Horns pārtrauca Narvas aplenkumu 1579. gada 28. septembrī.

Ja toreiz[116] karalis Ēriks hercogieni Katrīnu būtu šķīris no vira, ja būtu aizvedis viņu uz Nlteborgu un izdevis cara sūtņiem, kuri viņu šeit gaidīja, šobrīd Annas Vāsas pasaulē nemaz nebūtu — māte viņu nebūtu dzemdējusi…

Tēvs karalis Juhans līdz nāves stundai bija glabājis slēptu nolūku ieņemt un Zviedrijai pievienot Nīteborgu, pierobežas cietoksni, kurā gandrīz gadu cara sūtņi bija gaidījuši viņa sievu hercogieni Katrīnu kā tādu nopirktu verdzeni. Kopš tā laika princeses tēvs ienīdis ne tikai caru, bet arī visu Krievzemi un krievu cilvēka dabu — netikumisku, bakhanālisku un ciniski mežonīgu.

Reiz tēvs bija mēģinājis Nīteborgu ieņemt.

Piespiedis caru, lai tas viņam atdod Rīgu un gandrīz visu Līvzemi, karalis Stefans Batorijs raidīja uz Stokholmu sūtņus, kuri pieprasīja, lai arī Zviedrijas karalis atdodot lietaviešiem un poļiem zviedru ieņemtos Līvzemes cietokšņus. Pirmo nekaunīgo sūtni, Stefana Batorija pavāru Domeniku Alemani, karalis Juhans bija lūdzis ar labu vākties ārā no Zviedrijas. Tad Batorijs atsūtīja uz Stokholmu dižciltīgāku sūtni, Kristapu Varševicki, slavu guvušu diplomātu, kurš bija piedalījies sarunās ar krieviem Zapoļjes Jamā. Kristapa brālis jezuīts Stanislovs Varševickis bija mācījis un katolicismā audzinājis Annu un Sigismundu, un Batorijs uzskatījis, ka brāļi Varševicki spēs pierunāt uz piekāpšanos Katrīnu, bet viņa — vīru karali.

Annas tēvs bija pieņēmis Kristapu Varševicki astoņdesmit otrā gada trīspadsmitajā augustā Upsalā. Viņam laipni pajautājis:

"Kam tad tagad, kungs, pieder Nīteborga — caram Jānim vai karalim Stefanam?"

"Visa Llvzeme pieder Lietavai un Polijai."

"Ja jau lietavieši un poļi, kungs, dalās kara laupījumā, tātad daļa no tā pienākas arī manai sievai lietavietei," sacījis karalis, Annas tēvs. "Manas sievas karalienes daļa ir Nīteborga."

Drīzumā tēvs nosūtījis uz Nīteborgu karaspēku Henrika Horna un Pontus Delagāra, franču barona dēla, vadībā, kurš bija precējies ar karaļa ārlaulības meitu Sofiju — Annas un Sigismunda pusmāsu. Delagāra vienībā dienēja Juliāns Spare, kas vēlāk kļuvis par Annas Dārgumiņu. Ja vēlies samaitāt Juliānam Sparem omu, vari atgādināt par triecienuzbrukumu Nīteborgai astoņdesmit otrā gada astotajā oktobrī.

"Mēs lauzāmies iekšā nevis cietoksnī, bet gan ellē! No laba prāta ellē iekšā!"

Nīteborgas cietoksnis paceļas uz salas upē. Upe uzplūduši, straume neredzēti ātra. Henrika Horna artilērija apšaudīja cietoksni no krasta. Pontus Delagāra kājnieku vienība uz plostiem cēlās pāri un salā kāpa laukā pie pašiem cietokšņa mūriem. Pagājuši pret straumi, karotāji plostus sasēja pie kokiem ar garām, resnām virvēm. Taču rudens plūdu straume bija tik spēcīga, ka tās nestie plosti vai nu pārrāva virves, vai nolauza kokus — kā skaidiņas tie drāzās projām pa straumei. Daudzu straumes līdzrauto līķus cīņubiedri nemaz nebija varējuši atrast. Sēklī izsviesti tikai daži karotāji. Dzīvs palicis viens — Kvintins Bundzinieks.

Tur jau viņš ir…

Mazā tornīša kupola griesti velvēti. Logu ailes paredzētas apkārtnes izlūkošanai, taurēšanai un šaušanai… Tēstu baļķu grīda. Torņa laukumiņa vidū melnē garais falkoneta stobrs, uz lielgabala ozolkoka paliktņa deg svece, tai blakus sēž Kvintins, ar elkoni atbalstījies pret lielo riteni, pret kuru atbalstīta piegūlusies arī gara taure. Kvintina sirmā galva nokārusies, baltā bārzda nostiepusies līdz lieliem. Izdzirdis, ka pa kāpnēm uznācis cilvēks, viņš paliec galvu, un sveces gaismā iespīdas zila — vienīgā — acs. Otras vietā — krunkām aizvilkusies acudobe. Kad pēc triecienuzbrukuma Nīteborgai karavīrs bija izķepurojies no upes krastā, no šīs acudobes viņam rēgojies samelnējis nokaltis zars…

—   Vai tad esi slims, Kvintin?

—    Es esmu vesels! — Balss viņam zema un klusa.

—   Vai smeldz sirds? Tu esi bēdīgs? Vai ilgojies pēc Rožu dārza?

Anna paskatās pa loga aili. Vakarā, rietot saulei, pa to redzama brīnišķīga ainava — saulrietā ņirbuļo Sletbakenas ūdeņi, uz plakanās akmeņu saliņas pie Jukseltorpas upītes iztekas griežas vējsudmalu spārni, dienvidpuses krastā drūmi slejas Šelvīkas muižas mūri, melnē egļu mežs, bet ziemeļu krastā — tālumā — zilgmo kailā un drūvā Ramundebergeta. Taču tagad jau uznākusi krēsla — redzams vien melns ūdens, melna zeme un mazlietiņ, mazlietiņ par to gaišākās apmākušās debesis.

—    Es vairs neilgojos ne pēc kā.

—    Kvintin, vai patiešām sēdi šeit tik ilgi katru vakaru?

—    Katru, katru. Jāparāda gods tiem, kuri iet naktsguļā. Vakarjunda ir epitāfija.

—    Kā tā — epitāfija? — Anna saraujas. — Kāpēc epitāfija?

—   To nevaru izskaidrot. Tātad — esmu sacījis patiesību.

Kvintins nekad neko nav varējis paskaidrot, tāpēc domā, ka viņam vienmēr taisnība.

Anna sadugst. Viņai drūmi un vientulīgi. Kāpēc, pēc kā viņa nākusi pie Kvintina? Kad tie, kuri vajadzīgi tev, no tevis novēršas, tu ej pie tiem, kuri vēl uzmanīgi pret tevi, — ej pie viņiem, neņemdama vērā, kas viņi tādi un kādi viņi: veci vai jauni, dumji vai gudri, ubagi vai bagātnieki…

Annai žēl Kvintina. Laikam taču arī mīl viņu rāmi saulainā mīlestībā, kurai svešas kaislības. Kad Anna dzima, jau bija miris gan mātes tēvs, gan tēva tēvs, un reižu reizēm viņai licies, ka Bundzinieks Kvintins ir viņas vecaistēvs, kas kļuvis par kropli, atriebdams krieviem meitas, Annas māmiņas, necilvēcisko pazemojumu. Bet — cik nepatīkami stāvēt līdzās Kvintinam šobrīd! Anna — zviedru princese Anna, kuras precību dēļ satraukušies gandrīz vai visi Eiropas valdnieki, dzimtenē galīgi netiek turēta godā — parunāties un paprasīt padomu viņa var vienīgi kroplim, kuru pati aiz līdzcietības apkopj un aprūpē…

—   Vakarjunda ir epitāfija. Tev taisnība, Kvintin! — Anna saka un strauji apklust — viņa gribējusi pateikt arlabunakti, pagriezties un aiziet, bet zuduši spēki.

Sveces gaismā spīd Kvintina zilā acs. Tā vaicājoši lūkojas uz princesi. Kvintins saprot, ka tāpat vien, bez vajadzības, princese pie viņa nebūtu varējusi nākt. Ar skatienu Kvintins jautā: kāpēc tu atnāci? kas noticis? Kvintina skatiens rosina: stāsti, stāsti! — es sapratīšu, pacentīšos tevi saprast.

Anna klusē. Viņa nožēlo, ka atnākusi. Viņa vēlas, cik ātri vien var, griezties atpakaļ un paslēpties no vienīgā cilvēka, kas viņu nekad neatraidīs.

Annai pārskrien drebuļi. Tas jau ir tas, kālab viņa šobrīd vēlas aizbēgt no Kvintina — viņai vajadzīgie cilvēki bēg no viņas, kad viņa uz tiem paskatās labsirdīgi, ar acīm skubinādama: stāsti, stāsti! — es sapratīšu…

Anna nespēj piespiest sevi ne sākt runāt, ne aiziet projām.

Vecišķi kukstēdams, Bundzinieks Kvintins ceļas kājās. Viņš nav liels, toties ir plecīgs, mugura kūkumā. Rēta no izdurtās acs aizlokās pār pieri un nozūd sirmajos matos. Vecais vīrs uzmetis plecos sarkano taurētāja apmetni. Kad Kvintins pieliecas un ar prāvajām plaukstām aptver sveces rāmo liesmiņu, uz apmetņa muguras iebaltojas ovāls, kurā izšūdināts Odins, karavīru dievs, ar šķēpu rokā. Senos laikos Odins devis svētību vikingiem, kuri gatavojas karagaitai. Tagad viņš ar taures skaņām visus aicina naktsmiegam…

Bundzinieks Kvintins pieiet pie Annas un pastiepj rokas. Brītiņu viņš klusē, skatās princesei acīs, tad bilst:

—    Manas rokas ir cilvēka rokas. Tātad arī mana sirds ir cilvēka sirds.

Anna nodur acis un ilgi lūkojas uz Kvintina prāvajām plaukstām. Vispirms vecais vīrs delnas pasildījis pie sveces liesmiņas, sadedzinājis šo roku pastrādātos nodarījumus, pēc tam…

—    Žēlīgā, daudzas princeses lamā likteni un sūkstās, ka tēvs karalis izprecinot ar varu — pie nemīlama, pie neveiksminieka, pie šāda vai tāda. Žēlīgā, patiesībā visnelaimīgākās tās princeses, kurām tēvs karalis nomirst, nepaguvis izprecināt. Viņas nokļūst brāļu, troņmantnieku, varā. Brāļi prinči spēlējas ar māsām princesēm tā, kā vajadzīgs viņiem.

Anna steigšus čukst:

—     Kvintin, manu māti izprecināja manam tēvam viņas brālis![117] Vai gan mana māmiņa bija brāļa spēļmantiņa?

—    Sigismunds Augusts bija valdnieks ar vāju gribu, un jūsu māte bija kļuvusi par lietaviešu augstmaņu spēļmantiņu. Šo nelaimi viņa pieņēma par laimi. Viņa domāja, ka savu mūžu ziedo dzimtenei Lietavai. Žēlīgā, jūsu brālim karalim griba stipra, viņš ir neatlaidīgs un apņēmīgs valdnieks. Zviedru augstmaņiem viņš jūs neatdos nekad. Viņš izturas tā, lai jūs savu mūžu ziedojat viņam — viņam vienam, nevis visai tēvijai.

—   Tu maldies, Kvintin, tu maldies!… — Anna purina galvu. — Es ziedojos viņam, taču viņš manu ziedošanos nepieņem. Svētajos rakstos teikts, ka tas, kurš laistot, neesot nekas, jo viss, kas augot, esot Dieva audzēts.

—   Žēlīgā, esiet bez šaubu — jūsu brālis karalis domā, ka Svētie raksti sacerēti jūsu un citu cilvēku vajadzībai, bet viņam gan tie nav domāti. Palicis atraitņos, viņš jūs vairs neredz. Kamēr viņš dzīvos atraitņa kārtā, precēties var ari pats. Viņa politikā jūs viņam kādu laiku nebūsiet vajadzīga. Kad brālis karalis apprecēsies otru reizi, jūs viņam atkal būsiet vajadzīga, viņam jūsu ziedošanās atkal būs vajadzīga.

—   Tu saki, Kvintin, ka tik ilgi, kamēr brālis dzīvos atraitņos, es neapprecēšos?

Anna redz: Kvintinu izbiedējusi viņas bezcerības pilnā balss; Kvintins nožēlo, ka atklāti pateicis visu, ko par viņu domā. Bundzinieks Kvintins kā taisnodamies izmet:

—   Vai tad es ko teicu? Celšanās un vakarjunda — tas ir viss, ko es saku katru dienu. — Kvintins pieiet pie falkoneta, paņem sveci un tauri vienā rokā, otru, atgriezies pie kāpnēm, viņš sniedz Annai, sacīdams: — Žēlīgā, nenonieciniet manu roku — palīdzēšu jums nokāpt lejā!

letvērusies Kvintina rokā, Anna kāpj lejā satriekta un kā apdullusi. Acu priekšā plīv sveces liesmiņa. Uz mūra sienām raustīdamās un lejup pa tām slīd spokainas ēnas. Ausīs dun Kvintina smagie soļi.

Brālis karalis — atraitnis.

Un Annas tēvs karalis Juhans? Kāpēc viņš otro reizi laulājies[120] nevis Stokholmā vai Upsalā, bet gan Vesterosā, pilsētā, kura nav karaliska? Kāpēc viņš laulājies tieši Vesterosas baznīcā? Vai gan tas būs noticis tāpēc, ka tajā apbedīts viņa pusbrālis karalis Ēriks? Vai gan tas būs noticis tāpēc, lai svārstīgos zviedrus varētu pārliecināt, ka Ēriks cietumā miris, miris, miris! — ka viņa nāvē neviens nav vainojams?

Neviens nav vainojams.

Patiesību zini Tu, Dievs Tēvs!

Ak, netiklā dzimta, būšu ar jums tik ilgi, kamēr jūs spēšu paciest…

Vai vēl ilgi Tu spēsi mūs paciest, Dievs Tēvs?

Trešdiena, 26. augusts

Ceptuves ziemeļpuses durvis ved uz galveno kāpņu laukumiņu, divas durvis rītpusē — uz pagalmu, no kura plūst iekšā kalpotāju un karotāju saceltais troksnis.

Ceptuves kaktā pie durvīm uz kāpņu laukumiņu iepletusies lielā maizeskrāsns. No tās sitas pretim karstums. Reizi pa reizei no atvērtajām durvīm uzvelk caurvējš, tomēr ceptuvē trūkst gaisa.

Divas nosvīdušas mīklas mīcītājas raujas ap mīklu abrās, divas krāsnī šāvējas uz apaļā, ar miltiem nobērtā galda no mīklas saveļ plāceņus ar caurumu vidū. Kristofers fon Šeidings sēž pie garā galda un vēro kalpus, kuri virs galda izkar kārtiņas — uz tām samauks svaigos maizes plāceņus.

Pie pirmajām rītpuses durvīm uz bluķa salīcis sēž Bundzinieks Kvintins, apskāvis ar pelēku — sadauzītu — ādu apvilktās bungas. Durvīs, atspiedies pret aplodu, stāv Povils Tvirbuts. Galvenā cepēja Anna Elīsas meita atslēdz durvis uz bezlogu gaiteni, viņa iet uz Apaļā torņa pirmo stāvu — uz miltu noliktavu vai uz maizes glabātavas kambari.

Mīcītājas strādā nesarunādamās. Krāsnī šāvējas arvien sabāž degunus kopā, sačukstas un klusi smejas. Saimniecības pārzinis Kristofers fon Šeidings brīdi pa brīdim viņām atgādina:

— Stāviet rāmas, sievišķeles, aizsmiesiet maizi!

Povils Tvirbuts vēro galma saimniecības pārzini Kristoferu fon Šeidingu. Melna galvassega platām malām, melns apmetnis, balta apkakle, baltas aproces un sirma ķīļbārzdiņa… Kristofers fon Šeidings — nopietns, vienmēr norūpējies vīrs. Pārmetumus nogrūž uz viņu, ja pilī kādam nav pa prātam gultasveļa, ēdiens, ūdens vai vīns. Aizvakar karalis izsludinājis likumu, kuru Šeidings skaidro šādi: šaudieties, cik gribat, ostiet pulveri kā tabaku, taču maizi turiet dārgu — katra drupača no zelta. Karalis uzlicis Šeidingam par pienākumu cepšanas laikā uzturēties ceptuvē un pašam saskaitīt plāceņus. Plāceņiem jābūt savērtiem uz kārtiņām un piekārtiem maizes pieliekamajā pie griestiem. Lai dievs nedod, ja kaut vienu plācenīti būs aizsniegušas un apgrauzušas peles! Tad Kristofers fon Šeidings dabūs zaudēt pusi mantas, bet varbūt pat saimniecības pārziņa vietu.

Šeit, ceptuvē, Povils Tvirbuts otro dienu. Lai princese ietu kur iedama, viņu pavada galmadāmas un personiskais kanclers Jons Karlsons, bet vakaros arī mācītājs Jons Helsings. Svītas acu priekšā Tvirbuts ar princesi varētu parunāties, izdevību viņš rastu, bet šāda, visiem redzama, saruna būtu tukša. Povilam vajadzīgs cilvēks, kurš viņu princesei Annai varētu stādīt priekšā, kad viņa būs vienatnē. Kalps vai trabants Tvirbutu princesei stādīt priekšā nevar, šim nolūkam vajadzīgs augsta ranga amatvīrs. Šorīt Povils Tvirbuts, dodamies uz ceptuvi, Ģermantam Rupeiķim bija teicis: ja izdosies pasākums "Šeidings", smuko lapsiņu atsitīšu holjunkuram Sparem!

Vakar Povils Tvirbuts bija piegājis pie saimniecības pārziņa un pažēlojies, ka esot aizskarts tāpat kā Kristofera kungs, jo arī viņam, Lietavas kanclera pilnvarotajai uzticības personai, pēc lauka rakstveža pavēles paskatoties, lai "maizi, vēl ne kārtīgi izcepties nepaspējušu, nepievāktu visādi apsviedīgi darboņi": galminieki esot nobijušies, ka šogad bondi nepļaušot rudzus, tāpēc karaļvalstī laikam izcelsies bads, — paēdušie allaž bīstoties no bada stiprāk nekā neēdušie, vai tas nav dīvaini, Kristofera kungs, ko? Šeidings izbolīja acis — kāpēc gan no bada būtu jābaidās neēdušajiem, ja jau viņi šā vai tā visu mūžu cieš badu? To pateicis, saimniecības pārzinis bezbēdīgi nosmējās. Povils jau būtu varējis izmest dažus vārdus, lai Kristofera kungs saprot, ka Lietavas kanclera pilnvarotajai uzticības personai katrā ziņā jāparunā ar princesi Annu, nevienam nedzirdot. Bet pēkšņi Povils bija nobijies — runāšana par princesi šajā pilī bīstama. Kāpēc bīstama, Povils nav spējis saprast, viņš nemaz nav papūlējies saprast. Bailes un ceptās maizes smarža žņaudza ciet rīkli arvien stiprāk. Jau grūti ieņemt elpu. Nomurminājis atvainošanos Šeidingam, Tvirbuts steigšus bija izgājis no ceptuves pils pagalma svaigajā gaisā.

"Neesmu nobijies, sāku justies vainīgs. Es esmu vainīgs…"

Povils nevarēja atcerēties, kas, kur un kā bija cepis maizi mājās — Širvjos, Rietavā vai Viļņā. Viņš atcerējās maizes klaipus maizes pieliekamajā un uz galda, atcerējās, kā bija ņēmusi rikas māte, brāļi un sieva Marcebela, viņš atcerējās, kā ar maizes mīkstumu nomūrējis seju dēlēns Andrus Jurģis…

"Esmu nogrēkojies, esmu briesmīgi nogrēkojies — ar ko gan, Dievs Kungs? Vai ar to, ka esmu dzimis mājās, kurās maizes nav trūcis nekad?"

Naktī viņš nebija varējis aizmigt. Skaities uz sevi. Izsmējis sevi. Gaisīgi mēģinājis pataisīt sevi par muļķi: kāpēc tu lauzi galvu maizes dēļ? Domā par Olelkām, Hodkevičiem vai par Radviliem, un maizes mūžā tev nepietrūks nekad! Maizes trūkst tikai tiem, kuri par maizi vien domā, par maizi vien gādā… Nomierināt sirdi viņš nebija spējis. Aizmigt nebija varējis. Ko rīta vēl stiprāk sācis baidīties no kaut kā — varbūt no sevis?

Agri vai vēlu vaina pārvēršas par bailēm.

Stekeborgā viss, ko viņš redzēja un dzirdēja vai kam pieskārās, Tvirbutam bija svešs. Stekeborgā svešs bija pats Povils. Visur, kur Zviedrijā viņš ies, jās vai brauks, Povils Tvirbuts būs svešs. Cilvēks, kurš sācis justies svešs, kļūst vājš. jebkurš šejienietis viņu var pagrūst, nogāzt zemē un samīdīt. Tur, kur jūties svešs, tu, cilvēk, esi vājš. Tas saprotams. Bet — kāpēc tad, kad esi sapratis, ka esi vājš, sava vājuma dēļ sāc justies vainīgs? Kāpēc cilvēks vājumu uzskata par grēku? Ko kādam nodarījis vājš cilvēks? Vai brālis Petrs, karodams Krievijā un Līvzemē, arī bija juties svešs un vājš? Vai vājumu viņš bija uzskatījis par savu grēku? Par varoņiem kļūst vienīgi vājie… Viņi savu vājumu vēlas noslēpt un drosmīgi metas kaujā. Ja kritīs, nevajadzēs ciest vājā un vainīgā likteni. Ja paliks dzīvs, dzīvos kā varonis.

Karalis Stefans Batorijs muižu Nikolajam Zebžidovskim un Petram Tvirbutam uzdāvināja tajā pašā dienā. Tčevā par to Povils bija atgādinājis Zebžidovskim. Lielvalsts ministrs lepni atgāza galvu, iepleta acis un teica:

"Savādi, bet par Tvirbuta kunga muižu neko neesmu dzirdējis."

"Patiešām savādi! Lietavā arī par jūsu muižu neviens nerunā."

"Neviens nerunā?" brīnījās lielvalsts ministrs. "No manas muižas lielgabaliem trīs reizes salutēts karalim!"

"Par to neviens nerunā!"

"Maitas tādi… Apskauž, tāpēc nerunā. Kad Žareka kalnā uzrīkošu Zebžidovsku Kalvariju, mani apskaudīs visa Eiropa!"

"Apskaudīs un — par jūsu darbiem nerunās…"

Lielvalsts ministrs pārsteigts vēl stiprāk.

"Vai varbūt tāpēc, lai visi sāktu, runāt par mani, man, kungs, būtu jānodzer gan muiža, gan ministra spieķis?"

"Godājamais ministr, mans brālis rotmistrs Petrs Tvirbuts kritis kaujā. Par viņu visi runā līdz šai dienai."

Povils Tvirbuts nokāpj no sliekšņa, apiet apkārt Kvintinam un viņa bungām un, tuvodamies garajam galdam, vēršas pie pils saimniecības pārziņa Kristofera fon Šeidinga;

— Mazais Kārlis Spare stāstīja, Šeidinga kungs, ka Zviedrijā esot slēptuve, kurā varot paslēpties gan no karaļa, gan no hercoga! — Povils draudzīgi uzsmaida. — Varbūt zināt, Kristofera kungs, kur šī slēptuve atrodas?

Kristofers fon Šeidings uzrausta cepures malu uz auss, pieliec galvu un nekustīgi skatās uz Povilu Tvirbutu. Saimniecības pārzinis saprot, ka

Lietavas kanclera pilnvarotā uzticības persona joko. Tomēr tas, ka viņš ieradies jokoties ceptuvē, jau liekas nopietni. Nopietni fon Šeidings ari atbild:

—    Bērni mēdz paslēpties sapni. Jūs domājat, godāts kungs, ka bērnus vajadzēs slēpt, ka viss risināsies tik slikti?

—    Šeidinga kungs, kad karalis Batorijs devās uz Pleskavu, kāds poļu bajārs Nevenglovskis mēģināja pārbēgt pie krieviem.' Bēgli notvēra. Viņš bija luterānis. Katoļi Nevenglovskim ieteica, lai viņš atsakoties no luterticības un pārejot viņu ticībā. Katoļi stāstījuši: ja atkritējs, pastrādājis smagu noziegumu, atgriežas īstenajā ticībā, cilvēku tiesa viņu vairs nevarot tiesāt — viņa likteni izlemjot vienīgi Dievs.

—   Jauks skaitāmpantiņš… — cieši skatīdamies Tvirbutam acīs, izmet fon Šeidings.

Viņi satrūkstas no pēkšņa brākšķa. Vecākā cepēja Anna Elīsas meita bar kalpu, kurš skaļi nometis malkas klēpi, kāpēc viņš saceļot putekļus, jo tieši tagad viņa velkot no krāsns pirmā šāvuma plāceņus. Kvintins, vecis ar aizraukušos aci un grumbaino pieri, sāk sist bungas. Kvintins katru dienu sit bungas, kad cepēja Anna velk no krāsns pirmo plāceni. Maize pelnījusi goda izrādīšanu. Kamēr Kvintins sit bungas, mīcītājas nemīca mīklu, iekšā šāvējas neveido plāceņus, un arī tie, kuri nedara neko, ceļas kājās. Re, arī pils saimniecības pārzinis Kristofers fon Šeidings stāv, rokas nokāris un cepuri uz galda nolicis. Kad Tvirbuts vakar par šādu rituālu bija paudis izbrīnu, Šeidings noplātīja rokas, nopūtās un, skumji pavīpsnājis, teica:

"Mēs esam maizes vērti, bet mūsu liktenis — bungu vērts."

Vecākā cepēja Anna Elīsas meita dzimusi Maustranta salā, bet kad un kurā gadā — nezina neviens. Baznīcas grāmatā ierakstīts: dzimusi pēc siļķu nārsta. Savulaik, siļķēm nārstojot, Maustranta salā mēdza sabraukt zvejas kuģi no visām Eiropas valstīm. Pūšot rietenim, zvejnieki, laivās stāvēdami, smēla siļķes no ūdens ar toveriem. Salā saplūda daudz trūcīgo zviedriešu un norvēģiešu, kuras svešzemnieki salīga darbā, jo paši nepaguva siļķes sasālīt. Trijās četrās zvejas nedēļās algotnes piesālīja desmitiem tūkstošus mucu. Nārstam beidzoties, svētā Miķeļa dienā sākās gadatirgus. Izpriecas pārvērtās neprātīgi neapvaldītā uzdzīvē, un, deviņiem mēnešiem aizskrejot, desmitiem meiču laida pasaulē gadatirgus mazuļus, par kuru ierašanos šajā pasaulē baznīcu grāmatās ierakstīja, ka viņi dzimuši pēc siļķu nārsta.

Cepēja Anna bija gadatirgus bērns. Viņas māti, grēcinieci Elīsu, draudzes locekļi piesēja pie baznīcas durvīm un pēra ar rīkstēm, Nežēlīgā sodīšana Elīsai sajauca prātus. Pēc siļķu nārsta dzimušo meitu Elīsa mēģināja noslīcināt. Meiteni viņai atņēma un uzaudzināja radinieki.

Bundzinieka Kvintina divas pusauga meitenes mirušas Stokholmas mērī. Kvintins mīlēja Annu Elīsas meitu neizskaidrojamā mīlestībā — varbūt viņš cepēju turējis meitas vietā? Iesākumā Stekeborgas iedzīvotāji runājuši visvisādi: sak, Bundzinieks gribot pavedināt Annu, grasoties viņu precēt — vai mazums veču, kuri sievieša dēļ atdod velnam dvēseli? Taču Bundzinieks dzīvoja mierīgi un askētiski, un stekeborgieši ar laiku pārliecinājušies, ka viņa bungas nemaz nav tāda vienkārša, rīboša lieta, — Kvintina bungas aicina mīlēt savu tuvāko; ieklausies — un tu, cilvēk, sadzirdēsi: posts klauvē gan pie tavām, gan nāburga durvīm, mēģiniet saprast cits citu, jūtiet līdzi cits citam un palīdziet cits citam!…

Vecākā cepēja Anna Elīsas meita uzver uz kārtiņas pirmo plāceni. Kvintins beidz rībināt bungas. Kalps, kas atnesis malku, mēģina Kvintinu pierunāt:

—    Karaļa karavadonis Vējers laimīgi izvairījies no hercoga slēpņiem un atvedis uz Stekeborgu jātnieku vienību, tagad varam justies drošāk — uzrībini, Bundziniek, maršu Vējeram par godu, iepriecini mums sirdi!

—   Kad Svens ieradīsies, sagaidīšu viņu! Bungas rāda godu tikai tiem, kuri goda vērti, — Kvintins atbild, kāpj pāri slieksnim un no ceptuves iziet pils pagalmā.

Kristofers fon Šeidings uzliek galvā platmali un, cieši skatīdamies Povilam Tvirbutam acīs, sāk runāt:

—        Godāts kungs, vai patiešām jūs uzskatāt, ka tad, ja zviedri pieņems katoļu ticību, viņu likteni sāks lemt vienīgi Dievs? — Viņš pasmaida. — Kungs, ja pār Zviedriju sāktu valdīt Dievs viens, zviedriem vairs nebūtu vajadzīgs karalis! Bet jūs pats bijāt tik laipns un atvadījāt karali uz Zviedriju.

—    Es neesmu misionārs. Misionārs par Nevenglovska kungu nebūtu stāstījis. Es stāstu, jo viņa liktenis ir pamācošs. Luterānis pieņēma katoļticību, bet nāvessodu viņam piesprieda[121] nevis Dievs, bet gan karalis. — Klusākā balsī Tvirbuts piebilst: — Kristofera kungs, šis tas par karaļa patiesajiem nolūkiem man zināms! Nešaubos, ka manas ziņas stipri varētu noderēt princesei Annai.

Pils saimniecības pārzinis joprojām aizdomīgi smaida.

—   Vai cerat pievērst princesi brāļa karaļa ticībai? Dieva Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā… — Šeidings krustu nepārmet, viņš tikai norunā krusta zīmes vārdus. Tad apklust. Viņš vairs nesmaida. Skatiens viņam kļuvis bargs. Ierunājoties atkal, Kristoferam balsī niknums: — Karaļu ticība, kungs, jo bieži nav īstenā ticība!

Povils Tvirbuts mierīgi atbild:

—    Saku vēlreiz, ka neesmu misionārs. Nevienu neskubinu mainīt ticību. Cilvēku var glābt tikai sava ticība.

—    Runājiet atklāti — jūs vēlaties tikties ar princesi Annu?

—   Kristofera kungs, kāpēc tas būtu jāvēlas man? Dāvanu man nevajag, naudu nevajag, nekādu labvēlību nevajag. Es netirgojos ar to, kas zināms man. Vēlmei satikties ar mani vajadzētu būt princesei pašai.

—   Savādi… Kas man princesei būtu jāpasaka, lai viņā mostos vēlēšanās satikties ar jums?

—    Lietaviešu kanclers bažījas par princeses likteni. Karaļa svītā ieradies lietaviešu kanclera cilvēks.

Pametis skatienu pār Povila Tvirbuta plecu, Kristofers fon Šeidings sastingst.

—   Neskatieties atpakaļ, jūs izseko! — viņš izmet, tad piepeši iebrēcas tā, ka sametas sarkans: — Dīkdieņu pietiek! Ārā, dīkdieņi!

Nikni klaigādams, pils saimniecības pārzinis platiem soliem dodas pie durvīm, kurās stāv vīrietis bez cepures un vienos kreklos, kas viduklī sajozts ar platu, sarkanu jostu. Draudīgi pašāvis uz priekšu zodu un sirmo ķīļbārzdiņu, Šeidings uzbrūk vīrietim:

—   Vai jūs arī neesat redzējis cilvēku, kas dzimis pēc siļķu nārsta, ko? Siļķes iznārstojušas visus zviedrus! Ejiet uz ielām vai tirgu un boliet acis uz cilvēkiem — visus viņus iznērsušas siļķes! Visus!

Pie vīrieša pieiet Povils Tvirbuts un paklanās viņam, sacīdams:

—   Vesjolovska kungs, nedusmojieties uz šo kungu! Vainīgs esmu es, izvedu viņu no pacietības. Kā atklājies, zviedri tur godā arī gadatirgus sievietes. Vai jūs mani meklējāt?

—    Nūja!

Divatā viņi ieiet kāpņu laukumiņā.

Kristofers fon Šeidings aizcērt ceptuves durvis. Torņa kāpnēs klaudz karavīru soļi. Gaitenī un pagalmā daudz steidzīgu kalpu, trabantu un kambarkungu. Gaisā skan satraukuma pilnas balsis.

—   Povila kungs, jūs esat uzaudzis bez tēva! Vai gribat, lai arī jūsu dēls uzaug bez tēva?

Povils Tvirbuts apjūk. Viņš klusē. Ieplestām acīm viņš stīvi skatās uz Pēteri Vesjolovski.

—   No Tribunāla jūs varēsiet pārvest Andrum Jurģim ārlaulības bērna likteni un ubaga ķeģi.

Povils iztrūcināts paskatās visapkārt. Pēteris Vesjolovskis, lielskungs, viņa mazo dēlu sauc vārdā… Kāpņu laukumiņā sastājušies vairāki Vesjolovska pavadoņi un apsargi.

—    Par karaļa patiesajiem nolūkiem zinu vairāk nekā kanclers. Princesei mums jāstāsta patiesība. Pašlaik karalim princese nav vajadzīga. Mēs nedrīkstam nogulēt princesi, kamēr viņa nevienam nav vajadzīga! — Pēteris Vesjolovskis ietur pauzi. — Povila kungs, ja jūs noslēgsiet vienošanos ar mani, jums nevajadzēs aizstāvēt Radvilus. Jūs saglabāsiet ģimeni.

Jūs varēsiet dzīvot neatkarīgs, līdz kamēr atdosiet Dievam dvēseli! — Vesjolovskis saņem Tvirbuta roku un sazvērnieciski paspiež. — Vakarā ienāciet, gaidīšu jūs no deviņiem. Lūdzu, esiet prātīgs!

Mugura aizrēgojas…

Povils Tvirbuts satriekts skatās, ka Pēteris Vesjolovskis iziet pa durvīm un soļo pāri pils pagalmam — balts krekls, sarkana josta, divi pavadoņi, četri apsargātāji…

Rudzu dieve Žebre rudzos gul, Žebraitīte rudzos…

Tā ir tēva dziesma, lūgsna un pēdējā nopūta…

Svētdiena, 30. augusts

Pa Vīkbolandes pussalas Ramundebergetas austrumkrastu auļo divi jātnieki — kurjers Mikna Staņķelis, kuru Ģermants Rupeiķis nosūtījis uz Stokholmu, un algotais viņa pavadonis Ragvalds. Gar ceļa malu daudz prāvu akmeņu un klinšu — viss apaudzis ar ķērpjiem un pārklājies velēnas ielāpiem. Ceļš nav drošs. Slēpdamies aiz akmeņiem un klintīm, ceļiniekiem bieži uzglūn laupītāji, tāpēc pavadonim pa priekšu skrien suns, kas visu izlūko. Ģermants Rupeiķis vēstuli Miknam Staņķelim nebija iedevis, to, kas jāpavēsta Jeronīmam Visiginam Valāvičam, kurjeram vajadzēja iekalt no galvas.

Stekeborgā satraukums. Divdesmit septītajā augustā hercogs Kārlis savu karaspēku atvedis uz Memi — seno bruņinieku muižu Bjornkindas apgabalā netālu no Sēderčēpingas — jūdzi uz vakariem un mazliet uz ziemeļvakariem no Stekeborgas. Memē viņš ierīkojis apmetni. Uz to virzās jauni spēki — karavīru nodaļas no abām Gotlandēm un Smolandes.

Pie Sēderčēpingas beidzas Sletbakenas līcis. Caur Memi iet visi galvenie ceļi uz Zviedrijas iekšieni. Hercogam Kārlim ierīkojot Memē karaspēka apmetni, karaļa elpes un uztura piegādātāji, no bondiem sapirkušies pārtiku, vairs nevar tikt atpakaļ Stekeborgā. Ja karaļa un hercoga sarunas ievilksies, Stekeborgai var pietrūkt pārtikas, Karalī tas izraisījis bažas. Divdesmit astotajā augustā valdnieks izsaucis apgabala fogtu Nilsu Grelsonu — pārtikušu lielkungu, Dagsbergskvarnenas jeb Dienaskalna Sudmalu — pēc stekeborgiešu vārdiem, lielāko vējsudmalu Zviedrijā — īpašnieku. Lase Grelsons, Nilsa brālis, ir pārzinis Norčēpingas pārtikas noliktavā. Valdnieks pieprasījis, lai Dienaskalna Sudmalās samaltos miltus fogts vedot uz Stekeborgu un pierunājot vai piespiežot brāli Lasi pārtraukt pārtikas piegādi hercoga Kārļa karaspēkam — pārtika jāpārdodot tikai karaļa piegādātājiem.

Vakar spriedze Stekeborgā augusi augumā ar katru stundu. No rīta hercogs Kārlis atsūtīja divus ziņnešus — divus luterāņu mācītājus. Vēstulē karalim hercogs rakstīja.

Somu flotes uzbrukums man traucēja apsveikt karali Kalmarā. Draudzīgi lūdzu valdnieku neklausīt svešzemju padomniekiem — viņi cenšas sagrābt zviedru mājas, kuras atkal uzcēlis un no naidniekiem aizstāvējis lielais karalis Gustavs. Valsts karaspēku atvedu uz Memi tālab, lai tas varētu kalpot karalim. Karalis to varēs pārņemt, tiklīdz būs atlaidis svešzemnieku armiju. Karaļa un manas nesaskaņas var izspriest sarunās vai arī tiesā.

Vai arī tiesā! Hercogs izsauc valdnieku uz tiesu, viņš grib tiesāties ar karali kā līdzīgs ar līdzīgu! Aizskartais valdnieks tūdaļ rakstīja atbildi;

Tas ir apkaunojums, ja karalis nesaskaņas ar pavalstniekiem izspriež tiesā. Likumus es zinu un pie tiem turos.

Atbildē tēvocim viņš atgādināja, ka, Upsalā kronējoties, viņam uzticējis pārvaldīt Sēdermanlandi un dalu Vestmanlandes. Karalis pieprasīja:

Hercog, nekavējoties atsakies no karaļvalsts vietvalža titula un dodies uz savu hercogisti!

Vēstules nogādāšanai hercogam bija sagatavojušies dižciltīgi sūtņi. Kamēr rakstveži vēstuli pārrakstīja, karalim pienāca ziņa — flotes komandieris Stens Banners sameklējis jūrā vētras izkliedētos kuģus, sapulcinājis vienkop un vedot uz Sletbakenu — karavīru, zirgu, pulvera un ieroču piepildītie divdesmit seši karaļa kuģi tuvojas Stekeborgai! Varen nopriecājies, valdnieks nolēma, ka metīs hercogam bezkaunīgi nicinošu izaicinājumu — viņš pavēlēja, lai vēstuli tēvocim nogādā divi vienkārši bondi!

Pusdiena laikā valdnieks karaļu zālē sarīkoja svinīgu Stena Bannera sagaidīšanu. Uz prieka pilnajām dzīrēm ieradās pils kancelejas dežūrsekretārs Olavs Jonsons un fogta vietniekam cietokšņa pārvaldīšanā Andersam pačukstēja:

"Apgabala fogts Nilss Grelsons un viņa ģimene — visi aizbēguši no Stekeborgas."

To uzzinājis, karalis sasauca steidzamu apspriedi. Tajā fogta vietnieku apgabala pārvaldīšanā Ingolfu Monsonu viņš iecēla par apgabala fogtu.

Par paaugstinājumu Ingolfs Monsons nepriecājās, jaunais fogts teica:

"Man ir trīs brāļi, bet neviens no viņiem nevar atslēgt man lielās noliktavas, kurās sakrauti pārtikas krājumi."

Karalis sēdēja sadrūvējies. Viņš neteica ne vārda. Brāļi Grelsoni kalpo hercogam Kārlim. Hercogs valda pār lielajām pārtikas noliktavām un izsijā visus braucamceļus, kas ved uz Stekeborgu. Agri vai vēlu karaļa karaspēkam pietrūks pārtikas un elpes.

Hercoga Kārļa vēstule, kuru vakarpusē atnesa ministru samierinātāju sūtnis, izputināja karaļa pēdējās cerības, ka hercogs viņam varētu pakļauties. Šī jau bija nevis parasta vēstule, bet gan — ultimāts:

Karali, nekāp uz kuģa, nejāj laukā no cietokšņa, neizej pat pils pagalmā — esi cietoksnī! Nevēlos justies vainīgs, ja, saķeroties mūsu karaspēkam, radīsies briesmas Tavai dzīvībai.

"Kur Svans pašlaik ir?" valdnieks jautajā Ingolfam Monsonam.

Jaunieceltais fogts atbildēja: "Patiešām nezinu! Bet — vai gan Jūsu Majestāte uzskata, ka tagad vairs tikai Svans…"

"Kā — zviedri nemaz nezina, kur ir Svans?"

"Es domāju, ka viņš Upsalā lūdz Dievu. Bet var gadīties…"

"Gādā, lai Svans savas lūgšanas skaita šeit, Stekeborgā!"

Vakars pilī bija drūmuma piesmircis un garš. Kabinetā sēdēja karalis viens. Krēslojot viņš pasauca sekretāru Vojteku Gebultovski un pavēlēja viņam vēstuli pārrakstīt un izsūtīt ministriem samierinātājiem uz Sēderčēpingu. Vēstuli viņš pabeidza šādiem vārdiem:

Atgādiniet hercogam Kārlim, ka zviedru valstī seimus sasauc nevis pēc viņa, bet gan pēc karaļa gribas. Vēlreiz mēģiniet pierunāt hercogu Kārli, lai viņš atlaiž karaspēku, bet admirāļa Joahima Šēla floti nodod Stenam Banneram. Mantotajā karaļvalstī karalis vēlas būt drošs likumīgi.

Naktī lauka rakstvedis Ģermants Rupeiķis iesauca savā istabā lietaviešu kanclera pilnvaroto uzticības personu Povilu Tvirbutu un viņa kurjeru Miknu Staņķeli. Šiem viņš stādīja priekšā pusmūža melnstrādnieku algādzi Ragvaldu…

No rīta Ragvalds un Mikna Staņķelis izjāja no cietokšņa. Tagad viņi divatā jāj pa mežu apaugušajiem Kudbjū pakalniem. Skujām un pērnajām lapām nobirušais celiņš ienirst meža biezoknī. Koku vaiņagi sapinušies pāri celiņam. Celiņu šajā mežā kā alu zemē. Cauri koku zarotnei saule neiespīd, gaiss tumšs. Jo tālāk, jo vairāk alas sazarojas. Taču pavadonis Ragvalds ne pie viena atvirzījuma neapstājas. Kurjeru, kas baidās par nomaldīšanos, viņš mierina:

— Pat redzi zaudējis, es tevi varēšu aizvest līdz Stokholmai! Jaunībā, dienēdams karakalpos, Ragvalds bija Šērkindas, Bjornkindas un Līsingas apgabala fogtu slepeno ziņu piegādātājs. Šo ziņu piegādāšanai fogti viņam bija izsnieguši zirgu, valsts apģērbu un ieroci. Izdzīvošanai viņam ierādījuši zemes gabalu. Pēc fogtu rīkojuma apgabalu lauksaimnieki viņam bija uzcēluši būdeli un kūti. Taču Ragvalds nekad neesot nodarbojies ar saimniekošanu. Viņš tikai reizēm pārlaidis naktis kādā no mājelēm un atkal devies ceļā, piegādājot ziņas. Lielā Zviedrijas platībā starp Kalmaru, Vadstenu, Upsalu un Stokholmu neesot ceļu vai celiņu, pa kuru Ragvalds nebūtu jājis uz priekšu un atpakaļ. Viņu pazīstot pat lielceļu laupītāji — viņam ceļā nestāšoties. Tomēr kurjeram Miknam Staņķelim nav miera šā vai tā. Ģermanta Rupeiķa paziņojumi Jeronīmam Visiginam Valāvičam viņam liekas tik svarīgi, ka tad, ja viņš laikus nepagūs līdz Stokholmai, Dievs sodīs gan Miknu, gan viņa bērnus. Mājās apsprāgs lopiņi… krusa izsitīs rudzus… zibens nodedzinās mājas…

Trīs reizes Georgs Fārensbahs saticies ar hercoga Kārļa slepeno sūtni Tihu Larsa dēlu Jillenkreicu. Divreiz ar Jillenkreicu saticies Bādenes markgrāfs Fduards Fortunāts — viņš gribējis, lai pulkvedis viņu slepeni savestu kopā ar māsīcu Elēnu, hercoga hofmaršala Volmāra Ikskila sievu, hercogienes Kristīnas hofmeisterieni, kuru mazotnē Jillenkreics aprūpējis Vadstenā un ar kuru kopā markgrāfs audzis Šenesas muižā un Bādenē. Tihs Jillenkreics bija atteicies sarīkot māsīcas un brālēna satikšanos, jo viņi nokļuvuši pretējās nometnēs. Toties noderīgas markgrāfam bija redzēšanās ar pulkvedi.

"Es neticu, ka karalim pietiks līdzekļi karaspēka uzturēšanai Zviedrijā. Palaidis garām izdevību ātram uzbrukumam tikmēr, kamēr hercogs vēl nebija sapulcinājis karaspēku, karalis tagad iekūlies ilgā karā ar tēvoci. Nav šaubu, ilgajā karā virsroku ņems hercogs Kārlis, bet es esmu ieradis būt uzvarētāja pusē. Cita starpā, karošanai Skandināvijā mani nolīdzis Somijas ģenerālpārvaldnieks Klāss Flemings, nevis karalis! Flemings miris, un tagad man šeit rokas brīvas."

Vairākus līdzīgus Georga Fārensbaha pavēstījumus Tiham Larsa dēlam Jillenkreicam markgrāfs Eduards Fortunāts atstāstījis brālēnam karalim. Sigismunds poļu un lietaviešu karaspēka vienības uz Zviedrija nebija atvedis. Cerējis, ka viņu atbalstīs zviedru brīvprātīgo vienības. Bet hercogs Kārlis zviedrus iesaucis savā armijā. Tikai daži zviedru pulki atjājuši vai atsoļojuši uz karaļa apmetni. Vai Sigismunds uzvarēs Kārli, būs atkarīgs no tā, kā cīnīsies algotņu — Vaclava Bēkeša, Georga Fārensbaha un Ernsta Johana Vējera — armijas vienības.

Dabūjis zināt, ka Georgs Fārensbahs sevi uzskata par neatkarīgu karavadoni, karalis Sigismunds kļuva nemierīgs un viņam teica: ja labi karosi pret hercogu, iecelšu tevi par Cēsu vaivadu, bet tavu varu pielīdzināšu poļu un lietaviešu vaivadu varai. Georgs Fārensbahs vārdiem netic.

"Manas šaubas kliedēs vienīgi pavēle, ar kuru esmu iecelts par vaivadu!"

Līvzemes amatvīru pielīdzināšanu poļu un lietaviešu amatvīriem nelokāmi noprotestē karaļa padomnieki poļi. Kulmas bīskaps Pēteris Tilickis karalim piedraud:

"Varšavas seims jums iesniedza "Instrumentu" — senāta norādījumus, kurus visu acu priekšā parakstījāt un solījāt pildīt. Jūs zvērējāt, ka poļu Līvzemei pievienosiet zviedru Līvzemi. Bet tagad jūs pat poļu Līvzemei gribat piešķirt pašpārvaldes tiesības! Valdniek, ja neturēsieties pie seima norādījumiem, es nosūtīšu uz Stokholmu ziņnesi un likšu, lai lielkungs Zāmuels Laskis soda ar nāvi visus hercoga piekritējus!"

Brāļu zviedru apkaušanu karalis nevar pieļaut. Ja sāksies slepkavošanas, zem valdnieka kājām sāks degt zeme. Dienas rit. Karalis neieceļ un neieceļ Georgu Fārensbahu par vaivadu. Fārensbahs turpina dubultspēles — sarunas notiek gan ar karali, gan ar hercogu. Kura pusē Georgs Fārensbahs nostāsies, droši vien kļūs skaidrs tikai tad, kad sāksies kauja. Bet kaujas diena nāk tuvāk un tuvāk. Stekeborgā neviens vairs netic, ka hercogs ar karali varētu vienoties pa labam…

Tam vairs netic ne Pēteris Vesjolovska kungs, kas nemitīgi atkārtojis: karalim Eiropā pārāk daudz sabiedroto, lai hercogs varētu iedrīkstēties karot ar viņu! Apstākli, kādos iekļuvis karalis, Pēteri Vesjolovski biedē. Viņš vairs nav Lielkunigijas galma mantzinis, bet Lielkunigijas galma ministra amatā, kurā karalis viņu iecēlis jūlijā, vēl nav apstiprinājis lietaviešu kanclers Leons Sapiega. Šobrīd neviens pravietis droši nevarēs apgalvot, kāda nākotne sagaida Pēteri Vesjolovski. Nav nekāds brīnums, ka augstmanis bez titula cenšas izdabāt gan Povilam Tvirbutam, gan Ģermantam Rupeiķim. Apgrozīdamies karaļa padomnieku barā, Pēteris Vesjolovskis dabū zināt daudzus jaunumus, tāpēc gan Povilam Tvirbutam, gan Ģermantam Rupeiķim pastāvīgi piedāvā noslēgt darījumu — jūsu labā es pastāstīšu, bet jūs manā labā — padariet! Lietaviešiem viņš uzbāzīgi cenšas ieskaidrot:

"Mums noteikti jāapvienojas, bet, lai varētu apvienoties, godājamiem daļā sava goda jādalās ar mazāk godājamiem!"

Ģermants Rupeiķis nav no godājamiem. Goda, kurā viņš varētu dalīties ar Pēteri Vesjolovski, viņam nav. Taču viņa ziņā armijas kase, pārtikas un drēbju krājumi. Vesjolovskis pieņem visu, jo sevišķi labu prātu — naudu: gadoties izdevībai, to var iemainīt pret godu. Pirms dažām dienām Vesjolovskis pavēstījis: operācija "Atraitne" ir operācija "Atraitne karaliene

Šernoka jeb trimdas prinča Gustava māte". Apsvēris Pētera Vesjolovska pierādījumus, Ģermants Rupeiķis saķēra galvu — mēs aklie! operācija "Atraitne" taču ir operācija "Atraitne Ebe Fleminga"!

Naktī Ģermants Rupeiķis pats pa ziemeļu tiltu izveda kurjeru Miknu Staņķeli un pavadoni Ragvaldu no ciekošņa uz Vīkbolandes pussalu — viņš riskēja ar amatu, brīvību un galvu…

Klīst migla. Uz rītiem aizvirzās mākoņi. Svelmaināka kļūst saule. Stīrestas pļavās ganās aitas; pasīkas, pelēkas, bez ragiem un pliku galvu — tādas Mikna Staņķelis neesot redzējis. Pavadonis Ragvalds aitas slavē:

—   Gotlandsforas brūngalvju šķirnei kūts nav vajadzīga. Šīs aitas tāpat kā es — augu gadu zem klajām debesīm. Tādas aitas un tādus vīrus ne velns nerauj — viņus nevar izmērdēt.

Reiz Ragvalds aiznesis slepeno ziņu nepareizam cilvēkam, nevis tam, kuram fogts to sūtījis. Līsingas apgabala pārvaldnieks Ragvaldu atlaidis no darba, neuzticamo ziņnesi, kurš reiz jau noslēpumu atklājis, vairs nealgo arī citu apgabalu fogti. Ragvalds būtu varējis ķerties pie saimniekošanas izkalpotajā zemes gabalā. Taču bonda dzīve viņam nav izturama: visu laiku pa mājām, jāiet nav nekur! Par pusvelti pārdevis zemi un māju, Ragvalds devies uz rūdas raktuvēm. Strādājis par ogļdeģi, cēlis ogļu dedzinātavas. Nocirstajiem sveķainajiem kokiem apkapā zarus, pašus saslien stāvus, sabalstot kopā galotnes, šīs augstās kaudzes apmet ar zemi un apklāj ar velēnām, bet galotnēm pielaiž uguni. Zem velēnas, gaisu nesaņemdami un bez liesmas degdami, koki pārogļojas. Bet arī ogļdeģa darbā Ragvalds ilgi neesot izturējis — kā ielien mežā, vairākas nedēļas neredz nevienu cilvēku. Algādža maize viņam, vīram ar klaidoņa dvēseli, kā atklājies, vislabāk ejot pie dūšas.

—    Klaiņodams ne ar vienu nesaej kopā, ne ar vienu nesabaries. Sirdi neplosa ne mīlestība, ne naids. Šobrīd Zviedrijā tik mierīgi kā es nedzīvo neviens — dod, Dieviņ, šādu mieru visai mūsu karaļvalstij!

Var jau būt, ka tā ir labi, ja nevienu nenīsti. Bet kā lai dzīvo, ja neko un nevienu — ne zemi, ne sievu, ne bērnus, ne tēviju — nemīli? Miknam Staņķelim tas nav aptverams. O! Ja Dievs viņam piešķirtu šīs Stīrestes pļavas — kā Staņķelis tās mīlētu! Stīrestes pļavās koku tik daudz, ka zeme tumšraiba — zāle te saulē, te ēnā. Šādā pļavā vienmēr dienas vidus tveicē lopiņi varētu sagulties koku ēnā. Bondi runā, ka saulainā dienā visa Zviedrijas zeme esot tumšraiba — pietiekot saules, patiekot paēnas. Kāpēc zviedri nepriecājas par tādu zemi, kurā dzīvošana laba gan cilvēkam, gan kustonim? Kāpēc zviedri cits ar citu nav apmierināti? Kāpēc viņi rejas un kaujas, kāpēc cits citu maitā nost?

Ģermants Rupeiķis apgalvo, ka arī Klāss Flemings neesot miris jau nu tāpēc, ka pats Kungs Visaugstais viņu saucis uz debesīm.

Kad Stekeborgā princese Anna izprecināja Sigridu Brahi pie Juhana Jillenšernas, bet Katarīnu Flemingu pie Ērika Klāsa dēla Bjelkes, hercogs Kārlis sapratis: brāļadēls karalis Sigismunds un brāļameita princese Anna pa abiem ieguvuši lielāko daļu no viņa radiniekiem — pateicoties šīm laulībām ar karalim uzticīgajiem Brahēm, Bjelkēm, Stenbokiem, Banneriem un Spārēm ciešāk saradojušies karaļvalsts varenie augstmaņi Flemingi un Jillenšernas, ja šo naidīgi noskaņoto radinieku klanu nesašķels un neizklīdinās, valsts pārvaldnieka vietu neizdosies saglabāt…

Zviedrijā radinieku klanu vadīja Klāss Flemings. Valsts maršalam, karaspēka galvenajam komandierim un Somijas ģenerālpārvaldniekam karalis piešķīris neierobežotu varu. Par karaļvalsts pārvaldnieku, kamēr valstī nav karaļa, senāts atzinis hercogu Kārli. Bet īstenībā stāvokli valstī kontrolē karaļa pilnvarotais vietvaldis Klāss Flemings. Nostāties atklātā cīņā pret "vietvalža dubultnieku" hercogs Kārlis nebija uzdrošinājies. Lai hercogs varētu pieteikt karu Flemingam, vajadzīgs ārkārtīgi nopietns iegansts.

Pirms trijiem gadiem pēc karaļa pavēles Flemings lika ienest Turku katedrālē un visās Somijas baznīcās krucifiksus un svētbildes, kuras pēc hercoga Kārļa pavēles bija iznesuši kalvinisti.

Zemnieki Somijas ciemos sāka kurnēt. Izmantodams reliģiskās nesaskaņas, hercogs Kārlis sāka darboties. Kluso un viltīgo cīniņu starp hercogu un karali tālredzīgākie Eiropas politiķi nosauca par karalisko mazulīšu cīņas sākumu. Tolaik karaļa Sigismunda dēlam Vladislavam bija viens gadiņš, hercoga Kārļa dēlam Gustavam Ādolfam — pusotra. Tēvi bija uzsākuši cīņu uz dzīvību un nāvi vairāk nevis sava stāvokļa dēļ, bet drīzāk gan dēlu nākotnes dēļ. Karaliskie mazuļi gulēja šūpulī, bet tēvi kārtoja rēķinus, kura dēlam nākotnē piederēs zviedru tronis.

Tūkstoš pieci simti deviņdesmit sestā gada otrā novembra senāta sēdē, kurā piedalījās karaļa Sigismunda sūtņi Stanislovs Dzaliņskis, Stanislovs Ščikovskis un Mikalojs Povils Sapiega, hercogs Kārlis piepeši paziņoja, ka atsakoties no valsts pārvaldītāja pienākumiem. Diplomātiskā viltība izdevās. Princeses Annas un Brandenburgas Johana Georga kāzas, kurām vajadzēja notikt pēc nedēļas, atcēla. Dabūjuši zināt par hercoga pašatstādināšanos, sacēlās kurnējošie Somijas zemnieki kalvinisti, zemnieku vadoņa Jākoba Ilkaiņa un Imola nodaļas nodedzināja Andersa Boijes, Aksela Kurkāsa un Andersa Botila — Flemingam visuzticīgāko augstmaņu — muižas. Hercogs Kārlis cerēja atbrīvoties no Klāsa Fleminga, sava niknākā ienaidnieka karaļvalstī, ar svešām — vienkāršo somu — rokām. Taču Rungu karā[122] , kas bija iedzinis nāvē vairāk par desmit tūkstošiem cilvēku, uzvarēja Klāss Flemings. Hercogs Kārlis pārskaitās — pietiek ar diplomātiju, pietiek paļauties uz citiem, pašam laiks mesties cīņā!

Maijā hercoga uzpirktā slepkavas izšautā bulta trāpīja Klāšu Flemingu kājā. Bulta bija saindēta. Pēc dažām dienām, deviņdesmit septītā gada trīspadsmitajā maijā, Klāss Flemings mira Nīlandē.

Jūlijā hercogs sapulcināja lielu karaspēku. Armijas skatē, kura norisinājās Svētās Klāras laukumā Stokholmā, tika ievainots hercoga brāļadēls Saksijas Lauenburgas Gustavs, kas vēlāk nomira. Kārļa biktstēvs izteicies:

"Dievs tev, hercog, atriebjas par saindēto bultu, kura trāpīja Flemingam!"

Hercogs Kārlis atcirtis:

"Dievs atriebjas man, es — Somijai!"

Tūdaļ viņš nosūtījis karaspēku uz Somiju.

Augustā karaspēka komandieris Jērans Ekeblads ieņēma Turku un apcietināja Klāsa Fleminga atraitni Ebi Stenboku Flemingu. Bet hercogs Kārlis, kas bija palicis Zviedrijā, vasaras beigās izdarīja apvērsumu visos karaļvalsts apgabalos. No valsts padzina Uplandes, Norlandes un Stokholmas vietvaldi Ēriku Brahi, kancleru Ēriku Spari un provinču vietvalžus brāļus Stenbokus — Ēriku un Arvīdu, Kārli Stenboku viņš saņēma gūstā.

Valstī izcēlās jukas. Cilvēki cits no cita baidījās — pat no mājas ļaudīm un kaimiņiem. Svētā Laurentija dienā galvaspilsētā Stokholmā nolija sarkans — asiņu — lietus, un tas galīgi laupīja sajēgu šausmās iedzītajiem zviedriem…

Vai vislielākās ciešanas hercoga Kārļa apvērsums bija sagādājis Ebei Stenbokai Flemingai — nogalināts vīrs, saņemta par ķīlnieci pati, ieslodzīts cietumā brālis Kārlis, no tēvijas izdzīti brāļi — Ēriks un Arvīds… Visi hercoga gāztie augstie amatvīri un vietvalži turklāt arī Ebes Flemingas radinieki. Brahes — viņas māsas Beātas dēli. Māsasmeitas — Ebe un Sigrida — sievas Ērikam Sparem un Juhanam Jillenšernam. Meita Katarīna — Tūra Bjelkes brāļadēla Ērika, Klāsa dēla, Bjelkes sieva. Tūra Bjelkes sieva Margarita Stūre un Gustava Bannera sieva Kristīna Stūre — nelaiķa karaļa Juhana, proti, Ebes Flemingas brālēna, māsīcas. Jērans Knuta dēls Fose — nelaiķes karalienes Gunillas brālēns…

Tagad daudzi zviedri ienīst cits citu, tomēr Ebes Flemingas naids pret hercogu Kārli — visspēcīgākais! Ebe Fleminga ieslodzīta Kastelholmas cietoksnī Ālandu salā. Blakus cietoksnim — pils, kurā dzīvo viņas māsa atraitne karaliene Katarīna Stenboka. Ālandu piestātni admirālis Joahims Sēls pārvērtis par valsts kara flotes galveno ostu. Ja Ebe Fleminga spētu panākt, lai Joahima Šēla flote vairs nepakļautos hercogam un stātos karaļa aizstāvībai, Sigismunds Vāsa savu karaļa kārtību karaļvalstī varētu atjaunot bez lielām grūtībām.

Valdnieka ierašanās Zviedrijā — pasākums "Atraitne Ebe Fleminga".

Atraitne Ebe Fleminga — otrā zviedru sieviete, kura tāpat kā savulaik Kristīna Jillenšerna Stūre stājusies kritušā vīra karavadoņa vietā.

Ebe Fleminga — tagadējo laiku Žanna d'Arka!

"Diemžēl viņa vairs nav jaunava!" ar pašcieņu bija sacījis Povils Tvirbuts.

"Atraitne Fleminga pelnījusi gan līdzcietību, gan milzīgu godbijību! Ceru, ka Valāviča kungs sagraus atraitnes iecerējumus tā, lai pēc tam viņu nepiemeklē Zannas d'Arkas liktenis," bija teicis Ģermants Rupeiķis.

Pavadonis iegriež zirgu celiņā, kas ved uz vakariem un ziemeļvakariem. Lase Grelsons, izbēgušais, fogts, apmeties Norčēpingā. Ja negribas tikties ar viņa karakalpiem, Norčēpingai labāk jāmet līkums — ērtākais ceļš, no rietumu puses jājot gar Glāna ezeru, pēc tam ar loku uz ziemeļrītiem Kvilingas virzienā.

Spraugās starp bērziem, vītoliem un eglēm var redzēt saulē vizuļojošo ezera līmeni. No ezera pūš mitrs un dzestrs vējš. Zirgi nemierīgi sprauslā — grib dzert. Atjājuši klajumā, Ragvalds un Mikna Staņķelis pa lēzeno krastu noiet pie ezera. Līdz paslēpenēm iebriduši ūdenī, zirgi dzer sprauslādami un smagi pūzdami, kad paceļ galvu, lai ievilktu elpu, no purslām tek ūdens. Nokāpuši no zirga, jātnieki, arī iebriduši ūdenī, noskalo seju, mitrina matus un cepuri — jājot dienas vidus saule cepina pakausi.

Kāds miers un klusums!…

Upes izteka, eglēm apaudzis zemesrags. Redzeslokā zaļo vēl dažas saliņas. Vienā uz krasta noplukušas būdeles, bet dziļāk no priedaines sniecas laukā maza pils ar diviem smailiem tornīšiem. No salas uz krastu brauc laiva.

Ragvaldam un Miknam jājot pār koka tiltu, laiva jau brauc pa upi. Upe tek uz Norčēpingu — uz rītiem, uz Brovīkenas līci. Ieraugot laivā zārciņu, Ragvalds un Mikna izdzird, cik baismīgi klakst tilta dēļi zirgiem zem kājām. Viņi tūdaļ aptur zirgus. Iestājoties klusumam, viņi norauj no galvas slapjās cepures.

Zārciņš zilā krāsā. Pie tā sakņupusi sēž gaišmate meitene baltā kleitā. Laivu airē vīrietis un sieviete, šo bērniņu tēvs un māte, nav ne mazāko šaubu — tēvs un māte.

Mikna Staņķelis pārmet krustu.

Ragvalds murkšķ, nav saprotams, kuram domāta viņa burkšķēšana — šim mironītim, ceļabiedram Miknam, visiem cilvēkiem vai pašam Dievam Tam Kungam;

— Klau, klau!… Kamēr vecāki dzīvi, tālu projām nedodies! Godājams tikai tas dēls, kas uztur tēvu un māti…

Nopurpinājis viņš velk un velk plaušās gaisu, gaisu rijot aizkāsējas — viņš aizkāsējas tik stipri, ka brītiņu sēc un smilkst kā suns.

"Zviedrijā laimīgi tikai tie, kuriem pa prātam vientuļa klejotāja liktenis."

Ragvalds melojis, nodomā Mikna Staņķelis, un — kurš gan viņa melus uzņems par pilnu, ja viņš pat sev nespēj iestāstīt melus?

Laiva peld pa straumi, nelaimīgie vecāki iras retiem, lēniem smēlieniem, brīžiem vispār neairē — airus tur paceltus kā slapjus spārnus, no kuriem lāso ūdens. Kur gan jāsteidzas? Zemē ielīst nevar, debesīs pacelties nevar… Upes plūdums, Dieva šķirtā straume, aizvedīs zārciņu uz Norčēpingu — ieskanēsies zvani, vecāki zārciņu izcels krastā un aiznesīs uz baznīcu…

Trešdiena, 2. septembris

— Smolandes pusē, Vesternas ezerā pie Dubultmeža, uz Visungsalas, sarkanajā pilī paslēpti konungu dārgumi. Šī pils ir visdrošākā slēptuve karaļvalstī! — uz pirkstgaliem pastiepies un acis iepletis, mazais Kārlis Spare čukst princesei Annai, kura pa pusei sēž, pa pusei atlaidusies guļus sārta pārvalka apklātajā gultā.

Zēns ieradis runāt skaļi un cienīgi, tāpēc arī tad, ja pašam šķiet, ka klusi čukst, patiesībā viņš runā pusbalsī. Tā arī tagad viņa vārdus dzird visas sievietes princeses guļamistabā — galmadāma Elizabete Oksenšerna, kura kopj sasirgušo princesi, un grāfiene Sabīne Katarīna, kā arī brāļu Sparu apprecētās māsas — Margarita un Ebe Brahes —, kuras atnākušas apraudzīt vājnieci.

— Dēliņ!… — izsprūk Kārļa mātei Ebei Sparei, pēc dabas klusai sievietei. Sava bikluma dēļ viņa daudz dabūjusi ciest gan bērnībā, gan jaunībā. Apprecēdamās ar kancleru Ēriku Spari un kļūdama par augsta valstsvīra sievu, Ebe bija cerējusi, ka sāks izjust savu vērtību un beigs kautrēties no cilvēkiem, pārstās kaunēties par sevi. Diemžēl daba stiprāka par iegūto stāvokli augstākajā sabiedrībā. Runādama Ebe šaubījās, vai nesarunā aplamības, bet šo šaubu dēļ sarka. Citu vārdos viņa bieži saklausa nozīmi, kura apkauno viņu un viņas ģimeni, saklausījusi — sarkst. Arī tagad Ebes sejā iesities tāds sārtums, ka viņas gaišie mati, šķiet, kļuvuši vēl gaišāki. — Kārlīt, dēliņ, vai tu saproti, ko esi izdarījis? Tu taču atklāji savu lielāko noslēpumu!

Princese Anna kļūst vērīga, savīsta rītakleitas stūrus, nolaiž kājas no gultas, pieceļas sēdus un, pieliekusies tuvāk Kārļa Spares galviņai, uzmanīgi raugās viņam acīs.

Iztrūcinājusies Ebe Spare šķielē uz Margaritu un cer, ka māsa, kura daudzus gadus kalpojusi pie princeses, viņai palīdzēs izvairīties no nepatīkamā stāvokļa: Kungs augstais, princese nodomās, ka mazais Kārlis sācis runāt par slēptuvi, tētiņa kanclera samācīts, ka ar bērna muti kanclers dod padomu princesei…

Margarita nenojauž, ka Ebe sauc palīgā, viņa sēž taisna un lepna, augstu paslējusi sarkano matu cekulu, un nesatricināmā vienaldzībā skatās taisni uz priekšu — uz ko? Uz princesi vai tikai tāpat vienā punktā? Atgriezusies no Polijas, māsu Ebe nebija satikusi vairs tādu, no kādas atvadījusies. Agrākā moži žirgtā un runīgā Margarita tagad staigā stīva un runā lēni, izrunādama vārdus bez izteiksmes. Bet kā viņa ģērbjas! Tumšsarkana kleita, lielais, ovālais izgriezums atkailinājis krūtis un bedrīti starp krūtīm, kurā rotaļājas ēnas, krītot no stāvās, robotās apkakles — vai tā nebūs Holšteinas mode, vai tikai Margarita nemāžojas pakaļ Kārļa Vāsas sievai hercogienei Kristīnai?

Elizabete Oksenšerna, skarba sieviete, ģērbusies zaļi puķainā kleitā ar melnu aubi galvā, skatīdamās uz mazo Spari, pārmetoši šūpo galvu.

—   Vīrieši kļūst nekautrīgāki, un — ko tu viņiem padarīsi?

—    Es neesmu nekautrīgs! — Kārlis cērt galmadāmai pretim. — Princese ir skaista!

Johana Spares sieva Margarita sarauc uzacis, atliecas atpakaļ, un viņas neizteiksmīgajās acīs pazib aizvainojuma ēnas.

—   Kārli, vai tu man savu noslēpumu atklāji tāpēc, ka es esmu skaista? — princese Anna steigšus iejautājas.

—   Tāpēc!

Zēns piepūš vaigus.

—   Vai tu patiešām domā, ka es esmu skaista?

—    Patiešām!

Sasarkusi un nobijusies, Ebe Spare met skatienus uz māsu. Visas augstākās aprindas zina, ka Margaritas vīrs Johans Spare ir princeses Annas favorīts, kautrēdamās Ebe tomēr saņem dūšu un beidz sarunu par trīsdesmit gadu vecās princeses skaistumu:

—    Mīļā Anna, piedodiet Kārlim! Es viņam stāstīju, ka Jupiters, pārvērties par vērsi, nolaupījis Eiropu un viņu noslēpis Krētas salā — zēnam galvā viss sajucis…

Taču princese Ebi nedzird.

—   Kārli, tur sēž grāfiene Sabīne Katarīna — pavisam jauna un skaista! Vai tu domā, ka esmu skaistāka arī par viņu?

Caur pieri mazais Kārlis pamet aci uz grāfieni un savelk krunkās.

—    Skaistāka!

Margarita Spare ceļas kājās. Māsa Ebe, princese Anna un galmadāma Elizabete noraugās, ka viņa iziet pa vārtiņiem sētiņā, kura apkārt gultai, ka lēnām aiziet līdz durvīm, ka ver tās vaļā…

Bet jauniņā grāfiene Sabīne Katarīna plaši ieplestās acis nenolaiž no princeses; rau, kāda viņa — mēļa aube, no tās apakšas izspraukusies kastaņbrūno matu cirta, seja bāla, brūnās acis vērīgas… Viņa ir vienkārša… tāpat kā visas, viņa vēlas būt skaista… savas vājības neslēpj… nepūlas izlikties saprātīga…

Princese Anna labi satikusi ar tikpat veco pamāti Gunillu. Mīlējusi viņu kā māsu. Visi pārējie Vāsas karalieni nevarēja ciest, visvairāk — Annas vecākā tante Katarīna, Austrumfrīzijas grāfiene, Sabīnes Katarīnas vecāmāte. Nīzdama Gunillu, viņa ienīduši arī tās aizstāvētāju princesi Annu.

"Gunillas dzīslās rit nevis karaļu, bet gan kraukļu asinis! Princesei Annai patīk kraukļi. Es nebūšu pārsteigta, ja šī dienaszagle apprecēs kraukli, nevis vīrieti," grāfiene Emdenas Katarīna mazmeitu Sabīni Katarīnu bija mācījusi ienīst princesi Annu no mazām dienām.

Sabīnes Katarīnas acis sāk satraukti tekalēt; ar sārtu apvalku pārklātā gulta, sarkani arī sienu gobelēni, pār gultu iekāries baldahīna baltais jumtiņš, no jumtiņa nostiepusies lejup un atsieti iekārušies gaisā oranžie aizslietņi, pa kreisi no gultas kaktā — kamīns, gultai katrā pusē pa logam uz ziemeļiem, proti, uz pils pagalmu, gultai priekšā — divi logi uz dienvidiem, proti, uz lēzeno un mežiem apaugušo Sletbakenas krastu, pa vidu šiem logiem pie sienas — melna taisnstūra plāksne baltā ierāmējumā, virs tās — balts krustiņš.

No šīs ierāmētās melnās plāksnes Sabīne Katarīna nespēj ne acu atraut. Kāpēc tā vajadzīga? Ko šis melnais plankums ar balto apmalojumu princesei izsaka? Ko princesei atgādina baltais krustiņš virs šī melnā plankuma?

Skaties kur skatīdamies — visur kaut kas neredzēts, visur kaut kas nesaprotams. Zviedrija, jā, tā ir Zviedrija!… Dzimtā zeme apsūdz pa pasauli izklīdušās meitas un pārtautojušās mazmeitas.

Dzimtene apsūdz, Dievs soda…

Grāfienes Emdenas Katarīnas meita Anna, Sabīnes Katarīnas tante un vīra Johana māsa, pavisam jauniņa meitene astoņdesmit trešā gada desmitajā jūlijā Heidelbergā apprecējusies ar nevarīgi veco hercoga Kārļa sievastēvu Pfalcas kūrfirstu Ludviku.1 Pēc kāzām pagājuši vai tikai trīs mēneši, kad kūrfirsts nomiris. Tante Anna, kļuvusi par jauniņu atraitni, pārņēmusi savā ziņā vīra bagātības, drīz apprecējusies ar Bādenes markgrāfu Ernstu — ar brālēnu, ar Bādenes Cecīlijas dēlu un Eduarda Fortunāta brāli!…

Pēc tam bija nomirusi Sabīnes Katarīnas māmiņa Valpurgija, un tēvs — grāfs Jenons — apprecējis Holšteinas hercoga Ādolfa meitu Annu, kuras māte bija Hesenes Kristīna, bet tai savulaik, apkaunojoši melodams, bija piedāvājis roku karalis Ēriks — Sabīnes Katarīnas vecāsmātes pusbrālis. Kad Sabīne Katarīna jau bija paaugusies, deviņdesmit otrā gada divdesmit septītajā augustā Nīčēpingā viņas pamātes Annas māsu Kristīni apprecējis hercogs Kārlis, vecāsmātes miesīgais brālis.

Viņa, Sabīne Katarīna, izgājusi par sievu pie tēvoča — pie tēvabrāļa… Dievs, kāpēc tu to pieļāvi! Dievs, kas ir tas vai tā, kura sirsniņa jau pukst

1 Hercoga Kārļa pirmās sievas Heidelbergas Marijas (1563.—1589. gada 29. jūlijs) tēvs.

zem Sabīnes Katarīnas sirds — vai tā nav vārna, vai tas nav krauklis? Vai tas, kurš piedzims, pieaudzis nelūgs mātes roku, vai mātei pašai neiegribēsies apprecēties ar dēlu? Ak, baltais krusts, kas pacelies no tumsas bezdibeņiem, stājies nelaimei ceļā, attīri klēpi un nelaid nevienam nākt pasaulē!…

Grāfiene Sabīne Katarīna nošļūk no mīkstā krēsla, nokrīt uz ceļiem un pierāpo pie princeses Annas, saņem viņas rokas un saka:

—   Jūs neesat slima, jūs esat vesela — es jūs lūdzu…

Grāfienei aiztrūkst balss, viņa iekunkstas un iespiež galvu princesei klēpī.

Mazais Kārlis izbailēs atkāpjas tālāk no gultas. Princese Anna sastingusi skatās uz grāfienes cepurīti — tai melna apmale, pie uzliekuma piesprausts ģeorģīnes… ģeorģīnes, rudens puķes, zieds… Brālēna meita — brālēna sieva. Tēvoča hercoga Kārļa karaspēks Memē. Karaļa karavadoņi pie Stekeborgas katru dienu pārvieto vienības no apmetnes uz apmetni. Kurš — tēvocis vai brālis — uzbruks pirmais un sāks karu?

—   Grāfien, sirsniņ, nemierini mani — šobrīd Zviedrijā nevarēs atrast tādu cilvēku, kurš justos vesels!

Sabīne Katarīna paceļ galvu. Sešpadsmit gadu vecās sievietes balss skanīga un dzidra, melnās acis lūkojas Annā izbiedēti, tajās šausmas. Ģeorģīnes lapiņas dreb.

—    Princese, es lūgšus lūdzu — brauksim projām no šejienes!…

—   Uz kurieni mēs brauksim? Vai uz Poliju? — Princese pasmaida blāvu smaidu. — O, nē! O, nē!… — Viņa purina galvu. — No dzimtenes projām nebēgšu. Otru māju man nekur nav. Un — uz kurieni, sirsniņ, varēsi aizbēgt tu? Frīzijā tevi nelaidīs iekšā tēvs, poļi tev svešinieki…

—   Mīļā, žēlīgā, dosimies uz Upsalu, visdrošākā vieta, kur noslēpties — UpsalaL. Pie karaļa Gustava kapa viņi nenāks viens otram kapāt nost galvu — neuzdrīkstēsies! Bet šeit… man baigi! Pa naktīm rādās spoki… pie manis ierodas mirusī māmiņa… ņem aiz rokas un — ved… un ved… un ved!… Princese, žēlo mani!

Bezspēcīgām rokām princese Anna atgrūž grāfieni, atkrīt pret stāvus pacelto spilvenu un savelkas čokurā. Viņa ar visiem aprunājusies. "Skaista, skaista!" Ari bijusī galmadāma Margarita Spare atstājusi guļamistabu. "Žēlīga, žēlīga!" Un te nu no nāves gultas uz viņu skatās māmiņa…

"Ak, netiklā dzimta, es būšu kopā ar jums tikmēr, kamēr jūs varēšu paciest…"

Pēc Annas sarunas ar Bundzinieku Kventinu pagājusi nedēļa. Ceturto dienu Anna neiet laukā no savām telpām. Viņa jūtas arvien sliktāk. Skan vakarjunda — viņa baidās pievērt acis, skan celšanās signāls — nav spēka pavērt plakstus. Ļaunums un grēks — abi bijuši pirms mums. Vispirmais vainīgs Dievs, pēc tam — tēvs, māte, tēvocis, visbeidzot — tagad! — brālis, es…

Pie pēdējās bikts jezuītam Stanislovam Varševickim māte atzinās; murgos skatīju baigo šķīstītavu — uguns liesmas, uguns mēles… uguņu jūra. Piecpadsmit gadu vecā Anna stāvēja aizslēpusies aiz mātes gultas aizslietņa un dzirdēja jezuīta atbildi: šķīstītavas ugunis ir svēto tēvu izdomājums vienkāršo ļautiņu muļķošanai un baidīšanai. Māte karaliene sadusmojās, viņai sāka trūkt elpas. Slāpdama viņa atgrūda biktstēvu un ievaidējās:

"Ak Kungs, ar viņiem esmu dzīvojusi kopā!…"

Mātes bērēs atvadu sprediķi teica virsbīskaps Andress Bjornrāms:

"Viņai devusi spēku, viņu atbalstījusi un viņai palīdzējusi katoļu ticība, bez kuras neviens netiks atpestīts."

Vēlāk Anna dabūja zināt, ka par māmiņas ticības cildinājuma vārdiem tēvs karalis luterāņu virsbīskapam uzdāvinājis divas par sešiem simtiem deviņdesmit sešām kronām pirktas zelta važiņas.

"Ak Kungs, ar viņiem esmu dzīvojusi kopā!…"

Ar šādiem pašiem cilvēkiem dzīvo kopā Anna. Ar viņu — tādu pašu! — dzīvo kopā citi. Ļauno un grēcīgo mēs dabūjam rokā, ar saviem darbiem vairojam… Sabīne Katarīna nelaiķi māti Valpurģiju apciemo nevis tāpēc, lai tā meitu varētu aizvest uz drošu katedrāli, — nelaiķe māmiņa ņem grāfieni aiz rokas un ved, un ved uz Upsalu tāpēc, lai grēcīgā meita pie mirušā līgavaiņa kapa dabūtu nomesties ceļos, lai viņa stāvētu uz ceļiem un žēlastību, piedošanu un atpestīšanu izlūgtos, lai viņa nožēlotu grēkus, kamēr vēl dzīva. Kamēr grāfiene būs dzīva, māte nāks pie viņas, ņems aiz rokas un vedīs, un vedīs…

Pie Annas arī nāk māte karaliene, arī viņu ņem un ņem aiz rokas, un ved, un ved — kurp? Anna zina, kur bija vajadzējis nožēlot grēkus tēvam karalim — pie brāļa Ērika kapa Vesterosā. Viņa zina, kur būs jānožēlo grēki tēvocim hercogam Kārlim — pie pirmās sievas Heidelbergas Marijas un viņas četru bērniņu kapa Strengnesā. Viņa zina: nelaiķe māte vedīs brāli karali nožēlot grēkus pie viņas — pie māsas Annas kopiņas…

Bet — uz kurieni nelaiķe māte ved viņu — Annu? Kur jānožēlo grēki Annai? Pret kuru, kur, kad un kā nogrēkojusi viņa?

Princese atgāž galvu uz spilvenu un aizver acis. Viņa dzird, ka galmadāma Elizabete Oksenšerna klusā, taču stingrā balsi iesaka apraudzītajām iet projām un vairs netraucēt princeses mieru. Uz durvju pusi aizdip mazā Kārļa skrejošie solīši. Ebe Spare saudzīgi čukst grāfienei Sabīnei Katarīnai:

—    Iesim ārā, iesim uz dārzu — paēnā ap sirdi kļūs vieglāk!

Durvis aizveras.

Elizabete Oksenšerna atgriežas pie gultas, purpinādama:

—   Mans Dievs, cik viņas uzbāzīgas! Skaista — neglīta… Sirgstat — nesirgstat… Pažēlojiet — nepažēlojiet… Piestājušās kā ļaunais gars!

Princese atver acis un cieši skatās uz galmadāmu. Elizabete uzsmaida.

—   Dārgā, miers ir vislabākās zāles! Un — par ko lai būtu jāsāpina sirds? Vai jūs domājat, ka brālis ar tēvoci karos? Mīļā, vārna vārnai acī neknābj!

—    Lai atnāk tas cilvēks!

Elizabete Oksenšerna klusē, jautājoši skatās caur pieri uz princesi.

Anna pieceļas sēdus, nomet no pleciem rītakleitu. Mugurā viņai zaļais tērps ar mēļo apkakli un mēļajām piedurknēm. Piegājusi pie spoguļa, princese vērīgi nopēta aubi, pār muguru klaidā krītošos matus, seju un kleitas ieloces.

—    Paziņo Šeidingam, lai atnāk tas cilvēks — es viņu gaidīšu pēc stundas!

Elizabete Oksenšerna steidzas pie durvīm, ļaunā priekā murminādama:

—    Lieliski! Brīnišķīgi! Dārgumiņš nerāda acis — lai viņš dabū garu degunu, lai dabū!

*

Annas kabinetā trīs logi: viens — uz dienvidiem, divi — uz vakariem. Ejot garām pirmajam vakarpuses logam, Povilam Tvirbutam parēgojas acīs vējsudmalu cepure tālumā un spokainie spārni.

Jons Karlsons, princeses kanclers, vada Povilu Tvirbutu uz omulīgu stūrīti starp dienvidpuses un otro vakarpuses logu. Sienas šeit apsistas ar gaiši raibu gobelēnu, grīdas pulksteņa skapī vēzējas dzelteni spīdīgais svārsts. Abās pusēs laika skaitītājam skapim — viens pret otru — stāv krēsli ar parocēm un augstu atzveltni. Krēsliem pa vidu — liels, ovāls galds. Pie tā stāv princese Anna. Karlsons viņai stāda priekšā Tvirbutu. Lietavas lielkunigijas kanclera Leona Sapiegas pilnvarotā uzticības persona Povils Tvirbuts sveicina princesi Annu, pateicas par necerēto ielūgumu un vienlaikus pavēsta, ka viņš baidoties, vai būšot viņa spēkos, vai pratīšot viņš atbildēt uz princeses jautājumiem, jo par pieņemšanu ne sapņojis neesot un tai neesot sagatavojies.

Princese Anna apsēžas.

Jons Karlsons uzaicina apsēsties arī Povilu Tvirbutu, pats atmuguriski atiet tālāk un apstājas pie mazā galdiņa pa gabaliņu no princeses.

Anna sāk runāt:

—    Tvirbuta kungs, esmu uzaicinājusi jūs tāpēc, lai izsacītu sirsnīgu pateicību mīļajam kancleram Sapiegam par manas tantes atraitnes karalienes Batorijas aprūpēšanu! Mīļā kanclera uzmarūgums pagarināja slimību sagrauztās karalienes mūžu un atvieglināja pirmsnāves ciešanas, bet galvenais… — Princese paskatās uz savu personisko kancleru un bilst viņam: — Mīļais Jon, es vēlētos aprunāties ar Tvirbuta kungu, cita starpā, arī par vienu otru sīkumu, kas ierakstīts manas tantes karalienes testamentā!

Pielicis roku pie sirds, Jons Karlsons paklanās un atkal mierīgi atliec muguru.

—    Vai varbūt arī tu, Jon, ceri saņemt daļu no manas tantes mantojuma? — Anna pauž izbrīnu.

—    Man nav ērti atstāt jūs vienatnē ar svešu vīrieti. — Kanclers atkal paklanās princesei. — Turklāt Tvirbuta kungs ir ari svešzemnieks.

—    Ej, Jon! — princese stingri liek.

Kad kanclers izgājis, Anna cieši un jautājoši veras Tvirbutā. Povils augstā toni sāk runāt:

—   Jūsu gaišība princese, to, kas man jums jāpavēsta, es varētu pasacīt divos teikumos! Taču man jārunā tā, kā uzlicis par pienākumu runāt kanclers Sapiegas kungs. Vienlaikus lūdzu piedošanu, ka runāšu par jūsu personisko dzīvi. Saprotiet — to es nedaru no sava prāta! Jūsu personiskās darīšanas nu jau gandrīz desmit gadu ir Zviedrijas, Polijas un Lietavas politikas daļa. Pareizāk — bija! Kancleram Sapiegam ir drošas ziņas, ka Viņa Majestāte karalis jūs eliminējis no politikas uz to laiku, kāds Viņa Majestātei būs vajadzīgs, lai varētu atjaunot Zviedrijā savu kārtību. Šobrīd karalim jūsu izdošana pie vīra nav lietderīga.

—     Kvintins pravietis! — Piemiegtām acīm Anna skatās uz puķēm galda vāzē, no tās paslējušās zaļas lapas, virs kurām balto ziedu jumoliņš. — Savādi… Vai gan karalis, spēlēdams ar vienu kārti, cer iegūt tikpat, cik varētu laimēt, spēlēdams ar divām?

—    Kanclers Leons Sapiega uzskata, ka Viņa Majestāte, atlikdams, pareizāk — izjaukdams jūsu laulības ar Brandenburgas Johanu Georgu, izdarījis pa prātam gan poļiem, gan hercogam Kārlim. Jūsu līgavainis pretendēja kļūt vai nu par poļu vasales Prūsijas neveselā firsta reģentu, vai arī par zviedru karaļvalsts pārvaldnieku tikām, kamēr karalis uzturas Polijā. Prūsiju atdot Brandenburgam nevēlas poļi, bet hercogs Kārlis bažījas, ka viņš varētu zaudēt Zviedrijas pārvaldnieka vietu. Viņa Majestātei karalim arvien grūtāk saglabāt varu divās karalistēs. Arvien grūtāk — tie nav pareizie vārdi. Viņa Majestātei radušies draudi zaudēt abus kroņus.

Povils Tvirbuts apklust. Viņam nav mierīgs prāts. Viņa vārdi princesi ne satriec, ne sadusmo. Anna, sapņaini smaidīdama, nekustīgi sēž un klausās viņā, acis puspievērusi. Ja Pēteris Vesjolovskis maldījies, ja karalis un princese rīkojas saskaņā ar norunu, ja princese saderinājusies ar Johanu Georgu, ar šo vācu hercogu nemaz nedomādama precēties, Tvirbuts pagalam.

—   Bet! — nelokāmā tonī teic Povils, izsacīto vārdu atkārtodams vēlreiz: — Bet kanclers Sapiega domā, ka gudrajai zviedru princesei, ja viņu pievīlis brālis karalis, pastāv labas izredzes prestižu atjaunot.

—    Kādas izredzes?

—    Jūsu gaišība princese var kļūt par lietaviešu politiķi — tikpat varenu, kāda bijusi viņas māte.

Nelaiķes mātes piesaukšana Annu sakaitina. Povilam kļūst vieglāk ap sirdi — princese nemaz nav tik mierīga, kāda izskatās. Nupat jau ari viņas balss kļuvusi nepacietīga, skan arvien īdzīgāk:

—   Visu valstu politiķi vienādi! Visi politiķi — blēži! Arī lietavieši mani neizprecinās. Vai arī izprecinās tad, kad būšu veca — kā tanti Annu, nelaiķi karalieni Batoriju. Es negribu, lai mani piemeklē tantes Annas liktenis. Kas mainīsies, ja nomiršu karalienes lomā, bet nebūšu laidusi pasaulē bērnus un viņus nebūšu uzaudzinājusi? Ar politiku pietiek! Man vajadzīga ģimene. Tikai ģimene.

—   Cienītā žēlīgā princese, kanclers Sapiega saprot jūsu stāvokli! Viņš jūtas nogrēkojies jūsu priekšā. Līdz šim laikam viņš sūkstās, ka nebija aizbraucis uz Tallinas sarunām. Kunigs Kristups Radvils ir labs karavadonis, turpretim slikts diplomāts. Leons Sapiega nebūtu izdarījis Tallinā tās kļūdas, kuras padarīja kunigs Radvils, un tagad princeses jaunība netrauktos garām pa tukšo. Jūsu gaišība Anna būtu poļu karaliene un lietaviešu lielkunigiene un audzinātu prinčus. Pauzdams savu nožēlu, kanclers Sapiega jūsu gaišībai princesei ziņo: nometnē pie Gdaņskas karalis pieņēmis brālēnu Gustavu' neviens nezina, kādu vienošanos viņi noslēguši, taču pirmajā augustā bijušais princis ieradies Brandenburgā un ticies ar kūrfirstu; kopš šī brīža princesei Annai ir konkurente.

Anna iepleš acis un sastingst.

Sajuzdams, ka savu mērķi viņš gandrīz sasniedzis, Povils Tvirbuts nedod laiku princesei atjēgties.

—    Ziņodams par šo notikumu, kanclers Leons Sapiega cer, ka viņas gaišība princese būs apņēmības pilna un atteiksies no brāļa karaļa viltus aizgādnības un ka viņa pati sāks kārtot savu dzīvi.

Anna iečukstas:

—   Vai karalis, mans brālis… Vai jūs saprotat, par ko es jautāju?

—   Man nav patīkami par to runāt. Dusmas, ka kanclera Leona Sapiegas gribas izpildīšana lemta man. — Povils Tvirbuts brīdi klusē. Starp logiem karājas gara, melna lente, uz kuras izšūts balts krusts, kam no abām pusēm klanās divi balti brieži.

—   Tas noticis tā. Brandenburgas kūrfirsts pieprasījis, lai karalis pasakot skaidri un gaiši, kāda — zviedru valsts pārvaldnieka vai Prūsijas reģenta — vieta tiks viņa dēlam pēc laulībām. Abas, ar sūtņa Gustava starpniecību atbildējis karalis. Atbilde kūrfirstam likusies ciniska…

Uz brītiņu kabinetā iestājies klusums. Grīdas pulksteņa skapī čīkstēdams, vēzējas vēzēklis, Povils Tvirbuts caur pieri veras uz briežiem, kuri klanās krustam. Princese Anna stingi noraugās uz balto ziedu jumoliņu virs zaļajām lapām, tad klusi, bet ar nelādzīgu pieskaņu balsī jautā:

—    Kas viņa ir?

—    Eva Kristīne, Virtembergas princese.

Anna strauji pievērš skatienu Povilam.

—    Virtembergas princese? — Anna brīnās un tā kā nopriecājas — varbūt viņai iešāvies prātā, ka tik maziņas hercogistes hercoga meitai nav spēkos sacensties ar Zviedrijas princesi? Bet tūdaļ viņa jau sadrūvējas un, vārdus stiepdama, bilst: — Redzi, kā — Eva… Eva…

Povils Tvirbuts ceļas kājās un paklanās princesei.

—    Kanclera Leona Sapiegas gribu esmu izpildījis. Atļaujiet iet!

Lēnām pieceļas arī Anna. Gausi un pastīvi viņa pieiet pie mazā galdiņa un paņem no tā zvaniņu. Kanclera pilnvarotajai uzticības personai viņa lūkojas tieši acīs.

—   Tvirbuta kungs, sensenos laikos no dienvidiem — no Donavas krastiem un Itālijas — uz ziemeļiem — uz Zviedriju — plūdis zelts. No Zviedrijas zemes Donavas krastos un Itālijā lauzusies iekšā barbaru māksla — cilvēki ar zvēra galvu, zvēri ar cilvēka galvu… Kā jums patīk šāda apmaiņa?

—    Ak, princese! Pašlaik zviedru māksla, kā redzu, kļuvusi idilliska, pat brieži klanās krustam!

—   Vai jums nav bail, ka tagad aizjūras Eiropu pārplūdinās nu jau nevis deģenerējusies māksla, bet gan deģenerējušies cilvēki?

—   Piedodiet, jūsu gaišība princese, taču uz šo jautājumu varēšu atbildēt tikai pēc apspriešanās ar savu kungu kancleru!

—   Lūgtum iesniegt manu jautājumu jaukajam Sapiegas kungam! — Princese pašķindina zvaniņu. Ienāk iekšā Jons Karlsons.

Anna viņam liek pavadīt lietaviešu kanclera pilnvaroto uzticības personu un bez kavēšanās nākt atpakaļ.

Kabinetā Anna palikusi viena. Tikai tagad viņu sagrābj šausmas no tā, ko dabūjusi zināt. Kāds apkaunojums!… Zviedri visā karaļvalstī gatavo princesei pūru[123] — ar to vien jau hercogs Kārlis izņirdzis gan viņu, gan karali, kurš nav spējīgs sagādāt māsai pūru. Un tagad nu nāks zināms, ka pat šis apkaunojoši savāktais pūrs vairs nav vajadzīgs — zviedru princesi Annu pievīlis līgavainis, galīgi necils plikadīda vācu hercogdēliņš…

Brāli karali!… Dievs redz, ka pats esi vainīgs!… Māsas priekšā nokritis ceļos, tu atkārtosi:

"Esmu vainīgs, vainīgs, vainīgs!"

Atgriežas Jons Karlsons. Strauji piegājusi viņam klāt, Anna valdonīgā balsī sāk runāt:

—    To, ko es tev likšu, tu izdarīsi šodien! Šodien pat! Tu ziņosi poļu bīskapam Pēterim Tilickim: Viņa Majestāte karalis princesei Annai teica, ka viņas nākamo vīru Brandenburgas Johanu Georgu iecelšot par slimīgā firsta Albrehta Fridriha reģentu. Zviedrijas valsts padomniekam Tūram Bjelkem paziņo: Viņa Majestāte karalis princesei Annai teicis, ka viņas nākamo vīru Brandenburgas Johanu Georgu viņš iecelšot par zviedru valsts pārvaldnieku.

—   Princese, apdomājiet, ko jūs darāt! — pārbijies iesaucas Jons Karlsons. — Jūs uzrīdāt karalim gan zviedrus, gan poļus… Zviedrus jūs sakūdāt ar poļiem!…

Skatīdamās Jonam Karlsonam acīs, princese Anna klusi bilst: — Ja uzskati sevi par zviedru, ja vēlies, lai zviedri tev izrāda godu, bez šaubīšanās par to, ko dari, pildi manas pavēles!

Brāli karali, tev ir māsa — tava māsa ir skaista, tava māsa ir žēlsirdīga, tava māsa ir nežēlīga, tava māsa ir tāda, kādas esi vērts!

Ceturtdiena, 3. septembris

Šeit, mazajā dārziņā, uz lapeni starp plūmju un zemo ābeļu izplestajiem zariem princesi uzaicinājis karalis. Brālis droši vien vēlas, lai galminieki viņa satikšanos ar māsu notur par bezrūpīgu patērzēšanu brīvajā laikā. Bet patiesībā… Pirms brītiņa Viņa Majestāte taču teicis: mīļā, pašlaik tev bīstami uzturēties Stekeborgā, tev un grāfienei Sabīnei Katarīnai — jums abām jādodas projām no cietokšņa, un visdrošākā apmešanās vieta jums būtu manuprāt Brūborgā.

Princese cieš klusu. Kāpēc brālīgais Viņa Majestāte vēlas izraidīt viņu no cietokšņa, Anna saprot — brālis karalis sajutis māsas nadziņu asumu uzreiz, tiklīdz Anna tos izlaidusi. Bet, attālinādams māsu no sevis, karalis, piedevām, arī ņirgājas par viņu — nosūta uz Brūborgu, uz cietoksni, kurā — tā Anna nozvērējusies — viņa nekad vairs ne kāju nesperšot. Pērn Annas acu priekšā Brūborgā nomira atraitne karaliene Gunilla. Anna redzēja, kā mirst viņas gadagājuma sieviete. Anna joprojām sevi uzskata par jaunu meiteni. Annai aizvien vēl šķiet, ka viņa ir nemirstīga un nekad nemirs. Pēc pamātes Gunillas nāves Brūborgas pils Annai kļuvusi par nolādētu pili. Pils zālēs Annu krata drebuļi, un viņai lien galvā domas par nāvi. Brālis karalis ir atjautīgs ciniķis. Annai niez mēle cirst pretim vēl ciniskāk: vai tu, brāl, nevēlies apmeklēt Gripsholmu — to cietumu, kurā esi dzimis? Rudenī Gripsholmas apkārtne tik brīnišķīga!… Tikai — ko Anna būs ieguvusi, uz ņirgām atbildēdama ar ļauniem jokiem?

Arī karalis cieš klusu. Savu gribu viņš pateicis. Viņa vārds — pavēle. Vai māsa saprot, ka arī viņa, princese Anna, tāda pati vien karaļa pavalstniece kā visi pārējie karaļvalsts iedzīvotāji?

Plūmes ēnā stāv Annas galmadāma Elizabete Oksenšerna. Lapenes otrā pusē, kur musketieriem šaujamvieta, skaļi strīdas Johans Tīdekinds un Pēteris Laterna. Valdnieka biktstēvs cenšas pārliecināt valdnieka personisko sekretāru, ka ministri izlīdzēji, no Sēderčēpingas pārbraukdami uz Memu, hercoga Kārļa apmetni, nodevuši karali un publiski nostājušies hercoga pusē. Tīdekinds uzskata citādi: ministri izlīdzēji, ietikdami hercoga mītnē, jau neslēpdamies spiež Kārli, lai tas klanās karalim un pakļaujas viņa gribai. Spiež! Jezuīts Laterna pikti smejas. Spiež! Anglis Džordžs Kerijs pastāvīgi atkārtojot vārdus no Jāņa evaņģēlija. Vispirms šādus: Un kur es noeimu, to zināt jūs, un art to ceļu zināt jūs. Bet tikai pēc tam šādus: Mana Tēva namā ir daudz dzīvokļu. Ja tas tā nebūtu, vai tad sacītu es jums: "Es noeimu jums vietu sataisīt!"! Vai gan Tīdekinda kungs tik neapķērīgs un nesaprot, ka angļu kanclera Roberta Sesila sūtnis Džordžs Kerijs nav mainījis evaņģēlija pantus vietām veltīgi. Kerijs vēršas pie visiem angļiem: es gatavoju jums vietu hercoga Kārļa sētā — ceļu uz hercoga vietu jūs zināt!

Johans Tīdekinds rupjā balsī ducina:

—    Garīgais tēvs, Jēzus teica Sīmanim Pēterim: kur es eju, tagad tu nevari nākt man līdzi, bet varēsi nākt vēlāk. Misters Kerijs pastāvīgi atgādina hercogam, ka visiem būs jāmirst, bet vieglāk nomirt tad, kad ar visiem esi izlīdzis. Angļi ir gudri, garīgais tēvs!

Valdnieka sekretāra sulīgā, labsirdīgā balss un augstsirdīgais noskaņojums iedarbojies uz princesi Annu. Princese vairs nejūt ļauno prieku. Viņa atkal dzird, ka šalc plūmju un ābeļu lapas, atkal redz, ka ņirbina ēnas uz dārza celiņiem un zālē. Pagriezusies pret brāli karali, Anna klusā balsī saka:

—    Labi, es došos uz Brūborgu kaut vai šodien, ja tā vajag. Tikai man būtu vēlēšanās, lai par manu aizbraukšanu neviens nedabū zināt.

Sigismunds atgāžas sēdeklī, paslej smailo bārzdiņu un aizdomīgi— šķielēdams — skatās uz māsu.

Anna ceļas kājās un ar lūpām viegli pieskaras brāļa vaigam. Lūkodamās karalim acīs, viņa iečukstas:

—    Lūdzu, ļauj man aizbraukt no pils slepus!

—   Nesaprotu, kāpēc un no kā tev būtu jāslēpjas! Tieši pretēji! Visi augstmaņi jutīsies mierīgāki, ja dabūs zināt, ka pilī nav vairs ne viešņas Sabīnes Katarīnas, ne tevis, ne tava tuklā runča.

—   Tu runā par runci!…

—    Kāpēc es par viņu nedrīkstu runāt? Uz savām rokām es viņu tev atvedu pāri jūrai. Kādēļ? Vai tādēļ, lai kāds līkkājis hercoga karakalps viņu sacērt ar zobenu?

—    Tev svarīgāks runcis!…

Sigismunds riebīgi paslej uzaci, un labā acs, pēkšņi kļuvusi lielāka, iezaigojas saulē kā briljants.

—   Mīļā, tev, protams, vairāk rūp tas, vai Fārensbaha vienības kārtīgi nomaskējušās, vai feldceigmeistars Maidelis jau ierīkojis nocietinājumus un tā tālāk! — Brālis karalis zobgalīgi nosmejas. — Toties man, mīļā, svarīgas vienkāršākas lietas! Mati slejas stāvus, kad iedomājos, ka pilī, kurai tuvojas ienaidnieku armija, uzturas veselīgi vīrieši, kuri lacina un baļļiņā plunčina princeses runčus.

Princese Anna paklusē, tad bēdīgi pārmetošā balsī ierunājas:

—   Brāli karali!… Ja es šobrīd, kad tavas attiecības ar tēvoci Kārli jo dienu, jo pasliktinās, visiem redzot dotos projām no Stekeborgas, daudzi varētu nobīties — vai dieniņ, arī karaļa ģimenē vairs nav saticības!… Karali, vai gan tu nezini, kā tagad zviedri dzīvo? Sievas nīst vīrus, vīri — dēlus, brāļi — māsas…

Sigismunds Vāsa cēli ceļas no sola un izbolītām acīm skatās uz princesi. Drūvā balsī viņš saka:

—   Es esmu tavs brālis. Bet mīlu tevi. Es mīlu pat tavu runci.

—   Brāli, tu esi zviedru karalis, es — zviedru princese! Ja mēs vēlamies, lai visi zviedri kļūst saticīgi, vispirms jāsalīgst miers mums abiem.

—    Mums abiem — jāsalīgst miers? —karalis pauž pārsteigumu.

Strauji un rupji viņš satver māsu aiz elkoņa un ved no lapenes dārzā.

Tā stunda situsi! Māsa sākusi runāt.

Karalis vada māsu uz to ēku pusi, kuras vienlaikus kalpo arī par cietokšņa ārmūri. Pirts, bijusī kanceleja, mūra virtuve, trabantu jeb miesassargu mītne, vēl tālāk uz ziemeļiem — vārti un tilts uz Sletbakenas ziemeļkrastu. Bijušās kancelejas māja pelēka un drūma. Tās siena akla, tikai augstu pažobelē melnē šaurās šaujamlūkas. Trīs mansardi ar noputējušām logu rūtīm noraugās no jumta slīpnes uz dārziņu. Pie ārdurvīm stāv sardzenieki. Sardzes vecākajam, kas piesteidzies klāt, karalis pavēl nelaist iekšā nevienu, kamēr tur uzturēsies viņš.

Karaļa pavadoņi — Johans Tīdekinds un Pēteris Laterna — un princeses galmadāma Elizabete Oksenšerna paliek laukā.

Ne vārdu ne pārmīdami, viņi abi — Anna un Sigismunds — pa kāpnēm uziet trešajā stāvā.

Vecās kancelejas telpa tukša un pustumša. Lielais lukturis, kas nokarājas virs garā galda, noputējis. Viena sānstikla vairs nav, otrs — ieplīsis. Sen neviens vairs neiededz lukturī gaismu. Bet kādreiz, bērnībā, šajā istabā, pie šī galda, tēvs karalis, arhitekts Hanss Flemings un būvmeistars Johans Kope — visi trijatā bija apsprieduši pils trešā stāva celtniecības lietas. Tolaik lukturis šeit dega dienu nakti. Arī tagad Anna atceras viņu — tēva, arhitekta un meistara — sejas, kuras bija apspīdējusi šī luktura dzeltenīgā gaisma…

Princese neomulīgi paskatās visapkārt — kamīna melnā kurtuve sienā, virs kurtuves — jumtiņš, vēl augstāk — terase, no tās ved kāpnes uz mansardiem, pie griestu velvēm — pusizdzisušas freskas… Brālis karalis izjaucis viņas laulības, raida viņu laukā no Stekeborgas uz Brūborgu — kādu ļaunumu vēl viņai var nodarīt karalis? vai apcietināt un iemest karcerī? vai gādāt, lai viņai ceļ galdā saindētu zirņu zupu? Annu sagrābj bailes.

—    Karali, kāpēc atvedi mani uz šejieni? Ar kādu nolūku?

—   Šeit mūs neviens nedzird. Šeit — patiešām nedzird! — Sigismunds apsēžas pie galda un urbjoši skatās uz māsu. — Tu vēlies salīgt mieru ar mani. Līgsti, ja jūties saķildojusies! F^s klausos tevī!

—   Tu klausies… Manī tu klausījies tad, kad ar manu muti runāja tēvs. Pat tad, kad es tev devu padomus pati uz savu roku, tu vienmēr esi ticējis, ka ar manu muti tev dod padomus tēvs. Vai atceries, ka poļi nevēlējās kronēt tevi un pieprasīja, lai vispirms zviedru Līvzemi noraksta Polijai?

Es tev ieteicu; esi nepiekāpīgs, esi lepns, celies kājās un pamet seima zāli! Un tu izgāji no tās. Un poļi tev piekāpās. Vēlāk es tev ieteicu: atgrūd tālāk no sevis to, kurš tevi iecēlis tronī. Un tu attālināji no sevis kancleru Janu Zamoiski. Un kļuvi neatkarīgs, svabads valdnieks. Ar manu gādību tavās kāzās nospēlēja komēdiju par Akteonu — vīru, kas atdots suņiem. Ar asarām acīs tu pēc izrādes skūpstīji man rokas… Kamēr dzīvs bija tēvs, tu man biji brālis un es tev biju māsa. Tagad…

— Apklusti uz brītiņu! Man ir smagi. Kāpēc tu nejūti to, ja esi ne tikai zviedru princese, bet arī mana māsa?

Annai taisnība. Ar viņas muti runājis tēvs. Un Sigismunds viņā klausījies. Ja nebūtu paklausījis, tēvs par Zviedrijas troņmantnieku būtu izsludinājis nevis Sigismundu, bet gan mazo Juliānu, kuru viņam dzemdinājusi karaliene Gunilla. Anna vienmēr ar maigumu izturējusies pret pamāti Gunillu, ar kuru viņas vienos gados. Pamāte karaliene allaž aizlikusi vārdu par Annu tēvam karalim, un tēvs mīlējis meitu jo stiprāk. Tēvs bija vēlējies izdot Annu pie vīra jaunajam dāņu karalim Kristiānam Ceturtajam, bet toreiz dāņu valdniekam vēl nebija ne pilni piecpadsmit. Tallinas sarunās tēvs bija mēģinājis panākt Sigismunda atgriešanos Zviedrijā, bet Annu apprecināt ar Ernstu Hābsburgu, kuram kāpjot tronī Anna būtu kļuvusi par poļu karalieni. Sigismunds bija izpostījis tēva un māsas cerības. Bet tēvs karalis bija gan izdomas bagāts, gan gudrs politiķis un apsvēra stāvokli tūdaļ no jauna — mēs dzīvojam pie jūras, jūrā sāk valdīt tā valsts, kura spējīga kontrolēt tirdzniecību Baltijā; valstis, kuras sākušas valdīt jūrā, kļūst bagātākas un stiprākas, viņu pavalstnieku mājas kļūst neaizskaramas un drošas.

Uz ziemeļiem — tuvāk Baltijai — sen jau laužas pāvesta misionāri. Aizstāvēdamas pašrocīgumu, katoļu ziemeļvalstis sākušas pretoties Romai un dedzīgi ķērušās pie ticības reformēšanas. Pāriedami no katoļticības pie reformātiem, cilvēki centušies nepielaist pie jūras, kuras krastos viņi dzīvo, vismaz jau tos, kuri dzīvo tālu no Baltijas. Reliģija valstīm gan palīdz satuvināties, gan traucē. Tēvs karalis bija sapratis — valsts, kura spēs sapulcināt vienkopus protestantu valstis, kuru spēkos būs noturēties pretim Romai, pārņems virsvaldību jūrā. Tā ieguvusi virsvaldību Amsterdama — apvienojusi septiņas kalvinistu provinces, tā nodibinājusi Apvienoto Provinču republiku, un jūrā uzveikusi Antverpeni un Nīderlandes un Spānijas katoļus. Pēc Utrehtas ūnijas parakstīšanas Provinču republika piederējusi Spānijas katoļiem vairs tikai formāli. Republika cer, ka drīz varēs izsludināt pilnīgi neatkarīgo Holandes republiku.

Kalvinisti uzvaras priekā gavilē.

Bet luterāņi — dāņi un zviedri? Pēc apkaunojošā Štetinas miera zviedri vairs nedrīkst piekāpties dāņiem — vairāk, nekā jau piekāpušies, viņi nedrīkst! Ja piekāpsies vēl par tik, cik melns aiz naga, par luterāņu valstu centru kļūs nevis Zviedrija, bet gan Dānija. Dāņi cenšas nostiprināt savu varu, kā tikai prazdami. Sākusi sarunas ar Brandenburgu, kura kļuvusi par luterāņu hercogisti jau kopš trīsdesmit devītā gada. Kad Dānijas jaunais karalis samija gredzenus ar Brandenburgas Johana Sigismunda māsu, zviedru karalis pievērsa skatienu Joahima Fridriha dēlam Johanam Georgam. Dēls nav ne māsa, ne meita. Apprecot zviedru princesi, brandenburģietim būtu daudz lielākas iespējas izveidot luterāņu valstu savienību, nekā brandenburģietei apprecoties ar dāņu karali.

Ar sāpošu sirdi Sigismunds nopūšas: mās, mās… es — karalis, tu — princese, es — katolis, tu — luterāne… mēs abi cīnāmies par varu, par virsvaldību jūrā, katrs no mums cīnās ar saviem paņēmieniem… Kā gan šādos apstākļos tu mani vari mīlēt ar māsas mīlestību, bet es tevi — ar brāļa?…

Karalis Sigismunds Vāsa sāk runāt:

— Atzīstu, ka ar tavu muti runājis tēvs — vīrs, kuram visvairāk no svara, lai man veicas. Bet — kāpēc tēvs ar tavu muti lika man, lai atzīstu Lietavas Kodeksu? Kālab tēvs, kālab tu, Anna, vēlējies, lai manis pārvaldītā karaliste būtu sašķelta? Kodekss — lietaviešu drošā paslēptuve, drošākas viņiem nav. Un pats es viņus šajā paslēptuvē esmu ielaidis! Pēc tēva un tavas gribas. Pēc tēva un tavas gribas līdz šim brīdim pastāv mūris starp Lietavu un Poliju — nu jau desmit gadu nav manos spēkos to noārdīt. Tad kāpēc tu brīnies, ka pēc tēva nāves citādi esmu sācis vērtēt pagātni un citādi saprotu nākotni?

—    Kura nākotne tā ir — tava vai tevis pārvaldīto valstu nākotne?

—    Jūras!

—    Posts tev… Tu teici, ka citādi izprotot pagātni. Bet patiesībā tu nemaz neesi pacenties izprast to. Tu ienīsti pagātni un gribi izmest to no prāta. Lietaviešu politiķi vēlējās, lai mūsu tēvs jūru pārvērš par ezeru Lietavas un Zviedrijas kopvalstī. Viņu iegribas tēvs nav piepildījis. Tēvs mēdza teikt: jūra ir jūra un ezers ir ezers — karaļi, kuriem iegribēsies grozīt Dieva nolikto kārtību, ies bojā. Ieklausies tēva vārdos, tēvs tevi brīdina!…

—   Anna, tēvs nav valdījis divās karalistēs! Vanags nespēj pacelties augstāk par ērgli. Vilks nespēj mēroties ar lāci. Es saku; cilvēki, lai viņi būtu kas būdami — zviedri, poļi, lietavieši, krievi vai vāci, iepeldējuši jūrā, kļūs par maniem pavalstniekiem. Visi, kuri gribēs kuģot pa Baltijas jūru, būs spiesti atzīt manu virsvaldību.

Viņa virsvaldība! Citu pēc varas izslāpušo nav ne viņa karalistē, ne pārējās valstīs. Idille!

Annu joprojām tur sagrābušas bailes. Viņa nevar un nevar atkratīties no domas, ka brālis karalis viņu var apcietināt, notiesāt un sodīt ar nāvi. Bet tieši šīs neprātīgās bailes ir tās, kuras dod Annai drosmi brīvi izturēties un mierīgi runāt. Vēl arī griestu freskas, kaut gan pusdzisušas, piešķir Annai drošu dūšu. Bērnībā freskas bija spilgtas un krāsainas — atmiņās tās ne padziest, ne nobālst. Tieši pretēji — tās kļūst skaistākas. Tur, kur vismaz kaut kas sauc atmiņās bērnību, Anna vienmēr jūtas neaizskarama.

Tēvam karalim sasirgstot, Anna un Sigismunds dzīvoja Krakovā. Pēdējo vēstuli dēlam un meitai tēvs rakstījis no Drotningholmas. Sigismunds katolis — viņam jāsatuvinoties ar Hāt&gt;sburgiem: ļoti labi, ka apprecēji Austrijas Annu. Anna luteriete — viņai jāsatuvinās ar Hohencollerniem. Viņu abu — brāļa katoļa un māsas luterietes — savienība, kuru atbalsta kā Hābsburgi, tā Hohencollerni, spētu piežmiegt dāņus un sakšus un ar laiku varētu atcīnīt no Amsterdamas jūras valdnieka kroni. Tā bija rakstījis tēvs karalis pēdējā vēstulē.

Anna bikli pavēsta:

—    Brāli karali, arī tagad ar manu muti runā tēvs! Viņš tev atgādina…

—   Bet ar manu muti runā Maķedonijas Iskanders. Laiku pa laikam — Jūlijs Cēzars! — karalis velk māsu uz zoba. — Vai tu brīnies? Es arī brīnos par tevi. Runā vien, runā! Retam karalim izdodas uzklausīt mirušā tēva viedokli.

—    Stokholmā kronējoties, tu iecēli bruņinieku kārtā savu bērnības skolotāju Arnoldu Grothūzenu. Grothūzens no titula atteicās. Viņš atteicās no paša skolotā un audzinātā karaļa vēlības.

—   Jā, viņš atteicās! Un dzīvo trūkumā līdz šim laikam. Ir tādi cilvēki, kuriem vieglāk dzīvot trūkumā nekā valdīt pār bagātībām.

—   O! Ir arī tādi, kuriem vieglāk mirt nekā dzīvot! Taču tava skolotāja nicinājums liecina, cik Zviedrijā spēcīga Kārļa partija. Hercoga otrā sieva — viņa taču ir dāņu zemes Holšteinas hercoga meita. Mana līgavaiņa māsai Annai Katarīnai tēvs — Brandenburgas kūrfirsts — taču meklē viņai vīru Dānijā. Kamēr mans līgavainis no manis atsakās…

—    Atsakās?

Karalis paceļ uzaci.

—    Jā, viņš lūkojas pēc sievas Virtembergā.

—   Virtembergā princešu nav, — Sigismunds nopurpina.

—   Toties ir firstu meitas. Starp citu, daudz jaunākas par zviedru princesi. — Anna skumji pasmaida. — Brāli karali, es neapskaužu Evu Kristīņu. Es neleju asaras, šī nav pirmā reize, kad mani izprecini. Man žēl nevis sevis, bet gan tevis, karal; hercogs Kārlis — Dānija — Brandenburga — Virtembergā… Tā ir spēcīga savienība, vai ne? Es Hohencollernus būtu noskaņojusi pret Amsterdamu — pret jūras virsvaldītāju, hercorgs Kārlis viņus noskaņos pret tevi, karal!

Sigismunds iesmejas.

—   Mīļā, pavazāt aiz deguna sievietes spēj franču augstmaņus! Hohencollerni ceļu zina paši.

—    Un — ko zini tu?

Nešpetni piemiedzis acis, karalis atbild māsai angliski ar Jēzus vārdiem:

—    Un kur es neesmu, to zināt jūs, un arī to ceļu zināt jūs. — Viņi ceļas kājās. — Mīļā, Zviedrijā ierados ar kuģiem, kurus man aizdevis tava līgavaiņa tēvs. Gustava un Ābrahama Brahu kavalēristi jāj uz tava līgavaiņa tēva dāvinātajiem zirgiem. Mazliet padomā — vai kūrfirsts būtu dāvinājis man simt labāko zirgu, ja domātu izprecināt dēlam sazin kādu Evu Kristīņu. Tavs saderināšanās līgums spēkā vēl aizvien. Es to neesmu atsaucis. Kūrfirsts arī nav atsaucis. — Apgājis apkārt galdam, karalis apstājas iepretim masai un saka: — Mēs esam parunājušies. Salīguši mieru. Tagad ej posties ceļam uz Brūborgu! Grāfiene Sabīne Katarīna gaidībās. Viņai bail, ka bērniņš var piedzimt nevesels. Viņa laužas uz Upsalu — pie mirušā līgavaiņa kapa. Grāfs Johans domā, ka sieva patiešām var sajukt prātā un laist pasaulē deģenerātu, ja brauks uz Upsalu. Neļauj viņai braukt uz Upsalu! Dzīvojiet Brūborgā. Tur valda miers.

—   Pateicos, karal! Tu rūpējies… — Anna čukst, sagrīļojas un apsēžas uz sola.

—   Vai tev slikti?

—   O, nē!… Man ir labi… — Anna īsi paskatās uz brāli neizteiksmīgām, asaru pilnām acīm. — Jūtos tā, ka nevis jaunā grāfiene, bet es būtu gaidībās.

—    Būsi gaidībās, kad apprecēsies.

—   Tencinu, tu mani nomierināji…

—   Es tev neesmu liedzis, es neesmu liedzis tev tikt pie bērniem! — nikni nober karalis. — Tūdaļ paaicināšu galmadāmu. Ardiev! Laimīgu ceļu!

Straujiem soļiem brālis karalis iziet no istabas.

Annas asaru pilnās acis maldās pa griestu velvēm. Caur asarām pusdzisušās freskas gluži kā bērnībā — krāsainas, luktura dzeltenīgās gaismas apspīdētas.

Pirmajās velvēs uzgleznots vīrietis iepretim sievietei. Iepazīšanās.

Otrajā freskā vīrietis, nometies uz ceļiem sievietes priekšā, atzīstas mīlestībā.

Trešā freska — atvadas, vīrietis stāv augstā kraujā pie ezera.

Un tur jau eņģeļi ielido miglā, kura klājas pār ezeru — došanās uz Visingsas salu…

*

Tumšajā otrā stāva kāpņu laukumiņā princeses galmadāma, ar plaukstu piesegusi sveces liesmiņu, apstājas. Kristofers fon Šeidings ar dūri dauza pa augstajām, brūnajām durvīm, ik pa brītiņam noslēpumainā pusbalsī izmezdams:

—    Princese nāk!… Atveriet, princese nāk!…

Pirmais ieiet iekšā Kristofers fon Šeidings. Elizabete Oksenšerna nopūš sveci, pagaida, kamēr ieies iekšā grāfiene Sabīne Katarīna, princese Anna un viņas luterāņu mācītājs Pērs. Pēc tam viņa ieslīd iekšā pati. Pabāzusi pa durvīm galvu, viņa paskatās uz visām pusēm. Kāpnēs viss tukšs un kluss. Galmadāma aizver durvis.

Kambarjunkurs Juhans Spare, virssvārci uzvilcis, stāv viesistabā pie durvīm. Garais gaišmatis zilām acīm, neko nesaprotošu skatienu vēro, ka Šeidings, mācītājs Pērs un galmadāma Oksenšerna drāžas taisnā ceļā uz viņa sievas guļamistabu.

Grāfiene Sabīne Katarīna un princese Anna paliek viesistabā. Princese sāk runāt:

—    Dārgumiņ, mums ar grāfieni nepatikšanas! Valdnieks mūs sūta uz Brūborgu. Bet es nedrīkstu pamest valdnieku bez uzraudzīšanas. Man visparocīgākā Brūborgā būs tavas istabas — katru valdnieka lēmumu šeit dabūšu zināt pēc dažām minūtēm.

Kambarjunkurs Juhans Spare, saprazdams arvien mazāk, paklanās un skūpsta princesei abas rokas.

—    Jūsu gaišība, es lūgšus lūdzu; apžēlojieties par manu nabaga sievu — jūsu svīta ielauzusies viņas guļamistabā kā vistukūtī…

—    Tavu sievu esmu cienījusi un cienu, tu to zini, Dārgumiņ! — valdonīgā balsī atbild Anna. — Taču tieši tavas sievas guļamistaba vajadzīga man un grāfienei. Karalim ne prātā nenāks, ka esmu varējusi paslēpties sava Dārgumiņa sievas guļamistabā. Drošākas paslēptuves pilī man nav.

—     Lūdzu, izskaidrojiet visu manai sievai! Es nevēlos, ka viņai var iešauties prātā doma, ka gan es, gan jūs — ka mēs par viņu ņirgājamies. Tā jau manis dēļ viņa cieš. Es nedrīkstu pieļaut, ka tiek apsmiets cilvēks, kurš mani mīl.

—    Sievas dēļ tevi nomoka sirdsapziņa, Dārgumiņ, tas ir slavējami! Bet, ja tu nekad ne drusciņ nebēdājies par mani… — Anna novēršas un dusmīgi bilst: — Dārgumiņ, mācītājs Pērs nebūs veltīgi pavadījis mani uz šejieni. Mācītājs izskaidros tavai sievai manu ielaušanos viņas guļamistabā tā, ka tevi mīlošā sieva jutīsies patiesi laimīga laikam pirmo reizi…

Grāfiene Sabīne Katarīna pārbijusies iekliedzas un ar rokām aizsedz seju. Princese pagriež galvu un pārakmeņojas: guļamistabas durvīs stāv Margarita Spare — kaila, plecos uzmetusi naktskreklu, rokās viņa tur piecstīgu lautu, zem garajiem, vaļā palaistajiem matiem balto kuplās krūtis. Margarita vienaldzīgi skatās Annai acis. Anna sapurina galvu un piever plakstienus.

—    Jūs esat skaista… — princese čukst un pamet mirkli uz Juhanu Spari. — Dārgumiņ, tava sieva ir brīnišķīga!

Lēnā, klusā balsī Margarita bilst:

—    Jūsu gaišība princese, jūsu Dārgumiņš ir mans vīrs! Ja vajadzēs, viņa dēļ es nomiršu.

—    Margo!…. — pasprūk satriektajam Juhanam Sparem.

Princese Anna klusi iesmejas.

—   Juhana kungs, nekaunies no kailās sievas! Kaila viņa ir brīnišķīga. Iegaumē — sievietes radītas tālab, lai vīrieši par viņām varētu jūsmot!

—    Princese, apžēlojieties, man salst!… — sīkā, trīsošā balstiņā ierunājas grāfiene Sabīne Katarīna.

—    Salst? Vecmāmiņas dzimtenē Zviedrijā salst?

Anna tēlo izbrīnu.

Jaunā grūtniece grāfiene Sabīne Katarina, elpu raustīdama, šausminās:

—    Kāds aukstumam sakars ar Zviedriju? Kāds tam sakars ar dzimteni? Cilvēki nedrīkst…

—   Drīkst, grāfien! Manu guļamistabu izokšķerē gan galmadāma, gan saimniecības pārzinis, gan luterāņu mācītājs. Manā guļamistabā drīkst ienākt katrs, kurš grib un kad grib. Bet es taču esmu dzimtenē!

—   Margo! — iesaucas Juhans Spare, un viņa sieva atkāpjas no guļamistabas durvīm, teikdama:

— Ienāciet, jūsu gaišība princese! Gultasdrēbes jums pārklās. Šeidinga kungs atnesīs vīnu un minerālūdeni no Ragnhildes avota! — brītiņu klusējusi, viņa pavēloši piemetina: — Princese, es lūdzu neiet iekšā tumšajā istabiņā — tur es tumsā audzēju Ziemsvētku zvaigzni.[124] Puķe nav vainīga, ka jums jāslapstās.

Anna cieši saknīpē lūpas. Viņas acīs uzliesmojušas gan dusmas, gan izbailes. Tumšajā istabiņā, kurā iegūst sārtumu Ziemsvētku zvaigzne, ragana Čerstina Ulfsaka[125] bija nobūrusi Annas un Sigismunda pusmāsu Lukrēciju, tēva mīļākās Kārinas Larsonas meitu. Četrpadsmit gadu vecā meitene sajuka prātā un drīz, tūkstoš piecsimt astoņdesmit piektā gada rudenī, mira. Viņas māsa Sofija, karavadoņa Pontus Delagāra sieva, vēlēdamās godināt Lukrēcijas piemiņu, nelaiķes audzēto zvaigzni bija iznesusi no tumšās istabiņas un nolikusi uz svētku galda — visu mājas ļaužu acu priekšā puķes sarkanās lapas sāka melnēt. Sofija Delagāra paģība, bet nākamajā dienā, sākoties priekšlaikus dzemdību sāpēm, nomira, atstājusi divus mazgadīgus dēliņus — Jakobu un Juhanu. Sievas Sofijas izvadībās tūlīt pēc Jaungada karavadonis Delagārs noburto Ziemsvētku puķi ar melnajām lapām iemeta kamīnā. Nākamo jauno gadu Delagārs vairs nesagaidīja. Franču barona Žaka Delagāra dēls, lielais zviedru karavadonis, tūkstoš pieci simti astoņdesmit sestā gada rudenī gāja bojā tādos apstākļos, kādos cilvēku spēj iedzīt nāvē vienīgi ļauns nobūrums. Pagarinājuši pamieru ar krieviem vēl uz četriem gadiem, zviedru pamiera slēdzēji Šelomas Pjatinā sakāpa pamazā, vecā kuģī, pa kanālu izbrauca Pļusas upē un uz atvadām no cara sūtņiem izšāva no lielgabala. No šāviena atsitiena kuģis sasvērās un pār bortu iesmēlās ūdens. Astoņpadsmit drosmīgu karavīru noslīka seklā upē gandrīz pie paša krasta.

Dievs augstais, vai Anna neņems vēl kaunpilnāku galu — vai viņu neatradīs beigtu sava mīļākā sievas gultā?

Guļamistabā Elizabete Oksenšerna samet uz grīdas Spares kundzes gultasdrēbes, purpinādama:

—   Šitā bezgode, šitā bezgode — plika gorās vīriešu priekšā!… Kur debesu bardzība, kur sodītājs Dieva pirksts?

Luterāņu mācītājs Pērs, resnulis tukliem vaigiem, ar svētītu ūdeni apslacina guļamistabas sienas un mēbeles. Anna sastingusi veras uz melna tūka apsistajām tumšās istabiņas durvīm. Viņa saka mācītājam:

—   Garīgais tēvs, apslacini šīs durvis! — Tad viņa vēršas pie saimniecības pārziņa Šeidinga: — Kristofer, esi tik laipns un gādā, lai rīt galdnieks šīs durvis aiznaglo!

Anna attopas, ka stāv pie krāsns. Podiņi ornamentēti. Zila glazūra. Anna atceras, ka podnieks vācietis Hanss fon Molhūzens bija atvedis no Stokholmas vairākus vezumus ar zilajiem podiņiem. Krāvēji tos nesa iekšā pilī saudzīgi — tikai pa diviem, tikai pa diviem! —, itin kā tie būtu no kristāla. Podiņi atsaukusi atmiņā bērnību, un pamazītiņām Annai kļūst vieglāk ap sirdi.

Naktī princese tomēr ilgi nevar aizmigt.

—   Zviedrija ir baiga, baiga… Vai karalis ilgi uzturēsies Zviedrijā? Anna, es nevēlos, man bail dzemdēt Zviedrijā!… — grāfiene Sabīne Katarīna pavaimanā, paraud un aizmieg.

Anna ne acu nevar aizvērt — tiklīdz tās ciet, sāk reibt galva, un Annai sāk rādīties, ka viņa patiešām ieradusies Brūborgā un devusies pie miera zālē, kurā mirusi pamāte Gunilla, ar kuru viņas vienā vecumā.

Svetdiena, 6. septembris. Stokholma

Bet koki jau dzeltē, vējš jau nēsā pirmās krītošās lapas. Mūri un cilvēki, mūri un cilvēki…

Klaigādami un pātagas švīkstinādami, neapmācītie jātnieki Svētās Klāras laukumā apmāca zirgus. Laukuma vienā malā — karaļa pilsnams, otrā — Lielā baznīca. Izbruģētais laukums nolaideni nāk lejup no Svētā

Gara pakalna, sašaurinās un ienirst kokiem apstādītā ielā, kura garām naudas kaltuves ēkai ved uz tilta pusi. ŠI iela kāpjas kalnā, laukumā drūzmējas viri, kuri kopš šis dienas kļūs par Stokholmas brīvprātīgo armiju. Ari ieroči viņiem ir. Viens paņēmis cirvi, cits šķēpu, cits helebardu vai musketi. Pie jostas karājas pulvermaki, šūpojas zobeni un floretes, saulē laistās bruņucepures un bruņas. Cik to bruņu būs? Ja trim četriem vīriem tās noņems, vienu varēs ietērpt tā, kā pienākas ietērpt īstu karotāju…

Pēc Zāmuela Laska pavēles un ar jaunā Stokholmas vietvalža Klāsa, Nilsa dēla, Bjelkes, Jakoba Klāsa dēla Horna un maģistrāta sekretāra Hansa Bilefelda gādību karalim galvaspilsētā būs karaspēks.

Jeronīms Visigins Valāvičs, Hanss Bilefelds, luterāņu mācītājs Ēriks Šēpers, pulciņš maģistrāta padomnieku, rakstvežu un apsargu stāv Lielās baznīcas ēnā uz paaugstinājuma, kas sasists no dēļiem. Visapkārt — bariem dīkdieņu. Māju un piļu logos — sieviešu, veču un bērnu sejas. Katra māja savādāka — sarkana, pelēcīga, samelnējusi. Katras kāpnes, balkons un jumts atšķiras, katra terase savādāka. Bieži pie durvīm — vēja kokle.[126] Virinātās durvis čirkst kā sienāži. Pūlī klusē tikai retais cilvēciņš. Teju vai katram kaut kas ienācis prātā, katrs, kaut ko ieraudzījis vai nodomājis, tāpēc klusu nociesties nevar, viss jāteic laukā:

—    Par ko tad es runāju? Galvenais nevis ierocis, bet suns, ja būs kārtīgs suns, karapulkā nekur nevarēsi pazust!

—   Kad no Turku es pa Vēršu ceļu jāju uz Viborgu, gar klints stūri man izlec ceļā plika meita — zirgs stāvus saslējās pakaļkājās!… Kā tad jūs domājat?!

—    Ko tur daudz muti dzisināt… Lai kuģi var nolikt vietā, jāzina trīs buramvārdi, tikai trīs, bet arī tie ik trešo reizi aizmirstas…

Pūlis raibs — vieni irgājas, otri kurn, trešie runā jēlības un lamājas, balsu jūklī atskan ari prātīgi un skumju pilni vārdi:

—    Man septiņi dēli — septiņas grumbas pierē…

Jeronīms Visigins Valāvičs skatās uz visām pusēm un mēģina uzminēt, kurš te pateicis trūkumā dzīvojot pieredzēto patiesību. Bet — visas sejas vienādas, visas acis vienādas. Barā vienmēr būs prāta cilvēki, ak vai, bars pats nekad nav prātīgs. Bars vienmēr draudīgs un biedējošs. Ja arī pašam vēl sirdī slēpjas viltība, šķiet, ka bars vēl viltīgāks. Tava viltība maza, baram — liela. Tava — vārīga, baram kā saputots jūras vilnis — varena, tā visu noslīcina savā ceļā.

Pūlī neviens nerunā ne par karali, ne par hercogu Kārli. Neviens neprašņā, kam šis pilsētnieku brīvprātīgo pulks vajadzīgs, ar ko tas karos. Liekas, pūlis zina, ka šī sasteigtā un nekārtīgā, lāga nesagatavotā karaspēka skate tikai tāda dūmu pūšana acīs. Liekas, pūlis salasījies laukumā ar slēptu nolūku, var būt, ka tas apņēmības pilns negaidīti brukt virsū jaunajiem vietvalžiem un amatvīriem un izkaut tos — ieviest pilsētā savu kārtību. Sirdī Valāvičam viešas arvien lielāks nemiers.

Trīsdesmitajā augustā Zāmuela Laska sūtņi nokāpa no kuģiem un, pilsētas galvu svinīgi sagaidīti, iesoļoja Stokholmā. Pusi dienlaikā Birgeras pilī Zāmuelam Laskim paklanījās Kārļa ieceltie vietvalži — Nilss Kilis, Ēriks Lejonhuvuds un Erlands Bots, pils pārvaldnieks Kristers Horns un pilsētas sardzes priekšnieks Jākobs Kofs. Vakarā Lielajā baznīcā karaļa ieceltajiem vietvalžiem Klāsam Bjelkem un Jākobam Hornam zvērēja uzticību virsbīskaps Ābrahams Angermanis, visi Stokholmas augstākie garīdznieki un augstmaņi. Luterāņu mācītājs Ēriks Šēpers nolasīja karali slavinošu sprediķi. Tik laipnīga uzņemšana Zāmuelam Laskim izraisīja aizdomas. Viņš grasījās izsludināt galvaspilsētā karastāvokli. No bīstamā lēmuma poļu diplomātu atturēja jaunais vietvaldis Jākobs Horns, pārliecinoši izskaidrojis, ka zviedru augstākās aprindas, kuras uzturas galvaspilsētā, karaļa sūtņus sagaidījušas tik labvēlīgi tikai tāpēc, ka viņa brālis Kristers Horns visus spējis pārliecināt, ka pretošanās karalim esot ne tikai negodīga, bet arī muļķīga un bezcerīga.

"Tie, kuri jums klanījās, patiešām nav karaļa ienaidnieki," Jākobs Horns bija stāstījis Zāmuelam Laskim. "Hercoga Kārļa ārlaulības dēls Kārlis Jillenhelms mūs nesagaidīja. Ienaidnieki vai nu nolīduši klusā vietiņā, vai arī aizbēguši no pilsētas."

Kārlis Jillenhelms nudien nebija ākstījies un sarunājis jēlības aiz bailēm. Ērgļa deguns, nevaldāmie un nesasukājamie mati, uzvirpinātās ūsiņas un dižciltīgās manieres — viss, itin viss! — gan izskats, gan izvešanās liecināja, ka Jillenhelms ir drosmīgs un spēcīgs, un galvenais — viņš zina, ko grib un vēlas panākt. Tumši brūnās, caururbjošās acis atklāti smējās par resnīgo poļu diplomātu. Laski viņš par iekarotāju nebija uzskatījis. Kārlim fillenhelmam drīzāk jau Zāmuels Laskis bija līdzīgs lielceļa laupītājam, kurš uzbrūk no slēpņa, aplaupa cilvēku un tūdaļ noslēpjas atpakaļ iekšā mežā. Zāmuelu Laski, godājamu poļu lielkungu, kas zviedru karaļvalsts galvaspilsētā pilda karaļa gribu, apcietinātā neslēptais nicinājums aizvainoja: lai gan augstdzimušie gūstekņi jāiesloga pils istabās vai zālēs, Laskis lika sardzeniekiem iemest Kārli Jillenhelmu karcerī.

Otrdien, pirmajā septembrī Jeronīms Visigins Valāvičs bija pieņēmis Ģermanta Rupeiķa ziņnesi Miknu Staņķeli, kas ieradies no Stekeborgas. Ebe Fleminga — karaļa dzimtas klana vadone! Jaunajai ziņai Jeronīms gan ticēja, gan neticēja. Taču viņš saprata: izlūkošanai laika nav — ātri un bez kļūdīšanās jāizlemj, kāda atraitnes rīcība varētu būt karaļa uzvaras garantija.

Jūlija vidū Arvīds Stolarms atvedis uz Greneborgu somu floti. Uz kuģiem trīs tūkstoši karavīru. Karaļa plāns skaidrs: viņa karaspēks uzbrūk hercogam Kārlim no dienvidiem, Arvīda Stolarma vīri — no ziemeļiem. Dabūjis zināt, ka Sigismunds Vāsa karaspēku izsēdinājis Kalmarā, hercogs Kārlis vispirms attīrīja aizmuguri — Upsalas profesora teologa Botnijas Nikolaja aicināti, brīvprātīgie uplandiešu karotāji somu kuģus piespieda atkāpties no Greneborgas atklātā jūrā. Lepnie somu kapteiņi aiz dusmām vai zili. Vairāk par desmit drošsiržu aizvadīja kuģus uz Ālandu salu un pieprasīja no hercoga vietvalža Hansa Bjelkenšernas, lai atdodot somiem Kastelholmas cietoksni. Drosmīgie kapteiņi bija domājuši, ka Bjelkenšernas vienības viņiem turēsies pretim uz sauszemes. Patiesībā admirāļa Joahima Šēla kuģi uzbruka somiem no jūras, vairāki simti somu karotāju nokļuva gūstā. Bet admirāļa Šēla rokaspuiši Pērs Stolpe un īzāks Bērns drošsirdīgos kapteiņus piesēja pie baļķiem vai iebāza maisos, kuros iepriekš ielikts akmens, un nosvieda no klints jūrā.

Skaidrs kā diena: somu kuģu komandieris Arvīds Stolarms nav zinājis, ka admirāļa Joahima Šēla komandētā karalistes flote aizstāv hercogu Kārli, varonīgie somu kapteiņi riskējuši uzbrukt Kastelholmai tikai tāpēc, ka admirāli Šēlu uzskatījuši par savējo — karalim uzticīgu karavīru. Klāss Flemings daudzus gadus valdījis Somijā. Ebe Fleminga dzīvo Turku. Tagad viņa, hercoga sagūstīta, sēž ieslodzīta Kastelholmā. Kastelholma ir Joahima Šēla flotes galvenā piestāšanās vieta. Ebe Fleminga nevarēja nezināt, kam kalpo admirālis Šēls — pilī līdzās cietoksnim dzīvo viņas māsa atraitne karaliene Katarīna Stenboka, viņa uz brīvām kājām, var satikties gan ar Šēlu, gan ar māsu, gan ar māsas slepenajiem ziņnešiem. Kāpēc Ebe Fleminga nebija paziņojusi somu flotes komandierim Arvīdam Stolarmam, ka admirālis Joahims Šēls ir karaļa, proti, arī Stolarma ienaidnieks?

Zāmuels Laskis, saņēmis Stokholmas augstāko aprindu uzticības zvērestu, tūdaļ ķērās pie cita karaļa uzdevuma pildīšanas. Šēls pie Ālandu salām bija sagrābis tikai dažus somu kuģus, lielākā daļa Stolarma kuģu devušies atpakaļ uz Turku vai arī izklaidus uzturas jūrā, — pēc karaļa pavēles Laskim atkal bija jāsapulcē somu kuģi vienkopus un jāatved uz Stokholmu.

Otrajā septembrī Zāmuels Laskis nosūtīja uz Ālandu salu ziņnesi Ūlovu Ūlovsonu. Ziņnesis nesis līdzi Laska vēstules admirāļa Šēla palīgiem Pērām Stolpem un īzākam Bērnam — somu karavīru slepkavām, Jeronīms Visigins Valāvičs bija satriekts: kāpēc Laskis, vēlēdamies atkal sapulcināt izmētātos somu kuģus, sūta ziņnesi nevis uz Turku, nevis uz saliņām, pie kurām patvērušies izsprukušie somu kuģi, bet gan uz Ālandām, uz Kastelholmu — uz somu izkaušanas vietu? Kāpēc viņš vēstules rakstījis nevis somu kapteiņiem, bet gan Šēla izpalīgiem, somu slepkavotājiem? Šos jautājumus jeronīms Visigins šķetinājis vienādi, otrādi un trešādi. Jautājumi izraisījuši jaunus jautājumus. Galva piekususi. Rokas nolaidušās. Viņu bija sagrābuši šaušalīgi smiekli; neviens, atraitne neko — ne labu, ne ļaunu — karalim nedara! Pasākums "Atraitne" ir izdomājums, kas paredzēts karaļa ienaidnieku piemānīšanai un apmuļķošanai; visas atraitnes ir un paliek atraitnes — viņām svarīgāks vīrs, nevis politika…

Jeronīmam Visiginam Valāvičam prāts apskaidrojās pēkšņi, tobrīd, kad viņš jau bija zaudējis cerības kaut ko saprast un vienīgi kārojis aizmigt, izgulēties un atjēgties. Ebe Fleminga šos dažus simtus somu upurējusi! Pārvilkusi admirāli Joahimu Šēlu karaļa pusē, Ebe Fleminga ar somu apslaktēšanu pierādījusi hercogam Kārlim, ka karaļvalsts flote kalpo viņam, ka tā aizstāv un aizstāvēs viņu, nevis karali Sigismundu. Paļaudamies uz floti, hercogs nepulcinās lielu karaspēku, neizsludinās vispārējo mobilizāciju — karaļa karaspēks un Šēla kuģi pamazos hercoga spēkus samals smiedamies, bez jebkāda riska! Vai gan šādas uzvaras vārdā ies žēlot dažus simtus somu?!

Jeronīms Visigins metās gatavoties ceļam — tūlīt pat, naktī, aizmirsis gan par nogurumu, gan par piesardzību. Viņš necerēja, ka apsteigs Zāmuela Laska sūtni Ūlovu Ūlovsonu. Tas viņam nemaz nebija vajadzīgs: Jeronīms Visigins Valāvičs, valdnieka sekretārs, dodas nevis pie slepkavām Pēra Stolpes un Jzāka Bērna, nevis pie vietvalža Hansa Bjelkenšernas un nevis pie admirāļa Joahima Šēla — taisnā ceļā viņš dodas pie Ebes Flemingas. Ar ko, kādā kuģi viņš būtu aizbraucis uz Ālandu salu? Kā viņš būtu varējis iekļūt Kastelholmas cietoksnī, kurā ieslodzīta Ebe Fleminga un kuru apsargā nežēlīgā vietvalža Hansa, Klāsa dēla, Bjelkenšernas izlases karotāji? Galu galā, ko viņš būtu varējis pateikt Ebei Flemingai, ja ar dievpalīgu viņu būtu saticis? Tagad, pie skaidras apziņas, Jeronīms nevar atbildēt ne uz vienu no šiem jautājumiem. Šaubu nav — brauciens uz Ālandu salām būtu bijis drausmīgs stulbums un bojāejas meklēšana. Gods Visaugstākajam, kas devis drosmi kuniga Jurģa Jonuša Zbaraska ziņnesim nākt iekšā Birgeras pilī nakts laikā! Ziņnesim pieklauvējot pie Jeronīma guļamistabas durvīm, ceļamaisi jau bija piebāzti un aizsieti…

Kunigs Jurģis Jonušs Zbaraskis pavadījis Bādenes markgrāfu Eduardu Fortunātu no Stekeborgas uz hercoga Kārļa muižu Nīčēpingā. Nīčēpingā markgrāfu pieņēmusi hercoga galma ministra Volmāra Ikskila sieva Helēna, markgrāfa māsīca, ar kuru kopā viņš audzis Šenesā un Bādenē. No Stokholmas kunigs Zbaraskis ieradies Nīčēpingā slepus. Jeronīmu Visiginu Valāviču viņš gaidot Bruņinieku salā jeb Ridarholmenē, vecajās naktsmītnēs, kuras savulaik piederējušas pelēkajiem mūkiem franciskāņiem. Jurģim Jonušam Zbaraskim steiga — pēc sešpadsmit stundām viņam Nīčēpingas pils hercogienes Kristīnas viesistabā obligāti jāsēžas pie mielastgalda…

Desmitiem bundzinieku vairākās vietās — pie karaļpils, pie Lielās baznīcas, pie godājamāko skatītāju paaugstinājuma, laukuma vidū un gar malām — sāk sist bungas vienā laikā. Rīboņa apklusina pūli. Cilvēki pievēršas karaļpils balkonam. Uz tā trīs taurētāji paceļ augšup garās islandiešu fanfaras. Bungām strauji apklustot, ieskanas stieptās, svinīgās taures.

Dieva Tēva, Dieva Dēla un Dieva Svētā Gara vārdā… Lai palīdz tev Tas Kungs, lai palīdz sargeņģelis, Jākob Delagār, dārgais cilvēk, jo tava mūža stundas, kuras sākušās, atskanot fanfarām, ir liktenīgās stundas visiem zviedriem, visiem poļiem un visiem lietaviešiem, kuri vēlas sadzīvot mierā…

Vai kunigs Jurģis Jonušs Zbaraskis nojauš, ka liktenīgās stundas Stokholmā jau sākušās?

"Admirālis Šēls palicis uzticīgs hercogam Kārlim. Kuģu kapteiņus, kuri karaļa pusē, pulcē kapteinis Vilhelms de Vīks. Viņa tēvs dzīvojis Stokholmā, bijis naudas kalējs. Tos, kuriem nav naudas, de Vīki neuzskata par cilvēkiem. Ebei Flemingai vienošanās ar kapteini Vilhelmu de Vlku bijusi viegla. Protams, visu floti de Vīks karalim nenodos. Bet karalim varētu pietikt ar trešo daļu," kunigs Zbaraskis stāstīja naktsmītnē. "Valāviča kungs, ne es, ne jūs — mēs Ālandās neko labu nebūtu paveikuši. Uz Ālandām jādodas tādam hercoga cilvēkam, kurš spēs dot pavēles arī admirālim Šēlam. Tāds vīrs, kurš pats — pats, Jeronīma kungs! — aizvedīs floti uz Sletbakenu un Stekeborgā uzbruks karalim no mugurpuses. Vai tajā augstmaņu pulkā, kas klanījās Zāmuelam Laskim, ir vīrs, kura pavēlēm varētu paklausīt arī admirālis Šēls?" jeronīms Visigins Valāvičs atbildēja:

"Ir! Bet — Laska kungam viņš nav klanījies. Viņš sēž karcerī. Šis vīrs ir hercoga dēls Kārlis Jillenhelms."

Nogurušās Jurģa Jonuša Zbaraska pelēkzilās acis atžirga. Viņš teica: "Ja ir cietumnieks, ir arī tie, kuri viņu vēlas atbrīvot! Sameklējiet tādus, Valāviča kungs!"

Jeronīms klusēja. Poļu augstmaņi, kuri pavadījuši karali Sigismundu uz Zviedriju, viņam uzticas, nerēķinoties ne ar ko: mēs veidojam jauno, lielo Poliju — Baltijas valstu impēriju ar galvaspilsētu Varšavu. Vai gan Zbaraski nesajūsmina šāda dižena Polijas nākotne? Kāpēc nesajūsmina? Ja karalis izsludinās par spēkā neesošiem līgumus, kurus parakstījis hercogs un citu valstu sūtņi, nebūs vairs spēkā arī Zviedrijas un Krievijas mūžīgā miera līgums. Krievija to nespēs piedot ne Polijai, ne Lietavai. Bet Lietavas un Krievijas miera līguma derīguma termiņš beidzas. Krievija līgumu neatjaunos. Lietavai radīsies jauna kara draudi. Vai tas varētu biedēt Zbaraski? Vai briesmas, kuras draud Lietavai, spēj nobiedēt poļu augstmani? Palīdzot lietaviešiem cīņā pret krieviem, poļi varētu ieviest Lietavā savu kārtību. Tad zaudēs spēku Lietavas Kodekss, kas poļiem liedz iegūt īpašumā zemi Lietavā. Izzudīs robeža starp Lietavu un Poliju… Kas noticis? Kāpēc Zbaraskis nevēlas iedzīvoties labumos ne Zviedrijā, ne Lietavā?

"Par Kārļa Jillenhelma atbrīvošanu jāgādā jums, Valāviča kungs! Tas ir jūsu pienākums!"

Jeronīms ldusēja. Viņš zināja, ka Zbaraski atvedina savu dzimtu no Jagaiļa brāļa Kaributa celma. Viņš zināja, ka Zbaraski pārmantojamo kuniga titulu saņēmuši no lietaviešiem,[129] nevis no poļiem. Bet — vai ar to pietiek, lai spētu mīlēt Lietavu simtiem gadu? Un Jeronīms teica:

"Godāts kunigaiti, esmu pazemīgs karaļa kalps! Kāpēc man būtu jāmeklē apsviedīgi cilvēki, kuri atbrīvos karaļa ienaidnieku? Kāpēc Polijā un Lietavā man būtu jākalpo karalim, bet Zviedrijā — karaļa ienaidniekam hercogam?"

Jurģis Jonušs Zbaraskis nopūtās un nokāra galvu. Viņa mežģīņu apkakle savalkāta, plecu bruņas — noputējušas. Kunigaitis likās noguris un nelaimīgs.

"Valāviča kungs, vai jūs nenomoka jūsu paša vajadzības?" Zbaraskis caur pieri ilgi nopētīja Jeronīmu. "Mani nomoka. Vienas vajadzības apmierina, jau nomoka jaunas. Bet — kas ir šīs mūsu vajadzības un prasības? Privilēģijas, privilēģijas, privilēģijas!… Visu laiku mums nepietiek un nepietiek privilēģiju… Kungs! Ja cilvēkam rūp vienīgi privilēģijas, viņa dzīve kļūst tukša. Ja nav ar ko lepoties — lepojies ar senčiem. Ja klusībā ienīsti sevi — atklātībā nonievā citus. Poļu slavenā pagātne nav šķirama no lietaviešu slavenās pagātnes. Bet polim šimbrīžam lielākais gods — nonievāt lietavieti. Mīļais Jeronīm, pašapmāns ļaunāks par divkosību. Divkosību izrāda citu acu priekšā un tikai retu reizi. Ar pašapmānu noņemies nepārtraukti. Pašapmānīšanās ir pastāvīgs stāvoklis, dzīves veids un ikdienišķa iekšējā prasība… Tā ir briesmīga nelaime!…" Kunigs atkal nodūra acis grīdā un pēc klusuma brīža teica: "Mūsu princeses, Jagaiļa pēcteces, mantojumu zviedri mums jau atdevuši. Ja pieprasīsim no zviedriem to, kas mums nepieder, mēs no kara ar Zviedriju nevarēsim izvairīties. Tik briesmīgi riebīgs mūsu stāvoklis!"

Jeronīms klusēja. Domās viņš bija vienisprātis ar Jurģi Jonušu — viņam taisnība, jā, taisnība!… Zbaraska vārdi dzēlās sirdī un satrauca. Un vienlaikus Jeronīms bija centies sevi pārliecināt: uzklausi Zbaraska padomus, lauzi galvu, kā atbrīvot Jillenhelmu, tomēr šobrīd izturies pret kunigaiti piesardzīgi — tā, kā būtu izturējies pret labi zināmu provokatoru.

Jurģis Jonušs Zbaraskis nīgri nosmīnēja un teica:

"Es steidzos uz Stokholmu. Zināju, ka Stokholmā ir kāds virs, kurš man palīdzēs. Kā redzat, neesmu ieradies ne pie Laska, ne pie ĻubomirskaL."

"Kunigaiti, jūs man nelūdzat palīdzību, jūs mani kūdāt, lai nododu karali!"

"Te nu bija poļa saruna ar lietavieti… Ak kungs! Jūs domājat, ka vēlos izdabāt lietaviešiem. Polis vēlēsies izdabāt lietaviešiem — kaut kas neticams! Un jūs man neticat. Bet es nevēlos izdabāt nevienam. Lietava man nerūp. Pat Polija man nerūp. Man nerūp valstis, Jeronīma kungs!"

"Kas tad jums, kunigait, rūp? Vai vienīgi viņpasaule un paradīze?"

"Man rūp cilvēks Jurģis Jonušs Zbaraskis. Katrs, kuram rūp par cilvēku būt, mani sapratīs. Tādam, kas to nespēj saprast, veltīgi skaidrot, ka neesmu pašlabuma meklētājs." Zbaraskis sniedza Valāvičam roku, "Man laiks jāt. Ja gadījumā izdosies, ja šo cilvēku atbrīvos, saki man: es neko nezinu, Jillenhelms izbēdzis pats. Un karaļa priekšā nogrēkojušos nebūs."

Kur Jurģis Jonušs Zbaraskis pašlaik? Nīčēpingā? Stekeborgā? Vai šajā liktenīgākā stundā viņš nav iztrūcies, vai viņš neskatās uz visām pusēm, pats nevarēdams saprast, kāpēc tāds nemiers, kāpēc māc bailes?

Dzied zēnu koris. Platās, baltās apkakles klājas pār pleciem. Zilie svārciņi sapogāti melnām pogām. Pāri pūlim vējš nes kritušās lapas — dzeltenas un sarkanas. Te vienā, te citā vietā pālis atdzīvojas. Sāk dziedāt arī Hanss Bilefelds un maģistrāta padomnieki — godājamie skatītāji, kuri stāv uz paaugstinājuma visapkārt Jeronīmam Visiginam Valāvičam.

Jeronīms Visigins Valāvičs sāk uztraukties arvien stiprāk. Uz pilsētnieku karaspēka skati nav ieradies Zāmuels Laskis. Viņa sūtni Ūlovu Ūlovsonu, kas bija devies uz Ālandu salām pie kuģu kapteiņiem Pēra Stolpes un īzaka Bērna un droši vien arī pie Ebes Flemingas uzpirktā Vilhelma de Vīka, vietvaldis Hanss Klāsa dēls Bjelkenšerna saņēmis ciet un pavēlējis junkuram Larsam Anesonam nogādāt uz Memu, lai poļu ziņnesi varētu nopratināt pats hercogs Kārlis. Par to šorīt Laskim ziņojis Ebes Flemingas ziņnesis skots, un tagad Laskis gatavo ceļam uz Kastelholmu jaunu ziņnesi — Pēru Monsa dēlu Uteru. Droši vien Zāmuels Laskis met galdā savus pēdējos diplomātijas trumpjus; Pērs Uters nodod Hansam Bjelkenšernam Gņieznas prīma virsbīskapa Stanislova Karnkovska un poļu lielvalsts kanclera Jana Zamoiska vēstules, kurās viņi vēršas pie visiem zviedriem — viņi attaisno karali, lūdz sagaidīt karali ar goddevību, cildina kristīgo sava tuvākā mīlēšanu un aicina dzīvot mierā un sirsnīgi lūgt Dievu. Lai Laskis sūta šīs vēstules! Mēle, lai būtu, cik asa būdama, tomēr nav zobens, ar mēli Bjelkenšernam galvu nocirst nevar. Tomēr Valāvičam prāts nemierīgs — vai Laskis, sūtīdams uz Ālandām jaunu ziņnesi, nevēlēsies aprunāties ar Jillenšernu, vai Laskim neiešausies prātā Jillenšernu paspīdzināt, lai hercoga dēls liek Bjelkenšernam un Šēlam pāriet karaļa pusē? Vai Delagārs, ieticis karcerī, tajā Jillenšernu sastaps?

Runā luterāņu mācītājs Ēriks Sēpers. Baltajam virsģērbam pieķērušās dažas dzeltenas lapiņas. Vējš plivina pār pleciem pārliktās violetās jostas galus.

— Dziedāsim senās dziesmas, mēs atgriežamies senajos laikos un redzam, cik liels plašums, cik daudz brīves! — skan mācītāja spalgā balss.

Ak, tu izkāpinātā viltus mēle! Kuru tu domā piemānīt? Tagadnes tumsībā un ieslodzīto karcerī nav ne plašuma, ne brīves…

Steigā Jeronīms Visigins Valavičs ievācis ziņas par zviedru garīdzniekiem, augstmaņiem un karavadoņiem, kuri bija klanījušies Zāmuelam Laskim un zvērējuši uzticību karalim — par virsbīskapu Angermani, par Kili, par Kristeru Hornu, par Lejonhūvudu, Botu, Nefu… Un nolēmis: mans upuris būs grāfs Ēriks Ābrahama dēls Lejonhūvuds. Viņi bija satikušies.

"Jūsu augstdzimtība grāf, nelaiķa karaliene Margarita Lejonhuvuda ir jūsu tante un hercoga Kārļa māte. Hercoga nometnē divi jūsu brālēni — jūsu tēvoča Stena Lejonhuvuda dēli Akselis un Morics. Vāciešiem, kuri Viņa Majestāti sagaidīja Avešerā, karalis teica: Lejonhuvudiem nelieciet krist ceļos manā priekšā — atnesiet viņu galvas! Jūs, grāf Ērik, esat izglābies, jo zvērējāt uzticību karalim. Bet — vai jūs esat padomājis, kas sagaida jūsu brālēnus? Es, valdnieka sekretārs, saku jums, grāf, ja jūs izglābsiet hercoga Kārļa dēlu, glābti būs arī jūsu brālēni — no Šēla, kurš vēl nav izšķīries, Jillenhelms pārņems savā rīcībā floti, hercogs Kārlis karalim nezaudēs un ešafots jūsu brālēniem paies secen."

Grāfs Ēriks Ābrahama dēls Lejonhuvuds sāka rīkoties nekavējoties. Trešā septembra vakarā viņš bija ciemos pie Kristīnas Ribingas — Kārļa Jillenhelma sievas.

"Cienītā, jūsu brālēns Lindorms Pēra dēls Ribings ir Memē — hercoga Kārļa nometnē. Jūsu tēvocis Ēriks Svena dēls Ribings ir Stekeborgā — karaļa nometnē. Jūsu māmiņa Anna un tēvoča sieva Emerencija, abas Jillenšernas, ir karaļa mīluļa Juhana, Nilsa dēla, Jillenšernas otrās pakāpes māsīcas. Jūsu vīra Kārļa Jillenšernas patēvs Pērs Kristera dēls Zīblāds ir hercoga Kārļa, jūsu vīratēva, karavadonis.[130] Cienītā, es patiesi un no sirds ticu, ka Ribingi, darbodamies uz vienu roku pretējās nometnēs, spēj sašķelt karaļa karaspēku. Bet hercogs Kārlis nespēs uzvarēt arī sašķelto karaspēku, ja karaļvalsts flote stāsies aizstāvēt karali. Saprotu, ka jūs nešaubāties — hercogs Kārlis dēlu, proti, jūsu vīru, nelaimē nepametīs, viņš viņu iemainīs pret Kārli Stenboku vai vēl kādu citu. Mīļā Kristīne, bet ja nu karalis hercogam uzstāda noteikumu — ja noliksi ieročus, es izlaidīšu brīvībā tavu dēlu? Vai hercogs ieročus noliks? Saprotiet jel: gan hercogam, gan viņa dēlam, jūsu vīram, ar dzīvības saglabāšanu vien par maz! Viņiem karalis jāuzvar, jo tikai tad hercogs varēs kāpt tronī un jūsu vīrs varēs kļūt par valsts ministru, vismazākais — par feldmaršalu. Diemžēl tajos apstākļos, kādi izveidojušies pašlaik, hercogs ne sapņot nevar par uzvaru! Pašlaik viņam spēj palīdzēt tikai viens cilvēks — viņa dēls. Kristīna dārgā, jūs esat Kārļa Jillenhelma sieva! Jūs pazīstat vīra draugus. Viņi mēdz būt visādi; vieni nelaimi padarīs vēl ļaunāku, otri pārbijušies noslēpsies, tresi…"

"Jakobs! Kārļa labad Jakobs ies caur uguni!" iesaucās Kristīna Ribinga Jillenhelma.

Jakobs Delagārs, bezūsains jauneklis ar lielām, degošām acīm ir karavadoņa Pontus Delagāra un karaļa Sigismunda pusmāsas Sofijas1 vecākais dēls, sešus gadus jaunāks par Kārli Jillenhelmu. Par nešķiramiem draugiem viņi kļuvuši droši vien tāpēc, ka abi jutušies cietuši pārestību — viņu dzīslās rit karaliskās asinis, diemžēl, pašiem par postu. Cilme un lepnība liek tiekties pēc pienācīgas vietas karaļa pilī, bet tajā pat ieiet kauns — jaunekļos tūdaļ iedzeļas nicīgie vai arī līdzjūtīgie augstmaņu skatieni. Uz labāku likteni viņiem būtu cerība tikai tad, ja par karali kļūs hercogs Kārlis. Kārlis Vāsa par troņmantnieku pasludinās, protams, mazo Gustavu Ādolfu, laulībā dzimušo dēlu, bet arī ārlaulības dēls Kārlis nepaliks aiz pils durvīm. Kārlim Jillenhelmam pa pēdām pilī ieies, bez šaubām, arī viņa uzticamais draugs Jakobs Delagārs. Par augstiem amatvīriem vai valsts padomniekiem viņi nekļūs, toties karaļa karaspēka priekšgalā gan viņi jās. Kļūt par karavadoni un slavā līdzināties nelaiķa tēva uzvaru slavai — tāds ir vienīgais, neapdzēšamais un neapslāpējamais Jakoba Delagarda sapnis. Uz karavadoņa slavu Jakobs kā bez prāta. Tieši neprātis Valāvičam vajadzīgs — vai gan viņš sameklēs viru ar veselu saprātu, kurš būs gatavs atbrīvot ieslodzīto no Birgeras cietokšņa? Jakoba Delagāra jukušais prāts tūlīt bija noskārtis: nelādi dzīvi, mēģini to grozīt; ja tālabad jāpaveic varoņdarbs — jo labāk, tāpēc ka varoņdarbs ir garantija, ka vai nu iesi bojā vai patiešām pārgrozīsi dzīvi. Un Jakobs Delagārs grāfam Ērikam Lejonhuvudam pateicis:

"Godātais kungs, uz Kārļa atbrīvošanu esmu gatavs arī bez jebkādas palīdzības. Es nebaidos krist. Bet kas es būtu — vai vīrs, vai karotājs? —, ja uzdrīkstētos riskēt ne tikai ar savu, bet arī ar drauga dzīvību? Vienīgi tāpēc nekaunos lūgt jums palīdzību."

"Palīdzību?" Grāfs noraizējies. "Kādu palīdzību?"

"Būtu labi, kungs, ja jūs, augstie vīri, kaut mazlietiņ pamēģinātu izklaidēties!"

"Ko, izklaidēties?" Grāfs pārsteigts. "Un kā tad mēs tev palīdzēsim, kad būsim izklaidējušies?"

"Laska kungs un Bilefelda kungs, grāf, divatā sapulcējuši stokholmiešu brīvprātīgo armiju. Sarīkojiet tās skati — tā jūs padarīsiet interesentāku dzīvi ne tikai sev, bet vēl daudziem —viens izbēgs, desmit paģībs, simt griezīs zobus un tūkstoš līksmos…"

"Jaunekli, attopies!" Ēriks Lejonhuvuds dusmīgi izmetis.

Jakoba Delagāra atbilde mierīga:

"Parūpējieties, grāf, lai skate velkas vismaz divas stundas — tāds ir vienīgais noteikums, ko jums uzstādu!"

Jeronīms Visigins Valāvičs izvilka no vestes kabatas pulksteni — kopš skates sākuma aizritējusi viena stunda un desmit minūšu.

Apkārt laukumam brīvprātīgie pa apli soļoja kājām un rikšoja zirgos. "Trīs jātnieki sēž zirgos laukuma vidū: jaunais poļu karavadonis Stanislovs Ļubomirskis, viņam katrā pusē jaunie karaļa vietvalži — Klāss Bjelke un Jakobs Horns. Šiem diviem zirgi stāv uz zaļa paklāja, Ļubomirska zirgs — uz sarkana. Paklāju izvietošanai devis pavēli Stanislovs Ļubomirskis. Viņš ir pilsētas brīvprātīgo armijas vecākais komandieris, skates Gādnieka acis. Viņš pirmais iejājis Kalmarā un pirmais iesoļojis Stokholmā, tobrīd viņš nešaubās, ka veic trešo varoņdarbu. Vējā čaukst spalvas pār spīdošo bruņucepuri, saulē vizuļo ar dārgakmeņiem izrotātās bruņas… Vizulīgais vadoni, ja tu zinātu, kas tevi sagaida!… Paies stunda, un tu grēkāža balsī blēsi: ne-e-es-mū vainīgs, ne-e-es-mū!…

Jeronīms Visigins Valāvičs atkal pamet aci pulkstenī — aizritējušas tikai desmit minūšu, tikai desmit, kungs augstais, tikai desmit!… Vai skate turpināsies vēl kaut vai pusstundu? Vai Jakobam pietiks laika?

Trešdiena, 9. septembris, pulksten 12.

Šelvīka

Es steigšos un metīšos kaujā, bet laikam taču nepagūšu.

Gaismai austot, hercoga Kārļa jātnieki, turēdamies no Sletbakenas uz sauszemi plūstošās biezās miglas joslas aizsegā, aplieca līča vakarmalu un, turēdamies atstatāk no krasta, drāzās tieši uz rītiem — uz Husbū un

Selvīkas pusi. Hercogs nolēmis uzbrukt Stekeborgai no dienvidvakariem — pāri lielajai pļavai starp Šelvīkas muižu un pils salas tiltu. Nokļūstot pie pļavas, hercogs karaspēku nav izvērsis uz flangiem. Viņš to vada marša ierindā, domādams: trakā ātrumā šķērsošu pļavu, kā ar adatas dūrienu iztriekšos cauri cietokšņa dienvidpuses vārtiem, ielauzīšos lielajā pagalmā un šeit izvērsīšu nodaļas, lai varētu aplenkt pili.

Pāri pļavai slīd miglas vāli. Pļavai abās malās cauri miglai satumsnējuši egļu vēri, noriņās uz pakalniem melnē vientuļi, uz nokalnes pusi sasvērušies kadiķi — gluži kā pussolī sastinguši mūki. No šiem pakalniem — no labās puses, no rītiem —, trakoti rēkdami, brūk virsū Vaclava Bēkeša haiduki. Pret viņiem stājusies cīņā Andersa Lenartsona vienība. No kreisās puses, no Šelvīkas muižas, hercoga karaspēkam, kas joņo pāri pļavai, uzbrukusi Ernsta Vējera izlases nodaļa. Tai pretim stājusies Henrika fon Anena un Andersa Nilsona vienība.

Hercogs Kārlis, Hanss fon Māzenbahs un Pērs Kristera dēls Zīblāds — visi, cik ātri spēdami, trenc zirgus, steigdamies aizvest galvenos spēkus pie tilta uz salu. Tobrīd, kad līcis un tilts uz salu vairs nebija tālu, spēji priekšā iznira no miglas melns, klusējošs jātnieku vilnis, kas tuvojās satriecošā ātrumā. Māzenbaha un Zīblāda priekšējās nodaļas atsitušās pret to kā pret klinti — izšķīst uz visām pusēm un sāk svaidīties; nekārtībā mētādamies, par nopietnu saķeršanos cīņā tām vairs nav ne domu. Tikai retais karavīrs uzdrīkstējies saķerties ar diviem trim uzbrūkošajiem ienaidniekiem. Lielākajai daļai galvenā doma, kā lai tiek no šejienes ārā ar veselu ādu. Zviedz zirgi, kliedz jātnieki, šķind ieroči un pie līča rīb bungas…

Atskanējusi Pēra, Kristera dēla, Zīblāda briesmīgā balss:

"Fārensbah, maita, apstājies! Turi vārdu!"

"Pēr, nelūdz žēlastību! Es tev pāršķelšu pauri!" trakā niknumā Pēru Zīblādu pārrēcis Hanss fon Māzenbahs.

Hercogs Kārlis savam karaspēkam pavēlēja atkāpties. Bet hercoga personiskais padomnieks Ludberts Kauers ziņoja; aiz muguras — Jērana, Knuta dēla, Poses un Arvīda Drākes izvērstās vienības, izlaušanās uz Burumas ceļu nav iespējama, mēs esam ielenkti.

— Kauer, apziņo komandierus, lai viņi pasaka karavīriem: mūsu atpestīšana nav atkarīga no mūsu vēlmēm un pūliņiem, tā atkarīga vienīgi no Dieva! — skarbā un skumjā balsī sacīja hercogs.

Migla kāpj augšup un klīst. Izklaidus pa pļavu jādelē, skraida un svaidās hercoga karavīri, cits citu aplamādami. Karaļa karaspēks atvirzījies pie līča, uz pakalniem un pie Šelvīkas muižas — lokā tās ietvēris hercoga karapulku atliekas.

Cik ātri hercogs bija zaudējis — vienā stundā, divās?…

Es steigšos un metīšos kaujā, bet laikam taču nepagūšu.

Tā Georgs Fārensbahs bija rakstījis vēstulē, kuru hercogam nodeva Tihs Larsa dēls Jillenkreics. Veselu mēnesi pulkvedis bija kaulējies — ar Fārensbahu. Pats viņš noticējis un arī hercogu pārliecinājis — Fārensbahs dzimis algotnis, viņam prātā vienīgi nauda un karavadoņa slava, tāpēc viņš nekad nemelo, vienošanās ar darba devēju viņam svēta.

Georgs Fārensbahs pievīlis…

Kur hercogam bija prāts!… Pārlasot Fārensbaha vēstuli, hercogam iešāvās galvā: šis algotnis, kas nekad nemelo, taču nodod karali, ja var nodot vienu saimnieku, kāpēc lai nevarētu nodot otru? Prāts hercogam čukstēja ausī patiesību. Taču naida pilnajai sirdij patiesība nebija patikusi. Dusmas patiesību noniecinājušas. Niknumu uzkurinājušas ziņas no Kastelholmas: Joahima Šēla flote joprojām nav sagatavota karagājienam uz Stekeborgu — kāpēc nav sagatavota? kāpēc admirālis vilcinās? vai viņš negrasās pāriet karaļa pusē? Galīgi aptumšoja prātu vēsts, ka Stokholmā saņemts ciet un iemests karcerī dēls — Kārlis Jillenhelms. Varens, taču kurls un akls spēks sācis plosīties hercogam dvēselē — tas lika kāpt zirgā, celt kājās karaspēku un uzbrukt karalim. 0!… Ja mūsos nebūtu neizprotami, nezin no kurienes radušies spēki, kuri saņurdzī prātu, mēs nekad droši vien nebūtu atzinuši, ka ir Dievs…

Hercogs Kārlis nokāpj no zirga un padod pavadu Ludbertam Kaueram. Šeit, starp lieliem, sarkaniem akmeņiem apstājies kopā ar svītu, visu pasauli lād Brandenburgas ministrs Oto Mērners.

Vizošo tērauda bruņucepuri ar smailo, spalvām greznoto seksti hercogs tur nokārtajā rokā. Viņš stāv kailu galvu — nosirmojis, jau pliku galvvidu… Acis viņam mazas, brūnas, ar plakstiņu cepurītēm piesegtas, deguns kumps, zoda galā ataudzētais bārzdas kušķis trīc… Lēni grozīdams galvu un piesardzīgi kā zagšus, hercogs Kārlis skatās uz visām pusēm.

Migla gandrīz jau izklīdusi. Blāvajā saulē ņirbuļo vilnīši gan šeit pat Jukseltorpā, gan Sletbakenas tālumā. Pasaule skaista, savā skaistumā tā ņirdz par hercogu, kas stāv ar viņa karotāju līķiem klātajā kaujas laukā. Padomnieks Ludbarts Kauers ziņo: Pērs Zīblāds — dzīvs, Henriks Māzenbahs — dzīvs, Henrikam fon Anenam caurdurta roka, Anderss Lenartsons cīņā ar haidukiem rādījis drošsirdības brīnumus, bet, kur viņš pašlaik, nav zināms…

—    Ja Vaclavs Bēkešs saņēmis Lenartsonu gūstā, nedod Dievs!…

—   Un mēs? — Hercogs Kārlis bargi pārlaiž skatienu Ludbartam Kaueram. — Mēs visi esam ielenkti. Zivteles karaļa murdā.

Karavadoņi — Georgs Fārensbahs, Gustavs Banners un Jērans Pose — gaida, ko viņiem ar aplenktajiem liks iesākt karalis. Vai hercogs vēl var minēt, kāda būs brāļadēla pavēle? Tēvocis jāsagūsta, jāatved uz pili un jāiemet pagrabā! Bet pēc tam… Bet kas būs pēc tam — padzīšana no dzimtenes vai ešafots?

Sastrīdas Ludbarts Kauers un Oto Mērners. Brandenburgas ministram esot Memes līgums — dokuments, kuru parakstījuši visi ministri izlīdzēji. Karalis atbrīvojot ārzemnieku karaspēku, četru mēnešu laikā sasaucot seimu un, seimā, piedaloties imperatora komisāriem, pasludinot, kā turpmāk tiks pārvaldīta karaļvalsts. Kā pārvaldīs, tas izklāstīts līgumā. Ja hercogs būtu ieņēmis Stekeborgu, viņš būtu piespiedis valdnieku parakstīt arī šo līgumu. Bet — ko lai iesāk tagad? Kauers pieprasa, lai Mērners šo Memes līgumu sadedzina. Brandenburgas ministrs rāmi atrunājas: ja es šo papīru aizdedzināšu, dūmu smaku saodīs gan mans kungs Johans Georgs, gan viņa tēvs Brandenburgas kūrfirsts Joahims Fridrihs, gan Virtembergas princese Eva Kristīna, gan imperators Rūdolfs…

—   Mērnera kungs, jūs esat Zviedrijā, nevis impērijā! — Ludberts Kauers skaišas. — Ja šis papīra gabals nonāks rokās karalim, galva nolidos mums visiem!

—   Godātais Ludbert, var jau būt, ka jūsu galvai draud briesmas! Bet — kāda daļa par to visām mūsu, ministru, galvām? Ministri izlīdzēji steigšus sakravās mantiņas un dosies mājās. — Oto Mērners vēršas pie hercoga Kārļa: — Šodien Dievs jums palicis parādā. Tas Kungs jūs sauca karā, un jūs — gājāt! Ticiet man, Dievs atdod parādus ar uzviju! Pārbaudījis jūs ar zaudējumu, Visaugstais jums atmaksās ar uzvaru. Dievs jums palicis parādā uzvaru!

Hercogs Kārlis cieš klusu.

Uz cietokšņa salas tilta Kvintins Bundzinieks sit bungas. Bungas rības retas un dobjas. Netālu pakritušā zirga kājas rausta pirmsnāves konvulsijas. Pļavā, cik vien tālu acs var saredzēt, līķi, vienvienīgi līķi… Bet tur, rau, sirms večuks, baltu svārku apvilcies, baltām biksēm kājās, bass maldās pa pļavu. Svans — vecākais karavīrs! Gudrais, neaizskaramais Svans iet pie Kārļa! Tirpām krūtīs metoties, hercogs iet pretim Svanam. Kājas cilājas arvien straujāk. Viņš pazaudē bruņucepuri.

Viņš noraisa siksnu un kopā ar zobenu aizsviež projām. Viņš jau skrien teciņiem. Svans, zviedru gars, glābj hercogu!

—    Brāļi… Brāļi…

Svans, sirmais večuks, noliecas pie katra līķa. Katru viņš uzrunā:

—   Brāl… brāl, vai mums jātiekas šajā vietā?… Vai mēs esam ienaidnieki?

Aizelsies, sviedriem noplūdis, hercogs apstājas. Svans aizklunkurē viņam garām. Kārli viņš nav ieraudzījis. Dzīvos viņš neredz. Dzīvajiem viņš jautājumus neuzdod — vai gan mums jāsatiekas šajā vietā? vai gan mēs esam ienaidnieki? vai tad zviedrs zviedram ienaidnieks?… Svans jautājumus neuzdod, tāpēc ka jautāšana veltīga — dzīvie atbildi nezina…

Uz salas tilta joprojām rīb bungas, hercogam tuvāk rāpo ievainots karavīrs — asiņains, putekļiem klāts, zirgu mēsliem nomūrējies. Viņam vājprātīgs skatiens. Balss viņam klusa, tik tikko sadzirdama — kas tagad notiks? vai mani nodurs? vai visus nokaus?

—   Nē, nē! — Hercogs purina galvu. — Jūsu dzīvība karalim nav vajadzīga. Karalim vajadzīga vienīgi mana galva…

—    Kas notiks, kas notiks?

Karavīrs rāpjas tuvāk.

—   Tevi nenodurs… Jūs nenodurs… Jūs esat karaļa pavalstnieki! Jūsu izkaušana karalim nes zaudējumus!

Hercogs atmuguriski kāpjas atpakaļ, šķiet, ievainotais pierāpos klāt, sagrābs viņu aiz kājām, nogāzīs zemē un pakritušu nospiedīs ar mēslainajām un asiņainajām krūtīm…

Hercogs apsviežas riņķī un straujiem soļiem dodas atpakaļ pie sava zirga un pavadoņiem, taisnības nav! Patiesas tikai kaislības. Kaislības izdomāt nevar. Kaislības sev iestāstīt nevar. Tāpēc vienīgi kaislības nemelo un nepieviļ — tās ved cilvēku turpu, kurp aicina Dievs. Uz šejieni hercogu atvedušas kaislības, un viņš bez vainas! Tas, kurš kaislības liek lietā atklāti un pēc brīvas gribas, tikumus laiž pār galvu…

Trešdiena, 9. septembris, pulksten 12.

Stekeborgā

Slepenmājā[134] istabas apmestie griesti un sienas izbalsinātas ar kaļķiem. Lodziņš pavērsts uz ziemeļiem, apaļā šaujamlūka — uz rītiem. Galds nogrūsts kaktā pie krāsns. Pie austrumsienas novietots pārgājienu altāris. Altāra priekšā, atbalstījušies pār solu, uz ceļiem stāv un lūdz Dievu vīri — valdnieks, viņa biktstēvs Pēteris Laterna, personiskais sekretārs Johans Tīdekinds un prelāts Matejs Pstrokonskis. Viņiem aiz muguras, pie durvīm un šaujamlūkas stāv, nometušies ceļos, varbūt kāds desmits miesassargu.

Povils Tvirbuts stāv uz ceļiem atstatāk no Johana Tīdekinda — tas ir tuvāk nevis altārim, bet gan stiepļu tīkla vārtiem, pa kuriem redzams ar ķieģeļiem bruģēts laukumiņš un ķieģeļu pakāpieni, kuri ved trešajā stāvā uz baznīcu.

Valdnieks un garīdznieki skaita lūgsnu skaļi, Tvirbutam rādās, ka lūdzēju vārdus visu laiku pārtrauc Pētera Vesjolovska kārdinātāja balss: piedāvāju darījumu!…

"Karalis jokdari atlaidis. Karalim vajadzīgs ciniķis. Piedāvāju darījumu: pačukstēšu karalim, ka tu esi visnekaunīgākais vīrs pasaulē, turklāt ar asu mēli, tu grozīsies karaļa tuvumā un vienmēr zināsi, no kā karalim visvairāk bail. Arī man svarīgi zināt, no kā valdnieks baidās."

Lietavā valda darījumu cilvēki. Darījumus viņi slēdz slepus. Arī valda viņi slepus, jo gādā tikai par savu labumu. Lietavas valsts viņiem nerūp. Viņi nevēlas, lai Lietavai būtu pastāvīgie sūtņi Romā, Prāgā, Parīzē, Vīnē vai Londonā. Viņiem nāk tikai par labu, ka Lietavu nepazīst, neatzīst un ar to neapspriež jautājumus lielās valstis. Jo mazāk acu un ausu, jo drošāk valdīt paslepšus. Viņiem pietiek, ja seimos kašķējas ar poļiem, lietaviešiem tā var atstāt iespaidu, ka Lietava patstāvīga un ne no viena nav atkarīga. Cik daudz slepenu un pretīgu darījumu vajadzīgs, lai Lietavā tiktu iznīdēts tikums, godaprāts un taisnīgums? Vai vēl ilgi Lietava izturēs, ja visur, kur tikai soli sper, tur atskan: ei, es piedāvāju darījumu!

"Pateicos, Vesjolovska kungs! Man neinteresē, no kā valdnieks baidās. Es nevēlos un nevaru zoboties par pasauli, kurā atstāšu dzīvot dēlu."

Lūgdams Dievu, karalis kļūst arvien dusmīgāks. Uz altāri — uz krustā sisto, uz zeltā izšūdināto dievmātes attēlu — viņš skatās aizvien žultaināk. Arvien nekaunīgāk skan viņa balss:

— Kad sapratu, Dievs Kungs, pēc kā tiecas mana māte, par saviem centieniem sāku aizmirst!

—    Uzklausi mūs, Dievs Tēvs! — viņu pārtrauc mācītājs Pēteris Laterna un prelāts Matejs Pstrokonskis.

—   Dievs Kungs, Tu redzi, ka es jau cenšos panākt to, pēc kā tiekusies mana māte, nevis pēc tā, ko esmu vēlējies panākt pats!

—   Apžēlojies par mums, Dievs Tēvs!

—   Dievs, gan karali, gan ubagi dodas kapā ar vienādu ātrumu[135] , kāpēc samierinies ar šo netaisnību, Dievs? — augstprātīgi nodudina Povils Tvirbuts.

—   Atpestī mūs, Dievs Tēvs!

Vakar karalis Sigismunds bija paaicinājis Povilu Tvirbutu un viņam jautājis:

"Runā, ka tu esot ciniķis — vai tā ir taisnība?"

"Ak, valdniek, cilvēks, kurš par mani teicis šādus vārdus, apmelojis jūtīgu un tikumisku vīru!"

"Patiešām!" Karalis nosmējies un piemetinājis: "Tu esi lielisks ciniķis! Tieši tāds, kāds man vajadzīgs."

Ja dzīvotu tikai divi cilvēki, un vienam būtu iešāvies prātā noslēgt darījumu ar otru, viņi to noslēgtu — tie, kuri vēlas iedzīvoties labumos, valda pār tiem, kuri to nevēlas. Kunigs Jonušs Hadvils un kunigaite Sofija Olelkaite nav tik tuvi radinieki, lai Kodekss viņiem varētu aizliegt salaulāties. Bet — kā aptumšo viņu mīlestību pagājības mestās ēnas!

Sofijas vecvecmāmiņa bija Jonuša vecātēva māsīca…

Sofijas vecmāmiņa bija Jonuša tēva trešā sieva…

Sofijas mātes brālēna Jona Ķiškas atraitne Elžbeta Ostrogiška ir Jonuša mātes māsa, tēva ceturtā sieva…

Bet Radvila Melnā mazbērni ir trešās pakāpes brālēni gan Sofijai, gan Jonušam…

Kam pieder šīs ēnas, no kurām saderinātajiem auksti un nemājīgi? Darījumiem! Jaunajam pārim sirdi sāpina un prātus jauc senču, vecvecāku un vecāku darījumi, kuri uzturējuši spēkā viņu godu un vairojuši viņu bagātību…

Kāpnēs, kas ved no trešā stāva, no baznīcas, iedunas daudzu cilvēku soli. Tvirbuts palūkojas caur tīkla vārtiem. Pāri ķieģeļiem bruģētajam laukumiņam tuvojas karavīru kopa. Divi pirmie atver vārtus, citi pašķiras, dodami ceļu komandierim, un ienāk iekšā Georgs Fārensbahs kailu galvu, bruņukreklā, plecos uzmestu sarkanu apmetni, kreisā roka viņam piespiesta pie krūtīm, labajā viņš nes paceltu špagu — uz tās uzdurta cilvēka galva…

—    Kārlis!… — izdveš apstulbušais johans Tīdekinds. Georgs Fārensbahs pagriežas pa labi un izslējās karaļa priekšā.

—Visuvarenais valdniek! |ūsu armija, jūsu pazemīgie kalpi karavadoņi guvuši uzvaru! Uzvaras pierādījums — pie jūsu kājām!

Fārensbahs nolaiž špagu un sakrata, un nocirstā karavīra galva rībēdama nokrīt uz koka grīdas starp solu, kur uz ceļiem stāv karalis Sigismunds, un altāri.

Visi — valdnieks, Johans Tīdekinds, Pēteris Laterna, Matejs Pstrokonskis, Povils Tvirbuts un miesassargi — stingi skatās uz Georga Fārensbaha atnesto cilvēka galvu. Tā vienās asinīs, zemainie mati pieķērušies ar dzeltenām auzām. Acu vāki gandrīz puspavērti…

Skaļi un ar lepnumu Georgs Fārensbahs saka runu. Neviens to nedzird. Neviens nekustas. Vienīgi jezuīts Pēteris Laterna met un met, un met krustu, liekas, kopš šī brīža roka, tā arī nestādamās, metīs krustu visu atlikušo mācītāja mūžu.

Povils Tvirbuts palēnītiņām atgūstas, viņš jūt, cik smacējošs karstums, un izdzird Georga Fārensbaha vārdus:

—   …Jonu vilka atpakaļ uz Maskavu, uz dzimto pilsētu, un pēkšņi viņš izdzirdēja dziedāšanu. Dziedātāju balsis skanēja no alām pie strauta. Alās dziedāja vientuļnieki. Jons ar viņiem dzīvoja saticīgi un strauta nogāzē uzcēla baznīcu. Baznīcas mūri cēlās no alām, no zemes. No zemes pacēlās klosteris, torņi un viss cietoksnis. Klosteris svēts tāpat kā zeme, jo svētums tajā ieplūst no zemes, no alām, no senču kriptām…

Atskan karaļa Sigismunda dobjā balss.

—   Tas nav Kārlis! — Valdnieks pielec kājās un pārlaiž padotajiem pārskaitušos skatienu. — Kurš teica, ka tas ir Kārlis?

Nepaspējuši atgūties, visi sastingst atkal. Vai valdnieks nav zaudējis prātu, vai viņš visiem, kuri šeit klāt, nesāks cirst nost galvu?

Klusums, pilnīgs klusums. Altārī — krustā sistajam katrā pusē — deg divas sveces. Reizi pa reizei liesmiņas sagāž slīpi pa šaujamlūku ieskrējis caurvējš — liesmiņas iestirkšķas, iestirkšķas…

Povils Tvirbuts atkal izdzird Georga Fārensbaha balsi.

—…baznīcas apsīda izvirzījusies tālu ārpus klostera vārtiem. Uzbrūkot ienaidniekam, baznīca dodas kaujas laukā. No visām baznīcas ambrazūrām šauj uz ienaidniekiem pati cietokšņa vaivade — Šķīstā Jaunava Dieva māte…

—    Vaivad Fārensbah, izbeidz muldēt! — mierīgā balsī bilst karalis Sigismunds, vēl pirms mirkļa baismīgi pārskaities.

—   Visuvarenais valdniek, es priecājos par uzvaru! Mūžā neesmu ieņēmis tikai vienu cietoksni — Petseru klosteri. To atceros pēc katras jaunās uzvaras.

—   Tu tā īpatnēji priecājies par uzvarām, vaivad Fārensbah, — domīgā balsī saka karalis, atkal brītiņu noskatās caur pieri uz karavīra galvu, kura vārtās uz koka grīdas. — Kur tu to nocirti — vai auzu laukā?

—    Kaujas laukā, visuvarenais valdniek!

—    Kā, vai tad auzas vēl nebija nopļautas?

—   Tās bija izbradātas. Ar hercoga karotāju līķiem noklātas.

—   Vai hercogs dzīvs un vesels?

—   Viņš ielenkts, valdniek!

—   Tīdekind! — karalis ierēcas.

—    Klausos, valdniek!…

—   Taurētājus galerijā!

Apiedams apkārt solam, karalis Sigismunds dodas pie atvērtajiem drāšu vārtiem. Apstājies blakus Georgam Fārensbaham, viņš izmet:

—    Pateicos, vaivad!

Povils Tvirbuts ar pašcieņu piemetina:

—   Vaivad Fārensbah, jūsu zirgi nedēļu nedabūs auzas! Kārtīgi karavadoņi auzu laukā nekaro.

Georgs Fārensbahs cērt Povilam Tvirbutam pretim.

—    Leišu jokdari, mani zirgi trīs nedēļas ēduši hercoga pulkveža Jillenkreica auzas. Izrādiet godu vīriem, kuri gudrāki par jokdariem!

Mācītājs Pēteris Laterna, baiļpilni vērodams aizejošos vīrus, joprojām met krustus — telpa kļūst arvien tukšāka un tukšāka, tūdaļ tajā būs palicis viens pats Laterna. Kurš iznesīs ārā galvu? Kurš iznesīs nocirsto galvu? Vai gan tas būs viņš, svētais tēvs Pēteris Laterna?

…pulksten 13…

Pirmo reizi princese Anna redz lielvalsts apakškancleru Pēteri Tilicki ģērbušos bīskapa, tiesa, ikdienas drānās, — melns virstērps un maza, sarkana cepurīte uz sirmajiem matiem. Ar plecu bīskaps lauž un brīkšķina ar melno tūku apsistās durvis uz tumšo istabiņu. Aiz sienas, Sparu viesistabā, klusi skan lauta.

—   Ak kungs, ja jūs zinātu, cik tas briesmīgi, ja katru dienu ik vakaru strinkšķina! — princese gaužas.

Tūrs Bjelke — stalts, iesirms vīrs — atver durvis uz viesistabu, apburoši pasmaida un saka.

—    Margo, mīļā, beidziet uzjautrināties — Šelvīkas pļava noplūdusi asinīs!

Margarita Spare no viesistabas atbild:

—    Lauta nepriecē, Tūr, tā skumdina!

Grāfiene Sabīne Katarīna smalkā, baiļpilnā balstiņā mēģina pierunāt bīskapu Pēteri Tilicki:

—   Garīgo tētiņ, jūsu eminence, mūsu mierinājums — nelauziet durvis! Paslēptuves tur nav. Cilvēku tur nav… Peļu tur nav! Nekā tur nav!

—   Tur ir pretīgā puķe!

—    Pretīgu puķu nav! — grāfiene iekliedzas.

Tūrs Bjelke vēršas pie princeses Annas:

—    lūsu saderināšanās līgums joprojām spēkā. Karalis to nav lauzis. Kūrfirsts nav lauzis. Par to jums stāstījis pats brālis karalis. Šobrīd karalis visus aicina uz ķieģeļgrīdu zāli. Katram jāizsaka savs viedoklis par to, kā būtu jārīkojas ar hercogu Kārli.

—    Valdnieks mums pūš miglu acīs! — dusmīgs un aizelsies uzsauc bīskaps, joprojām lauzdamies tumšajā istabiņā. — Valdnieks grasās laist Kārli vaļā. Un — palaidīs! Ar augstmaņiem viņš aprunājas tāpēc, lai izskatītos, ka nolēmis atbrīvot Kārli nevis viņš, bet gan visi — mēs, jūs, viņi!

Tūrs Bjelke apburoši smaida, ar zilajām acīm skatīdamies uz princesi.

—   Anna, mīļā, jūs vienīgā drīkstat uzrunāt valdnieku par Zīzi![136] Jums noteikti jāiet uz zāli un jāpasaka: Zīzi, esi tik laipns un izsludini visiem manu kāzu datumu!

—    O, nē! Jums nevis jālūdzas laipnība, bet gan jāceļ stingra prasība; izsludini, valdniek, tagad un tūlīt!

Bīskaps Pēteris Tilickis kļūst arvien sirdīgāks.

Un tad jau atskan brīkšķis un atsitiens pret sienu — bīskaps izlauzis durvis uz tumšo istabiņu. Visi strauji apklusuši. Klusumā atkal var dzirdēt aiz sienas viesistabā skanam lautu. Princesei uznāk vājums. Diendienā klausīdamās Margaritas Spares strinkšķināšanā, Anna vai grūta kļuvusi no šīm skaņām, tāpat Kaleva zemes Marija bija kļuvusi grūta no brūklenes.

—    Kas tajā ir, bīskap? — Tūrs Bjelke bažīgi ieprasās. — Vai cilvēks?

Sakarsis, tomēr apmierināts bīskaps Pēteris Tilickis iznāk no tumšās

istabiņas un saka:

—   Cilvēka nav! Būtu jānomazgā rokas — nožmiedzu čūsku.

—   Ak Dievs!… — iesaucas grāfiene Sabīne Katarīna.

Anna nobāl. Lēnām viņa ceļas augšā no mīkstā krēsla, lēnām pieiet pie lielvalsts kanclera un, smagi dvesdama, čukst:

—   No šejienes jūs iziesiet, rokas nenomazgājis… Jūs dzīvosiet nemazgātām rokām… Jūs neesat Polijā! Tas nebūsiet jūs, kurš man pavēlēs, ko es drīkstu pieprasīt un ko — palūgt!…

Pēteris Tilickis nokar galvu un caur pieri skatās uz princesi.

—   Jūsu žēlastība, Zīzis mums kopīgs! Mums jādarbojas uz vienu roku.

—    Ejiet laukā, bīskap! Vācieties prom ar savu čūsku!

—   Anna!… — Tūrs Bjelke mierina princesi.

—   Jā! Viņi ir pāvesta čūskneši! — Anna pietvīkst. — Viņi uzglūn katram, kurš dzimst vai mirst. Viņi pielavās pie šūpuļa un ielaiž tajā čūsku… Viņi piezogas pie nāves gultas un ielaiž tajā čūsku…

—    Arī jūs, princese, pirms nāves sauksiet pēc čūskneša! — iziedams viesistabā, mierīgi bilst bīskaps Pēteris Tilickis.

Princese Anna paskatās uz Tūru Bjelki un dzēlīgi pasmīn.

—    Jūs, Tūr, piekrāpj Zīzis, bet mani — jūs…

—   Valdnieks vēlas turpināt sarunas ar Kārli. Valdnieka sūta pie aplenktā Kārla grāfu Johanu. Tā ir taisnība.

—    Es nelaidīšu! — grāfiene Sabīne Katarīna pārbailēs iekliedzas un purina galvu. — Nē… Nē… Johans nevar iet pie hercoga! Kārlis nevar ciest Johanu… Kārļa dēls[137] nevar ciest Johanu…

Tūrs Bjelke atskatās uz Sabīni Katarīnu.

—    Sabīne mīļā, hercogs Kārlis vairs nav lauva.. Viņš ir žurka slazdā. Bet viņa dēls sēž Birgeras cietokšņa pagrabā. Domāju, ka Zīzis tīšām raida pie tēvoča vīru, kuru tēvocis nevar ciest.

—    Es neticu… Nevienam es neticu…

Grāfiene Sabīne Katarīna aizgrīļojas projām.

—   Anna mīļā, tātad es ziņoju valdniekam, ka jūs esat atgriezusies no Brūborgas?

—    Ej, Tūr! Es padomāšu. Manu lēmumu tev paziņos Margo.

—    Anna, jums laika pietiek tikai tam, lai varētu pārvilkt drēbes! — iedams laukā, atgādina Tūrs Bjelke.

Anna sāk rosīties: viņa iet uz drēbju telpu, pagriežas pret skapi un — viņa nonākusi pie loga! Uzmetoties zosādai, viņa pēkšņi atskatās — nē, nē!… čūsku šeit nav… Viņa groza galvu uz visām pusēm. Guļamistabā viņa viena. Klusumā. Pat neskan ne Margaritas lauta aiz sienas. Nelabu nojauzdama, Anna metas tumšajā istabiņā. Gaismas tajā tikai tik daudz, cik iespīd pa atvērtajām durvīm. Annas ēna krīt pār grāfieni Sabīni Katarīnu, kura sakņupusi pie galda, tā krīt pār vāzes suķēm, pār izbārstīto zemi, pār puķes saknēm… Grāfiene grābā zemi un saujām grūž mutē — seja Sabīnei Katarīnai vienās zemēs, acis, kuras vienmēr par visu jūsmojušas, vai izspiedušās uz pieres un no pretīguma kā neredzīgas…

Joprojām pastāv abi, joprojām abi dievi, jā, dievi: Vecās Derības taisnīgais, tomēr dusmīgais, un Jaunās Derības labais, tomēr netaisnīgais — joprojām, joprojām… abi, abi… dievi, dievi…

Tikai tagad Anna ierauga Ziemsvētku zvaigznes lapas, kuras samīdītas uz grīdas.

— Margarita! Margarita! — Anna sāk kliegt.

…pulksten 15

Uzvaras taures sasaucas augstu — taurētāju ejas arkveida terasē starp baznīcu un karaļa zāli, bet karalis pieņem augstmaņus lejā — pirmajā stāvā, zālē, kurā viņš pavada brīvo laiku. Valdnieks sēž pārgājiena tronī, kas novietots pie rītpuses aklās sienas. Troņa priekšā — no drēbju telpas līdz pratināšanas kambara durvīm — iztīstīts garš, raibs paklājs. Uz troņa pakāpieniņiem stāv padomnieks Lindorms Bonds Liljehēks, Austrumfrīzijas grāfs Johans un sprediķotājs Andris Magnus. Ap troni sastinguši stāv augstprātīgie goda pavadonības vīri.

Tie augstmaņi, kuriem sakrīt viedoklis par to, kā tagad būtu jārīkojas ar hercogu Kārli, nedrīkst sūtīt vienu delegātu — jānāk visiem pulkā; valdnieks grib redzēt visus vienādi domājošos, lai pēcāk, ja apstākļi spiedīs, neviens nevar apstrīdēt pausto viedokli.

Pirmos karalis pieņem poļus — lielvalsts apakškancleru, bīskapu Pēteri Tilicki, un prelātu Mateju Pstrokonski. Runā bīskaps. Viņa vārdus pieraksta valdnieka sekretārs Johans Tīdekinds, kas sēž pie garā galda starp troni un podiņu krāsni zāles kaktā.

Hercogam Kārlim jānocērt galva kaujas laukā — Šelvīkas pļavā. Jācērt nost bez kavēšanās! Kamēr hercogs Kārlis būs dzīvs, zviedru senatori nebūs ar mieru piedalīties sēdēs kopīgajā poļu un lietaviešu seimā. Hercoga Kārļa — karaļvalsts pārvaldnieka — vieta jāieņem Brandenburgas Johanam Georgam, kad viņš būs apprecējis princesi Annu. Pagaidām. Kad zviedru senatori sāks piedalīties Varšavas sēdēs, Zviedrijā vietvaldis nebūs vairs vajadzīgs. Dzīvodams Polijā, karalis veiksmīgi pārvaldījis Lietavu, viņam sekmēsies arī Zviedrijas pārvaldīšanā. Tajā dienā, kad zviedru senatori ieradīsies uz pirmo kopīgā seima sēdi, vēstures annālēs tiks ierakstīti vārdi, ka nodibināta Baltijas impērija ar galvaspilsētu Varšavu. Karalis lūdzis hercogu Kārli pakļauties viņa varai ar labu. Hercogs nav paklausījis. Viņš slepus uzbrucis karalim. Viņa karaspēks sakauts. Cīniņā hercogs kritis. Labāka izdevība, kā tikt vaļā no hercoga Kārļa, nav sagaidāma.

Izteikuši savu viedokli, poļi atstāj zāli. Karalis Sigismunds Vāsa saka padomniekam Lindormam Bondam Liljehēkam:

— Taurētāji lai pūš bez apstājas! Cits citu nomainīdami. Nepārtraukti! Lai pūš!

Karali sveic pirmā zviedru augstmaņu grupa: kanclers Ēriks Spare, valsts padomnieks Tūrs Bjelke un karavadoņi — Jērans Pose, brāļi Stens un Gustavs Banneri.

Runā kanclers.

Hercogs Kārlis noteikti jāpadzen no karaļvalsts. Drošības apsvērumu dēļ gadu vai divus hercogu vajadzētu turēt Malborkā ierīkotajā cietumā. Pa šo laiku viņa gāztie vietvalži varēs atgriezties savos lēņos, kuros atjaunos karaļa kārtību un nostiprināsies. Kad tas būs padarīts, karalis mierīgi varēs valdīt Zviedrijā, dzīvodams Varšavā. Ja Zviedrijas politika mazlietiņ būs atkarīga no poļu politikas, tā nebūs liela nelaime. Karaļa vietvalži zviedru karalistē pārvaldīs kalnraktuves un kūdras ieguves vietas, zemi, ostas un pilsētas — visas valsts bagātības. Zviedrijā piekopjamā poļu politika nenovēršami būs atkarīga no tiem, kuri Zviedrijā valdīs pār bagātībām. Tāpēc Zviedrija tikai formāli būs atkarīga no Polijas politikas. Patiesībā būs gluži pretēji: Zviedrija uzspiedīs Polijai savu gribu. Labāka izdevība hercoga Kārļa izraidīšanai no Zviedrijas trimdā nav sagaidāma. Hercogs uzbrucis karalim. Viņš cietis zaudējumu. Nokļuvis gūstā. Sapratis savu vainu, viņš metīsies karalim pie kājām, lūgdams, lai viņam ļauj pamest karalisti. Dodamies projām, hercogs paraksta vēršanos pie visu kārtu Zviedrijas iedzīvotājiem. Tajā viņš izlūdzas zviedriem piedošanu un lūdz, lai viņi pazemīgi kalpo karalim, kas pat pret viņu, lielo grēcinieku, bijis žēlastīgs. Vēl viņš visiem zviedriem pavēsta, ka Viņa Majestāte karalis apsolījies izpildīt viņa pēdējo lūgumu: katoļu ticību viņš nepasludinās par vienīgo un īsto valsts ticību un par karalistes pārvaldnieku iecels luterāni, Brandenburgas Johanu Georgu, tiklīdz viņš būs apprecējis princesi Annu. Karaļa vietvalžiem pārvaldnieks vajadzīgs tālab, lai viņa vārdā varētu diktēt gribu Polijas seimam. Poļu acīs vainīgais paliks svešzemju pārvaldnieks, nevis karaļa vietvalži zviedri.

Klausīdamies kanclera runā, Sigismunds stīvi skatās pa logu pagalmā. Tajā daudz karavīru — skaļa kņada un kustība. No karalauka nes šurpu ievainotos vīrus.

Kad kanclera grupa izgājusi, karalis domīgi vēršas pie padomniekiem:

— Viņi aizmirst, ka pagaidām esmu guvis uzvaru tikai ar zobenu. Viņi aizmirst, ka man jāpārvērtē no jauna tās lietas, kuru vārdā dzīvojis tēvs karalis un māte karaliene. Cilvēks jūtas laimīgs tad, kad vecāku dotos norādījumus novērtē un piemēro pēc sava prāta. Arī es būtu laimīgs, ja to izdotos paveikt. Lemjot par to, kā rīkoties pašlaik, man zviedru acīs jāgūst tāda pati uzvara, kādu jau esmu izcīnījis ar zobenu…. Par to kanclers nav padomājis.

Savu viedokli izsaka grāfs Ēriks Brahe un Ēriks Ribings. Viņuprāt karalis hercogu nedrīkst ne nogalināt, ne izraidīt trimdā. Rīkojoties gan vienādi, gan otrādi, Zviedrijā izcelsies brāļu karš. Rungu karš, kas aizpērn bija uzliesmojis Somijā, pierāda, ka patiešam tā var notikt. Karalim un hercogam jāizlīgst. Poļi lūdz iecelt Brandenburgas Johanu Georgu par Zviedrijas pārvaldnieku tālab, lai viņš nekļūtu par Prūsijas reģentu — vācu Trojas zirgu Polijas karaļvalstī. Kanclers Ēriks Spare un viņa piekritēji arī iestājas par pārvaldnieku Johanu Georgu. Svešzemnieku pārvaldnieku zviedru vietvalžiem viegli būs kompromitēt un gāzt. Bet — kas sekos pēc tam? Kurš garantēs, ka zviedru vietvalži varas dēļ nesāks kauties savā starpā? Zviedriem nesaskaņas, ienaida un brāļu kara slepkavošanu līdz acīm! Brandenburgas kūrfirsts Joahims Fridrihs pieprasa dēlam zviedru pārvaldnieka vietu tālab, lai varētu nostiprināt tā jau stipro vietu vāciem Zviedrijā. Poļi grib pakļaut zviedrus, uzspiežot viņiem katoļticību, vāci — ar čivināšanu: ap-vie-vie-nosimies! jūs esat luterāņi un mēs esam luterāņi. Bet — vai zviedram nav vienalga, pie kādas ticības turas viņa paverdzinātājs? Izlīgumam Dievs devis karalim un hercogam vislabāko izdevību. Hercogs uzbrucis karalim un — zaudējis, hercoga dzīvība atkarīga vienīgi no karaļa sprieduma. Ja karalis ļaus hercogam atkāpties, lai rīt varētu satikties Memē un parakstīt vienošanos, hercogs noticēs, ka Zviedrijā karalis ieradies, cildenu nodomu vadīts. Saņemot karaļa piedošanu un paliekot par karaļvalsts pārvaldnieku, Kārlis, bez šaubām, kalpos viņam uzticīgi.

Kad grāfs Ēriks Pēra dēls Brahe apklusis, sāk runāt Ēriks Svena dēls Ribings:

—    Jūsu gaišība, iesakot hercogu Kārli atstāt par karaļvalsts pārvaldnieku, mēs patiešām nevēlamies aizskart godājamo poļu intereses. Brandenburgas Trojas zirgs nav vajadzīgs ne Zviedrijai, ne Polijai — nevienai no jūsu karalistēm. Mēs nevēlamies, lai brandenburģietis nokļūst Prūsijā un iekundzējas tajā. Zviedri nevēlas izvairīties no brandenburģieša ļaunajiem nolūkiem uz poļu rēķina.

—    Karali, mēs nevēlamies izpostīt mūžu arī princesei Annai, jūsu mīļajai māsai, — atkal ierunājas grāfs Ēriks Brahe. — Mēs lieliski saprotam, cik lielas ciešanas varētu piemeklēt princesi, ja vēlreiz — jau kuro reizi! — viņas laulības izjuks. Tāpēc piedāvājam uzstādīt Brandenburgas kūrfirstam jaunus laulību nosacījumus. Līdz kāzām kūrfirsts varētu nodibināt Baltijas un Okeāna admiralitāti, kurā ietilps Brandenburga, Zviedrija un Polija. Johans Georgs — galvenais admirālis līdz mūža galam. Galvenajam admirālim mītnes būs Polijas un Zviedrijas ostās. Mēs nešaubāmies, ka katoļu un luterāņu admiralitāte viegli varēs pārspēt vientuļos Amsterdamas kalvinistus un tikpat vientuļos dāņu luterāņus. Mūsu admiralitāte pārņems virskundzību gan jūrā, gan okeānā. Brandenburgas kūrfirsta dēls valdīs nevis pār Prūsiju, kura atkarīga no Polijas, un nevis pār Zviedriju, kura atkarīga no Polijas, bet gan pār zelta avotu — tirdzniecību jūrās un okeānos! Mūsu jaunos nosacījumus kūrfirsts pieņems ar prieku. Galvu lieku ķīlā — par kundzību jūrā un okeānā viņš nav ne sapņojis! Nevienam nebūs nodarīts pāri. Uzklausiet mūs, karal, un rīkojieties tā, lai neviens nejūtas apiets, lai vienlīdz drošas gan zviedru, gan poļu, gan Brandenburgas vācu mājas.

Grāfs Ēriks Pēra dēls Brahe un Ēriks Svena dēls Ribings paklanās karalim, Lindorms Bonds Nilsa dēls Liljehēks, ar skatienu pavadījis viņus abus līdz durvīm, bilst:

—    Taisnība Jansenam: cik daudz gan pasaulē sīkbūtnīšu[138] — tās mīt ādas porās, zem nagiem, padusēs un visos pils kaktos…

—   Ak vai, katrs jaunatklājums ir ne tikai prāta triumfs, bet arī jauns solis neprātībā! — Austrumfrīzijas grāfs Johans skumīgi pasmaida. — Izgudrotājs Jansens pateicis, ka manī mīt ne tikai gars, bet arī bezgala daudz mazu radībiņu, kuras vēlas tapt lielas.

—   Laiks skrien, un viss pārvēršas, — drūmi ierunājas valdnieks Sigismunds Vāsa. — Dievs uzkrauj karaļu pleciem arvien lielāku nastu: Viņš liek viņiem grozīt pat to, ko grozīt var vienīgi laiks. Baigi ir izprast patiesību! Kad esi izpratis patiesību, kļūsti par tās vergu… O! Es mīļuprāt būtu patiesības vergs! Par to es vēlētos būt vislabprātāk! Bet man rādās un mani vajā aizdomas, ka patiesība, nokļuvusi politikā, vairs nav patiesība…

Sprediķotājs Andris Magnus uztraucies mēģina pārliecināt valdnieku:

—   Jūsu Majestāte, patiesība ir visur — gan sirdī, gan kūtī, gan baznīcā, patiesība ir vienmēr — gan priecājoties, gan raudot. Ja nu to esat iepazinis, tātad — līdz nāvei…

Aiz loga pagalmā karavīru arvien vairāk un vairāk. Joprojām pāri pagalmam nes un nes ievainotos. Piepeši karalis Sigismunds vēršas pie personiskā sekretāra:

—    Tīdekind, vai princese atgriezās no Brūborgas stipri nogurusi?

—    Es viņu vēl neesmu redzējis, valdniek!

—    Dīvaini, ka pēc atgriešanās viņu saticis vienīgi Tūrs Bjelke…

Zālē ienāk vecie karavadoņi — brāļi Ēriks un Arvīds Stenboki, jaunie vīri — Johans Jillenšerna un Henriks Tots. Jā, arī Henriks Tots, Austrumbotnijas lāgmanis, kas apprecējis gāztā karaļa Ērika meitu Sigridu. Ēriku bija gāzis Sigismunda tēvs hercogs Jons. Tātad, tēvs…

Grupas viedokli izsaka Ēriks Stenboks, karaļa Jona dibinātā ordeņa Agnus Dei bruņinieks, taču valdnieks ne acu nenolaiž no Henrika Tota. Ērika meita Sigrida jūnijā dzemdējusi Henrikam dēlu Oki. Un te nu Tots stājies tagad valdnieka Sigismunda priekšā. Henriks Tots, kurš agrāk no karaļa vairījies, tagad stāv valdnieka priekšā kopā ar Stenbokiem un Jillenšernu — vai viņš zina, ka tieši viņiem Sigismunds Vāsa uzticas visstiprāk?

Vecais karavadonis Ēriks Stenboks runā par impēriju. Vācu tautas Svētās Romas impērijā daudz pašpārvaldītu hercogistu un firstiju, un kopumā impērija — vāja. Imperators lūdz Poliju un Lietavu, lai aizstāv viņa impēriju no turkiem. Ja kūrfirsti patstāvīgi un spēcīgi, imperators būs vājš. Tad imperators nemaz nav vajadzīgs. Izdevīgāk kūrfirstiem pildīt savstarpējās vienošanās un līgumus nekā imperatora pavēles. Viņa Majestātei karalim Sigismundam nevar kalpot par paraugu Hābsburgu impērija. Viņa Majestātes impērijā nav jābūt robežām starp Poliju un Lietavu, starp Līvzemi un Zviedriju. Viņa Majestātes impērijā nav jābūt patstāvīgām valstīm. Viņa Majestātes Sigismunda Vāsas impērija — viena vienlaidu valsts. Tajā jāvalda mieram. Imperators nedrīkst pieļaut nogalināšanu. Ja nonāvēs zviedru, sadumposies zviedri. Ja nonāvēs poli vai lietavieti, sadumposies poļi vai lietavieši, vai arī gan vieni, gan otri. Ja nogalinās katoli, sadumposies katoļi. Ja nogalinās luterāni, sadumposies luterāņi. Ja nogalinās pareizticīgo, sadumposies pareizticīgie… Tev nebūs nokaut, un — visu tautību un visu ticību pavalstnieki būs pārliecības pilni, ka imperators ir labs. Grāfam Brahem un lielkungam Ribingam taisnība — hercogam Kārlim grēki jāpiedod, hercogs Kārlis jāatstāj dzīvs, ar viņu jānoslēdz tāda vienošanās, kāda vajadzīga Viņa Majestātei karalim. Turpretim — nedrīkst veidot admiralitāti, kuru vadīs brandenburģietis. Apprecēdamās ar

Johanu Georgu, princese Anna Brandenburgu nepievienos Zviedrijai. Brandenburga paliks neatkarīga, bet tās admirālis uzraudzīs divu lielu karaļvalstu tirdzniecību pa jūru un okeāniem. Peļņu sadalīs Brandenburga!

Divu karaļvalstu karalis būs atkarīgs no Brandenburgas kūrfirsta žēlastības. Zviedrijas, Polijas, Lietavas, Līvzemes un Prūsijas valdnieka māsai apprecēšanās ar Brandenburgas kūrfirsta dēlu nav nekāds lielais pagodinājums. Kad hercogs Kārlis klanīsies karalim Sigismundam, kad viena un vienlaidus Zviedrijas, Polijas un Lietavas valsts būs pārāka par Hābsburgu impēriju, pēc princeses Annas rokas un sirds kāros nevis hercogēni vai kūrfirsteļi, bet gan senāko un godājamāko Eiropas karaļvalstu prinči!…

—   Nāk princese Anna!

Augšā vēl brēc uzvaras taures. Pāri pagalmam nes un nes ievainotos karavīrus.

—    Nāk princese Anna!

—   Velns lai parauj, Tīdekind, cik daudz manu karavīru hercogs nogalinājis, ja tik daudz tikai ievainoto?

—    Rotmistri saskaitīs, un es jums ziņošu, valdniek!

—   Nāk princese Anna!

Savilcis uzacis, Sigismunds kā sastindzis skatās uz ienākušo sievieti. Melnu aubi ar baltām, kuplām maliņām parasti nēsājusi karaliene Gunilla. Ar savilkto divrindu pītni ap kaklu parasti gājusi pastaigāties karaliene Gunilla. Sigismunda pārgājienu tronim tuvojas nelaiķe pamāte. No durvīm neviens viņu vairs nepavada — pavadoņi palikuši aiz durvīm. Valdnieks pagriež galvu, kurā nevis kronis, bet gan garš, rievains cilindrs, viņš jautājoši skatās uz padomnieku Lindormu Bondu Liljehēku, pēc tam uz sprediķotāju Andri Magnu un Austrumfrīzijas grāfu Johanu. Padomnieki valdnieka skatienu uztvēruši pēc savas izpratnes — ja princese Anna ieradusies zālē bez svītas, tātad viņa vēlas sarunāties ar karali Sigismundu zem četrām acīm. Paklanījušies valdniekam, padomnieki aizsoļo uz pratināšanas istabas durvīm. Dokumentus uz pratināšanas istabu aiznes sekretārs Johans Tīdekinds. Lūkodamies uz pratināšanas istabas aizvērtajām durvīm, Sigismunds ceļas kājās. Sirds krūtis dauzās arvien straujāk un stiprāk. Poļi turas pie viena viedokļa, zviedri — pie trijiem. Nelaiķa tēva uzskatu pateikšanai augšāmcēlusies pamāte.

Pa pakāpieniņiem karalis Sigismunds nonāk no troņa. Tūdaļ viņš dzird pavēlošu balsi:

—    Uzklausi mani, valdniek! Māsa tev neteiks nevienu ļaunu vārdu.

—   Tu mani esi piemānījusi! — galvu nepagriezdams, Sigismunds strauji izmet. — Tu nebiji aizbraukusi uz Brūborgu. Tu mani izspiego. Tu esi sajaukusi galvu maniem padomniekiem zviedriem. Viņi vairs nav vienoti. Izšķīrušies krustcelēs, viņi aizgājuši pa dažādiem ceļiem, taču neviens neiet pa to ceļu, pa kuru gribētos doties man. Vai tu saproti, kas noticis? Es, karalis Sigismunds Vāsa, krustcelēs esmu palicis viens!

—    Viena palikusi tava māsa princese Anna, karal! Tomēr viņa tev nepārmet. Viņa apņēmusies dzīvot neprecēta, ja lielāku labumu tēvijai var nest princese vecmeitās.

Sigismunds strauji apsviežas pret Annu. Acis viņam šaušalīgas. Balss — nežēlīga:

—   Viņa! Kas ir šī viņa? Kā vārdā tu runā par sevi? Vai atkal tēva? Vai tagad tikai pamātes vārdā?

—    Brāli karali, tev jāsaņem ciet hercogs!

Sigismunds piever acis. Māsai viņš atbild ar nicinošu smīnu.

—     Brāli karali, es neprasu, lai hercogam nocērt galvu! Es prasu, lai hercogu saņem ciet! Hercogs Kārlis nedrīkst palikt par pārvaldnieku. Viņa uzticības zvērestam nebūs vērtības ne tik, cik ērei. Zvērestus tēvocis Kārlis lauž. Viņš tik jauki attaisnoja apvērsumu karaļvalstī, ka pavalstniekiem šķita — nevis hercoga karakalpi, bet gan eņģeļi bijuši tie, kuri padzinuši no karalistes karaļa vietvalžus, baznīcas meldijām skanot. — Anna brīdi paklusē, tad pavēlošā tonī piemetina: — Brāli karali, par karaļvalsts pārvaldnieku tev jāizsludina mūsu mazais brālis Juhans!1 Kamēr princis paaugsies, par viņa reģenti būšu es.

1 Karaļa Juhana Trešā un viņa otrās sievas Gunillas dēls Juhans dzimis 1589. gada 18. aprīlī. Tobrīd viņam deviņi gadi.

—    Princese…

—   Princese drīkst pārvaldīt zemi arī neprecējusies. Princese Elizabete kļuvusi par Anglijas karalieni neprecējusies.

—   Vāsu namā citāda kārtība!

—   Vāsu karaļnamu spēju glābt vienīgi es!

Sigismunds lēnītēm uziet pa pakāpieniņiem un cēli apsēžas tronī.

—   Karaļvalsti spēj glābt vienīgi karalis. Karalis esmu es. Ja es izglābšu karaļvalsti, izglābšu arī Vāsu karaļnamu. Kāda tev par to daļa?

Arī princese Anna uziet pa pakāpieniem un apstājas blakus tronim. Galvu pieliekusi, viņa no augšas skatās uz sēdošo brāli karali. Anna sāk runāt zobgalīgiem vārdiem:

—    Jūsu Majestāte Zīzi! — Pauze. — Jūsu Majestāte! — viņa atkārto, atkal atsākdama runāt mierīgā tonī. — Mūsu tēvs Juhans ar brāļiem Magnu un Kārli, sadumpojušies pret karali Ēriku, ozolu birztalā pie Vadstenes zvērēja — pēc apvērsuma pārvaldīsim karalisti visi ar vienādām tiesībām. Trīs mēnešus karā pret Ēriku brāļi nēsāja pie cepures piespraustas ozola lapas. Pēc uzvaras mūsu tēvs vārdu vairs neturēja. Viņš valdīja karaļvalstī viens. Brāli karali, vai esi aizmirsis, cik konkurentu ceļā uz troni sabradājis mūsu vecaistēvs Gustavs? Vai esi aizmirsis, cik daudz asiņu savas valdīšanas laikā izlējis mūsu tēvocis Ēriks? Mūsu tēvu Ēriks turējis ieslodzījumā. Mūsu tēvs, kļuvis par karali, ieslodzījis un nomērdējis Ēriku…

—   Vai viņš viņu nomērdējis? Princese, es aizliedzu…

—   Slepkavojuši visi karaļi Vāsas! Tu Rīgā liki nocirst galvu luterāņiem Mārtiņam Gīzem un Hansam Brinkenam! Kurš var apgalvot, ka tu neizkausi luterāņus dzimtenē? Zviedri no tevis baidās. Uz mani zviedri skatās ar cerībām…

—    Un — kas esi tu? Vai tu neesi Vāsa?

—     Brāli, četrus gadus esmu samierinājusi zviedru augstmaņus un nīdējusi naidu viņiem no sirds. Ja pirmītējie ienaidnieki tagad mierīgi sarunājas — kuram pieder šie nopelni? Man, vienīgi es spēju glābt Vāsu karaļnamu!

Acis pārbolījis, karalis Sigismunds noskata māsas princeses Annas izbužināto aubi, savilkto apkakli un ņirbuļainiem gliemežvāciņiem nosēto melno kleitu.

—    Gunilla…

—    Brāli karali, tev bija desmit, man — astoņi… Vai atceries? Pa pils logu mēs abi pārbijušies skatījāmies, ka laukumā uz ešafota cērt nost galvu Bafūram — kādam francūzim Žilbēram Bafūram.1 Vai tu zini, kāpēc un par ko tēvs karalis bija licis nocirst Bafūram galvu?

—    Prom, Gunilla! Tavs dēls netiks vaiņagots!

—     Brāli, traipu var izmazgāt un grēku var izpirkt, bet vainas mēraukla ir — nolemtība. — Princese Anna pieliecas karalim pie auss. — Ja izlaidīsi brīvībā hercogu Kārli, mēs — es, tu, tavi bērni, visi karaliskie Vāsas — būsim nolemti bojāejai. — Izslējusies taisna, princese piebilst: — Esmu tev to pavēstījusi. Ar mierīgu sirdsapziņu varu atstāt zāli.

Un princese Anna iziet. Kad durvis viņai aiz muguras aizvērušās, karalim Sigismundam šaubu nav: augšāmcēlusies Gunilla, viņš sarunājies ar Gunillu — ar māsas princeses Annas muti uz viņu runājusi pamāte, nelaiķe karaliene Gunilla.

Karalis Sigismunds atgāžas pret troņa atzveltni, sapļekst un laiž vaļā smieklus. No pratināšanas istabas atsteidzas sekretārs Johans Tīdekinds. Smiedamies karalis viņam uzsauc:

—    Tavs dēls netiks kronēts!

—    Man nav dēla, jūsu žēlastība…

—   Viņš netiktu kronēts ari tad, ja būtu! Neviens netiks kronēts!

7

Reizēm atnākusi Mare — vecākā, viņa izgājusi pie laba vīra, kundzene… Reizēm atsteigusies pastarīte Petrūte… Ja pati pavērusi durvis, iekšā salīdušas

' 1576. gada 2. augustā Stokholmā izpildīja nāvessodu Žilbēram Bafūram.

pelēkās un salaidušas mušas… Vairs nesalaižas. Vairs nesalien. Vairs neatsteidzas. Vairs neatnāk. Kokiem nu jau sākušas birt lapas…

Ķiršinas lejā, kur ganīklas, zāle jau apvītuši un sametusies pelēka, bet tajā vēl pamanāmas arī pa zaļai lapiņai — no vēlīnajām, rudens. Un aitas skrubināja tās.

Pūta viegls vējiņš no rietiem. Ganības apmirdzēja ne nu vairs saules, bet gan klusuma un miera gaisma. Lēni vilkās Darata Dargvainiene — salīkusi, maldīdamās te uz vienu pusi, te uz otru. Ēna večai vazājās nopakaļ tik tikko saskatāma, un aitas no viņas nebaidījās.

Darata Dargvainiene ietīstījusies rūtainā lakatā, apvilkusies nelaiķa vīra veco, kožu sadīrāto praķi, apspraudusies vairākiem lindrakiem. Apakšmala tiem saslapusi un netīra. Peļumāte apstājās un ilgi noskatījās uz Jonu Tvirbutu no atstatuma. Par ko viņa skatīdamās domājusi un kādas domas pārcilājusi prātā? Varbūt viņa pūlējusies atminēt, kāds cilvēks te stāv — labs vai slikts? Gaišiem matiem, ar bārzdu, mugurā pašaustas vadmalas mētelis, kājās pelēkas nātna ūzas — bass!…

Veča pienāca, skatījās uz Jonu duļķaini pelēkām acīm, atskatīties vien nevarēdama, un pajautāja:

—   Vai no kara nākdams, labais cilvēk, ne?

Jons Tvirbuts nodūra acis zālē. Viņš nekad nav karojis. Viņš piedzimis, uzaudzis un dzīvojis Lietavā, kuru aizstāvējuši citi. Jons juta, ka viņš nav vērts ne šīs vecas, ne šīs zāles, ne šo vēlīnā rudens lapiņas šķinošo aitu.

—   Pasāka ost pēc dūmiem, nospriedu, ka viņš nāk mājās, — veča teica, un Tvirbuts atkal pameta skatienu uz viņu.

I'eļumātes seja bija krunkaina, lūpu spraugā dzeltējās līki zobi. Vīrs viņai kritis Līvzemē. Meitas izmirušas dzimtajās mājās. Pie viņas vairs nevarēja atnākt neviens.

Peļumāte Darata Dargvainiene ierunājās atkal:

—   Vai tas kāds jaunums, ka vīri aiziet no mājām un vairs nepārnāk? Ja tālu nostaigājis, aši pārskriet nevar. Bet — kurpan noiet sievieši, kur pazūd viņas? Mare vairs neatnāk, Petrūte vairs neatsteidzas…

Jons Tvirbuts viņai neko neatbildēja, un veča aizčāpoja garām, pa savītušo zāli aizvilkdama līdzi savu teju vai saskatāmo ēnu — uz priekšu vien, uz priekšu vien…

Tvirbuta cilvēki Jokūbu Lepši nav atraduši. Auku vaļinieki pārveda jāšus, sasējuši viņu: meitene, mājās vezdama, pretojusies, cik vien bijis spēka — uz mājām neesot gribējusi. Kāpēc un uz kurieni sieviešu dzimums laužas projām no mājām? Kāpēc viņām vairs nerūp mājas? Daža visu mūžu no mājas nav izgājusi, bet, kad jau laiks pienācis mirt, ietīsta galvu, uzvelk mugurā nelaiķa vīra veco praķi, iemaucas visos lindrakos, cik tikai ir, un izvelk no mājas savu gandrīz vai nesaskatāmo ēnu, vazā to pāri laukiem, pāri pļavām — tālāk, tikai tālāk no mājām… Uz kurieni?…

Biržeļu vagars Ārs Jaukants iebrauca Sidabravā jau novakarē. Pēc tam, kad sievieši bija izbraukuši uz Rietavu, viņš ieradies katru vakaru — mierinājis un žēlojis savu saimnieku. Šajā vakarā viņš aizsāka valodu par mūkiem. Mūki karojot labāk par kareniekiem un bruņiniekiem, jo tie nekad neuzbrūkot, vienmēr tikai aizstāvoties. Cilvēkam, kas aizstāvas, vienmēr nākot talkā Dievs…

Ārs Jaukants nācis pie sajēgas alā. Sveces apspīdējušas citu sagūstīto — Vilhelma Ketlera, Ģermanta Rupeiķa, brāļu Kaspara un Reinholda Tīzenhauzenu, Vaišganta Burbas, vairāku unguru un tatāru — ķermeņus, kuri gulējuši sienmalē. Pa dzeltenīgajām smilšakmens velvēm zarodamas izvijušās sarkanas un zaļganas dzīslas no cita akmens. Mazliet augstāk par galvu Ārs ieraudzījis ar smagu keramikas plātni aizsegtu kriptu. Viņš izlasījis uz plātnes rakstītos vārdus slāvu burtiem:

Ārs Jaukants bija nokļuvis apbedījumos — skaties, kur skatīdamies, tālumā aizstiepjas kriptu rindas dzeltenīgajā sienā…

—   Vai jūs, kungs, kaut nojaužat, kas man šajā ārprātīgajā laikā šāvās prātā, kādas domas mani glāba? — Ārs Jaukants ilgi nenolaida acis no Jona Tvirbuta, un Jons atkal jutās vainīgs, ka nekad nav karojis, ka nekad nav kritis gūstā, ka viņa dzīvībai nekad nav draudējušas briesmas. — Jūsu brālis rotmistrs, kungs, pirms katras kaujas raisīja vaļā savu mantu maisiņu un skatījās tukšajās zaķa acīs… Katram jaunajam karavīram, kas ienāca rotmistra Petra vienībā, vajadzēja apzvērēt, ka pirms ikkatras kaujas viņš parunāšoties ar tēvu — nav svarīgi, vai tēvs dzīvs, vai jau būtu miris. Šajā baigajā alā sāku sarunāties ar tēvu…

—   Kuš!… — pacēlis roku pie acīm, Jons apklusināja Āru. — Esmu uzaudzis bez tēva, es nemaz nezinu, kāds viņš izskatās.

Jons cēlās no sola un izgāja laukā. Ja cilvēks viņu sāk žēlot, Jonam kļūst vēl nemierīgāk, vēl drūmāk ap sirdi.

Šeit tavas mājas, Asara, šeit tava kārtība! Šeit tu gani avis — savu mirušo vecāku, vecvecāku un vecvecvecāku veļus. Šeit ap tevi miers. Šeit tu esi skaista. Tad, ja tu aiziesi tālu no Sidabravas un nonāksi biezā, tumšā mežā, arī tu nobaidīsies un svaidīsies uz visām pusēm… Nekad neaizej tālu no mājām, no ganīklām, kurās gani avis, tālu projām no mājām trūkst kārtības — tur valda nekārtība, tumsa, apjukums, tur katrā solī tev uzglūn briesmas…

Kad nomira Kurzemes bīskaps Magnus, viņa brālis, dāņu karalis Fredriks, pasludināja, ka viņš atsakoties pildīt Magnus un lietaviešu lielhetmaņa Radvila Sarkanā līgumu, kas parakstīts Bauskā, — karalis Fredriks bīskapiju esot nopircis, tā nu tagad arī nonākot viņa pārziņā.

Magnus bijušais padomnieks Vilhelms Šturcs sapulcināja Kurzemes zemniekus, muižniekus un birģerus un šīs vienības ieveda bīskapijas pilīs un cietokšņos. Bīskapijas vietvaldis Johans Bērs daudz dāņu karakalpu sapludināja Ventspilī. Līvzemes administratora kardināla Jurģa Radvila sūtņu — Severīna Žilinska, Zālamana Heninga un Tomasa fon Emdena — sarunas ar Johanu Bēru un Vilhelmu Šturcu beidzās pa tukšo. Rīgas garnizona komandieris Albrehts Oborskis, mēģinādams ieņemt Ēdoles cietoksni, krita. Viņa vietā stājās visas Līvzemē dislocētās Stefana Batorija armijas komandieris Stanislovs Penkoslavskis — sākās karš par Pilteni…

Tūkstoš pieci simti astoņdesmit trešā gada otrajā augustā, Svētā Eisēbija dienā, kardināls Jurģis Radvils deva svētību karaļa Stefana Batorija armijas iebrukumam Kurzemē no trijām pusēm vienlaikus. Stanislovs Penkoslavskis devās uz Pilteni, Klausa Korfs — uz Ēdoli, Bartolomejs Butlers un Petrs Tvirbuts — uz Ventspili. Šie divi savu karaspēku veda gar jūras malu. Kopā ar viņiem jāja Oto Šenkings, Cēsu katedrāles prāvests, kas izziņojis, ka esot paša Dieva Kunga atsūtīts uz Līvzemi ar nolūku, lai nomaldījušos luterāņus atgrieztu atpakaļ īstenajā katoļu ticībā.

Oto Šenkings netālu no Ventspils ieraudzīja zvejniekus, kuri atgriežas no jūras. Laivas viņiem tukšas. Prāvests vērsās pie zvejniekiem:

"Jūra liela, bet zivju tajā maz. Vai patiešām jūs tam ticat?"

Vīri viņam atbildēja:

"Šī ir slikta diena, šodien jūrā zivju nav."

Rotmistrs Petrs Tvirbuts, apturējis zirgu, skatījās dūmakainajā jūras tālē. No saviļņojuma viņš iesaucās:

"Dieva goda vārds — es redzu otru krastu!"

"Senajos laikos Jēzus slapjajās smiltīs uzzīmēja zivi, un tā sāka laistīties sudraba zvīņās, spirinādamās kā dzīva," mēģināja iestāstīt Oto Šenkings. "Jēzus uzzīmēja smiltīs daudzas zivis, un visas zivis atdzīvojās, tā desmitiem zvejnieku varēja paēdināt daudzās izsalkušās ģimenes."

"Tu stāvi slapjās smiltīs, garīdzniek," ierunājās kāds zvejnieks. "Uzzīmē zivi — vai tā atdzīvosies?"

Petrs Tvirbuts nolēca no zirga, iedūra zobenu smiltīs, iebrida jūrā un iesaucās:

"Dieva goda vārds — es redzu otru krastu!"

Oto Šenkings teica:

"Komandier, kāp laivā, un tu aizbrauksi uz to krastu, kuru redzi!"

Oto Šenkings, Petrs Tvirbuts, viņa raitnieks Ārs Jaukants un divi zvejnieki — visi sakāpa laivā un aizīrās jūrā. Zvejnieki izmeta tīklu. Kad viņi to izvilka, tajā spirinājās tikai dažas zivteles. Šenkings teica zvejniekiem:

"Nebēdājiet, kopš šī brīža jūs nozvejosiet tik daudz zivju, cik jums būs vajadzīgs!" No tīkla Cēsu prāvests iesmēla zivtiņu liekšķerē, piecēlās stāvus un, skatīdamies dūmakainajos ūdeņu klaidos, sāka pārkrustīt jūru ar plaukstu pret to — kā mirēju cilvēku. "Dieva Tēva, Dieva Dēla un Dieva Svētā Gara vārdā…"

Pēdējo vārdu "āmen" viņš nepaguva izteikt — krastā atskanēja mežonīgi cilvēku bļāvieni un zirgu neprātīgās zvaigas…

"Nost!" Petrs Tvirbuts uzkliedza zvejniekiem, Aru Jaukantu nosēdināja pie viena aira un pats satvēra otru.

Viņi īrās no visa spēka. Varēja redzēt, ka dāņu karakalpi zirgos nirst laukā no priežu meža, aurodami drāžas lejā no kāpām un brūk virsū pēkšņi pārsteigtajiem, uz visām pusēm izklīdušajiem Tvirbuta vienības jātniekiem — smiltīs jau gulēja sakapāti karavīri, vairāki zirgi bez jātnieka, glābdamies no vajātājiem, lēkšo iekšā jūrā…

Netālu no krasta viņi izlēca no laivas. Ūdens sniedzās līdz padusēm. Pamazie vilnīši šļācās pāri galvai. Aukstajā ūdenī bija atģidies Oto Šenkings:

"Vīri, atpakaļ laivā! Jābrauc dziļāk jūrā!"

Rotmistrs Petrs Tvirbuts steidzās krastā. Aizsmakušā balsī viņš sauca;

"Litorīna, Litorīna!"

Ārs Jaukants stāsta, ka izmisuma brīdī cerību pilnais rotmistra kliedziens viņu pat vēl tagad laiku pa laikam modinot naktī.

"Litorīna, Litorīna!"

Petrs Tvirbuta zobens stāvēja iedurts smiltīs. Līdz tam sniedzās lielākie viļņi, izsīkdami visapkārt baltās putās. No zirgiem nolēkuši, pie zobena stāvēja vairāki dāņu karakalpi. Tumsnējie ķēžu bruņukrekli smilšu pieputināti.

Rotmistrs Petrs Tvirbuts izbrida no jūras un ar labo roku sniecās pēc zobena. Viens karakalps nožvidzināja floreti, un, asiņaino roku grūzdams padusē, rotmistrs pietupās. Skatīdamies acīs karakalpam, kas viņam bija trāpījis, caur sakostiem zobiem viņš izspieda:

"Tas ir mans zobens!"

Karakalps viņam uzdeva jautājumu:

"Svešzemniek, vai tu nomaitāji lielkunga Šturca kalpu Matsu Harri Kaleva dēlu Saimri?"

Petrs Tvirbuts cieta klusu.

Tajā aprīļa naktī, kad Matss Harris Saimre bija panācis Petru Tvirbutu mežā un pateicis, ka bīskaps hercogs Magnus miris, Petram piejāja klāt kapteinis Tomass fon Emdens. Viņš teica:

"Kardināls mūsu ziņojumu varētu apšaubīt. Šī puiša vārdiem gan viņš noticētu bez šaubīšanās."

"Kardinālam mūsu vārdus apliecinās Dievs," fon Emdenam atbildēja Tvirbuts.

Matss Saimre apgrieza zirgu un pa ceļu aizlēkšoja atpakaļ — uz Pilteni.

Bet Tomass fon Emdens nosūtīja viņam pa pēdām Klausu Korfu, kura vīri jātniekam uzmeta tīklu. Matsu Saimri nogādāja Rīgā un aizveda pie kardināla Jurģa Radvila. Matss Harris Kaleva dēls Saimre kardinālam nepateica nevienu vārdu. Klauss Korfs pārskaitās un pats nokāpa karcerī, lai gūsteknī iedzītu bailes. No karcera Korfs izmetās laukā lādēdamies, nesdams rokā asiņainu kailu zobenu. Par Tomasa fon Emdena viltību un Klausa Korfa noziegumu Petrs Tvirbuts bija dabūjis zināt tajā naktī, kad Matsa līķi, iebāztu pakulmaisā, nesa laukā no karcera.

"Svešzemniek, vai tu nomaitāji mūsu vadoņa dienestnieku Saimri?" karakalps pārjautāja vēlreiz. Viņa lūpas bija aplipušas ar smiltīm.

"Jā, es," Petrs Tvirbuts atbildēja. "Ar šo zobenu."

Ar veselo roku viņš pasniedzās pēc sava ieroča. Šoreiz karakalps nevis cirta, bet gan dūra. Petrs Tvirbuts saguma slapjajās smiltīs. Visapkārt atskanēja kliedzieni.

"Butlers! No kreisās uzbrūk Butlers!"

Uzvarējis kaujā, Bartolomejs Butlers pacēla Petra Tvirbuta augumu uz rokām un aiznesa uz melnu tūku izklātajiem ratiem. Sagumušā vīra nospiedumu, kas bija palicis slapjajās smiltīs, drīz jau aizlīdzināja atpakaļ jūrā aizplūstošie viļņi…

"Tēvoci, rau, tur Ķiršina, upe — ielejā ganās avis, ganīklā zāle lekna, tā vējā šalko kā šķīstītavas zaļās liesmas. Vai pēcnāves ganīklas šeit? Vai tavas avis — mirušo gari? Vai Dieva Tēva viesuļi tumsā sākuši trakot pēc tavas gribas? Vai Lada dzimusi pēc tavas gribas? Vai putnu ēnas pacēlušās no zemes un pārvērtušās par cilvēkiem pēc tavas gribas? Vai tu esi Dievs Tēvs?"

Jons Tvirbuts ir viens no tādiem kā Oto Šenkings: Dievs mani atsūtījis uz Līvzemi ar nolūku, lai… Dievs mani atsūtījis uz Lietavu ar nolūku, lai…

"Tēvoc, kāpēc jūs sasējāt mani, kāpēc pārnēsāt mājās? Man nav bail no nāves. Es vēlos nomirt. Ja mājās drošība tāpēc, ka šeit pulcējas sentēvu veļi… ja veļi ir spēks, ar kuru var aizstāvēt mājas no ļauna, es vēlos nomirt, es gribu būt vele."

Asarai Jons stāstīja un stāstīja… stāstīja par Dieva Tēva viesuļiem, par Lielo Māti Lādu, par Ādamu un Ievu, un čūsku un jautis: stāstīdams tikai par to, kas noticis svēto mītu laikos, tikai par to, kā jēga nemainās, viņš nevar, viņš nekad nevarēs izskaidrot ne sev, ne Asarai, kāpēc dzīve tāda, nevis citāda, viņš nespēs izskaidrot, kāpēc Marcebela, kāpēc Kante, kāpēc Lepšis… Svēto mītu laiks attālinājies no tagadnes kā Mēness attālinājies no Zemes. Ar mītu laiku patiesībām vairs nevar izskaidrot to, kas un kāpēc noticis aizvakar un vakar, to, kas notiek šodien. Patiesība — uz Mēness, dzīve — uz zemes.. Nežēlīgā un neizskaidrojamā tagadne apdraud katru cilvēciņu, katru vaguliņu, katru dzīvu radībiņu… Ak, Kungs, kaut varētu zināt, ar ko — vai tikai ar miesas bojāeju? — Tu draudi?…

Tas septembra rīts bija silts un miglains. Miglā tik tikko saskatāma, Auka stāvēja zem kokiem pie tēva kapa ieplestām rokām un šķita tik viegla, tik viegla — kā putns lēlis lidojumā virs pašas zemes un piepeši sastindzis…

Kad uzlēca saule, māmiņa Ieva, Auka un Jons Tilviks Pupiņa sakāpa karietē — viņi izlīgojās laukā no pagalma, aizbraukdami uz Rietavu — uz Zemaitiju. Cepuri noņēmis, Jons Tvirbuts gāja nopakaļ karietei, taču tā strauji attālinājās, iekusdama miglā, un Jons apstājās. Valdīja rāms klusums, pavisam, pavisam rāms klusums. Uz Sidabravas zemes Jons stāvēja viens. Pavisam, pavisam viens!…

"Celieties un topiet par cilvēkiem!" Dievs Tēvs teica pirmajām putnu ēnām.

Kopš tiem laikiem tūkstošiem vīriešu un sieviešu laulājušies un dzīvojuši, lai laika gaitā sadzīvotu Nami. Names vecāki bija Ģeivīdi, Names vīrs — Zībarts. Gan ar valdniekiem, gan ar dieviem Zībarti sarunājušies savā — lietaviešu — valodā. Viņu meita Zara aizgājusi par sievu pie Radmina tajā laikā, kad valdnieks bija pavēlējis pavalstniekiem aizmirst par senajiem dieviem un godāt jauno — tikai vienu pašu! Savā valodā Radmini ar jauno Dievu vairs nevarēja sarunāties. Rudzile Radminaite Dvarčūniene, Jona Tvirbuta vecvecmāmiņa, dzimtajā valodā vairs nespēja sarunāties ne ar Dievu, ne ar valdniekiem.[142] lietavai vairs neuzbruka ne krustneši, ne krievi. No ienaidniekiem Dvarčūniem vairs nevajadzēja bēgt — ne atkāpties pa slēptajiem brasliem nepārbrienamajos purvājos, ne necaurejamu mežu biezokņos, ne apslēptajās sendievu pielūgšanas vietās. Dvarčūniem vajadzēja atkāpties dziļāk sev sirdi, sirds slēptākajos kaktiņos — vienigi tur vēl varēja godāt savus dievus lietaviski, just savādāk un sapņot savādāk. Rudziles un Dominika Dvarčūnu dēls Antans, Jona Tvirbuta vecaistēvs, slepus — vien sirdi — vairs nebija spējis mūžu nodzivot: izgājis no mājām, pa ziemas lielceļu viņš devies uz Sidabravu, lai sentēvu dzimtajā vietā parādītu savu dvēseli atklātībā — kā viņš to būtu parādījis? vai ar savu nāvi? Vai tautas garu, ko atklātībā izrāda ģimene un valsts, arī ar nāvi iespējams parādīt?…

Valdīja rāms klusums, pavisam, pavisam rāms klusums. Uz Sidabravas zemes Jons stāvēja viens. Pavisam, pavisam viens!…

Šo pamazo, pelēko žemaišu bīskapa Melhiora Ģiedraiša iesvētīto laukakmeni māmiņa Ieva atveda uz Sidabravu jūnija sākumā. Jons Tilviks Pupiņa to izcēla no ratiem. Nenonākušas līdz kapsētas vārtiem, Ieva un Auka apstājās. Viņas stāvēja Sidabravas novada augstākajā pakalnā. Jons nolika akmeni starp māmiņu un brāļameitu — viņām pie kājām — un teica:

"Šajā vietā es uzcelšu baznicu, māmiņ!"

Kā neprātīgi kapsētas kokos sāka ķērkt kraukļi.

Ķērca viņi arī tagad, septembra vidū. Pirmajās dienās, kad Jons Tvirbuts bija sācis celt kapelu, kraukļi ķērca tik nikni, ka šķita — barā tie kritīs Jonam sprandā un noknābās beigtu. Bet pagāja nedēļa, un Jons ar kraukļu ķērcieniem bija apradis — rokot bedri pamatiem un veļot tajā akmeņus, ķērkšanu viņš vairs nedzirdēja.

No Tvirbuta bija atstājies muižas vagars Kovīds Naudris. Sākumā viņš bija mēģinājis pārliecināt saimnieku, ka šis neesot ne Radvils, ne Sapiega, ne Vaina, ka baznīcu celtniecība viņam neesot pa kabatai. Pat tad, ja celtnē ieguldīs visus muižas ienākumus, iznāks vienīgi maza, neglīta baznīcele, bet Auka Tvirbutaite, kad viņai pienāks pilngadība — kādu tēva muižu viņa saņems mantojumā? Izputinātu pa vējam!… Nesatricināmi, vieniem un tiem pašiem vārdiem, Tvirbuts mēdza atbildēt: es neceļu ne katedrāli, ne baznīcu, tā būs tikai kapeliņa. Veltās vadmalas cepuri uzrāvis pār acīm, Kovīds Naudris vazājās apkārt bedrei, kāpelēja pa akmeņiem, kārstījās pāri baļķiem un dusmīgi burkšķēja: kapeliņa! kāpēc kapeliņai jāliek mūra pamati? salaid baļķus vaiņagā, uzstādi uz četriem akmeņiem un — taisi vesels, ko tikai vēlies: klēti vai kapelu…

Aizvakar Kovīds Naudris uz Sidabravu vairs nebija atjājis. No Birželēm un Paloniem atsūtījis desmit vaļinieku, akmeņu skaldītāju, namdari un mūrnieku…

"Vai sameklēsi darbu, lielskungs, kuru vaļinieks nevar izdarīt? Vai katedrāli Viļņā taisījuši gudrāki par mums? Gudrais pasaka, kas jādara, muļķis padara."

"Neņemiet grēku uz dvēseles, vīri!" Jons Tvirbušs teica. "Kapelu ceļu es pats no laba prāta, bet jūs uz celšanu atdzinuši ar varu."

Vakar vaļinieki bija atnākuši atkal. Trīs.

"Neviens mūs uz šejieni ar varu nav dzinis," viņi runāja. "Linus mēs plūcam un mistām katru rudeni. Bet lai kaut ko Dievam par godu… Vieglāk varēsim nomirt, ja arī mēs kauč vai ko…"

Šorīt negaidīti bija ieradies Domins Urbšis. Mežzinis. Bajāra lielskungs. No Naujamiestes līdz Sidabravai — kājām. Sirmais, sakritušais večuks piesēdās uz akmeņu kaudzes, meta pa skatienam te uz vaļiniekiem, te uz Tvirbutu, varbūt cerēja, ka kungs pratīsies un paaicinās uz iekšu.

Jons Tvirbuts izkāpa no bedres, apsēdās večukam līdzās uz akmens un teica:

"Šos vīrus pie darba licis neesmu. Viņi atnākuši paši. Ja jau atnākuši, būs tikuši."

"Kas to var zināt…" Domins Urbšis klusi atbildēja. "Arī tikums, ja tas pārmērīgs, maitā dzīvi. Mana meita tikusi, bet — ko vērts viņas mūžs? Kauč vai druscīt bijusi dullāka!… Pārveduši kādu atraitni — gan precēta būtu, gan labi. Bet Kante mīl jūs. Ja neprecēsiet, viņa paliks neprecēta un bērnus pasaulē nelaidusi. Kur tāda šaisaulē liekama? Mēs ar sievu vienādvien pārspriežam… Vakar lai aprunājāmies… Žuviņinki, rada gabali, Širvjus nodzīvojuši. Ko tur no viņiem var gribēt — vai bez acīm un ar nodegušām rokām saimnieks var uzturēt saimniecību? Žuviņiku mājās bads, mūsu mājās meita kā gatavais posts… Tā ar sieva teica, kur šis Tvirbuta lielskungs liksies, kad paaugsies Aukas jaunkundze un nomantos tēva muižu? Vai viņš kalpos brāļameitai Sidabravā vai mātei Rietavā?" Domins uz brīdi apklusa un ieskatījās Jonam tieši acīs. "Širvjus varētu nopirkt priekš jums abiem. Kante mantos manas mājeles… Pārlieciet kārtīgi, kaimiņ, kuram vecumgalā maize sātīgāka — lielkungam vai lielkunga kalpam?…"

"Ak, Domin, Domin! Ak, tēvs! Ja tā paklausās lietaviešos, sirds sāp — par zemi vien, par zemi vien, par vēderu vien, par vēderu vien runā!…"

"Manējā teica: noej — paklaušini…" Domins Urbšis cēlās kājās, piegāja pie bedres malas, skatījās, ilgi skatījās tajā un īgni nodvesās. "Diestēs augstais!… Kamdēļ man, nevis kādam citam tā neveicas?"

"Domin, tēvs!… Kamdēļ būtu jādzīvo bez veiksmes kādiem citiem, nevis mums?"

Domins Urbšis pavērās Jonā Tvirbutā.

"Manējā runā, ka Tvirbuta lielskungs tā pa tukšo nomokās. Neviens, viņa saka, uz viņa kapelu Dievu lūgt neies. Visi, tāpat kā agrāk, staigās uz Panevēžu, uz Raseiņiem — uz lielajām un skaistajām baznīcām. Kam, viņa saka, vajadzīga tāda kapela, kurā neviens Dievu nelūgs?"

Ķērc nu gan tie kraukļi!… Laižas baros, iemetas kapdārza kokos un atkal ceļas gaisā — gaisā celdamies, tie ķērc vēl spalgāk, vēl trakāk…

Domins Urbšis kāpa lejā no Sidabravas augstā pakalna. Viņa sirmā galviņa attālinājās, un žēlums — kā šī kraukļu ķērkoņa padebešos — Jonam Tvirbutam plosījās krūtīs. Domin, tēvs, man nav svarīgi, kam būs vajadzīga kapela un vai vispār tā būs vajadzīga — galvenais, ka es šo kapelu ceļu. Ceļu — un man mierīga sirds. Ja uzcelšu, ja Kante nebūs apprecējusies, kamēr to celšu, uz kapelu es atvedīšu tavu meitu, Domin, tēvs!

Piektdiena, 25. septembris, pulksten 15.

Kaujas lauks pie Stongonas upes Linčēpingas tuvumā

Uz Stongonas pirmā tilta aptur zirgus karalis Sigismunds Vāsa, padomnieks Lindorms Bonds Nilsa dēls Liljehēks un sprediķotājs Andris Magnus. Uz otrā tilta — hercogs Kārlis, Brandenburgas ministrs Oto Mērners un angļu kanclera lorda Roberta Sesila sūtnis Džordžs Kerijs.

Upes austrumkrastā — starp mežiem apaugušo Jumpekulas un Landsjordsbakas pakalnu un tiltiem — plešas liels klajums. Vējš. Zāle. Mākoņu ēna slīd pāri līķiem un līķiem vien — cilvēku, zirgu un suņu līķiem. Melnē apgāztie lielgabali. Klajuma malā pie upes aizvien vēl gruzd un plēnē sudmalu mājiņu apdeguļi. Centrā slienas divi kauna stabi. Pie viena piesiets karaļa kambarjunkurs Henriks Nikirhoms. Pie otra — Svans. Uz stabiem tupstas un notupties vien nevar kraukļi. Sie kraukļi ķērc padebešos un ķērc zemes virsū…

Karalis Sigismunds nomauc bruņu ķiveri un nosviež uz tilta gludajiem akmeņiem.

Uz otra tilta nomauc bruņuķiveri un nosviež uz bruģakmeņiem hercogs Kārlis.

Karalis un hercogs skatās viens uz otru no attāluma.

Karaspēku no Linčēpingas uz klajumu pie Stongonas upes karalis bija atvedis aizvakar. Agri no rīta viņš nostādīja kaujai astoņus tūkstošus vīru. Tā viņš bija metis izaicinājumu hercogam, ja esi stiprs un drosmīgs, stājies godpilnā kaujā!

Karaspēku uz karaļa izraudzīto klajumu hercogs nebija atvedis. No savas apmetnes Rīstadē atsūtījis savu pārstāvi Lindormu Pēra dēlu Ribingu.

"Kāpēc jālej asinis? Kāpēc jāapšauj cilvēki? Hercogs uzskata… hercogs cer…"

Ribings būšot pie karaļa tikmēr, kamēr karalis būšot ar mieru risināt jautājumus seimā.

Hercoga sūtni Sigismunds lika saņemt ciet. Karaspēku viņš turpināja turēt sakārtotu kaujai. Uznākot krēslai un uzliesmojot ugunskuriem, kad tumsā uzspīdēja simtiem lāpu… Kad sāka celties vējš un visapkārt klajumam pakalnos neprātīgi iešalcās meži… Sigismundu sagrāba bailes: šķiet, no visiem karaļvalsts apgabaliem slepus pa mežu ceļiem zviedru pulki savelkas palīgā hercogam Kārlim — tie jau aplenkuši Linčēpingu, tur jau tie tuvojas, tūlīt visās pusēs iebrēksies kara taures…

Karalis Sigismunds vakar bija pavēlējis Ernstam Johanam Vējeram un Georgam Fārensbaham ar mazām vienībām uzbrukt hercoga Kārla kara nometnes priekšējām līnijām —ja tēvocis nenāk kauties pats, viņš jāsaņem aiz bārzdas un uz šejieni jāatved. Pēc tam bija lūdzis pieņemšanu lielkungs Ēriks Svena dēls Ribings:

"Karal, hercogs Kārlis tev uzbruka un zaudēja simtiem savu karotāju, ja uzbruksi tu, zaudēsi visu svešzemnieku karaspēku — tūkstošiem vīru!…"

Pārvērstām acīm Ērika Svena dēls zvērēja, ka māsasdēls Lindorms Pēra dēls hercogam tuvu stāvošo dižciltīgo aprindās iespraucies pēc viņa gribas ar nolūku kaitēt hercogam un palīdzēt karalim.

"Māsasdēlu nožņaugšu es pats — savām rokām! — ja atklāsies, ka viņš karalim izliek slazdus, rok bedri vai vēl nezin kā pret viņu nogrēkojas."

Vai vainojami tikai Ribingi, ka Sigismunds izdarījis liktenīgu kļūdu? Viņi vainīgi, bet lielākā vaina bailēm. Karalis Sigismunds paniski baidās no nakts, kas atkal nāk virsū. Ribinga runas par slazdiem viņš noturējis par Dieva parādīšanos. Viņš pavēlēja karavadoņiem vakaros vest pulkus atpakaļ uz Linčēpingu. Bēgdams no iedomu slazdiem, viņš iekritis īstā: kad karaļa armijas pēdējie pulki iejāja pa vārtiem pilsētā un karavīri jau saveduši zirgus staļļos, pēkšņi visi vienā laikā ieskanējās visu Linčēpingas zvanu torņu zvani: zvaniķi zvanīja pēc bīskapa Pētera Benedikta pavēles, un zvanu skaņas hercogam Kārlim vēstīja, ka karalis bezpalīdzīgs — uzbrūc! Jērans Pose, Arvīds Drāke, Georgs barensbahs, Ernsts Johans Vējers un Vaclavs Bēkešs izveda karapulkus atpakaļ lielajā klajumā pie upes, tomēr izvērst pulkus kaujai viņi vairs nebija paguvuši. Gaismiņai svīstot, bija krituši gandrīz divi tūkstoši karaļa vīru. Feldceigmeistars Teness Maidelis kritis gūstā. Ribingi aizbēguši uz Rīstadi — uz hercoga Kārļa karaspēka apmetni…

Karaļa suns — balts, ar brūnu galvu un pinkainām, noļekušām ausīm — apošņā uz tilta akmeņiem nosviesto karaļa ķiveri. Viņš sāk smilkstēt un vaukšķēt, un sprediķotājs Andris Magnus, nokāpis no zirga, uzmauc sunim kaklā siksnu, tad vēršas pie valdnieka:

— Jūsu Majestāte, droši celiet hercogam priekšā savus noteikumus! Dievs hercogam šorīt ļāvis uzvarēt tikai tālab, lai varētu parādīt, ka patiesībā viņa uzvara ir zaudējums.

Sigismunds Vāsa nebilst ne vārda.

Karalis hercogam nav zaudējis šodien. Viņš zaudējis aizpagājušajā pirmdienā, tūkstoš pieci simti deviņdesmit astotā gada četrpadsmitajā septembrī, kad viņu bija nodevuši ministri izlīdzēji. Barons Bērks un Tērauda Galva — abi no Mēmas devušies uz Ansbahu un Mēklenburgu, Oto Mērners un Džordžs Kerijs — šie paziņojuši, ka aizstāvēšot hercoga Kārļa intereses. Bija kļuvis skaidrs, ka karalim Sigismundam Vāsam karagājienā uz Zviedriju drošu sabiedroto nav bijis, sabiedrotajiem ne prātā nebija nācis izpildīt norunas, poļu karaļa veidojamā impērija nobiedējusi gan vācus, gan angļus, gan pāvestu.

Karalis Sigismunds Vāsa bija zaudējis hercogam Kārlim sestdien, deviņpadsmitajā septembrī. Uz Kalmaru sūtītie Sigismunda kuģi nemaz nebija izbraukuši jūrā — tiem uzbrukusi karaļvalsts flote, kuru no Ālandu salām atvedis Kārlis Jillenhelms. Karaļa kuģi atkāpās fjordā, un admirāļa Joahima Šēla jūrnieki tos nošķīra no līča ar resnu baļķu pāļiem. "Baltais ērglis" uzbraucis sēklī. Valdnieka kase, "Instruments", kurā poļu lielkungi pirms karagājiena uz Zviedriju sarakstījuši plēsonīgus rīkojumus karalim, un citi slepenie dokumenti, bīskapa Pētera Tilicka dārglietas, kuras gandrīz simttūkstoš guldeņu vērtībā — tas viss nokļuvis Kārļa Jillenhelma rokās. Admirālis Joahims Šēls gribējis izdibināt, kas nospiež karaļa sirdsapziņu — ilgi tirdījis Sigismunda biktstēvu Pēteri Laternu. Mācītājs jezuīts klusējis, vienīgi metis un metis krustu. Bendes viņa muti aizslēguši ar riņķi. Vienpadsmit valdnieka muzikantiem spēlējot, Pēteri Laternu iesvieduši jūrā. Pēc tam sasējuši un pār bortu iemetuši jūrā muzikantus. Pasākums "Atraitne" bija sabrucis, kad Kārlis Jillenhelms izbēga no gūsta un ieradās Ālandās.

Kastelholmas vietvaldis Hanss Bjelkenšerna kapteini Vilhelmu de Vīķu, Ebes Flemingas algotni, uzdūris uz mieta, viņa piekritējus — zviedrus un skotus — sabāzis maisos un noslīcinājis jūrā. Bet tad, kad Kārlis Jillenhelms floti bija atvedis uz Sletbakenu un sagūstījis karaļa kuģus, kuri devās uz Kalmaru, valdnieks steigšus un slepeni — naktī — atkāpās no Stekeborgas. Nākamajā dienā, divdesmit pirmajā septembrī, Sigismunda Vāsas tēva, karaļa Juhana Trešā, dzimto pili ieņēmis hercoga Kārļa karaspēks…

Uznākušās nakts bailes ne aizvakar, ne vakar nav bijušas mistiskas. Karalis bija zaudējis ticību uzvarai. Ja hercogs Kārlis būtu stājies pretim kaujā arī ar cīņai sagatavotu un izkārtotu Sigismunda armiju, zaudējis būtu karalis — admirāļa Joahima Sēļa flotes karavīri, izkāpuši krastā Sēderčēpingā, viņam būtu uzbrukuši no aizmugures. Bet Joahima Sēļa flotē veseli sešpadsmit tūkstoši karavīru…

Valdnieks pārkrustās un nojož siksnu, pie kuras karājas zobens. Viņš pastiepj ieroci Lindormam Bondam Nilsa dēlam Liljehēkam. Klusā un stingrā balsī viņš runā:

—   Lindorm Bond, es zinu un tu zini, par ko zviedri uzskata Svanu. Es nemūžam nebūtu cēlis zobenu pret Svanu, bet Dievs redz: zviedri izdzimuši, un svētie, kurus godā izdzimteņi, vairs nav svētie. Lai Dievs tev piešķir drosmi, Lindorm Bond!

Lindorms Bonds Nilsa dēls Liljehēks apjož valdnieka siksnu, no maksts izrauj zobenu ar zeltīto spalu un iecērt zirgam sānos piešus. Zirgs iezviedzas un pāri līķiem klātajam kaujas laukam aizlēkšo kauna staba virzienā.

Ar acīm pavadīdams jātnieku, arī hercogs Kārlis noņem zobenu un to padod Džordžam Kerijam. Saņemdams ieroci, angļu sūtnis saka:

—   Anglija ar jums, hercog! Lai Dievs jums palīdz!

Brandenburgas ministrs Oto Mērners svinīgi paziņo:

—   Zvēru, hercog, ka jūsu ienaidniekiem nāves spriedumu izpildīšu es! Pats! Ar bendes cirvi! Ļaužu acu priekšā!

—    Esiet mērenāki, kungi! — ierunājas hercogs Kārlis. — Zviedrijai vienmēr un visos laikos bijis ne tikai karalis, bet arī Svans. Jūsu acu priekšā Zviedrija zaudē Svanu. Esiet mērenāki, kungi!

Hercogs Kārlis paskubina zirgu nesteidzīgos, augstprātīgos rikšos.

No otra tilta izjāj kaujas laukā karalis Sigismunds Vāsa. Divi šobrīd visaugstdzimušākie Vāsas — karalis un hercogs — nav tikušies četrus gadus. Vējš. Zāle. Mākoņu ēnas slīd pāri līķiem, vienvienīgiem līķiem…

"Neuzdrīksties kāpt pāri krustam!"

Lindorms Bonds Nilsa dēls Liljehēks slānī zirgu ar pletni kā neprātīgs. Krusts pārkāpts, jā, pārkāpts…

Kad armija bija izjukusi un karavīri sākuši bēgt no kaujas lauka, kurp acis rāda, valdnieks Sigismunds Vāsa izbijās, ka Henrika Māzenbaha un Andersa Lenartsona pulki aplenks komandpunktu un viņš nokļūs tādā pašā apkaunojošā stāvoklī, kādā bija iekļuvis hercogs Kārlis kaujas laukā pie Selvīkas. Steigšus atgriezies Linčēpingas cietokšņa pilī, valdnieks pavēlēja atvest Svanu. Drīz jau trabanti ieveda zālē sirmu večuku. Svanam mugurā bija balts kamzolis un kājās baltas ūzas, bass viņš stāvēja uz spožās intarsiju grīdas un zilām, aizplīvurotām acīm skatījās uz karali. Nometies Svana priekšā uz viena ceļgala, Sigismunds teica:

"Tu esi zviedru gars. Tu esi neaizskarams. Tu zini, ka par neaizskaramu vēlas kļūt jebkurš cilvēks — gan valdnieks, gan pavalstnieks. Tavs pienākums glābt karali. Ja nebūs karaļa, nebūs zviedru gara, nebūs tevis."

"Un asiņaina nebūs mūsu zeme, vecākais brāli!" atbildēja Svans.

Valdnieks Sigismunds Vāsa cēlās kājās un pavēlošā tonī lūdza, lai Svans kopā ar kambarjunkuru Henriku Nikirhomu aizjājot uz Rīstadi un hercogam Kārlim paziņojot: karalis sevi atzīst par uzvarētu, karalis grib parunāties divatā ar hercogu. Svans un Henriks Nikirhoms aizjāja uz Rīstadi. Savā teltī hercogs bija viens. Nometies uz ceļiem pie krusta, viņš lūdza Dievu, pateikdamies, ka Viņš palīdzējis uzvarēt karali.

"Vecākais brāli, valdnieks vēlas satikties ar tevi un parunāties!" Svans teica, un šajā mirkli atskanēja šāviens.

Uz hercogu Kārli bija izšāvis Svana pavadonis Henriks Nikirhoms, karaļa kambarjunkurs.

Jlgi klusējis un pārdomājis, hercogs Kārlis bilda:

"Labi, Svan, es tikšos ar karali — šodien, kaujas laukā, kurā viņš iedzinis nāvē daudzus savus karavīrus, lai karalis dabū pārliecināties, ka nekad neesmu bijis viņa Ienaidnieks."

Bet hercoga Kārļa atbildi karalim Sigismundam nebija pavēstījis ne Svans, ne Nikirhoms. To bija izdarījuši hercoga Kārļa ziņneši. Svanu un Henriku Nikirhomu hercoga miesassargi bija piesējuši katru pie sava kaujas laukā ieraktā kauna staba. Kāpēc hercogs Kārlis rīkojies tik nežēlīgi, viņa sūtņi karalim paskaidroja ar paša hercoga vārdiem:

"Karalis zina, ka ne es varu nogalināt viņu, ne viņš — mani. Svans un Nikirhoms — abi tīkojuši pēc manas dzīvības bez karaļa gribas. Viņi pildījuši karaļa viltīgo padomnieku pavēli."

Krusts pārkāpts, jā, pārkāpts…

Viņi, divi Vāsas, plēsušies varas dēļ, karojuši, dzinuši kaujas laukā un drošā nāvē tūkstošiem zviedru, vācu, unguru un skotu, bet paši sēdējuši mierā un drošībā. Viņi zina: ja hercogs nogalinās karali, Kārli samīdīs pūļi, kuri nespēj dzīvot bez karaļa, ja Sigismunds nomaitās Kārli, hercogam uzticīgie pūļi gāzīs karali no troņa un patrieks viņu no karalistes.

Bet pie kauna staba var SvanuL.

Bet hercoga acu priekšā ar karaļa zobenu var sakapāt Svanu!…

O, pirmtēvi, kuri esat teikuši: te, kur ir Svans, te ir mūsu gars… O, sentēvi, kuri bērniem esat skaidrojuši: te ir Svans, saudzējiet Svanu, ja kļūsiet augstprātīgi un pacelsiet roku pret Svanu, jūs izmirsiet, neatstājuši pēcnācējus, un zviedru tauta izzudīs….

—    Es nolādu!

—    Kungs! Ko tu dari, kungs?!

—    Es nolādu, nolādu! — kliedz Lindorms Bonds Nilsa dēls Liljehēks.

—    Jukušais, ko tev nodarījušas avis?!

—   Es nolādu, nolādu, nolādu!… — Liljehēks sēc un tikai cērt un cērt — ar karaļa zobenu, ar karaļa zobenu…

Spēji viņam rīkli aizžņaudz cilpa. Lindorms Bonds paceļas gaisā un lido — zirgs nobūkšķ pret zemi…

Atjēdzies un acis pavēris, Lindorms Bonds ierauga ar bārzdu apaugušu seju un rūpju pilnas acis. Liljehēks skatās šajās acīs arvien ciešāk un ciešāk, līdz atmiņā ataust: es nogalināju Svanu! Liljehēks paslejas sēdus un vājprātīgām acīm paskatās visapkārt — mežs, nora, zāle, mākoņu ēnas… pļavā pie strauta ganās avis — pelēkas un tuvredzīgas…

—    Kas tu esi? — Lindorms Bonds Liljehēks stīvi veras sušķi.

—    Gans, kungs!

—    Kur es esmu?

—    Hilsbrūciemā. Re, kur Landerūdas baznīca!

Acis samiedzis, gans paskatās uz saules pusi.

—   Baznīca? — Lindorms Bonds Liljehēks sakustas un pamēģina piecelties, bet pietrūkst spēka, viņš tiek tikai tupus. — Baznīca… Baznīca… Ak, Kungs, es nonāvēju Svanu…

—    Tu sacirti aunu, trīs avis un divus jēriņus. Tur tie ir!… Gans pavicina ar virves cilpu uz krūmmalas pusi, kur ēnā, uzkārta aiz kājām, karājas aita… Sieviete dīrā ādu…

—    Un Svans? Kur Svans?

—    Svans ir te! — Gans ar smagu dūri uzsit sev pa krūtīm un laimīgi nopūšas. — Paldies Dievam un Svanam, ka es tevi nenožņaudzu! Cik tad tur trūka? Kas gan tev bija uznācis, kungs? Ar šitādu zobenu, ar zelta zobenu — avis!.. Prāts neņem pretim… — Brīdi klusējis un atbildi nesagaidījis, vīrs piemetina: — Zobenu tagad neatdošu. Man bail, ka tev var uznākt atkal. Pienāc svētdienā — atlīdzināsi par nodarīto zaudējumu un paņemsi atpakaļ zobenu.

Lindorms Bonds Nilsa dēls Liljehēks, stenēdams un zobus griezdams, ceļas kājās un pāri pļavai streipuļo uz saules pusi — turpu, kur baznīca.

"Svans ir te!"

—    Kungs, neaizmirsti — svētdienā!

Lindorms Bonds ar bezspēcīgo roku sit sev pie krūtīm. Svans — te… Svans — te…

..pulksten 16

Saceldami gaisā kraukļu barus, karaļa un hercoga zirgi rikšo blakus. Karaļa zirgs melns, ar kuplu asti. Šķīri pāršķirtās krēpes plivinās vējā. Pierē lopiņam balta zvaigzne. Ikdienā arī hercogs jāj melnā zirgā, svētku reizēs — baltā. Taču uz satikšanos ar karali atjājis sarkanbrūnā, tādējādi izrādīdams pazemību bez vārdiem:

"Nelīdzinos tev, valdniek, un nevēlos būt tev līdzīgs!"

Abi jātnieki kailu galvu, bez bruņām, ģērbušies kamzolī un pār muguru pārmests apmetnis. Hercogam nav matu, tāpēc piere liekas satriecoši augsta, tievās ūsas uzvirpinātas abpus kumpajam degunam, lielās acis noraugās uz karali mierīgi un tā kā līdzcietīgi. Hercogs runā:

—    Brāļadēls, dēls, mūsu sentēvi konungus bedījuši trijos Upsalas pakalnos. Vasaļus — Vendelas, Valsjordas un Ultunas ielejā. Bet tos, kuri ieradušies no svešām zemēm, — laivās. Sen jau sentēvu kārtība diemžēl sapostīta. Tava māte karaliene kuģī atpeldēja no svešas zemes, bet viņa apbedīta nevis laivā, bet gan Upsalā, lielo konungu panteonā. Izdabāšanu svešzemniekiem zviedri jau izmācījušies.

Karalis nerunā. Saulē acis samiedzis, viņš skatās uz priekšu — uz cilvēku, zirgu un suņu līķiem, uz kraukļu bariem. Viņš hercogam ļāvis atkāpties no Šelvīkas. Hercogs atkāpies, pametis līķus guļam pļavā. Valdnieka karavadoņi bija jutušies aizskarti, kuram šie līķi jāsavāc — vai mums, uzvarētājiem? zaudētāji ņirgājas par uzvarētājiem!

—    Tēvoc, tu teici, ka mēs nedrīkstam nogalināt viens otru! Bet gan Stekeborgā, gan šeit man uzbruki no slēpņa — kāpēc?

—    Brāļadēls, dēls, daudzi tavējie alkuši pēc manām asinīm, daudzi manējie — pēc tavām. Vajadzēja krist daudziem gan taviem, gan maniem vīriem, lai atjēgtos tie, kuri izslāpuši pēc mūsu asinīm. No nāves nobijies ienaidnieks vairs neuzdrīkstas nokaut citus. — Hercogs Kārlis brīdi klusē, tad piebilst: — Svētajos Rakstos stāv rakstīts: ja nevari izglābt visus, lai izglābjas vismaz tie, kuriem Dieva vārds veltīts.

—   OL. Pats Dievs tev ieteicis izvairīties no godpilnas kaujas!

—    Tu vaino mani! — hercogs Kārlis iesaucas. — Tu aizmirsties… Kā ērglis tu pacelies no zemes un viens gribi lidināties virs jūras. Es, brāļadēls, stāvu uz zemes! Es stāvu uz granīta, kas lien laukā no mūsu dzimtās zemes. Reiz uz šī granīta stāvējuši mūsu sentēvi, lielie konungi. Mans tēvs karalis Gustavs, tavs vecaistēvs, uz šī granīta uzcēlis Vāsu karaļnamu. Es to apsargāju un aizstāvēju no svešzemniekiem, kuri gribējuši apmesties šajā namā, un nekad neaizmirstu: ja svešzemnieks apmetīsies tavās mājās, agri vai vēlu tu viņu padzīsi, bet, ja tautietis ieviesīsies tavās mājas, tās nekad vairs nedabūsi atpakaļ!…

Sigismunds nobālis, vaigi viņam iekrituši, zem acīm melni riņķi, vāciņiem piesegtas, acis skumji noraugās tālumā.

"Es zaudēju tajā dienā, kad Brandenburgas Johanam Georgam atraidīju māsas Annas roku, jo ministri izlīdzēji bija ieradušies Zviedrijā nevis tālab, lai pierunātu hercogu, lai viņš man pakļaujas, bet gan tālab, lai palīdzētu hercogam apvest mani ap stūri. Pārsteidzos — māsas roku varēju atraidīt arī vēlāk…"

—   Brāļadēls, dēls, mani uzskatīdams par ienaidnieku, tu aizmirsti par saviem īstajiem ienaidniekiem! Mans brālis karalis, tavs tēvs Juhans, gulēdams uz nāves gultas, teica: Vāsas nīcinājuši Stūres, piesargieties, Vāsas, no Stūrēm! Tavam tēvam bijusi taisnība — ja Vāsu karaļnamā ienāks Stūres, to Vāsas atpakaļ vairs neatgūs.

"Es zaudēju tad, kad nepaklausīju Tūram Bjelkem un Ērikam Sparem un neizdzinu hercogu no karalistes trimdā. Kopš tās dienas ne Bjelke, ne Spare — neviens no viņiem man vairs nav uzticējies. Sagatavojuši pasākumu "Atraitne" viņi to arī izgāza. Flote nokļuva hercoga rokās…"

Tēvocis Kārlis aptur zirgu un uz brāļadēlu noraugās jau ar ierasto — skarbo un nepatīkamo — skatienu.

—    Valdniek, kad Viltvārdis Nilss aizbēga uz Rostoku, viņa aizbildni prelātu Sunanvēderu pratināja kanclera tēvs Larss Spare. Kanclers saglabājis pratināšanas dokumentus. Kanclers nešaubās, ka Gustavs Vāsa kāpis tronī nelikumīgi un varmācīgi. Sak, Sunanvēdera pratināšanas dokumenti pierādot, ka tronis piederējis un pieder Stūrēm. Es teicu: jā, tie pierāda! To saku es, vīrs, kas atceras, ko pirms nāves stāstījis gan tēvs karalis, gan brālis karalis. Es zinu, kāpēc viņiem tik grūti bija nomirt, kas grauzis viņu sirdsapziņu.

"…zaudēju, kad nepaklausīju Annai un neieslodzīju Kārli… Zaudēju, kad nepaklausīju bīskapam Pēterim Tilickim un neliku nocirst Kārlim galvu… Brāļi zviedri bija nojautusi, ka karalis baidās, ka karalis vājš… Izlaizdams hercogu Kārli brīvībā, esmu devis brāļiem zviedriem izvēles brīvību…. Brāļi zviedri novērsās no vājā karaļa un izvēlējās stipro hercogu…"

— Valdniek, es zinu, ka padomnieki sen jau neko tev nestāsta par Stūrēm! Nedomā tikai, ka arī paši padomnieki bija izmetuši Stūres no galvas. O, nē! Gluži pretēji — viss, kas tika darīts, tika darīts Sturu labā. Stūres nekur nav pazuduši, valdniek! Dzīvs un gaida uz laimes brīdi Svante Morica dēls Stūre. Par viņu aizbilst un viņam cērt ceļu uz troni tēvamāsu vīri Tūrs Bjelke un Gustavs Banners. Viņiem palīdz Stens Banners, Ēriks Spare un Jērans Pose. Kāda likteņa ironija!… Padomnieki, kuriem tu uzticējies visvairāk, slepeni ved iekšā Vāsu karaļnamā Stūri!…

"Es esmu zaudējis! Es nespēju paklausīt pretrunīgiem padomiem. Es nespēju izraidīt Kārli trimdā, likt nocirst viņam galvu un atlaist brīvībā — visu vienlaikus. Zaudējusi mana armija, bet zaudējis vēl neesmu es!"

Karalis Sigismunds iecērt zirgam piešus sānos un aizrikšo pie kauna stabiem — ne Nikirhoma, ne Svana pie tiem vairs nav. Nāvei nolemto miesas jau guļ zemē. Re, kur balto Svana sirmā galviņa, viņa baltais kamzolis asinīs…

Henriks Nikirhoms bija tēmējis uz hercoga dzīvību. Taču hercogs nebija atteicies tikties ar karali. Viņš bija norādījis tikšanās vietu un laiku un pieprasījis, lai pirms tikšanās karaļa cilvēks ar karaļa zobenu nocērtot galvu Svanam un Henrikam Nikirhomam.

Svans nav svētais. Svanam nepieder vara. Svanu neievēl un neieceļ. Par Svanu top tas, kas nobūris zviedriem sirdi ar savu taisnīgumu, tikumu un gudrību. Svans neaizskarams tāpat kā karalis. Ja Svans nogalina karali, Svanu zviedri nomoka publiski. Ja Svanam galvu nocērt karalis, karali zviedri publiski sarausta gabalos. Pieprasīdams, lai Svanam nocērt galvu, hercogs patiesībā pieprasījis, lai karalis pats sevi nolemj kaunpilnai nāvei. Vai varbūt viņš pārbaudījis, cik karalim vēl svēts zviedru gars, ko iemieso Svans?

Sigismundam bija jānocērt Svanam galva, bet Svanam vajadzēja palikt dzīvam. No riebīgā stāvokļa karalis izlēma izlocīties šādi: viņa cilvēks, pacēlis gaisā viņa zobenu, jāšus aizdrāžas gar kauna stabiem un nozūd mežā, bet pēcāk karalis hercogam paskaidro;

"Mans karavīrs sajucis prātā. Prātu var zaudēt — visdrošsirdīgākais vīrs, ja viņu raida, lai nocērt Svanam galvu."

Lēmums bija vienkāršs, tomēr grūti izpildāms, šorīt gandrīz tūkstotis karavīru kritis kaujā. Krituši daudzi no tiem, kuri Šelvīkas pļavā Stekeborgas kaujā bija saņēmuši gūstā hercogu Kārli. Brīvībā hercogu atlaidis karalis. Vai karaļa karaspēkā vēl bija vīrs, kas negribēs atriebties valdniekam un Svanam galvu nenocirtīs? Liljehēks! Lindorms Bonds Nilsa dēls Liljehēks uz kuģa bija mēģinājis izdarīt pašnāvību. Lai viņš alkst pēc karaļa ļaunā likteņa, cik alkdams, Svanam galvu viņš necirtis — viņam pietrūks gan drosmes, gan gribasspēka.

Lindorms Bonds Liljehēks galvu Svanam nav nocirtis. Taču viņš rīkojies tā, kā būtu varējis rīkoties laikam taču tikai tas, kas mēģinājis izdarīt pašnāvību — ar karaļa zobenu viņš pārcirtis virves un atsvabinājis tos, kurus pie kauna staba piesējis hercogs — karavadonis, kas uzvarējis karali. Liljehēka rīcība saprotam vienīgi šādi:

"Kārli, tu esi nāvei nolemtais! Karodams pret karali, tu karoji pret Zviedriju. Piesiedams pie kauna staba Svanu, tu pie kauna staba esi piesējis visus zviedrus!"

"Atvieglini, kungs, viņa brīvi izraudzīto likteni!… Apgaismo viņa prātu, Kungs, un neļauj viņam pielikt sev rokas!.." ar skatienu pavadīdams Lindormu Bondu Liljehēku, karalis bija lūdzis Dievam.

Svana baltais kamzolis asiņains, baltās ūzas — pārcirstas ar pātagas cirtieniem, basās kājas apdegušas…

Karalis neuzdrīkstas piejāt tuvāk. Viņš apgriež zirgu un jāj atpakaļ pie hercoga.

—   Vai mūsu Svans vēl dzīvs?

—    Ja arī ir, dzīvotājs nebūs, — klusā, elsainā balsī atbild valdnieks.

Ķērc kraukļi. Visapkārt līķi, vienvienīgi līķi… Viens sakustas, otrs noraustās… Vai viņam rādās? Bet — varbūt vēl ir dzīvi, tie, kas nav miruši?

Dūmi, kurus vējš atnes no sudmalu krāsmatām, šķebinoši smird. No sudmalu ēciņām Andersam Lenartsonam bija atšaudījušies Jērana Poses un Arvīda Drākes musketieri. Cik daudzi no viņiem tur sadeguši?

Diezgan ar pļāpām par Stūrēm, par granītu un lielajiem konungiem! Piespiezdams karali jāt starp karavīru līķiem, hercogs domā, ka iedzīs viņā šaušalas un nomāks viņa gribu… Karalis Sigismunds ar pašcieņu uzrunā tēvoci hercogu Kārli:

—    Kaujā pie Stekeborgas, jūsu gaišība hercog, uzvarēju es, tāpēc ari miera līguma noteikumus diktēju es! Šodien kaujā uzvarēji tu. Ar kādiem noteikumiem piedāvā parakstīt miera līgumu tu?

—    Jūsu Majestāte, miera līgumu mēs parakstīsim parīt, proti, svētdien pulksten divpadsmitos uz pirmā Stongonas upes tilta. Līgumu varēsi izlasīt, kad ieradīsies uz tā parakstīšanu. Tavu ierašanos garantēs ķīlnieki.

—    Tu pieprasi ķīlniekus? Hercog! Pie Stekeborgas es tev dāvāju dzīvību, līguma parakstīšanai nepieprasīdams nekādas garantijas!

—   Vai es esmu vainīgs, jūsu gaišība, ka tu esi izdarījis kļūdu? Tavs Stekeborgā piedāvātais līgums man bija nepieņemams, tāpēc to neparakstīju! Ia nesaņemšu ķīlniekus, man nebūs garantijas, ka manis piedāvātais līgums būs pieņemams tev.

Apvaldīdams augtin augošo niknumu, karalis Sigismunds klusē. Caururbjoši un acis piemiedzis uz viņu skatās hercogs Kārlis.

—   Ķīlniekiem jābūt pie manis rīt! — hercogs saka. — Rīt — ķīlnieki, parīt — līgums, svinības un dzīres — Linčēpingā.

—   Arī dzīres? — Spēka pašsavaldībai karalim Sigismundam vairs nav. — Vai tev vēl pietiek veselības dzīrošanai?

—    Jūsu Majestāte, ķīlnieku vārdus es jau nosaucu!

—    Tu pieprasi, lai es tev atdodu Ēriku Spari…

—    Ēriku Spari!

Hercogs Kārlis paloka galvu.

—   Tūru Bjelki…

—   Tūru Bjelki!

—    Brāļus Bannerus…

—    Brāļus Bannerus!

—    Un jēranu Posi…

—    Un Jēranu Posi! Visus ar sievām! Visus ar bērniem!

—    Bet vai princesi Annu ari tev nevajag?!

—    Nē, nevajag!

—   Hercog… Bjelkes vietā es tev varētu dot trīs Brahes, Spares — divus Stenbokus, Banneru vietā…

Hercogs Kārlis pārtrauc karali Sigismundu:

—    Jūsu Majestāte, par ķīlniekiem ņemu tikai tos, kuri rūpējas par Svanti Morica dēlu Stūri!

—   Attopies, tēvoc, tu nomocīji Svanu! Tev nav atpestīšanas!

—   Svans novecojis un miris. Vajadzīgs jauns Svans. — Ieturējis pauzi, hercogs Kārlis piemetina. — Jaunais Svans jau ir!

Sigismundam par muguru pārskrien šermuļi. Neapjēgdams, ko dara, valdnieks tik spēji un ar tādu spēku savelk pavadu, ka viņa zirgs zviegdams saslejas uz pakaļkājām.

Jaunais Svans — tas ir viņš, hercogs! Ja viņš kāps tronī, būs gan karalis, gan Svans! Ak Dievs!…

—    Ķīlniekus gaidīšu rīt! — Sigismunds dzird jaunā Svana balsi. — Ja vēlies palīdzēt viņiem, iesaki, lai seimā visi apliecina: Svante Morica dēls Stūre gatavoja apvērsumu.

Jaunais Svans karo, slepkavo, spīdzina, saņem ķīlniekus…

Karalis Sigismunds palaiž vaļīgāk pavadu un piecērt piešus. Cik tikai kājas nes, melnais zirgs aizauļo uz tiltu, kur stāv sprediķotājs Andris Magnus.

Jaunais Svans izlaupa un slēdz klosterus, mūkus dzen laukā no dzimtenes…

"O, sātan, rīt sagaidīsi gan ķīlniekus, gan svinības, gan dzīres! Viltvārdi Svanu karalis neatzīst, viņu neatzīs arī Zviedrija — esi nolādēts, o, sātan!"

Nakts no sestdienas uz svetdienu, 26. un 27. septembris.

Linčēpinga

Ģērbies baltā naktskreklā, karalis Sigismunds Vāsa sagumis pār galdu. Naktsmices zilais pungulis gul uz izplūdušā, sastingušā vaska. Ar vasku notecējušā svečturī deg svece — kura, piektā? desmitā? Sveces liesmiņa apgaismo zeltīšanas piederumus, trauku un melnu, saņurcītu masku. Ko Sigismunds zeltījis? Apzeltītas lietas uz galda nav. Zeltā spīd vienīgi valdnieka rokas…

Sigismundam aiz muguras divi tumši logi. Sveces gaismā tajos spīd četrstūra vitrāžas. Vienā — uz kūjas atbalstījies svētceļnieks noraugās tālē. Otrajā — sūkā ķepu pērtiķis.

"Vai jūsu bērni dzīvi un veseli, jums var pastāstīt tikai pats Dievs! Visuaugstais stāsta. Ieklausieties! Jūs izdzirdēsiet!"

Māsas princeses Annas balss.

"Brāli karali, mūsu tēvs karalis Juhans Trešais nogalināja Ēriku Četrpadsmito, savu brāli!"

Gustava Bannera balss.

Ericis izstāstīja Ērikam patiesību. Ir tāda instrukcija — jānoindē vai jāpārgriež vēnas, vai jānosmacē ar spilvenu… Ēriks izsūdzēja grēkus — viņš izstāstīja mācītājam par saviem grēkiem, noslēpumiem un savas patiesības. Viņš palūdza: ļaujiet izvēlēties nāves dienu man pašam — es vēlos sakopot domas, sagatavoties un zemoties Visaugstākajam… Ēriks gatavojās četras dienas un naktis. Pēc tam viņš pasūtīja maltītei saindētu zirņu zupu. Tā bija viņa iecienītākais ēdiens. Pēc maltītes pagāja divas stundas, un Ēriks Četrpadsmitais mira tūkstoš pieci simti septiņdesmit septītā gada divdesmit sestajā februārī. Sajūsmā par nāvei nolemtā mieru, stāvot aci pret aci ar nāvi, to man izstāstīja mācītājs Anderss Ericis."

Māsas princeses Annas balss:

"Hercogs Kārlis dabūja zināt, ka mūsu tēvs karalis nonāvējis brāli Ēriku. Ērika meita Sigrīda Tota, dzemdējusi dēliņu, uzrakstīja hercogam vēstuli, kurā lūdza Kārli būt par mazuļa krusttēvu. Sigridas vīrs kalpo tev, karal, un Sigrida briesmīgi baiļojas par sava vīra likteni, ja hercogs gūs uzvaru pār tevi. Sigrida vēlējās izdabāt hercogam. Bet Kārlis viņai atbildēja: uzaicini par krusttēvu karali, tava tēva noslepkavotāja dēlu. Brāli, karal, hercogs tevi baida ar Stūrēm, bet patiesībā pats vāc pierādījumus, ka mūsu tēvs… Vai tu saproti? Daudzi godājami zviedri hercogam varētu palīdzēt atkarot kroni no slepkavnieka dēla. Brāli, bīskaps Pēteris Tilickis tev deva pareizu padomu: tiem, kurus hercogs pieprasa par ķīlniekiem, noteikti viņam būs jāpakļaujas, jo vienīgi viņi var… Ko es te runāju? Ak Dievs!… Manā kristīšanas dienā[145] karalis Ēriks manai mātei uzdāvināja četrpadsmit tūkstošus marku… Banneri! Kāpēc klusējat jūs? Saņemieties!"

Stena Bannera balss:

"Princesei taisnība. Tagad tikai mēs, ķīlnieki, vēl spējam aizraidīt hercogu Kārli pie Dieva Tā Kunga!"

Karalis Sigismunds dzird savu spokaino balsi:

"Nē! Mani sūtņi Kārlim pašlaik piedāvā Elvsborgu un Vadstenu. Hercogs kritīs kārdinājumā! Vadstena nav ne Spare, ne Bjelke, ne cilvēks.

Vadstenu nevar ne pakārt, ne apglabāt. Vadstena ir neiznīcināms drošības līdzeklis! Nē, nē, es nespēju nonāvēt hercogu!… Daudzi zviedri viņu uzņem par jauno Svanu… Karalim nav brīv nogalināt Svanu!"

Tūra Bjelkes balss:

"Nevis jūs, valdniek, bet gan — es!… No tilta apakšas hercogam uzglūnēs mans apsargs. Bīskaps Tilickis viņam piemetis četrdesmit guldeņu!" Tūrs smejas. "Bīskapam izdevīgāk izmest dažus desmitus guldeņu, nekā ziedot hercogam dārgumus, kuri bija uz "Baltā ērgļa"."

Gustava Bannera balss:

"Saprotiet, karali, ja jūs zaudēsiet kroni… ja gadīsies tā, par Zviedrijas karali kļūs hercogs un par troņmantnieku nevis jūsu, bet gan hercoga dēls. Valdniek, atdod mūs Kārlim! Vai nu — vai nu. Cita ceļa vairs nav."

Atkal iesmejas Tūrs Bjelke.

"Mīļais Zīzi, kad Mocekļu kalnā nocirta galvu svētajam Dionīzijam, viņš to saņēma rokās un nosoļoja vēl septiņas jūdzes. Mēs tiksim tālāk, Zīzi!"

Cienīgā tonī noducina Povila Tvirbuta balss:

"Paņemiet, kungi, katrs pa svecei, galvas nēsāšanai būs vairāk gaismas!"

Sigismunds paceļ galvu, atsēžas taisni un raugās uz durvīm. Durvis vaļā. Sienmalē nočab — piecēlies sēdus kāds vīrs, kas gulējis uz lāčādas. Pagultes trabants… Žurka! Kāds labums no šiem trabantiem, apsargiem, sekretāriem un padomniekiem? No kā viņi valdnieku sargā? No tagadnes! No kā viņi iesaka vairīties? No tagadnes!

Sigismunds ceļas kājās, uzmet pār naktskreklu rītasvārku un iet uz durvīm, pa durvīm — uz puskrēslaino gaiteni. Viņš murmina;

—   Vāziet vaļā sarkofāgu — laidiet ārā… Laidiet!…

Visām istabām durvis vaļā. Pie katrām durvīm stāv trabants.

—   Vāziet vaļā… Laidiet…

Cilvēki mēdz būt visādi. Vieni bēg no tagadnes uz pagātni, citi laužas no pagātnes uz tagadni.

Grāfiene Sabīne Katarīna, senču zemi atēdusies, un grāfs johans graižu graizīto sievu radību gaidībās izveda uz Kalmaru — grāfienei patiešām bērns nenāks pasaulē, kaut nu nenomirst vēl pati. Ja arī laidīs — ko? Cilvēķeli ar nezvēra galvu vai nezvēru ar cilvēka galvu?

Bet vāci pagūst… Izraujas… pārceļas no pagātnes uz tagadni svinīgi, viņus sagaida pūlis — sveic un sveic!… — Vakar Linčēpingā iebraucis hercogs Kārlis. Vidū starp hercoga karieti un gvardes kavalēristiem ripojusi greznā un ērtā baronu Hautenbergu kariete. Pa lodziņu ļaudīm mājusi satraukti laimīgā baronese Kēte Šenka fon Hautenberga.

"Bērns, kas mātei radījis tik daudz ciešanu… Bērns, kas pašlaik izliecies varenāks par Dievu!… Nevis šāda karaļa dēļ mēs esam mocījušies cietumos un guldījuši galvu uz bendes bluķa!"

Hercogs Kārlis metis cilvēkos monētas ar savu attēlu. Monētas kalis barons Kristaps Šenks fon Hautenbergs.

Bet nodevēju nav. Ir vienīgi cilvēki, kuri no pagātnes laužas uz tagadni, un cilvēki, kuri no tagadnes bēg uz pagātni. Ja cilvēkam pateiks, ka viņš nodevis Zviedriju, cilvēks nesapratīs, ko gan viņš nodevis. Kā var nodot Zviedriju, kurā valda vācieši? Kā var nodot karali, kas dzīvo Varšavā un valda Polijā?

Te jau Tūra Bjelkes telpas. Priekšistabā uz augsta triju kāju galdiņa deg svece. Viesistabā tumšs… Guļamistabā tumšs… Dieva Tēva un Dieva Dēla vārdā!… Un valdnieka roka, kura met krustu, sastingst — tā ir no zelta, tā vairs nav dzīva!

— Vāziet vaļā!… Laidiet iekšā!… Aiz manis nāk bērni!…

Tūrs Bjelke, Ēriks Spare, Gustavs Banners, Stens Banners un Jērans Pose — visi viņi — vakar izgājuši no pagātnes uz tagadni laikam taču mirt… Tūra Bjelkes apsargs nebija izšāvis. Nebija paguvis. Viņu — tāpat kā Henriku Nikirhomu, tāpat kā Svanu — piesējuši pie kauna staba.

Jaunais Svans atļauj dzīvot tagadnē Lejonhuvudiem, Ribingiem, Brahēm — kam vēl? Iebraucot Linčēpingā, jauno Svanu sveicis bīskaps Pēteris Benedikts un grāfs Ēriks Brahe, teikdams;

"Cilvēku vienprātība vērtīga tad, kad vienotāji neveido klanus un kopienas, kuras iedomājušās, ka tām varētu piederēt sveši cilvēki. Zviedrijā svešu cilvēku nav. Zviedrijā svešu cilvēku nav!"

—   Svešs esmu vienīgi es — karalis… Dzīvs gan vēl, bet jau sarkofāgā…

Arī princeses Annas guļamistabā deg svece — kamīna mutē tā plīvuļo

kā patīkami mājīga uguntiņa. Princese aizmigusi. Viņai piekļāvies, šņākuļo mazais Kārlis Spare. Blakus gultā klusītiņām dvašo divas meitenes — Anna Bannera un Mareta Bjelke…

Gaišo matu sprodziņa, savijusies uz vaiga, trīsuļo, un tuklās lūpas sakustas — ko meitenīte pa sapņiem čukst un kam čukst? vai māmiņai? vai tētiņam? Ķīlniekus vīriešus hercogs Kārlis ieslodzījis Rīstadē un Šedā, viņu sievas — Vistā, Tēdenā un Landerūdā.

"Par bērniem parūpēšos es!" princese Anna bija pateikusi hercogam. Hercogs nosmīnējis…

Karalis satrūkstas: acis! Gultas galā meitenēm pie kājām saritinājies guļ pinkains runcis — viņš, palicis sardzē, ar lielajām, dzeltenajām acīm vēro ikkatru valdnieka kustību.

—   Cst!

Sigismunds pieliek pirkstu pie lūpām. Sveces gaismā pirksti iezaigojas zeltā. Runcis pieglauž ausis un plēsonīgām acīm vēro metāliski spīdošo valdnieka roku. Karalis steigšus uz pirkstgaliem lavās pie durvīm.

Gaitenis augsts, pustumšs, māsas čuksti drūmi:

"Mūsu māmiņa karaliene maldījusies… Ticība nav atpestīšana! Ticību baro mīlestība, bet cilvēki stiprāk tic tiem, kurus mīl… Mūsu māmiņa bija vāja, jā, vāja! Stiprāk viņa ticēja mūsu tēvam karalim nekā Dievam! Mēs esam vēl vājāki; es neticu brālim, tu — māsai… Mēs neticam vairs nevienam… Par Kristu mēs vairs nerunājam ne labu, ne ļaunu… Brāl! Brāli karali, izmet no Svētajiem Rakstiem Kristu — kas tajos paliks?"

Gaiteņa grīda izlikta no ķieģeļiem. Ķieģeļiem slapju smilšu krāsa. Liekas, tu, cilvēk, ej pa slapjām smiltīm. Un brīnies — ej, bet pēdas smiltīs nepaliek.

Guļamistabā beidz izdegt vēl viena svece. Valdnieka zeltītā, gluži kā nedzīvā roka loba vasku no galda un papīra lapas.

Vakar vakarā, mielasta laikā, hercogs Kārlis svinīgi bija izsniedzis valdniekam drošības rakstu. Sadumpojušies dālekarlieši alkstot pēc karaļa asinīm. Ar drošības rakstu hercogs dālekarliešiem pavēlot neaiztikt karali, jo valdnieks dodoties uz Stokholmu seimā sniegt paskaidrojumus, izlūgt zviedriem piedošanu par nodarītajām pārestībām un atkal viņiem zvērēt. Karalis drošībā varot pavadīt nakti Šenesas cietoksnī, Nīčēpingas pilī, kā arī Verterlungas un Sēderteljes mācītājmājā.

Karalis Sigismunds sažņaudz zeltītos pirkstus, saņurca drošības rakstu, pievelk tuvāk stikla bļodu un iemērc rokas zilganā, biezā šķidrumā. Pār tā virsmu izplūst zelta putekļi — plēvīte bālē, bālē, līdz acu priekšā zelts pārvēršas par pelējumu…

"…mūsu tēvs karalis nonāvējis…"

Atbalstījies uz kūjas, svētceļnieks noraugās tālumā.

Sūkā ķepu pērtiķis.

Sigismunds noslauka rokas baltā dvielī. "Tas, kurš neatsakās no saviem mērķiem, nav bezspēcīgs. Dievs, Tavi vārdi mani glābj!"

Trešdiena, 14. oktobris. Stekeborgā

"Baltā ērgļa" augšklājā trako vējš. Pēteris Vesjolovska kungs un galmadāma Elizabete Oksenšerna pāri klājam ved pie borta princesi Annu.

Pār galvu uzrāvusi apmetņa kapuci, kura oderēta ar zvērādu, princese sastingusi apstājas pie borta un lūkojas uz vakariem — pret vēju, acis viņai plati ieplestas.

Vakaros cauri vēja trenktajiem mākoņiem debesis blāzmo sarkanas. Auksts. Pa melnajiem ūdeņiem uz Sēderčēpingu attālinās vienburas kuģis. Ar to aizbrauc ķīlnieku bērni, par kuriem Anna bija gādājusi gandrīz trijās nedēļas — Mareta Bjelke, Anna Bannera un Kārlis Spare… Hercoga Kārļa ieceltais jaunais Stekeborgas cietokšņa priekšnieks Mikaels Hammaršelds neved bērnus uz Visingsas salu — uz drošāko paslēptuvi. Viņš ved bērnus uz Stureforsu. Kas viņus tur aprūpēs un pieskatīs, kas mācīs un audzinās? Mātes sēž Erebrū cietumā un Nīčēpingas cietumā, tēvi — Gripsholmā…

Pāri cietokšņa rītpuses mūrim rēgojas bumbieru — garum garo augļukoku — palotnes. Bumbierēs sakāpuši daudzi kalpotāji un galminieki.

Viņiem aizliegts atstāt cietoksni un kāpt torņos. Vienīgi no dārza kokiem viņi var redzēt, ka princese Anna dodas projām.

Princese saausās: vējš nes šurpu stieptas un sērīgas taures skaņas un retus bungu iedundienus — no viņas atvadās Kvintins Bundzinieks!… O, nē, tā nav vakarjunda, tā nav vakarjunda!… Anna iekunkstas šņukstos un ar plaukstām aizsedz acis.

—   Dievs debesu valdniek!… Kāpēc es neesmu dzimusi pēc siļķu nārsta? Kāpēc tā neesmu es, kura pieliek bumbierē? Elsa!..

Princese Anna apskauj galmadāmu un, paslēpusi seju viņas plecā, raud.

Elizabete Oksenšerna ar brīvo roku pamāj Pēterim Vesjolovskim — ejiet prom, ejiet!…

Pēteris Vesjolovskis paklanās, apgriežas un, iedams projām, vēl sadzird Annas raudas: es guļu, mostos, ēdu, staigāju un appaijāju svešus bērnus, bet — es nedzīvoju! Es nedzīvoju — to zinu droši! Elsa, kas noticis -— vai mani nogalinājuši, vai arī pati esmu nogalinājusies?…

Karalis nebrauc ne uz Stokholmu, ne uz hercoga sasaukto seimu. Karalis atgriežas Polijā. Izputējušas princeses Annas cerības apprecēties ar brandenburģieti. Izputējušas cerības kļūt par karaļvalsts pārvaldītāju. Izputējušas cerības mantot troni, ja to zaudē brālis karalis. Princeses cerības izputējušas, Pēterim Vesjolovskim — atdzimušas: viņš pārvada Annu uz Lietavu, ieved viņu atpakaļ lietaviešu politikā, kamēr Nikifors pagrabā, kamēr viņš dzīvs, zviedru princese Anna nevarēs nepildīt lietaviešu politiķu iegribas, kanclers Leons Sapiega nevarēs neapstiprināt Pēteri Vesjolovski par galma ministru!…

Pa pakāpieniem Pēteris Vesjolovskis noiet apakšklājā. Pie borta nekustīgi stāv kāds virs. Povils Tvirbuts — nosalis, sarāvies, noraizējies… Vesjolovskis pieiet viņam klāt un bažīgi jautā:

—    Kas noticis, kungs Povil?

—   Kas noticis! — Povils Tvirbuts iebrēcas un savas niknās acis piebāž cieši klāt Pētera Vesjolovska acīm. — Mēs bēgam projām no Zviedrijas! Mēs atgriežamies mājās. Jūs no kuģa nokāpsiet senatora rangā. Bet — es?

Pēteris Vesjolovskis brīnās.

—    Kungs Povil, vietu senātā solījis es jums neesmu…

—    "Tēvijas liktenis tiek izlemts tad, kad tiek izlemts tavs liktenis. Tēvija ir darījumu tirgus. Tie, kuri noliedz darījumus, atsakās no nākotnes…" Savu norunu, savu darījumu es esmu izpildījis. Un jūs — vai jūs esat? Līdz pašam šim brīdim nezinu, kas mani sagaida, kad būšu izkāpis krastā… Kur jūsu garantijas, ka man nevajadzēs aizstāvēt Radvilus, ka mani nevajās kanclers, ka es būšu brīvs cilvēks?

Pēteris Vesjolovskis nesatricināmi atbild:

—   Kungs Povil, nekad nevienu neesmu piemānījis! Garantija jūs gaida mājās. Garantija ir jūsu sieva. — Vesjolovskis atkāpjas nostāk no Tvirbuta un pār bortu paskatās lejup bangojošajos, svēdrainajos ūdeņos. — Cilvēk, cilvēk!… Tu vari aiziet no mājām, no ģimenes, no dzīves, bet — vai tu vari nekur nenonākt? Aizgājis no mājām, tu kļūsti par ubagdāvanu uzlasītāju… Aizgājis no dzīves, tu nokļūsti Viņsaulē… Aizgājēju nav. Ir tikai pārgājēji…

—   Sieva? — Tvirbuta atģidies paskatās uz Vesjolovski. — Kāds visam sakars ar manu sievu? Vienošanos ar jums esmu noslēdzis es!…

—    Jūsu sieva to bija noslēgusi daudz agrāk. Kad būsiet mājās, pasakiet viņai paldies, kungs Povil!

Pēteris Vesjolovskis pagriežas un strauji aiziet pie kāpnēm, kuras ved lejā — uz kajītēm.

—    Pagaidiet!…

Pēteris Vesjolovskis ne atskatās, ne apstājas. Povils Tvirbuts stāv uz klāja viens. Vējš. Viļņojas ūdeņi.

Vakarjunda. Cietoksnī Kvintins spēlē vakarjundu. Viņš atvadās.

Marcebela! Marcebela… Bela… bela…

Piektdiena, 30. oktobris. Nīčēpingā

— Mīļā, tēja atdziest!

Hercogiene Kristīna paceļ balto porcelāna tasīti un pieliek pie mutes.

Baronese Katrīna Šenka fon Hautenberga pārlaiž skatienu spoguļiem pie trijām balkona sienām un virs aizsargmargām uzsietajam aizkaram. Lejā, Apaļā torņa zālē pie apaļā galda notiek sēde, kurā piedalās hercogs Kārlis un daži padomnieki.

—   Apburoša vietiņa, vai ne? — hercogiene saka. — Kad hercogs zālē apspriež svarīgas lietas, viņš zina, ka šeit, uz balkona, es viņu dzirdu un atbalstu. — Uztvērušas baroneses glāstošo skatienu, hercogienes acis kļūst neizteiksmīgas. — Vai jums patīk?

Hercogienei Kristīnai mugurā mēļa kleita, lielo sirdsveida krūšu izgriezumu apmalo neparasti smalkas mežģīnes, kuras glītās krūšu līnijas izkausē gluži kā miglā. Iekritis krūšu bedrītē, spīd piekariņš — briljanta enkurs.

—   Manam drēbniekam piemīt laba gaume, vai nav tiesa? — Kristīna klusi iejautājas.

Katrīna Šenka fon Hautenberga atbild vēl klusāk:

—     Esmu sajūsmā par sievietēm, kuras spēj novērtēt citu sieviešu pievērsto uzmanību! Patiesu svētlaimi sieviete izbauda tad, kad sajūsmina citas un kad sajūsminās par citām. Vīriešu uzmanība mēdz būt tik nenoturīga un virspusīga, vai ne, mīļā?

Hercogiene Kristīna atspiežas pret krēsla atzveltni, un smalkās mežģīnes uz krūtīm izbužinās — piekariņš, briljanta enkurs, nokļūst to noslēpumu pilnajā apēnojumā.

Baronese Kēte paceļ tasīti un, lūpas pavērusi, ar baudu ieelpo tējas siltos garaiņus. Apaļā seja ar divām pazodēm kārīgi pietvīkst. Viņas jaunība jau aiztraukusies. Aizvien stiprāk viņu sajūsmina jaunās sievietes, jūsmošana par viņām aizvien patīkamāka…

Lejā, zālē, rešņā balsī runā hercoga Kārļa personiskais padomnieks Ludberts Kauers:

—    Mēs ticējām karalim. Stekeborgā viņam atstājām "Balto ērgli" un septiņpadsmit mazākus kuģus pārbraucienam uz seimu Stokholmā. Un vēl reizi esam dabūjuši pārliecināties, ko vērta akla uzticēšanās. Karalim nemaz ne prātā nav bijis pildīt parakstīto līgumu! Četrpadsmitajā oktobrī viņš no Stekeborgas izkuģo uz Kalmaru. Divdesmit piektajā — no Kalmaras uz Gdaņsku, uz Poliju. Aizbraukdams viņš Kalmarā atstāj armijas garnizonu. Tā komandēšanu viņš uzticējis Juhanam Sparem, ķīlnieka kanclera brālim, princeses mīļākajam, proti, cilvēkam, kurš alkst atriebties mums. Karaļa ziņnesis Nilss Rašs atgādājis satriecoši nekaunīgu vēstuli. Cīņā zaudējis, no paskaidrojumu sniegšanas seimā nobijies, no karaļvalsts aizbēgušais valdnieks vīzdegunīgi dod pavēles uzvaru guvušajam hercogam! Viņš pieprasa atbrīvot ķīlniekus! Viņš pieprasa, lai atlīdzina zaudējumus, kādi nodarīti ķīlnieku muižās! Viņš pieprasa, lai atdodam bīskapa Pētera Tilicka, šitā bendes, dārglietas, princeses Annas tepiķus un mūzikas grāmatas. Viņš pieprasa, lai patriecam no Stekeborgas hercoga iecelto cietokšņa priekšnieku Mikaelu Pedera dēlu Hammaršeldu. Viņš tikai pieprasa, pieprasa un pieprasa! Un aizliedz! Hercogam viņš aizliedz pat sasaukt seimu. Karaļa prasības, šķiet, atbalsta Nilss Jērana dēls Jillenšerna, augstākais tiesnesis. Re, ko vēstulē hercogam tiesnesis raksta: Ja hercogs būtu paklausījis maniem padomiem, zviedru valsts būtu izvairījusies no daudzām nelaimēm… Padomnieku kungi, kad un kādus padomus augstākais tiesnesis hercogam devis? Gadījies, ka hercogs pajautājis, pat neatlaidīgi prasījis padomu, bet Jillenšerna izlocījies; esmu vecs, esmu slims, cīnos ar nāvi… Gari neprātodams, Jillenšerna aizstāv karali! Kā karalis valda karaļvalsti, viņam nekrīt svarā! Karalim vienmēr taisnība un — cauri, beigta balle!

Uz balkona, apskāvusi sēdošo hercogieni Kristīņu, baronese Katrīna Šenka fon Hautenberga rotaļājas ar mežģīnēm un briljanta enkuru, ik pa brīdim pārslīdinādama ar roku pār viņas krūtīm. Baronese stāsta:

—   Bs pavadīju uz Zviedriju pirmo sievieti, kura nēsāja Florences zeķes… Dieviņ, dieviņ, kurš būtu varējis iedomāties, ka tik tramīga, tik trausla sieviete, kura velk kājās tik smalkas zeķītes, šitā sajauks zviedriem dzīvi!

—    Kēte, dārgā, ja tu zinātu, kā mani ērcina, kad visi šitik iztapīgi luncinās ap Nilsu Jillenšernu! Kāds no šī augstākais tiesnesis? Sapļekusi beka!… Viņam sen vaira nav atmiņas. Viņš runā un raksta to, ko viņam iesaka runāt un rakstīt dēls! Bet dēls kalpo karalim… — Hercogiene piekļauj lūpas

Kētes rokai, kura glāsta viņas krūti. — Ak mīļā, jūs esat tik laba!… Ja jums tik stipri patīk mana skrodera gaume, nebūšu greizsirdīga, ja mīļais Toms arī jums kaut ko pašūdinās. Ticiet man, Toms prot jūsmot tā, kā neviens cits!…

—    Ak vai!… Par vēlu kādam jūsmot par mani… — Baronese atliecas no Kristīnas, laiski aizpeld pie spoguļa un ielūkojas savā atspulgā. — Vai gan tā esmu es? Hercogien, mans prāts neņem pretim! Kam esmu upurējusi savu jaunību? Ko pati no laba prāta esmu līdudi iekšā cietumā? Kā vārdā? Vai šitāda karaļa vārdā?

Hercogiene Kristīna aizsmakušā balsī iesmejas.

—    Kēt, jūs vēl esat skaista! Ja jūs ietērptu mans drēbnieks, par jums būtu sajūsmā ne tikai vīrs, bet arī es!

—    Nemieriniet mani, hercogien! Lai jūsu drēbnieks būtu labāks par labu, Dievs viņš nav. Tā tas ir! Pat Dievs nespēj atdot cilvēkam aizskrējušo laiku.

Lejā atskan Morica, Stena dēla, Lejonhuvuda balss. Grāfs lasa hercoga Kārļa vēstuli augstākajam tiesnesim Nilsam Jērana dēlam Jillenšernam, un hercogiene Kristīne, pielēkusi no krēsla, aizvelk Katrīnu Šenku fon Hautenbergu pie aizsargmargām, līksmodama:

—    Paklausieties, mīļā, jūs tikai paklausieties!…

No augšas, no balkona, grāfs Morics Lejonhuvuds izskatās nožēlojams: pliks pauris, izliektā piere aizsedz degunu — vīrietis bez acīm, bez deguna, bez lūpām… No viņa balss baronesei sametas nepatīkama dūša.

—    …ko man vajadzēja darīt, ja ne seimu lēmumi, ne likumi, ne vēstules, ne radniecīgās asinis karalim neko nav nozīmējušas? Kā man vajadzēja rīkoties, kad karalis ieveda Zviedrijā svešzemnieku armiju? Vai šādā gadījumā nav spēkā iedzimtais pašaizsardzības likums: spēks balsta spēku? No karaļa mēs pieprasījām vienīgi papīra skrandas, vienīgi tiesības dzīvi sakārtot ar likumiem, kuri pasargā mūsu mājas. Es vēlējos norēķināties ar karali līdz pēdējai ērei, nodot viņam senāta man iesmērēto varu, atkāpties uz savu mantoto hercogisti un klusi, mierīgi dzīvot. Taču karaļa padomnieki noskaņoja viņu pret mani — pret visiem zviedriem, kuri noilgojušies pēc mierīgas dzīves. Augstākais Tiesnesi, es vairs neprasīšu Jums padomu, kā lai atbrīvo Kalmaru, kurā karalis, pārkāpis līgumu, atstājis svešzemnieku karaspēku. Arī Jūs esat ieteicis karalim lauzt līgumu ar mani. Jūsu grupējums centies panākt, lai mēs — gan karalis, gan hercogs — ejam bojā. Jūsu radinieku klans gribēja iznīdēt visus karaļa Gustava Vāsas pēctečus. Providence nav ļāvusi Jums šos šaušalīgos mērķus sasniegt. Dievs, siržu pavēlnieks, saskatījis mūsu tikumiskumu un taisnīgumu. Augstākais Tiesnesi, ja lūs neizbeigsiet liekuļošanu, mēs neparādīsim godu Jūsu vecumam, ar ko mēdzat attaisnot savas neģēlības…

Balkonā hercogiene Kristīna sažņaudz dūrītes un, no prieka vai apdullusi, čukst:

—    Kā skan vīrieša balss! Kādu negaidītu jēgu gūst vārdi! Brīnums… Kad vīrietis lasa sievietes rakstītus vārdus, rodas brīnums!…

—     …ja Jūs, vecs vīrs, vēl esat spējīgs pastrādāt ļaunu, tas liecina, ka Jums vēl varētu būt pa spēkam darīt Zviedrijai arī labus darbus. Tāpēc iesakām Jums uzvesties godam un viltības melnos sodrējus nākotnē nekad vairs nekaisīt uz saviem sirmajiem matiem.

—    Šo vēstuli rakstīju es, Kēt! — lielīdamās saka hercogiene Kristīna.

Katrīna Šenka fon Hautenberga, domīgi un no augšas skatīdamās uz

grāfu Moricu Lejonhuvudu, atbild:

—    Esmu sajūsmināta par jūsu drosmi, mīļā! Priecājos, ka mums jau ir cilvēks, ar kuru varam aizstāt augstāko tiesnesi[146] …

—    Ak!… Es eju pie galda! — Hercogiene sarosās. Sēzdamās krēslā, viņa piebilst: — Politiķa sievas liktenis ir pretīgs, Kēt! Komplimentus, kurus vajadzētu sacīt viņa sievai, izsaka viņas vīram, pat vēl ļaunāk — viņas vīra padotajiem.

—    Hercogien! Vai vērts sevi skumdināt par šādām lietām? Mēs taču esam sievietes… Sievietēm dzīve kā ēna, un laikam taču tā ir visu mūsu laime.

—   Tēja atdzisusi… Varbūt vīnu?

—      Patiešām! Mīļuprāt iedzeršu vīnu, es tik stipri uztraucos par brāļiem… Viņiem taču jūs padomu neesat devusi…

—    Esiet bez bažām, Kēt! — Hercogiene Kristīna pašķindina zvaniņu. — Brahēm padomi nav vajadzīgi. Viņi paši ir lieliski padomdevēji!

Galdzinis atnes vīnu.

Brāļa, grāfa Magnus Brahes, runu baronese Katrīna Šenka fon Hautenberga klausās aizturētu elpu.

—   Jūsu gaišība hercog, vēstules karaļa ieceltiem tiesnešiem un ministriem var jau būt, ka vērts rakstīt, taču mūsu īstais darbs — rīcība! Kāpēc mēs vilcināmies? Zāmuels Laskis vēl nav saņemts ciet. Ābrahams Angermanis nav tas virsbīskaps, kāds mums vajadzīgs. Teoloģijas profesors Botnijas Miķelis padzinis somus no Greneborgas. Mūsu karaspēks varētu soļot uz rītiem drošāk, ja tam dotu svētību virsbīskaps, profesors, karavīrs. Kāpēc mēs nesteidzamies sūtīt vēstnesi pie cara Borisa Godunova? Lietavas un Maskavas kņazistes pamiera laiks beidzas. Pamiers nedrīkst turpināties! Obligāti jānosūta vīrs arī uz Varšavu — pie karaļa. Mani nelaiž vaļā domas par Arnoldu Grothūzenu. Viņš karali mācījis un audzinājis. Princis bija pieķēries skolotājam. Kronēdamies viņam piešķīris bruņinieka titulu. Neesmu dzirdējis, ka cits kāds karalis tā būtu pagodinājis savu bērnības skolotāju. Arnolds Grothūzens ir satriecoši nelokāms vīrs! Viņu nebija iekārdinājusi pazudušā audzēkņa karaliskā žēlastība — no titula viņš atteicās. Tāpēc es domāju, ka tagad… tieši tagad… un tieši Arnolda Grothūzena nosūtīšana uz Varšavu — vislietderīgākā…

—   Vislietderīgākā? Kādu labumu tad jūs cerat sagaidīt no karaļa? — hercogs pauž izbrīnu, tad, brīdi klusējis, vēršas pie Magnus brāļa: — Grāf Ērik, pirmo reizi jūs piedalāties apspriedē, pildot padomnieka pienākumus. Kādi mēs jums šķietam? Vai neesam prātu zaudējuši? Vai mēs ņemu rgojam?

Katrīna Šenka fon Hautenberga izdzer vīna kausu gandrīz līdz dibenam. Uzrunājot viņas brāli Ēriku, hercoga Kārļa balss skanējusi zobgalīgi. Vai hercogs joprojām Ērikam netic? Kāpēc gan viņam būtu jāuzticas?

Ēriks ir pārbēdzējs no karaļa nometnes!… Bet — vai gan tie nebija pārbēdzēji no hercoga Kārļa nometnes, kuri izšķīruši hercoga uzvaru kaujā pie Linčēpingas? Karalis uzticējies pārbēdzējiem un cietis sakāvi… Hercogs ienaidnieka kļūdu neatkārtos, taču viņš maldīsies arī tajā ziņā, ja atbalstīs viltniekus, kuri viņam no sirds padevīgi…

—   Kēte mīļā, neuztraucies! — Hercogiene Kristīna iedrošinādama skatās uz viešņu. — Man šķiet, grāfs Magnus varētu būt labs kanclers. Viņš pārāks par Spari no visiem viedokļiem!

Kēte atkal iemalko vīnu. Kāpēc klusē brālis Ēriks?

—    Hercogien dārgā, es tā baiļojos par nabaga Beātu Margaritu! Karalis viņai nav sniedzis palīdzību. Ja nepalīdzēs hercogs, meitene nekad neapprecēsies ar Stenboku. Tik skaista meitene vīst nost!…

—Vīst nost! — Hercogiene ieintriģēta, viņa savelk uzacis — izliektas, melnas. — Mīļais Toms sevišķi vērtē vīstošu skaistumu. Viņš tik lieliski prot atklāt vīstošā skaistuma burvību!… Vai jūs neticat? Šovakar jūs pati, baronese, par to pārliecināsieties, es garantēju, ka pārliecināsieties!…

Lejā, zālē, atskan apslāpētā un žēlā grāfa Ērika Brahes balss:

—   Visuaugstais Dievs, jūsu gaišība hercog, godātie grāfi, mēs, zviedri, taču neesam vainojami, ja mūsu mājas drūmas! Vainīgi svešzemnieki! Ne no šā, ne no tā vīrs taču nesāks iekaustīt sievu, kādam viņa jāapmelo! Zviedrs zviedru ne no šā, ne no tā nesāks nīst, kādam šie divi jāsakūda. Sabrukumu Zviedrijā izraisījuši un uztur svešzemnieki. Naivs būs tas, kurš pat vēl tagad domās, ka mūsu karalis to nesaprot. Svešzemnieki apsviedīgi izmanto karaļa vājības, karalis tīksminās par svešzemnieku blēdīgajiem pakalpojumiem. Lemsim, kas mums būtu jādara…

—    Grāfs stāsta patiesību. Prātīgs cilvēka savas mājas nepārvērš par elli. Mūsu mājas par elli pārvērtuši citi — svešzemnieki, — skarbā balsī runā hercogs. — Mums jāpadzen svešzemnieki no Stokholmas, no Kalmaras, no Turku. Tas mums jādara nevilcinoties! Taču — vai ar svešzemnieku padzīšanu tagad pietiks? Pirms trīsdesmit gadiem ar to būtu pieticis. Tagad — par maz! Zviedri tā izklīduši, tā saķīvējušies, ka netic nevienam, ka viņus atkal var savienot tikai liels un smags pārbaudījums — karagājiens, tāds karagājiena, kura veiksme būs atkarīga no katras ģimenes, no katra vīra.

Baronesei Kētei kļūst vieglāk ap sirdi. Hercogs Kārlis nav atgrūdis, nav nosodījis viņas brāli Ēriku, pārnākušo pazudušo dēlu! Viņš atzinis brāļa gudrību, ka grāfs runājis patiesību…

—   Ak Dievs, ak Dievs!… — laimīgi čukst Katrīna Šenka fon Hautenberga.

—    Baronese dārgā, no visas sirds iesaku — nevēlieties, lai par grāfienes Beātas Margaritas laulībām sāk rūpēties hercogs! Hercogs itin nemaz neizprot sievietes!.,.

Lejā hercogs Kārlis runā:

—   Kad mūsu senči, lielie konungi, bija saķildojušies, mājās viņi nekaroja un savas asinis nelēja — viņi devās uz jūras otru krastu, uz svešām zemēm. Tauta izlīgst mieru un apvienojas karagājienā. Manas domas jau nākotnē — jūras viņā krastā. Lielkonungu Zvērkampis pamodies, kungi!

—   Vai dzirdējāt, Kēte? Hercogs pošas lielam karagājienam. Viņš ilgi būs projām no mājām. Novembrī noteikti atvediet grāfieni Beātu Margaritu uz Nīčēpingu. Mana pils būs viņas pils. Viņa apprecēsies ar šo Stenboku. Par meitenēm, kuras prot sajūsmināties, es gādāju kā par miesīgām māsām! — Hercogiene Kristīna pieliec galvu un brītiņu vērīgi nopēta grāfieni Katrīnu, tad izprotoši pasmaida, — Jūs brīnāties, Kēt!… Nav par ko brīnīties. Hercogam tūdaļ būs piecdesmit, bet man — divdesmit pieci!… Un es nevēlos kādam būt par mīļāko! Es nevēlos kļūt neuzticīga vīram.

—     Es saprotu, jā, es saprotu!… Ak kungs, vai gan es neesmu bijusi jauna? Tomēr man nemierīgs prāts…

—    Nemierīgs prāts?

—   Patiešām… Jūs tik daudz stāstījāt par mīļo Tomu… Man nemaz nepatiks, ja jūsu drēbnieks sāks izrādīt sevišķu interesi par manu brāļameitu.

—    O!… — Hercogiene Katrīna sirsnīgi smejas. — Mīļais Toms par viņu interesēsies, jā, interesēsies! Bet — kāds gan no šādas interesēšanās labums, Kēt? Tomam sievietes ir nevis grēcīgā miesa, bet gan mākslas darbs! Ja par sievieti, kura tērpusies viņa šūdinātajās drānās, sajūsminās cita sieviete, mīļais Toms būs priecīgs kā bērns. Sievietes greizsirdību pret otru sievieti viņš uzskata par visu laiku šausmīgāko ļaunumu, Kēt! Vīrieši tik vāji un gaisīgi — viņi pārkāpj laulību, viņiem ir mīļākās… Mīļā Toma mācība varētu noderēt dzīvē katrai sievietei. Priecājieties! Jūsu brāļameita apprecēsies, audzinās bērnus un mūžu nodzīvos mierīgi un laimīgi — neapnikusi vīram un nepiedzīvojusi greizsirdības mokas. Es gaidīšu, Kēt, grāfieni Beātu Margaritu!

Runādama klusā, piesmakušā balsī, hercogiene Kristīna kā nevilšus, kā netīšām atraisa izgriezuma aukliņu, un smalkās mežģīnes lēnām paveras, atsegdamas krūtis arvien plašāk.

Baronesei Katrīnai Šenkai fon Hautenbergai kļūst šķebeni ap dūšu. Šitā lapsa!… Šitā Holšteinas lapsa izprecinās Beātu Margaritu, protams, viņa viņu izprecinās! Bet ko gan būs vērtas laulības, ko būs vērtas simt un tūkstoš laulību, ja vīri, atstājuši mājas, sievas un bērnus, cīnīsies un karos viņpus jūras, gāzīsies no zirga un, uz svešās zemes sarāvušies čokurā, noplūdīs asinīm?

"Zvērkampis atmodies, kungi!"

Karali, karali, kamdēļ tevi dzemdinājusi māte karaliene — vai gan tamdēļ, lai pārvērstu pavalstniekus par nezvēriem un viņus sarīdītu? Kur gan lai tagad glābjas tavas mātes dvēsele, kā lai viņa sagaida Dieva tiesu?

8

Marcebela Tvirbutiene mēdza saģērbties kalpoņu valkātajās drēbēs un, mājas ļaudīm neteikusi, ne uz kurieni, ne kādā nolūkā, aiziet no mājām. Atpakaļ viņa nāk no rīta, iesprūk četrus gadus vecā dēla guļamistabā un, pie gultiņas nometusies uz ceļiem, skaita lūgsnas. Pēcāk, kad viņa atgriezās mājās pēc vairākām dienām vai nedēļas, viņa pat Andru Jurģi ne redzēt vairs negribēja. Izbadējusies, pārguruši, melnā ģīmī viņa nāca iekšā virtuvē, ņēma maizi, pasmēlās ūdeni un, ienesusi guļamistabā, ieslēdzās. Dēls skrēja pie durvīm un sauca: "Mammā! Mammā!"

Marcebela neatbildēja. Izgulējusies un spēkus atguvusi, viņa atkal gāja projām no mājām.

Uzkārojis uzzināt, kur lielmāte augām nedēļām aizālējusies, saimniecības pārzinis viņu sāka izsekot. Taču lielmāte bija piesardzīga un uzmanīga — te uz ielas iejūk gājēju barā un pazūd no acīm, te ieiet kādā piparbodītē un pa priekšdurvīm ārā vairs neiznāk.

Bet vēlāk Tvirbutu mājās ieradās mūks Stanislovs, kurš ar nokarsēto krustu bija dzinis laukā no Aukas Tvirbutaites miesām nelabo. Draudīgi acīs skatīdamies, mūks saimniecības pārzinim noturēja runu:

"Dzīvošana laulībā ir grēks. Pieķeršanās mājām — grēks. Ar mantām apkrauties — grēks. Jūsu cēlsirdīgā kundzene atteikusies no vīra, no mājām un mantības. Kungs Visuaugstais uzklausījis viņas grēku nožēlošanu un apžēlojies par pazudušo meitu. No šī brīža viņa kļuvusi par neprecētu sievieti. Viņai nav dēla. Viņai nav māju. Jūsu kundzene ir tīra, šķīsta un nevainīga. Tāda viņa vēlas nodzīvot visu atlikušo mūžu. Ja jūs viņai traucēsiet dzīvot tā, kā Dievs viņai liek, jūs un jūsu mājas piemeklēs liela nelaime. Visi mājas ļaudis, esiet gudri, un Kungs Visuaugstākais jums parādā nepaliks, kad būsiet saposušies ceļam pie Viņa!"

Saimniecības pārzinis pārbijās. Ar kalpotājiem apspriesties viņš neuzdrīkstējās — ja pilsētā paklīdis riebīgas tenkas par lielmāti, vai Povils Tvirbuts, atgriezies no brauciena, par visu, kas noticis, nevainos viņu, saimniecības pārzini? Viņš aizgāja uz baznīcu, grēksūdzē mācītājam jezuītam izstāstīja par kundzenes nedienām un palūdza padomu, ko lai iesāk. Mācītājs atbildēja:

"Jūsu lielmāti apsēdis nelabais. Raganas allaž sevi uzskata par šķīstām un tīrām. Šķīstības sērgu itālieši dedzinājuši inkvizīcijas sārtos. Jums dodu padomu turēties pie Dieva gribas: klusējiet un ticiet, ka pienāks laiks, kad sārti sāks liesmot arī mūsu Lielkunigijā!"

"Garīgais tēvs, vai gan nelaime tik briesmīga, vai tad neviens — ne jūs, ne baznīca, ne Dievs — manu nelaimīgo lielmāti vairs nespēj atdabūt atpakaļ uz tikumības ceļa?"

"Uguns, vienīgi uguns atdod Dievam atpakaļ nelabā apsēstās dvēseles!"

Nākamajā rītā saimniecības pārzinis jāšus devās uz lielmātes dzimto pusi — uz Raseiņiem.

Serapins Putrims, Marcebelas tēvs, gan meitu, gan mazdēlu Andru Jurģi pārveda no Viļņas uz Raseiņiem. No dzimtajām mājām Marcebela projām vairs nebēga. Naktīs viņa parasti ieradās tēva guļamistabā, palīda zem segas un, iekāres pārņemta, čukstēja:

"Tev nav meitas, Serapin, tādu tēvu un meitu nemaz nav, ir tikai vīrieši un sievietes!…"

Meita bija sajukusi prātā. Tēvs nobijās, ka arī pats var kļūt vājprātīgs.

Kalējs nokala riņķi, ķēdi un rokudzelžus. Tēvs pieslēdza meitu klētī, mazajā kambarītī, kurā bija krāsns. Mazdēlu vismaz kādu nedēļu viņš nelaida pagalmā. Serapins ne apjēgt nespēja, kas varētu notikt ar bērnu, ja viņš izdzirdēs māti klētī kliedzam. Taču Marcebela, pieslēgta ķēdē, ne kliedza, ne trakoja, vienīgi tad, kad tēvs bija atnesis ēst vai dzert, vai izmazgātās drēbes, miesaskārīgi atiezās, ar brīvo roku uzrāva lindraku malu uz vēdera un pretīgi atsedza gurnus — ak kungs, ak kungs, Serapinam šķita, ka sirds viņam plīsīs…

Vairākus mēnešus izcieties un nomocījies, viņš sāka meklēt meitai kādu patvērumu; Putrims nežēloja sava mūža dienas, kuru skaitu īsināja meitas izturēšanās — mazdēls Andrus Jurģis katru dienu noglūnēja, kā lai tiek iekšā klētī, bet viendien viņš taču iespruks, ieraudzīs māti, un viņas neprātīgais skats zēnu pavadīs visu mūžu, un — kurp tas novedīs?

Tuvāk nākot pavasarim, marta vidū, bēdu pilnajā Putrimu muižā iebrauca Jons Tvirbuts un Kante Marija Leokādija Urbšīte. Tvirbuta kapelas celtniecība Sidabravā pie beigām. Nolemts, ka Lieldienās, vienpadsmitajā aprīlī, kapelu iesvētīs. Jons un Kante — tā viņi esot norunājuši — tūlīt pēc iesvētīšanas salaulāsies. Viņi uzlūdzot Serapinu Putrimu savās kāzās. Serapins viņiem izstāstīja par nelaimi, kāda piemeklējusi Marcebelu. Lai jaunais pāris lūdzās kā lūgdamies, kāzās ierasties Putrims atteicās. Taču Lielajā piektdienā pa ceļam no Rietavas uz Sidabravu pie Putrimiem iebrauca Ieva Tvirbutiene un Auka Tvirbutaite. Neuzklausīdamas pretošanos, kādu Serapins Putrims izrādīja gan ar labu, gan ar ļaunu, viņas saģērba Marcebelu svētku drēbēs, uzposa Andru Jurģi un iesēdināja katru citā karietē. Gribot negribot Serapins Putrims dabūja likt zirgupuisim, lai jūdz zirgus ari viņa karietē…

Viļņas kapitula kanoniķis un Traku virsmācītājs Benedikts Vaina ieradās Sidabravā Lieldienu sestdienas pievakarē. Pāri kažokam viņš uzvilka balto virstērpu, apņēma ap pleciem lielo kapuci, iegāja kleķa būdelē, ar svētīto ūdeni apšļakstīja sienas un svētīja galdu.

Ar koka sētiņu apkārt kapela slējās uz pakalniņa pie kapsētas. Tā bija no koka, četrstūra pati un ar stāvu četrslīpju jumtu, kura piramīdas galotnē melnēja krusts. Logi tumsnīja augstu — pažobelē.

Kapsētas kokos ķērca kraukļi.

Ārs Jaukants vienīgajā rokā nesa krustu. Aiz viņa gāja kanoniķis virsmācītājs un no ārpuses apšļakstīja kapelas sienas ar svētīto ūdeni.

Pēc tam visi — Tvirbuti, viņu radi un pulciņš paloniešu ar birželiešiem — sagāja iekšā.

"Apslaki mani, Kungs!"

Svētītā, ūdens lāses krita uz altārīti, uz Evaņģēliju, uz kapelas sienām un cilvēkiem sejā. Kad ūdens piliens uzkrita Marcebelai uz pieres, viņa satrūkās un strauji pacēla roku pie pieres — iežvadzējās ķēde. Serapins Putrims, vecs vīrs, sagrīļojās — padzīs! kanoniķis padzīs meitu, no kapelas!… Kā tēvs bija dusmojies, gribēdams noņemt rokudzelžus meitai no delma…

"Marce! Bela! Tu neesi pieslēgta, tu esi brīva — kāpēc tu vazā līdzi ķēdi kā norāvusies avs?" tēvs viņai teica, tomēr meita nebija ļāvusies ķēdi noņemt — viņa neļāva ķēdei ne roku likt klāt. Piedevām arī Auka Tvirbutaite sāka čukstēt Serapinam:

"Vecotēv, nebariet Belu! Mierīgāks prāts, tā viņai mierīgāks prāts — viņa baidās no brīvības…"

Un ķēdi kā tādu sakaltušu čūsku Marcebela bija atvilkusi uz kapelu. Ķēde iežvadzējās arī tobrīd, kad kanoniķis Marcebelu svētīja. Kanoniķis ne acu nespēja nolaist no ķēdes. Kas viņam bija iešāvies prātā, ne saprast nevar — kanoniķis virsmācītājs nometās ceļos un noskūpstīja ķēdi — to ķēdes galu, kas vārtījās uz grīdas…

Tieši divpadsmitos naktī kanoniķis virsmācītājs Benedikts Vaina sāka augšāmcelšanās priecas dievkalpojumu: viņš piegāja pie Lieldienu zārka, nodziedāja Gloria tibi Trimitas! — "Gods tev, Trīsvienība!", apšļakstīja zārku — ar aitādiņu pārsegto altāriņu, tad aitādu noņēma, no zārka izcēla krustu, kas bija pārsiets ar sarkanu stolu, un pacēla virs galvas, dziedādams:

"Surrexit Dominus, surrexit Dominus, surrexit Domitius! — Tas Kungs augšāmcēlies, Tas Kungs augšāmcēlies, Tas Kungs augšāmcēlies!"

Kad rezurekcijas bija beigušās, sākās Jona Tvirbuta un Kantes Marijas Leokādijas Urbšītes laulāšanas ceremonija.

Pēc ceremonijas kanoniķis virsmācītājs Benedikts Vaina tūdaļ pat — naktī — brauca projām uz Panevēžu. Atvadīdamās Ieva Tvirbutiene raudāja un kanoniķa roku skūpstīja tik dedzīgi un baiļpilni kā tēvam, kas būtu augšāmcēlies. Kādreiz Ievu bija mīlējis kanoniķa brālis Laurīns Vaina, kas mirdams viņas dēlam Petram teicis: rotmistr, tava māte kļūst atraitne tikai no šī brīža!… Kanoniķis bija izpildījis visus brāļa "atraitnes" lūgumus: Lielajā sestdienā atbraucis uz Sidabravu, iesvētījis jaunākā dēla mājokli un kapelu, svētījis galdu, salaulājis vecpuisi pastarīti ar Kanti Urbšīti un kapelu nosaucis svētā Eisebija vārdā. Ievas vecākais dēls rotmistrs Petrs Tvirbuts Svētā Eisebija dienā bija izjājis no Rīgas pēdējā karagaitā — karā, kurā kritis… Viņš nav kritis! Arī pašlaik viņš turpina karot, cīnīdamies ar ļaunajiem gariem — viņam palīdz svētais Eisebijs.

Marcebela palika Sidabravā. Neviens — ne tēvs, ne vīrabrālis Jons, ne vīramāte Ieva Tvirbutiene — viņu nevarēja dabūt laukā no kapelas. Ar varu viņu neviens arī neveda. Kapelā Marcebelai bija atslābusi sirds un atkāpusies iekārība — nomocītā sieviete nomierinājusies, drēbes viņa sev nost vairs neplēsa, vīriešiem neuzplijās, no kapelas ne kāju nespēra laukā. Marcebelu vairs nevajadzēja piesiet. Ķēde kļuvusi lieka. Bet tad, kad tēvs Serapins Putrims rokudzelžus gribēja noņemt, meita sāka vaidēt un bļaut. Mājas ļaudis nedrīkstēja ķēdei ne pirkstu piedurt — šķiet, ķēde Marcebelai rada tik stipras sāpes, kādas rodas, ja atlauž uz muguras roku vai salauž kaulus…

Andrus Jurģis pieķērās māsīcai Aukai Tvirbutaitei. Auka, kurai janvārī bija pilni sešpadsmit, pateica vecaimātei Ievai Tvirbutienei, ka viņa Rietavā vairs neatgriezīšoties — palikšot Sidabravā un no tēvoča Jona sākšot pārņemt muižu. Taču gan Ievai, gan Jonam, gan Kantei — visiem bija skaidrs, ka mantotā muiža Aukai nav ne prātā — viņai rūp Andra Jurģa, mazā brālēniņa, audzināšana, saglabājot viņā mīlestību pret māti.

Mājup uz Raseiņiem devās viens pats Serapins Putrims. Ievai bija žēl vecā vīra un nelaimīgā tēva. Viņa saprata, cik grūta viņam vienam Raseiņos būs dzīvošana, slimo meitu atstājot citu uzraudzīšanā. Viņa gribēja braukt reizē ar Serapinu — kaut vai dažas nedēļas būtu padzīvojusi viņa muižā, kamēr cilvēks atgūst garīgo mieru. Taču tieši tobrīd apriņķī paklīda vēsts, ka karalis Sigismunds Vāsa, proti, lielkunigs laimīgi atgriezies Polijā no Zviedrijas. Vai dzīvs un vesels pārbraucis arī Povils Tvirbuts, cilvēki nerunāja — to viņi nezināja. Neziņa nomāca māmiņu Ievu. Viņa izlēma, ka no Sidabravas nekur projām nebrauks; šeit sieva, šeit dēliņš — ja atgriezies no Zviedrijas dzīvs un vesels, vispirms Povils drāzīsies uz šejieni.

Tā dzīve Sidabravā bija iegriezusies jaunās sliedēs. Jons un Kante bieži braukāja uz Sirvjiem — Jona dzimto muižiņu, kuru Domins Urbšis bija nopircis meitas pūram. Auka rūpējās par Andru Jurģi — te Palonu pilsnamā, te Biržeļu saimniecībā, te apmezdamies Sidabravas kleķa būdā. Māmiņa Ieva iekārtojās klētiņā, kurā pērn bija atradis pajumti Jokūbs Lepšis, viņa apkopa, apmazgāja un ēdināja Marcebelu. Aizbildnes pienākumi māmiņai Ievai bija tīrā Dieva svētība — iegrimstot pastāvīgajos un nebeidzamajos darbos, viņai vieglāk gaidīt vismaz kādu ziņu par dēlu Povilu.

No klētiņas uz būdu un no būdas uz kapelu skraidīdama, Marcebelu aprūpēdama, Ieva atcerējās savu dzīvi. Bieži vien šermuļi pārskrēja pār muguru: kā viņai veicies! kā viņai bija izdevies brīvības alkas salāgot ar nebrīvi — mūžu viņa aizvadījusi nesalauzta un prātu nezaudējusi! Visas meitenes kāro pēc brīvības, bet šī brīvība gandrīz vai visas, kuras nebrīvei nepakļaujas, iedzinusi postā… Auka, paldies Dievam, Lepša ligu izslimojusi pavisam jauniņa — ar samešanos kopā un dzīves vadīšanu blakus

Jokūbam viņai bija par maz. Tagad galva atskurbusi, runā viņa prātīgāk, zinu, ka ar viņu dzīvojusi nebūtu, tomēr mīlu viņu, joprojām mīlu, un mīlēdama aizvien labāk saprotu, ka esmu nebrīva, ka jūs valdāt pār mani…

Nabaga Marcebela! Pārāk vēlu… pārāk vēlu viņa sapratusi, ka nav brīva, bet brīvē dzīvot nav pratusi. Marcebela bija skaista, bet stipri māņticīga. Mūki, miesaskārīgie dēmoni ar nokaitētiem krustiem dzinuši laukā no Aukas nelabo, bet Marcebelai čukstējuši, ka viņas brīvībai neesot ne gala, ne malas, ka īpašums — grēks, bet laicīgā dzīvošana — niecība vien… Vai māte spēj atteikties no dēla un nezaudēt prātu? Vai gudri tagad brīnīties, ka važas viņai kā jauna rindiņa Visu Svēto litānijā: svētā Marcebela, aizlūdz par mums?

Vakaros Ieva ilgi mēdza aizsēdēties kapelā pie Marcebelas guļvietas, kura uzklāta uz lāžusola, un runāties, runāties… Bet pēc tam viņa nometās uz ceļiem altāriņa priekšā un klusiņām dziedāja:

Svētā Katrīna,

Svētā Anastasija,

Svētā Marcebela —

Visas svētās jaunavas un sievas,

Lūdziet par mums!

Vēl klusākā balsī viņa izlūdzās Dieva žēlastību:

No visa launa, No mēra, bada un kara, No mūžīgās nāves — Pestī mūs, Kungs!…

Vairākus mēnešus pulcināta Tallinā, zviedru armija iebruka lietaviešu un poļu Līvzemē, sešsimtā gada septiņpadsmitajā oktobrī ieņēma Pērnavu, trešajā novembrī — Vilandi. Viļņas vaivads un Lielkunigijas lielhetmanis Radvils Pērkons ar divdesmit astotā oktobra vispārējās mobilizācijas rakstu aicināja Lietavas bajārus bruņoties un pulcēties Sēlpilī pie Daugavas.

Līvzemes aizstāvēšanu vadīja Georgs Fārensbahs, taču zviedri virzījās uz Lietavu tādā ātrumā, ka, liekas, šādu Fārensbaha vienību Līvzemē nemaz nebūtu bijis. Labākie lietaviešu un poļu karavadoņi — Jans Zamoiskis, Stanislovs Žulkevskis, Jons Karolis Hodkevičs, Jans Potockis — karoja Moldāvijā: zviedri noposta mūsu ziemeļteritorijas, bet mūsu karaspēks dauzās pie Donavas tālu dienvidos — dzen nost no Moldāvu troņa Nikolaju un sēdina tajā Jeremiju, kura meitu apprecējis Jona Karoļa Hodkeviča māsasdēls.[147]

"Kas vairāk karalim rūp — Moldāvijā vai Lietava? Kas vairāk rūp Hodkevičiem — dzimtene vai radu labums? Kas notiks, ja zviedru hercogs Kārlis iebruks Lietavā? Vai gan viens pats Radvils spēs sadragāt uzblīdušo Zvērkampi?" jautāja Jons Tvirbuts.

Serapins Putrims nopūtās.

"Neapturēs jau nu vis. Viņam pietrūks dukas."

Nomākta un satriekta cilvēka balsī Jons Tvirbuts teica:

"Kādā jaukā dienā gāzīsies… jā, zviedri sagāzīsies Lietavā, ielauzīsies lietaviešu — gan Urbšu, gan Putrimu, gan Kunču, gan mūsu mājās. Ielauzušies viņi mūs piespiedīs bučot viņiem kājas…"

Sēdējusi uz sola pie krāsns, Kante Tvirbutiene lēca kājās.

"Es lūdzu, lūgšus lūdzu — apklustiet! Kā tik briesmīgi var runāt pie svētīta galda!"

Jons Tvirbuts cēlās augšā, streipuļodams piegāja pie sievas un, apskāvis viņu ap vidukli, Kanti Mariju Leokādiju izveda no istabas.

Uz galda dega svece, stāvēja melna pudele un bļodiņās vēl bija māmiņas Ievas taukšētās pupas ar gaļu. Serapins Putrims un Povils Tvirbuts — sievastēvs un znots — sēdēja, elkoņus galdā atspieduši, galvu nokāruši. Ar elkoņiem balstītais vecais, iesvētītais galds čīkstēja.

Povils paņēma melno pudeli, ieleja ķobīšos rūgto. Serapins ierunājās:

—   Viņa ir mana meita, Povil, tu man pavisam kā dēls, kā Jons!… Ko tēva sirds izjutusi, to arī izstāstīju: viņa bija nelaimīga — gan vīrieši bijuši prātā, gan svētā gribējusi būt… Kurš tagad droši var pateikt, pirmajā reizē varbūt pati nemaz negūlās apakšā, varbūt viņu paguldījuši ar varu, varbūt piesmējuši, bet pēc tam… Orģijās viņa kļuvusi akla un zaudējusi atmanu, bet atģidusies — nožēlojusi un cietusi… Ko tu tā skaties? Vai tev būs vieglāk, ja domāšu vienu, bet runāšu otru?

Povils Tvirbuts cieta klusu. Sievastēvs viņam šķita līdzīgs apustulim Vīlipam, kas uzgleznots Baisogalas Svētās Trīsvienības baznīcā — acis brūnas, mati gari, bārzda savēlusies… Arī runāja viņš apustuliskā — gan bargā, gan žēlainā — balsī:

—   Uzklausi, ko tev stāsta viņas tēvs! Marcebela nekad nevienu nav mīlējusi, pat tevi ne — tikai sevi vienu! Izvirzdamas viņas nebeidz un nebeidz grauzt patmīlība. Nevis pašlepnums, bet gan — patmīlība. Pašlepnums atved atpakaļ uz tikumības ceļu, patmīlība laupa saprātu.

Povils Tvirbuts skumji atbildēja:

—    Es vairs neesmu nekāds jauneklis, Serapina kungs! Vairs nepārcilāju, vai es kādu mīlu, vai mani kāds mīl. Ja runājam atklāti — vai gan sievietēm vajadzīgs mīlošs vīrs? Viņām vajadzīgi bērni! Vajadzīgs tēvs viņas bērniem. Vīrietis bieži vien sievietei pretīgs un nepanesams, bet — vai daudzas ļauj aiziet vīram no mājām un dzīvot ar citu? Drīzāk viņa mirs nekā izlaidīs no mājām — lai tikai viņas bērniem būtu tēvs!

Serapins Putrims izdzēra degvīnu un žēlā līdzcietībā paskatījās uz Povilu Tvirbutu.

— Es redzu un saprotu… Tev, tā sakot, bijusi cita… katrs vīrietis, kad sieva viņu pievīlusi, stāsta, ka viņam bijusi cita. Bet — kāpēc tev jāmāna pašam sevi, kāpēc jāsāpina es? Dievs sodījis — cietīsim!… — Serapins cēlās un kā vainīgs pasmaidīja. — Iešu pie mazdēla. Tam jaunākajam un tam vecākajam laiks pie miera…

Povils Tvirbuts sēdēja nepakustēdamies; acis nodūris galdā, rokām satvēris galvu. Dievs… Ja Dievs soda — cietīsim… Kāda daļa te Dievam?

Krēsloja. Mendzižecas muižas dārzā čirpstēja sienāži. Iekštelpās spēlēja muzikanti un līksmoja kāzinieki — piekto dienu… jau noguruši un apdulluši… Siltais vējš, pūsdams no Parčevas purviem, čabināja ķiršu lapas. Starp lapām melnēja lielas ogas. Rokas uz atzveltnes sacēlis, vēderu izgāzis un resnās ciskas iepletis, uz sola sēdēja neredzēti aptaukojies vīrs. Arī seja viņam tukla un apaļa, bet galva uz neaptveramā rumpja likās maza kā ķiršoga uz arbūza. Šis ļumīgais gaļas kalns bija grezni apģērbts. Viņam bija divdesmit pieci. Smadzenes viņam nedarbojās, tomēr viņš dzirdēja un izjuta mūziku, par kuru priecājās, grozīdamies un biezās lūpas čāpstinādams, gandrīz vai melodijas ritmā galvu līdzi piekratīdams.

Sofija Agne Čema, bijusī kunigmeita Radvilaite, sacīja;

"Esiet pazīstami, Tvirbuta kungs, tas mans dēls Ahacijs Čems!"

Izdzimtenis atieza zobus un paskatījās uz Povilu — acis viņam bija melnas, spīdīgas, mazas un apaļas — kā zivij. Šermuļi noskrēja Tvirbutam pār muguru. Kāpēc šeit, šajā dārzā, ko viņš nekad neaizmirsīs, liktenis Povilam lēmis paskatīties šajās baigajās acīs? Nelaiķes Dorotejas Sapiegienes bēru naktī lielkungs Skoruļskis šeit, uz šī paša sola sēdēdams, bija stāstījis par ceļojumu uz Jeruzālemi — uz Svēto zemi…

No Kšnas upītes tumšajiem kārkliem pacēlās gaisā prāvs putns un lielā piekūna balsī nosmējās: "Ķē… ķē… ki-ik… ki-ik…"

Strauji vēzēdams spārnus, viņš aizlidoja pustumsā.

"Tvirbuta kungs, no nelaiķa tēva Ahacijs mantojis Ķiršporas stārastiju un pusmāsu Elžbetu! Bet par saimniecības lietām Ahacijs interesi neizrāda. Stārastijas pārvaldnieks ir Mikalojs Dzjalinskis, Dobrines kastelāna Pāvila Dzjalinska dēls. Viņš precējies ar mana dēla pusmāsu Elžbetu. Dzjalinska kungs tik viegli jums stārastiju neatdos. Jums būtu jāuzvar prāvā."

Šeit, Mendzižecā, nelaiķes Dorotejas Sapiegienes bēru dienā Povils Tvirbuts kancleram Leonam Sapiegam bija atzinies:

"Mans kungs, esmu nogrēkojies, apprecēju otrās pakāpes māsīcu!…"

Šeit, šajā dārzā, skaidrais, velnišķīgi skaidrais prāts Povilam Tvirbutam bija devis padomu: laulību likuma pārkāpšana ir labākais šķiršanās iegansts — šķiries! atraitne Sofija Agne Čema audzina plānprātiņu dēlu, tāpēc neviens viņu negrib precēt — neguli, Tvirbut, tu vari iekļūt kunigu Radvilu dzimtā!…

"Ar visvarenajiem brāļiem un radiem tiesāšanās man nebūs pa kaulam. Man vajadzēs apprecēties ar jums. Jūs būsiet precējies, bet sievas jums nebūs. Es būšu vienīgi Ahacija māte. Man vairs nav spēka būt arī par sievu vēl un pamāti."

Povils Tvirbuts skatījās šajās mazajās, baismīgajās ačelēs. Ausīs skanēja Leona Sapiegas balss:

"Tas ir tavs krusts, nes, kamēr vari panest!"

"Tvirbuta kungs, vai jūsu māte vēl dzīva?"

"Jā! Lūdzu Dievu…"

"Vai viņa atceras manu māmiņu, kura centās atdabūt atpakaļ viņai jūsu tēvu?!"

"Kamdēļ jūs jautājat… Mūs maziņus viņa mēdza vest uz jūsu kapelu. Mēs skaitījām lūgsnas pie jūsu mātes zārka…"

"Man ienāca prātā egle, tā auga aiz logiem: galotnē piemetas strazds, priecīgi strinkšķina, strinkšķina, tad bēdīgi nostiepj… Māmiņa baiļojās, ka viņas meitas līgavaiņi izraudzīsies kā čības, kā gultas pārklāju…" Sofija Agne klusi iesmējās. "Bet tēva bruņu kolekciju brāļi pieskata kā acuraugu. Viņi nav vēl pārdevuši nevienu dzelžgabalu!"

"Atvainojiet, jūsu laipnība, mani sauc!…"

"Jau sauc!…" Sofija Agne aizvainoti izmeta, un paspēra soli tuvāk. "Es zinu, mans dēls ir pretīgs, cilvēki no viņa mūk… Jūsu pienākums tomēr uzklausīt mani! Esmu laidusi Ahaciju pasaulē. Esmu vainīga, ka viņš nelaimīgs. Nekad nepametu viņu vienu. Zinādama, ka cilvēkiem Ahacijs riebjas, nekur nebraucu. Atbraukt uz šejieni mani piespieda brāļi. Domāju, jūs jau esat sapratis, kāpēc kanclers savās kāzās uzaicinājis arī jūs. Kanclers ir kārtīgs un godīgs vīrs. Viņam žēl jūsu sievas un jūsu dēla. Viņu nomoka sirdsapziņa… Viņš noslēdzis vienošanos ar Pēteri Vesjolovski, Vesjolovska kungs — ar mūkiem, slepenajiem sektantiem…"

"Kundze, jūs gribat sacīt…"

"Es negribu! Esmu spiesta! Tāpēc esmu atvesta uz šejieni… Viņi vēlējās, lai es — tieši es! —, kura jums bija apsolīta atlīdzībai par zaudējumiem, jums pasaku to, ko šobrīd jums saku: Tribunālā jums vairs nevajadzēs aizstāvēt Radvilus — Radviliem advokāts, kas publiski šķiras no prātu zaudējušas, nav vajadzīgs…"

"Kā tas man jāsaprot, kundze? Ka mana sieva… mana dēla māte… zaudējusi prātu tāpēc, ka tāda bijusi vienošanās?!"

"Ak, nē taču, bet nē! Jūsu sieva vesela, viņa tikai tā uzvedas, lai daudzi cilvēki varētu liecināt: viņa ir traka! Kungs, es pārāk daudz runāju!" Sofijas Agnes balss kļuvusi skarba. "Man jums vajadzēja pateikt vienīgi to, ko licis pateikt kanclers: Tvirbuta kungs, dzīvojiet mierīgs, likums ir žēlīgs — nekad neviens jūs nešķirs no jukušās sievas, nekad neviens jūsu dēlu nepasludinās par bastardu, dēlam būs gan tēvs, gan māte, gan arī viņš mantos jūsu īpašumu…"

"Tā nav vienošanās! Tas ir lāsts! Mana sieva patiešām zaudējusi prātu! Viņa izturējusies kā zvērs…"

"Jūs pāragri izdarāt spriedumu, ka sieva…"

"Pāragri! Sievastēvs viņu turējis piesietu ķēdē!"

"Tvirbuta kungs, es neesmu laimīgāka par jūsu sievu, uzklausiet manu padomu: esiet pacietīgs — ja sieva palūgs izpildīt kādu Pētera Vesjolovska uzdevumu, vairs nebūs nekādu šaubu, ka viņa vesela un "zaudējusi prātu" tikai vienošanās dēļ, tikai dēla nākotnes dēļ. Ak kungs!… Uz kurieni jūs? Nepametiet mani vienu! Palīdziet pārvest Ahaciju!"

Povils Tvirbuts nepalīdzēja. Ātrāk un ātrāk viņš lika soļus pāri dārzam uz pilsnamu, no kura plūda pieslāpēta deju mūzika. Aizgājējs…

Var aiziet no mājām, no ģimenes, no bajāru kārtas vai no dzīves, bet — vai var nenonākt nekur? No mājas aizgājis, nokļūsti uz ielas, no vienas kārtas aizgājis, vari ieiet citā. Aizgājis no dzīves, ierodies Viņsaulē. Tas, kurš sevi pasludina par Aizgājēju, māna gan sevi, gan citus. Nekur viņš neaiziet, viņš tikai pāriet. Viņš ir svētceļnieks, klaidonis, ubags, pašnāvnieks…

Kāzu zālē spēlēja muzikanti. Nogurušie un aptrulušie viesi pa pāriem, ik pa brīdim ieliekdamies ceļgalos, gāja pa apli — viņi dejoja polonēzi. Kanclers Leons Sapiega un Elžbeta Radvilaite, viņa jaunā sieva, greznos krēslos sēdēja pie galda, virs kura zaigoja zemu nolaistais kandelabrs. Pie galda sēdēja vai arī sastājušies visgodājamākie viesi. Galma ministrs Pēteris Vesjolovskis, ieskurbis un melanholiski noskaņojies, tupstījās dejas taktī.

Kad Pēteris Vesjolovskis bija dabūjis zināt, ka Marcebela ir Povilam tuva radiniece? Kad viņš viņai bija uzmetis savus melnos tīklus? Kad noslēdzis ar viņu vienošanos: jūsu laulības nav likumīgas, taču jūs varat saglabāt ģimeni, ja?… Vai tas nebūs bijis toreiz, kad piedzima Andrus jurģis? Tolaik Pēteris Vesjolovskis pirmo reizi bija lauzies uz brīvo galma ministra vietu.[150] vai tikai Vesjolovska cilvēki nebūs pārliecinājuši Marcebelu, ka Auka Tvirbutaite esot Aukas Alšienes gara mantotāja un atdzimusi ragana? Vai tikai Vesjolovska nolīgtie mūki nebūs dzinuši no Aukas Tvirbutaites nelabo? Vai tikai mūki, kuri piederēja slepenajai šķīsto sektai, nebūs nobiedējuši Marcebelu, ka Aukas "ļaunais gars" var apsēst arī viņas dēliņu Andru Jurģi?

Vesjolovska kungs, Aizgājējs atnācis pie tevis!

Pirms vairākiem gadiem šajā zālē uz paaugstinājuma bija novietota kanclera Leona Sapiegas pirmā sieva — Doroteja Firleja Zbaraska Sapiegiene. Tobrīd nelaiķes meita Basečka Zbaraska, noliekusies pie Sapiegienes Otrās, kaut ko čukstēja viņai ausī. Kanclers nokāra galvu un caur pieri vēroja Povilu Tvirbutu. Povils noprata: kanclers baiļojas… Ļauns prieks sagrāba Povilu savā varā. Viņš augstprātīgi piegāja pie kalpotāja, kas turēja paplāti. Tvirbuts izdzēra kausu vīna. Paņēmis otru un pacēlis gaisā, viņš lepni paskatījās visapkārt. Viņš nevis ierunājās, bet gan nodārdināja:

"Tribunāla deputātu kungi! Asīrieši, mezdamies uz ceļiem dievietes Semiramīdas priekšā, precējuši māti. Ēģiptieši, godinādami dievieti Izīdu, laulājušies ar māsām. Mēs esam tīrasiņu lietavieši. Radnieciskās asinis uzskatām par indi. Par veselīgām asinīm uzskatām vienīgi svešās asinis. Tribunāla deputātu kungi, pacelsim kausu un iedzersim par veselīgām svešajām asinīm!"

Dejotāju pāri izjuka un sajaucās, sievietes ieklaigājās:

"Iedzersim! Iedzersim!"

Vīrieši tvēra no paplātēm kausus. Kanclers Leons Sapiega piecēlās un sniedza roku jaunajai sievai. Divatā viņi izgāja no zāles. Sajuzdamies nepiespiestāk, viesi iedūcās vēl sparīgāk.

Povils Tvirbuts izdzēra vīna kausu līdz dibenam un uzsvieda to gaisā. Viens no kalpotājiem to izveicīgi notvēra. Zālē sacēlās līksmes pilns un dumpiniecisks troksnis. Viesi skandēja:

"Lai plīst uz laimi! Lai plīst uz laimi!"

Izdzertos kausus svieda gaisā. Kausi krita uz grīdas un plīsa. Povils Tvirbuts piegāja pie Pētera Vesjolovska un teica:

"Godātais ministr, gājienu krustakarā pret manu ģimeni jūs esat zaudējis! Jūtu līdzi! Pieprasu reparāciju!"

Pēteris Vesjolovskis tēloja pārsteigumu.

"Par ko jūs runājat? Kas noticis?"

"Lielkundze Marcebela Tvirbutiene, mana sieva, nevis pēc vienošanās ar jums, bet gan patiesībā zaudējusi prātu."

Galma ministrs pietvīka un izprotoši pasmaidīja.

"Man jāatzīst, nebiju domājis, ka satikšanās ar kundzi Čemu jūs tik stipri uzbudinās. Kur jūs šobrīd atrodaties — Tribunālā vai kāzās?"

"Darījumu tirgū, kuru jūs saucat par Lietavu! Ja labi dzīvošu es, labi dzīvos arī Lietava. Lietavas liktenis tiek izlemts tad un tur, kad un kur tiek izlemts mans liktenis. Jums jāpiekrīt, ka jūsu pamācības esmu apguvis labi!"

"Patiešām… Bet — kāds tam sakars ar jūsu sievas veselību?" Pēteris Vesjolovskis vīzdegunīgi atgāza galvu un piemiedza acis. "Es neesmu zaudējis. Jūsu dēlu paglābu no bastarda likteņa un ubaga spieķa. Cik daudz un kā tas ietekmējis jūsu sievas veselību, es nezinu. Taču viņa ir dzīva. Un

tikmēr, kamēr viņa dzīva, jūs, Tvirbuta kungs, maksāsiet man kontribū-

i»

ciju!

"Jūs pārrēķinājāties, godātais ministr! Ja viens no laulātajiem zaudējis prātu, šķirt viņus nevar neviena tiesa."

"To var izdarīt sārti. Uguns var visu!" attrauca galma ministrs Pēteris Vesjolovskis un žēlā, nogurušā balsī piemetināja: "Kontribūciju, kungs Tvirbut, jūs man samaksāsiet — visu, līdz pēdējam grasim! I^zīvs taču jūs zemē neielīdīsiet, vai nav tiesa?"

Povils Tvirbuts sagrāba ķobi, vienā malkā izmeta degvīnu, iemaurojās kā vērsis un zvēla ar dūri pa galdu. Tūdaļ viņš izdzirdēja rāmu vīrieša balsi:

—    Nedzer vairs, brāl! Var beigties ļauni…

Povils paskatījās būdas kakta pustumsā. Pie gultas rēgojās Jons — viņš klāja gultu.

—   Bet Nikifors pagrabā! — Povils spalgi nosmējās un vēlreiz zvēla ar dūri pa galdu. — Viņš ielīda zemē! Arī dzīvs var ielīst zemē!

Jons no krēslainā kakta noraizējies skatījās uz brāli un palūdza:

—    Nedauzi galdu, brāl, tas ir iesvētīts!

—   Iesvētīts… — Povils zobgalīgi novilka, cēlās no galda un piegāja pie Jona. — Širvjus man nepiedāvā! Širvjos es nedzīvošu! Kāpēc tad man tur būtu jādzīvo — vai tāpēc, lai katru dienu nāktu atmiņā vilku apgrauztie vecātēva kauli un nerunīgais tēvs?

—    Širvji ir dzimtas mājas. Ja mēs, lietavieši, brāl, atgrieztos atpakaļ vecvectēvu, vectēvu, tēvu un savās dzimtajās mājās, Lietava būtu…

—    Būtu! Murgainu atmiņu kloāka — tāda tā būtu noteikti! Samazgu bedre…

Jons Tvirbuts pārtrauca Povilu Tvirbutu:

—    Neej taču, nu, neej uz Širvjiem, nedzīvo Širvjos — vai tad es tevi spiežu tur dzīvot? Ej un lien dzīvs zemē…

Povils saminstinājās, nokāra galvu un burkšķēja:

—    Līdīšu lai! Ielīdīšu Rietavā — kā pakaļā, neviens nevarēs izurķēt ārā… — Viņš aizgāja pie durvīm. — Nikifors — pagrabā, es — pakaļā… Neviens neizurķēs!…

Iedams projām, viņš aizcirta durvis.

Povils Tvirbuts klusām iegāja klētiņā. Andrus Jurģis gulēja atvērtām acīm un skatījās uz sveces atspulgu tumšajā logā, aiz kura šalca vējš, bet vecaistēvs Serapins Putrims, ieplacis atpūtas krēslā pie gultas, gulēja aizmidzis. Garie, uz pleciem sarotījušies sirmie mati, bārzda pinkaina un savēlusies. Audekla krekls, vadmalas veste. Kāds te viņam sakars ar apustuli Vīlipu? Atpūtas krēslā pie Povila dēliņa gultas aizmidzis septiņdesmit vienu gadu vecs noguris vecis. Viņš dzīvojis un dzīvojis, apglabājis savus vecākus, sievas vecākus, sievu, dēliņu, kas piedzimis bija, ieelpojis gaisu un noslāpis, viņš apbedījis vecāko meitu, kuru ziemas aukstumā dzeguze nokūkojusi, bet viņš vēl dzīvo joprojām.

Par viņu var smieties: šitāds, tāds, citāds — viņam nav ne mantības, ne slavas, ne varas. Bet — viņš ir stiprs. Meitu viņš nenosoda. Nestāsta, ka vainīga tikai viņa. Viņš viņas postu izskaidro — Dievs sodījis. Un viņš pārmetoši klusē, ka sodītāji ir cilvēki, kuriem citi nav labi tikai tāpēc, ka dzīvo… Vai dzirdi? "Meklēju taisnību! Aizstāvu tēviju! Es aicinu brāļus, vedu uz brīvību!" Tie ir viņi, šie sodītāji, kuri tur kliedz…

Tēvs nomutēja dēliņu uz pieres un pajautāja:

—    Kāpēc tu neguli?

—   Es skatos uz sveci aiz loga. Kāpēc vējš to nenopūš?

—    Svece nav aiz loga. Tu redzi atspīdumu.

—   Tētiņ, mamma raud!

Povilam spēji sažņaudzās sirds, tā sarāvās un kļuva cieta kā akmens. Liekas, dēls nopratis, ka tēvs dusmīgs un grasās uz ļaunu darbu. Ar piespiešanos Povils atbildēja:

—   Viņa aizmigusi.

Andrus Jurģis paskatījās uz tēvu.

—   Vai tu tur varētu aizmigt? Gulēt vētrainā naktī?

—   Es savu tēvu tik nekaunīgi neesmu izprašņājis, — strauji un stingri sacīja Povils, saraustīja gultas drēbes un pārsedza dēlam pār seju. Piesardzīgi, lai neko neaizķer, viņš atmuguriski kāpās atpakaļ uz durvīm. Viņš ne acu nenolaida no sievastēva. Vai viņš patiešām aizmidzis? Serapinam Putrimam seja sadzeltējusi, lūpas bālas. Povilam iešāvās prātā, ka šāda seja sievastēvam būs arī tad, kad viņš gulēs zārkā. Varbūt pavisam drīz…

Ārā zeme bija kaila un sasalusi. Tumsā šņāca vējš. Sāka viegli snigt un putināt — sīkie sniega graudiņi dzeldināja seju un piespieda aizvērt acis.

Zviedru princese Anna nav apprecējusies.

Varšavā skan lūgsna:

" Verbum Domini manet in aeternum — Dieva vārds dzīvo mūžīgi."

Vidutājs Pēteris Vesjolovskis pavēstījis Leonam Sapiegam — tur aizlūdz par Lietavu. Notiek Lietavas augstmaņu pārgrupēšanās pa jaunam.

Radvilu aizstāvēšana Tribunālā kancleram Leonam Sapiegam vairs nav ne prātā. Klakš! ar zīmogu — Jons Karolis Hodkevičs, žemaišu stārasts. Klakš! ar zīmogu — Pēteris Vesjolovskis, galma ministrs. Klakš! ar zīmogu — Jeronīms Visigins Valāvičs, galma mantzinis. Klakš, klakš, klakš! — Kristaps Zenovičs nu jau draugs, nu jau cīņubiedrs. Jauni līgumi —jauni grupējumi. No jauna pārgrupējušies augstmaņi pa jaunam sadalījuši arī grēkāžus. Povils Tvirbuts nonācis Pētera Vesjolovska nagos. Leonam Sapiegam viņš bija kalpojis, Pēterim Vesjolovskim būs jāvergo.

Atbilstoši likumam Sigismunds zaudē Zviedrijas kroni. Viņa dēls Vladislovs zaudē tiesības troni mantot, jo jau pagājis noteiktais pusgads, bet tēvs Vladislovu nav atsūtījis uz Zviedriju, lai mēs viņu varētu uzaudzināt zviedru ticības garā.'

Vienpadsmit gadu vecais princis Juhans atteicies no tiesībām uz Zviedrijas kroni. Karaspēka komandieris Ūlovs i^edersens seimā paziņojis:

"Es un mani cīņubiedri — mēs vēlam par karali hercogu Kārli!"

Nākamajā dienā, divdesmitajā martā, Linčēpingas laukumā Oto Mērners, Anderss Lenartsons, Hanss fon Māzenbahs — viens no soģiem bijis arī grāfs Ēriks Brahe! — nocirta galvu Ērikam Sparem, Tūram Bjelkem un brāļiem Banneriem — Gustavam un Stenam.

Sigismunds Vāsa, kronētais Zviedrijas karalis, sēž poļu karaļa tronī Varšavā. Hercogs Kārlis, nekronētais Zviedrijas karalis, vada karaspēku pāri Līvzemei uz Lietavu. Viņa sūtņi — Jērans Šernšelds, Erlands Bots un Magnus Štriks — dodas uz Maskavu. No Polijas — caur Brandenburgu, Lībeku un Rīgu — aizbēdzis uz Maskavu zviedru princis Gustavs.[151] Maskavā — kanclers Leons Sapiega…

Luckā uniāti tiesājas ar disuniātiem.

Tūkstoš sešsimtā gada pirmajā oktobrī kunigs Jonušs Radvils apprecējis kunigaiti Sofiju Olelkaiti, taču Hodkeviču un Radvilu karš nav beidzies…

Nav zināms, kura — brāļa karaļa, poļu vai lietaviešu politiķu — nodomus pilda princese Anna…

Laiki nemierīgi, dzīve nav droša; tēvija — darījumu tirgus — briesmās, un visiem augstajiem valsts amatvīriem nu vairs vajadzīgi nevis kalpi, bet gan vergi, kuri pēc saimnieka gribas gan metīsies ugunī, gan lēks akacī, gan pazemīgi noliks galvu uz bluķa…

Andrus Jurģis teicis patiesību: Marcebela nebija aizmigusi — viņa sēdēja uz guļvietas malas, galvu ievīstījusi vairākos lakatos. Bet azote bija vaļā, varēja saskatīt apvilktās virsdrēbes — tafta vesti, mēteli un kažoku. Kājās uzāvusi velteņus. Brr, viņa nopurinājās, bet uz Povilu skatījās mierīgi vienaldzīgām acīm.

Kapeliņā bija auksts. Uz altāriņa dega divas sveces. Sienmalē pie lāžusola, uz kura saklāta guļvieta, Palonu mūrnieks samūrējis krāsniņu. Povils piespieda tai plaukstas — ķieģeļi tik tikko remdeni. Krāsniņu Auka parasti iekur no rīta un vakarā, tomēr tā ātri atdziest.

Povils satraukti paskatījās visapkārt. Sveces apgaismoja vienīgi altārīti, krustu un svētā Eisebija attēlu — kapelas malas un kakti bija puskrēslā vai ari galīgā tumsā.

—     Bela, vai tu esi viena? — iedams sievai tuvāk, pajautāja Povils. — Dārgā, vai tev vienai pašai nav bail?

Mierīgā vienaldzībā Marcebela skatījās viņam acīs. Ap kreisās rokas delmu melnēja dzelzs rokasriņķis. Ķēde saritināta gulēja klēpī, tās gals nokārās pāri kažoka malai.

Povils notupās iepretim sievai, ar abām rokām saņēma viņas plaukstas, pacēla pie mutes un sildīja ar dvašu. Pašam viņam elpa likās karsta. Viņš bija uztraucies. Pēkšņi viņš ar vienu roku satvēra ķēdes galu un turēja to, sažņaugtu pirkstos. Marcebela ne iekliedzās, ne iekunkstējās. Un Povilam aptumšojās prāts — ķēde viņai nedara sāpes, viņa ir vesela! Pielecis kājās, Povils ar vienu roku norāva Marcebelai no galvas lakatus un ar otru aptina ķēdi viņai ap kaklu.

—   Tagad tu man sāksi runāt, čūska!… Tagad tu man visu izstāstīsi!… — Savas acis viņš piebāza cieši klāt viņas acīm. — Kādu vienošanos tu noslēdzi? Ar ko Vesjolovskis mani nopirka? Ar ko man viņam būs jāatlīdzina par savu sievu? Kurš man būs jānogalē — vai Nikifors? Stāsti, čūska, vai Nikifors, vai ne?

Marcebela skatījās viņam acīs mierīgi un nemirkšķinādama. No nāves viņa nebaidījās. Vai viņa spēja nebaidīties?

—   Čūska… es tevi pašu… uz vietas, bez grēku izsūdzēšanas… — Povils šņāca un arvien stiprāk savilka ap sievas kaklu aptīto ķēdi. — Stāsti!… Runāja vēl gribi dzīvot!…

Kapelas tukšumā apdullinoši nograndēja pērkons. Povils sastinga. Viņš gribēja palaist vaļā ķēdi, taču trūka spēka atžņaugt vaļā pirkstus. Aiz muguras atskanēja balss:

—    Tēvoc, ja jūs viņu…

Povils atskatījās. Pustumsā pie durvīm stāvēja Auka. Uz dēļu grīdas viņai pie kājām nobiris malkas klēpis. Vējš virināja durvis un putināja iekšā sniegu. Uz altāra plivinājās sveču liesmiņas. Viena svece nodzisusi. Dakts kūpēja melniem dūmiem.

Auka stāvēja līdz nabadzībai pārbijusies, taču atkal, varbūt nemaz neatģizdama, ka runā, viņa teica:

—   Ja jūs viņu, tad jums vajadzēs arī mani… Pie tiesas stāstīšu tikai patiesību — visu, ko redzēju, tēvoci Povil!

Povils juta, ka Marcebela saņēmusi viņa roku un skūpsta to. Viņš saklausīja viņas čukstu:

—   Es esmu tava, tava… bet — šeit es nevaru… Dieva acu priekšā nevaru…

Povils izrāva roku no sievas rokām, ar piedurkni pārvilka pār pieri —

noslaucīja sviedrus, tad novilka pār degunu — izšņaucās, un norija karstu un glumu kunkuli. Un tikai tagad Povils ar pašcieņu, kā bija ieradis, pasmaidīja. Aukai viņš teica:

—    Pārbaudīju, jā, nabaga Bela patiešām slima! Vari biedēt un draudēt, cik gribi — Vesjolovska noteikumus viņa neatceras.

Auka atguvās un nicīgi atteica:

—   Tēvoci Povil, ja jūs kaut ko nezināt, apvaicājieties savam elkam kunigam Masaļskim! Viņa padomi jums vienmēr apgaismojuši prātu.

Šņākādamies Povils nopūtās, apsēdās uz guļvietas malas blakus sievai un nomurmināja, vērsdamies pie Aukas:

—   Aiztaisi durvis! Vējš nopūtīs arī otru sveci.

Auka aizvēra durvis. Viņa uzlasīja no grīdas pagales un aiznesa pie krāsniņas. Vēl viņa gribēja notīt ķēdi Marcebelai no kakla, taču tante no sāpēm iekliedzās, tiklīdz Auka bija piedūrusies ķēdei.

Ķēdi notina Povils. Kad ķēdei skārās klāt viņš, Marcebelai nesāpēja.

Pirmdiena, 1601. gada 12. marts. Maskava

Vai tad Gustavs Ērika dēls Vāsa, no Zviedrijas karaļvalsts trimdā izdzītais zviedru princis, kas blandās pa pasauli kā nešķīstais gars, ieradies viens?

Leons Sapiega, Stanislovs Varšickis un Eliass Pielgžimovskis aizdomīgi saskatās. Eliass Pielgžimovskis, Lietavas Lielkunigijas rakstvedis, pieiet pie durvīm un atver tās — apsargu gaitenī nav. Nav, papurina galvu rakstvedis. Pagājusi tieši divdesmit viena nedēļa, kopš viņi, augstie sūtņi, ieradušies Maskavā un apmetušies šajos apartamentos. Un pirmā diena pa visu šo laiku, kad pie Svētbilžsienas zāles durvīm nav cara izsekošanas un izlūkdienesta priekšnieka Semjona Godunova sardzesvīru.

Kanclers Leons Sapiega pētījoši skatās uz sarkanmataino vīrieti. Princis klaiņotājs ģērbies grezni. Uzmetņa malas apšūdinātas ar Norlandes lapsu ādiņām. Taču Gustava seja pelēka, vaigi iekrituši un acīs slimīgs spīdums. Kanclers ar cieņu sveicina princi.

Skarbā balsī ierunājas Varšavas kastelāns Stanislovs Varšickis:

—   Godāts Vāsas kungs, jūs esat ieradies bez svītas! Mūsu telpas sargkareivji nepieskata. Ar ko jūs esat izpelnījies tik lielu krievu uzticēšanos?

—    Par to, jūsu gaišības, lai es ar jums varētu tikties drošos apstākļos, gādājis un mani uz šo namu pavadījis Jelizārijs Zamatņa, Baltās pilsētas1 nocietinājumu daļas no Negļinnajas upes līdz Alekseja tornim apsardzes jātnieku nodaļas komandieris!

—   Vai apsardzes komandierim ir cara pilnvarojums šādam solim?

—   Nav! — atbild princis Gustavs. — Jūsu augstības, uzklausieties mani, un jūs sapratīsiet manu stāvokli!

—    Ja mūs pārsteigs spiegi, mēs darīsim zināmu Semjonam Godunovam, ka jūs ar varu esat ielauzies mūsu zālē un tādējādi mūs aizskāris! — Stanislovs Varšickis paziņo.

Kanclers Leons Sapiega samierinošā balsī saka:

—    Runājiet, jūsu gaišība princi!

Zviedru princis paklanās visiem augstajiem sūtņiem pēc kārtas, tad ierunājas:

—    Godātie kungi, mani aizkustināja pateicība, kuru jūsu sūtniecības vārdā man izsacīja Pielgžimovska kungs ceturtajā martā!

Pie svētbilžu sienas stāv garš galds. Eliass Pielgžimovskis uzaicina Gustavu apsēsties galda vienā galā, galda otrajā galā apsēžas kanclers Leons Sapiega.

1 Par Balto pilsētu sauca Maskavas aizsargnocietinājumu trešo līniju, kura ar baltu mūri apjož Kremli un Ķīniešu priekšpilsētu.

Polijas un Lietavas augsto sūtņu sarunas ar Maskavas Lielkņazistes pārstāvjiem Stepanu Godunovu, Ignatiju Tatiščevu un trijiem Fjodoriem — Mstislavski, Oboļenski un Trubeckoju — bija risinājušās gari un smagi. Leons Sapiega, Jans Zamoiskis un Kristups Radvils Pērkons bija sagatavojuši mūžīgā miera līguma projektu: karalis Sigismunds Vāsa apprec cara Borisa Godunova meitu Kseniju, un Polija, Lietava un Krievija izveido uz pienākumiem un tiesībām pamatotu federāciju. Projektu augstie sūtņi bija iesnieguši sarunu dalībniekiem no cara puses. Piedāvājumu par federācijas veidošanu viņi noraidījuši. Gars sirgstot ar nedziedināmu slimību, pēc viņa nāves Maskavas Lielkņazistes tronī kāpšot Polijas karalis. Gara pārstāvji sarunās nebija atzinuši poļu un lietaviešu tiesības iegādāties Krievijā muižas un celt katoļu baznīcas. Katoļu un pareizticīgo laulību atzīšanai par likumīgām viņi nemaz nebija ielaidušies sarunās. Deviņpadsmit nedēļu cara pārstāvji sarunās sīkumaini apsprieduši dienvidu robežu kopīgās aizsardzības iespējas, jūras flotes kopīgās veidošanas jautājumus un ne ar vārdu nebija ieminējušies ne par mieru uz mūžīgiem laikiem, ne par pamiera pagarināšanu. Deviņpadsmit sarunu nedēļu un ne vārda par mierīgu līdzāspastāvēšanu!

Astoņpadsmitajā februārī cars Boriss Godunovs bija pieņēmis zviedru hercoga Kārļa sūtņus — Jēranu Šernfeldu, Erlandu Botu un Magnu Striķu. Šī svētdiena, šī viena svētā diena, lietaviešu un poļu sūtņus padarījusi gandrīz par gadu vecākus! Hercoga Kārļa sūtņi piedāvājuši caram noslēgt miera līgumu, kas vērsts pret Lietavu un Poliju. Šajā laikā hercoga Kārļa karaspēks jau bija nonācis pie Daugavas — pie pašas Lietavas robežas. Ja zviedri miera līgumu ar krieviem būtu noslēguši, hercogs Kārlis nešaubīdamies būtu iebrucis ne tikai Lietavā, bet arī Polijā, un — Dievs vien zina, ar ko šis viņa karagājiens būtu beidzies…

Taču zviedru miera līguma slēdzēji, gandrīz palikuši tukšā, nākamajā dienā ar steigu atstāja Maskavu.

Divdesmit sestajā februārī Fjodors Mstislavskis sarunās ar lietaviešu un poļu augstajiem sūtņiem pirmo reizi bija ierunājies par pamiera līgumu.

Ceturtdien, pirmajā martā, līgums par pamieru uz divdesmit gadiem bija parakstīts! Vakarā kanclers Leons Sapiega saviem biedriem teica:

"Glābjošais pamiers tik daudz nevis mūsu, cik prinča Gustava nopelns! Mēs izturētos negodprātīgi, ja viņam nepateiksimies."

Eliass Fielgžimovskis ieradās pie Gustava un pateicās viņam. Bet pagāja dažas dienas, un prinča Gustava ārsts Kaspars Fidlers slepus nodeva kancleram Leonam Sapiegam vēstuli. Gustavs lūdzās, pareizāk gan — lūgšus lūdzās uz pieņemšanu.

Un tagad nu te, Svētbilžsienas zālē, viņš runā:

— Jūsu augstība kancler, godātie kungi, cars miera līgumu ar hercogu Kārli nav parakstījis nevis tāpēc, ka esmu apsolījis pildīt viņa gribu, bet gan tāpēc, ka cars cieši tic — viņš mani piespiedis pildīt viņa nolūkus. Velta ticēšana! Lai mani spīdzina, cik briesmīgi spīdzinādami, pareizticībā nemūžam nepāriešu, Kseniju neprecēšu un krievu karaspēku karagājienā uz Somiju nekomandēšu! — Princis Gustavs brīdi klusē. Viņa zilajās, slimīgi spīdošajās acīs baigi skatīties — tajās gan neizsakāms naids, gan šaušalīgs izmisums. — Esmu iekritis slazdos. Es gribu tikt projām no Krievijas. Cita starpā… Caram nekad neesmu uzticējies. Uz Maskavu viņš mani aicinājis tāpēc, ka esmu alķīmiķis — zinātņu vīrs. Es zināju, ka cars sirgst un viņa aģenti medī dziedniekus — vispār gaišās galvas — pa visu Eiropu. Bet neesmu aizmirsis to, ka esmu princis, bet… valdniekiem bieži vien svešzemju prinči vajadzīgi vairāk par vislabākajiem dakteriem… Cara drošības rakstu gaišo galvu mednieks Bekmanis man izsniedza Lībekā. Drošības raksts ir nevērtīgs papīriņš. To var atņemt un saplēst un — tev tā vairs nav! Rakstu atstāju Rīgā. Raksts glabājās pie mana drauga Henriha Fogeļa. Kad ierados Maskavā, cars man pateica… Ko viņš man pateica, jūs zināt! Es viņam atbildēju, ka dievinu prātu, ienīstu varmācību un zobenu rokās neņemšu nekad! Mani spīdzināt cars nedrīkstēja… Ar drošības rakstu garantēta aļķimiķa spīdzināšana būtu nobiedējusi angļu, franču un itāļu gaišās galvas. Ārsti un aptiekāri būtu sākuši laisties projām no Krievijas. Caram vispirms būtu vajadzējis iznīcināt manu drošības rakstu, lai pēc tam mani varētu pāraudzināt, cik ādā lien. Un viņš uzpirka manu stekretāru

Jakobu Suldu. Sekretārs devās uz Rīgu un izstāstīja Henriham Fogelim, ka Maskavā esot ieradušies trīs kaktudakteri un katrs dievojoties: es esmu princis Gustavs! Gars visus "prinčus" iemetis aiz restēm. Mani varot glābt vienīgi drošības raksts! Fogelis izdomājumiem noticējis un rakstu atdevis Šuldam. Šulds rakstu sadedzinājis, tūlīt pēc tam uzrakstījis un izplatījis "manu uzrunu" visiem Somijas iedzīvotājiem. Jakoba Šulda viltotajā dokumentā es lūdzot, lai somi mani atzīst par likumīgo Somijas kņazu. Cars vēloties, lai somi nepretojas vai vismaz neizrāda pārāk lielu pretestību manis atvestajam krievu karaspēkam. Dabūjis zināt par krāpnieclbu, steigšus nosūtīju uz Somiju savu hofmeistaru Kristapu Katoru. Sūtīju viņu slepeni. Katoram bija klāt vēstule, kuru rakstīju somiem. Taču Katoru izsekojuši Semjona Godunova spiegi. Hofmeistaru viņi notvēruši Pleskavā. Un noindējuši. Mana somiem rakstītā vēstule nonāca rokās caram. Otrdien, sestajā martā, cars mani izsauca uz Novodevičes klosteri — uz Smoļenskas pārstāvju sapulci.[152] Drošības raksts, kā zināms, mani vairs nesargāja. Cars izsludināja un Dievs svētīja spriedumu: vai nu pāreju pareizticībā, apprecu Kseniju un dodos karā uz Somiju, vai arī — nonāku Ugļičas cietumā…

Eliasa Pielgžimovskis sakrata galvu un bilst:

—    Nē, nē! Neviens nedrīkst mest cietumā bezvainīgu cilvēku!

Princis Gustavs paskatās uz rakstvedi un drūmi pasmīn.

—    Jūsu gaišība, vai gan caram grūti uzrādīt vainu svešzemniekam, kam nav viņa drošības raksta? Godātie kungi, ārstiem cara slimība ir īstā zelta ādere! Aptiekāru prikazā uzņemts ārsts katru mēnesi saņem četras mucas medus, četras mucas alus, sešdesmit vezumu malkas un simtpiecdesmit rubļu iztikai. Ja tikai kāds caram ātri noņem sāpes, tūdaļ tas saņem vairākus desmitus sabuļādu. Mana ārsta Kaspara Fidlera sadraudzēšanās ar cara mīļāko "doktoru" Kristoferu ir daļa unguru[153] savtīguma. Fidlers lauzdamies laužas uz Aptiekāru prikazu. Ja tikai viņu prikazā uzņems, Fidlers apliecinās visu, kas vien caram iešausies prātā! Teiksim, viņš apliecinās, ka jā, tā ir taisnība, mans kungs princis Gustavs grib nodedzināt Maskavu, un — esmu pagalam… — Princis pieceļas un pēc kārtas ieskatās sejā lietaviešu kancleram, Varšavas kastelānam un Lielkunigijas rakstvedim, tad klusā balsī saka: — Tagad mani izglābt varat vienīgi jūs!

Stanislovs Varšickis un Eliass Pielgžimovskis skatās uz Leonu Sapiegu. Kanclers nodur acis galdā.

—    Mans nožēlojamais stāvoklis cara pinekļos palīdzējis jums parakstīt kāroto pamiera līgumu. Godātie, es zinu, ka rīt jūs dodaties projām no Maskavas uz mājām! Es varētu pārģērbties tādās drēbēs, kādas valkā jūsu svītas vīri…

—   Tas nav iespējams! — nervozi raustīdams zelta važiņu, kura nokarājas pār krūtīm, saka Stanislovs Varšickis. — Līdz Smoļenskai mūs pavadīs Ignatijs Tatiščevs. Mūsu sarunu divdesmit vienas nedēļas laikā viņš iegaumējis visus mūsu svītas vīrus.

Princis Gustavs strauji:

—   Varu piebiedroties jums Smoļenskā vai arī aiz Smoļenskas! Galvenais, jātiek pāri robežai…

—   Tas nav iespējams, tas nav iespējams! — Stanislovs Varšickis purina galvu. — No Smoļenskas līdz robežai mūs pavadīs vojevoda Možaiskis. Vojevoda mūs sagaidīja Smoļenskā, kad devāmies uz Maskavu. Viņš zina, cik cilvēku mūsu svītā.

—    Godātie, žēlastīgie kungi, vojevodu Možaiski viegli var apvest ap stūri —jāpasaka tikai, ka kopā ar jums atgriežas mājās Bartolomeja Berdovska kunga[154] sekretārs, kas palicis Maskavā sakarā ar sarunu lietām…

Varšavas kastelāns saīgst, kļūst nervozs, saliecas uz priekšu un paslej bārzdiņu.

—   Par kādu sekretāru jūs runājat? Berdovska kungs nav atstājis Maskavā nekādu sekretāru. To zina katrs krievu suns!

Eliass Pielgžimovskis, gados visvecākais sūtnis, pieceļas, pieiet pie Gustava, apskauj viņu ap pleciem un saka:

—    Jūsu gaišība princi, mēs vēlamies palīdzēt jums! Ko tiesas vēlamies! Taču jāapsver katrs solis. Padomāsim kopīgi, ja jau cara spiegi izsekojuši jūsu hofmeistaru Kristapu Katoru, tātad viņi izsekos arī jūs. Varbūt spiegi arī šeit, šajā zālē, jūs redz un dzird? Saku jums atklāti — iejukt mūsu svītā jums neizdosies!

Kanclers Leons Sapiega paceļ galvu un skatās uz princi Gustavu. Acis Sapiegam lielas un nogurušas, bārzda un mati ap ausīm sākuši sirmot — kancleram četrdesmit četri, bet izskatās viņš krietni vecāks. Pēdējo gadu notikumi prasījuši no Leona Sapiegas daudz spēku, izturības, prāta spriedzes un gara stiprības. Cilvēki noveco ne tikai gadiem ejot, bet arī darbus darot… Kanclers vēršas pie rakstveža Pielgžimovska:

—   Mīļais Elias, viņa gaišība princis Gustavs ir drošsirdīgs vīrs! Nežēlo un nemierini viņu ar tukšiem solījumiem! — Kanclers ceļas kājās un princim saka: — Patiesība pavisam vienkārša — mēs nedrīkstam rīkoties tā, kā mums liek sirds, mums jārīkojas tā, kā mūs piespiež rīkoties mūsu — lietaviešu un poļu — intereses. Tieši tāpat esat rīkojies arī jūs, dižciltīgais princi! Ja būtu pakļāvies caram un vedis viņa karaspēku uz Somiju, jūs būtu izglābies. Taču jūs tā nerīkojāties. Ciltsbrāļu somu brīvība jums dārgāka par paša dzīvību. Mēs apbrīnojam jūs! Un ne ar ko jums nespējam palīdzēt. Cars neparakstīja miera līgumu ar hercogu Kārli tāpēc, ka Zviedrijas jautājumu risināšanai viņš savos slazdos turēja jūs. Bet iedomājieties uz brīdi — kas notiks, ja mēs jūs izzagsim no cara slazdiem? Cars neapstiprinās vienošanos ar lietaviešiem un poļiem par pamieru. Pestīdami jūs, vienu vīru, mēs izsauksim nāvējošu postu pār visiem lietaviešiem un visiem poļiem. Patiesība skarba! Taču nešaubos, ka jūs to sapratīsiet un mūs nenosodīsiet!

Princim Gustavam karsts. Baltām miroņa rokām princis atpogā uzmetni, novelk un izklāj uz galda.. Tad apsēžas. Klusā balsī viņš sāk runāt:

—    Jūsu godība kancler, es nebūtu lūdzis no jums palīdzību, ja man droši nebūtu zināms: jūsu un Fjodora Mstislavska noslēgtais pamiers ir mirāža! Hercoga Kārļa karagājienā uz Līvzemi piedalās grāfs Nasavas Johans. Grāfs kaulējas ar hercogu par brālēna, holandiešu prinča Orānas Morica, un zviedru princeses Annas laulībām. Patiesība nav jauka: ar zviedru princeses Annas kārti rokās spēlējat nevis jūs, lietavieši vai poļi, bet gan — hercogs Kārlis! Taču jūsu vislielākā nelaime — jūsu valdnieks, kas tik svinīgi pielabināts ar Zelta Vilnas ordeni.1 Ar krieviem jūs parakstījāt vienošanos par pamieru uz divdesmit gadiem. Lietavieši jūs nēsās uz rokām, kad atgriezīsieties mājās, bet jūsu valdnieks jau šobrīd sagatavojies lauzt vienošanos par pamieru.

—   Mistika! — iesaucas kanclers Leons Sapiega, atgāžas krēslā, savelk uzacis, un viņa acis kļūst vēl lielākas — nekaunīgas un ļaunas.

—    Krievu bajāru runas par nelaiķi cara dēlu Dmitriju, jūsu godība kancler, nav tukšas! No miroņiem viņš augšāmcēlies. Tāpat, kā savulaik Zviedrijā bija augšāmcēlies Nilss Stūre. Cara dēls atkal dzīvs! Vai jūs prasāt pierādījumus? Lūdzu! Uz šejieni mani pavadīja Baltās pilsētas cerbers Jelizārijs Zamatņa — pēc viņa lūguma Debesbraukšanas katedrāles protopops Eifimijs rekomendējis atdzimušo cara dēlu Cudovas klostera arhimandrītam Pafnutijam. Princis jau Čudovā tikai tāpēc, lai varētu palūgt jums ziņot par to karalim Sigismundam, mani uz šo namu pavadīja Zamatņa! Ar Zamatņas gādību no pils pazudusi apsardze un spiegu acis un ausis…

—    Murgi… Tie ir murgi!… — murmina un kliedz Varšavas kastelāns Stanislovs Varšickis. — Cara dēls augšāmcēlies!… Gadās, ka augšāmceļas… Bet — ja arī viņš patiešām augšāmcēlies, tas noticis Krievijā! Kāds tam sakars ar Polijas un Lietavas valdnieku?!

—   Cilvēki, godavīri! — stiepti skumjā balsī princis Gustavs vēršas pie visiem augstajiem sūtņiem. — Nometnē pie Gdaņskas es apmeklēju karali Sigismundu un lūdzu, lai viņš man ļauj kuģot kopā ar viņu uz dzimteni

1 Zelta Vilnas ordeni Sigismundam Vāsam pasniedza Spānijas karaļa Filipa Trešā sūtnis grāfs de Linja 1601. gada Varšavas seimā, kas sākās 7. februārī.

Zviedriju. Brālēns karalis man atbildēja: tavs ceļš ved uz Krieviju, caur Brandenburgu un Lībeku — uz Krieviju. O, nē, viņš nepavisam nav sūtījis mani uz Krieviju, lai dziedinu vai noindēju caru! Man vajadzēja pārliecināt bajārus, ka Viltvārdi vajag iecelt tronī un ka krievu bajāriem to palīdzēs izdarīt karalis Sigismunds Vāsa, varenais Eiropas vagars.

—   Vai tas nav izdomājums? Kurš dzirdējis jūsu un karaļa sarunu?

Princim Gustavam pielec klāt Varšavas kastelāns Stanislovs Varšickis.

—    To nav dzirdējis neviens. Mēs sarunājāmies zem četrām acīm.

—    Zem četrām acīm!…

Stanislovs Varšickis nicīgi nosmejas.

Mierīgi labsirdīgā balsī iejautājas Eliass Pielgžimovskis:

—   Un jūs, gaišība princi, protams, pārliecinājāt krievu bajārus, ka Viltvārdis vajadzīgs?

—   Godātie kungi, Maskavā es neesmu pildījis ne cara, ne karaļa iegribas! Tāpēc jau nevaru ne pamest Krieviju, ne doties uz dzimto Zviedriju, ne atgriezties brālēna pārvaldītajā Polijā.

Stanislovs Varšickis augstprātīgi saka:

—   Princi, jums jābēg uz Turciju, vienīgi uz Turciju! Bet mēs, kā zināms, uz Turciju nedodamies.

Princis Gustavs ceļas kājās, norauj no galda uzmetni, kas oderēts ar lapsādiņām, taču nemet to ap pleciem. Viņš saka:

—    Jūsu pamiers ar krieviem ir mirāža. Līgums jūsu ļaudis no nelaimes nepasargās. Nespēdami glābt visus, jūs būtu varējuši izglābt vismaz vienu — mani.

Kanclers Leons Sapiega īgni nopūšas. Viņš iet apkārt galdam un apstājas iepretim princim Gustavam.

—   Jūsu gaišība princi, es biju sajūsmināts par jums… Taču jūs esat — intrigants! Šo riebīgo amatu varat piekopt arī turpmāk!

Kanclers Leons Sapiega aiziet no Svētbilžsienas zāles uz darbistabu. Viņš ilgi stāv pie loga. No šejienes viņš redz, ka no pils iznāk pagalmā princis Gustavs. Viņam piejāj klāt nocietinājumu apsardzes jātnieku nodaļas komandieris Jelizārijs Zamatņa.

"Ja zviedri, ja poļi, ja krievi ielenks Baltiju, ja jūra kļūs par kādas impērijas ezeru — Lietava būs pagalam."

Apsardzes nodaļas komandieris nožvīkstina ar pātagu princim Gustavam pa muguru. Ne princis palecas sānis, ne ari saraujas no sitiena, vienīgi izkrīt viņam no rokām smagais ziemas uzmetnis. Princis nemaz nepamana, ka uzmetni pazaudējis. Viņš iziet pa vārtiem. Pazūd kanclera skatienam.

"Cilvēks ir, bet vietas pasaulē viņam nav."

Leons Sapiega vieglītēm pārmet sev krustu: Dieva Tēva, Dieva Dēla un Dieva Svētā Gara vārdā…[155]

9

Tūkstoš seši simti pirmā gada maijā lietaviešu karaspēks, ko komandēja lielhetmanis Kristups Radvils Pērkons un karavadonis Kristaps Manvīds Dorogostaiskis ar karavadoni Jonu Sicinski, cīnījās Līvzemē, dzenot zviedrus tālāk no Daugavas.

Martā Varšavas seimā poļu senatori bija pasludinājuši, ka ātri sarīkošot lielu poļu karaspēka došanos uz Līvzemi. Taču vēl maija beigās lielvalsts kanclers un lielhetmanis Jans Zamoiskis neizkustēdamies kvernēja Zamoscē. Ko savas muižas viņš rakstīja vēstules Radvilam uz Līvzemi:

Būvējiet tiltus mūsu karaspēka iešanai pāri Daugavai! Sagatavojiet strūgas mūsu karaspēka pārcelšanai pāri Daugavai!

Vai:

Vispirms ieņemsim Koknesi un Daugavpili, pēc tam — Tallinu. Ja Dievs palīdzēs, ilgāk par divām nedēļām Tallinā neaizkavēsimies — dosimies tālāk uz Somiju un Zviedriju. Karosim tikmēr, kamēr galīgi būsim sakāvuši hercogu Kārli.

Vai:

Gaidiet! Mēs steidzamies! Jājam pegazu mugurā!

Jūnija beigās lielais un varenais poļu karaspēks līdz Līvzemei vēl nebija nonācis. Koknesi aizstāvēja Kristups I^advils Pērkons. Draudi tēvijai bija iedragājuši žemaišu stārasta Jona Karoļa Hodkeviča magnāta lepnību. Vairākus mēnešus sabotējis Radvila karaspēku, astotajā jūnijā Hodkevičs atveda pie Kokneses astoņus simtus karotāju.

Naktī no divdesmit otrā uz divdesmit trešo jūniju zviedru karaspēks Kārļa Jillenhelma vadībā pienāca pie Kokneses. Gaismai austot, zviedru izlases jātnieki pirmie metās virsū lietaviešu karaspēkam.

Kristupa Radvila Pērkona komandpunkts bija uz pakalna. No šejienes lielhetmanis labi varēja pārredzēt kaujas lauku — platu eju starp Daugavu dienvidos un purvainu mežu ziemeļos. Kaujas lauku šķērsoja Pērse. Upes dienvidu krastā nostājies Radvila karaspēks, ziemeļu krastā — Hodkeviča pulks. Frontes centru aizstāvēja Pētera Stabrauska vienības.

Kristups Radvils Pērkons gaidīja.

Kārlis Jillenhelms steidzās. Frontes centrā viņa lielgabalnieki sagatavojuši no baļķiem bukus, uz kuriem novietoti septiņpadsmit lielgabalu. Kavalērija no flangiem uzbruks Koknesei krusteniski —jātnieki drāzīsies no kreisās puses uz labo un no labās puses uz kreiso.

Labajā spārnā zviedru kājnieki norobežojušies aiz ratiem — viņi ierīkojuši nocietinātu nometni. Un tad Kristups Radvils Pērkons deva pavēli Kristupam Manvīdam Dorogostaiskim uzbrukt zviedru kreisajam spārnam.

Valsts ministra jātnieki aizdrāzās gar zviedru kājnieku priekšējām rindām, pa ceļam tās sabradājot un sakapājot, un kopā ar žemaišu stārasta jātniekiem kā vētras brāzmojums ieurbās zviedru kavalērijas drūzmā tieši tobrīd, kad viņu vienībām krusteniski vajadzēja aizjoņot cita citai garām — šajā mirklī zviedru kavalērijai trūka flangu, tā bija tikai centrs, kas kustas pretējos virzienos. Kārlis Jillenhelms saprata, ka iekritis Kristupa Radvila Pērkona slazdos. Pagāja nepilnas divdesmit minūtes, un ļillenhelma jātnieku vienību kaujas laukā vairs nebija — vieni kavalēristi krituši, otri atkāpušies atpakaļ, trešie aizdrāzušies izklaidus, kur acis rāda, un salīduši purvainajos mežos.

Tikām zviedru kājniekiem no pakalna auļiem bruka virsū Radvila jātnieku izlases karogu. Kājniekus tik ātri sakaut neizdevās. Zviedri aizstāvējās ar galvu, pārsteigdami ar drosmi un varonību. Kauja ieilga. Nav zināms, kā tā būtu beigusies, ja zviedru kājniekiem lamatas nebūtu uzrīkojuši pašu lielgabalnieki: centrā uzstādītie buki kaujas liktenīgajā mirklī izšķaidīja kājnieku nodaļas un cīņas taktiku pārvērta par neko — aizstāvība kļuva haotiska, un salauzt to varēja viegli.

Pulksten divos dienā kauja bija galā.

Zaudējis gandrīz divus tūkstošus karavīru, pametis lietaviešiem visus lielgabalus un divus simtus ar pārtiku piekrautus vezumus, apjukušais Kārlis Jillenhelms lēkšoja Ērgļu virzienā, zaudējis cerības kļūt par feldmaršalu. Izvadīdams kaujā, tēvs hercogs Kārlis viņam bija teicis:

"Parādi, dēls, ko esi vērts! Dodu izdevību. Bet, ja zaudēsi, nerādies man ne acīs!"

Ķiršinas kraujā uz Sidabravas augstākā pakalna Svētā Eisebija baznīciņā uz paaugstinājuma stāvēja zārks. Tajā gulēja aizgājēja Ieva Tvirbutiene.

Zārka galvgalī dega divas sveces.

Uz lāžusola sēdēja Andrus Jurģis, Auka, Kante, Marcebela, Povils un Jons — visi Tvirbuti, Domins Urbšis, Serapins Putrims, Kovīds Naudris un Ars Jaukants.

Bija astoņpadsmitais septembris.

Ceturto mēnesi poļu karaspēks soļoja pāri Lietavai — tas "steidzās un drāzās" uz Līvzemi palīgā lietaviešu karotājiem. Savus pegazus viņi apturēja katrā muižā, katrā lauku sētā — apkāva mājlopus, ņēma nost labību un silto apģērbu, pļēguroja, izvaroja meitas un sievas, apkāva vīrus, kuri ar labu nebija šķīrušies no mantām vai arī aizstāvējuši sievietes.

Augusta beigās poļu karavīri plosījās Kamajos. Tvirbuti jau nosprieda, ka viņu muižai briesmas pagājušas secen, ka no Kamajiem poļi vairs nenogriezīsies sānis un nenāks atpakaļ, ka viņi turpinās ceļu uz ziemeļiem — uz Līvzemi. Un tā viņi arī izdarīja. Tikai — visi gan ne. Septembra pirmajā nedēļā poļu kājnieku nodaļa izlaupīja lielkungs Karecka sudmalas, izvaroja divas Bunduļa meitas, pakāra Kunces sievastēvu, veco Lubu, kas, paķēris izkapti, laupītājus nebija laidis lielajā graudu klētī.

Palonu vagars Kovīds Naudris un Biržeļu saimniecības pārzinis Ārs Jaukants naktī ieradās Sidabravā un Tvirbutiem pavēstīja: nāk šurpu poļi — jau jāj cauri Palonu mežam!

No rīta Povils Tvirbuts iesēdināja karietē Andru Jurģi, Auku, Kanti un Marcebelu. Pats Povils un māmiņa Ieva iekārtojās ar mantām piekrautajos ratos. Skubinādams uz bēgšanu, Jons teica:

"Avis nevaru aizvest līdzi, tad nu braukt arī es nevaru."

Viņš palika Sidabravā viens.

Vakarpusē kariete un rati atgriezās Sidabravā. Māmiņu pārveda ievīstītu audeklā. Kante izstāstīja Jonam: starp Baisogalu un Raseiņiem ceļu viņiem aizšķērsojuši poļu jātnieki — zirgi zvīļo, iemaukti laistās, segli spīd, bet seglos sēž piedzēruši paši. Povils skaidroja:

"Mēs esam bajāri! Mēs esam godājami cilvēki!"

Jātnieki smējās un zobojās:

"Jūsu zemnieki mums tādi paši kā mūsu suņi. Jūsu bajāri mums tādi paši kā mūsu zemnieki!"

Uzbrucēji izsvaidīja no ratiem mantas, sievietēm atņēma saiņus un Povilam izpurināja kabatas. Apkrāvuši zirgus ar noderīgajiem labumiem, jātnieki aizjāja. Kad pārbiedētie bēgļi atģidušies un lasījuši augšā no ceļa lietas, kuras laupītājiem bijušas par prastām, Povils, piegājis pie ratiem, pēkšņi iekliedzās:

"Māmiņa!…"

Ieva Tvirbutiene bija sakņupusi ratos mirusi.

Svētdienā, sešpadsmitajā septembrī, mājas ļaudis novietoja māmiņu baznīciņā. Nākamās dienas vakarā pagalmā iegāzās poļu kājnieku bars. Viņus uz Sidabravu bija atvedis Jokūbs Lepšis. Platiem soļiem piegājis pie Jona Tvirbuta, viņš teica:

"Poļu kungi dosies karā līdz Stokholmai. Nāk virsū ziema. Es, vecs uztura sagādnieks, zinu, kā jākaro ziemā. Poļu kungiem vajadzīga pārtika! Atdod viņiem aitas! Lietavas labā atdod visu, ko vari, — tas ir princips!"

Jokūbs Lepšis bija uzmaucis galvā platmali, mugurā uzvilcis svītrotu kamzoli, jaunu, melnu garsvārku, kājās uzvilcis safjānādas zābakus, bet plecos viņam laistījās ar sabuļādām oderēta samta delija.

Jons atbildēja:

"Mēs jau domājām, ka tava dvēsele aizgājusi pie Dieva, bet tu noņēmies ar laupīšanu…."

"Jona kungs, laupītājs esi tu! Ar vienu kāju gribi stāvēt uz zemes, ar otru — debesīs. Neizdosies! Lietava briesmās! Tēviju aizstāvēt tu neej — atdod aitas! Princips jābūt!"

"Jokūb, tu taču zini, ka manas aitas ir sentēvu veļi…"

"Veļi!" Lepšim lielie smiekli. "Pamatīgi veļi — uzbarojušies trekni, ar vilnu apauguši! Kad šitādai velenei apgriež kaklu, esi gan paēdis, gan ar kažoku mugurā, vai ne?"

"Tev nav dvēseles, Jokūb!… Tevī Dievam nav vietas."

Krēsloja. Naktsguļai pārdzītas mājās, aitas kūtī satrauktas skrubinājās. Kājnieku vecākais, kuru padotie sauca par rotmistru Harlinski, teica:

"Pa nakti nav strādāšana. Aitas kausim no rīta!"

Aitu apsargāšanai rotmistrs norīkoja vecu karotāju sirmgalvi Klanicka kungu. Pārējie karavīri izdrūzmējās pa dzīvojamo māju un klēti. Viņi dzēra, dzēra un dzēra…

Aitu sargātājs Klanicka kungs pusnaktī aizgāja uz baznīciņu, nometās ceļos un noskaitīja Iūgsniņu par mirušajiem. Pēc tam viņš ar Povilu Tvirbutu iegrima sarunās.

"Polija ir karaļvalsts, kuras armija pēdējo divdesmit gadu laikā uzvarējusi krievu caru, sadragājusi Hābsburgu Maksimiliānu, Transilvānijas Nikolaju, tatāru hanu un turku sultānu! Kārtību Eiropā ievieš Polija! Vai tad nu šī netiks galā ar Kumpdeguni — šito zviedru hercogu Kārli Vāsu?! Žēl, lietaviešu kundzes un lietaviešu kungi, ka šī droši vien nu jau būs mana pēdējā uzvara — vecums klāt, decembrī pilns septiņdesmit viens, re, ne uzdzīvot vairs nevaru…"

Aizrunājies Klanicka kungs nepamanīja, ka no baznīciņas izslīdējis Jons Tvirbuts. Atgriezās viņš ar jēriņu klēpī. Vecais poļu karavīrs aizcirtās un ilgi skatījās uz jēriņu Jona rokās, tad teica:

"Agnws Dei, tava vieta kūtī! Turpu, kur iet tavs sargs, tev liegts!"

Jons skumji sacīja:

"Es viņu izglābu. Iznesu no uguns."

"No kādas uguns?"

Klanicka kungs pārbijās.

"Kūts deg," Jons atbildēja.

Klanicka kungs metās laukā no baznīciņas. Kūts bija liesmās. Uguns šāvās līdz padebešiem. Klanicka kliedzienu pamodinātie poļu kājnieki, kājās kārtīgi neturēdamies, streipuļoja pa pagalmu pusaizmiguši un paģiraini.

"Tie ir lietaviešu vīri! Es viņus nolādu! Visus nolādu!" briesmīgā balsī brēca rotmistrs Harlinskis. "Zviedri rok kapu Līvzemei, tūlīt būs izrakuši Lietavai, bet nokvārkušai vecenei šie rīko bēres!" Atrāvis baznīciņas durvis līdz kājai vaļā, rotmistrs iekrācās: "Ar-rā no būdas, lauki! Ja ne, aiz matiem raušu ārā!"

Povils Tvirbuts piegāja viņam klāt un mierīgā, pašcieņas pilnā balsī teica:

"Nekāp pāri krustam, rotmistr! To esam pieņēmuši no jūsu rokas."

Rotmistrs Harlinskis iespļāva Tvirbutam sejā, tomēr iet iekšā baznīciņā viņš neuzdrīkstējās. Te rotmistram piestājās arī vecais Klanickis un viņu mierināja;

"Ko, jupis, maitā veselību, rotmistra kungs! Sitas Joklepšis zina citu muižu, kurā aitas — daudz vairāk aitu!"

Ap pusdienlaiku poļu kājnieki aizmeimurojās un aizmurkšķējās uz Naujamiestes pusi — garām aitu kūts krāsmatu kaudzei, garām baltajai bērzu birztalai…

Bija otrdiena, astoņpadsmitais septembris.

Sidabravas baznīciņā pie Ievas Tvirbutienes zārka dega divas sveces.

Uz lāžusola sēdēja mājas ļaudis un radinieki.

Jona Tvirbuta klēpi gulēja jēriņš.

Marcebelai Tvirbutienei uz ceļiem sēdēja Andrus Jurģis, rociņās sažņaudzis ķēdi.

Kantes Marijas Leokādijas Urbšītes Tvirbutienes miesās kustējās tas, kuru uz šo pasauli aicinājis Dievs.

Piektdiena, 1603. gada 15. augusts. Viļņas—Traķu ceļš

Tveicīga, saules pielieta diena. Jūdzes garumā pa baltu ceļu kustas mūku, svētceļnieku, bajāru un zemnieku gājiens. Visi basām, visi kailu galvu, visi ģērbušies vienkāršajās ikdienas drānās. Meitenēm galvā rūtu, kliņģerīšu vai rezēdu vainadziņš. Sievietes nes rokās kviešu un rudzu vārpu pušķus.

Marijas Debesbraukšanas diena.

No Viļņas, no Katedrāles, gājiens virzās uz Trakiem, uz Tā Kunga Parādīšanās Svētajai Jaunavai Marijai baznīcu. Tās altārī Traķu Svētās Dievmātes, Lietavas aizgādnes, brīnumdarītāja svētbilde izstaro cerību un vēlību.

Saule svilina dievlūdzējiem galvu, putekļi, uzkūpēdami no baso kāju soļiem, graužas acīs, ķepējas mutē un rīklē, čirkst zobos. Pie ceļmalas mājām un krustcelēs krusti izrotāti ar ozolu un kļavu lapām, apspraudīti ar jurģīnēm. Putekļi gulstas gan uz šiem ceļmalas krustiem, gan uz lauku sētām, gan uz krūmiem, dārziem un pļavām — ceļa malas arvien pelēkākas un pelēkākas…

Pēdējās piecas ziemas pārsteigušas zemi vēl nesasalušu. Iesētie rudzi nu vairs neuznāca, vai uznākuši sapuva. Tā kā sniegs uznāca rudeņos agri jo agri, zem sniega palikuši gan nopļautie, gan nenopļautie vasarāji, pupas, rāceņi un kāposti. Vasarā — sausums, ziemā — briesmīgs sals, dārdzība un bads.

Pēc poļu karaspēka pāriešanas pāri Lietavai ciemos nebija palicis neviens kustonis — tie, kurus saimnieki bija iemanījušies paslēpt no karotājiem, nosprāguši badā. Cilvēki sākuši ēst maitu. Uznācis mēra posts. Daudzās vietās cilvēki izmiruši tādā skaitā, ka vairs nav pat bijis, kam mirt. Bagātākie bajāri devušies uz citām zemēm sapirkties graudus. Ciemi kļuvuši galīgi tukši. Tajos palikušie trūkumcietēji mitinājušies kā rēgi — viņi sastādījuši testamentus, ne par ko citu vairs negādādami. Mēra sērgas dēļ nodokļu vācēji vairs nevarēja iekasēt nodokļus. Valsts kase kā izslaucīta. Sniegt palīdzību cilvēkiem nespēja neviens, ja nu vienīgi Dievs.

Gulties krustā pie Brīnumdarītājas Dievmātes, Lietavas aizgādnes, svētbildes un izlūgties žēlastību no Viļņas uz Trakiem pa balto, putekļaino ceļu basām virzās tūkstošiem cerību zaudējušu ļautiņu, kuri šurp saplūduši no visām Lietavas malu malām.

Jons un Kante, Marcebela un Andrus Jurģis velk kājas tā ap gājiena vidu, bet varbūt arī tālāk — jau tuvāk astei.

Andrus Jurģis, pilnus deviņus gadus vecais gaišmatis zēns, nes ķēdi, kura pieslēgta pie māmiņas Marcebelas rokas. Marcebela tā sanīkusi, tā sanīkusi, ka no glītās sievietes pāri palikuši vien kauli un āda.

Galma ministrs Pēteris Vesjolovskis izsūtījis Povilu Tvirbutu uz tālo Lubnu, kņaza Ādama Višņovecka muižu, uz kurieni no Cudovas caur Ostrogu atbēdzis krievu cara dēls Dmitrijs. Ceļš uz Lubnu laikam būs bijis stipri bīstams — atsveicinādamies no Andrus Jurģa un Marcebelas, tēvs bija raudājis.

Kante Tvirbutiene nes rokās Mīkolu Dominu — pusotru gadu veco dēliņu.

Kantes tēvu Dominu un māti Ģendri, Marcebelas tēvu Serapinu Putrimu, saimniecības pārzini Āru Jaukantu, večiņu Peļumāti Dargvainieni un nelaimīgo pasaules staiguli Jokūbu Lepši nomērdējis mēris — mūžīgu atdusu dod viņiem, Dievs!

Auka Tvirbutaite guļ uz slimības — varbūt jau nāves? — gultas, meitenei mati nosirmo un izkrīt, nosirmo un izkrīt… Pērn Auka bija pārņēmusi no tēvoča Jona nelaiķes māmiņas J^aulīnas viņai norakstīto muižu — tagad jau Auka pati stāda testamentu…

Jons Tvirbuts lēnām iet pa ceļu, vezdams līdzi aunu. Lielais auns ar melno galvu — tas ir tas pats jēriņš, ko Jons, kūtij pielaidis uguni, bija atnesis uz baznīciņu un, pie nelaiķes mātes zārka vāķēdams, turējis klēpi.

Auklēdams jēriņu, Jons brāli Povilu, brāļameitu Auku un brāļadēlu Andru Jurģi bija centies pārliecināt, ka jēriņa dzīvība esot mūsu sentēva Ģirvīda velis.

Gājienu ved Viļņas bīskaps Benedikts Vaina.[156] ar dievlūdzēju muti no gājiena priekšgala atšalko ziņa, ka ik pa jūdzei bīskaps apstājoties ceļa malā, metoties uz plikas zemes ceļos, skaitot lūgsnu un rādot nelaimīgajiem ļautiņiem pazemības un godprātīgas grēku izsūdzēšanas paraugu. Bet jaukajās noriņās jezuīti uzceļot kanceli, kurā kāpjot vai nu apakšbīskaps Mikalojs Pacs, vai nu arhidiakons Jans Riškovskis, vai nu kantors Nikolajs Jasinskis un norunājot sprediķi. Sastājušies ap kanceli, baznīcu kori dziedot garīgās dziesmas.

Kamēr pie šīm noriņām, gājiena pieturvietām, attikuši Tvirbuti, tajās vairs nav ne bīskapa, kas meties ceļos, ne kanceles, ne dziedošo koru. Taču Tvirbuti tic, ka uz ceļiem stāvējis bīskaps, nolasījis sprediķi apakšbīskaps un dziedājuši kori.

Ar dievlūdzēju muti atčukstas jauna ziņa, ka gājiena priekšgalā —jau tuvu Trakiem — noticis brīnums: ļaužu vidū cilvēki ieraudzījuši dižos pagājības vīrus — Mindaugu, Ģediminu, Vitautu un svēto Kazimieru,[157] visi viņi sveiki un veseli ejot kopā ar pārējiem lietaviešiem, kuri grib izlūgties pestīšanu.

Tvirbuti tic: jā, augšāmcēlušies un ar viņiem kopā iet dižie pagājības vīri — iet visi, visi lietavieši, kuri dzīvojuši agrāk un dzīvo tagad.

Jons Tvirbuts aunam ar melno galvu, kura dzīvība — pagāna sentēva velis, nemitīgi nobubina: neskrej, nesteidzies — nekāp pāri krustam!…

Kad pārdomas galā, pamazītēm iekrājas atziņas.

PĒCVĀRDS

Atvērtas dvēseles kliedziens cauri gadiem

Izskan pēdējie triloģijas vārdi: "Kad pārdomas galā, pamazītēm iekrājas atziņas." Baltijas triloģija, vērienīgākais latviski tulkotais lietuviešu rakstnieka Petra Dirģēlas darbs, ir galā.

Varam aizšķirt vāku un pamazītēm sākt iedomāties, atcerēties, izbaudīt tajā rodamās pārdomas un varbūt nonākt arī pie kādas atziņas. Mani visvairāk skāra šī: "Jūtas un dvēsele nav viens un tas pats. Uztraucas cilvēki, kam dvēsele nomodā, un uztraucas cilvēki, kam dvēsele vēl miegā. Tie otrie ir jūtīgāki, nelaimīgāki, raudulīgāki. Kur vien griežas, kur sper soli, tur viņiem — drāma! Bet cilvēkam ir tikai viena drāma — šī biedējošā neziņa, vai tava dvēsele atmodīsies, vai atmodusies tā saplūdīs ar Visumu vai, tā arī neietrīsējusies, izdzisīs veltīgi." ("Joldijas jūra", otrā daļa, 382. lpp.)

Pēcgarša, sajūta, ka nekas nav beidzies, ka tikai tagad viss sākas, sākas katrā no mums, kas esam lasījuši, katrā no mums, kas esam briduši karalauku un mazceļu dubļus, nīkuši pieņemamās telpās pie augstmaņiem, ganījuši aitas kā senču veļus, izdzīvojuši 99 un vēl 99 reizes tikpat gadus Lietuvas (Latvijas, Dzimtenes, savas vienīgās zemes, savas vienīgās dzīves) pierakstītajā vēsturē. Pat tad, ja neesam bijuši klātesoši, ja esam bijuši citur, tālumā, mēs esam dzīvojuši. Un Petrs Dirģēla ir ļāvis, aicinājis mūs to darīt. Aicinājis starp senatnes apdvašotiem vārdiem un notikumiem sameklēt un sadzirdēt savu paša dvēseli, lai gan "tagadne apgūst un piesavinās cilvēka spēju redzēt, dzirdēt, strādāt, mīlēt, nīst un domāt, tā apgūst un piesavinās visu — prātu, jūtas, spēkus un atmiņas. Vienīgi dzeldējošo nojausmu, ka viņš aizmirsis to, kas svarīgāks par visu, neviens cilvēkam nevar atņemt." ("Joldijas jūra", otrā daļa, 439. lpp.) Aicinājis atcerēties to svarīgo.

Petrs Dirģēla neraksta moderni. Neraksta viegli un pa gaisu. Dialogi nav galvenais šajās grāmatās, tāpat kā galveno lomu nespēlē notikumi. Lappusēm gari dabas un pārdomu apraksti, kas nez kāpēc neliekas ne vienmuļi, ne garlaikojoši,— tie ieaijā vienmērīgajā stāstījuma plūdumā un ļauj kopā ar mūžīgajiem trimdiniekiem Kiprijonu Tvirbutu, dāņu princi Magnu, zemnieku sievieti Grili un lietuvju princesi Katarīnu, vēlāko Zviedrijas karalieni, ar mazajiem Tvirbuta dēliem, kas bez tēva aug ar atmiņām par tēvu, mazliet izzināt svešinieka, liekā, aizmirstā likteni. Nejaušības, kas saved kopā šos cilvēkus, nav nejaušas savā būtībā, tāpat kā nejauši nav notikumi un to sekas, kaimiņzemes un mūsu pašu zemes vēsture. Asinīm slacīta, nodevībām piebarota, neliešu, zaimotāju, meļu un krāpnieku pasaule, godavīru, sirdsšķīsto un garā stipro patvērums. Jā, tieši tā. Vietu rod visi un visos laikos. Un interesanta ir Dirģēlas attieksme pret cilvēka dabu, vājo un stipro, lokano un šaudīgo, lūstošo un nelokāmo. Savulaik atēdušies "stāstus par īstiem cilvēkiem", kāda daļa no mūsu paaudzes ir aizmirsuši to būtisko, kāpēc cilvēks vispār ir — tāpēc, ka viņš ir spējīgs saskatīt, radīt ideālus un tiekties pēc tiem. Dirģēlas varoņi ir ideālisti — gan Stanislovs Būga, gan Kiprijons Tvirbuts, gan viņa dēls Jons, gan par dumpi sodu pelnījušais un visu mūžu slēpnī nodzīvojušais Steputis Stirbaitis, kurš nespēj doties bēgļa gaitās, pametot tēvzemi, jo "bēglis svētajai robežai kāpj pāri vienu vienīgu reizi un — viņam atpakaļceļa vairs nav" ("Joldijas jūra", otrā daļa, 313. lpp.). Tāpēc viņš paliek tēvijā un kļūst par vientuļnieku, atteikdamies no visa — ģimenes, draugiem, rāmas dzīves, lai saglabātu sevi. Tāpat kā Tvirbuts, kas desmit gadu klīst netālu no mājām un savējiem, ne rindiņas neatrakstīdams, ne reizi, nemaz. Promesošs tēvs, kura dēls pēcāk par šo absolūto prombūtni pateicas kā par svētību. Kā par ideālu. Bez ironijas.

Kam viņi sevi glabā, šie jocīgie? Kam pasviež saplosīšanai savas un citu dzīves? Kā vārdā? Atbilde ir, tikai — vai mēs vēl esam gatavi to sadzirdēt? Saprast? Atbilde ir — bet katram sava? Vai tomēr visiem viena? Dirģēla plosa pats sevi rakstīdams, grāmatas nav tapušas viegli, ik vārds tajās pārdomāts un kā sīksīks mozaīkas graudiņš milzīgā mandalā ievietots īstajā vietā. Dirģēla plosa arī mūs, kas esam pieraduši vairāk pie nedomāšanas, pieraduši pie dzīves kā Kārļa Skalbes varoņi Trekno cūku zemē — "Kad kaut kas vajadzīgs, izstiep tikai roku un paņem. Tas izsargā mūsu dvēseles no veltīgām rūpēm un mūsu miesu no veltīgas kustēšanās." (K. Skalbe, "Kā es braucu Ziemeļmeitas lūkoties"). Varbūt ne tik briesmīgi, man uzreiz gribas taisnoties, tomēr… Pie vieglas dzīves, pie dzīves bez ideāliem un augšuptieces, jā gan.

Tāpēc Petra Dirģēlas varoņi un antivaroņi, kas raibā pulkā saradušies apkārt un veras senām un prasīgām acīm, var pat nokaitināt. Un pat tad Petrs Dirģēla, klusi smīkņādams, čukst ausī: "Dievs Tēvs un velns — viņi abi ir dievi, pirmais — uzvarētājs, otrais — zaudētājs. Velnam, tāpat kā Dievam Tēvam, nav pastāvīga veidola. Abi mums parādās, par kaut ko pārvērtušies. Tāpat vien viņi neparādās. Dievam Tēvam vajadzīgi eņģeļi, Velnam — velni. Kā par eņģeļiem tā par sātaniem varam tapt vienīgi mēs, cilvēki."

Triloģija par cilvēka ceļu pie sevis, sevis atklāšanu, izzināšanu, izdibināšanu: tā ir greznība, kas nevienā cilvēces vēstures posmā pilnībā nav piederējusi nevienam cilvēkam, tā ir greznība, ko nākas izcīnīt, atsakoties no daudzkā, bezmaz vai dzenbudisma piedāvātais Tao, īpašais ceļš, kas ved uz saplūsmi ar Visumu, Dievu, sevi. Katoļiem gauži labi ir zināma šī vēlme attīrīties, pirmatnējo rituālu saglabāšana cauri gadu tūkstošiem, vēlme "atmodināt dvēseli". Kiprijons Tvirbuts tam pieiet pamatīgi, pamatīgi — jāsaka, gandrīz tikpat pamatīgi kā ķīnietis L-ī Džona Steinbeka nemirstīgajā grāmatā "Austrumos no Ēdenes", meklēdams tulkojumu vienai nelielai frāzei no Bībeles, līdz atrod atbildi: cilvēks iespēj valdīt pār grēku. Var, tātad.

Dirģēla nav tik tiešs kā Steinbeks un ar pirkstu acī nevienam nebaksta, vien atgādina: cilvēks ir būtne ar brīvo gribu. Atcerieties to. Atcerieties ik brīdi. Griba ir salaužama, jā, bet vienīgi tad, ja cilvēks pats to pieļauj, ja ļaujas. Neatkarīgi no tā, par ko piedzimis, neatkarīgi no tā, kur piedzimis, cilvēks piedzimst ar brīvu gribu. Kā vējš, kā jūra, kā stihija. Nevaldāms, neapvaldāms.

Tiesa, ne visi to spēj, ne visi var šo dāvanu lietot, ne visi vēlas ik mūža brīdi brīvi būt, jo brīvībai ir cena. Un tā ir augsta. Un jāmaksā nekavējoties, uz kredīta brīvību neiegūt. Tāpēc to izvēlas nedaudzi, bet pārējie… Pārējie stāv malā. Golgātā. Rātslaukumā. Dzīvē. Savā paša, savā vienīgajā.

Tie, kas nerimstas, tie izpelnās savu brīvi, pat tad, ja tas ir pēdējais gājiens viņu mūžā. Un par viņiem sacer varoņteiksmas, evaņģēlijus, vienkārši stāstus. Par viņiem runā pie nometņu ugunskuriem. Par īstiem vīriešiem un stiprām sievietēm. Par tiem, kas mēs neesam. Bet vēlētos būt. Varbūt rīt. Pagaidām lai mūsu vietā sevi plosa kāds cits. Viņš kaut kur cīnās ar kaut ko. Ar sliktajiem sevī un mūsos. Ar vienaldzību un tieksmi garāmiet. Ar nožēlojamo, kas dveš: "ne mana cūka, ne mana druva". Vismaz mēs uz to ceram — jo brīdī, kad vairs nevienam nebūs ideālu, pasaule sabruks. Tā būs gatava.

Toties Petrs Dirģēla raksta. Joprojām. Un piebilst vienīgi: "Kamēr cilvēkam būs ienaidnieki, Dievs Tēvs nespēs būt kopā ar visiem."

Kristīne Sadovska

PASKAIDROJUMI

' Alūzija par Sigismunda Vāsas biežajiem izteikumiem, ka Kresta esot Lietavas sirds.

1 Par Abatūru krievi nicinoši bija iesaukuši Polijas karali un Lietavas lielkungu Stefanu Batoriju.

1 Sofija Olelkaite (1584—1617), kuniga Jurģa Olelkas un Barboras Ķiškaites meita vecākus zaudēja septiņu gadu vecumā. Aizbildnību par bāreni uzņēmās žemaišu stārasts Jurģis Hodkevičs, Sofijas vecāsmātes Barboras Hodkevičūtes Ķiškienes brālēns. Pēc viņa nāves 1595. gadā — nelaiķa brālis, Viļņas kastelāns Jeronīms Hodkevičs.

2 Maksimiliāns atteicās parakstīt līgumu cietumā. Viņš zvērēja, ka to darīšot brīvībā — impērijas zemē. 1589. gada 9. septembrī Maksimiliāns poļu senatora V. Goslicka, Nikolaja Firneja un Nikolaja Zebžidovska pavadībā šķērsoja Folijas un impērijas robežu, tomēr doto zvērestu viņš nepildīja — Bendzinas—Bitomas vienošanos neapstiprināja un no pretenzijas uz poļu kroni neatteicās.

1 1575. gada 24. septembrī Viļņas bīskaps Valeriāns Protasevičs norakstīja jezuītu ordenim pusi no mūra mājas Pils ielā bajāru dēlu — skolēnu un studentu — dzīvošanai. Sīs kopmītnes bija iesauktas par Valeriāna buršu.

1 Georgu Fārensbahu, Līvzemes vācu sūtni, kurš devās pie cara, krievi saņēma gūstā un 1570. gadā Maskavā ieslodzīja cietumā. Sapulcinājis Līvzemē daudzus karotājus, 1572. gadā Georgs Fārensbahs krievu kņaza M. Vorotinska karspēka sastāvā veiksmīgi cīnījās pret Krimas tatāriem pie Okas.

' Upsalas koncils notika 1572. gadā.

9. decembrī pulksten astoņos no rīta. Pēc astrologa Tiho Brahes uzskata, šajā stundā dzimušajiem cilvēkiem zvaigžņu stāvoklis pie debesīm bijis ļoti labvēlīgs.

2 1596. gada 16. februārī, kad Sigismunds Vāsa parakstīja princeses Annas un Brandenburgas Johana Georga saderināšanās aktu, viņš no Polijas nosūtīja uz Zviedriju delegāciju S. Dzaļinska vadībā, tajā bija arī Lindorms Bonds Liljehēks. Pēc sarunām

' Trīspadsmitajā gadu simtenī Pieleņķe piederēja Krievzemei, četrpadsmitajā gadu simtenī tā kopā ar Volīniju ietilpa LLK sastāvā; četrpadsmitā gadu simteņa beigās Jagailis norakstīja Pieleņķi Mazuru firstam Jonušam, proti, Polijai; Vītauts Lielais atguva atpakaļ Lietavai Beļsku, 1443. gadā Kazimiers atpirka no Mazuru firsta Boleslova Drahīčinu un Meļņiku.

5 1594. gadā.

1 Tā zviedriski sauc kociņu jeb puļķīti; senatnē tādā parasti iegrieza zīmes, kuras sapratis vienīgi sūtītājs un saņēmējs; laika gaitā par koflenu sāka dēvēt slepenu ziņu, bet par budkolflenu — slepenās ziņas piegādātāju.

1 1581. gada 4. jūlijā Naščardu cietokšņa tuvumā pa ceļam uz Sebežu.

1 Karaļa Ērika Četrpadsmitā un karalienes Katarīnas Šernkoras dēls Gustavs Vāsa, kas no Zviedrijas bija izraidīts trimdā un dzīvoja Prūsijā.

1 Kārlis Jillenhelms 1574. gada 4. martā piedzima hercoga Kārļa mīļākajai Brigitai Silversparei. Vēlāk Brigita apprecējās ar atraitni Pēru Kristera dēlu Ziblādu, kuram viņa bija trešā sieva.

1 Rindas no pieņemtā lēmuma Linčēpingas seimā, kuru 1600. gada 19. martā sasauca hercogs Kārlis.

1 No torņa gāztā un cietumā noindētā Zviedrijas karaļa Ērika Četrpadsmitā un

1 Bartolomejs Berdovskis 1600. gada jūnijā atgādāja uz Maskavu 10. martā senatoru parakstīto Varšavas seima rakstu Maskavas Lielkņazistes bajāriem. Uz šīs vēstu

[1] 1589. gada 23. janvārī krievu hierarhu sinodē. Šeit un turpmāk — autora piezīmes, ja nav norādīts citādi.)

[1] 1595. gada 30. jūlijā.

[2] alū/.ija par 1588. gadā Tiho Brahes pasludināto pasaules uzbūves kompromisa struktūru: centrs — Zeme, ap Zemi griežas Saule, bet ap Sauli — pārējās planētas.

[3] mikaloja Kristupa Radvila Bāreņa sieva Elžbeta Eifēmija Višņovecka nomira 1596. gada 9. novembri Bjalojā, kad viņai vēl nebija pilni divdesmit septiņi gadi.

[4] pamatojoties uz 1439. gada Elorences ūniju, 1596. gada 9. oktobri ūniju parakstīja Kijevas metropolīts M. Ragoža, bīskaps 1. Pociejs un K. Terleckis no Vladimiras un Luckas, un citi.

[5] sigismunda Vāsas sieva Austrijas Anna mira 1598. gada 10. februārī Krakovā, dzemdēdama dēlu Kristapu, kurš arī nomira.

[6] 1598. gada 21. februārī Karaļa pilstiesā, atņemot pavalstnieka tiesības, ar izraidīšanu notiesāts klostera pārvaldnieks, laicīgais cilvēks Grigorijs Balabans.

[7] kazaku dumpinieku vadonim Severīnam Nalivaiko piespriests nāvessods 1597. gada 21. aprīlī Varšavā.

[8] parasti inkvizīcijas seimus sasauca pēc senatoru pieprasījuma. Tajos karalim bija jāizskaidro senatoriem sava rīcība.

[8] Ķēstuti bija saņēmis gūstā Rastenburgas cietokšņa priekšnieks Henrihs Krānifelds 1361. gada 13. martā kaujā pie Ekersbergas. No Malborkas (Marienburgas) cietokšņa pagraba Ķēstutis aizbēga novembra vidū.

[8] Atbilstoši Trešā Lietavas Kodeksa vienpadsmitā paragrāfa devītajam pantam kalpam, ja tas pacēlis roku pret kungu, roka jānocērt.

[9] vārdi no lietavas trešā Kodeksa — 13. paragrāfs, 2. pants.

[10] dieva jēra (latīņu vai.) ordeni 1569. gadā pirms kronēšanas nodibināja zviedru karalis Juhans Trešais.

[11] kad sigismunds vāsa bija uzvarējis Maksimiliānu un kļuvis par Polijas karali, Maksimiliāna brālis, imperators Rūdolfs Otrais, nebija atzinis Sigismundu Vāsu par karali. 1589. gada 9. martā Polijas un impērijas sūtņu parakstīto Bitomas un Bendzinas miera līgumu apstiprināja Maksimiliāna un Rūdolfa brāļi: Kārlis — 1589. gada 30. maijā, Ferdinands — 1589. gada 5. jūnijā un Ernsts — 1589. gada 10. jūnijā. Miera līgumu noteikumu pildīšanu imperators pirmo reizi apsolīja 1596. gada 19. decembrī, kad impērijai bija radušies turku un tatāru invāzijas draudi.

[12] paši esam dīkdienīgi kalpi. (Latīņu vai.)

[13] princis vladislovs sigismunds Vāsa dzimis 1595. gada 5. jūnija.

[14] f.s, leons sapiega… Es, Jeronīms Valāvičs… Es, Aleksandrs Gosevskis… Es, Ģermants Rupeiķis… Es, Povils Tvirbuts… zvēru pie Visuvarenā Dieva Tā Kunga Svētajā Trīsvienībā, ka šos noslēpumus, kurus saņemu no Viņa vēlīgās rokas… rokas… sargāšu kā savu acuraugu… kā savu acuraugu. (No senkrievu vai)

[15] autora vārdu spēle: arī — pestītava. (Tulkotāja piezīme.)

[16] llk galma mantzinis kopš 1569. gada senātā vairs neietilpa.

[17] kaujā pie vēzenbergas cietokšņa Līvzemē krievi saņēma gūstā un notiesāja uz nāvi slaveno "Līvzemes lielkungu" karavadoni Ivu Sekenbergu, iesauktu par Hanibālu.

[18] jons jeronīms Hodkevičs 1579. gada 4. augustā mira Viļņā.

[19] no poļu wol—vērsis.

' Polijas karaliene un Lietavas lielkunigiene Austrijas Anna (1573.16.VIII— 1598.10.11) atstāja meitu Annu Mariju(dz. 1593.13.V) un dēlu Vladislovu (dz. 1595.5.VI). Annas tēvs, Austrijas erchercogs Kārlis, bija viņas vīra otrās pakāpes brālēns, Kazimiera mazmeitas Annas Vladislova meitas dēls.

[19] 1563. gada 1. jūnijā Stokholmā.

[20] karaļa juhana trešā atraitne gunilla bjelke mira 1597. gada 19. jūlijā Brūborgā.

[21] hercoga mēklenburgas kristapa atraitne, karaļa Juhana Trešā māsa Elizabete Vāsa, mira 1597. gada 19. novembrī.

[22] līgums parakstīts 1584. gada 26. aprīlī Maskavā.

[23] līgums parakstīts 1595. gada 18. maijā Te/.vinā pie Narvas upes.

[24] sofijas un jurģa saderināšanās un laulību līgumu Kristups Radvils un Jurģis Hodkevičs parakstīja 1594. gadā, bet Jeronīms Hodkevičs šo līgumu parakstīja 1595. gada 31. jūlijā.

[25] kijevas vaivads konstantīns vasilis ostrogiškis bija Kristupa Radvila otrās sievas un dēla Jonuša mātes Katrīnas Ostrogiškas tēvs. Krakovas kastelāns Jonušs Vasilis Ostrogiškis un Volīnijas vaivads Aleksandrs Vasilis Ostrogiškis bija Jonuša mātesbrāļi.

[26] lietavas lielkunigijas senatoru kongress brestā notika 1588. gada novembrī. Tad jaunais valdnieks Sigismunds Vāsa ieradās Lietavas lielkunigijā pirmo reizi.

[27] priekšstāvju seimā 1587. gadā pie Varšavas Melno grupējums Jana Zamoiska un Annas Batorijas vadībā 19. augustā ievēlēja par karali Sigismundu Vāsu. Zborovsku vadītais Pjastu grupējums 22. augustā pasludināja par karali austriešu erchercogu Maksimiliānu. Jana Zamoiska karaspēks 1588. gada 24. janvāra kaujā pie Bičinas Maksimiliānu saņēma gūstā un ieslodzīja Kronislavas cietumā. Bet arī gūstā Maksimiliāns no pretenzijas uz poļu kroni neatteicās. Sigismundu Vāsu neatzina par karali arī imperators Rūdolfs.

[28] bendzinas—bitomas miera līgums parakstīts 1589. gada 9. martā. LLK sarunās pārstāvēja vienīgi Brestas vaivads Kristaps Zenovičs. Sarunvedēju parakstīto līgumu apstiprināja Maksimiliāna brāļi erchercogs Kārlis, Ferdinands un Ernsts.

[29] seims notika 1589. gadā no 6. marta līdz 23. aprīlim Varšavā. Jana Zamoiska priekšstāvju reformas projektu apsprieda no 29. marta līdz 4. aprīlim.

' Tēva Juhana Vāsas un dēla Sigismunda Vāsas sarunas notika 1589. gadā Tallinā (Rēvelē) no 28. augusta līdz 30. septembrim.

[31] karaļa juhana Trešā un viņa otrās sievas, karalienes Gunillas Bjelkes, dēls dzimis 1589. gada 18. aprīlī Upsalā.

[32] princeses annas Vāsas un Brandenburgas markgrāfa Joahima Fridriha dēla Johana Georga saderināšanās notika 1596. gada 16. februārī. Līgavaiņa tēvs Joahims Fridrihs 1598. gada janvārī kļuva par Brandenburgas kūrfirstu.

[33] konvokācijas seims notika 1587. gadā no 2. februāra līdz 9. martam Varšavā.

[34] klekcijas seims notika 1587. gadā no 30. jūnija līdz 19. augustam Varšavā.

[35] polijas karalis un lietavas lielkunigs sigismunds augusts nomira 1572. gada 7. jūlijā Knišinā.

[36] dāņu princis sāmsalas un kurzemes bīskaps Magnus apprecējās ar krievu cara Ivana Ceturtā Briesmīgā māsasmeitu Mariju Vladimirovnu 1573. gada 12. aprīlī Naugardā;

[37] 1570. gadā maskavā cara izsludinātais Līvzemes karalis Magnus komandēja savu un krievu karaspēku, kas 1570.—1571. gadā nesekmīgi mēģināja ieņemt Tallinu.

[38] seima sēdes notika 1582. gadā no 4. septembra līdz 25. oktobrim.

' Lietavas lielkunigijas Kodekss aizliedza laulāties no pirmās līdz trešās pakāpes radiniekiem.

[40] piecus gadus pēc 1585. gada karagājiena uz Veļikije Lūkiem. \par[41] jons Karolis Hodkevičs (1560—1621) salaulājās ar Sofiju Melecku ll'V, Niada 23. augustā. \par[42] par elžbetas un mikaloja radvila melnā bērniem bāreņiem no 1565. gada a. bildnis bija Melnā brālēns Mikalojs Radvils Sarkanais.

[43] kristīna radvilaite bija jana zamoiska otrā sieva. Pirmā bija Anna Osolinska, Ļubļinas karodznieka meita, mirusi 1577. gadā. Jans Zamoiskis trešoreiz precējies 1583. gadā, viņa sieva — karaļa Stefana Batorija māsasmeita Grizelda Batorija. Ceturtā sieva (precējies 1592. gadā), bija Sandomiras kastelāna meita Barbara Tarnovska.

[44] svinības notika 1580. gada 10. augustā karaspēka nometnē pie Veližas.

[45] cara lāņa Briesmīgā (Ivana Ceturtā) sūtņus — kņazu Ivanu Sieki Jaroslavski, domes locekli Romānu Pivovu un rakstvedi Fomu Družinu — karalis Stefans Batorijs pieņēma 1580. gada 29. augustā.

[46] dēlam somijas hercogam juhanam izteikto gustava vāsas novēlējumu būtība ir tāda, lai viņš netīkojot pēc Zviedrijas karaļa troņa, kamēr būs dzīvs Juhana vecākais brālis Ēriks.

[47] mirstošajai mātei karalienei katrīnai Jagaiļa meitai Sigismunds 1583. gada 16. novembrī zvērēja, ka nekad nenodošot katoļticību.

[48] tēvam 1587. gada 12. septembrī kalmarā Sigismunds apzvērēja, ka, mantojis zviedru troni, nekad nelaidīs iekšā Zviedrijā pāvesta piekritējus, karaļvalsts intereses nesaistīs ar zviedru karalistes interesēm un, pārvaldīdams zemi, vienmēr apspriedīsies ar hercogu Kārli un septiņiem senatoriem.

[49] 1587. gada 7. oktobrī olīvas klostera baznīcā Sigismunds zvērēja pie Pacta conventa, kurā viens no noteikumiem — katoļticības atzīšana. Zvērestu viņš atkārtoja Krakovā pirms kronēšanas 1587. gada 27. decembrī.

[50] 1594. gada 19. februārī upsalā pirms kronēšanās par Zviedrijas karali Sigismunds Vāsa izpildīja hercoga Kārļa un senāta uzstādīto noteikumu — viņš apsolīja turēties pie Augsburgas ievirzes evaņģēlistu ticības un šo ticību atzina par vienīgo likumīgo ticību Zviedrijas karalistē.

[51] zviedru mitoloģijā disa ir labības auglības dieviete.

[52] ludviks mērners bija sigismunda vāsas māsas princeses Annas līgavaiņa Johana Georga hofmeistars.

[53] karaļa juhana trešā tēvoča un cīņubiedra Stena, Ērika dēla, Lejonhuvuda dēls Morics bija precējies ar Ametinu Bacfeldi, Akselis — ar Sidoniju Frankelšteini.

[54] vardu spēle vācu valodā: Hurg— pils, Berg— kalns.

[55] Šeit domāts 1570. gada 24. marts.

[56] alūzija par poļu augstmaņu izturēšanos Sigismunda Vāsas kronēšanā seimā, kura pēdējā dienā — 1588. gada 30. janvārī — vairāki kastelāni sākuši saukt, ka I.ietavai nepiederot ne puse no Līvzemes, jo "visa Līvzeme iekarota, lejot poļu asinis".

[57] 1577. gada 31. augustā.

[58] kunigu aleksandru Palubinski, Valmieras cietokšņa lietaviešu garnizona komandieri, un viņa karavīrus bija saņēmuši ciet Valmieras vāci, padodamies Magnum. Gūstekņus Magnus nodeva tālāk caram, kad 1577. gada 1. septembrī pie Cēsīm bija aizgājis skaidroties ar viņu. Nopostīdams Līvzemi, cars centās iestāstīt, ka ar tās aizstāvi Lietavu viņš nekarojot un, par pierādījumu sacītajam, gūstā saņemtos lietaviešus ar godu izvadīja uz dzimteni septembra beigās.

[59] kalmaras ūnija parakstīta 1397. gadā.

[60] 1588. gadā kalmaras seimā izlīga brāļi —karalis Juhans Trešais un hercogs Kārlis, kā ari abu politiskie grupējumi.

-1 Dāņu muižnieks Arvīds Triolē bija iesakņojies un nostiprinājies Zviedrijā. Miris 1505. gadā.

[62] par melnajiem tika iesaukti atraitnes karalienes annas Batorijas un lielvalsts kanclera Jana Zamoiska piekritēji 1587. gada pārejas un karaļa vēlēšanu seimā.

[63] trīs dienas pēc karaļa juhana trešā — Sigismunda tēva un hercoga Kārļa brāļa — bērēm 1594. gada 4. februārī Upsalas katedrālē.

[64] no jūras līdz jūrai.

[65] tā sevi iesaukuši kalmaras ieroču meistari, kuri gatavoja arbaletus ar tērauda loku.

[66] ebes spares māte bija arvīda triolē mazmeita Brigita Triolē.

[67] princeses annas hofmeistara juhana spares otrā sieva bija Margarita Brahe.

[68] kanclera Ērika Spares brālim Juhanam Sparem.

[69] sigismunda vāsas vecāsmātes, nelaiķes karalienes Margaritas, māsa Mareta Lejonhuvuda, Svantes Stūres sieva, mirusi 1584. gada 24. februārī, pēc citiem avotiem — 1583. gada 23. februārī Stekenholmā.

[70] karaļa gustava Vāsas atraitnei Katarīnai Stenbokai, Annas mātes Kristīnas Stūres Banneras māsīcai.

[71] 1520. gadā.

[72] no 1520. gada līdz 1523. gadam.

[73] atbilstoši Jūlija kalendāram — 1595. gada 19. martā.

[74] sigrida brahe un juhans jillenšerna bija annas un Sigismunda Vāsu otrās pakāpes māsīca un otrās pakāpes brālēns.

[75] seims notika 1595. gadā no 29. septembra līdz oktobrim un sākās tūlīt pēc Magnus Vāsas bērēm un Vadstenas klostera nopostīšanas.

[76] sigismunda vecvecvectēva juhana vāsas sieva, karaļa Gustava Vāsas tēvamāte.

[77] svens gustava dēls stūre vecākais pārvaldīja Zviedriju no 1471. gada līdz 1503. gada 14. decembrim.

[78] svante nilsa dēls stūre pārvaldīja Zviedriju no 1504. gada līdz 1511. gadam, miris 1512. gada 2. janvārī.

[79] stens svantes dēls stūre jaunākais pārvaldīja Zviedriju no 1512. gada līdz 1520. gadam.

[80] 1520. gada 9. februārī.

[81] 1525. gadā mirušā nilsa stūres brāli Svanti Stūri un viņa dēlus — Nilsu un Ēriku — karalis Ēriks Četrpadsmitais noslepkavoja 1567. gada 24.—25. maijā. Taču Svantes Stūres meitas — Kristīna, Margarita un Magdalēna — bija ievērojamo augstmaņu — Gustava Bannera, Tūra Bjelkes un Ērika Stenboka — sievas. Viņas bija aizbildnes brāļa Morica Stūres (m. 1592) un Annas Hornas dēlam Svantem, kas šādā vārdā kristīts par godu Ērika Četrpadsmitā Vāsas nogalinātajam vecamtēvam.

[82] 1598. gada janvārī, kad nomira vecais brandenburgas kūrfirsts Johans Georgs, viņa vietā stājās Joahims Fridrihs — zviedru princeses Annas līgavaiņa Johana Georga tēvs.

[83] 1594. gada 9. maijā.

[84] 1594. gada 2. septembrī zviedru senāts hercogu Kārli atzina par karaļvalsts pārvaldītāju, kamēr karalis dzīvo Folijā, lai gan par īsto valdnieku joprojām uzskatīja Sigismundu Vāsu.

[84] Karalis Stefans Batorijs uzdāvināja Tčcvu lielvalsts ministram Nikolajam Zebžidovskim 1581. gada 3. novembrī kara apmetnē pie l'leskavas.

[85] katrīnas vārdā kristītās meitas zārciņu karalis pārveda no Stokholmas uz Krakovu 1594. gadā. Otro meitiņu, kura arī bija kristīta Katrīnas vārdā, karaliene Austrijas Anna dzemdēja 1596. gadā Krakovā. Nenodzīvojusi pilnu gadu, princese mira 1597. gadā.

1 Hercoga Kārļa otrā sieva Holšteinas Kristīne dzemdēja Gustavu Ādolfu 1594. gada

[86] zemūdens klints trīs jūdžu attālumā no Ziemeļēlandes zemesstrēles.

[86] Barbora Hodkevičūte — Jeronīma Aleksandra Hodkeviča un Onas Šemetaites meita, žemaišu stārasta Jona Hodkeviča (m. 1579) māsa.

[87] mikalojs radvils sarkanais un mikalojs Ķiška.

[88] kristups radvils pērkons un barbora Ķiškaite Olelkiene.

[89] zviedru armijas karavīru vecākais, kurš miera laikā komandē divpadsmit jātnieku, karā — piecdesmit.

1596. gada 2. septembrī hercogs Kārlis atteicās no Zviedrijas pārvaldnieka pienākumiem, un tas izraisīja nemierus Somijā. Sākās nežēlīgs brāļu karš, kuru vēlāk nosauca par Kungu karu un kas risinājās no 1596. gada novembra līdz 1597. gada februārim.

[92] doroteja sapiegiene mira 1591. gada 29. martā Mendzižecas muižā un apbedīta 1591. gada martā.

[93] mikaloja radvila melnā meita, lielvalsts lielhetmaņa Nikolaja Melecka atraitne.

[94] dzimis 1589. gadā; nomirstot mātei, viņam vēl nebija pilni divi gadi.

[95] bijuša llk dzērienu pārziņa Mikaloja Ķiškas un Barboras Hodkevičutes dels, kunigaites Sofijas Olelkaites mātes Barboras Ķiškaitcs brālis.

[96] leons sapiega dzimis 1557. gada 2. aprīlī Astravā.

' Andžejs Skoruļskis bija viens no Mikaloja Kristupa Radvila Bāreņa pavadoņiem ceļojumā uz Jeruzālemi no 1582. gada līdz 1584. gadam.

[98] iekarojuši Palestīnu un Slriju, krustneši nodibināja Jeruzālemes ķēniņvalsti, kura pastāvēja no 1099. gada līdz 1291. gadam.

[99] 1583. gada 29. jūnijā. Šajā dienā Mikaloju Kristupu Radvilu Bāreni iecēla arī par konventa ģenerālprovizoru. Viņa pavadoņus uzskatīja par derīgiem, lai viņi kļūtu par Jēzus Šķirsta bruņiniekiem.

[100] katrīna tenčiņska 1558. gadā bija precējusies ar Jurģi Olelku (miris 1578. gada 9. novembrī), bet ap 1582. gadu — ar Kristupu Radvilu Pērkonu.

[101] sofija olelkaite dzimusi 1584. gada februāri.

[102] 1595. gada 26. oktobrī.

[103] Šāda māņticība izplatījusies pēc tam, kad 1564. gadā pie Jungfēres nogrimis balti krāsotais "Marss", tajos laikos lielākais zviedru karakuģis.

[104] kristīna jillenšerna stūre, kura 1520. gadā pēc vīra bojāejas, vadot Stokholmas aizstāvēšanu, bija Juhana, Nilsa dēla, Jillenšernas tēva Nilsa, Jērana dēla, Jillenšernas māsīca.

[105] 1527. gadā.

[106] nilss stūre miris 1525. gadā drīz pēc tam, kad kopā ar māti bija atgriezies Zviedrijā no dāņu gūsta.

[106] No franču valodas culotte — īsas bikses, kādas franču augstmaņi nēsāja līdz 19. gadu simteņa sākumam. (Tulkotāja piezīme.)

[107] 1580. gada 18. decembrī, kad karalis stefans batorijs gatavojās jaunam karagājienam uz Krieviju. Franču cilmes zviedru karavadonis Pontus Delagārs bija apprecējis (1580. gada 14. janvārī) karaļa Sigismunda un princeses Annas pusmāsu Sofiju, kuras māte bija nevis Kristīne Jagaiļa, bet gan hercoga luhana jaunības dienu mīļākās Kārinas Larsonas meita.

[108] 1581. gada 8. septembrī.

[109] 1581. gada 15. septembrī.

[no] stefana batorija armija pleskavu neieņēma. 1581. gada 15. janvārī lietavieši un krievi Zapoļjē parakstīja vienošanos, kurā cars visu Līvzemi un ari Rīgu atzina par piederīgu Lietavai un Polijai.

[111] antonijs posevins bija ieradies zviedrijā 1577.—1578. gadā. Viņš uzbāzīgi mēģināja pierunāt Juhanu Trešo, lai viņš ieviešot Zviedrijā katolicismu.

[112] 1579. gadā Bauskā bīskaps hercogs Magnus parakstīja līgumu ar Mikaloju Radvilu Sarkano. Atbilstoši līgumam, pēc Magnus nāves un Dānijas karaļa piekrišanas Piltenes pilij un Kurzemes bīskapijai jānonāk lietaviešu pārvaldījumā.

[113] biskapa hercoga magnus un Marijas Vladimirovnas meita Jevdokija dzimusi 1581. gada janvāri.

[114] 1583. gadā.

[115] senos laikos pirmā sala uz vakariem no Stokholmas saukta par Līvu salu. Pēc karalienes vasaras rezidences uzcelšanas šo salu nosauca par Drotningholmu jeb tulkojumā — par Karalienes salu.

[116] karalim trikam Četrpadsmitajam, pildot Slobodas līgumu, 1566.—1567. gadā caram Jānim Briesmīgajam vajadzēja izdot Somijas hercogieni Katrīnu Jagaiļa meitu, kuru tolaik kopā ar vīru Juhanu bija ieslodzījis Gripsholmā.

[117] polijas karalis un Lietavas lielkunigs Sigismunds Augusts.

[118] heidelbergas marija Vāsa mirusi 1589. gada 29. jūlijā Eskilstūnā, apbedīta 17. augustā Strengnesē.

[119] 1592. gada 15. septembrī.

[120] karalis juhans trešais apprecēja bāreni gunillu Bjelki 1585. gada 21. septembrī Vesterosas baznīcā un kronēja Vesterosas pilī.

[121] lielkungam Nevenglovskim 1581. gada 15. jūlijā Sernā nocirta galvu, viņa ķermeni saraustīja gabalos. Sprieduma izpildīšanā bija klāt arī pāvesta nuncijs Antonijs Posevins.

[122] somu kalvinisti dumpī (1596. gada novembris — 1597. gada marts) galvenokārt bija bruņojušies tikai ar rungām, tāpēc tas nosaukts par Rungu karu.

[123] pūru princesei Annai gatavoja pēc hercoga Kārļa 1597. gada sasauktā Arborgas seima 5. marta lēmuma.

[124] pēc vecas ierašas zviedri ziemsvētku galdu izrotāja ar sarkanlapu puķi. Trīs mēnešus puķi turēja tumsā, lai zaļās lapas kļūst sarkanas — būtu Rīta zvaigznes krāsā.

[125] vēlāk Čerstinai ulfsakai nocirta galvu par to, ka, iemīlējusi citu vīrieti, viņa bija nogalinājusi savu vīru.

[126] no piecu līdz divdesmit stīgu cītara, kura skan, atverot un aizverot durvis.

[127] 1594. gadā kārlis jillenhelms mācījās karamākslu Francijā karaļa Anrī Ceturtā galma pulkā.

[128] fontevras svētās madaļas klosterī uzņēma prostitūtas, kuras vēlējušās mainīt dzīvesveidu un līdz nāves stundai izpirkt grēkus.

[129] zbaraskus atzina par kunigaišiem Lietavas lielkunigs Kazimiers 1440. gadā Brestā.

' sofija delagāra bija juhana Trešā un viņa mīļākās Karinas Larsonas meita.

[131] dzimusi 1596. gada 20. martā, māte — hercoga Kārļa otrā sieva Holšteinas Kristīna.

—         dzimusi 1584. gada 9. novembrī, māte — hercoga Kārļa pirmā sieva Heidelbergas Marija.

' dzimusi 1593. gada 26. novembrī, māte — Holšteinas Kristīna.

[134] māja, no kuras slepena izeja no cietokšņa. No slepenmājas ar laivu ātri varēja pārcelties uz Sletbakenas ziemeļkrastu — Vīkbolandes pussalu.

[135] ironiski pārfrāzētā Simona Stēvina atklājuma (1585) būtība — atšķirīgas masas ķermeņi krīt ar vienādu ātrumu.

[136] karali sigismundu Vāsu par Zīzi mēdza saukt atraitne karaliene Anna Batorija.

[137] kad 1597. gadā Sabīne Katarīna kopā ar tēvoci Johanu aizbēga no vecāku mājām, hercoga Kārļa Vāsas ārlaulības dēls Kārlis Jillenhelms dzīvoja Emdenā un uzturējās Sabīnes Katarīnas tēva, Austrumfrīzijas ministra grāfa Jenona Trešā, pilī.

[138] zakārijs jansens 1590. gadā izgudroja lēcu mikroskopu.

[139] 1581. gada 7. novembri, kad stefana batorija karaspēks bija aplencis Pleskavu. Pečoru cietokšņklosteris atradās piecdesmit sešas verstis no Pleskavas pie Rīgas ceļa. Jurija Ņečajeva un mūka Tihona vadītais Pečoru garnizons kavēja pārtikas piegādi no Rīgas karaļa Batorija karotājiem.

[140] odigitrija — krievzemes aizgādne un aizstāve pret ienaidniekiem. Grieķu valodā — Ceļa Rādītāja.

[141] 1575. gadā pēc Jūlija kalendāra.

[142] lietavas lielkunigi, sākot no Kazimiera dēliem — Aleksandra (1501—1506) un Sigismunda Pirmā Vecā (1506—1548) —, lietuviski runāt vairs neprata.

[143] tā notika 1575. gada 9. martā stokholmā. Kopā ar Gustavu Banneru un pārējiem senatoriem tajā piedalījās arī Nilss Jillenšerna un Ēriks Stenboks.

[144] 1577. gada janvārī.

[145] princese anna kristīta 1568. gada 14. jūnijā Eskilstūnā.

[146] moricu stena dēlu Lejonhuvudu par augstāko tiesnesi hercogs Kārlis oficiāli iecēla pēc trijiem gadiem — 1602. gada Stokholmas seimā, kad nomira Nilss Jillenšerna.

[147] jona karoļa hodkeviča māsas annas koreckas dēls Zāmuels Koreckis bija precējies ar moldāvu bez troņa atstātā valdnieka Jeremija Mogilas meitu Katrīnu.

[148] sigismunds vāsa 1600. gada 6. aprīlī noraidīja Kristupa Radvila piedāvāto karagājiena plānu uz Igauniju, Somiju un Zviedriju, Līvzemes aizstāvību uzticēdams Cēsu vaivadam Georgam Fārensbaham.

[149] polijas un lietavas augstie sūtņi leons sapiega, Stanislovs Varšickis un Eliass Pielgžimovskis ar pilvarojumu pagarināt miera līgumu ar Maskavas lielkņazisti, devās uz Maskavu 1600. gada septembra vidū.

[150] llk galma ministrs Mikalojs Tolvaišs 1596. gada 12. februārī kļuva par Traķu kastelānu, un pusgadu viņa agrākā vieta bija brīva. Pēc tam valdnieks par galma ministru iecēla Kristupu Manvīdu Dorogostaiski.

karalienes katarīnas Šernkoras dēls.

' Ievēlēts par caru, Boriss Godunovs 1598. gadā Smoļenskas Pārstāvju sapulcē pārņēma varu.

[153] ungāru izcelsmes mediķis Kristofers Rihtingers 1600. gada oktobrī ieradās Maskavā kopā ar angļu karalienes sūtņa R. Leja svītu.

les pamata vienojās rudenī sākt cara pārstāvju un poļu un lietaviešu augsto sūtņu sarunas.

[155] Ļaunās priekšnojautas Leonu Sapiegu nebija pievīlušas. Cars zviedru princi Gustavu Vāsu turēja ieslodzījumā Maskavā un Ugļičā. 1607. gada 22. februāri Gustavs Vāsa nomira mazpilsētiņā Kašinā, kuru viņam bija aizliegts atstāt.

[156] krakovas bīskaps un viļņas bīskapijas pārvaldnieks kardināls Jurģis Radvils mira 1600. gada 21. janvārī Romā. Jaunais bīskaps Benedikts Vaina iegāja Viļņas Katedrālē 1600. gada 11. decembrī.

[157] 1521. gadā svētīto karaļdēlu kazimieru (1458. gada 3. oktobris — 1484. gada 4. marts) pāvests Klements Astotais atzina par svēto 1602. gada 7. novembri.

Content

Dirgēla Petrs Ancilus ezers. Baltijas triloģijas trešā grāmata

PĒCVĀRDS

PASKAIDROJUMI