Muravjova Irina

Andersens

Irina Muravjova

Andersens

Sērijā „Ievērojamu cilvēku dzīve" iznāk šādi darbi:

F. ORŽEHOVSKA. EDUARDS GRIGS

S. GONIONSKIS. SANDINO

M. MIŽO. ATMIŅAS.

SASTĀDĪJUŠI A. FILIPA un K. RUĀ. ŽERĀRS FILIPS

H. HERSONSKIS. VAHTANGOVS

Č. ČAPLINS. MANA DZIVE

V. un I. KORNI. MORIS un LONDONAS KRAUKĻI

N. KAĻMA. APBURTAIS KREKLS

Ļ. RUBINSTEINS.

A. TALANOVS.

F. ORŽEHOVSKA.

BENJAMINO DŽILJI.

B. KREMŅEVS. ŠŪBERTS

M. KOĻESŅIKOVS.

A. MORUĀ.

E. STOUNS.

J NIEDRE. KATRS AR SAVU LAIMI DZIMST

I NODAĻA ASINSSARKAN&S KOMĒTAS ASTE

Pār vakara debesīm savu kuplo asti bija izplājusi komēta. Tās sarkanīgajā gaismā zvaigznes šķita bālas. Pilsētās un ciematos, uz kuģiem un lauku ceļiem pulcējās satrauktu ļaužu pulciņi un raudzījās uz debess viešņu, ko uzskatīja par nelaimes vēstnesi.

Tas notika tūkstoš astoņi simti vienpadsmitajā gadā,

Eiropai pāri vēlās Napoleona karu bangas, un «mazā kaprāļa» Bonaparta asiņainā slava šķita atspīdam komētas baigajā starojumā.

imperatora uzvaras kā smaga nasta gulās uz Francijas un tai pakļauto valstu tautām. Milzīgā armija prasīja ārkārtīgi lielus naudas līdzekļus un pārtiku, tai vajadzēja gādāt arvien jaunu bruņojumu, vēl un vēl karavīrus. Zemniekus un amatniekus atrāva no darba, no dzimtajām mājām; viņus ietērpa mundieros un sūtīja cīnīties un mirt par imperatora Napoleona godkārīgajiem plāniem.

Mazā Dānija veltīgi pūlējās saglabāt neitralitāti. Kopš tūkstoš astoņi simti pirmā gada tai arvien vairāk tuvojās karš.

Vienā no Kopenhāgenas pilīm, attālākajās istabās sava mūža pēdējās dienas pavadīja vecais karalis Kristiāns VII. Viņš jau sen bija izdzīvojis prātu, taču pastāvēja uzskats, ja cilvēks reiz par karali piedzimis, tad viņam karaļa godā arī jānomirst, bet, ja sāks domāt citādi, nebūs vairs nekādas kārtības. īstenībā gan valsti pārvaldīja kroņprincis Frederiks. Viņš bija stūrgalvīgs un aprobežots cilvēks un nevarēja lepoties ne ar politiskiem, ne militāriem talantiem. Turklāt viņš cieši ticēja, ka prinča tituls ir daudz svarīgāks nekā tāda nejauša manta kā prāts. «Tikai mēs zinām, kas vajadzīgs valsts labklājībai,» — tas bija viņa iemīļotais teiciens, un svarīgus lēmumus viņš pieņēma, neapspriežoties ar saviem padomniekiem: monarhi nekļūdās. Tomēr stāvoklis Eiropā sarežģījās ar katru gadu vairāk, un, lai sekmīgi varētu izlaipot starp diviem vareniem pretiniekiem — Napoleonu un Angliju, — ar pašpaļāvību vien bija par maz.

Tūkstoš astoņi simti pirmā gada trīsdesmitajā martā angļu eskadra iegāja Zundā, apdraudot Kopenhāgenu: Anglija pieprasīja, lai Dānija lauž neitralitātes līgumu ar Krieviju, Zviedriju un Prūsiju. Krievu flote bija iestrēgusi ledos, arī zviedru flote nevarēja atnākt palīgā, un neapbruņotos dāņu kuģus, kas bija noenkurojušies reidā, aizsargāja vienīgi pontonu līnija ar piectūkstoš vīriem un sešsimt lielgabaliem. Pret pontoniem uzbrukumā devās trīsdesmit angļu kuģi. Angļu flotes komandiera Nelsona rīcībā bija deviņi tūkstoši vīru, un viņš paredzēja stundas laikā gūt uzvaru. Tas viņam neizdevās. Pēc piecām stundām daļu pontonu ieņēma, bet at-

likušie sīksti pretojās un ar trāpīgiem šāviņiem nodarīja smagus bojājumus daudziem angļu kuģiem. Tad Nel-sons ķērās pie ārkārtējiem līdzekļiem; viņš paziņoja princim Frederikam: ja dāņi nepadošoties, viņš pavēlēšot sadedzināt pontonus ar visiem aizstāvjiem. Frede-riks ieskatīja par prātīgāku kauju pārtraukt. Milzīgs Kopenhāgenas iedzīvotāju pūlis krastā ar bažām vēroja notikumu norisi. Un, kaut arī formāli tā bija sakāve, tauta šo kauju novērtēja kā morālu uzvaru, kā varonības un nelokāma cīņas gara paraugu. Dāņi vēl ilgi atcerējās, kā sapluinītie angļu kuģi, zaudējuši savu lepno stāju, lēni atstāja piekrasti.

Tūkstoš astoņi simti septītajā gadā pie Dānijas dienvidu robežas savilkās Napoleona karaspēks. No jūras puses valsti apdraudēja Anglija. Frederiks juta, ka galu galā būs spiests pievienoties vienai vai otrai karojošai pusei, taču arvien vēl nebija īsti izšķīries. Viņa svārstī-šanos izbeidza angļu ministrs Kannings. Zinādams, ka Napoleons ar varu grib padarīt Dāniju par savu sabiedroto, viņš nolēma aizsteigties pretiniekam priekšā, izraujot tam no rokām galveno trumpi — dāņu floti. Neievērodams Dānijas sūtņa apgalvojumus, ka vajadzības gadījumā Dānija nostāšoties Anglijas pusē, Kannings no jauna sūtīja uz Zundu angļu eskadru. Tūkstoš astoņi simti septītā gada sešpadsmitā augustā angļu kuģi noenkurojās divdesmit kilometru attālumā no Kopenhāgenas. Šoreiz angļi pieprasīja atdot Anglijai dāņu kara floti.

Savu uzbrukumu neitrālajai valstij Kannings attaisnoja ar to, ka šis solis esot tikai nepieciešamības diktēts: ja dāņu flote kritīšot Napoleona rokās, tās lielgabali tikšot vērsti pret angļiem. Par mierinājumu Dānijai piedāvāja dažas kolonijas.

— Ar ko jūs atsvērsiet mūsu zaudēto godu! — Frederiks izmisīgi iesaucies, atbildot uz šādu piedāvājumu. Bet vai Kanningam rūpēja dāņu gods! Ja piekrišanu nedod labprātīgi, tā jādabū ar varu — tāds bija viņa lēmums. Un angļu kuģi izcēla krastā trīsdesmit tūkstošu karavīru. Dānijai turpretī bija seštūkstoš vīru liels karaspēks. Tiesa, tam vēl pievienojās trīspadsmit tūkstoši rezervistu un brīvprātīgo. Taču princis Frederiks prata

spīdēt vienīgi militārās parādēs. Valsts aizsardzībai nepieciešamie soļi netika sperti: Kopenhāgenas nocietinājumi bija nožēlojamā stāvoklī, trūka ieroču.

— Ejiet vecajās baznīcās, — Frederiks deva padomu brīvprātīgajiem, -— un palūkojiet tur āvas, šķēpus un zobenus, kas godam kalpojuši mūsu senčiem.

Āvas nepalīdzēja: dāņu karaspēka pretestību ātri salauza. Kopenhāgenu apņēma uguns loks. No otrā līdz septītajam septembrim pilsētu nesaudzīgi apšaudīja ar lielgabaliem. Gruva vecie torņi, dega mājas, gāja bojā cilvēki. Sestajā dienā Frederiks pieņēma Anglijas prasības. Tagad viņš visas cerības lika uz savienību ar Napoleonu. «Ja imperators gribēs, viņš atdos mums floti!» — tā princim piebalsoja daudzi dāņi. No rokas rokā gāja zīmējums, kurā bija attēlots drausmīgs jūras briesmonis, kas atrij dāņu kuģus, kad tam uzbrūk kareivīgs gailis — senais Francijas simbols.

Taču Napoleons, noslēdzot ar Dāniju savienību, nepavisam nerūpējās par tās interesēm.

Napoleonam bija vajadzīga lielgabalgaļa — un visā Dānijā sākās rekrūšu vervēšana. Dāņu tirgus bija paredzēts franču rūpniecības ražojumu noietam. Un, ja dāņiem tas nav pa prātam, jo ļaunāk viņiem pašiem.

Kopš bērnības Frederika mīļākā nodarbošanās bija spēle ar zaldātiņiem. Augstprātīgi savilcis palsās uzacis un raustīdams garo zodu, viņš jāšus uz balta zirga apbraukāja sastingušās jaunkareivju rindas. Skate sekoja skatei. Tomēr stāvoklis valstī kļuva jo dienas jo ļaunāks. Angļi sagrāba dāņu kuģus gan ostās, gan jūrā. Sakari ar Norvēģiju, kas tolaik ietilpa Dānijas valstī, pārtrūka. Panīka rosīgā tirdzniecība — valsts ienākumu galvenais avots. Vecas, cienījamas firmas bankrotēja, veikali stāvēja tukši, naudai vairs nebija vērtības. Pa visu zemi pūļiem klaiņoja ubagi. Vienīgi kara spekulanti iedzīvojās uz ļaužu posta rēķina. Asiņainā kara komēta joņoja uz priekšu, un tai kā aste vilkās līdzi posts un trūkums, ciešanas un nāve.

Starp Zēlandes salu, uz kuras stāv Kopenhāgena, un Jitlandes pussalu, kas atgādina izliektu pīles kaklu, atrodas zaļumu ieskautā Fīnes sala. Ja piestāj krastā pie Nīborgas un cauri skābaržu mežiem un ziedoša āboliņa

laukiem dodas uz ziemeļaustrumiem, pie apvāršņa drīz vien var ieraudzīt augstu baznīcas torņa smaili. Tā ir Sv. Knuda baznīca, kas paceļas uz pakalna lielākajā Fīnes pilsētā — Odensē.

Tūkstoš astoņi simti vienpadsmitajā gadā Odenses pilsētā bija apmēram septiņi tūkstoši iedzīvotāju. Austrumu un Rietumu ielā pilsētas centrā gleznaini rindojās senatnīgi savrupnami ar masīvām, kokgriezumiem rotātām durvīm un platām kāpnēm, ko greznoja akmens statujas. Šeit pa ziemu dzīvoja Fīnes aristokrāti, kas vasarā izbrauca uz savām muižām ar simtgadīgiem parkiem un dīķiem, kuros peldēja stalti, rāmi gulbji. Te apmetās arī Fīnes pilsētas iespaidīgākie ierēdņi un bagātie tirgoņi. Šos mājīgos kvartālus, ko ieskāva zaļi dārzi, karš gandrīz nebija skāris. Vienīgi varbūt virsnieku mundieri te biežāk pavīdēja ielās.

Odenses iedzīvotāju vairums mitinājās sakritušās mājelēs pilsētas nomalēs. Tur dzīvoja amatnieki un rokpeļņi: drēbnieki un kurpnieki, mūrnieki un grāvrači, veļas mazgātājas un vērpējas. Nomalēs valdīja trūkums. Nespējnieku patversmē, ko uzturēja Pelēko brāļu hospitālis, nevarēja pat uzņemt visus nabagos un slimos vecos cilvēkus. Daudzi vecāki, nespēdami savilkt galus kopā, izmisumā sūtīja savus bērnus ubagot. Maģistrāta grāmatās neskaitāmi ieraksti sausi ziņoja par izkropļotiem cilvēku likteņiem, par mazgadīgiem klaidoņiem, kas centās kaut kur izraut maizes gabalu. Nekādas trūcīgo palīdzības komisijas nespēja apmierināt nemitīgi augošos trūkumcietēju barus. Daudzi tajos gados dabūja iepazīties ar Odenses cietumu — drūmu, smagai kastei līdzīgu ēku pie pilsētas vārtiem. Ik jauna diena atnesa nomaļu iedzīvotājiem jaunas rūpes.

— Pie visa vainīgs šis nolādētais karš! — cilvēki nopūtās. — Un nu vēl tā komēta parādījusies . . .

Tūkstoš astoņi simti vienpadsmitajā gadā kādā marta vakarā vesels bars sievu drūzmējās pie Sv. Knuda baznīcas biezajiem mūriem palūkoties uz astes zvaigzni un pārspriest tās ierašanos. Visas bija vienādās domās, ka uz labu tas nav.

— Zīlniece Meta no Eibi teica, ka pastardiena būšot

klāt! — savām kaimītēm pavēstīja kurpnieka Ander-sena sieva Marija, ne vairs jauna, taču spēcīga sieviete spožām, tumšām acīm. — Dievs, redz, esot uz mums sadusmojies, tāpēc uzsūtījis astes zvaigzni.

Sīciņš, gadus sešus vecs puisītis, piekļāvies Marijai, kāri tvēra lielo ļaužu sarunas, ar bailēm pamezdams acis uz debesīm: ja nu komēta pēkšņi nokrīt zemē un ar troksni sašķīst gabalos?

— Dieviņ tētiņ, ja vien trāpīs ar savu asti — uz vietas beigas! — sievietes vaimanāja.

— Aste kazi būs savas trīsdesmit jūdzes gara!

— Vai nu tik daudz? Man domāt, jūdzes trīs, ne vairāk.

— Kur nu! Tā taču ir tālu, bet aste, pavej, cik milzīga.

— Nav ne trīsdesmit un ne trīs, bet daudz miljonu jūdžu, — klāt pienācis, sarunā iejaucās kurpnieks An-dersens.

Viņa paziņojumu daudzas uzņēma neticīgi: mūžīgi tas Andersens kaut ko izgudro! Kurpnieks vien tikai ir, bet iedomājas sevi gudrāku par visiem. Kur tas dzirdēts — miljoniem jūdžu, kad līdz Kopenhāgenai ir tikai trīsdesmit divas!

— Skaiti, kā gribi, tikpat skaidrs: nelaimi mums atnesīs tā komēta!—nopūtās Andersenu kaimiņiene Katrīne.

— Ij nerunā! Nelabas zīmes vien rādās, — Marija piebalsoja. •— Are, tepat mums viņdien svece dega, dega un piepeši noliecās uz puikas pusi. . . Nemaz vairs nezinu, kas būs, kas ne.

Kaimiņienes galvas vien nogrozīja: jā, ļaunāk jau vairs nevar būt. Skaidrs, ka puika nebūs dzīvotājs šai saulē.

— Un šito puiku! Labāku par viņu vari pameklēt! — Marija trieca tālāk, uzķērusi iemīļoto sarunas pavedienu. — Lēnīgs un paklausīgs, nekādu raižu. Sēž savā nodabā, spēlējas ar zariņiem un lapiņām un čukst kaut ko pie sevis. Un tik gudrs — tīrais brīnums. Nesen paņēmām viņu līdzi uz teātri: kaut ari mazs, tomēr viņam būs prieks! Nu, iegāja zālē, apskatījās visapkārt un saka: ja mums būtu tik daudz sviesta muciņu, cik te ļaužu, tad gan es saēstos! Pat pieaudzis to neizdomātu . . . Ne

to

gribu viņu slavēt, kad pats klausās, — tas ir kaitīgi, bet, kas tiesa, tas tiesa. Hanss Kristiāns ir neparasts bērns. Protams, skaists viņš nav, bet zēnam tas nav arī tik svarīgi. — Un Marija mīļi noglaudīja sava luteklīša garos, gaišos matus.

— Beidz nu, Marij, — vīrs viņu apsauca. — Ikvienai mātei viņas dēls šķiet labākais ... Un par to komētu jūs velti šausmināties. Nekā ļauna tā nenodarīs, paskries garām savu ceļu un nozudīs. Tā saka mācīti vīri, nevis kādas vecenes.

— Tu, Hans, tikai smejies par visu, ko citi runā! — Marija bija sašutusi. — Ar tādām runām tu izdabā tikai velnam, kur vakarā neklātos to pieminēt.

— Bet viņš kazi ar velna nebīstas? — zobgalīgi ieminējās veca Katrīne.

— Kas man no šā ko baidīties? — kurpnieks rāmi bilda. — Ļaunums iemājo tikai cilvēku sirdīs, bet velns ir tukšas iedomas.

— Ciet klusu! Tūlīt apklusti!

Marija šausmās norāva no pleciem šalli un uzmeta to dēlam uz galvas, lai tas neklausītos tādos zaimos.

— Pazudināsi mūs visus! Ar velnu nav nekādi joki — sadusmosies un aizraus sev līdzi . . .

Zem lakata bija smacīgi, tumši un baigi. Zēns saka raudāt.

— Redzi nu, saraudināji bērnu . . . Nekas, dēliņ, tēvs tikai pajokoja, nebaidies vis! — Marija viņu mierināja, noņemdama lakatu.

— Iesim mājās, mazais! — kurpnieks aicināja. — Es tev jaunu spēlīti sameistaroju.

Asaras vienā mirklī nožuva, puisēna neizskatīgā seja atplauka smaidā un kļuva piemīlīgāka.

Paņēmis tēvu un māti pie rokas, Hanss Kristiāns steidzās uz mājām, šimbrīžam aizmirsis astes zvaigzni un velna viltības.

Hanss Andersens nebija nekāds īstais kurpnieks: sirds neiesila pret šo amatu. Viņa pirksti, kas veikli darināja asprātīgas rotaļlietas, kļuva smagi kā svins, līdzko vajadzēja ķerties pie īlena un kurpnieka āmura.

Bērnībā viņš bija sapņojis mācīties, bet trūka līdzekļu. Un pie visām nelaimēm vēl klāt viņa tēvs — kurpnieks Andersens sajuka prātā, kad zēnam vēl nebija desmit gadi. Māte smagu sirdi nodeva Hansu mācībā pie pazīstama kurpniekmeistara. Viņa bija godkārīga, labprāt mēdza mierināt sevi ar pašas sadomātiem stāstiem par ģimenes kādreizējo turību un pat augstiem radu rakstiem un cerēja, ka vismaz dēls tiks uz zaļa zara. Taču tas prasīja lielu naudu! Bet naudas tikko pietika maizei. Tā Hanss Andersens arī palika pie savām liestēm. Meistara nosaukumu viņam neizdevās iegūt, un viņš galvenokārt pelnījās ar sīkiem kurpnieka darbiem. No rīta līdz vēlam vakaram viņš sakumpis sēdēja, lāpīdams noplīsušas pazoles skopajā gaismā, kas krita pa mazo lodziņu. Lai būtu gaišāk, turpat līdzās bija novietota stikla lode ar ūdeni. Tomēr bieži kurpniekam rokas nolaidās klēpī. Viņš aizsapņojās, un no mirdzošajām stikla dzīlēm iznira ainas, cita par citu krāšņāka un vilinošāka. Lūk, viņš atrodas uz liela kuģa. Priekšā ir tālās dienvidu zemes, par kurām viņš kādreiz lasījis. Smuidras palmas, smiltis, gausi soļo kamieļi. Un tur, palūk, liela pilsēta ar trokšņainām ielām, kādā viņš nekad nav bijis, un plašas, gaišas klases latiņu skolā, kurā viņam nav bijis lemts mācīties ...

Reiz pie viņa ieskrēja ģimnāzists ar saplēstu zābaku. Kamēr zābaku lāpīja, abi uzsāka sarunu, un zēns parādīja savas skolas gramatas, palielījās, ka bez aizķeršanas varot lasīt latīniski.

Kad svešais zēns aizgāja, Andersens satraukts ilgi staigāja pa istabu. Vairākas reizes viņš paņēma rokā kārtējo darbu, bet tūlīt īgni nometa to atpakaļ uz sava galdiņa.

— Klausies, Hans Kristiān, — viņš teica dēlam, kas bija pienācis klāt, — kad izaugsi liels, esi neatlaidīgs un centīgs, nebīsties trūkuma, bet panāc savu: mācies! Kaut jel tev izdotos staigāt šo ceļu, ja man tas bija liegts ...

— Bet kas no tā tiek, ja cilvēks mācās? — Hanss Kristiāns gribēja zināt.

— O, tad cilvēkam uzsmaida laime dzīvē! — tēvs

ciešā pārliecībā noteica. — Padomā vien: skoloti cilvēki labi nopelna. Tas nozīmē, ka varēsi nopirkt interesantas grāmatas, cik gribi, vārīsi katru vakaru apmeklēt teātri, bet vēlāk aizbraukt tālā ceļojumā, apskatīt svešas zemes ...

— Nav ko sagrozīt bērnam galvu! — Marija pienākdama iejaucās starpā. — It kā bez skolām nevarētu labi dzīvot! Izmācīsies kādu amatu, būs paēdis, apģērbies — ko gan vairāk? Jau tā viņš aug kā grāfa dēliņš — nekad es viņam nedodu mugurā noplīsušas vai netīras drēbes un neaizmirstu pašu tīri nomazgāt. Arī istaba vienmēr ir tīra un spodra. Bet tīrība ir lielākais daiļums! Neēdis arī nav nekad bijis. Vai es viņa vecumā tā varēju dzīvot? Patēvs mani ziemas laikā dzina laukā uz ielas ubagot, bet man bija tikai saplīsusi šalle ap pleciem un vecas koka tupeles kājās. Un, ja neko nepār-nesu, — kāviens kā likts! Dažu labu reizi es vakaros nolīdu patiltē un raudāju: bail bija mājās rādīties tukšām rokām, bet lūgt no cilvēkiem šausmīgs kauns, un ne jau katrs arī deva . ..

— Ir jau tiesa, Marij, — kurpnieks domīgi sacīja, — tomēr paēdušam un apģērbtam būt — tas vien ir par maz, dvēsele prasa kaut ko arī sev!

— Tā nu tev ir vairāk, nekā vajag! — Marija stingri atcirta. — Vai tu diezgan nenosēdi pie savām grāmatām? Es nesaku neko — ziemas vakarā tīri jauki paklausīties, kad tu mums palasi priekšā kaut ko jocīgu. Bet, kad tu viens pats sēdi pie grāmatas un skaļi smejies, tad tīri bail sametas. Ja tāda ir tā dvēseles barība, tad viegli var gadīties, ka no tās sajūk prātā! Nē, mums nav ko gausties: dzīvojam kā visi cilvēki — un paldies dievam!

Kurpnieks paraustīja plecus un klusēdams paņēma savu āmuru. Cik tomēr dažādi ir cilvēki! — viņš domāja. Marijai, redz, liekas — labāku dzīvi nav ko vēlēties. Bet pati augas dienas nostāv līdz ceļiem aukstā ūdenī un mazgā citu ļaužu veļu, vakaros sēž, lāpīdama zeķes un apģērbu. Visā mūžā viņa sev pašuvusi tikai vienu kleitu, ko jau uzskata par lepnu: no brūna katūna ar sīkām puķītēm. To viņa glabā lādē un uzvelk svētku

dienās. Galva viņai bāztin piebāzta visādām zīmēm un pareģojumiem: līdzko krauklis nereizē ieķērcās vai suns sāk gaudot — aiz bailēm nezina, kur sprukt! Un visu to viņa uzskata par laimi. Kaut gan ari mācītājs runā tādā pašā garā: pazemīgiem un pacietīgiem nabaga ļaudīm atvērsies debesu valstības vārti. .. Bet ja nu viņš, Hanss Andersens, grib saņemt to, kas viņam pienāktos, šepat zemes virsū? Viņš taču jūt, ka spētu kaut ko vairāk nekā lāpīt caurus zābakus!

Vai tiešām divdesmit deviņu gadu vecumā no dzīves vairs nav ko gaidīt?

Anderseni dzīvoja pašā Odenses nomalē, pie upes. Netālu šalca ūdensdzirnavu rats, tās kādreiz bija piederējušas klosterim un iela no tā ieguvusi savu nosaukumu: Klostera dzirnavu iela. Mazajā namelī mitinājās sešas ģimenes. Kurpnieks ar ģimeni dzīvoja nelielā istabā, kas reizē bija ir guļamistaba, ir ēdamistaba, ir darbnīca. Pateicoties čaklās Marijas pūliņiem, grīda istabā vienmēr bija izberzta balta un logiem priekšā aizvilkti iecietināti aizkari. Lai istaba izskatītos greznāka, viņa uz augstās lādes mēdza sarindot koši izkrāsotas tases un bļodiņas, par kurām Hanss Kristiāns priecāties priecājās. Kurpnieks izdaiļoja istabu pēc savas gaumes: virs sava galdiņa pie sienas bija pakarināts plauktiņš ar «Tūkstoš un vienas nakts» pasakām un slavenā dāņu dramaturga Holberga komēdijām, dziesmu krājumu un diviem trim no lielas lietošanas nodriskātiem lubu romāniem — tie palika Marijai, turpretī Hansam Kristiānām vismīļākās bija pasakas. Saklausījies, ko tēvs lasa, viņš naktī sapņoja par melnacainām daiļavām, kas noslēpumaini smaidīja, līdz acīm ietinušās lakatos, par briesmīgiem džiniem un krāšņiem dārziem, kur auga neredzētas puķes.

— Ja mums būtu kāds mazs, mazs dārziņš, māmiņ, cik tas būtu jauki! — zēns nopūtās, stāstīdams mātei savus sapņus.

— Mums taču ir dārziņš! — Marija viņu mierināja. — Vai esi aizmirsis kasti ar zaļajiem augiem pie bēniņu loga? Tiesa, tur gan aug tikai pētersīļi un loki, bet gan es atradīšu vietiņu un iestādīšu tev par prieku košas pu-

ķītes. Protams, ja mēs dzīvotu uz laukiem, tur varētu ieaudzēt ari rozes .. . Vai atceries, ka mēs gandrīz aizgājām dzīvot grāfa muižā? Ko nu par puķēm — tur mums būtu bijusi pašiem sava govs un sviesta, cik negribas. Bet ko tu padarīsi, laikam nav lemts . . .

Marija pieminēja to vienīgo gadījumu, kad, šķita, laime nupat pievērsīs savu vaigu neveiksmīgajam kurpniekam. Tūkstoš astoņi simti desmitā gada vasarā Odenses laikrakstā bija ielikts sludinājums: grāfs Ale-felts Laurvigs meklē apzinīgu, kārtīgu, nedzērāju amatnieku, kas varētu šūt apavus visiem saimes ļaudīm un arī grāfa ģimenei. Noteikumi bija vilinoši: bez algas kurpnieks saņemtu vēl mājiņu grāfa meža malā, zemes gabalu sakņu dārzam un pļaviņu lopiem.

Andersens kā salmiņam pieķērās šai iespējai: viņam patika tālas pastaigas, kad virs galvas plešas debess, visapkārt ir koki, neviens tevi netraucē un vari mierīgi pasapņot. Odenses pilsētā dzīvodams, viņš uz mežu varēja aiziet tikai svētdienās un ari ne vienmēr. Kaut nu šoreiz viņa dzīvē ienāktu kaut kas labs! Viņš tūdaļ aizgāja uz Rietumu ielu, uz grāfa savrupnamu, un atnesa no turienes vīstokli

— Tas ir izmēģinājuma darbs: jāuzšuj balles kurpītes pašai grāfienei! — viņš paskaidroja sievai un dēlam, uzmanīgi atlocīdams biezu spīdīga zīda drānas gabalu. — Pielūko, mazais, neķeries klāt ar netīrām rokām, tad būs nelaime. Sājā drēbes gabalā ir mūsu namiņš laukos un zemenes mežā, un dzeguzīte!

— Mamm, vai taisnība? — Hanss Kristiāns sajūsmināts vaicāja.

—: Taisnība, dēliņ. Tu nu netraucē tēvam strādāt, sēdi mierīgi un skaties.

Trīs dienas Hanss Kristiāns aizturētu elpu vēroja, kā tēvs, piesardzīgi darbodamies, pārvērš zīda gabalu mazītiņās, ļoti skaistās kurpītēs, tieši tādās, kādas valkā pasaku princeses. Zēnam nebija šaubu, ka tās paliks jebkurai grāfienei — jo vairāk tāpēc, ka šī nemaz nebija no pasaku zemes, bet īsta, no Rietumu ielas. Arī Marija ticēja, ka darbam būs panākumi.

— Kurpītes labu labās, un arī pazoles labākas nevar

vēlēties! — viņa teica. — Ne velti visus ietaupījumus izdevām par ādu. Citādi jau arī nevarēja: šuj taču grāfienei, nevis šādam tādam. Lai dievs tev palīdz, Hans!

Viņa ietina kurpītes tīrā kabatas lakatiņā, nomutēja vīru un apsēdās uz lievenīša gaidīt viņu pārnākam. Hanss Kristiāns iekārtojās viņai līdzās. Kādu stundu viņi dzīvi pārsprieda nākamās lauku dzīves jaukumus. Taču, ieraugot Andersena bālo, sadrūmušo seju un sarkanos plankumus uz vaigiem, abi saprata: nebūs ne mājiņas, ne govs, ne dzeguzītes.

Izlepusī grāfiene, kurai apavus šūdināja labākie Kopenhāgenas meistari, pat neuzvilka kājā Odenses kurpnieka darinājumu. Uzmetusi acis atnestajām kurpēm, viņa caur zobiem noteica:

— Nekur neder! Jūs, mīļais cilvēk, labāk nemaz nebūtu ķēries klāt — tikai veltīgi sagraizījāt manu zīdu, bet tas taču maksāja lielu naudu!

Lēnīgais kurpnieks, izdzirdis dižciltīgās dāmas nievīgo valodu, aizsvilās.

— Ko tad vairs, — viņš valdīdamies sacīja, — ja esmu sabojājis jūsu zīda drānu, lai tad izput arī manas pazoles — arī tās maksāja bargu naudu. Tā būs taisnīgi!

Un ar diviem asā kurpnieku naža šņāpieniem viņš sagraizīja gabalos nelaimīgās kurpītes, kurās bija ieguldīts tik daudz pūļu un cerību.

Pēc tam viņš pagriezās un izgāja laukā, atstājis grāfieni sirdāmies par «lauka» nekaunību.

Tā beidzās sapņi par laukiem.

Marija, kā parasti, arī šo notikumu uzņēma no pozitīvās puses.

-— Neņem pie sirds, Hans, — viņa teica, — visi zina, cik gražīgi ir tādi bagātnieki, viņiem nevar vien pa prātam izdarīt. Tāpat iet arī man: daža kundzene sāk brāķēt te vienu, te otru gabalu, kaut gan īstenībā veļa balta kā sniegs. Un, ja grāfs tevi paņemtu, tāpat tu nomocītos ar katru pasūtījumu. Lai uzkaras ar savu mājiņu, beigās vēl būs ļaunuma vairāk nekā labuma! Mums arī tepat ir labi, vai nav tiesa, dēliņ?

— Protams, labi! — ar pilnu pārliecību piekrita Hanss Kristiāns, kuram pašu istaba likās vismājīgākā un vispatīkamākā pasaulē. Brītiņu padomājis, mazais piebilda:

— Bet, kad es izaugšu, es uzcelšu veselu pili, un apkārt tai būs dārzs kā padomniekam Falbem. Un mēs visi tur dzīvosim.

Marija smiedamās apkampa zēnu.

— Tā ir labi, dēliņ.

Pat tēvs vāri pasmaidīja.

— Jā, redzams, būs vien jāgaida uz tavu pili, mazais. Cits nekas neatliek . ..

Atlidoja stārķi un sāka pielabot un tīrīt savas pērnās ligzdas. Pagalmā ērkšķogulāju krūmam saplauka sīkas, sakrunkojušās lapiņas. Vairs nebija šaubu, ka mežs ir pilns ar košajiem, baltajiem vizbuļiem un dzeltenajām gaiļbiksītēm, un jau nākamajā svētdienā Hanss Kristiāns ar tēvu devās turp.

Zēns lēkāja un skraidīja pa priekšu, tvarstīdams katru tauriņu, bet tad piepeši atcerējās, ka viņam nesen — otrajā aprīlī apritēja apaļi seši gadi, un kādu brīdi rātni soļoja blakus tēvam, apbērdams viņu ar neskaitāmiem jautājumiem.

Iztraucēts no savām domām, tēvs viņam atbildēja kā mācēdams. Kādā valodā sarunājas stārķi? Jādomā, ka ēģiptiešu valodā. Ziemu viņi pavada karstajās zemēs, pie piramīdām, tur arī iemācās runāt ēģiptiski. Vai līdz turienei tālu jālido? Šausmīgi tālu! Jālido pāri visai jūrai bez atpūtas. Tāpēc arī stārķi rudenī lielajā pļavā pie purva rīko skati: jāpārbauda, vai jaunie putni pa vasaru ir labi izvingrinājuši spārnus, ka var izturēt tādu pārlidojumu. Un, ja kāds stārķis izrādās vārgs vai slims, vadonis to nobeidz ar savu stipro knābi.

— Vai, cik tas ir nelabi! — Hanss Kristiāns sašuta. — Tie nabaga stārķi labāk varēja atnākt pie mums un nodzīvot ziemu mūsu bēniņos, es tad dotu viņiem no sava ēdiena.

— Kad izaugsi liels, iemācies runāt ēģiptiski un uzaicini viņus pie sevis. — Tēvs pasmaidīja.

Pa līkloču taciņu viņi uzgāja pakalna virsotnē un apstājās, lai pamestu skatienu lejup.

— Šeit kādreiz bijusi karaļa Odina pils, — tēvs

pastāstīja. — Kādudien karaliene no rīta paskatījusies pa logu un ieraudzījusi tālumā namu jumtus, kuru agrāk nav bijis. Viņa iesaukusies: «Odin, skaties!» [1] Tā radies mūsu pilsētas nosaukums — Odense.

— Tas notika vecajos labajos laikos, vai ne, tēt? Kad mēs ar vecmāmiņu noskatāmies cunftu gājienos ar karogiem un uz vērsi, ko vadā Vecgada vakarā, viņa vienmēr nopūšas un saka: bet labajos vecajos laikos viss bijis vēl labāk.

Tēvs savilka pieri pārdomādams. Viņš tieši negribēja sacīt, ka vecmāmiņai nav taisnība. Večiņai neklājas viegli, tāpēc viņa sevi mierina ar domu, ka senos laikos bijis labāk. Taču par «labajiem vecajiem laikiem» kurpniekam bija savas domas.

— Nu, paklausies, ko es tev pastāstīšu, — viņš lēnā garā iesāka. — Viņos «labajos laikos» tajā pusē, kur es esmu dzimis, dzīvoja reiz augsts kungs — Sēnegoras barons Eilers. Viņam piederēja mežs un lauks, stārķi un vārnas. Tas vēl nebūtu nekas, bet viņam piederēja ari visi zemnieki, kas tur dzīvoja. Zemnieki strādāja barona labā, bet viņš notrieca saņemto naudu. Viņam bija zirgs, melns kā ogle, un bars suņu, un tā viņš auļoja pa visu Sēnegoras apkārtni, zvērus medīdams. Protams, ja priekšā gadījās zemnieka tīrums, viņš apkārt nejāja. Bet, ja ceļā satika zemnieku, kas nepaguva paskriet malā, tūlīt uzšāva tam ar pātagu: pa rokām, pa seju — kur tikai trāpīja. Reiz viņš tā piekāva ganu meitenīti, ka viņa pakrita kā bez dzīvības, tik tikko pēc tam atkopās . . . Toties suņus gan barons mīlēja, nav vārdam vietas! Kad saslima viņa mīļākais dzinējsuns, viņš piķieri par nolaidību lika uzsēdināt uz koka buka. Kas tas par buku? Tā ir tāda ierīce, daudzās muižās tā stāvēja pagalmā. Ja kāds nogrēkojas, šo ņem un iesēdina seglos — uz šaura dēlīša, bet pie kājām piesien smagus akmeņus, lai sēdēšana nav pārāk ērta. Vēlāk, kad pēc vairākām stundām cilvēku noceļ zemē, viņš nevar ne kājās nostāvēt! . . . Tādi ir tie labie vecie laiki!

Visu pārējo dienas cēlienu Hanss Kristiāns gāja klu-

sēdams, cenzdamies kaut kā saskaņot vecmāmiņas stāstus ar to, ko dzirdējis no tēva. Tomēr tālo aizgājušo laiku spožums viņa acīs stipri vien apdzisa.

Pagāja vasara, stārķi aizlidoja pāri jūrai pie piramīdām, un kailajos laukos sāka aurot putenis.

Toziem Hansam Kristiānām iznāca mazāk laika pabūt kopā ar tēvu: zēns apmeklēja skolu. Tā atradās blakus, pretī dzirnavām, un pēc vienas minūtes viņš jau bija klasē. Pat rokas nepaguva nosalt.

Kad māte pirmoreiz atveda viņu uz šejieni, Hanss Kristiāns bija gauži nobijies, jo zināja, ka skolā ne vienmēr klājas labi. Šo bēdīgo pieredzi viņš bija guvis nelielā meiteņu privātskolā, kur veca cimdu meistara atraitne ar žagara palīdzību iedīdīja bērnus ābeces gudrībās. Māte bija nobrīdinājusi veco, lai nesit Hansu Kristiānu, un kādu laiku viņa valdījās. Bet reiz, kad spiedīgais gaiss istabā un vienmuļā balsu dūkoņa novirzīja zēna uzmanību no ābeces, viņš sāka domāt, ko gan veča atgādina, un nosprieda, ka laikam gan mencu aubē. Šoreiz sods izpalika: vai tad vecā varēja zināt, par ko zēns domā! Toties, kad viņš aizsnaudās, vecā sieva to tūlīt manīja, it kā būtu sajutusi, kaut gan brīdi pirms tam arī pati bija gulējusi, pa reizei iekrākdamās. Viņa piezagās klāt ar žagaru — un zēns pēkšņi juta, it kā viņu kāds būtu apsvilinājis. Viņš pielēca kājās un samiegojies blisināja acis. Viņš droši vien izskatījās jocīgs, jo meitenes pabailīgi iesmējās, Bet Hanss Kristiāns to neievēroja: pirmo reizi mūžā viņam kāds bija iesitis (mātes pļaukas vienu otru reizi taču neskaitās!). Sakniebis lūpas, valdīdams asaras, lai nebūtu jāpazemojas večas priekšā, Hanss Kristiāns paņēma savu ābeci un tāfeli un izgāja no istabas. Tikai mājās pārnācis, viņš ļāva asarām vaļu, un Marija, viņu mierinādama, nosolījās nesūtīt viņu vairs tajā skolā.

— Es savā prātā biju domājusi, ka tev būs labāk mācīties ar meitenēm kopa, tu man esi tāds lēnīgs! — viņa sacīja. — Bet nu iznāk, ka būs vien jāved tevi pie Kar-stensa kunga. Pilsētas trūcīga jo skolā patlaban nav brīvu vietu.

Atcerēdamies ļauno veču, Hanss Kristiāns ar bailēm gaidīja sastapšanos ar jauno skolotāju. Taču Karstenss izrādījās vēl ļoti jauns cilvēks jautrām, brūnām acīm un baltzobu smaidu. Jau pirmajā dienā viņš ņēma jaun-pienācēju savā aizbildnībā: Hanss Kristiāns bija visjaunākais starp zēniem, kas mācījās šajā skolā. Starpbrīdī Karstenss ar mazo pie rokas pastaigājās skolas pagalmā, ar interesi klausīdamies zēna čalošanā. Apkārt klaigādami joņoja pārējie skolnieki: tiem labāk patika skaļas rotaļas nekā sarunas.

— Lēnāk, palaidņi, saspiedīsiet mazo puiku! — Karstenss pa brīžam viņiem uzsauca, un zēni rātni izklīda. Karstenss bija labi ieredzēts un tika uzskatīts par taisnīgu skolotāju, tāpēc viņa mīluli Hansu Kristiānu neviens neapskauda. Un tomēr skolas laikā Hansam Kristiānām bija jāpiedzīvo arī rūgti brīži. Tādus viņam sagādāja melnace Sāra Heimane — vienīgā meitene skolā. Viņa bija ļoti uzcītīga, labi rēķināja, un rēķināšanas stundās Karstenss viņu izcēla pārējiem par paraugu. Tāpēc meiteni visi cienīja. Turklāt vēl Hansa Kristiānā acīs viņa bija skaista kā pasaku princese. Zēns centās paspīdēt Sāras priekšā lasīšanas stundās: tad viņš pārspēja citus un labāk par visiem prata skaitīt dzejoļus^ Karstenss nevarēja vien nobrīnīties, ka mazulis it kā rotaļādamies visu spēj paturēt prātā. Citi puikas viņu apskauda. Bet Sāra palika vienaldzīga. Kādudien, kad abi kopā gāja uz mājām (Hanss Kristiāns, protams, sen jau bija pagājis garām savai mājai, bet neteica neko), viņa ieminējās, ka dzejoļi esot tīrās blēņas.

— Kā, tie taču ir skaisti! — bikli iebilda Hanss Kristiāns.

Sāra papurināja savas cirtas.

— Ko vēl ne! Vai mums, nabagiem, ir laiks domāt par skaistumu? Mums jāmācās tas, kas var noderēt! — viņa prātīgi noteica. — Kaut vai rēķināšana. Ja es labi pratīšu rēķināt, dienās varēšu kļūt par saimniecības vadītāju bagātā fermā.

— Bet tas ir tik garlaicīgi! — zēns izbrīnījās; viņam šķita, ka Sārai būtu jākļūst ja ne par princesi, tad vismaz par hercogieni.

— Ko vēl vairāk var cerēt nabaga meitene?

Te nu Hanss Kristiāns vairs nespēja novaldīties.

— Tu vari cerēt, ka es tevi aizvedīšu uz savu pili, kad izaugšu liels! — viņš augstsirdīgi piedāvāja.

Sāra iepleta savas lielās, melnās acis.

— Tu esi jucis! Kas tā par pili?

— Nu, gluži vienkārši, kad būšu liels, man būs pils. Kāpēc gan ne?

— Ak, cik tu esi dumjš! — Sāra smējās. — Nu, ne jau tāpēc, ka tu esi kurpnieka dēls, bet pilis ir tikai lepniem kungiem, kaut kādiem grāfiem, piemēram.

— Bet varbūt izrādīsies, ka es ari esmu grāfa dēls? — Hanss Kristiāns, stāvokli glābdams, izteica drosmīgu minējumu.

— Ko?!

— Jā, jā, tā var gadīties, man vecmāmiņa stāstīja! Gadoties, ka augstdzimušus bērnus slepus apmaina — un viņi izaug nabadzīgā ģimenē, bet vēlāk vecāki viņus atrod. Un ja nu ar mani tā notiek? Tad man būs brīnišķīga pils. Vai arī būs kaut kā citādi, vai nav vienalga! Visapkārt ziedēs rozes un pliederi, bet es zelta karietē braukšu pasaulē tevi meklēt un atvedīšu pie sevis.

Sāra par visu to neizrādīja nekādu prieku, bet, gluži otrādi, uzmetusi viņam dīvainu skatienu, atvadījās un aizskrēja.

Otrā dienā, tikko Hanss Kristiāns bija atskrējis uz skolu, Ole no Visenbergas, dzirnavnieka dēls, viņu sāpīgi parāva aiz matiem.

— Tu, izrādās, esot grāfa dēls! — viņš iesaucās. — Un mēs nezinājām! Sveicināti, jūsu gaišība! Kur jūsu skaistā pils? — Un viņš parādīja Hansam Kristiānām šausmīgu grimasi. Apkārt visi sāka smieties. Apbēdināts Hanss Kristiāns ar acīm meklēja Sāru. Meitene smējās līdz ar pārējiem, bet, uztvērusi nelaimīgā grāfa titula pretendenta skatienu, paraustīja plecus un skaļi teica savam kaimiņam:

— Skaidrs, ka viņam galvā nav viss kārtībā. Droši viēn ari viņš būs traks, tāpat kā viņa vectēvs.

Hanss Kristiāns sastinga, dzirdot šādus vārdus. Viņš baidījās no sava vectēva un, ieraugot tā kalseno, izstīdzējušo stāvu, vienmēr aizmanījās tālāk. Tiesa, vecais

vīrs parasti uzvedās ļoti rāmi. Viņš mēdza sēdēt savā mazajā namiņā pie milzīgas, vēderainas krāsns un darināja no koka brīnumainas lietiņas — spārnotus zvērus, cilvēkus ar putnu galvām. Kad grozs ar tiem bija pilns, viņš gāja klejot pa tuvējiem ciemiem un izdāļāja lellītes bērniem, bet zemnieces, žēlodamas vecīti, kas nevienam nedarīja ļaunu, bāza viņam grozā plāceņus un olas. Taču reizēm vectēvam uznāca trakulīgas jautrības brīži. Viņš izpušķoja savu saplīsušo cepuri un no-spurājušos svārkus ar ziediem un raibām lupatiņām un, skaļi kaut kc nesakarīgu dziedādams, traucās pa Oden-ses ielām.

— Trakais Anderss nāk! — puikas bļāva un apmētāja viņu ar dubļu pikām un akmeņiem.

Un tagad melnace Sāra pareģoja tādu pašu likteni viņa mazdēlam vienīgi tāpēc, ka zēns bija gribējis dāvināt viņai savu pasaku pili! Hansa Kristiānā mīlestībai šāds pārbaudījums bija par smagu. Viņš pārsēdās tālāk no Sāras un centās stundu laikā uz viņu neskatīties. Sākumā tas bija neizsakāmi grūti, bet vēlāk kļuva vieglāk. Un pēc tam arī Sāra pati viņam izlīdzēja: viņa aizbrauca kaut kur pie radiem, un viņš to vairs neredzēja.

Savos sapņos Hanss Kristiāns pārveidoja un izlaboja visu notikušo: viņš izglāba Sāru ugunsgrēkā, un meitene viņam pateicās, nožēlodama, ka agrāk smējusies par viņu. Pēc tam viņi rotaļājās brīnišķīgā dārzā, plūca viskošākās puķes un, lapenītē sēdēdami, aplūkoja skaistas bilžu grāmatas. Un beidzot izrādījās, ka arī Sāra ir grāfa meita, un abi kopā aizbrauca uz tālām zemēm.

Tas viss zēnu nomierināja. Un ar Oli no Visenbergas viss nokārtojās nevis sapņos, bet īstenībā.

Karstenss skolēnus nekad nepēra. Taču, ja kāds palaidņojās, skolotājam bija ļoti iedarbīgs soda paņēmiens: palaidnim vajadzēja stāvēt klases priekšā uz galda. Vissīkstākie resgaļi jau pēc dažām minūtēm sabruka zem šādas kauna nastas. Kādreiz uz galda bija jākāpj arī Olem.

Brīdi pastāvējis, viņš sāka elsot un šņākāt, mezdams izmisīgus skatienus uz skolotāju. Tomēr Karstenss zēnam nepievērsa uzmanību. Hanss Kristiāns tik ļoti ieju-

tās Oles briesmīgajā stāvoklī, ka sāka raudāt ātrāk nekā sodītais un ņēmās lūgt Karstensu, lai vaininiekam piedod un ļauj iet savā vietā.

— Nu labi, kāp zemē! — Karstenss Olem sacīja. — Bet tad sēdi rāms!

Pēc šī atgadījuma Ole, visiem dzirdot, pateica, ka mazais Andersens ar visām savām dīvainībām tomēr ir lāga zēns un neviens lai nemēģinot viņam darīt pāri.

Kādu laiku viss bija labi. Bērni bieži dziedāja korī, un Karstenss aizvien uzteica Hansa Kristiānā augsto, skanīgo balsi. Arī lasīšanā un deklamēšanā neviens nebija viņam līdzinieks. Vienīgi rakstīšana zēnam nepadevās, un, skatoties uz viņa kļūdaino, ķeburaino rakstu, Karstenss tikai nopūtās un grozīja galvu.

— Nu, nekas, paaudzies vien, gan tad veiksies labāk, — viņš mierināja savu mīluli.

Tomēr Hansam Kristiānām šis jaukais skolas laiks negaidot izbeidzās. Karstensa izdevumi stipri pārsniedza ieņēmumus. Viņam nācās skolu slēģi un iestāties darbā pasta kantorī.

Kad to dabūja zināt Hansa Kristiānā mājās, tēvs skumji pašūpoja galvu.

— Redzi nu, arī šeit neveiksme . .. Un es tā priecājos par tavām sekmēm! Tagad tev būs jāsēž mājās.

— Nav nekas briesmīgs! — Marija teica. — Viņš vēl ir mazs, laika diezgan. Lai atpūšas no mācībām.

Tomēr atpūta nebija nekāda jautrā. Laukā sals, bez silta apģērba ārā nedrīkstēja iet. Hanss Kristiāns uz krāsniņas sasildīja vara monētu un pielika to pie aizsalušā lodziņa. Pa caurspīdīgo aplīti varēja redzēt koši zilas debesis, melnos, kailos papeles zarus, kuros tupēja sabozušies zvirbuļi. Arī viņi gaidīja pavasari. Kad gan tas beidzot atnāks? Tēvs bija sadrūmis un izklaidīgs, viņš stundām ilgi staigāja pa istabu un kaut ko dudināja sevī. Darba tikpat kā nebija — likās, it kā cilvēkiem vairs neplīstu apavi! Paretam kāds ieskrēja, palūdza kādu nieku: aizšūt atirušu vīli vai uzsist ielāpiņu papēdim. Par to varēja saņemt tikai dažus skillingus. Marija nopūzdamās pārskaitīja sudraba monētas un daļu noglabāja lādē.

— Tas, ko samaksāt par dzīvokli, — viņa dēlam paskaidroja, — citādi saimnieks kļūs nikns un izmetīs mūs uz ielas.

— Kā tad drīkst izmest, ja ir auksts? — Hanss Kristiāns nesaprata. — Vai saimnieks ir tik ļauns cilvēks?

— Ļauns vai nav ļauns, bet savu naudu neviens negrib zaudēt. . . Nu, nekas, gan es kaut kā sagrabināšu, ko samaksāt. Par to tu, dēliņ, neraizējies, spēlējies vien mierīgi.

Bet spēlēties nepatika: vecās rotaļlietas bija apnikušas, bet mazo kaimiņieni Līsbeti, kas tik paklausīgi piedalījās visās viņa izpriecās un vienmēr spēja iedomāties, ka koka klucītis ir īsts ēzelis, kas ved uz dzirnavām miltu maisus, Līsbeti, kas nekad par viņu nesmējās un labprāt klausījās viņa sagudrotajos stāstos, vecmāmiņa bija aizvedusi kaut kur uz laukiem — tur būšot labāka iztikšana, tā viņa teica, te jau no bada varot kājas atstiept . . .

Kādudien tēvs negaidot apsēdās uz sava kurpnieka galdiņa un sāka drāzt koka klucīšus. Viņš bija sadomājis uztaisīt leļļu teātri, lai puikam būtu laika kavēklis un arī pats izklaidētos no drūmām domām.

— Mums būs gan aktieri, gan skatuve un priekškars! — viņš sacīja Hansam Kristiānām. -— Bet tu palūdz mātei un vecmāmuļai nederīgas lupatiņas un sašuj aktieriem tērpus. Māte parādīs, kā to dara.

Hanss Kristiāns dedzīgi ķērās pie darba. Marija labprāt paveicināja zēna aizraušanos: iemanīsies jau no bērna dienām turēt adatu rokās, kazi vēlāk noderēs. Izmācīsies vēl par drēbniekmeistaru.

Pamazām vien koka aktieri ietērpās raibos svārkos, bet, ja izrādījās, ka viena piedurkne bija īsāka, otra garāka, nu, tāpat atgadās ari lielajiem skroderiem! Toties karalim bija galvā īsts vizuļzelta kronis un koka zobens, bet karalienei vecmāmuļa ziedoja savu labāko zīda lupatiņu, kas glabāta kopš neatminamiem laikiem.

Tagad dienas pagāja brīnum ātri. Tēvs izņēma no plaukta Holberga lugu sējumiņu, un viņi abi ar Hansu Kristiānu savā teātrī aizrautīgi uzveda komēdiju pēc komēdijas. Zēns viegli paturēja prātā veselas ainas un drīz varēja viens pats norunāt tekstu visām lomām. Tas

notika tādās reizēs, kad tēvs nebija labā omā un atteicās spēlēt.

Nemanot pienāca pavasaris. Aizrāvies ar savu teātri, Hanss Kristiāns gandrīz nemanīja, ka māte jo dienas jo mazāk atstāj kartupeļu pusdienām, ka veļas kalni viņas grozā nemitīgi aug, ka tēva vaigs jo dienas top drūmāks.

Sadraudzējies ar teātra afišu iznēsātāju Pederu Jun-keru, zēns no viņa dabūja brīnišķīgas, čaukstošas lapas ar spilgtiem, saistošiem virsrakstiem:

— «Abelīno, slavenais bandīts, izrāde 5 cēlienos», — Hanss Kristiāns, sajūsmā trīsēdams, lasīja un centās iztēloties šā noslēpumainā ļaundara satraucošās dēkas.

Vecmāmiņa mēdza ņemt viņu līdzi uz slimnīcu, kur viņa apkopa vecā vārtnieka Homara dārziņu. Viņa centās visiem iegalvot, ka Homars īstenībā esot franču emigrants — droši vien no slavenas dzimtas! — un šādam saimniekam kalpot ir liels pagodinājums. Savā laikā viņš pat tika aicināts Hansam Kristiānām par krusttēvu. Vecmāmuļa allaž atgādināja mazdēlam, ka arī viņu ģimene kādreiz redzējusi labākas dienas: vectēvam bijusi sava māja un ganāmpulks, bet māja nodegusi un lopi apsprāguši sērgā, un tā viņš kļuvis nabags. Bez tam arī pašas vecmāmuļas radi neesot zemē metami: viņa neesot zemāka dzimuma kā Homars. Visa posta cēlonis bijusi vieglprātīgā vecvecmāmiņa: viņa neprātīgi iemīlējusies nabadzīgā aktierī un aizbēgusi tam līdzi, un tad augstie radi viņu atstūmuši.

Hanss Kristiāns svēti ticēja šiem stāstiem, kaut gan īstenībā teiksmainā vecvecmāmiņa bija pasta kučiera laulātā draudzene, bet Homars — atvaļināts zaldāts.

Jāsaka tomēr, ka iespējamā dižciltība nepacēla Ho-maru zēna acīs. Vecais bija īgns un ķildīgs. Sēdēdams uz soliņa slimnīcas vārtu priekšā, viņš kašķējās ar garāmgājējām večiņām, kas it kā slepus plūcot zāli slimnīcas dārzā. Tad Hanss Kristiāns centās nemanīts aizšmaukt garām dusmīgajam krusttēvam. Toties pie slimnīcas nespējnieku patversmes vecenītēm, kas sēdēja liela istabā pie vērpjamiem ratiņiem, viņš labprāt pakavējās stundām ilgi. Viņas pacietīgi noklausījās visus stāstus, ko zēns sagudroja, visus dzejoļus un skatus no

komēdijām, kurus viņš atcerējās, un nebeidza apbrīnot zēna neparasto prātu: «Tad ir gan puikam galva! Redzams, nebūs dzīvotājs šai pasaulē ...»

Kad Hanss Kristiāns apklusa, viņas savukārt stāstīja brīnišķīgas pasakas, gan jocīgas, gan baigas, bet dažreiz dziedāja seno laiku dziesmas.

No augsta kalna skatos,

Zem kājām jūra viz, —

augstā, drebelīgā balsī uzsāka viena.

Trīs bruņnieki nāk šurpu,

Tos kuģis atvedis, —

pabeidza otra. Tālāk dziesmā bija teikts, ka jaunākais bruņinieks uzdāvina meitenei gredzentiņu un pēc tam aizved viņu sev līdzi, kaut gan viņai nebija pūra.

Tā bija laba dziesma, tomēr visbiežāk Hanss Kristiāns lūdza večiņu uzdziedāt par daiļo Agnetu, ko iemīlējis Ūdensvīrs: zēnam vienmēr saldi pamira sirds, klausoties, kā tas viss noticis. Agneta iznākusi krastā, un Ūdensvīrs viņai vaicājis, vai gribot dzīvot pie šā jūras dzelmē. Viņa bijusi ar mieru — kā nu ne, tas ir tik interesanti. Vēlāk tomēr viņai tur pameties skumji, un viņa atgriezusies uz zemes, bet Ūdensvīrs un mazie bērni gauži raudājuši un lūguši, lai nākot atpakaļ, taču viņa neparko nav gājusi.

Vecenītes runāja, ka Agneta laikam tomēr būšot atgriezusies: ja apstājoties jūras malā, varot dzirdēt, kā viņa spēlē uz zelta arfas. Vecās Johannas vecāmāte to dzirdējusi pati savām ausīm!

Slimnīcā vispār bija labi: dārziņā, kur vecmāmuļa strādāja, varēja vārtīties pa saplūkto zāļu klēpjiem, izskraidīt malu malas un pat salasīt puķu pušķi. Turklāt mājās nebija ko ēst, bet šeit viņu pabaroja, un pat trūcīgās slimnieku pusdienas viņš ēda ar gardu muti.

Tiesa, reiz viņš pamatīgi pārbijās, kad bija ieklīdis grūti valdāmo vājprātīgo nodaļā. Tur uz salmiem sēdēja kāda sieviete vaļā atlaistiem matiem un brīnum jauki dziedāja, bet tad piepeši sāka mežonīgi kliegt un izbāza roku caur lodziņa restēm, lai sagrābtu puiku. Atskrēja sargs un izveda viņu aiz šausmām pusdzīvu pagalmā

un krietni nostrostēja, kaut gan tas bija lieki: neparko pasaulē viņš otrreiz vairs turp neietu!

Vienudien Hanss Kristiāns pārnāca mājās, kā parasti, ar puķu pušķīti un brīnišķīgu koka nūju, ko vecmāmiņa bija iedevusi. Nūjas galā vecaistēvs bija izgriezis zirga galvu, tā izskatījās gluži kā dzīva, tikai nezviedza, bet to jau viegli varēja iedomāties. Mājās neviena nebija — māte upmalā mazgāja veļu, tēvs nezin kur bija aizgājis: pēdējā laikā tas atgadījās diezgan bieži.

Hanss Kristiāns tūdaļ pārvērtās par skaistu bruņinieku un, apseglojis savu uzticamo ziigu, jāja meklēt apburto mantu, ko apsargāja ugunīgs pūķis. Pūķis dzīvoja alā, tas ir, krāsni, tās melnajai mutei klusītēm bija jāaizzogas garām līdz lādei — protams, tā nebija lāde, bet apburts kalns, kurā glabājās apslēptā manta. Vajadzēja vienīgi uzzināt burvības vārdus — un tūdaļ nokritīs atslēgas un bultas, un drosmīgais jātnieks iegūs veselu kaudzi zelta un sudraba!

Bet tieši tobrīd pārnāca māte, steidzās piekopt istabu un izdzina bruņinieku ar zirgu pagalmā. Viņš pārcēlās uz tukšo kūdras šķūnīti, un rotaļa turpinājās. Daudz varoņdarbu paveica bruņinieks, bet māte arvien vēl nesauca pusdienās. Tad bruņinieks nolēma atgriezties no saviem ceļojumiem un, pūzdams ragā, svinīgi iejāja tēva pilī. . . Nūja rībēdama nokiita uz grīdas, un Hanss Kristiāns kā sastindzis palika uz sliekšņa stāvot.

Māmuļa — viņa jautrā māmuļa, kas nekad nestaigāja nobēdājusies, patlaban sēdēja, ar priekšautu aizklājusi acis, un raudāja visā galvā, bet tēvs, bāls un satraukts, apmulsis mierināja viņu:

— Nu, rimsties, Marij, lūdzu, neraudi, man jau tā nav viegli ap sirdi. Nespēju vairs saliktām rokām sēdēt un noskatīties, kā tu raujies pušu ar darbiem, lai nopelnītu dažus skillingus! Uz parāda mums arī vairs neuztic: maiznieks Johanness šodien teica, ka tagad visi gribot ņemt bez naudas, bet par atdošanu nedomājot, tā viņam drīz vien būšot jāizput. Pasūtītāji nenāk, — pati zini. Ko es būtu darījis? Ņēmu un pieteicos. Padomā tikai — pateicu vienu vārdu, — un, lūdzu, saņem naudu, tūkstoš trīssimt riksdālderu čaukstošos papīros! Tagad man par jums prāts būs mierīgs. Kāpēc tad jāraud?

Kas te notiek? Vai tēvs patiešām uzzinājis burvju vārdus un ticis pie apslēptās mantas? Bet kāpēc tad māmiņa tā bēdājas?

Hanss Kristiāns klusu piegāja pie mātes un piekļāvās viņai. Viņa atņēma priekšautu no saraudātās sejas un apkampa zēnu, vaimanādama:

— Ak tu mans nabadziņš, mans dārgumiņš, tu nemaz nezini, kādas bēdas mums uzbrukušas! Tēvs sadomājis mūs atstāt, viņš aiziet karā, un mēs varbūt viņu vairs neredzēsim . ..

Un pēkšņi aizvainojumā zibošām acīm viņa strauji pagriezās pret viru:

— Tu man nepūt pīlītes, it kā to būtu darījis mūsu labā! Es redzu tev cauri, neesmu jau muļķe! Vienkārši esi sailgojies redzēt svešas zemes, esi iedomājies, ka tur nu būs zelta dzīve! Vienmēr esi gaudies: gan te pārāk auksts, gan lietus bieži līst... Tāpēc arī uzdomāji to visu, lai tiktu projām.

Kurpnieks, galvu nodūris, klusēja. Viņš neprata melot.

— Brauc ar! Skrien uz visām četrām debess pusēm! — Marija sašuta arvien vairāk. — Redzēsim, kā tev klāsies bez mums. Nevajag man tavas naudas, es pati pratīšu uzturēt sevi un puiku. Protams, es esmu vienpadsmit gadus vecāka par tevi, esmu kļuvusi tev par nastu!

— Marija, beidz! — Andersens stingri sacīja. — Tu pati netici šīm blēņām. Es arī pazīstu tevi labāk nekā tu pati: sirds tev ir daudz labāka, nekā mēle parāda. Ir jau taisnība, arvien esmu tiecies aizbraukt kaut kur tālu prom, bet ar to vēl nav teikts, ka es nemīlētu tevi un puiku un ka man viegli jūs pamest.. . Tomēr cita ceļa man nebija. Padomā vien: es piedalīšos cīņās, varbūt izcelšos kaujā un kļūšu par virsnieku! Tad jums nekā netrūks, un mazais varēs kārtīgi mācīties!

— Stāsti vien, kur tas redzēts, ka vienkāršs zaldāts uzdienētu par virsnieku! To tikai kungi spēj, nevis mēs, — Marija atcirta.

Kurpnieks norādīja ar roku uz sienu; tur karājās fotogrāfija, kurā bija redzams cilvēks pelēkos svārkos, ar trīsstūreni galvā, augstprātīgu, enerģisku seju.

— Skaties! — viņš svinīgi sacīja. — Vai tu nezini,

ka Napoleons kādreiz bijis vienkāršs leitnants? Bet tagad viņš ir liels imperators, un mūsu karalis viņam paklausa.

— Kāda man gar viņu daļa? Lai viņš būtu kas būdams, bet tevi taču karā var nošaut!

Un Marijai atkal asaras sāka plūst aumaļām.

— Nē, māmiņ, nē! — Hanss Kristiāns steidzās māti mierināt. — Tā nebūs, ka tēvu nošaus. Tu pati vienmēr saki, vajagot paļauties uz dievu un ar asarām bēdās nevarot līdzēt!

— Tā jau ir, dēliņ, — Marija nopūtās, mēģinādama saņemties. — Redzams, tāds ir mans liktenis — mūžīgi jāpacieš visādas likstas . .. Labi, Hans, pacentīšos vairs neraudāt. Bet to gan es tev vēl pateikšu: ar savām iedomām tu grūd sevi postā .. .

Un, apņēmīgi izslaucījusi acis, viņa aizgāja uz virtuvi gatavot pusdienas.

Bagāts zemkopis no kaimiņu ciema, kura dēlam vajadzēja iet rekrūšos, aiz prieka nezināja, kur likties, ka tik viegli atradis viņam vietnieku. «Reti gadās sastapt tādu antiņu, kas labprātīgi ir ar mieru iet pretī lodēm nezin par ko!» viņš domāja, izmaksādams Hansam An-dersenam solīto naudu, Sīm domām pievienojās arī pārējie, kas zināja par kurpnieka izmisīgo lēmumu.

Kaimiņi ilgi noskatijās viņam pakaļ un aiz muguras sačukstējās: «Nabadzīte Marija ... ir gan dievs aplaimojis viņu ar tādu vīru», «Viņa taču pati saka, šis neesot pie pilna prāta. Vienmēr bijis tāds savāds, bet tagad sajucis pavisam .. .», «Gan redzēsiet, arī puiku sagaida tas pats, tā viņiem iedzimta vaina».

Nevienu neuzlūkodams, kā parasti salīcis, Andersens nāca mājup. Viņš ļoti labi saprata, ko apkārtējie ļaudis par viņu domā un cik neprātīgs tiem šķiet viņa lēmums. Tāds tas arī patiesībā bija — to viņš apzinājās. Vienalga, lai viņu ķer pirmā lode, tā būs labāk nekā turpināt šādu dzīvi! Un tomēr . . . tomēr ir vismaz niecīga cerība, ka beidzot viņš tiks uz zaļa zara!

Pilsētas ielas piebārstīja spalga bungu rīboņa. «Raitāk! Rai-tāk!» klaudzēja bungu vālītes. Bars sieviešu raudot pavadīja zaldātus aiz pilsētas vārtiem. Viņa augstības dāņu karaļa kājnieku pulka trešais bataljons bija ceļā uz Holšteinu, lai cīņā aizstāvētu sveša imperatora sašķobījušos varenību. Tas notika tūkstoš astoņi simti trīspadsmitā gada rudenī. Napoleonam negāja spoži, tomēr princis Frederiks stūrgalvīgi ticēja viņa laimes zvaigznei un negribēja lauzt savienību, kas atnesusi Dānijai vienīgi zaudējumus. Viss taču vēl var vērsties par labu, un tad imperators ar devīgu roku apbalvos savu uzticamo sabiedroto, tā viņš sevi mierināja. Un sūtīja Napoleonam jaunus pulkus.

Trešā bataljona zaldātu vidū soļoja arī kalsenais, zilacainais jauniesauktais — Hanss Andersens. Viņš centās turēties braši un pat izmocīja smaidu, mādams ar galvu mātei un sievai, kuras viņu pavadīja. Bet sirds bija smaga. Viņš baiļojās par dēlu: kā par nelaimi, zēns bija stipri sasirdzis. Žēl bija arī Marijas — kā viņa viena izkulsies tik grūtos laikos? Viņš mēģināja atsaukt pazīstamos sapņus: kaujaslauks, varoņdarbs, virsnieka uzpleči, Napoleona paraugs ... Jā, viss var būt, var būt... Taču šimbrīžam bija tikai neērtie zābaki, smeldzīgas sāpes plecā no šautenes siksnas un neapklusināms sauss klepus. Pilsēta palika aiz muguras, aiz smalka, stindzinoša septembra lietus palaga.

Hanss Kristiāns ar pūlēm atdarīja acis: gaisma tās graizīja kā ar nazi. Viņš gulēja vecāku platajā koka gultā, katūna aizkari bija nolaisti, tomēr gaisma lauzās iekšā pa spraudziņām. Rīkle aiz karstuma bija izkaltusi, lūpas sasprēgājušas, bet rokas kļuvušas tik smagas kā akmeņi. Viņš bija saslimis ar masalām, kas toruden plosījās nabaga ļaužu kvartālos, kur sērga viegli izplatījās no mājas uz māju.

Kā pa miglu viņš atcerējās, ka agri no rīta pāri gultai bija noliecies tēvs svešādā zaldāta uniformā, nomutējis viņu un māksloti līksmā balsī piekodinājis turēties braši, taču pats paslēpšus notrausa asaras. Kopš tā brīža šķita aiztecējis milzum daudz laika ... Pēdīgi kāds

ienāca, nu viņam pasniegs nodzerties! Tā bija vecmāmuļa, viņa atnesa ūdeni un nosēdās pie gultas, dudinādama lūgšanas reizē ar žēlabām. Viss pagalam, visas cerības drupās, un nabadziņš Hanss, protams, mājās nepārnāks. Debesu tēvs, par ko tik daudz nelaimes uzsūtīts šai ģimenei?

— Nabaga puisīt, labāk būtu nomiris tūlīt, — viņa mazdēlam teica, skumji uzlūkojot viņu savām zilajām, izbālējušām acīm. — Protams, viss dieva rokā, vai mēs ko varam teikt, bet tikpat neko labu tu dzīvē nepieredzēsi.

Vecmāmuļas drūmais pareģojums Hansam Kristiānām nepavisam nepatika.

— Es negribu mirt! — viņš sāka raudāt. — Māmiņ, kur ir mana māmiņa? *

Salijusi un piekususi Marija ieskrēja istabā un, šalli nenoraisījusi, piesteidzās pie gultas.

Mātes rokas patīkami atvēsināja pieri, un bailes pagaisa. Apmierināti uzelpojis, zēns iesnaudās. Māmiņa ir šeit, tagad viss būs labi!

Naktī viņu uzmodināja milzīgs pilnmēness: pa atsegtā aizkara malu tas raudzījās viņam tieši virsū. Tāds dīvains mēness. Tas pārvērtās par vecā vārtsarga Homara dusmīgo seju un draudoši vaikstījās. Arī tēva mētelis, kas karājās kaktā, izskatījās ļoti dīvains: pletās un milza, un staipīja pēc viņa savas milzīgi garās piedurknes, grasīdamies izraut viņu no gultas.

— Dzen viņu prom, māmiņ! — zēns bailēs sauca.

Māte, kas snauda turpat līdzās uz soliņa, tūlīt uztrūkās no miega, un, viņas balss iztraucēts, mēness un mētelis atkal atguva agrāko mierrūīlīgo izskatu.

Vēl vairākas dienas — un it sevišķi naktis! — Hansam Kristiānām bija ļoti grūti, un Marija gauži nomocījās. Bet tad karstumi mitējās, un Hanss Kristiāns sāka atveseļoties. Gultā gulēdams, viņš ar saviem koka aktieriem jau nospēlēja dažādas ainas, kas ienāca prātā,

— Nu, ja tu jau sāc darboties ar savām lellītēm, tad drīz būsi pavisam vesels! — māte sacīja. — Tu gan mani nobiedēji, dēliņ! Es jau domāju, ka dievs tevi man atņems. Bet tagad viss ir labi. Kaut jel tēvs pārnāktu . ..

Ir tāda pasaka par apburto zeltu! Cilvēks to saņem no maziem, sirmbārdainiem rūķīšiem uz mēness apmirdzēta pakalna. Piebāzis kabatas, viņš steidzas mājās, aiz prieka nejuzdams zemi zem kājām. Bet no rīta zelta vietā ir tikai pelnu vai sausu lapu kaudze.

Tāds māņu zelts izrādījās ari nauda, ko Hanss An-dersens saņēma par to, ka bija ar mieru uzvilkt zaldāta mundieri. Naudas vērtība diendienā kritās, un drīz tie bija vairs tikai papīriņi, ne vairāk vērts kā sausas lapas. Valsts bija izlaidusi pārāk daudz papīra naudas, notika finansiāls sabrukums. Jau pirms vīra aizsūtīšanas uz Holšteinu Marija saņemtās asignācijas bija apmainījusi pret jauno naudu. Tūkstoš rīksdālderu tagad pārvērtās par simtu. Vecmāmuļa asarām acīs stāstīja, ka vecaistēvs kategoriski atteicies apmainīt vēl no veciem laikiem saglabātās kredītbiļetes.

—-Tas nevar būt! — viņš atbildēja uz visiem pierunājumiem. — Uz šīs naudas stāv karaļa paraksts, tas nozīmē, ka tā ir īsta.

Tomēr karaļa paraksts neglāba pat jauno naudu. Tā kļuva arvien nevērtīgāka, trūkums valstī pieauga, un labākie ekonomisti lauzīja galvu, kā izkļūt no grūtībām. Bet karš turpinājās.

Marija ar dēlu pārvācās uz bēniņiem, izbrīvēdama savu istabu citiem īrniekiem līdz vīra pārnākšanai, kam viņa stingri ticēja. Tā viņai apsolījusi zīlniece, un zīlnieces gan zina, ko runā! Vecene iegalvoja: ja Marija viņai atnestu zeltu vai sudrabu, tad tā lieta būtu daudz drošāka, varētu savārīt burvības dzērienu. Bet Marijai bija tikai šaurs sudraba gredzentiņš, ko dot. Tāpēc droši vien, kaut ari dzērienu savārīja, līdzēt tas līdzēja gaužām maz.

Bēniņos bija auksti, skrabinājās peles, un slīpie griesti bija tik zemi, ka Hanss Kristiāns tos skāra ar galvu. Viņš gandrīz nerādījās uz ielas: Marija baidījās viņu pēc slimības laist ārā aukstumā vecajos, šaurajos svārciņos. Domīgs grauzdams mātes atstāto maizes gabalu, zēns prātoja par pelēm. Ļoti interesanti būtu ielūkoties aliņā, paskatīties, kā viņas tur dzīvo! Laikam mazie pelēni arī paliek visu dienu bez māmiņas, tāpēc ka viņi bieži pīkst smalkās, žēlabainās balstiņās. Bet

māmiņa skraida, meklēdama kaut ko ēdamu. Paslepu viņš nobēra pie grīdas šķirbām drupačas, kas viņam palika pāri. Viņa māmiņai tas nebija jāzina, viņa sadusmotos. Tomēr peļu māmiņa ari neko nezināja par viņa labajiem nolūkiem un stūrgalvīgi atteicās sadraudzēties, tā ka nebija neviena, ar ko rotaļāties.

Reizēm viņš priecājās pat, ja viņu apmeklēja pusmāsa Kārene, kuru viņš nemīlēja. Ar Kārenes vārdu saistījās kādi zīmīgi pusvārdos izteikti mājieni pieaugušo sarunās. Uztvēris dažus neuzmanīgi izmestus vārdus, Hanss Kristiāns noprata, ka Kārenes tēvs bijis ļoti nelabs cilvēks, kurš māti kaut kā neglīti piekrāpis un par savu meitu nevēloties nekā zināt. Hansa Kristiānā tēva klātbūtnē māte nekad nepieminēja šo cilvēku un arī par Kāreni ierunājās reti. Meitene auga tuvējā mazā pilsētiņā pie otras vecāsmātes, ko Hanss Kristiāns gandrīz nemaz nepazina. Tagad Kārene kalpoja pie bagātiem ļaudīm par aukli un kurpnieka Andersena prombūtnes laikā šad tad iegriezās pie mātes. Kārene bija tiepīga un spurīga meitene, rotaļās gribēja paturēt virsroku, kāpelēja kokos postīt putnu ligzdiņas, veikli apmētāja ar akmeņiem paklīdušus suņus un kaķus, un tas viss Hansam Kristiānām ļoti nepatika.

Turklāt viņai patika ķircināt zēnu, un miermīlīgi iesākta saruna gandrīz vienmēr beidzās ar ķīviņu.

—- Gatavais lielības gailis! — viņa nicīgi spurdza, klausoties, kādus varoņdarbus viņš grasījās paveikt, kad izaugšot liels. — Kur nu tu ceļosi pa pasauli, tu jau no visa kā baidies: no govīm, no tumsas, no ūdens. Spēka arī tev nav nekāda. Spēlējies labāk ar savām lellītēm!

Hansu Kristiānu tas sarūgtināja līdz asarām, un viņš centās iegalvot, ka nebīšoties ne no kā, kad pienākšot īstā reize.

— Nu tad droši vien tas nenotiks nekad, — Kārene zobojās, — un tu visu mūžu nosēdēsi, mātes brunčos ieķēries. Bet es gan drīz aizbraukšu, kur acis rāda, — apnicis te uz vietas tupēt!

— Nu tad brauc, lūdzama, tevi neviens netur!

— Un aizbraukšu ar, nevienam neprasīšu! Bet tevi māmiņa nelaidīs!

— Laidīs, laidīs! Viņa mani mīl vairāk nekā tevi, tāpēc ka tu esi ļauna un nepaklausīga.

Tādās reizēs Kārene kļuva bāla, un viņas tumšās acis nikni dzalkstīja.

-— Bet tu esi zaķpastala un pinkšķis, un neglītenis piedevām! — viņa atsvieda un aizskrēja, durvis aizcirz-dama.

Nē, labāk sēdēt vienam nekā kopā ar Kāreni! Un kāpēc gan Kāreni sauc par viņa māsu? Viņa nav nekāda māsa, māsas nav tādas.

Un Hanss Kristiāns sēdēja vienatnē vai ar vecmāmiņu, kas pārcilāja vecvecos nostāstus par Andersenu dzimtas kādreizējo godību, vai ar Johannu no slimnīcas. Viņa nāca uzkopt pie kaimiņiem, pie mācītāja atraitnes un, mājās ejot, palūkojās, kā zēnam klājas. Johannu viņš gaidīja ar nepacietību, jo viņa zināja pastāstīt milzum daudz interesanta gandrīz vai par katru Odenses akmeni vai vecu koku. Un viss esot tira patiesība, nevis tikai pasaciņas, — tā viņa teica.

Hanss Kristiāns alkaini klausījās par to, kā pirms daudziem gadiem no baznīcas torņa norāvies lielais zvans, aizlidojis pa gaisu un iekritis upē. Tāpēc šo vietu saucot par Zvana atvaru. Tieši tur dzivojot ūdensgars, kas labprāt ievilinot cilvēkus atvarā. Dažreiz ūdeni dzirdamas zvana skaņas, īpaši tad, ja pilsētā kādam jāmirst. Un zem vecās baznīcas drupām atrodama pazemes eja, kas aizvedot līdz pašam Mūķeņu kalnam. Naktīs kāds tur pazemē staigājot un dauzoties pie dzelzīm apkaltajām durvīm, kas iznāk virszemē. Nu, un maldu uguntiņas Mūķeņu kalnā un Klostera purva esot grēcīgās mūķeņu dvēseles, kas pēc nāves nerodot miera. Cilvēks, kas dzimis svētdienā, varot viņas redzēt, ja satiek, turpretī citi cilvēki redzot vienīgi uguntiņas.

— Vai atceries veco namu pilsētas laukuma stūrī? — vecā Johanna vaicāja. — Tur kādreiz dzīvoja Oļe Ba-gers, un tas bija tik bagāts, ka pats karalis no viņa aizņēmās naudu. Viņš sūtīja savus kuģus pāri jūrai, un tie brauca mājās ar visādām mantām. Bet reiz Ole dusmās iekaustīja savu kalponīti. Tad meitenes māte ieradās pie viņa, nesdama ūdens trauku, kurā peldēja riekstu čaumalas, uzpūta ūdenim — un visas čaumalas apsvie-

dās otrādi. «Tas pats notiks ar taviem kuģiem,» vecā teica. Un patiesi, visi kuģi jūrā nogrima. Tā viņš saņēma sodu par savu cietsirdību. Un vai zini, ka netālu no pilsētas ir Glorupas muiža; turienes ļaunais kungs pēc nāves jau divi simti gadu naktī braukā apkārt melnā karietē ar melniem zirgiem, pats melns kā ogle, acis vien gail!

Hansam Kristiānām no šiem stāstiem saltas tirpas skrēja pār muguru, tomēr viņš bija ar mieru klausīties vēl un vēl. Žēl, ka vecajai Johannai tomēr beidzot vajadzēja iet mājās.

Pienāca ziemsvētki, bet mājā šoreiz nebija ne eglītes, ne ceptu ābolu, ne saldo rīsu, nemaz nerunājot par ceptu zosi.

Satinies siltāk, Hanss Kristiāns vakarā paskraidīja pa pilsētas ielām. Koka tupeles skaļi klaudzēja pa noledo-jušajiem akmeņiem, no mutes vēlās garaiņi.

Ar elpu sildīdams nosalušās rokas, viņš vērās spoži apgaismotajos savrupmāju logos: tur trīsošā sveču gaismā mirgoja krāšņi izpušķotas svētku eglītes, ap tām lēkāja bērni, bet galdā bija salikti visādi gardumi. Ek, ja zoss nolēktu no bļodas un gāzelēdamās izskrietu uz ielas pretī Hansam Kristiānām . . . Taču zoss mierīgi palika, kur bijusi, bet sals knieba tik sīvi, ka vajadzēja steigties mājās, kamēr deguns nav nosalis balts.

Dažas dienas vēlāk viņš sēdēja istabā un domāja par svētku dāvanām: ja tās labi iztēlotos, būtu tikpat kā īstas!

Kāpnēs nodimdēja soļi, un istabā ienāca kāds zaldāts, izdilis kā skals, novārgušu seju. Viņš pavērsa pret puisēnu smagu, tukšu skatienu, pēc tam vārgi pasmaidīja un pamāja ar galvu.

— A, mazais, tas esi tu . . . Paskat, kā izaudzis!

Aizsmakusi, paklusā balss šķita ļoti pazīstama. Zēns pētīdams sastinga uz vietas.

-— Ko, nepazini? — rūgti ievaicājās kurpnieks, smagi nosēzdamies uz soliņa. — Redzams, izskats man ir tāds, ka labāka nevajag . . .

Tikai tagad Hanss Kristiāns galīgi pārliecinājās, ka tas ir tēvs. Ak dievs, kāpēc viņš ir tā pārvērties?

— Ko nu par mani runāt, pastāsti labāk, kā jums te klājas, — tēvs izvairījās no vaicāšanas.

Un Hanss Kristiāns stāstīja gan par savu teātri un par pelēm, par veco Johannu, kamēr atnāca māte un sākās asaras, prašņājumi un izsaucieni, zēnu aizsūtīja pēc vecmāmiņas, jau iegriezās viena otra kaimiņiene.

— Paldies dievam, paldies dievam! — māte skandināja un tūlīt arī sāka liet gaužas asaras. — Pēc kā gan tu izskaties — kauli un āda vien.

—•- Lai nu paliek, Marij, — vecmāmiņa viņu apsauca, — priecājies, ka dzīvs atgriezies, taču karalaukā bijis!

— Nemaz neiznāca pabūt karalaukā! — Andersens drūmi atsaucās un, atmetis ar roku, sāka kāsēt,

Neveiksme bija sekojusi viņam pa pēdām arī svešajās zemēs: visu šo laiku viņš pilnīgi veltīgi bridis dubļus un salis, veicis nogurdinošus pārgājienus naktī, piecietis slikto ēdienu, smacīgo gaisu un smirdoņu kazarmās. Viņa pulks aizķēries Holšteinā un ne reizi netika piedalījies kaujās. Bet pēc tam princis Frederiks noslēdza mieru, un zaldātus aizsūtīja uz mājām. Sapnis par virsnieka uzplečiem izšķīda kā ziepju burbulis, palika tikai galigi sabeigta veselība.

Atkal viņi bija savā istabā un vakarā sēdēja visi kopā pie galda, atkal Hansu Kristiānu rītos modināja kurpnieka āmura klaudzieni. Taču āmurs tagad sita nevienādi, aprauti: tēvam drebēja rokas, un viņš ātri nogura.

— Nebēdājies, Hans, vajag vairāk ēst, tad tev kļūs vieglāk! — Marija viņu allaž uzmundrināja.

— Kur nu vieglāk! . . . Drīs būšu īstens kroplis un nevarēšu vairs strādāt.

— Arī tā nav nelaime! Man pietiks spēka strādāt par diviem, un uz to laiku jau mazais būs paaudzies, sāks palīdzēt.

Marija apskrēja visas Odenses pūšļotājas un katru dienu cerēja uz jaunām dziedinošām zālēm.

— Tas viss ir blēņas! — kurpnieks kādreiz skumīgi teica. —- Vecenes tikai pamanās tev pēdējos grašus iz-

vilkt, bet labuma nekāda. Mana dziesmiņa tikpat ir nodziedāta. Un kaut jel ātrāk, citādi tev liekas rūpes un man mokas . ..

— Tā nerunā, Hans, tas ir grēks! — Marija noskuma. — Dievs labāk par mums zina, ko dara. Un, ja kāds zemes virsū cieš, tas nokļūs debesu valstībā.

— Kas tev to teica, Marij ? — Andersens skarbi jautāja.

— Kā — kas? — Marija nesaprata.

— Jā, kas tad? Vai tikai nebija tas piņņainais seminārists, birģermeistara brāļadēls, kurš kādreiz ap tevi luncinājās un piesolīja naudu, lai tu viņam paļautos? Tas nelietis taču kļuvis par mācītāju! Tad, jādomā, viņš nu tev ir ieskaidrojis par grēkiem un debesu valstību!

Hanss Kristiāns pa ausu galam dzirdēja šo sarunu, bet iztulkoja to, kā pats saprata: tēvs dusmojas, ka birģermeistara brāļadēls kādreiz bijis mātes kavalieris. Nu, un, ja bijis kavalieris, tad, skaidra lieta, gribējis precēt. Ko tu neteiksi, tad viņi būtu dzīvojuši birģermeistara lepnajā namā, šito joku! Bet, ja māte toreiz neizgāja pie tā brāļadēla, tas nozīmē, ka tēvu viņa mīlēja vairāk, un vai par to jādusmojas? Laikam tas tāpēc, ka viņš ir slims . ..

— Kas tēvam noticis, kāpēc viņš pārnāca tik dzeltens un vājš? — zēns reiz vaicāja vecajai Johannai, kas vienmēr labprāt atbildēja, ja zēns kaut ko pajautāja. Viņa arī šoreiz nekavējās visu paskaidrot:

— Tavu tēvu izkaltējis burvju dzēriens! Atceries, rudenī māte gāja pie zīlnieces? Nu, redzi: zīlniece kafijas biezumos izzīlēja, ka tavs tēvs ir dzīvs un atrodas tālu, svešā pilsētā. Tad pat viņa pierunāja tavu māti savārīt burvju dzērienu, kas viņu pārvedīšot mājās. Tādā dzērienā saliek daudz ko — gan sūnas no dzimtās mājas jumta, gan lapiņu no dziesmu grāmatas, — un, kad tas podā sāk vārīties, tam jāvārās visu laiku. Tad cilvēku, lai kur viņš būtu, sagrābj ilgas pēc mājām. Viņam vairs nav miera, dienu un nakti viņš steidzas pāri kalniem un upēm, ceļu nemeklēdams. Ne lietus, ne vētra viņu nevar apturēt. Saprotams, ka pēc tāda ceļa gabala tik drīz nevar atspirgt.

Tāds izskaidrojums Hansu Kristiānu pilnīgi apmierināja. Tāpat domāja ari māte: zēns dzirdēja, kā viņa

izteicās vecajai Katrīnei, ka nekad nebūtu piekritusi vārīt šo dziru, ja zinājusi, kā tā iedarbosies. Vienīgi tēvs teica, ka tas viss esot sievu pļāpas, viņš saslimis no sliktas dzīves un pārnācis tāpēc, ka Dānija noslēgusi ar ienaidnieku mieru.

Bet tēvs jau nekam tādam neticēja un pat no velna nebaidījās. Turpretī Hansam Kristiānām baismas mācās virsū no visām pusēm. Viņš brīnījās, kā gan citi spēj klausīties briesmu stāstus, vaimanā, šausminās, bet pēc tam visu aizmirst. Viņam dzirdētais iemiesojās ārkārtīgi spilgtos tēlos.

Ejot garām vecajai baznīcai, viņš aizmiedza acis: šķita, ka no turienes glūn bālais, asinīm noplūdušais karalis Knuds, ko tāios neatminamos laikos ienaidnieki pie altāra nodūruši. Aiz kapu sētas tumsā kaut kas bal-snīja — droši vien spoki. Taču visļaunāk bija tad, kad māte viņu vakarā sūtīja uz kaimiņu ciemu pēc tikko slaukta piena. Jāiet pa ceļu, kam abās pusēs aug lielas kastaņas, tad pāri tiltam, gar meža malu, garām Mūķeņu kalnam — un tad aiz pliederu un mežrožu puduriem jau pavīd mājiņas ar sarkaniem, kokgriezumiem rotātiem slēģiem. Atpakaļ nākot, jau ir satumsis, pa labi un pa kreisi — Mūķeņu kalnā un Klostera purvā lipinās baismīgas malduguntiņas. Tiesa, viņš gan nav dzimis svētdienā, bet ko var zināt, ja nu pēkšņi sastop melnu mūka rēgu ar dziesmu grāmatu rokā, kurš cieši uzlūkos viņu ar savām caururbjošām acīm? . . . Pienu izšļakstinādams, zēns drāzās bez elpas un, tikai nokļuvis pāri tiltam, mazliet atguvās; stāsta, ka spoki netiekot pāri upei!

Mājās viņš vienā rāvienā salēja savā izkaltušajā rīklē tik dārgi iegūto glāzi piena un pamazām nomierinājās.

Tēvs skumji noraudzījās uz viņu: arī zēns aug māņticīgs, tumsonigs . . . Vai tiešām arī viņš neredzēs labāku dzīvi? Labi vismaz, ka zēns mīl grāmatas, varbūt tās viņu izvedīs no tumsības . . .

Ne pūšļotāju zāles, ne Marijas gādība nepalīdzēja: Hanss Andersens pamazām dzisa. Divos gados dzīvība no viņa iztecēja kā ūdens no ieplīsuša trauka. Viņš vairs nemaz nevarēja strādāt, neņēma vairs rokā iemī-

ļotās grāmatas, neinteresējās par teālri. Vienīgi vecais naids pret māņticību viņā vēl nebija zudis, un, diendienā klausīdamies mūžīgās sarunas par dažādām priekšnojautām un pareģojumiem, viņš ļoti cieta.

— Skaties, tēt, cik skaisti raksti logā! — kādreiz ziemā Hanss Kristiāns ieteicās. — Vai redzi? Te ir sieva baltā kleitā, viņai galvā kronis, un viņa izstiepusi rokas uz priekšu.

— Ledus jaunava nakti ieskatījusies pa logu! — Marija kļuva nemierīga. — Gan redzēsiet, tas nav uz labu . . .

— Laikam nākusi man pakaļ, bet nolēmusi pagaidīt līdz citai reizei! — kurpnieks rūgti pazobojās. Māte un dēls bažīgi saskatījās: viņi nešaubījās, ka tā arī bija.

— Kaut jel nākusi ātrāk, —Andersens kāsēdams norūca.

Ledus raksti nokusa, saule sāka sildīt kā pavasarī, un Marijai modās cerība, ka siltums nāks slimajam par labu. Tomēr tūkstoš astoņi simti sešpadsmitā gada martā slimība viņu nolika gultā.

. . . Agrā rītā Hansu Kristiānu pamodināja kliedziens. Uzlēcis no sola, uz kura viņam bija uztaisīta guļvieta, viņš izbijies paraudzījās apkārt.

Istabas vidū basām kājām un izspūris stāvēja tēvs, viņš skatījās uz priekšu platām, neko neredzošām acīm un aizsmacis komandēja:

—- Man pakaļ! Uzbrukumā! Urā!

Viņš lauzās uz priekšu, cenzdamies atkratīties no raudošās Marijas.

— Laidiet mani, neķerieties klāt! Es eju pie imperatora! Man ir svarīgas ziņas, man vajag . . . Laidiet taču vaļā!

— Izej laukā, dēliņ, — Marija teica, pēdīgi savaldījusi slimo un uzmanīgi apguldīdama viņu. — Te tev nav ko sēdēt. . . Tēvs nevienu nepazīst, murgo, tagad varbūt miegs viņu atspirdzinās.

Hanss Kristiāns devās uz Zvana atvaru un ilgi klausījās, vērdamies tumšajā dzelmē. Stāsta taču, ka zvans dunot, ja kādam pienākusi mirstamā stunda! Viņam šķita, ka saskatījis tumšus apveidus ezera dibenā. Zvana

mēle, jādomā, apaugusi ar gļotām un ūdenszālēm, apkārt tai šaudās zivtiņas, bet, ja tā pēkšņi sakustēsies, viņas izbailēs pajuks uz visām pusēm.

Bimm, bamm — viņš skaidri sadzirdēja. Nē, tikai asinis šalc ausis un pukst deniņos. Pie upes viss ir klusu, vienīgi putni, ligzdas taisīdami, pa brīdim norūpējušies iesvilpjas . ..

Mājās māte viņam paskaidroja, ka zvans dimdot tikai pirms kāda liela vīra nāves — citādi tam pārāk bieži būtu jāskandina! — bet, lai uzzinātu, vai tēvs kļūs vesels, jāaiziet uz Eibi pie vecās Metas.

— Aizskrien pie viņas, dēliņ, es nevaru tēvu pamest vienu!

Zīlniece uzmanīgi noklausījās zēna juceklīgajā stāstījumā un svarīgi pamāja ar galvu.

— Labi, ka tu atnāci šurp, —- viņa teica. — Vecā Meta daudz ko redz, daudz ko zina, kas citiem nav izprotams . . .

Un viņa aizgāja pameklēties savās kārbiņās. Hanss Kristiāns bijīgi paraudzījās apkārt. Pie griestiem karājās sausu zāļu pušķīši, liels, melns gailis knābāja uz grīdas nobērtos graudus un dusmīgi šķielēja uz atnācēju. Meta sadabūja vilnas dzijas pavedienu un, kaut ko būbinādama, sāka mērīt ar to zēna rokas.

— Tagad paņem šo zariņu, — viņa teica dobji un svinīgi, — uzliec sev uz krūtīm un ej mājās. Bet pielūko, ej tikai gar upes krastu, kur mazāk ļaužu. Ja tavam tēvam lemts nomirt, tu sastapsi tur viņa rēgu!

Vēl pēc daudziem gadiem viņš nevarēja bez trīsām atcerēties šo drausmīgo gājienu! Viņam neizsakāmi gribējās samiegt acis un neredzēt neko, bet to viņš nedrīkstēja: tagad taču izšķīrās tēva dzīvība vai nāve!

— Kas bija? — Marija metās klāt, tiklīdz viņš streipuļodams kāpa pār slieksni. Viņš puslīdz pastāstīja, ko zīlniece bija teikusi.

— Un tu viņu nesatiki?

— Nē! — zēns bez elpas izgrūda.

Tomēr vecās Metas gudrība piekrāpa: trešās dienas vakarā kurpnieks nomira.

Naktī kaktā bez mitas skaļi čirkstēja circenis; laikam bija iemaldījies no tuvējās ceptuves.

— Nesauc, nepūlies, viss velti, — Marija circenim teica. — Ledus jaunava viņu paņēmusi līdzi.

Noraudājies zēns kā pa sapņiem redzēja dzelteno salmu zārku, kurā guldīja tēvu («Koka zārkam neiznāca naudas,» sūrojās māte), garas melna krepa strēmeles — vienu viņam apsēja ap cepuri, — klausījās mācītāja steidzīgo runu pie zārka, kas bija nolikts uz dobji skanošā akmens klona Sv. Knuda baznīcā . . .

Nabagu kapsētā ar pūlēm sameklēja vietu jaunajam aizgājējam. Vecmāmiņa iestādīja uz kapa kopiņas rožu krūmu: nabaga Hanss ļoti mīlējis puķes, viņam tas patikšot, viņa teica.

Un rozes ziedēja — kurpniekam pēcnāves iepriecinājums par viņa īso, neizdevušos dzīvi. Bet lietus un vējš pamazām nolīdzināja kopiņu līdz ar zemi.

II NODAĻA KURPNIEKA DĒLS CEĻ PILI

Kurpnieks pēc savas nāves atstāja vienīgi parādus, un Marija strādāja pāri spēkiem, lai savilktu galus kopā. No rīta līdz vakaram viņa mazgāja veļu upē pie lielā, plakanā akmens, bet Hanss Kristiāns turpat tuvumā rotaļājās. Pieaugušajiem krasts šķita vientulīgs, tāds, kur nekas nenotiek, bet viņi ļoti maldījās: šeit bija ļoti daudz interesanta.

Dārdēdami vēlas ūdens dzirnavu milzīgie rati, un pienbaltas putas šķīda visapkārt. No kaimiņu jumta uz

upi noraudzījās cienīgs stārķis un ēģiptiešu mēlē kaut ko stāstīja saviem mazajiem, kas uzmanīgi klausījās. Līkajam vītolam krastmalā tieši no vēdera auga zāle; tas droši vien nebija visai patīkami. Kad pacēla slūžas, ūdens aizplūda, un smiltīs nevarīgi spirinājās mazas raudiņas, bet ūdens žurka noskatījās uz tām, pikti kustinādama ūsas. Tie visi bija veci paziņas, zēns daudz ko zināja par tiem un būtu varējis pastāstīt par viņu dzīvi.

No vecās veļas mazgātājas viņš dabūja zināt kaut ko pavisam neticamu: izrādās, ja šeit krastā sāktu rakt un rakt zemi, tad varētu aizrakties līdz Ķīnas ķeizar-valstij! Viņš pats gan tik daudz nevarētu izrakt, bet to taču var izdarīt Ķīnas iedzīvotāji.

Krastā sēdēdams, Hanss Kristiāns dziedāja visskaistākās dziesmas, kādas vien zināja: varbūt sadzird Ķīnas princis un pasauc viņu dzīvot pie sevis. Tad viņam droši būtu kristāla pils, un mājās viņš pārbrauktu ar lielu kuģi, ar tādu. kāds ir karaļa brālim princim Kristiānām, kas nesen kļuvis par Fīnes salas gubernatoru.

Taču Ķīnas princim, kā rādās, bija savu darīšanu diezgan, viņš nesteidzās nākt. Vasara beidzās. Vītoli birdināja ūdenī šauras, dzeltenas lapiņas, kas peldēja kā mazas laiviņas Vardes nolīda savos ziemas mājokļos, bet pa debesīm aizlocījās gājputnu virknes. Vējš pūta arvien skaudrāk, ūdens kļuva arvien aukstāks, bet māte joprojām caurām dienām dzīvoja pa upi. Dažreiz viņa sūtīja Hansu Kristiānu uz Ziemeļu ielas bodīti pie Grūbes kunga pēc pudeles šņabja: ūdenī stāvēt bija gaužām auksti! Dažus malkus ieņēmusi, viņa kļuva mundrāka un atkal ķērās pie darba. Līdz vakaram grozs piepildījās ar tīru veļu, bet pudele iztukšojās. Pilsētā paklīda valodas, ka kurpnieka Marija pasākusi dzert. Bagātnieku namos, kur viņa ņēma darbu, nabaga sievieti bargi nosodīja: ir gan palaidušies tie nabadzīgie ļaudis! Patiesi, ir pat labi, ka viņiem nekad nav naudas, tikpat viņi to aizlaistu vējā . . .

Reiz, kad zēns ar pudeli kabatā skrēja uz upi, Jense-niusa kundze, mācītāja atraitne, izliecas pa logu un sarāja viņu. «Kāda nejēdzība!» viņa sašutusi teica. «Ja tu tagad nes mātei šņabi, pielūko, vēlāk arī pats sāksi dzert. Beigts cilvēks ir tava māte!» Šos vārdus viņš

nekad neaizmirsa. Līdz šim viņš nekad nebija domājis, ka cilvēki var būt tik ļauni un netaisni. Sirdī sūrstēja aizvainojums par māti, un viņš izvairījās iet garām bargās mācītājlielmātes logiem.

Viņa dzīvē atgadījās kāds notikums, kas aizēnoja visas līdzšinējās iemīļotās nodarbošanās: viņš izlasīja Šekspīru.

Pansionātā labāko ģimeņu vecām dāmām un vecmeitām, kurā dzīvoja arī Jenseniusa kundze, viņš sadraudzējās ar divām klusām vecenītēm Bunkeflodēm. Vecā Johanna, kas pie viņām strādāja par apteksni, zēnam pastāstīja, ka vecajām dāmām esot milzums grāmatu, tīrais brīnums, ka cilvēki tik daudz var izlasīt.

Kādudien viņa paņēma zēnu līdzi un sapazīstināja ar viņām. Večiņām iepatikās sirsnīgais un vērīgais zēns, un viņas sadāvināja viņam drēbju gabaliņus leļļu teātrim, pamācīja, kā labāk darināt kostīmus, deva arī grāmatas. No viņām zēns dabūja biezu Šekspīra traģēdiju sējumu. Tulkojums bija vājš, teksts daudzās vietās sagrozīts, taču Hanss Kristiāns to nevarēja zināt. Šekspīra tēlu dziļums pagaidām palika neizprasts. Zēnu galvenokārt sajūsmināja neparastie notikumi, asiņainās epizodes, raganu un spoku parādīšanās. Viņš skaidri iztēlojās visu, par ko lasīja grāmatā, juta to, ko pārdzīvoja tās varoņi. Vienā mirklī viņš iegaumēja no galvas veselas lappuses un, Marijai par izbailēm, uzmetis plecos viņas lakatu — karaļa mantiju, skaļi skandēja Lira monologus un «Makbetu». Arī koka aktieriem vajadzēja mesties Šekspīra šaušalīgo notikumu atvarā.

Vēlāk Hansam Kristiānām sagribējās izdomāt kaut ko pašam. Šādi mēģinājumi jau bija notikuši, tēvam vēl dzīvam esot, izmantojot nelielo vācu vārdu krājumu, ko tēvs bija pārvedis no Holšteinas, — teātrī aktieri taču mēdza runāt vāciski. Vislabāk zēnam bija iepaticies vārds «besen» — tas bija tik skanīgs, un kam varēja prātā ienākt, ka tas nozīmē vienkārši — slota!

— Nu redzi, vismaz mazajam mans ceļojums devis ko labu! — skumji pasmējās tēvs, klausoties, kā koka

karalis cēli izrunā vārdu «besen» un galminieku bars atkārto to pašu.

Bet tagad Hanss Kristiāns bija nodomājis sacerēt īstu traģēdiju, kurā varoņi cieš, runā garus monologus un pēc tam visi iet bojā, — tas viņam likās pilnīgi nepieciešami, citādi tā taču nebūtu traģēdija.

Daudz negudrodams, viņš stājās pie darba. Varoņiem iedeva skanīgus vārdus — Abors un Elvīra, tāds bija arī traģēdijas nosaukums. Viņi mīlēja viens otru, bet ļaunais liktenis, protams, viņus izšķīra, un beidzot viņi nomira, skandējot garus monologus. Tur bija arī kāds sirmbārdains vientulis ar dēlu, arī tie mīlēja Elvīru, runāja monologus (vientuļnieka runas bija patapinatas no reliģiskas brošūriņas «Pienākumi pret savu tuvāko») un abi pie viņas kapa nodūra sevi.

Hansam Kristiānām šis sacerējums likās pati pilnība, un viņš lasīja to priekšā visiem, kas vien gribēja klausīties.

Večiņas Bunkeflodes vēlīgi māja ar galvu: viņas ar cieņu izturējās pret sacerētājiem, nelaiķis mācītājs Bun-keflods taču arī bija dzejnieks. Vecā Johanna teica, ka droši vien visīstākajā teātrī neuzrakstot labāk, un par māti un vecmāmiņu nemaz nebija ko runāt: viņas allaž jūsmoja par savu mīluli.

Turpretī krustmāte Katrīne viņu aizvainoja līdz sirds dziļumiem. Brītiņu paklausījusies, viņa sāka pilnā kaklā smieties un teica, tas viss esot tīrās blēņas, nekā nevarot saprast, arī varoņu vārdi nemaz neesot tādi kā cilvēkiem. Būtu vēl Mārena vai Peders, bet nē — Abors ' un Elvīra! Tad jau labāk uzreiz Asaris un Menca (dāņu

vārdu «aborren» — «asaris» — viņa sajauca ar varoņa vārdu).

Hansu Kristiānu šī nesaudzīgā kritika pilnīgi satrieca. Arī Marija apvainojās dēla dēļ.

— Es jau gan zinu, kas te par vainu! — viņa teica. — Katrīnei vienkārši skauž, tāpēc ka viņas resgalis Kristiāns nemūžam tā ko neizdomātu, sēdi vai veselu mūžību!

Hanss Kristiāns, ko krustmātes Katrīnes dēls pastāvīgi iedunkāja un izsmēja, par šādiem vārdiem sajuta gandarījumu. Vēlāk viņš uzrakstīs vēl daudz traģēdiju, un

tās būs tādas, ka pat krustmāte Katrīne sajūsmināsies. Zaldāta grāmatiņā, ko bija atstājis tēvs, viņš pierakstīja šo traģēdiju virsrakstus, un likās — puse darba jau ir paveikta: pārējo izdomāt ir nieka lieta.

Kopš atbraucis jaunais gubernators princis Kristiāns, Odenses pilsēta manāmi atdzīvojusies. Gandrīz vai ik mēnesi ielās rīkoja uguņošanu, un debesīs šņākdami un sprakšķēdami uzlidoja žilbinoši raķešu kūļi. Galvenā noteikšana uguņošanas lietā bija Hansa Kristiānā vecajam paziņam Pederam Junkeram, kādreizējam teātra afišu iznēsātājam, un viņš reizēm zēnam atļāva sev palīdzēt. Princim līdzi pilsētā bija ieradušies augstmaņi, pa ielām braukāja karietes ar ģerboņiem. Lielā skaitā uzradās burvju mākslinieki, virves dejotāji un siluetu izgriezēji, kas tirgus laukumā izrādīja savu mākslu. Mājās pārnācis, Hanss Kristiāns ņēma rokā grieznes un mēģināja atdarināt viņu ašās, precīzās kustības. Viņš izgrieza stārķi, kas nolaidies uz koka, baletdejotāju, kas balansē uz vienas kājas, eņģeļus ar spārniem, un tas viņam izdevās gluži labi.

Rātsnama milzīgajā zālē tika rīkotas lepnas balles, pa logiem varēja dzirdēt jautru polku, kadriļu un vijīgu menuetu skaņas. Bet pilsētas nomalēs joprojām valdīja skaudra nabadzība. Pie Rietumu vārtiem bija notverta vesela zagļu banda, kurā piedalījušies četrpadsmit piecpadsmit gadu veci zeņķi.

Sirdīgi kulstīdamas ar vālēm slapjo veļu, sievas pie upes pārrunāja šo jauno notikumu.

— Nesen šie nozaga kādai sievietei naudas zīmi piecdesmit rīksdālderu vērtībā un ar to tad iekrita, — stāstīja cietuma vārtsarga Šenka sieva. — Bija sadomājuši panašķēties ar melnajām plūmēm, iegājuši bodītē, un saimnieks tūdaļ nopratis, ka lieta nav tīra: kur puikas ķēruši tik lielu naudu? Zagtās mantas viņi pārdevuši Hansa Drū sievai, tā paša, kurš svētku procesijā tik jocīgi tēlo arlekīnu, un viņa dēlēns šiem bijis tas galvenais. Tagad visi sēž aiz restēm. Stāsta, arī Peders Jun-kers esot tajā lietā iejaukts . . .

— Tāpēc es vienmēr nobrīdinu savus bērnus: neņem

svešu, kas tev nepieder, bet strādā melnās miesās! — krustmāte Katrīne gudri pamācīja. — Manējo Kristiānu allažiņ rāj, bet viņš vis nebūtu iepinies tādā padarīšanā. Un jāsaka arī, nav jau puikam laika, viņš taču tagad strādā fabrikā. Kaut arī mājā pārnes tikai nieku vien, tomēr savs atspaids, un puikam nav vaļas pa ielām blandīties. Arī jums, Marij, derētu savu puišeli tur iekārtot.

— Tā kā žēl, viņš tāds vārgulīgs, — Marija nedroši iebilda.

— Tā gan, bet, kad sapīsies ar kādiem slaistiem, būs vēl ļaunāk! Zēnam jau vienpadsmit gadu, laiks ķerties pie darba.

Sī saruna ļoti ietekmēja Mariju. Protams, Hanss Kristiāns nav tas puika, kas pastrādātu ko ļaunu, un tomēr sirds nav mierīga, iedomājot, ka viņš bez uzraudzības skraida apkārt. Ar Kāreni jau atgadījās nelaime: sagājušies ar puisi, bet šis ir nedomā viņu precēt. Protams, meitenei sen jau pašai sava galva, viņa nevienam neklausa, bet kaimiņienes tomēr nosoda māti. Ari par Hansu Kristiānu jādzird tik daudz zobgalību un pārmetumu, ka izaudzinājusi sliņķi. . . Redzams, būs vien ja-klausa krustmātes Katrīnes padomam un jāpierāda, ka viņas puisēns nav sliktāks par citiem.

— Es nolēmu, dēls, ka tev jāiet strādāt tūka fabrikā — turpat, kur kaimiņu Kristiāns! — viņa vakarā paziņoja dēlam. Vecmāmiņu šī vēsts saraudināja: vēl neviens no Anderseniem tik zemu neesot noslīdējis, — tā viņa teica. Fabrikā taču strādājot tikai nabaga ļaužu bērni, bet Hansam Kristiānām vecvecvecmāmiņa bijusi dižciltīga.

— Ak māmuļ, es pati izšķīros ar smagu sirdi! — Marija nopūtās. — Bet, kad saklausījos par to bandu no Rietumu vārtiem, tāpat arī par Kāreni mūžīgi jādzird pārmetumi, pati zināt. . . Tad vismaz par zēnu zināšu, ar ko viņš ir kopā un ko dara. Tas ir vairāk no svara nekā nauda, ko viņš pārnesīs mājā!

Hanss Kristiāns ilgi nevarēja aizmigt: acu priekšā rēgojās drūmie cietuma mūri, viņš dzirdēja atskanam no turienes kliedzienus, dziesmas un rupjus smieklus, redzēja bālas sejas aiz logu restēm. Baismīgi iedomāties, ka tagad tur ietupināti pazīstamie zēni, kas vēl nesen

skraidīja ielās. Bet visbriesmīgākais ir tas, ka arī Kārene esot kaut kā saistīta ar zagļu bandu (tā viņš bija sapratis mātes vārdus). Ja nu arī Kāreni iesēdina aiz restēm, — šito negodu! Un senā nepatika pret pusmāsu uzbangoja viņā ar jaunu spēku.

Otrā rītā noraudājusies vecmāmiņa aizveda zēnu uz fabriku.

Netīrajā istabā ar zemiem griestiem un lupatām un papīra vīšķiem aizbāztām logu rūtīm bija smacīgi, dārdēja mašīnas, klaigāja cilvēki — nepieradušam ausis krita ciet. Šeit strādāja vācu meistari un zeļļi, tiem par palīgstrādniekiem gāja, trūkuma spiesti, visnabadzīgākie Odenses iedzīvotāji: Hansa Kristiānā vecmāmiņa nebija vienīgā, kas uzskatīja, ka strādāt fabrikā ir pēdējais, ko var darīt. Bez tam cietuma administrācija labprāt sūtīja uz šejieni ieslodzītos. Tiem palīgā deva deviņus, divpadsmit gadu vecus bērnus, kas pirmo mācību dzīves skolā saņēma no bandītiem un zagļiem. Hanss Kristiāns šausminājās, klausoties viņu sarunas un rupjās lamas. No strādāšanas viņam neganti sāpēja rokas un mugura, galva reiba no trokšņa un smagā gaisa. Mājās pārnācis, viņš bezspēkā saļima.

Bet kādreiz darba pārtraukumā viņš iesāka dziedāt un tā uz laiku paglābās: strādniekiem iepatikās zēna skaidrā, skanīgā balss, viņam lika nevis strādāt, bet dziedāt pēc kārtas visas dziesmas, kādas vien viņš zināja. Hanss Kristiāns paklausīja ar prieku: viņam vienmēr patika uzstāties publikas priekšā. Kad dziedāt apnika, viņš ņēmās notēlot veselus skatus no Holberga un Šekspīra lugām un arī guva piekrišanu. Taču gala iznākums bija gaužām bēdīgs: vairāki mācekļi — lieli tēvaiņi, kas aiz gara laika uzjautrinājās par viņa asarām un vaimanām, — sāka viņu rupji izjokot un ņirgāties, apgalvodami, ka tas neesot zēns, bet pārģērbusies meitene — paraug, cik smalkā balstiņā dziedot, bet raudot tādā kā kaķa balsī. Ar pūlēm izrāvies no savu mocītāju rokām, Hanss Kristiāns atdrāzās mājās. Marija apsolījās nesūtīt viņu vairs atpakaļ. Var jau iet uz tabakas fabriku, stāsta, tur esot pieklājīgāki ļaudis.

Tagad viņš palīdzēja iesaiņot šņaucamo tabaku un, ik brīdi šķaudīdams, domāja par savu nākotni. Arī šeit

viņš dziedāja un deklamēja, un strādnieki, līdzjūtīgi viņā klausīdamies, sprieda:

— Kāpēc gan tu nevarētu iet par aktieri?

Patiesi, kāpēc gan ne? Tas viņam būtu īsti piemērots darbs! Viņš jau iztēlojās sevi uz spoži apgaismotas skatuves, lūk, viņš pieiet pie rampas un paklanās, un zālē dimd jūsmīgu aplausu vētra. Viņš domāja par to gan dienu darbā, gan naktī, grozīdamies savā guļvietā uz sola, mocīdamies ar neganta klepus lēkmēm. Šis klepus nobiedēja Mariju, un viņa paņēma zēnu projām no fabrikas: zēnam ir vārgas krūtis, tāpat kā tēvam, viņš aizies bojā, ja vēl elpos tabakas putekļus!

Hanss Kristiāns salīga pie krāsotāja par izsūtāmo zēnu. Šeit viņš sadraudzējās ar mazo kalponīti Mārenu, kas ļoti nopietni uzklausīja viņa nākotnes plānus par iestāšanos teātrī. Tiesa, izrādījās, ka viņa gan bija redzējusi teātra ēku no ārpuses, tomēr gluži neko nezināja, kas tur notiek iekšā.

— Kad es tēlošu galveno lomu un mans vārds šitik lieliem burtiem būs nodrukāts uz afišas, es katrā ziņā atsūtīšu tev biļeti! — Hanss Kristiāns augstsirdīgi nosolījās. Bet tad atskanēja dusmīgs saimnieka uzbļāviens, un nākamā slavenība, paķēris spaineli ar krāsu, skrēja, ko kājas nes, izpildīt aizmirsto uzdevumu.

Reiz puikas, viņa senā ienaidnieka krustmātes Katrīnes Kristiānā sakūdīti, uztrieca viņu lielā kastaņkokā pie Sv. Knuda baznīcas. «Sadod komēdiju rakstītājam!» viņi līksmi klaigāja, apmētādami Hansu Kristiānu ar akmeņiem, dadžiem un dubļu pikām Viņu izglāba Mārena: meitene atveda savu tēvu, un tas piedraudēja nebēdņiem ar koku. Smiedamies un spiegdami puišeļi pajuka kur kurais un tūdaļ uzsāka jaunu rotaļu, pilnīgi aizmirsuši savu upuri. Mājās Marija rokas vien sasita, ieraugot lielo zilumu, kas apņēma dēla aiztūkušo aci.

— Šito nelaimi, — viņa sūrojās, — tā jau var pataisīt par kropli. . . Nu tad tā: iesi trūcīgo skolā, tur skolotājs tevi pieskatīs, bet kaimiņi lai runā, ko grib.

Pēdējos gados trūcīgo ļaužu skola bija stipri paplašināta, tomēr aizvien vēl nevarēja uzņemt visus, kas velējās: apmēram četrsimt bērnu skolas vecumā nespēja maksāt skolas naudu. Diviem skolotājiem bija par grūtu

tikt galā ar tādu bērnu pulku, un pilsētas tēviem nācās algot vēl trešo.

Pie šī trešā — norvēģa Velhāvena nokļuva arī Hanss Kristiāns. Mācības viņam padevās ļoti viegli: Velhāvens lielāko vērību pievērsa bībeles stāstiem, bet iemācīt tādam bērnu baram pieklājīgi rakstīt un rēķināt uzskatīja par neiespējamu. Stundas Velhāvens runaja pacilāti, viņa zilās acis tumšajā sejā spulgoja, balss gan kļuva skaļāka, gan noklusa līdz čukstam. Hanss Kristiāns labprāt atdarināja viņa patētiskos žestus un intonācijas un skolotāja stāstīto atcerējās gandrīz vārds vārdā; tā kā stundas sagatavot viņam nevajadzēja, viņš varēja nodoties sapņiem par slavu, lasīt grāmatas un noņemties ar savu leļļu teātri.

Mājās bieži viesojās jauns kurpnieks Nilss Gunder-sens. Ne vārda nebilstot, viņš mēdza ilgi nosēdēt uz zema soliņa un jūsmīgām acīm vērot, kā Marija enerģiski rosās saimniecībā, klausīties viņas veiklajā tērzēšanā. Pats viņš bija slimīgs un gauss cilvēks un, raugoties šajā spēcīgajā, mundrajā sievietē, kļuva it kā mundrāks un stiprāks. «Kāpēc mēs nevarētu apprecēties?» viņš domāja. Tad viņš pamestu nemīlīgo vecpuiša mītni un viņam britu šāda tīra, mājīga istaba, siltas pusdienas galdā, rūpīgi izmazgāti un salāpīti krekli. Protams, piedevām nāk klāt šis savādais puika, bet tas jau ir tikpat kā pieaudzis, drīz sāks pelnīt. Patiesi, mēģināts nav zaudēts!

Viņa radi neskopojās vārdiem, lai atrunātu viņu no šāda soļa. Kā — uzkraut sev kaklā nabaga veļas mazgātāju, turpat vai divdesmit gadu vecāku, turklāt vēl ar slaistu dēlu! Tomēr Gundersens visas šādas runas laida gar ausīm: jādzīvo taču būs viņam, nevis šiem! Beidzot viņš Mariju bildināja. Pēc nelielas svārstīšanās viņa piekrita: ļoti biedēja doma par vientulību, zēns taču jau izaudzis, drīz viņam māti vairs nevajadzēs, izies pats savā dzīvē. Tika nodzertas kāzas, bet Gunder-sena radi paziņoja, lai šī nabadze, kas tik smalki pamanījusies apšmaukt Nilsu, kāju nespertu pār viņu slieksni.

Hanss Kristiāns jauno pārmaiņu uzņēma vienaldzīgi: viņam tai laikā pietika ko noņemties pašam ar savām darīšanām. Ar veiklā Pedera Junkera ziņu, kurš pēc notikuma ar zagļu bandu tikai uz laiku bija nozudis no acīm, zēns vairākas reizes iekļuva aiz kulisēm un ļoti sajūsminājās par tolaik slaveno operu «Donavas meita». Mājās viņš atkal un atkal atveidoja visu redzēto, tēlodams gan drosmīgo bruņinieku Albrehtu, gan daiļo nāru, gan veselu orķestri. Tagad viņa sensenais sapnis par pili bija ieguvis reālu veidu: teātris — tā ir viņa pils, un viņš noteikti atradīs ceļu, kā tur nokļūt! Hanss Kristiāns gandrīz nešaubījās, ka kuru katru brīdi uzradīsies spēcīgs aizbildnis, kas ar vienu vārdu atvērs viņam ilgotās durvis. Par viņu jau interesējušies daudzi ietekmīgi cilvēki: viņš ir dziedājis un deklamējis bīskapa Plurna mājās, pie pulkveža Hēg-Guldberga, kurš ir princim tuvu stāvoša persona, pie aptiekāra Andersena. Visur viņš dzirdējis cildinošus vārdus, klausītāji pat bija aizkustināti: tik jauks un piemīlīgs zēns! Vienkārša kurpnieka dēls — un aizraujas ar Šekspīru, tas taču burvīgi! . . . Jā, atmiņa viņam ir teicama, arī balss patīkama, no viņa tiešām kaut kas var iznākt.

— Ko var zināt, varbūt es vēl varēšu lepoties, ka tu esi mans vārdabrālis! — aptiekārs teica un pats nosmējās par savu joku. Tomēr ar šādām runām arī viss beidzās. Hansam Kristiānām slepus iespieda saujā dažas monētas, pareģoja varbūtējus panākumus un aizmirsa viņu, tikko viņš bija izgājis no istabas. Bet viņš stūrgalvīgi loloja cerības: ja ne šodien, tad rīt katrā ziņā jānotiek brīnumam!

Marija ar Gundersenu pārgāja dzīvot mazā namiņā tai pašā ielā, tikai tuvāk krastam. Gara, jāņogulājiem apstādīta dobe veda no mājas līdz pašai upei. Vakaros Hanss Kristiāns mēdza apsēsties uz sava iemīļotā akmens un ilgi dziedāja, cenšoties balsij un dziesmas vārdiem piešķirt lielāku izteiksmību. Un tad padomnieka Falbes dārzā, kas kopš mazām dienām bija viņa ilgu sapnis, smalkie viesi, iznākuši pirms vakariņām pastaigāties, vēlīgi māja ar galvām. Uz viņiem Hanss Kristiāns vairs necerēja, kopš viņa iztēlē bija nobālis Ķīnas prinča tēls: padomnieka Falbes sieva taču kādreiz ir

bijusi aktrise, tai gan vajadzētu viņu saprast! Tomēr padomnieka kundze nesteidzās pie viņa, tāpat kā to nedarīja arī Ķīnas princis.

Bet mājās arvien biežāk, arvien noteiktāk pārrunāja zēna nākotni.

— Tu šajā lietā nebāz degunu! — Marija reiz Gun-dersenam sacīja. — Viņš ir mans dēls, un es pati zinu, kas viņam labāk der,

— Es nemaz netaisos to darīt, — flegmatiski iebilda Gundersens. — Liela vajadzība uzņemties svešas rūpes un vēlāk noklausīties pārmetumus, ja kaut kas nebūs tā, kā vajag . . .

Toties vecmāmiņa enerģiski aizstāvēja savu viedokli: Hansam Kristiānām jākļūst par rakstvedi. Tā ir tik tīra un cēla nodarbošanās, un nedrīkst taču aizmirst, ka viņas mazdēls nav no vienkāršiem ļaudīm, viņa vecvec-vecmāmiņa . . .

— Nu jā jau, tā ir zināma lieta! — Marija viņu pārtrauca. — Tikai es esmu izlēmusi citādi: zēns būs drēbnieks. Vai tas ir slikti? Paskatieties, kā dzīvo drēbnieks Stegmans: no pasūtītājiem nevar ne atkauties — desmit zeļļi tikko tiek ar darbu galā, pašam mājiņa kā bilde, un runā, esot iekrājis jau krietnu naudiņu. Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs Hansam Kristiānām. Ne jau velti viņam patīk šūt. Ko tad tu klusē, dēliņ? Tu jau esi liels, laiks uz dzīvi skatīties nopietni, nevar taču visu laiku spēlēties ar lellēm . . .

Bet Hansu Kristiānu nebūt nevilināja mājiņa, zeļļi un iekrāta naudiņa. Daudz labāk dzīvot trūkumā, pat ciest badu, toties tikt uz skatuves.

-— Nē, māmiņ, es būšu aktieris!—viņš apņēmīgi teica.

— Vai tu jucis esi? — Marija šausmās sasita rokas. — Vai tu maz apjēdz, ko runā? Tos kumēdiņu taisītājus un virves dancotājus taču mērdē badā un grūž viņiem kokeļļu, lai būtu vieglāki, bet saimnieks dauza viņus ar pātagu. Vai tādēļ es tevi esmu audzinājusi?

Veltīgi viņš centās izskaidrot atšķirību starp tirgus balagāniem un īstu teātri, māte nemaz negribēja viņu uzklausīt.

— Pietiks melst blēņas, — viņa teica. — Es nepieļaušu, ka tu kļūsti klaidonis, ar ko kārtīgi cilvēki pat runāt negrib. Es reiz mazgāju veļu vienai spindzelei no tā teātra, un viņa aizlaidās nesamaksājusi. Gatavojies iesvētīšanai, varbūt pa to laiku mācītāja kungs tevi vedīs pie prāta. Un pēc tam ķersimies pie lietas.

Noskumušais Hanss Kristiāns aizgāja uz krastmalu un apsēdās uz sava iemīļotā akmens Dziedāt prāts nenesās. Viņš ar rūgtumu domāja, ka mājās dzīve kļuvusi grūta. Tiesa, viņi ar Gundersenu gandrīz nepievērš viens otram uzmanību, bet ir tomēr skumji redzēt tēva vietā pavisam svešu cilvēku. Droši vien viņa dēļ arī māte kļuvusi tik sveša. Agrāk viņa visās lietās juta savam puisēnam līdz, vienmēr mierināja un bija viņam neapstrīdama autoritāte. Taču tagad izrādās, ka viņa daudz ko negrib vai nespēj saprast. Viņa saka — no grāmatām maz labuma un nevajag aizrauties ar tām, palūk, kur tās novedušas tēvu! Viņa rājas, kad viņš deklamē iemīļotos monologus, kaut arī nolīdis kūdras šķūnī: cilvēki varot nodomāt, ka viņš nav pie pilna prāta. Par aktieri iet arī viņa neļauj. Bet Hanss Kristiāns taču māti mīl, zina, cik viņai ir grūti, un nemaz negrib viņu apbēdināt. Tomēr piekāpties, atteikties no savas brīnumu pils drēbnieka Stegmana mājiņas dēļ — nē, tas nav iespējams. Ko lai dara? Protams, galu galā ir jānotiek kādam brīnumam, bet vai ilgi vēl būs jāgaida?

Lai sagatavotos iesvētīšanai, vajadzēja pierakstīties mācībā. Bija pieņemts, ka cienījamu vecāku bērni gāja mācībā pie prāvesta — Sv. Knuda baznīcas galvenā garīdznieka, bet nabagu bērni gāja pie viņa palīga, kapelāna. Hanss Kristiāns pierakstījās pie prāvesta. Pie viņa ies skolēni no latīņu skolas, kas vilinoša un neaizsniedzama vīdēja pakalnā aiz baltā žoga. Būs tur arī uzvedīgas un uzcirtušās meitenes no Rietumu un Austrumu ielām.

Kurpnieka dēla rīcību prāvests uzskatīja par nekaunību, bet atteikt neiedrošinājās: nekur taču nav teikts, ka tas būtu aizliegts, pie tam puika mēdz apciemot pašu

bīskapu. Ko var zināt, ņems vēl un nosūdzēs. Tā Hanss Kristiāns sāka apmeklēt mācības.

Taču iznāca pavisam citādi, nekā viņš bija cerējis. Neviens ar viņu negribēja pazīties, jaunieši sarunājās viņam pāri galvai un skatījās uz viņu kā uz tukšu vietu. Kad viņš gāja kādam klāt, viņam uzgrieza muguru.

«Ko tas nozīmē?» viņš nevarēja saprast. Viņš taču atbild uz prāvesta jautājumiem nevis sliktāk, bet pat labāk par daudziem citiem. Un cik daudz interesantu stāstu viņš varētu visiem pastāstīt . . .

— Nevajadzēja līst, — teica māte. — Katram jāzina sava vieta.

— Māmiņ, bet prāvesta kungs taču pats saka — dieva priekšā visi esot vienādi!

— Tas jau ir dieva priekšā, nevis pie cilvēkiem, muļķīti!

Tomēr Hanss Kristiāns nevarēja saprast šo atšķirību uņ tiepīgi turpināja apmeklēt nodarbības pie prāvesta, sāpīgi izjuzdams nicīgos skatienus un veltīgi cerēdams uz brīnišķīgu pārvērtību.

Tikai viena meitene Laura Tender-Lunda, kurai, acīm redzot, bija žēl atstumtā zēna, laipni sasveicinājās un pārmija dažus vārdus ar viņu.

— Pēc iesvētīšanas es braukšu uz Kopenhāgenu, un krustmāte vedīs mani uz ballēm! — reiz viņa paziņoja.

— Es arī noteikti braukšu uz turieni! — nopriecājās Hanss Kristiāns. — Es taču gribu iestāties par aktieri Karaliskajā teātrī. Tu mani ieraudzīsi uz skatuves un pamāsi no zāles ar galvu, vai jā?

— Varbūt, — pasmaidīja meitene. — Ja tu labi tēlosi, es tev metīšu ziedu, redzi, lādu te.

Un viņa pasniedza zēnam lielu, baltu rozi, ko bija turējusi rokā.

Mājās Hanss Kristiāns saudzīgi ielika ziedu ūdens glāzē un nemeta projām tik. ilgi, kamēr nebija nobirusi pēdējā ziedlapiņa.

Tuvojās iesvētīšanas diena. Māte sarunāja pazīstamu večiņu, kas apsolīja pašūt zēnam goda uzvalku no tēva vecā mēteļa — to gluži labi vēl varēja apgriezt uz otru pusi! Māte pat atļāvās tik milzīgus izdevumus, ka nopirka zēnam zābakus. Tie bija pirmie zābaki Hansa Kris-

tiana mūžā: līdz šim viņš bija skraidījis basām kājām vai koka tupelēs, protams, ja neskaita mazos zābaciņus, ko tēvs viņam pašuva no ādas atgriezumiem, kad viņš tikko sāka staigāt. Tagad viņš jutās kā īsts švīts: nekur nav neviena ielāpa, ap kaklu šalle no lādē saglabātas smalkas vadmalas, un zābaki čikst tik jauki, ka iesvētīšanas laikā viņš daudz vairāk domāja par tiem nekā par mācītāja sprediķi. Protams, tas bija briesmīgs grēks, un viņš vairākas reizes centās pievērst domas dievam, kā tādā dienā klājas. Tomēr tas neko nelīdzēja: zābaki viņam neizgāja no prāta.

Uz prāvesta jautājumiem viņš tomēr atbildēja bez kļūdīšanās, mājās visi viņu apsveica, bet māte pat apraudājās no prieka: cik viņš nu ir gudrs, liels un izskatīgs! Vakarā viņš ilgi klaiņoja pa ielām, centīgi čīkstinot zābakus.

Nomales mājiņās cita pēc citas apdzisa ugunis: sveces bija jātaupa. Tikai vecās baznīcas ģērbkambara logs bija gaišs. Tur prāvests patlaban rakstīja baznīcas grāmatās iesvētāmo raksturojumus. Pie Andersena uzvārda viņš ilgi lauzīja galvu. Ko lai raksta? Centīgs un kluss zēns — tā jau ir, un tomēr . . . Kāpēc viņš negribēja iet pie kapelāna, kā viņam pieklātos? Viņš pārāk daudz iedomājas, bet tas nav labi. Baznīca māca būt pazemīgiem, īpaši nabagajiem. Vai atkal — iesvētīšanas mācības laikā bija sadomājis staigāt pa mājām ciemos, lai dziedātu laicīgas dziesmas un spēlētu komēdijas. Nācās viņu krietni izrāt un aizliegt tādas grēcīgas gaitas. Tiesa, viņa atbildes gan vienmēr bija nevainojamas. Turklāt pats bīskaps Plums viņu allaž ielūdz pie sevis! . . .

Prāvests paņēma malā atlikto spalvu un sāka lēnām rakstīt: «Apveltīts ar ļoti labām spējām un zināšanām reliģijas jautājumos. Arī uzcītības trūkumu viņam nevar pārmest ...» Viņš uz mirkli apstājās un tad apņēmīgi pabeidza: «Tā ka viņa uzvedība tomēr nav peļama.»

Lepodamies ar savu labvēlību, viņš ķērās pie nākošā ieraksta, kas nekādas pārdomas neprasīja: runa bija par cienījamu vecāku dēlu.

Nekā nezinādams par prāvesta šaubīšanos, Hanss

Kristiāns ar smaidu raudzījās uz baznīcu: viņš tomēr bija pierādījis, ka galva viņam strādā gluži labi. Bet daudzi taču minstinājās un stāstīja juceklīgi, lai gan prāvests izlikās, ka viss būtu, kā nākas . . .

Jā, tātad izrādās, arī nākotne ir jau pavisam klāt, tīri baigi metas. Viņš pārlaida skatienu aizmigušajām ielām, pār kurām lēja gaismu mēness. Neviena cilvēka, viņš viens pats. Tepat netālu aiz kapsētas vaļņa ir zemē iegrimusi kapu kopiņa, un zem tās vienīgais cilvēks, kas šobrīd no visas sirds būtu jutis viņam līdz.

Pēdējā laikā Hanss Kristiāns arvien biežāk atcerējās tēvu. Negaidot atmiņā uzpeldēja pusaizmirsti vārdi, kas izrādījās nozīmīgi un vajadzīgi. Pat attieksmē pret nešķīstajām varām Hanss Kristiāns lielā mērā sāka pievienoties tēva domām. Viņš vairs nebaidījās no spokiem un tumsas. Ūdensvīrs, kas agrāk viņu biedēja, tagad vairs nelikās briesmīgs, drīzāk gan jocīgs: nabaga večuku no mūžīgā mitruma moka reimatisms, viņš krekšķina un sten, bet bārdā viņam iepinušās zaļas aļģes un mazi gliemezīši. Arī nostāstam par birģermeistara spoku, mātei par lielām šausmām, viņš vairs neticēja.

Andreass Lindveda kungs, vecais birģermeistars, bija licis aizvākt no laukuma Pelēko brāļu baznīcas drupas, kas visiem traucēja. Tā bija gluži saprātīga rīcība, taču vecenes bija sašutušas un nosauca to par svētuma apgānīšanu. Tad birģermeistars pēkšņi nomira, un tas viņa vecumā nebija nekāds brīnums, tomēr pilsētā izplatījās baumas, ka dievs viņu sodījis par baznīcas nojaukšanu. Vēlāk viens otrs ņēmās apgalvot, ka naktīs vecais ceļoties augšā no kapa, nezin kādēļ turēdams galvu padusē, un būvējot no ķieģeļu lauskām sienu, cenzdamies izpirkt kādreizējo svētuma apgānīšanu.

Hanss Kristiāns aizgāja uz kapiem — tiesa gan, dienā, taču agrāk viņš būtu baidījies to darīt! — un pats pārliecinājās, ka tur nav ne mazāko pēdu no spoka darbošanās.

— Kas tur sevišķs! — māte viņam iebilda. — Padomā vien, vai tad daudz viņš viens pats tumsā var uzbūvēt, turklāt bez galvas!

Hanss Kristiāns skaidri iztēlojās nabaga spoka ķibeles, kad tas tumsā klūp pret kapakmeņiem: tad ir gan sa-

krauts! Noliksies vēl garšļaukus, pazaudēsi galvu, tad meklē nu tumsā, varbūt vienīgi jāņtārpiņi iežēlosies un paspīdinās gaismiņu . . .

Viņš iesmējās, bet māte sadusmojās:

— Tas viss tev no grāmatām! Vēl tikai trūka, lai arī tu sāktu spriedelēt! Veci ļaudis gan zina, ko runā.

Lai nekaitinātu māti, viņš vairs nestrīdējās pretī, bet klusībā palika pie savām domām. Kas tur slikts, ja cilvēks no grāmatām dabū kaut ko zināt! Arī par komētu tēvam toreiz bija taisnība, pat Karstenss to teica.

Tā arī tagad, kad jāizvēlas ceļš, kā lai neatceras tēva vārdus: panāc savu, nebīsties trūkuma, bet mācies, lasi, iepazīsti svešas zemes!

Likās, tiešām ir noticis brīnums, un Hanss Kristiāns līksmoja: pulkvedis Hēg-Guldbergs apsolīja aizvest viņu pie paša prinča Kristiānā! Ko gan vairāk? Tagad jau nu viss piepildīsies, princis taču ir gandrīz tikpat kā burvis, tikai bez mantijas un bez bārdas. Kā viņš teiks, tā arī notiks.

Mātes rūpīgi noberzts, sasukāts un nogludināts, zēns ar trīsām sirdī devās augšup pa platajām pils kāpnēm. Pulkveža iespaidīgā figūra blakus palīdzēja viņam uzturēt drosmi, citādi viņš laikam būtu pavisam apjucis.

—- Atceries, ko es tev teicu, — pulkvedis vēl piekodināja. — Kad princis jautās, ko tu vēlētos, paklanies un saki: jūsu augstība, es gribu mācīties latīņu skolā.

Princis saņēma viņus laipni. Viņš bija ne tikai bez mantijas un bārdas, bet vispār izskatījās kā gluži parasts cilvēks, un Hansam Kristiānām radās aizdomas, ka princis vienkārši kaut kur slēpj savus karaliskos atribūtus — droši vien glabā svinīgiem gadījumiem. Princis labvēlīgi noklausījās zēna dziedāšanu un ainas no Šekspīra un Holberga, paplikšķināja viņam pa plecu un nosauca par dūšīgu puisi. Un pēc tam jautāja taisni tā, kā pulkvedis bija paredzējis:

— Ko tad tu vēlētos darīt turpmāk?

— Pulkveža kungs saka, man vajagot mācīties latīņu skolā, un arī es to gribu, — atbildēja Hanss Kristiāns un, lai neatkāptos no patiesības, klusi piebilda:

— Bet vēl vairāk es gribu spēlēt teātri! . ..

Un atcerējies neveikli paklanījās.

— ... jūsu augstība.

Princis tomēr nebija vienis pratis ar pulkvedi: mācīšanās prasa lielu laiku un izmaksā dārgi, viņš teica, un nabagiem tas nav pa spēkam. Bet runas par teātri vispār nevar ņemt nopietni. Vajag ātrāk sākt pelnīt maizi, lai palīdzētu vecākiem. Amatnieka dēlam ari jābūt amatniekam: tur būs daudz vairāk labuma nekā neauglīgos mēģinājumos izrauties no savas vides.

— Tu vari kļūt par virpotāju, — princis lika priekšā. — Tas ir ļoti labs amats, un, ja tu esi ar mieru, es tev palīdzēšu.

Hanss Kristiāns jutās kā no mākoņiem nokritis. Kur tad paliek teātris, grāmatas, sapņi par slavu?

— Jūsu augstība, zēnam taču noteikti ir dramatiska dzirkstelīte, — godbijīgi iebilda pulkvedis. — Kas zina, varbūt patiešām viņā slēpjas īsts talants?

-— Un kādas ir jūsu domas, Holten? — princis jautāja savam sekretāram. Tas kritiski nopētīja zēnu un pašūpoja galvu.

— Es pilnīgi pievienojos jūsu augstības domām. Tas ir raižpilns pasākums, un rezultāti ir vairāk nekā apšaubāmi. Zēna žesti, manieres, izruna—-viss tā vien atgādina kurpnieka darbnīcu. Protams, viņam jākļūst par amatnieku.

— Bez šaubām! — teica princis. — Un par to talantu — tur nu jūs esat pārsteidzies, mīļo pulkvedi. Dziedāt un deklamēt spēj ļoti daudzi. Un nav arī sevišķi ko uztraukties: iedzimts talants, ja vien tāds ir, attīstīsies un parādīs sevi pats, bez palīdzības no malas ... Nu tātad, — viņš pieceļoties pabeidza, — ja gribi būt par virpotāju, es došu vajadzīgos rīkojumus. Izlem.

— Nē, jūsu augstība, — ar grūtībām izteica Hanss Kristiāns. — Es tomēr pacentīšos kļūt par aktieri.

Princis neapmierināts saviebās.

— Jūsu protežējamais tomēr ir spītīgs, — viņš aizrādīja Guldbergam. — Baidos, ka viņam vajadzēs rūgti nožēlot garām palaisto izdevību. Vari iet, zēn. Bet, ja tu pārdomā, nāc droši pie manis. Es savu solījumu turēšu. Pavadiet viņu, Holten!

Tūkstoš astoņi simti deviņpadsmitā gada vasarā Odensē viesizrādes sniedza Kopenhāgenas aktieri un masu skatos mēdza izmantot amatierus no vietējās dramatiskās biedrības. Arī Hansam Kristiānām laimējās nokļūt uz skatuves statistu pulkā, un viņam tas sagādāja milzīgu prieku. Mēmajai kučiera lomai viņš gatavojās ar sirdstrīsām, izrādes vakarā ieradās teātrī agrāk par visiem un bija jau apģērbies un nogrimējies, kad aktieri tikai vēl sāka pulcēties. Viens no aktieriem smejoties uzsita viņam uz pleca.

— Oho, tā tik ir centība! Acīm redzot, tev vajadzēs braukt uz Kopenhāgenu: tik centīgs puisis noderēs Karaliskajā teātrī!

No joka, ko aktieris aizmirsa tai pašā brīdī, izauga vesels fantāziju un cerību mežs. Hanss Kristiāns galīgi pārliecinājās, ka Odenses pilsētā vairs nav ko gaidīt un paļauties var tikai pats uz sevi — tas kļuva skaidrs pēc neveiksmīgās tikšanās ar princi. Viņš vairs nevarēja iedomāties dzīvi bez teātra. Pastāvīgā nīkšana aiz kulisēm nebūt nebija mazinājusi skatuves burvību. Viņa acu priekšā notika brīnišķīgas pārvērtības — parasti cilvēki — bieži vien ne tik jauni un arī ne skaisti! — pārvērtās par staltiem, diženiem karaļiem un karalienēm, cēliem bruņiniekiem, par meitenēm ar ziediem rokās, tik skumjām un maigām kā mēness mirdzums. Tātad arī viņš, nabaga neglītais zēns, var pārvērsties par lepno un drosmīgo Akselu, kas tik aizkustinošiem vārdiem runā ar savu mīļoto Valborgu. Stāsta, ka rakstnieks Ēlenšlēgers, kas par viņiem sacerējis traģēdiju, arī dzīvojot Kopenhāgenā un katrs, kas gribot, varot uz viņu paskatīties un varbūt pat parunāt ar viņu. Vispār — jābrauc uz Kopenhāgenu!

Katru dienu no jauna Hanss Kristiāns uzsāka sarunas ar māti, pierādīja, lūdzās, raudāja, un viņas pretošanās pamazām atslāba. To ievērojis, viņš divkāršoja pūliņus un kādā jaukā dienā guva zināmus panākumus.

— Man tomēr mēle neklausa pateikt, ka ļaušu tev braukt! — māte sacīja jau simto reizi, atbildot uz viņa runas plūdiem. — Nu ko tu iesāksi lielā pilsētā viens pats, bez graša kabatā? Taisni bail domāt. . .

— Bet es taču kļūšu slavens, māmiņ! Tici man,

patiešām! Tā vienmēr mēdz notikt: jāpārcieš briesmīgi daudz grūtību, toties pēc tam kļūst slavens. To es esmu dzirdējis teātrī, un grāmatās arī par to raksta.

Mariju nevarēja pārliecināt atsaukšanās uz grāmatām, tomēr viņa piekāpās un apsolīja aiziet pie zīlnieces. Lai tā izliek kārtis, lai pazīlē kafijas biezumos, un tad jau redzēs .. . Hanss Kristiāns turēja viņu pie vārda un nelikās mierā, kamēr viņa aizgāja uz hospitāli pie vecenes, kas bija izslavēta nākotnes pareģe.

Droši vien zīlniece juta līdzi zēna ilgām braukt projām, bet varbūt viņa vienkārši gribēja paglaimot klientei, slavējot tās dēlu, jo tiklab kārtis, kā kafijas biezumi pareģoja jaunajam laimes meklētājam žilbinošu nākotni.

— Zēna laimes puķe nezied šeit, tā jāmeklē tālu no šejienes! — murmināja vecā, pētīdama kafijas biezumus. — Pašreiz tam ir pienācis īstais brīdis.

— Vai tad patiešām viņam būtu jābrauc? — Marija brīnījās, kāri tverdama katru zīlnieces vārdu. — Paskatieties vēl, māmiņ, labi krietni!

— Tagad es redzu zvaigznes, — pēc īsa klusuma brīža paziņoja zīlniece. — Un te ir vēl un vēl.. . Lūk, kā tās uzdzirkstī visapkārt!

— Ko gan tas varētu nozīmēt?

— Tā droši vien ir uguņošana. To taču rīko svētkos par godu ievērojamiem cilvēkiem. Citādi nebūs, jūsu zēnam par godu tiks sarīkota uguņošana!

Marija bija pārspēta. Hanss Kristiāns lēkāja pa istabu, uzgrūzdamies te galdam, te kurpnieka galdiņam.

— Nu redzi, māmiņ, es taču tev teicu! — viņš gavilēja.

— Interesanti, kur mēs ņemsim naudu viņa braucienam? — no sava kakta norūca Gundersens. — Par velti jau uz Kopenhāgenu nevedīs, bet pašam savas karietes, šķiet, vēl nav. Ja nu vienīgi piedāvātu tās vecenes zvaigznes maksas vietā . . .

Tomēr izrādījās, ka arī šis šķērslis ir pārvarams. Ne velti Hanss Kristiāns jau divus gadus ar dzelžainu apņēmību bija metis krājkasītē katru grasi, ko dabūja no saviem turīgajiem labvēļiem. T agad krāj kasīti sasita, un atrada tajā veselus trīspadsmit rīksdālderus. Šī summa

likās milzīga kā mātei, tā dēlam. Hanss Kristiāns saņēma galīgo atļauju braucienam, un Maiija pati norunāja ar pastnieku, ka par trīs rīksdālderiem viņš aizvedīs zēnu līdz Kopenhāgenai: viņš būs «zaķis», tas ir, pasažieris bez biļetes, un iesēdīsies diližansā aiz Odenses vārtiem, bet izkāps pie Kopenhāgenas vārtiem.

— Es jau viņam tikai tā atļāvu, lai viņš liktu mani mierā, — Marija taisnojās kaimiņienēm. — Viņš taču man mācās virsū kā miegs. Skaidrs, ka viņš neaizbrauks ne uz kādu Kopenhāgenu. Lai jau pavizinās līdz Nībor-gai, tur ieraudzīs jūru, nobīsies un vienā rāvienā pārskries mājās. Tad es viņu beidzot aizvedīšu pie Steg-mana.

Tūkstoš astoņi simli deviņpadsmitā gada sestajā septembrī vājiņš, četrpadsmit gadu vecs garkājis zēns ar sainīti rokās skatījās no Fredriksborgas pakalna uz Kopenhāgenu, kas pletās viņa priekšā.

Viņam viegli reiba galva. Taisni neticami, ka viņš, Hanss Kristiāns no Klostera dzirnavu ielas, šeit stāv un skatās uz visiem šiem torņiem, baznīcu smailēm un milzīgajiem namiem . . . Kaut kur starp tiem jābūt arī Karaliskajam teātrim — viņa pilij, viņa ilgotajam mērķim. Zēnam šķita, ka viņš ir nokļuvis pavisam citā pasaulē un Odense atrodas nevis trīsdesmit divas jūdzes, bet neaptverami tālu. Vai tiešām tikai trīs dienas pagājušas kopš tā brīža, kad ieskanējās pasta puiša radziņš, sakustējās smagā kariete un, ar lakatiņiem mājot, aizmugurē palika raudošā māte un vecmāmiņa?

īsu brīdi viņš jutās tik vientuļš un niecīgs lielās nepazīstamās pilsētas priekšā, ka nevarēja novaldīt asaras. Bet tās ātri nožuva: nav laika raudāt, vajag darboties apņēmīgi un enerģiski. Tūlīt viņš atradīs kādu iebraucamo vietu, atstās tur savu sainīti un tad, nevilcinoties nevienu brīdi, — uz teātri. Pēc paša domām, ģērbies viņš bija tik labi, cik vien iespējams: uz iesvētīšanu šūto uzvalku un zābakus — gandrīz jaunus! — papildi-dināja veca platmale, kas nobrukusi līdz pašām acīm. To viņam bija dāvinājis aptieķnieks. Un kabatā viņam

glabājās slavenajai baletdejotājai Šalei adiesēta ieteikuma vēstule, iegūta diezgan neparastā veidā.

Pulkvedis Guldbergs bija aizbraucis uz manevriem Holšteinā, un Hanss Kristiāns, domās pārcilājis Odenses ievērojamākos pilsoņus, izvēlējās avīzes izdevēju un tipogrāfijas īpašnieku īversenu. Veco vīru pilsētā ļoti cienīja un pazina kā teātra draugu. Nav šaubu, ka viņa ieteikumam būs liela nozīme arī Kopenhāgenā!

Tiesa, Hanss Kristiāns nebija pazīstams ar īversenu, bet šādā ārkārtējā gadījumā to varēja neņemt vērā. Viņš ieradās īversena mājās «Marijas kalnā» un droši devās pa garo papeļu aleju, kas veda gar Odenses kanālu, garām koka lielgabalam un koka grenadierim, kas bija nostādīti krastā pie spēļu sargbūdas; dziļi paklanījās jautrajām meitenēm, īversena mazmeitām, kas rotaļājās dārzā, un tad vecs kalps ieveda viņu paša saimnieka kabinetā. Tas izbrīnā noklausījās nepazīstamā zēna lūgumu un mēģināja atrunāt viņu no riskantā ceļojuma, bet Hanss Kristiāns pārliecināti atbildēja, ka būtu liels grēks atteikties sekot savam aicinājumam. Vecais vīrs pasmaidīja un ķērās pie spalvas. Viņš gan nepazina baletdejotāju, bet Hanss Kristiāns apgalvoja, ka tam neesot nozīmes.

— Es tomēr esmu pārliecināts, ka Šales kundze ir dzirdējusi par jums, — viņš teica. —- Jūs taču visi pazīst!

Un nu viņam rokās ir bieza aploksne ar uzrakstu stingrā un smalkā rokrakstā. Tagad viņš nešaubījās par panākumiem, pietiks taču ar dažiem slavenās baletdejotājas vārdiem, un viņas protežējamo tūliņ uzņems aktieru vidū!

Viss ir pārdomāts, nav ko uztraukties, lai būtu kā būdams, viņš savu panāks!

III NODAĻA BURVJU LAMPU MEKLĒJOT

Kopenhāgena, kurā toreiz bija ap simt tūkstošu iedzīvotāju, iebraucējiem no Odenses droši vien likās milzīga. Taču salīdzinājumā ar Londonu vai Parīzi dāņu galvaspilsēta izskatījās kā klusa province, kas saglabājusi gleznainu viduslaiku izskatu un seno laiku parašas.

Melodiski skanot zvaniem neskaitāmajos senajos torņos (Kopenhāgenu tā arī sauca par «torņu pilsētu»), pa ielām vakaros staigāja naktssargi ar kāpnītēm un iededzināja ar trānu pildītos lukturus, kas bija nokalpojuši

jau dažu labu gadu simteni. Tieši pusnaktī slēdza pilsētas vārtus, un to atslēgas glabājās pilī. Tiem, kas gribētu Kopenhāgenā iekļūt vai izkļūt no tās bez paša karaļa ziņas, nāktos rāpties pāri augstajam valnim, kas apjoza pilsētu, bet tas nemaz nebija tik viegli. Ja pilsētā izcēlās ugunsgrēks, karalis Frederiks savā baltajā zirgā auļoja uz notikuma vietu un pats izrīkoja dzēšanas darbus. Nav šaubu, ka no viņa būtu iznācis labs brandmeis-tars, bet diemžēl liktenis bija lēmis citādi.

Plānprātīgais karalis Kristiāns VII beidzot nomira, un, karam beidzoties, Frederiks varēja svinīgi uzlikt galvā kroni, kas būtībā sen jau piederēja viņam. Pēc tam viņš vēl vairāk nekā agrāk — ja tas vispār bija iespējams — sāka izturēties pret valsti kā pret savu muižu. Kā rūpīgs muižnieks viņš pats iejaucās visos sīkumos, un tas vēl nebūtu nekas, bet nelaime bija tā, ka viņš pats tiepīgi taisīja arī «lielo politiku», neliekoties zinis par visām neveiksmēm. Tūkstoš astoņi simti trīspadsmitajā gadā viņš būtu varējis atteikties no savienības ar Franciju un pieslieties antinapoleonistu koalīcijai, tomēr neuzklausīja sev tuvu stāvošo personu padomus un to nedarīja, lai gan bija skaidrs, ka krievu armijas triecieni sadragājuši Napoleona varenību un viņa valdīšanas laiks iet uz beigām.

Jau pēc gada Frederiks varēja ievākt savas tiepības augļus, parakstot Ķīlēs miera līgumu, saskaņā ar kuru Dānija zaudēja Norvēģiju un līdz ar to četras piektdaļas savas teritorijas un miljonu iedzīvotāju no diviem ar pusi miljona. Norvēģija pārgāja Zviedrijas pakļautībā, un muitas nodevu dēļ tirdzniecība ar to kļuva neizdevīga, bet karā smagi cietušajai dāņu ekonomikai tas bija vēl viens trieciens. Dāņu valstsvīri saprata, ka steidzīgi kaut kas jāuzsāk, lai valsts varētu izkļūt no lauksaimniecības, tirdzniecības un finansu krīzes. Lai to izdarītu, vajadzēja kaut kā iegrožot pārlieku straujo monarhu, un, valstsvīru spiests, Frederiks atjaunoja jau apsīkušo valsts padomes un kolēģiju darbību.

Taču par savas absolūtās varas ierobežošanu Frede-riks negribēja ne dzirdēt. Pat kautrīgais lūgums atcelt viņa ievesto stingro cenzūru valdniekam šķita vienkārši nepieklājīgs.

«Mēs nebijām gaidījuši, ka jebkāds no mūsu dārgajiem padotajiem mums lūgs neierobežot iespiestā vārda brīvību,» viņš apvainots atbildēja un tūlīt arī paskaidroja, kādēļ: viņa tēvišķās rūpes tāpat jau pilnīgi veltītas tam, lai nodrošinātu valstij un tautai visu, kas vajadzīgs tās labklājībai, un par to, kas ir derīgs un kas ir kaitīgs, spēj spriest tikai karalis.

Un tomēr patriarhālās tradīcijas bija tik stipras, bet politiskā dzīve tik atpalikusi, ka pat smagajos pēckara gados, kad 1801.—1813. gada nacionālā uzplaukuma uzplūdus nomainīja panīkums, Frederiks joprojām spēja tautas acīs saglabāt labā karaļa oreolu. Dāņu atmiņā viņa vārds pirmām kārtām cieši saistījās ar XVIII gadsimta astoņdesmito gadu reformām, kas bija devušas zemniekiem brīvību, lai gan būtībā septiņpadsmit gadu vecā prinča loma toreiz aprobežojās ar to, ka viņš vienkārši netraucēja šīs reformas ieviest. Bez tam pavalstniekiem viņš patika kā patriarhāls birģeris, priekšzīmīgs ģimenes tēvs, dievbijīgs un taupīgs cilvēks, kas pieticīgi dzīvo un satiksmē ar ļaudīm ir vienkāršs un laipns.

Klausoties aizkustinošos nostāstus par to, kā karalis ar savu ģimeni kājām iet pastaigāties, no savas kabatas palīdz nabagiem vai iegriežas zemnieku mājās patērzēt ar saimniekiem, kaut kā aizmirsās, ka tieši šī paša karaļa vainas dēļ valstī cieš bēdas un nabadzību.

Absolūtisma kundzībā Kopenhāgenas sabiedriskā dzīve bija iegrimusi snaudā. Sabiedrības intereses aprobežojās vienīgi ar literatūras, teātra un sadzīves jaunumiem. Kā augstākās sabiedrības salonos, tā sīkpilsoņu aprindās pie tējas tases līdz ar galma tenkām dzīvi apsprieda kāda aktiera vai baletdejotājas izcilās īpašības un trūkumus vai jaunas lugas panākumus vai izgāšanos. Dziedoņa Siboni, baletdejotājas Saies vai aktiera Lind-grēna vārdi bija pazīstami ikvienam.

Kopenhāgenas teātra un baleta sastāvā tiešām bija daudz spīdošu izpildītāju. Taču uz skatuves valdīja vācu melodrāmas (bieži vien diezgan mazvērtīgas) un efektīgās «kostīmu» operas un baleti, lielāko tiesu aizgūti. Taisnība, XVIII gadsimts teātrim mantojumā bija atstājis brīnišķīgās Holberga komēdijas, bet tās nevarēja

aizpildīt robu nacionālajā repertuārā. Ļoti liela loma dāņu teātra attīstībā bija jaunajam dzejniekam un dramaturgam Ēlenšlēgeram, kura traģēdijas jau XIX gadsimta pirmajā gadu desmitā kaut cik nobīdīja pie malas ārzemju lugas.

Pirmo dienu neveiksmes Hansu Kristiānu bija galīgi apstulbinājušas. Izrādījās, nekas nebija tā, kā par to lika sapņots Odensē. Veltīgi viņš demonstrēja baletdejotājai Salei savas spējas: novilcis zābakus, lai būtu vieglāk, un paņēmis cepuri tamburīna vietā, viņš dejoja un dziedāja, tēlojot Sandriljonu. Mazā, jau nedaudz pilnīgā sieviete skatījās uz viņu gaišām, nogurušām acīm, kurās atspoguļojās neizpratne un viegls nicinājums. Nē, nē, viņa ne ar ko nevar līdzēt! — pusvārdā viņa pārtrauca lūgumu un pierādījumu straumi. Varbūt reizēm viņu virtuvē paēdināt — tas arī viss. Izskatījās, ka Šale vienkārši noturējusi viņu par plānprātīgu ubagu. Neko labu nedeva arī vizīte pie teātra direktora: kambarkungs Holsteins, bargs un cienigs kungs, arī neizrādīja nekādu interesi par jauno aktiera kandidātu.

— Jūs esat pārāk vājš, un vispār jums nemaz nav aktierim nepieciešamās ārienes, — viņš augstprātīgi izmeta, nomērījis ar skatienu izstīdzējušo zēnu, kas izskatījās pēc stārķēna. Hanss Kristiāns neatlaidās: varbūt viņš varētu iestāties baleta skolā? Viņš tik ļoti centīsies! Un, ja viņš izskatās vājš, lai direktora kungs piešķir viņam labu algu — teiksim, simt rīksdālderus! — gan tad viņš ātri vien uzbarosies!

Šis priekšlikums netika atbalstīts. Gluži otrādi, direktors aizdomīgi paskatījās uz dīvaino lūdzēju: vai tikai tas viņu neizsmej? Tas jau nu būtu par daudz!

— Baleta skolā līdz maijam uzņemšanas nebūs! — viņš sausi noteica, pieskardamies zvaniņam, liekot saprast, ka saruna ir beigusies.

Hanss Kristiāns mēģināja vēl kaut ko teikt, bet direktors jau bija iegrimis savos papīros un nepievērsa viņam uzmanību. Nekā nevar darīt, jāiet projām! Maijā, direktors teica — maijā! Un tagad ir tikai septembris ,.,

Desmit rīksdālderi, kas Odensē likās vesela bagātība, kusa kā sniegs. Par vienu no pēdējām monētām viņš nopirka biļeti uz teātri — lai notiek kas notikdams! Izrādīja operu «Pols un Virgīnija». Uz skatuves — tik milzīgas, brīnišķīgas un nesasniedzamas — nelaimīgie mīlētāji žēlabainās ārijās apraudāja savu šķiršanos. Galerijas publika turpat blakus ēda sviestmaizes un aizkustinājumā nopūtās. Hanss Kristiāns apraudājās: likteņa vajātā Pola likstas viņam lika atcerēties paša neveiksmes. Resna un labsirdīga blakussēdētāja ar milzīgu aubi galvā centās viņu nomierināt: aktieri taču tikai tēlojot ciešanas vai nāvi, īstenībā viņi ir veseli ka ruLki! Lai mierinājums būtu pilnīgāks, viņa iedeva zēnam prāvu sviestmaizi, un viņš to apēda, asarām slacīdams. Un pēc tam, satraukti čukstēdams, viņš uzticēja labajai sievietei visu savu dzīves stāstu un pašreizējo izmisuma pilno stāvokli.

— Es ciešu tāpat kā Pols! — viņš skaidroja. — Viņam bija jāzaudē Virgīnija un arī man . . .

•— Vai tiešām? — brīnījās viņa kaimiņiene. — Jūs taču vēl esat tik jauns . . .

— Nē, nē, tā es nedomāju . . . Teātris ir mana Virgīnija!

— Ak tā! Nu nevajag krist izmisumā, varbūt viss vēl būs labi, — līdzjūtīgi teica labā sieviete un pasniedza viņam saldu pīrāgu: vairāk nekā viņa nevarēja darīt zēna labā.

Siltā līdzjūtība un negaidītais pacienājums Hansam Kristiānām no jauna iedvesa drosmi. Bet kur lai vēl iet un ko lai uzsāk? Liekas, visas iespējas ir izmantotas . . .

Meklējot labu padomu, viņš devās pie Hermansena kundzes, ar kuru bija iepazinies diližansā. Viņa Hansu Kristiānu laipni uzņēma, noklausījās viņa bēdu stāstu un deva padomu nekavējoties atgriezties Odensē, apsolīdama dot līdzi ceļamaizi.

Šis priekšlikums viņu satrieca. Atgriezties? Atzīt, ka visiem bijusi taisnība, ka kurpnieka dēlam nav ko cerēt uz tik augstām lietām? Paciest apvainojošus vārdus, izsmieklu, greizus skatienus? Nē, tad jau labāk nomirt!

— Nu tad nolīgstiet darbā pie kāda meistara tepat Kopenhāgenā, — Hermansena kundze ieteica. — Ņemiet

naudu, nopērciet avīzi ar sludinājumiem, un paskatīsimies kaut ko piemērotu!

Jā, acīm redzot, nekas cits vairs neatlika.

Galdnieks Madsens, pie kura viņš aizgāja, labprat bija ar mieru ņemt viņu par mācekli. Kontrakts uz deviņiem gadiem, kā jau pieņemts.

— Būsi, puis, paēdis un apģērbts, bet pēc deviņiem gadiem uztaisīsi parauga darbu — un tad būsi pats sev kungs. Vai tad slikti?

Uz to nu Hanss Kristiāns būtu varējis kaut ko iebilst, bet viņš bija pavisam nomākts un nesāka, kā parasti, stāstīt galdniekam par saviem sapņiem un cerībām. Ta-tad uz deviņiem gadiem . . .

Darbnīcā viņu saņēma nelaipni: kas tas tāds par putnu? Tūlīt redzams, ka nav šejienietis: izruna pavisam citāda. Ā, no Fīnes! Vai tur visi ir tik lempīgi? Un rāda tādu ģīmi kā uz bērēm atnācis, taisni jāsmejas! No visām pusēm bira aizskaroši joki, pieteicieni, apvainojoši minējumi. Ēvele neklausīja neveiklajām rokām. Dēļi krita, cenšoties sāpīgi trāpīt pa kāju. Tomēr tas viss bija nieks salīdzinājumā ar pašu galveno. Kā gan lai neizskatās pēc bērinieka! Viņš taču apbedī savu Virgī-niju, pats savām rokām sadauza savu kristāla sapņu pili . . . Viss pagalam, viss ir zaudēts . . . Vai tiešām viss? Un ja nu tā ir tikai mazdūšība? Kā viņš bija centies pārliecināt māti: lai kļūtu slavens, jāpārcieš briesmīgi daudz likstu! Nu, lūk, likstas jau sākušās — viss ir, kā pienākas. Bet, kad vajag izturēt līdz galam, viņš nobīstas un padodas! Droši vien būs jāpaciešas ne mazāk kā mēnesi vai divus, un vēl ir pagājušas tikai dažas dienas!

Dienas beigās viņš iegāja pie saimnieka un paziņoja, ka esot pārdomājis un kontraktu nenoslēgs.

— Kur tad tik ātri? — Madsens izbrīnījās. — Vai mani puiši tev tik ļoti darīja pāri? Sākumā taču vienmēr tā, kamēr aprod ar jauniņo. Vēlāk jau viss iet kā smērēts.

Tomēr Hanss Kristiāns stingri palika pie sava: nē, nē, tas jau nebūtu nekas, viņš ļoti pateicas par līdzjūtību, taču palikt nekādi nav iespējams.

— Nedusmojieties, Madsena kungs! Paldies jums, visu labu.

Pārsteigtais galdnieks ilgi noraudzījās, kā zēns aiziet: patiešām savādnieks. Nu, lai tad pameklē vietu pēc sava prāta! Drīz pārliecināsies, ka pie citiem saimniekiem klājas daudz sliktāk . . .

Bet Hanss Kristiāns jau bija tālu: viņš traucās pa ielām, jaunas iedomas spārnots. Darbnīca viņam lika atcerēties Odenses fabriku un to, kā viņš tur bija dziedājis, ar savu skanīgo balsi viegli pārspējot apkārtējo troksni. Balss, viņam taču ir balss! Skaidrs, ka pie baletdejotājas viņam nebija ko meklēt. Odenses avīzē nesen bija rakstīts par kādu slavenu dziedoni... kā taču viņu sauca? Jā, Siboni, Džuzepe Siboni! Lūk, pie tā ir jādodas, nekavējoties ne mirkli. Jāieskrien tikai teātrī, jāuzzina adrese — un tad turp!

Lepnā viesistabā pie itāliešu slavenības profesora Siboni, kas atbraucis iekarot Kopenhāgenu, bija sapulcējusies jūsmīga sabiedrība. Daudzu viesu vārdi bija Dānijā plaši pazīstami: dāņu nacionālās operas izveidotājs komponists Veise, dzejnieks Bagesens, par kura strīdu ar Ēlenšlēgeru toreiz daudz runāja.

Pēc labām pusdienām ar daudziem smalkiem vīniem visi bija labā omā. Dzīvi žestikulējot un zibinot melnās acis, Siboni jau bija uzsācis garu runu par itāliešu operas izcilajām īpašībām, kad ienāca ekonome un viņu pārtrauca. Paaicinājusi namatēvu sāņus, viņa pastāstīja, ka priekšistabā gaidot kāds lūdzējs . . . Jā, protams, pašreiz nav īstais brīdis, to viņa saprotot. Bet zēns esot tik jocīgs, un arī žēl viņa . . . Viņš izstāstījis viņai visu savu dzīvi. Teicis, ka labi dziedot, tad varbūt kungiem būtu interese viņu paklausīties?

— Dziedot? Paskat, tad jau mans kolēģis! — Siboni pajokoja. — Nu labi, ja viesiem nekas nebūs pretī. ..

— Kas par zēnu? — ieinteresējās Veise. — No Odenses, kurpnieka dēls? Un laba balss? A, to ir vērts paklausīties! Es arī savā laikā atnācu uz Kopenhāgenu laimi meklēt bez graša kabatā . . .

Ziņkārīgie viesi ar Siboni priekšgalā devās ekonomei

līdzi uz priekšistabu. Aiz durvīm stāvēja pusaudzis zēns ar garu degunu un sasprindzinātu, ciešanu pilnu seju, rokās viņš turēja cepuri, kas kādreiz pieredzējusi labākas dienas.

— Nebaidies! Nebaidies^ Nāc šurp! — Siboni māja viņam ar galvu. Dziedonis runāja vāciski, un vārdus zēns nesaprata, bet žesti runāja skaidru valodu. Nelūgto ciemiņu ieveda istabā, kurā atradās klavieres, viesi ieņēma vietas un sagatavojās klausīties. Visi bija apmierināti par necerēto izklaidēšanos. Siboni pacēla instrumenta vāku.

— Ko tad tu gribi mums nodziedāt? — viņš jautāja.

■— Siboni kungs jautā, kādu dziesmu tu proti! —

Veise pārtulkoja, uztvēris zēna neizpratnes pilno skatienu. Zēns uzreiz atplauka, un gaišais, uzticības pilnais smaids pat padarīja viņu skaistāku.

— O, es protu ļoti, ļoti daudz dziesmu! Es protu dziedāt pat ārijas no operām! No «Sandriljonas», no «Zemnieku mīlas» — «Cita meitene nekad . . .».

— Nu tad to arī nodziedi! — Veise izlēma un pateica Siboni ārijas nosaukumu. Tas pamāja ar galvu un uzsita pa taustiņiem.

Sākumā zēna balss skanēja saraustīti, viņu traucēja nepierastais pavadījums. Taču drīz vien tas aizmirsās, un istabā kā dzidra tērcīte brīvi plūda augsts alts. Klausītāji labvēlīgi māja ar galvu dziesmas taktī: ko jūs neteiksiet, mazajam taču patiešām ir tīri laba balstiņa!

Jaunais debitants tika apbērts ar uzslavām. Viņš ieminējās, ka gribētu deklamēt — un arī tas tika uzņemts labvēlīgi. Aizkustinošākajās vietās viņa balss sāka trīcēt un acīs parādījās asaras. Visi jutās gluži aizgrābti.

— Es pareģoju, kungi, ka no zēna reiz kaut kas iznāks! — svinīgi teica Bagesens.

— Un tādēļ būtu labi viņam palīdzēt, — papildināja Veise, — balss viņam ir neizkopta, viņam dgi jāmācās ...

— Es viņu mācīšu! — iesaucās impulsīvais Siboni. — Jā! Džuzepe Siboni vienmēr ir gatavs nākt palīgā īstam mūzu cienītājam! Un kāds vecs apģērba gabals un pusdienas vienmēr atradīsies. Tas ir izlemts!

Veise pārtulkoja Siboni vārdus, un «mūzu cienītājs»,

apreibis no negaidītās laimes, sāka murmināt nesakarīgus pateicības vārdus. Viņš grīļojās aiz uztraukuma, noguruma un bada.

— Droši vien nebūtu par ļaunu pabarot mūsu atradeni, ko? — Veise, noprazdams, kāds tam cēlonis, ieminējās.

— O, protams! — Un Siboni paaicināja ekonomi, kas stāvēja pie durvīm.

— Sarīkojiet zēnam īstas dzīres! — viņš norādīja. -— Ar savu talantu viņš to ir pelnījis.

Smaidu, galvas mājienu un labu novēlējumu pavadīts, Hanss Kristiāns devās ekonomei līdz uz virtuvi. Šito veiksmi! Par tādu viņš nebija uzdrošinājies pat sapņot. Tagad vairs nav .ko baiļoties, ka viņam kabata palikuši tikai četri skillingi.

Pa to laiku attapīgais Veise viesistabā atrisināja arī šo grūto jautājumu. Izmantojot vispārējo noskaņojumu, viņš sarīkoja ziedojumu vākšanu zēnam par labu, un viesi ar prieku atdarīja makus. Savāca septiņdesmit rīksdālderus; taupīgi tērējot, ar to vajadzēja pietikt vairākiem mēnešiem. Sākums bija nodrošināts.

Pēc dažām dienām Odensē pārrunāja apbrīnojamo jaunumu: ko tu neteiksi, kurpnieka Marijas dēlam lielajā pilsētā patiešām gadījies laimīgs ķēriens! Tikai — vai uz ilgu laiku?

Kopenhāgenas iedzīvotājiem lielas afišas vēstīja, ka tūkstoš astoņi simti divdesmit pirmā gada divpadsmitajā aprīlī notiks baleta «Armīda» pirmizrāde. Lietpratēji pareģoja tai panākumus, un biļetes lika ķerlin izķertas. Armīdu dejos pali Saies kundze, viņas partneru skaitā būs solists Dālens — o, tas ir pirmklasīgs dejotājs, lai gan pēdējos gados kļuvis mazliet smagnējs . .. Taču viņš pats šo baletu ir sagatavojis, un masu skatos piedalīsies viņa skolnieki un skolnieces no baleta skolas. Mazā Līna Šale dejos Amoru — tā ir viņas pirmā lielā loma, bet nākotnē, liekas, no meitenes var gaidīt daudz . ..

Visas šīs runas pilsētā tika atkārtotas daždažādos veidos. Nevienam tomēr nenāca prātā painteresēties, kas dejos septīto no astoņiem troļļiem, kuri piedalījās baletā. Vienīgi pats izpildītājs bija ārkārtīgi satraukts.

Viņš nevarēja vien beigt skatīties uz afišu un rādīja to visiem paziņām. Tur taču melns uz balta bija iespiests viņa uzvārds: septītais trollis — Andersens! Vai tas nav solis ceļā uz slavu? Dzīvokļa saimniece, sausnēja atraitne dzeltenu seju, skābā balsī apvaicājās, cik viņam par to maksāšot. Ak dievs, nekā, protams, kas tad skolniekiem maksā? Svarīgs ir gods, nevis nauda! Beidzot viņš ar mierīgu prātu un likumīgām tiesībām izies uz Karaliskā teātra skatuves. Līdz šim tas bija noticis tikai tajos gadījumos, kad vajadzēja pūli skatuves aizpildīšanai. Un arī tad nācās nolīst pašā dziļumā, tālāk no rampas gaismas, citādi pārāk durtos acīs neskaitāmi ielāpi un izbalējušās šuves uz sadēdējušā iesvētīšanas uzvalka.

Baleta skolas trupā Hanss Kristiāns turējās, tā sakot, kā putns zara galā.

Jau tūkstoš astoņi simti divdesmitā gada rudenī viņš saņēma no teātra paziņojumu, ka direkcija uzskata par savu pienākumu atrunāt viņu no spēku izmēģināšanas jebkurā teātra mākslas nozarē.

Tas notika pēc tam, kad Siboni atteicās turēt viņu pie sevis un pasniegt viņam stundas. Nodarbības pie Siboni bija turpinājušās pusgadu: Hanss Kristiāns padevīgi pacieta sava skolotāja viegli aizkaitināmo dabu (starp citu, pērkondimdošie itāliešu un vācu lamu vārdu plūdi parasti neattiecās uz viņu, turklāt Siboni iekar-sums ātri pārgāja), dziedāja garlaicīgas gammas un mācījās nošu ābeci. Sevī viņš ne vienu reizi vien nodomāja, ka vienkāršāk būtu iziet tieši uz skatuves un tūlīt dziedāt, taču visi uzskatīja, ka ilgi un pacietīgi jāmācās dažādas lietas. Nu labi, ja vajag, tad vajag! Siboni mājā visi viņu mīlēja, viņš bija paēdis, valkāja šādus tādus vecus itālieša apģērba gabalus, paretam deklamēja viņa viesiem — vārdu sakot, Hanss Kristiāns ar savu dzīvi bija apmierināts. Bet pavasarī zēnam pēkšņi pazuda balss. Sava vaina pie tā bija pārejas vecumam un arī caurajiem zābakiem, ar kuriem viņš mīcījās gan pa sniegu, gan pa dubļiem.

Hansu Kristiānu pārņēma šausmas. Viņš izmisīgi pieķērās cerībām, ka tas pāries, ka kuru katru rītu viņš noteikti atkal atgūs balsi. Tomēr tā nenotika, un ari Si-

boni negribēja gaidīt. Topavasar viņam bija milzums nepatikšanu: kopenhāgenieši, pie itāliešu operas nepieraduši, izsvilpa viņu Ahilla lomā — viņa labākajā, spožākajā lomā! Pat mierīgākas dabas cilvēku tas izsistu no līdzsvara. Siboni nāca mājās melns kā mākonis, un puika, turpat tuvumā grozīdamies, vēl vairāk viņu kaitināja. Dievs liecinieks, viņš, Siboni, ir pildījis visu, ko solīja! Bet balss taču ir zudusi — tur nu nekā nevar darīt, tikai čikst un čērkst, taisni riebjas klausīties. Pavisam cita lieta — viņa jaunā skolniece, mazā Ida Vulfa! Apburoša meitenīte, acis spridz vien, un bal-stiņa — tādu pat Itālijā būs grūti atrast. . . Beidzot Siboni zēnam kategoriski paziņoja, ka uz šejieni vairs nav ko nākt. Lai brauc atpakaļ uz Odensi un mācās kādu amatu -— ne jau visi var būt dziedoņi. . .

Šie vārdi sīkās drumslās sadragāja kristāla pils pamatus, kas jau šķita tik stipri. Viss bija jāsāk no jauna. Kā par spīti, arī Veisa savāktā nauda gāja uz beigām.

Hansam Kristiānām izdevās atrast jaunus labvēļus: dejotāju Dālenu, veco Jirgensena kundzi, slavenā Kopenhāgenas pulksteņmeistara māti, un dzejnieku Guld-bergu, Oderises pulkveža brāli. Visi viņi centās kaut ko darīt Hansa Kristiānā labā. Jirgensena kundze atdeva viņam vecu mēteli ar īstu lapsādas apkakli, ar ko viņš ļoti lepojās, Dālens atļāva apmeklēt baleta skolu, bet Guldbergs apgādāja ar naudu, sarunāja viņam latīņu valodas stundas par velti un piedevām pats mācīja viņam dāņu un vācu valodu. Jāsaka gan, šīs nodarbības Hanss Kristiāns bieži vien pameta novārtā: nebija kur gatavot uzdoto, un arī teātris paņēma pārāk daudz laika un spēka. Tagad viņš varēja noskatīties visas izrādes no aizkulisēm vai no kordebaleta ložām: mazās baletdejotājas par viņu smējās un kaitināja viņu, taču viņš tam nepievērsa uzmanību. Un kur tad «Armīdas» mēģinājumi! Tiem viņš gatavojās veselām stundām, centīgi izlocīdams pie stieņa savas garās kājas.

Un nu, lūdzu! Redzams, viņš nav veltīgi centies. Beidzot pienācis viņa laimes brīdis.

Hansa Kristiānā prieku neapēnoja pat tas, ka viņam iedeva visvecāko triko tērpu. Sirdij pamirstot, viņš stāvēja aiz kulisēm un gaidīja brīdi, kad vajadzēs iziet uz

skatuves. Viņam blakus ķiķinājās un sačukstējās meitenes, kas tēloja Amora svītu. Pulciņa centrā bija glītā tumšmate Hanna Petgesa, ko uzskatīja par vienu no talantīgākajām audzēknēm baleta skolā.

— Andersen, jūs, liekas, esat astotais trollis? Pats pēdējais? — zēnam uzsauca kāda no mazajām dejotājām.

— Nē, ko jūs, — priekā starodams, Hanss Kristiāns mundri atsaucās. — Es esmu septītais, astotais ir Vilhelms. Jūs taču redzējāt afišu!

— Andersen, bet jums triko uz muguras tūliņ, tūliņ plīsīs. Tie tik būs joki!

Skatoties pār plecu, satrauktais zēns mēģināja novērtēt, cik lielas ir draudošās briesmas, un tobrīd nedarb-niece iedūra viņam sānā ar kniepadatu

Ar pūlēm apvaldījis kliedzienu, septītais trollis pārmetoši paskatījās uz savu pāridarītāju. Ari pēdējā mēģinājumā viņa no mugurpuses bija uzminusi viņam uz kājas un notraipījusi zeķi. Tagad skaidrs, ka tas bija darīts tīšām! Nu ko gan viņš sliktu viņai nodarījis? Taisnība vien ir, ka aktiera ceļš esot klāts ne tikai rozēm, bet arī ērkšķiem . . .

— Izbeidziet taču, meitenes! — Hanna beidzot sašuta. — Padomājiet, mums drīz būs jāiet uz skatuves. Ja mēs izgāzīsimies, tad mesjē Dālens būs ļoti, ļoti bēdīgs ... — Hannas vārdi līdzēja, un meitenes aprima, ieklausoties mūzikas skaņās.

Uznākšana visiem izdevās tik labi, ka labāk nevarēja vēlēties, un, kad priekškars aizvērās, Hanss Kristiāns ar laimīgu smaidu klausījās ilgos aplausus. Arī viņam taču pieder daļa aplausu, kaut vai pavisam niecīga!

Tovakar viņš aizmiga vēlu un sapnī dzirdēja plūstošu mūziku, redzēja daiļo burvi Armīdu — tikai viņa vairāk izskatījās pēc Hannas nekā pēc Šales kundzes! — un viņam rokā tā arī palika sažņaugta dārgā afiša ar uzvārdu «Andersens» troļļu sarakstā.

Pavirzījies tuvāk logam, Hanss Kristiāns iegrima grāmatā. Tepat līdzās klaigāja un plosījās bērneļi, viņa jaunā saimniece blīkšķināja durvis un kaut ko purpi-

mija par aizkavētu īres maksu, taču tas viss neaizgāja līdz zēna apziņai. Izgaisa pat bada sajūta, kaut gan ne vakar, ne šodien viņš nebija ēdis pusdienas. Viss palika kaut kur tālu aiz daudzkrāsainās, mirdzošās pasaules vārtiem, kuri viņam pavērās katrā lappusē. Grāmatas bija viņa mierinājums un balsts visā šajā grūtajā ziemā. Dažreiz tās pat aizēnoja teātri, kur viņam laiku pa laikam izdevās nokļūt uz skatuves ganu vai kareivju korī.

Viņš sadraudzējās ar universitātes bibliotekāru un dabūja atļauju brīvi iet pie plauktiem. Acis viņam šaudījās uz visām pusēm, redzot tik daudz biezu sējumu. Izvēlējies divus trīs, viņš gāja projām, mierinot sevi, ka rīt nāks atkal; viņš rija grāmatas zibenīgā ātrumā. Viņš pārlasīja Šekspīru Pētera Vulfa jaunā tulkojumā. Valters Skots, viņa jaunais elks, uzbūra acū priekšā neskaitāmas krāšņas ainas, sen pagājušu laiku aizraujošos notikumus.

Turpretī dāņu literatūras vēsture pēdējos desmit gados viņam atklājās ne tikai no grāmatām vien. Viņš iepazinās ar cilvēkiem, kuru vārdi uz grāmatu vākiem vilināja tās atvērt, viesistabās klausījās sarunas, strīdus un atmiņas. Un visa tā centrā bija skaists, zilacains cilvēks^ ar staltu augumu, Dānijā slaveno traģēdiju autors Ādams Ēlenšlēgers. Viņu dēvēja par «dāņu literatūras sauli», un Hanss Kristiāns dievināja viņu, raudāja, lasot viņa traģēdijas, mācījās no galvas viņa dzejoļus.

Taču pirms divdesmit gadiem Ēlenšlēgers bija pavisam neievērojams jauns cilvēks, un tuvinieki pārmeta viņam vieglprātību: viņš negribēja kļūt par advokātu vai komersantu.

Reiz, kad Kopenhāgenas inteliģences zieds bija sapulcējies pie jaunā fiziķa Ersteda, kurš toreiz tikko bija dabūjis doktora grādu, divdesmit gadu vecais Ādams Elen-šlēgers klusējot klausījās runas par dāņu literatūras pagrimumu. Un, pēkšņi iekaisis, uzsita ar dūri pa galdu:

— Jā, ir pagrimusi mūsu literatūra! Bet lai mani velns parauj, ja es to nepacelšu!

Šie vārdi tika uztverti kā lielība nevietā, un Elen-šlēgers izpelnījās ironisko iesauku «apslēptā talanta cilvēks». Taču drīzumā šis apslēptais talants patiešām izpaudās uz āru un iekaroja vispārēju atzīšanu.

Kopenhāgenas varonīgā aizstāvēšanās pret angļu kuģiem tūkstoš astoņi simti pirmā gada aprīlī radīja patriotiskas pacilātības uzplūdus. Jūtīgais Ēlenšlēgers ļoti pārdzīvoja šo notikumu. «Tā bija laimes diena man un Dānijai,» viņš vēlāk izteicās par kauju reidā. «Kāda dievišķa vēsma pārbrāzās pār Kopenhāgenu, sīkumainais birģeļu gars pakļāvās visas nācijas tieksmei aizstāvēt tēvzemi pret ienaidniekiem, neraugoties uz to skaitlisko pārsvaru.»

Lieli vēsturiski notikumi, spraiga kaislību cīņa, spēcīgi un skarbi varoņu raksturi — lūk, par ko Ēlenšlēgers gribēja rakstīt. Un viņš pievērsās skandināvu eposa diženajiem, dzejiskajiem tēliem, tautas balādu un vēstures hroniku sižetiem.

Tūkstoš astoņi simti trešajā gadā dāņu sabiedrībā daudz runāja par kādu jaunu dzejnieku, dzejoļa «Zelta ragi» autoru. Ar to sākās romantisma plauksme. «Lielgabalu dārdi reidā atmodināja dāņu mūzu,» — tā toreiz mēdza teikt. Cita pēc citas radās Elenšlēgera traģēdijas un iekaroja sev slavu. Tajās viņš tēloja brīvību mīlošo mednieku Palnatoki — to dēvēja par «dāņu Vilhelmu Tellu». Palnatokes bultas vienmēr sasniedza mērķi, un viena no tām ķēra cietsirdīgo un mazdūšīgo karali Haraldu, kurš kopā ar katoļu bīskapu apspieda Dāniju.

Traģēdijā «Aksels un Valborga», ar kuru Hanss Kristiāns bija iepazinies vēl Odensē, varoņu maigā un cildenā mīlestība nostājās pretī viltīgo mūku intrigām un karaļa cietsirdīgajai patvaļai.

Elenšlēgera iemīļotie rakstnieki bija Gēte un Sillers, viņu drāmas dāņu dzejnieku iedvesmoja visvairāk. Viņš nebūt nejūsmoja par seno laiku bruņiniekiem un mūkiem un neatzina mistiku, ar ko aizrāvās dažs labs vācu romantiķis. Un tomēr viņš bija tiem radniecīgs tai ziņā, ka tāpat uzlūkoja dzejnieku par «naivo ģēniju», kas ir tuvs dabai, paklausa neviltotu jūtu balsij un ļaujas iedvesmas uzplūdiem. Pasaku lugā «Aladins un burvju lampa» bija tēlota jūtu uzvara pār sauso prātu. Sapņainais, dzīvespriecīgais un vienkāršais «dabas dēls» Aladins kļūst par burvju lampas — dzejas īpašnieku, kaut gan viltīgais aprēķinātājs burvis Nuredins ar dažādām

blēdībām cenšas iegūt šo dārgumu. Neviens no Elen-šlēgera darbiem nebija Hansam Kristiānām tik tuvs un saprotams kā stāsts par Aladinu.

Drēbnieka nabadzīgā istabiņa, baskāja puišeļa rožainie sapņi, viņa rotaļas nomales šaurajās ieliņās, rūpīgā māte, kas savu mīluli Aladinu grib iekārtot par mācekli pie kurpnieka . . . Patiešām, varētu domāt, ka Elenšlē-gers slepus pabijis Odensē, Klostera dzirnavu ielā, un tur visu to noskatījies, ja vien drāma nebūtu uzrakstīta tūkstoš astoņi simti piektajā gadā. Bet kas par apbrīnojamu sagadīšanos: tieši šai gadā ir dzimis Hanss An-dersens! Nav šaubu: viņš ir īstais Aladins, kaut gan pagaidām neviens to nenojauš. Ēlenšlēgers ir atradis savu burvju lampu — un visa Dānija apbrīno tās spožo gaismu, un pēc viņa to atradīs arī Hanss Kristiāns An-dersens! Viņš bezbailīgi nokāps pēc tās tumšajā pazemē un izturēs visus nenovēršamos pārbaudījumus un grūtumus . . . Tad pats lielais Ēlenšlēgers viņam uzsmaidīs un paspiedīs roku kā sevis cienīgam amata brālim!

Kaislīgo aizraušanos ar Elenšlēgeru veicināja arī tas, ka gandrīz visi Hansa Kristiānā jaunie paziņas un labvēļi bija no slavenajam dzejniekam tuvām aprindām. Hanss Kristiāns sāka bieži apciemot labsirdīgo un laipno dzejnieku īngemani, ko uzskatīja par Elenšlēgera sekotāju. Ingemanis tolaik arī rakstīja traģēdijas, ko Hanss Kristiāns labprāt lasīja, savā aizrautībā nemanot to trūkumus.

Tā saucamie Elenšlēgera «skolnieki» — Ingemanis, Hauhs nespēja radīt spēcīgus un nozīmīgus darbus: viņus kaitīgi ietekmēja pagrimuma un sastinguma laikmets, ko dāņu sabiedrība pārdzīvoja pēc neveiksmīgā kara. Lepnos un stipros, drosmīgos Elenšlēgera traģēdiju varoņus viņu darbos nomainīja reliģiozi sapņotāji, skarbo vikingu kaujas — bruņinieku turnīri un serenādes par godu «daiļajām dāmām». Viņi abi centās aiziet no «rupjās īstenības» reliģijas un fantāzijas valstībā. Un, aizstāvot «naivā ģēnija» teoriju, viņi to iztulkoja citādā nozīmē nekā Ēlenšlēgers.

Tūkstoš astoņi simti sešpadsmitajā gadā Ingemaņa darbus asprātīgi nokritizēja jaunais dzejnieks Johans Ludvigs Heibergs. Ingemaņa varoņi, viņš teica, nav

dzīvi cilvēki, bet kaut kāds asaru, nopūtu, miglas un mēness staru maisījums. Kam gan vajadzīgas tādas sentimentālas, gurdenas un drūmas traģēdijas, kurās platoniski mīlētāji lēnām mirst no nervu drudža, sajūk prātā vai beidz dzīvi pašnāvībā, ceļas augšā, drusku paklejo un atkal izdara pašnāvību . . . Trāpīts bija tieši mērķī, taču Ingemanis no polemikas izvairījās. Viņu aizstāvēja skarbais un ātri aizkaitināmais Gruntvigs, dzejnieks un mācītājs, kurš, tāpat kā Ingemanis, bija kvēli reliģiozs un turēja svētu pagātni.

Pats karalis Frederiks VI bija neapmierināts ar Hei-bergu. Kādreiz viņš bija izsūtījis trimdā jaunā dzejnieka tēvu Pēteri Andreasu Heibergu, kas iedrošinājies asi kritizēt ne tikai ierēdniecību, bet arī absolūtismu. Tagad karalis ar aizdomām greizi skatījās uz jaunā Heiberga parodijām: puika jau atļaujas izsmiet svētos patriarhus un, skaties vien, drīz pilnīgi sāks iet tēva pēdās! Frede-rika VI uzdevumā viens no ministriem Fleibergam nolasīja atbilstošu notāciju, taču «puika» uzņēma to ar ironiju un turpināja polemiku ar Gruntvigu. Drīzumā viņš uz vairākiem gadiem aizbrauca no Dānijas.

Par Heibergu Hanss Kristiāns dabūja dzirdēt Rabeka mājās, kurā viņam bija laimējies nokļūt. Kamīna Rabeka kundze, gudra, enerģiska sieviete, kuras salonā pulcējās dzejnieki, mākslinieki un mūziķi, vairākus gadus audzināja Johanu Ludvigu pēc viņa tēva izsūtīšanas. Taču Fleiberga kritikas izlēcieni pie Rabekiem atbalstu neguva: ir Kammas kundze, ir viņas vīrs cienīja nobriedušus uzskatus, atzītas autoritātes.

Pašam Ēlenšlēgeram gan arī neizdevās izvairīties no uzbrukumiem. Vairākus gadus viņam nikni uzbruka sa-tīriķis Bagesens, kaislīgs romantisma pretinieks un XVIII gadsimta franču literatūras cienītājs.

Bagesens pārmeta romantiķiem necieņu pret loģiku, pret gramatiku, pret tradicionāliem likumiem, pārmeta tieksmi uz «dienvidu fantāziju», kas esot pretēja «ziemeļu veselajam saprātam». Viņš uzrakstīja vairākus pamfletus dzejā un drāmu-parodiju; tajā Īrija attēlots vājprātīgo nams, kura iemītnieki iedomājušies sevi par dzejniekiem un dramaturgiem, — protams, arī Elenšlē-gers bija to skaitā.

Bagesenam atradās domu biedri, kas ari palika uzticīgi klasicisma likumiem un loģiku vērtēja augstāk par fantāziju. Tomēr vairākuma simpātijas piederēja Elen-šlēgeram, dāņu nacionālās traģēdijas izveidotājam. Protams, ar! Hanss Kristiāns, uzzinājis par Bagesena un Ēlenšlēgera strīdu, nostājās «Aladina» autora pusē.

Jo tālāk, jo vairāk Hanss Kristiāns aizrāvās ar literatūru. Viņš sāka rakstīt dzejoļus par savu mīlestību uz teātri un sūtīja tos ietekmīgiem ļaudīm, īpaši tiem, pie kuriem pats personīgi neuzdrošinājās griezties: ar savu bardzību pazīstamajam Gruntvigam, stingrajam Kolli-nam, teātra direkcijas jaunajam loceklim. Viens no dzejoļiem bija veltīts dievinātajam Ēlenšlēgeram. Tajā Hanss Kristiāns pareģoja dzejniekam nemirstīgu slavu.

Un tavu kapa urnu Zaļš ozolvainags vīs, •—

viņš pacilāti rakstīja. Iespējams, ka urnas pieminēšana nebija īsti vietā, taču Ēlenšlēgers dzejoli pieņēma labvēlīgi.

Tomēr šos dzejiskos mēģinājumus Hanss Kristiāns pats neņēma nopietni: tie viņam bija līdzeklis, nevis mērķis. Cita lieta, ja izdotos uzrakstīt traģēdiju . . .

Galu galā viņš pamēģināja to izdarīt. Lepns par savu veikumu, viņš ar to aizdrāzās pie Kammas Rabekas, dzejnieka sievas. Viņa bija ar mieru paklausīties, taču jau pēc dažām minūtēm apturēja iekarsušo lasītāju:

— Dievs pasarg, Andersen, jums taču tur ir veseli fragmenti no Ēlenšlēgera un Ingemaņa!

Hansu Kristiānu ļoti pārsteidza šis aizrādījums: nu protams, un kas tad tur slikts? Viņi tik labi raksta, Elen-šlēgers un Ingemanis! Viņš pats pagaidām vēl neprot labāk sadomāt. Bērnībā klausījies pasakas un dziesmas, kas, likās, pieder visiem, viņam tas šķita gluži dabiski. Bet Kammas kundze viņam paskaidroja, ka tā darīt nav labi, vajag sacerēt pašam., nevis izmantot svešus darbus. Un tomēr pēc visa tā — kaut arī pajokodama — viņa nosauca Hansu Kristiānu par dzejnieku. Tas viņu saviļņoja līdz sirds dziļumiem. «Dzejnieks!» — pirmo reizi viņš šo vārdu dzirdēja no vecītēm Bunkeflodēm, kas to izrunāja ar godbijīgām trīsām. «Mans brālis ir

dzejnieks!» viena teica. «Mans vīrs ir dzejnieks!» kā atbalss atsaucās otra, un viņu novītušajos vaigos iesitās viegls sārtums. Dievinātais Elenšlēgers bija dzejnieks. Dzejnieks ir augstāks par aktieri — viņš sacer vārdus, kuriem aplaudē publika, bet aktieris tos tikai izrunā. Un arvien biežāk Hanss Kristiāns prātoja, vai tikai viņa burvju lampa tomēr nebūs dzeja . . . Visādā ziņā jāuzraksta vēl viena traģēdija un jāiekaro tiesības uz Ala-dina vārdu!

Bija mitrs, puteņains marts ar negaidītiem atkušņiem, mākoņu gūzmām, kas skrēja pa palsajām debesīm, ar asu jūras vēju, kas svieda aiz apkakles slapja sniega saujas. Gājēji salīgi drebinājās un lādēja nepastāvīgo Kopenhāgenas klimatu. Bet Hansam Kristiānām laiks šķita brīnišķīgs. Paskat vien, kamēr viņš divas nedēļas kāju nebija laukā spēris, ziema jau beigusies! Cik fantastiski veidojas mākoņi, cik svaigi smaržo gaiss pēc jūras un kūstošā sniega, bet aukstums — to nemaz nejūt, ja tev kabatā ir tikko pabeigta traģēdija, kas noteikti padarīs slavenu tavu vārdu. Ne jau velti pagāja veselas četrpadsmit dienas, kamēr to uzrakstīja. Tas bija jau otrais mēģinājums satvert projām slīdošo burvju lampu. Pirmais — traģēdija «Meža baznīca» veselu mēnesi viņam likās teicama, taču pēc tam viņš skaidri saredzēja tās trūkumus. Tagad viņš piekrita, ka Guld-bergam laikam gan bijusi taisnība, aizliedzot to sūtīt uz teātri. Bet «Visenbergas laupītāji» — tas ir pavisam kas cits! Tie nu gan droši piedzīvos uzvedumu Karaliskajā teātrī. Drošs paliek drošs, viņš nolēma pagaidām šīs domas neatklāt Guldbergam, bet aprunāties ar savu draudzeni Lauru Tender-Lundas jaunkundzi, to pašu meiteni, kas viņam uzdāvināja rozi iesvētīšanas mācību laikā.

Kopenhāgenā viņš Lauras jaunkundzi bija sameklējis, un viņa uzreiz jaunekli saprata un dedzīgi centās ieinteresēt par viņa nodomiem savus dižciltīgos radus. Tagad viņš ar gatavo rokrakstu steidzās pie viņas. Jaukā sārtvaidze Laura sagaidīja viņu, kā vienmēr, ar laipnu smaidu, kaut gan, labāk pavērojot, viņš būtu pamanījis,

ka viņa par kaut ko ir noraizējusies. Taču viņš jau uz sliekšņa izvilka rokrakstu un tūlīt sāka lasīt:

— «Laupītāji Visenbergā», pirmais cēliens. Knuds Vi-senbergs, Hinnings, Ulriks un Rollers sēž ap galdu, uz kura atrodas degvīna pudele un glāzes. Jorgens Klo sēž pie kamīna ar degvīna glāzi rokā un sildās. Visi viņi ir laupītāji . . .

Viņš jau bija sācis lasīt sarunu par drausmīgajiem vaidiem, kas naktīs atskanot pie karātavām, un par to, kāda izskatās brīnumsakne alrauna, kas palīdzot iegūt bagātību, taču jaunā namamāte viņu pātrauca:

— Mīļo Andersen, tas tiešām ir ārkārtīgi interesanti, un jūs nākamo reizi man noteikti izlasīsiet visu, bet tagad man vajadzēs ģērbties: krustmāte mani gaida, mums jābrauc viesos. Varbūt jūs man atstāsiet savu traģēdiju! Es to ātri izlasīšu, kaut gan, patiesību sakot, rokraksts jums ir šausmīgs. Vai tur viss ir par laupītājiem?

— Jā, un notikumi ir patiešām satriecoši. Visenbergā taču ir netālu no Odenses, tur vēl tagad klīst nostāsti par laupītājiem, kas slēpušies mežos. Viņu vadonis izlicies par dižciltīgu kungu un saderinājies ar kādu jaunu meiteni, pēc tam viņa nokļuvusi laupītāju midzenī, ieraudzījusi tur zelta un dārglietu kaudzi; viņai izdevies paslēpties, kad atnākuši laupītāji un viņas acu priekšā nogalinājuši sagūstītu meiteni, un tai nocirstais pirksts ar gredzenu paripojis tieši zem gultas, kur viņa slēpusies. Šo nostāstu es tad arī izmantoju, nu un, protams, pats daudz ko pieliku klāt, tad jau redzēsiet!

Hanss Kristiāns nobēra visu to vienā elpas vilcienā. Viņam gribējās, lai klausītājai rastos dzīva interese par Visenbergas laupītāju slavenajiem darbiem. Pirmkārt, viņš vienmēr alka iejūtības, bet, otrkārt.. .

— Jums taisnība, rokraksts man ir riebīgs, — viņš žēlabaini teica, — un droši vien arī kļūdu krietni daudz. Bet es taču gribu traģēdiju sūtīt uz teātri! Un ja nu viņi to nemaz nelasa, tādēļ ka neskaidri uzrakstīts? Tas nu gan būtu žēl!

-— Jūs laikam gribat mani lūgt, lai to pārrakstu? — smaidot uzminēja Lauras jaunkundze.

— Ak, ja nu jūs būtu ar mieru to darīt,.. Tagad izšķiras mans liktenis, jūs jau saprotat! Tikai atcerieties:

tas viss ir noslēpums. Nevienam bez jums un manis tas nav jāzina!

— Noslēpums? O, tas ir interesanti! Nē, nē, es neieminēšos par to ne vārda. Nu, dodiet šurp savu traģēdiju, es to ieslēgšu savā tualetes galdiņā un rīt pat sākšu pārrakstīt.

Izgājis uz ielas, Hanss Kristiāns no prieka iesmējās. Tā, tas nu ir padarīts! Pēc dažām dienām direkcija saņems anonīma autora akurāti pārrakstīto traģēdiju. Viņi nevarēs palikt vienaldzīgi, to izlasījuši: tā taču ir tik aizraujoša!

Mazliet neērti, ka šodien viņš atkal izlaidis latīņu valodas stundu, bet traģēdija taču ir svarīgāka! Vai kāds domās par gramatiku, kad jāmeklē burvju lampa . ..

Hanss Kristiāns nekustīgi sēdēja Peblinga ezera krastā. Pilsēta sen bija apklususi, un pat iemīlējušies pārīši, kas labprāt klejoja šajā vientulīgajā vietā, bija aizgājuši gulēt. Arī vējš bija devies pie miera, un ezers izskatījās gluds kā stikls. Tomēr rietumu pusē debesis vēl blāzmojās, un nakts tumsa nespēja nomākt mānīgo rožaino krēslu. Baltā nakts sajauca visus laika priekšstatus.

Katrā ziņā tur nu nevarēja būt šaubu, ka Henkeles kundzei rādās jau desmitais sapnis, un nebūtu prātīgi modināt viņu ar klauvēšanu. Bet Hanss Kristiāns nemaz netaisījās iet mājās. Atkal no jauna viņš pārdzīvoja katru vārdu savā šīsdienas strīdā ar Guldbergu. Pašlaik viņš atrada vispārliecinošākos pierādījumus, ko varētu teikt savā labā, izdomāja neatvairāmus lūgumus piedot. Bet bija jau par vēlu. Tagad, kad Guldbergs viņu ir izdzinis, viņš neiedrošināsies vairs doties turp izskaidroties. Un, ja viņš arī iedrošinātos, ātrsirdīgais dzejnieks, sašutis par viņa uzvešanos, nemaz neklausītos . . . Kauns, ai, kāds kauns! ... Tu esi uz slidena ceļa, Hans Kristiān, tu esi kļuvis par bezgodīgu cilvēku! Vai ir vērts dzīvot pēc visa tā? Dzīve tikpat ir sagandēta, nekad vairs nebūs labi. . .

Viss iznāca, protams, latīņu valodas dēļ. Kārtīgi apmeklēt stundas un tām gatavoties sākumā traucēja ba-

Iets, pēc tam koris, un tagad vēl nāca klāt traģēdiju rakstīšana.

Hanss Kristiāns bija gatavs apzvērēt, ka nevienu reizi nav bijis iespējams rīkoties citādi. Taču Guldbergs tā nedomāja, un šodien izlauzās uz āru dusmas, kas bija krājušās jau sen. Kādos tik vārdos viņš nosauca savu nevīžīgo audzēkni! Gan par vieglprātīgu nejēgu, gan nožēlojamu komediantu, gan papīra smērētāju, un beigās pateica, ka viņš esot vienkārši nepateicīgs liekulis, un tas bija vissāpīgāk. Melot un izlikties Hanss Kristiāns nemaz neprata, bet, ja runā par nepateicību, —-viņš taču nekad neaizmirsa nevienu viņam teiktu labu vārdu!

Un tomēr viņš nevarēja noliegt, ka Guldbergam bija tiesības viņu rāt: ja cilvēkiem dara labu, tad viņu nepaklausība ļoti sāpina. Un Guldbergs pēc katastrofas ar Siboni bija ne tikai nodrošinājis viņu katru mēnesi ar nelielu naudas summu, bet bija gribējis parūpēties ari par neveiksmīgā dziedoņa nākotni. Pēc Guldberga lūguma slavenais aktieris Lindgrēns bija noklausījies zēna deklamāciju.

— Jūtu jums ir daudz, bet aktieris no jums nekad neiznāks, — tāds bija viņa spriedums. — Vislabāk jums vajadzētu pamācīties latiņu valodu: tomēr tas ir solis tuvāk universitātei.

Tad Guldbergs sarunāja Hansam Kristiānām bezmaksas latiņu stundas (las nebija viegli: «Latiņu valoda ir visdārgākā,» mēdza teikt Hermansena kundze), bet pāls uzsāka ar viņu nodarbības vācu un dāņu valodā. Pēc tam viņa aizbilstamais sadomāja uzrakstīt traģēdiju «Meža baznīciņa», un dzejnieks uzmanīgi pārlasīja un laboja katru cēlienu.

Vārdu sakot, šim cilvēkam Hanss Kristiāns bija daudz ko parādā. Un tomēr pateicības jūtas vien nepalīdzēja pārvarēt dabisko riebumu pret sauso gramatikas likumu lekalšanu. Par to, ka tie patiešām varētu noderēt, Hanss Kristiāns klusībā šaubījās: gan jau aktieris vai dzejnieks kā nebūt iztiks bez latīņu valodas.

Un nu atkal bija sabrukušas visas viņa cerības: teātra direkcija pilnīgi bija atteikusies no viņa pakalpojumiem korī un kordebaletā un atdeva atpakaj «Laupītājus

Visenbergā» ar visai bargu vērtējumu. Kaut kādā neizprotamā veidā viņi bija uzzinājuši, ka anonīmajam autoram trūkst izglītības . . .

Nu labi, pieņemsim, ka viņš nolemtu ķerties pie mācībām, kā nākas. Lai iestātos universitātē, jāiemācās milzums dažādu zinību, nemaz nerunājot par latīņu valodu — tas neiet tik ātri kā uzrakstīt traģēdiju. Un visam jau nevar sameklēt bezmaksas skolotājus. Vajadzēs naudu, bet kur to lai ņem? Guldbergs savācis viņam nelielu summu, taču tā drīz vien būs cauri, un bez tam no tās pietiek tikai dzīvoklim un brokastīm . . . Taisni galva griežas, labi vēl, ka rakstot tas viss kaut kā aizmirstas.

Trešo gadu viņš ir pilnīgi atkarīgs no svešu cilvēku labdarības, un viņam kļūst aizvien grūtāk griezties gan pie viena, gan pie otra ar lūgumu palīdzēt, vienmēr riskējot saņemt atteikumu. Agrāk viņš ticēja, ka jebkurš cilvēks — ja nu vienīgi izņemot ļoti ļaunu! — labprāt palīdzēs talantīgam un trūcīgam zēnam. Izrādījās, ka tas nemaz nav tik vienkārši. Protams, vienmēr bija atradušies cilvēki, kas pret viņu izturējās ar patiesu līdzjūtību. Pats Ēlenšlēgers labvēlīgi pieņēma viņa kautros dievināšanas apliecinājumus. Sirsnīgi viņu uzņēma jaunie paziņas: dzejnieks Ingemanis, jaunais dzejnieks Tīle, slavenais fiziķis Ersteds.

Kustīgs un enerģisks, ar dzīvām, vērīgām acīm un humora pilnu smaidu Ersteds nebūt nebija tāds pedantisks zinātnieks, kas līdz ausīm ieracies savā zinātnē un neliekas par apkārtni ne zinis. Viņu interesēja viss: gan daba, gan cilvēki, gan māksla. Tāpēc viņš labprāt sarunājās ar zinātkāro zēnu, smaidot uzklausīja viņa nākotnes sapņus, deva lasīt grāmatas. Taču daudzās mājās Hansu Kristiānu uzņēma vienīgi tādēļ, lai uzjautrinātos par patētisko deklamēšanu Fīnes izloksnē un par viņa neveiklajām manierēm un jūsmīgajām runām. Komisko iespaidu palielināja zēna pārmērīgi vājais augums, pārāk īsās piedurknes un bikses, jocīgās, nebrīvās kustības, cenšoties apslēpt ielāpu vai atirušu vīli.

Par viņu smējās kā tirgoņu, tā aristokrātu salonos.

Kad Hanss Kristiāns nokļuva pieņemšanā pie princeses Karolīnas, Frederika gaišmatainā meita ar garo seju

un viņas preilenes, klausoties zēnā, bija veselu stundu uzjautrinājušās un vingrinājušās asprātībās, zobodamās par viņu, kaut ari vēlāk apdāvināja viņu par to ar saldumu turziņu un desmit dālderiem.

Arī teātrī par viņu smējās. Meitenes no kordebaleta spurdza viņam sejā. Aktieris Bauers masu skatu laikā vilka viņu tuvāk rampai, lai uzjautrinātu publiku ar izstīdzējušā, apnēsātās drēbēs ģērbtā pusaudža nožēlojamo izskatu. Korists Brants, izmantojot viņa nevarību, mēģinājumos bāza viņam mutē šņaucamo tabaku, lika priekšā kāju un, kad zēns vārgi mēģināja protestēt, iepļaukāja viņu.

Taču visļaunāk bija tad, kad Hanss Kristiāns ar neierobežotu atklātību visiem uzticēja savu sapni kļūt par slavenu dzejnieku. Pat draugi tikai raustīja plecus: viņiem tas likās pilnīgi neiespējami. Toties sveši cilvēki smējās līdz asarām: nu gan cērt pāri strīpai! Vai tādi izskatās slaveni dzejnieki? Nē, tam Andersenam vienkārši ir lieluma mānija!

Dažreiz šīs zobgalības bija tik nepārprotamas un rupjas, ka viņš ar visu savu naivo uzticēšanos tās uztvēra. Paguruma brīžos viņš jutās bezgala vientuļš. Neviens nopietni nedomāja, ka no viņa iznāks kas prātīgs.

Un baltajā naktī ezera krastā, spilgti atceroties Guld-berga dusmas, pārcilājis visu savu neveiksmju un pārestību pilno dzīvi, viņš bija tuvu izmisīgam lēmumam to izbeigt.

Uz mirkli saviļņosies ezera rožainais spogulis, norimsies apļi uz ūdens, un atkal tas būs kluss un mierīgs. It kā pasaulē nekad nebūtu dzīvojis smieklīgais zēns no Odenses, kurš iedomājies sevi par Aladinu. . . Visi viņa lielie plāni būs apglabāti tumšajā, dūņainajā dzelmē, un cilvēki tā ari nedabūs zināt, cik daudz viņš būtu varējis dot pasaulei. . . Ak, cik tas gan ir bēdīgi! Ja to visu tā iedomājas, nekādi nevar novaldīt asaras.

Bet, kamēr Hanss Kristiāns rūgti apraudāja talantīgā sapņotāja priekšlaicīgo galu, viņa apziņā sāka mosties protests. Kā! Labprātīgi aiziet no dzīves, nepierādot savas tiesības uz burvju lampu? Palikt ļaužu atmiņā kā vīzdegunīgam lielībniekam? Nē, tas būtu pārāk sāpīgi! Viņš taču zina, skaidri zina, ka spēj radīt kaut ko

labāku nekā līdz šim. Vajag tikai pamanīties un noķert aiz astes vienu no brīnišķīgajiem zelta putniem, kas simtiem lidinās viņa iztēlē, tas ir, jāatrod tādi vārdi, lai visi ieraudzītu šo putnu savā priekšā kā dzīvu —- ar mirdzošām spalvām, skanīgu balsi . . .

. . . Rīts pieteica savu ierašanos. Kokos sāka jautri čivināt putni — ne zeltīti, bet pelēcīgi un tomēr ļoti mīļi. Rosīgas namamātes ar lieliem groziem steidzās uz tirgu pēc zivīm un dārzeņiem. Tepat netālu spalgi iečīkstējās piena vedēja rati. Hanss Kristiāns sajuta, ka sēžot notirpusi kāja un nakts miglā drēbes kļuvušas miklas. Iedzert krūzīti karstas kafijas ar svaigu maizi un likties gulēt. . . Un, krietni izgulējies, viņš sēdīsies pie jaunas traģēdijas. To uzvedīs uz skatuves, viņš par to saņems naudu un izlietos stundām. Tad arī Guldbergs viņam piedos, un viss būs ļoti labi!

Darbs ritēja pilnā sparā. Jauno traģēdiju «Alfsols», ko viņš lasīja priekšā visiem un ikvienam, daudzi atzina par neapšaubāmi talantīgu. Vecā Jirgensena kundze pat apraudājās, bet viņas draugs mācītājs uzrakstīja ieteikuma vēstuli, ar kuru traģēdija tika nosūtīta teātrim.

Cenšoties vairot savu cienītāju pulku, Hanss Kristiāns devās pie pazīstamā Šekspīra tulkotāja Vulfa. Pēteris Vulfs, krietns jūrnieks un kaislīgs literatūras cienītājs, patlaban taisījās ieturēt brokastis, kad pie viņa ieradās jaunais dzejnieks ar biezu rokrakstu. Cerot novilcināt lasīšanu, izsalkušais saimnieks aicināja viesi dalīties ar viņu maltītē.

— Nē, nē, es steidzos, — apņēmīgi atteicās Hanss Kristiāns. — Es pie jums atnācu tādēļ, ka jūs mīlat Šekspīru, arī es viņu ļoti cienu. Un es jums gribu nolasīt savu traģēdiju «Alfsols».

— Nu labi, lasiet! — piekrita Vulfs.

Lasīts tika straujā tempā: Hansam Kristiānām šai dienā bija paredzēti vēl daudzi darbi. Pabeidzis viņš atsveicinājās. Uz Vulfa piedāvājumu pienākt vēl kādreiz viņš atbildēja, ka darīšot to labprāt, taču ne ātrāk, iekams būšot uzrakstīta jauna traģēdija.

— Bet tas taču droši vien nebūs tik drīz? — pabrīnījās Vulfs.

— Kāpēc ne? — savukārt brīnījās Hanss Kristiāns. — Ja es tūlīt sēdīšos klāt, tā būs gatava pēc kādām divām nedēļām . . . Bet tagad —- palieciet sveiki! — Un, zemu paklanījies kā uz skatuves, viņš nozuda, atstājis jūras vilku labsirdīgi smīkņājam un šūpojam galvu pie atdzisušajām brokastīm.

Daudz rūpju Hansam Kristiānām bija ar viņa darbu krājumu, ko viņš bija nodomājis izdot. Nosaukums būs vienkāršs — «Jaunības gadu veikums». Krājumā ietilps ari «Visenbergas laupītāji» un, protams, «Alfsols». Ievadam būs dzejā aprakstīta jaunā autora dramatisma pilnā dzīve. Turpat viņš ievietos arī savu pirmo stāstu •— «Spoks pie Palnatokes kapa». Protams, viegli var noprast, ka tas rakstīts Valtera Skota garā, bet nudien tajā ir ari kaut kas savs. Nostāstus par mednieka Palies spoku zemnieku mājā viņš bija ne vienu reizi vien bērnībā dzirdējis vakaros, kad skraidīja pēc piena uz kaimiņu ciemu, un, aprakstot vājprātīgo veco Stīnu, acu priekšā viņam tēlojās vecaistēvs . . .

Stāsta risinājumā noskaidrojās, ka bālā seja, kas vakaros vīdēja tumšajā logā un biedēja ciema iedzīvotājus, nemaz nepiederēja spokam, bet vecajai Stīnai. Un vispār visiem brīnumiem radās dabisks izskaidrojums. Vai gan prātīgs cilvēks ticēs, ka pa naktīm uz Palies kapa patiešām raud viņa mīļotās rēgs, bet pats Pālie met vēlīniem gājējiem akmeņus uz galvas? Sai ziņā Hansa Kristiānā viedoklis sakrita ar viņa tēva uzskatiem. Taču atšķirība bija tā, ka kurpnieks pilnīgi noraidīja māņticīgos nostāstus un fantastiskās leģendas, viņu neinteresēja to dzejiskums. Bet tieši šis dzejiskums neatvairāmi saistīja dēla dzīvo iztēli ari pēc tam, kad viņu vairs nešausmināja mātes māņticīgās bailes.

Tātad «Spokam pie Palnatokes kapa» jāparāda, ka autora jaunības gadu mēģinājumi neaprobežojas ar dzejām un traģēdijām vien (lasītāju gaume gan pamazām jau sāka dot priekšroku romānam).

Tā kā viņa lielākie iedvesmotāji bijuši Viljams Šekspīrs un Valters Skots, tad varētu izvēlēties sev pseidonīmu «Viljams Valters». Bet sevi jau ari nevar pavisam atstāt aizkrāsnē! Lai tad būtu «Viljams Kristiāns Valters». Pie tā viņš arī palika. Grāmatu viņš gribēja veltīt

Guldbergam, taču šim biklā vēstulē izteiktajam lūgumam dzejnieks atbildēja ar sarūgtinājumu un dusmām.

Tagad vajadzēja savākt ne mazāk par piecdesmit abonentu, kas parakstītos uz grāmatu: bez šādas garantijas izdevējs nebija ar mieru uzņemties risku to izdot. Tas nebija nekas pazemojošs: toreiz gandrīz visi dāņu rakstnieki mēdza iepriekš nodrošināt pasūtījumus, un vienīgi Elenšlēgers varēja atļauties to nedarīt.

Tāpēc Hanss Kristiāns skraidīja pa pilsētu ar parakstīšanās lapu, enerģiski vervējot tos, kas gribētu veicināt «Jaunības gadu veikuma» iznākšanu. Parakstīšanās noritēja diezgan gausi, taču viņš bija cerību pilns. Lai sevi uzmundrinātu, viņš laiku pa laikam izvilka izgriezumu no «Dienas Ziņām», kurā pazīstams recenzents bija ievietojis dažas izjustas rindiņas par gaidāmo jaunā, talantīgā dzejnieka darbu izdevumu, kurš viņam palīdzētu iegūt nepieciešamos līdzekļus turpmākajām mācībām.

Augustā viņam gadījās ārkārtīga veiksme: avīzē «Arfa» tika iespiests «Visenbergas laupītāju» pirmais cēliens. Lepnumā starojot, viņš nekavējoties pasniedza šo «Arfas» eksemplāru Tender-Lundas jaunkundzei, — izrādās, ka viņas palīdzība, traģēdiju pārrakstot, tomēr nav bijusi veltīga!

«Arfas» redaktors viņam izsniedza nelielu honorāru, un Hansam Kristiānām tā likās nedzirdēta augstsirdība: dieviņ tētiņ, viņš taču pats ar prieku būtu atdevis visu, kas vien viņam pieder, lai tikai redzētu savu darbu iespiestu! Tomēr nauda gan nebija lieka: ar cerībām vien paēdis nebūsi. . .

Burvju lampa likās jau ar roku aizsniedzama: lai tikai teātra direkcija labvēlīgi izturas pret nosūtīto traģēdiju.

Nepacietīgi gaidītais spriedums par traģēdiju «Alf-sols» bija jādod profesoram Rabekam, vienam no četriem teātra direkcijas locekļiem.

Šis gausais un nogurušais vecais vīrs ar veclaicīgu žabo bija neievērojams dzejnieks, toties liels mākslas pazinējs un cienītājs.

Viņa mājā Kopenhāgenas tuvumā — Bakehūsā — mēdza pulcēties gan augstākās sabiedrības dāmas, gan aktieri, gan dzejnieki. Sabiedrības dvēsele tomēr bija nevis pats Rabeks (viņš gadu ritējumā aizvien vairāk deva priekšroku klusumam un vientuļām pārdomām pie iemīļotajām grāmatām savā kabinetā), bet viņa sieva, Kammas kundze, enerģiska, dzīvespriecīga un gudra sieviete.

Siltā septembra dienā Rabeks atgriezās no teātra ar dažiem jaunu, nepazīstamu autoru lugu rokrakstiem, par kuru literāro vērtību viņam bija jādod atsauksme. Viņš šo pienākumu pildīja ļoti apzinīgi, nesteidzīgi un uzmanīgi lasīja rokrakstus un pēc tam, apsvērdams katru vārdu, rakstīja stingras, bet taisnīgas atsauksmes.

Ieraugot uz pirmā rokraksta titullapas Andersena vārdu, vecais vīrs iegrima domās. Viņš atcerējās, ka pirms trim gadiem bija noraidījis zēna lūgumu palīdzēt viņam kļūt par aktieri. Traucēt savu mieru un uzņemties rūpes par kaut kādu savādnieku jaunekli viņam nebija ne mazākās patikas. Lai galvenais direktors tiek galā ar aktieru kandidātiem, viņam pietiek ar iesācējiem autoriem! Bet tagad, izrādās, starp tiem ir arī šis «mazais deklamators», kā viņu sauc Kammas kundze ar savām draudzenēm. Redzams, viņš nav no tiem, kas atkāpjas grūtību priekšā. Tas ir slavējami. Bet vai viņam ir tā dievišķā dzirksts, bez kuras neatlaidībai nav nekādas nozīmes? Paskatīsimies, paskatīsimies . . .

Jau ar pirmo lappusi viņš neapmierināti sarauca savu plāno degunu: tā jau ir! Kur gan steidzas šie jaunie dzejnieki? Auļiem vien pāri visām ritma kļūdām, neprecīzi, vienmuļi izteicieni. . . Viņiem tas šķiet nesvarīgi, jo ar nākošo rindiņu tie taisās pārsteigt pasauli ar kaut ko vienreizīgu. Bet palūk — izrādās, ka nekā īsti nav ko teikt. . . Acīm redzot, arī ar literatūru neies cauri, mīļo Andersen!

Taču, jo tālāk viņš lasīja, jo labvēlīgāka kļuva vecā vīra melanholiskā, apaļā seja, kamēr beigās tajā pavīdēja pat viegls smaids.

Kas to būtu domājis, tai zēnā taču kaut kas ir! Protams, viņš pēc kārtas atdarina visus iemīļotos

rakstniekus, protams, viņš nezina skatuves īpatnības, viņam nav ne kopēja plāna, ne skaidri iezīmētu raksturu . . . Un tomēr — šajā juceklī brīžiem pavīd pa zelta graudiņam! Šai ziņā viņam, Rabekam, acs ir ievingrināta un deguns smalks, te viņš nevar kļūdīties.

Tā rakstīt bez jebkādas izglītības, pat bez vienkāršu pareizrakstības likumu zināšanām var tikai ļoti apdāvināts cilvēks. Jā, izrādās, ir vērts viņam palīdzēt. Vai nevajadzētu ar parakstīšanos savākt naudu, lai viņš varētu mācīties? Vai varbūt lūgt karali piešķirt stipendiju? Ai, cik tas viss ir grūti ... Te būtu vajadzīgs iespaidīgs, enerģisks cilvēks, nevis tāds noslēgts, slims vecis. Valsts padomnieks Kollins, teātra ekonomiskais direktors, — tas šoreiz būtu īstais vīrs . . .

Rabeks klusiņām nokāpa lejā dārzā un aizgāja līdz puķu dobēm, kur Kammas kundze rūpīgi apgrieza rožu krūmus, kas bija pilni smagiem, glezniem ziediem.

— Cik labi, ka tu iznāci ārā, — viņa teica, — tev tā der svaigs gaiss! Drīz taču iestāsies auksts laiks, es jau gudroju, kā labāk piesegt rozes . .. Vai tu man gribēji kaut ko teikt?

— Jā, — Rabeks sacīja, apsēzdamies uz soliņa. — Es gribēju izjautāt tevi par Andersenu. Viņš atsūtījis teātrim savu traģēdiju, un mani tajā šis tas ieinteresēja. No kādiem līdzekļiem viņš dzīvo? Vai viņš grib mācīties? Kā būtu, ja lūgtu Kollinu parūpēties par karaļa stipendiju viņam?

Tūkstoš astoņi simti divdesmit otrā gada trīspadsmitajā septembrī, desmit dienas pēc Rabeka sarunas ar Kammas kundzi, traģēdijas «Alfsols» autoru izsauca uz teātra direkcijas sēdi.

— Jūsu lugā izpaužas izglītības trūkums un nemākulība strādāt literāru darbu. Tā nav derīga uzvešanai uz Karaliskā teātra skatuves, — pieklājīgā, bet vēsā balsī viņam paziņoja Kollins.

Neveiksmīgajam Aladinam sašļuka dūša. Viss skaidrs: no šī Kollina nekas cits arī nebija gaidāms! Ne jau velti pirms dažām dienām, nezin kādēļ ataicinājis Hansu

Kristiānu pie sevis un veselu stundu izprašņājis par viņa dzīvi, Kollins nemaz neiedomājās uzslavēt «Alfsolu»! Bargs un cienīgs ierēdnis — vairāk nekas, vai viņam kāda daļa par nabaga sapņotāja likteni!

Taču Kollins tai pašā mierīgajā balsī turpināja:

— Neskatoties uz to, profesors Rabeks jūsu traģēdijā pamanījis talanta dzirkstis. Tādēļ direkcija uzskata, ka nepieciešams dot jums iespēju izglītoties. Šādā nolūkā mēs nolēmām ieteikt jūs karaļa stipendijai. Tiklīdz viņa augstība būs devis savu piekrišanu, jūs iestāsieties latīņu skolā. Protams, tas ir iespējams tikai ar to noteikumu, ka jūs būsiet ar mieru pilnīgi nodoties nepieciešamajām mācībām skolā. Apsveriet to nopietni un dodiet mums atbildi.

Četri direktori nogaidoši skatījās uz apstulbināto Hansu Kristiānu. Negaidītais jautājuma pavērsiens bija pilnīgi sajaucis viņam prātus.

Latīņu skola, tēva neaizsniedzamais sapnis ... Kā viņš tagad būtu priecājies! Nu gan Odensē visi brīnīsies . . . Ak, cik labi cilvēki, izrādās, ir šie direktori, un viņš tos bija nosodījis . . .

Bet kā tagad paliek ar viņa krājuma izdošanu? Vai tiešām viss jāmet pie malas? . . . Paliec sveika, brīvība! Acīm redzot, no latīņu valodas neizbēgt! . . . Karaļa stipendija — tātad izbeigsies rūpes par maizes kumosu ... Pret ģimnāzistiem visi izturas ar cieņu . . . Jā, bet vai viņam atliks laika rakstīt jaunu traģēdiju? «Pilnīgi nodoties ...»

Viņa priekšā sēdošo cilvēku jautājums klusumā gandrīz jau kļuva taustāms.

— Es jums esmu briesmīgi pateicīgs ... Es . . . es taisni nezinu, ko lai saka . . . Jūs par mani tā rūpējaties . . . Jūs redzēsiet, es centīšos visiem spēkiem! — viņš aizlūzušā balsī izteica.

«. . . ko viņš arī pieņēma ar pateicību,» tika ierakstīts protokolā.

— Mēs ceram, ka jūs patiešām izjūtat, cik liela ir jums piešķirtā labvēlība, — iespaidīgi teica galvenais direktors, kambarkungs Holsteins.

— Bet pats galvenais — cik nopietns ir jūsu

pieņemtais lēmums, — ne tik daudz papildināja, cik pieklājīgi izlaboja viņa vārdus Kollins.

— Mēs visi no sirds jums vēlam sekmes, — teica Rabeks.

— Vai direktoru kungiem nav vairāk jautājumu vai vēlējumu? Tādā gadījumā jūs varat iet, Andersen, — pabeidza Holsteins,

Un Hanss Kristiāns, kas, istabā ieejot, bija iesacejs dramaturgs, bet, iznākot no tās, — ģimnāzijas kandidāts, aizdrāzās stāstīt paziņām un rakstīt mātei par lielajām pārmaiņām savā dzīvē.

IV NODAĻA ALADiNS MĀCĀS LATIŅU GRAMATIKU

Teātra direkcijas lūgums piešķirt karaļa stipendiju Hansam Kristiānām Andersenam vēl mierīgi ceļoja pa kancelejām, kad nākamais studiozs jau kāpa diližansā. Jonass Kollins, kas bija uzņēmies visas sākumam nepieciešamās rūpes un izdevumus, izvēlējās savam aizbilstamajam latiņu skolu Slāgelsē. Tur nesen bija iecelts jauns rektors, pazīstams tulkotājs un, kā runāja, lietpratīgs pedagogs, — likās, grūti būtu atrast labāku audzinātāju jaunajam dzejniekam, kas sāk apmeklēt skolu septiņpadsmit gadu vecumā.

Tūkstoš astoņi simti divdesmit otrajā gadā, lietainā oktobra vakarā, Hanss Kristiāns soļoja pa klusajām Slā-gelses ielām. Garāmgājēji dzīvā ziņkārē pavadīja ar skatieniem viņa izstīdzējušo augumu: svešinieka ierašanās tiem bija vesels notikums, un notikumi Slāgelsē nemaz tik bieži negadījās.

Kad Hanss Kristiāns bija iekārtojies savā jaunajā dzīvoklī, pie viņa saimnieces Hennebergas ar visdažādākajiem ieganstiem sāka iegriezties kaimiņsievas: visām kārojās tā labi apskatīt karaļa stipendiātu un pie reizes arī patērzēt ar viņu. Sabiedriskais un paļāvīgais Hanss Kristiāns labprāt uzsāka sarunas, un drīzumā viņam jau bija vairāki paziņas, kas vai dega ziņkārē paklausīties, kā viņš lasa savus sacerējumus. Hanss Kristiāns cerēja, ka tikpat viegli varēs satuvināties ari ar rektoru Meis-lingu: tas taču dedzīgi bija interesējies par Bagesena strīdu ar Ēlenšlēgeru un reiz pat bija pats uzrakstījis traģēdiju. Droši vien skolniekam un skolotājam nebūs grūti atrast kopēju valodu, ja jau abiem ir tuva poēzija.

Tāpēc, pirmo reizi pošoties pie rektora, Hanss Kristiāns paņēma līdzi savu traģēdiju rokrakstus un nešaubījās — tiklīdz Meislings tās būs lasījis, viņi abi kļūs draugi.

Taču viss notika pavisam citādi, nekā viņš bija iedomājies. Netīrais, šā tā piekrautais rektora dzīvoklis, resnās Meislinga kundzes nolekšķējusī aube, nosmulējušies bērneļi, kas rosījās visa šī jucekļa vidū, — jau tas vien nepatīkami pārsteidza tīrīgās Marijas dēlu, kas kopš bērnības bija pieradis pie kārtības.

Bet, ieraugot pašu Meislingu — miesās izblīdušu maza auguma vīreli ar nokaitināta mopša ģīmi, ko ietvēra sanēsāta augstā apkaklīte, Hanss Kristiāns zaudēja dūšu.

Pūlēdamies izgaisināt žultaino izteiksmi rektora sejā, Hanss Kristiāns uzticēja viņam savu sapni kļūt par dzejnieku un pat nolasīja priekšā traģēdiju «Alfsols». Taču Meislings neizrādīja nekādu sajūsmu.

— Pietiks, man jau viss ir skaidrs . . . Cik man zināms, jūs esat apsolījis Kollina kungam pilnīgi nodoties mācībām?

— Jā, bet es domāju, ka brīvajā laikā . ..

— Nekādā gadījumā! Jūsu gados pārāk daudzi iedomājas sevi par dzejniekiem un apgrūtina citus ar savu uzbāzību. Paturiet prātā: es visā stingribā sekošu, lai jūs nepieviltu savu labdaru dāvāto uzticību un netērētu laiku un papīru visādu blēņu rakstīšanai.

Sarūgtinātais Hanss Kristiāns nopūzdamies paslēpa rokrakstu kabatā un pasteidzās atvadīties. Cerība uz rektora draudzīgo labvēlību bija pagaisusi kā ziepju burbulis.

Jaunā skolnieka zināšanu pārbaude neliecināja viņam par labu. Hanss Kristiāns ilgi un bezpalīdzīgi mīņājās pie ģeogrāfijas kartes, mēģinot atrast uz tās Kopenhāgenu. Labāk negāja arī ar ģeometriju, latīņu un grieķu valodām. Arī dāņu valodā viņš rakstīja ar rupjām kļūdām. Meislings nicinoši sprauslāja: tas nu gan ir zelta gabaliņš! Tāds cilvēks kā Kollins, liekas, būtu varējis kam labākam izmantot savu ietekmi, nevis izšķiest to kaut kāda nejēgas kurpnieka dēla dēļ! Kaut gan — varbūt ar jaunā skolnieka starpniecību Meislingam izdosies tuvāk iepazīties ar vareno Kollinu? Tas nemaz nebūtu par ļaunu. Un šī apsvēruma ietekmē Meislings savilka seju skābā smaidā.

— Jūs tiekat ieskaitīts otrajā klasē, Andersen, — viņš paziņoja. — Viss turpmākais būs atkarīgs no jūsu centības. Atcerieties, ka jums tas ir liels gods — apmeklēt skolu, kurā mācījušies daudzi Dānijas ievērojamie cilvēki!

Otrklasnieki saņēma jauniņo ar izsmiekla pilnu ziņkārību: kas tas par ērmu? Patiešām, šeit starp divpadsmit trīspadsmit gadu veciem zēniem Hanss Kristiāns izskatījās diezgan dīvaini. Viņš atšķīrās no tiem ar visu — gan pēc gadiem un izturēšanās, gan ar savu izcelšanos un dzīves pieredzi.

Taču lielajam augumam un «solīdajam» vecumam bija arī savas priekšrocibas: pret viņu sajuta zināmu cieņu.

Protams, bez jokiem un ķircināšanās neiztika, taču visbiežāk jaunpienācēja labsirdība un atklātā daba atbruņoja smējējus. Drīz tika noskaidrots, ka «garais An-dersens» nav ne pielīdējs, ne sūdzētājs, turklāt viņš prot stāstīt ļoti interesantus stāstus un nemaz neceļ degunu gaisā. Hanss Kristiāns nebūt necentās slēpt savu nezināšanu un paļāvīgi žēlojās biedriem par to, cik grūti tikt galā ar veselu kaudzi jauno priekšmetu, īpaši ar latīņu un grieķu valodām.

— Nu kas tad tur tik grūts? — ironiski smaidot, raustīja plecus Emīls Hundrops, klasē labākais skolnieks latīņu valodā.

— Ak Emīl, tu esi laimīgs, tev latīņu valoda padodas tik viegli, bet man galva sprāgst pušu no visām tām galotnēm un izņēmumiem, — skumji atsaucās Hanss Kristiāns.

— Nu dod šurp, es tev palīdzēšu, ko tu tur nesaproti! — Emīls vēlīgi ierosināja un viegli pārtulkoja sarežģītu latīņu tekstu.

Stundās Hanss Kristiāns visiem spēkiem centās nepalaist garām ne vārdu no skolotāja paskaidrojumiem, taču gadījās arī izklaidības brīži, kad visa uzmanība pievērsās kādam niekam — lāstekai aiz loga, spožam saules staram. Vai arī prātā pēkšņi ienāca doma: «Būtu labi uzrakstīt traģēdiju par Leonardo da Vinči dzīvi!» — un uzreiz ieskanējās kaut kādas vārsmas, pavīdēja neskaidri tēli . . . Atgriezies īstenībā — pārpildītajā un smacīgajā klases telpā, kur monotoni skanēja skolotāja balss un kur gribot negribot vajadzēs vēl vairākas stundas sēdēt uz šaurā sola, neērti saliecot garās kājas, viņš smagi nopūtās. Tādos brīžos brīvā dzīve Kopenhāgenā viņam tēlojās rožainā gaismā: aizvadīto dienu bads un aukstums bija aizmirsts. «Tā droši vien jūtas putns, kas iesprostots krātiņā,» viņš skumji domāja. Tad atkal viņā ierunājās sirdsapziņa, un viņš ar divkāršu uzmanību sāka klausīties vai ķērās iekalt uzdoto.

Mājās Hanss Kristiāns pie mācību grāmatām aizsēdējās līdz vēlai naktij. Henneberga kundze sen jau bija nolikusi pie malas savu mūžīgo adīkli un devusies pie miera, sen bija noklusušas viņas jautro meitiņu balsis un smiekli. Veco māju piepildīja naksnīgas skaņas: bikli skribinājās pele, miegā krikstēja vecais krēsls, pie loga vieglītēm klauvēja meža vīnogulāju sausais zariņš. Kad nogurušajās smadzenēs kāds ritentiņš apstājās un rindiņas grāmatā saplūda vienā vienīgā melnā svītrā, Hanss Kristiāns, nedroši atskatījies, izvilka sle-

peno melno burtnīciņu un ķērās pie dzejoļiem. Viņš rakstīja par pateicības jūtām pret Kollinu, par bērnības atmiņām, par mīļajām grāmatām, kas viņam bija pavērsušas brīnišķīgu, nepazītu pasauli. Un tas viņu atveldzēja kā dzīvinoša ūdens malks. Patiešām, ja vien Kopenhāgenas labdari zinātu, kāds mierinājums un atbalsts viņam ir dzeja, tie tik vienprātīgi un neatlaidīgi necenstos viņu atrunāt: «Nerakstiet dzejas, Andersen, nekādā ziņā nerakstiet dzejas!»

Pirmais skolas gads bija aiz muguras. Hanss Kristiāns aiz priekiem nezināja, kur likties: viņa pūliņi nebija bijuši veltīgi, eksāmenus viņš bija nolicis labi (tiesa, grieķu valodā gan izdevās dabāt tikai «apmierinoši», taču vairāk arī viņš nebija uzdrošinājies cerēt!), un Meislings viņu pārcēla uz trešo klasi ar lielisku raksturojumu. Biedri viņu apsveica, Kollins priecājās par viņa sekmēm, priekšā bija ziemsvētku brīvdienas Kopenhāgenā ar ciemošanos, dāvanām, teātra apmeklējumiem.

Taču jaukās dienas vienmēr paiet pārāk ātri: viņš nepaspēja ne attapties, kad atkal jau bija jāķeras pie kalšanas . . . Tiesa gan, viņš jau bija paspējis nedaudz pie tās pierast. Grūtākie pārbaudījumi viņu vēl gaidīja priekšā. Trešajā klasē grieķu valodu mācīja pats bargais rektors, un no viņa žēlastības nebija ko gaidīt.

Par labākajiem pedagoģiskās ietekmēšanas līdzekļiem Meislings uzskatīja uzkliegšanu un izsmieklu. Būdams lielisks seno valodu pratējs, viņš dziļi nicināja tos skolēnus, kas nevarēja no pusvārda uztvert viņa paskaidrojumus. Ja kāds skolnieks nebija sapratis, viņš tūdaļ noskaitās, nevis izskaidroja grūto vietu, bet apbēra nelaimīgo ar lamām un dzēlīgām piezīmēm.

It īpaši viņam palika izgāzt niknumu uz visjūtīgākajiem un visvieglāk aizvainojamiem skolēniem, un te nu viņam nebija labāka mērķa par «dzejnieka kungu An-dersenu».

Grieķu valodas stundas Andersenam pārvērtās par īstām mocībām. Sarāvies savā solā, viņš grūtsirdīgi vēroja Meislinga kustības, gaidot brīdi, kad rektora mazo, zaļo acu niknais skatiens pievērsīsies viņam. «Un par

97

7-90

ko gan viņš mani neieredz? Es taču cenšos no visa spēka. Protams, ari pret citiem viņš neizturas labāk, — varbūt tiešām viņš vēl mums labu, bet mēs ar savu stulbumu izvedam viņu no pacietības? Lūk, Emīls, piemēram, tā domā .. . Jā, mans pienākums ir censties iemīlēt viņu!»

Taču Meislings nedeva nekādu iespēju iesakņoties šim labajam nodomam. Pat tajās reizēs, kad Hanss Kristiāns bija iekalis no galvas grūtu uzdevumu, rektors izmanījās viņu apmulsināt, apbērt ar dzēlīgiem jautājumiem un, stāvot blakus kā kaķis trīcošam putniņam, gaidīt gaidīja neveiksmīgu atbildi. Un tad sacēlās vētra.

— Jūs esat nožēlojams nejēga un stulbenis! — Meislings dimdošā balsī kliedza. — Jums derētu iegāzt vienu kārtīgu pļauku, lai jūs izlidotu no savas vietas: tik un tā jūs neesat cienīgs to ieņemt. Un tāds idiots vēl uzdrošinās iedomāties sevi par dzejnieku! Tur taču zirgam jāsmejas!

Pamanījis asaras sava upura acīs, rektors triumfēdams krasi mainīja toni:

— Ak mīļais draugs, apslaciniet ar savām nesamaksājamām dzejnieka asarām šo sienu, kas jums ir līdzās! — indīgi saldenā balsī viņš ieteica. — Un, palūk, arī siena sāks sacerēt dzejoļus. Kāpēc gan ne? Jūsu piere taču ir no tāda paša materiāla.

Lai padarītu šāda veida izrādes interesantākas, Meislings neskopojās ar izdomu. Viņš uzaicināja apjukušo skolnieku pieiet pie loga un palūkoties uz saviem «brālīšiem» — aunu baru, kas dipināja garām, vai, bezcerīgi atmetis ar roku, vērsās pie krāsns un izlikās, it kā saņemtu no tās ātras un pareizas atbildes. Taču nekas nevarēja viņu tā nokaitināt kā ziņas par to, ka Hanss Kristiāns par spīti visam tomēr reizēm raksta dzejas.

Meislings pats bija neatzīts dzejnieks un jutās aizvainots savā autora patmīlībā. Un šis «Šekspīrs ar vampīra acīm» uzdrošinās cerēt uz to, kas nebija izdevies viņam, izglītotam, domājošam cilvēkam . . . Nē, tādu nejēdzību viņš necietīs!

Kad viņam reiz ziņoja, ka Hanss Kristiāns lasījis dzejas pie saviem Slāgelses paziņām, viņš piedraudēja nepaklausīgajam audzēknim ar tūlītēju izslēgšanu un aiz-

liedza iet viesos bez īpašas atļaujas. Viņš ari brīvdienās ar prieku atstātu Hansu Kristiānu Slāgelsē, — viņā kūsāja sašutums par to vien, ka jauneklim atvērtas Kollina, Vulfa, Ersteda un pat Ēlenšlēgera nama durvis, — taču tad nāktos stāties pretī Kollina gribai, un no tā Meislings centās izvairīties. Brīvdienas nu palika Hansam Kristiānām kā ilgota oāze, kā īss, laimīgs atelpas brīdis pirms jaunu mocību posma.

Dažreiz viņš brīvdienas pavadīja Odensē, taču biežāk Kopenhāgenā un visur tika sirsnīgi uzņemts. Kad viņš Odensē pastaigājās pa ielām ar novecojušo, salīkušo, taču lepnumā starojošo māmuļu, viņš jutās vispārējas uzmanības centrā. Ļaudis tīšām vēra vaļā logus, lai palūkotos uz «kurpnieka Marijas» dēlu, kas kļuvis par tik izcilu personu. Padomājiet tikai — karaļa stipendiāts!

Viņš apciemoja vecos paziņas — pulkvedi Guldbergu, vecītes Bunkeflodes, izdevēja Iversena ģimeni, un visi viņi ar interesi klausījās stāstos par Kopenhāgenas raibo dzīvu un viņa panākumiem un grūtībām skolā.

Vecākā no īversena sešām mazmeitām, sapņainā un slimīgā Henriete, arī ļoti mīlēja dzeju un no visas sirds juta viņam līdzi. Vēlāk viņa kļuva Hansa Kristiānā tuvs un uzticams draugs, un līdz pat Henrietes nāvei abi vēstulēs uzticēja viens otram visslepenākās sirdsdomas un jūtas.

Daudz draugu bija arī Kopenhāgenā: Hanss Kristiāns viegli sadraudzējās ar cilvēkiem, ja tie bija viņam labvēlīgi. Taču pirmajā vietā bija Kollina un Vulfa mājas.

Kapteinis Vulfs — tas pats Šekspīra tulkotājs un jūrnieks, kuram iesācējs dramaturgs reiz ar savu traģēdiju bija izjaucis brokastis, — neveltīja visai daudz laika viesim no Slāgelses, toties viņa sieva un meita patiesi dzīvoja līdzi Hansam Kristiānām. Bet katra to izrādīja citādā veidā. Vulfa kundze pacietīgi klausījās viņa žēlošanos par Meislingu, uzmundrināja un pamācīja, cenšoties iepotēt viņam savus pašas uzskatus un izdzīt no prāta «nelaimīgo untumu» — cerību kļūt par dzejnieku. Viņas meita Henriete jeb Jete, kā ģimenē viņu mēdza

saukt, šo cerību atbalstīja, tāpat kā viņas vārdamāsa no Odenses. Kad Hanss Kristiāns pirmo reizi iepazinās ar Jeti Vulfu, viņu pārņēma dziļš bezpalīdzīgs žēlums un reizē neveiklības sajūta: šī sīkā meitene ar maigo balsi bija kuprīte.

Tomēr ļoti drīz neveiklības sajūta izzuda: Jete izturējās tik nepiespiesti jautri, sarunājās,-tik asprātīgi un dzīvi, ka Hanss Kristiāns jutās pilnīgi apburts. Izrādījās, ka viņiem ir daudz kopīgu īpašību: prasme uztvert jocīgo (Slāgelsē Meislinga varas ietekmē šīs spējas Hansam Kristiānām apsīka, taču Kopenhāgenā tās atkal atplauka), tieksme uz dīvainām un uzjautrinošām fantāzijām, sapņi par tālajām, siltajām zemēm, kaislīga mīlestība uz grāmatām.

Plašajā, gaumīgi iekārtotajā Vulfu dzīvoklī Hanss Kristiāns atkal sāka justies kā Aladins, kas beidzot no nabadzīgās būdiņas nokļuvis pilī.

Pamazām viņš iedzīvojās arī Kollinu mājā, kur viņam aizgādnis bija atvēlējis nākt, kad vien vēlas, taču te tik gludi vis negāja. Kollina vecākie bērni — Eduards un Ingeborga nebūt nebija sajūsmināti par svešinieka ielaušanos viņu slēgtajā ģimenes lokā. Viņi gan neizrādīja to tieši — tēva griba mājā bija likums, — taču katrs viņu žests, katrs skatiens Hansam Kristiānām it kā teica: tu mums esi svešs, gluži svešs. Un viņš sarka, mulsa, jutās nebrīvi. Bet kā viņam gribējās patikt tiem abiem — atturīgajam, asprātīgajam, pašpaļāvīgajam Eduardam un viņa mundrajai, zobgalīgajai māsai. Taču tie nelikās par viņu daudz zinis un, viņu ignorēdami, labprāt mēdza pārmīt vienu otru jociņu un mājienu, ko varēja saprast tikai zinātājs. Ir Hansa Kristiānā raksturs, ir viņa dzejas nemaz neatbilda viņu gaumei: pārāk daudz jūtelības un nenosvērtības — tāds bija viņu spriedums.

«Es gribētu gan zināt, kādi viņi būtu uzauguši Odenses nomalē, nevis šajā laimīgajā, bagātajā mājā, kur gudrais, darbīgais un laipnais tēvs vadījis katru viņu soli,» Hanss Kristiāns pie sevis nopūtās.

Bet varbūt, neraugoties uz šo atšķirību, viņam vēl izdosies sadraudzēties ar Eduardu? Pagaidām sirds siltumu, pēc kura viņš tik ļoti alka, viņam izrādīja tikai

vecais Kollins un vēl, šķiet, mazā Luize, — viņš taču no papīra izgrieza viņai jocīgas figūriņas un stāstīja pasakas.

Tūkstoš astoņi simti divdesmit piektā gada rudeni Meislinga izturēšanās bija krasi mainījusies, un skolēni ar izbrīnu apsprieda tās cēloni: rektors pret Hansu An-dersenu bija kļuvis gandrīz laipns.

— Es jau tev sacīju, ka velti tu apvainojies uz viņu! — Emīls teica. — Nu tu esi sācis labāk atbildēt grieķu valodu, un — lūdzu! — viņš uzreiz izturas pret tevi citādi.

— Ak, cik tu gan vienkārši spried! — viņam iebilda Hansens, kas vairāk cienīja mūziku nekā latīņu valodu un arī bija izbaudījis uz savas ādas rektora svaidīgo dabu. — It kā Andersens arī agrāk nebūtu varējis labi atbildēt! Toreiz «briesmonis» tīšam jaucās pa vidu un tagad nejaucas, tas ir viss. Un svētdienās sācis aicinat viesos. Tu uzmanies, Andersen, «briesmonis» ir viltīgs.

— Taisnība! — apstiprināja Jenss Vīds, kas dzīvoja pie rektora. — Nekad nevar zināt, ko viņš darīs, nolamās pēdējiem vārdiem vai uzcienās ar punšu.

— Lai dzīvo rektora punšs! -— smiedamies iesaucās Hansens. — «Briesmonis» no tā vienmēr kļūst lādzīgāks . . . Un bez tam, kad viņš spiež citronus punšam, viņam vismaz pirkstu gali kļūst tīri — arī savs labums!

Un skolēni pamatīgi sāka apspriest jautājumu, kas viņiem arvien nelika mieru: vai rektors kādreiz mazgā rokas, un vai viņš novelk svārkus, kad iet gulēt? Vairums par to izteicās noliedzoši.

Hanss Kristiāns vispār viegli spēja pāriet no galēja izmisuma uz rožainām cerībām, un trīs gadus ilgā saskare ar Meislingu vēl vairāk bija attīstījusi šo īpašību. «Andersens vai nu lidinās pa mākoņiem, vai ar visu sparu nokrīt bezdibenī — vidusceļa nav!» jokoja klases biedri. Šobrīd viņš bija gatavs «lidināties pa mākoņiem» : Meislings kļuvis labsirdīgs, tātad ar grieķu valodu viss būs kārtībā, citos priekšmetos atzīmes ir labas — raugi, arī laika drīz paliks vairāk. Un laiks tik ļoti vajadzīgs! Viņš, Hanss Kristiāns, taču ir iecerējis nopietnu

darbu. Viņš rakstīs vēsturisku romānu, tāpat kā Valters Skots! Protams, darbs ir liels un grūts, bet dažus skatus viņš jau tagad sev iztēlojas līdz pēdējam sīkumam . . . Šī nodoma rašanos ierosināja tikšanās un sarunas ar dzejnieku Ingemani, kas nesen bija apmeties kaimiņu pilsētiņā Sorē. Ingemaņa mazajā, omulīgajā mājiņā pie tējas tases, ko pasniedza laipnā saimniece, Hanss Kristiāns aizrautīgi klausījās mājastēva prātojumus par Dānijas pagātni: par asiņainām kaujām un karavīru varonību, par likumīgajām un daiļajām dāmām, par karaļa pavēlēm. Ingemanis strādāja pie romāna par senajiem karaļa Valdemāra laikiem. Saprotams, arī Hansam Kristiānām radās dedzīga vēlēšanās izmēģināt spēkus šajā jomā. Viņš aprunājās par šo ieceri ar Ingemaņa skolnieku Kārli Bageru (dzejnieks Sorē akadēmijā lasīja lekcijas dāņu literatūrā, un studenti labprāt mēdza iegriezties pie laipnā un lēnīgā pasniedzēja).

Hansu Kristiānu vilināja XVI gadsimts •*— Kristiānā II valdīšanas laikmets. Vēsturnieku atsauksmes par šo karali ir ļoti sliktas, jo viņš asiņaini izrēķinājies ar nepakļāvīgajiem augstmaņiem. Baroni un bīskapi iespundēja viņu cietumā, un ar tumsībā, važās un vientulībā pavadītajiem gadiem viņš izpirka visus ļaunos darbus, ko bija pastrādājis savā mūžā. Bet tautā Kristiānu pieminēja ar labu: viņš taču bija sapratis zemnieku grūto dzīvi un kā vien varēdams centies to atvieglināt. Un bez tam — cik dzejiska ir bijusi viņa mīla pret vienkāršo nabadzīgo meiteni Diveku . . . Tas nu tā, taču nākamā romāna priekšplānā tomēr nebūs karaļa tēls, bet tautas masu skati. Cietsirdīgie, mežonīgie feodāļi, kas rīda zemniekus ar suņiem, katoļu garīdznieki, kas sūta uz sārtu sievietes, kuras apvainotas burvestībās . . . Tieši šo sadedzināšanas skatu Hanss Kristiāns iztēlojās visos sīkumos. Rupjais bende (kā divas ūdens lāses līdzīgs Meislingam) sagrābj aiz matiem nabaga veco Metu — viņu taču uzskata par raganu! — un velk uz liesmojošo sārtu, bet māņticīgie ļautiņi drūzmējas apkārt un nolūkojas šajā šausmu skatā. Hanss Kristiāns juta sejā liesmas svelošo elpu, dzirdēja upura kliedzienus un garīdznieka rāmo balsi . . . Kārlis Bagers apgalvoja, ka tas būšot satriecošs gabals!

Jā, ja tikai būtu bijis laika visu to uzrakstīt. . . Kaut ko taču viņš ir iemācījies pa šiem gadiem, ne velti skolotājs Kvistgors slavē viņa sacerējumus par dzīvajiem tēliem un vijīgo stilu.

Sājā jomā Hanss Kristiāns jutās kā zivs ūdenī — pat salīdzināt nevar ar grieķu valodu — un pats labprāt palīdzēja biedriem. īpaši viņam bija padevies pēdējais sacerējums: vajadzēja rakstīt «par kādu no labākajām, cildenākajām īpašībām, ar ko cilvēks atšķiras no dzīvnieka». Un viņš savu darbu veltīja fantāzijas slavinājumam. Viņš ar iedvesmu attēloja «gaišo garu Fantazusu, daiļu jaunekli ar mirdzošām acīm». Fantazuss atnāk pie bērniem un māca tiem izprast pasauli vēl pirms viņa nopietnā brāļa — Saprāta. Kas gan uztur možu garu jauneklim, kurš savā dzīves ceļā rāpjas augstās klintīs, pārvar brāzmainas straumes? Protams, Fantazuss!

Nu, bet tagad Fantazusam nāksies palīdzēt kādam no saviem audzēkņiem uzrakstīt vēsturisku romānu. Kaut nu tikai Meislinga negaidītā laipnība atkal neizvērstos dusmās!

Pagāja dienas, taču Hansena drūmie paredzējumi arvien vēl nepiepildījās: Meislings bija jautrs un vēlīgs. Viņš ar aizrautību stāstīja par to, kā senajā Grieķijā notikušas dzejnieku sacensības, lasīja priekšā dzejas, bet uz neveiksmīgām atbildēm reaģēja ar īsu «ēzelis!» vai «stulbenis!», necenšoties vainīgos raksturot sīkāk.

Viegli palaistie «ēzeļi» un «stulbeņi» bija ļoti apmierināti, un, lai gan tuvojās eksāmenu laiks, klasē noskaņojums bija možs.

Kādu vakaru, kad Meislings bija devies savā kārtējā pastaigā, viņa laulātā draudzene ieaicināja Hansu Kristiānu pie sevis. Viņa cienāja jaunekli ar tēju un ilgi sūdzējās par kalpoņu rupjību un zaglīgumu: viņai ar tām bija mūžīgi kari.

— Visa māja uz maniem pleciem, bet es taču esmu tikai vārga sieviete! — viņa pūta. — Meislings ir aizņemts ar savu zinātni, viņam nav laika iedziļināties

sīkajās mājas rūpēs. Bez tam es dievinu mākslu, un man nav neviena, ar ko dalīties savās jūtās . . .

«Kādēļ gan viņa pēkšņi kļuvusi tik runīga?» viesis pie sevis brīnījās. Taču būtu nepieklājīgi tieši jautāt, kādā nolūkā viņš aicināts, un viņš padevīgi gaidīja. Galu galā viss noskaidrojās.

Meislinga kundze paziņoja, ka mājās esot milzum daudz brīvas vietas, kas gluži veltīgi netiekot izmantota, un, lai gan istabiņā blakus saimnieces guļamistabai jau dzīvojot Jenss Vīds, tur noteikti varot novietot vēl vienu īrnieku.

«Vai tiešām? . . .» drūmas nojautas iesmeldzās Hansa Kristiānā sirdī.

— Mans vīrs nemaz nav tik dusmīgs, kā reizēm liekas! — pieglaimīgi čivināja Meislinga kundze. — Un sirdī, mīļo Andersen, viņš jūs mīl. («Ak — diez vai. . . Lai gan — dievs vien to zina!») Jā, jā, un viņš ir ļoti norūpējies par jūsu likteni. Jums taču labi jāsagatavojas eksāmenam, citādi jūsu labdaris Kollins būs ļoti apbēdināts. Un mans vīrs tik ļoti ciena Kollinu, ka to grūti pat izteikt! Viņa dēļ vīrs ir ar mieru veltīt jums visus spēkus un laiku, sēdēt ar jums cauriem vakariem. («Vēl vakaros! Vai, kādas šausmas!») Bet tad ir nepieciešams, lai jūs dzīvotu pie mums. («Nu jā, te nu tas ir! Ak kungs, ko lai es daru?») Ticiet man, es par jums rūpēšos kā par miesīgu dēlu. Mēs abi ar jums taču esam dabas bērni, un neviens nespēj jūs izprast tik dziļi kā es!

Rotaļīgās sprodziņas uz rektora laulātās draudzenes zemās pieres notrīsēja tvīksmīgā nopūtā. Aizplūdušām actiņām maigi lūkojoties uz Hansu Kristiānu, viņa gaidīja atbildi.

— Es esmu ļoti pateicīgs ... Es nešaubos, ka jūs būsiet laba pret mani... — viņš nomurmināja. -— Bet, ziniet, es taču pats neko nevaru izlemt! Man jāuzraksta padomniekam Kollina kungam . . .

— Jā, jā, protams, tas jau ir skaidrs bez teikšanas! Bet jums viņam jāpaziņo, cik jums būtu izdevīgi pārcelties pie mums. Tādā gadījumā viņš noteikti dos savu piekrišanu.

Tā arī viss notika. Kollins atzinīgi uzņēma priekšli-

kurnu par pārvākšanos pie Meislinga, un Hanss Kristiāns, asaras liedams, uzrakstīja vēstuli labajai Henne-berga kundzei, paziņodams, ka viņš ir spiests pamest tās māju. Pateikt viņai to vārdiem viņam pietrūka spēka.

Nākamajā dienā slāgelsieši dedzīgi apsprieda šo jaunumu, un sabiedriskā doma nebūt nebija rektora pusē.

— Kauna lieta! Nepietiek ar to, ka viņš moka zēnu savās stundās! — sašuta mācītāja kundze, kas labvēlīgi izturējās pret Hansu Kristiānu. — Tagad viņam vēl ievajadzējies aizvilkt viņu uz savām mājām. Un to jau katrs zina, kas tās ir par mājām: tīrā cūkkūts, atklāti sakot.

— Meislinga kungs aizliedza Andersenam piedalīties kora mēģinājumos mūsu mājās! — atgādināja aptiekāra sieva. — Tas, redziet, it kā traucējot mācībām! Bet mēs taču sapulcējamies tikai svētdienās. Visa vaina ir tā, ka es nebiju ielūgusi Meislinga kundzi: kam gan patīk redzēt to personu savās mājās? Kur būtu jāpieskata pašas bērni, viņa cita nekā nezina kā pastaigāties un ķiķināties ar virsniekiem, kamēr vīrs ir Kopenhāgenā. Un pie tam no viņas nāk tāda punša smaka, kad ar viņu sāk runāt . . .

Galu galā visi bija vienis prātis, ka Meislingu nolūks skaidrs pat bērnam: viņiem mūžīgi nav naudas, un tāpēc tie nolēmuši nogrābt Henneberga kundzei divsimt rīksdālderu gadā par pansionāra uzturēšanu — kā nekā apaļa summiņa, it īpaši tādiem, kas iestiguši parādos līdz ausīm! Turklāt Andersenu pabalsta pats Kollins — svarīga persona! Un rektors cer gūt sev kādu labumu no tuvākām attiecībām ar viņu, tādēļ arī blēdās, iegalvodams, ka rūpējas par sava audzēkņa labklājību.

Un, lai gan Slāgelsē ļaunās mēles nereti pārspīlēja savu tuvāko trūkumus, šajā gadījumā tām bija pilnīga taisnība.

Pa Slāgelses apkārtnes zaļajiem līdzenumiem lēni ripoja smaga kariete, līdz pēdējai iespējai piedzīta ar cilvēkiem un mantām. Bērni vēkšķēja, saiņi un grozi spieda no visām pusēm, un Hansa Kristiānā garās kājas, šaurībā nedabiski saliektas, bija gluži notirpušas.

Blakus svētlaimīgi šņākuļoja Jenss Vīds — viņa sīkajam augumiņam jau nu gan pietika vietas! — bet Meis-linga kundze laiku pa laikam cēla pie lūpām punša blašķi un nepareizā meldiņā dungoja sentimentālas āri-jas. Rektors brauca karietes augšstāvā.

Meislingu ģimene ar abiem pansionāriem pārcēlās uz Helsingēras pilsētu: ģimenes galva nesen bija panācis, ka viņu iecēla par rektoru turienes latīņu skolā.

Pirmajā ceļojuma dienā Hansa Kristiānā domas arvien vēl kavējās Slāgelsē: nav arī brīnums, tur taču pavadīti gandrīz četri gadi! Atmiņā nāca paziņu draudzīgie vēlējumi, atvadīšanās pastaigas pa iemīļotajām vietām. Sev līdzi viņš veda albumu, kas bija pilns ar dzejoļiem un zīmējumiem. Kāds no Ingemaņa skolniekiem bija rūpīgi nokopējis Šillera portretu un zem tā parakstījis:

So dzejas milzi dižo Tev uzzīmēju es,

Bet patiesāks un mīļāks Ir tas, ko sirdī nes.

Tālāk nāca Ingemaņa un Kārļa Bagera atvadu dzejoļi. Tad tur bija Pegazs ar gulbja spārniem un neiedomājami izliektu kaklu — kādas sentimentālas Slāgelses jaunavas zīmējums, kura licēja studioza Andersena dzejiskajam talantam . . . Vārdu sakot, katra albuma lappuse stāstīja, ka viņš četros gados bija ieguvis labu tiesu draugu. Vai viņi vēl kādreiz satiksies?

Uz visām pusēm ceļi ies.

Starp mums nu jūra klāsies,

Bet gaišais tēls tavs saglabāsies, —

raugoties pa karietes logu, viņš sevī čukstēja Kārļa dzejoli.

Taču ceļojuma otrajā un trešajā dienā viņš pilnīgi ļāvās jaunajiem iespaidiem. Jo tuvāk nāca Helsingēra, jo gleznaināka kļuva apkārtne. Skumji vienveidīgos laukus un zemos pakalnus nomainīja mežiem apauguši fjordu krasti, lieli zvejnieku ciemi, senlaicīga baznīca uz stāvas kraujas. Nē, labi gan, ka viņš ticis projām no Slāgelses! Ne jau pārmaiņu alkas vien viņu mudināja pārcelties. Galvenais bija kas cits: Meislings dievojās,

ka bez viņa palīdzības Hanss Kristiāns universitāti neredzēšot kā savas ausis, bet pēc diviem gadiem taču karaļa stipendija būs cauri! Arī Kollins uzskatīja, ka tā riskēt nevar: protams, Meislings dažkārt ir rupjš un ass, bet var izrādīties, ka cits viņa vietā nemaz nav labāks un otru tādu speciālistu savā priekšmetā diez vai izdosies tik ātri atrast. Protams, Hanss Kristiāns nekādi nevarēja noliegt, ka rektors ir gudrs cilvēks. Būtu vēl labāk, ja izdotos aizmirst visas viņa nodarītās netaisnības un pārestības! Hanss Kristiāns ilgi nepieminēja ļaunu, tomēr vienmēr iznāca tā, ka nebija vēl aizmirsies viens nodarījums, kad jau atgadījās cits, vēl ļaunāks . . .

Taču šajā pavasarī, pirms aizbraukšanas uz Helsin-gēru, rektors pret Hansu Kristiānu izturējās tīri ciešami, un tā gribējās cerēt, ka jaunajā vietā viss ies vēl labāk . . .

Pēdējo nakti pirms galamērķa ceļinieki pavadīja iebraucamā vietā Fredriksborgas tuvumā. Netālu slējās veca pils ar torņiem un paceļamajiem tiltiem, gluži kā ilustrācija Valtera Skota vai Ingemaņa vēsturiskam romānam. Hanss Kristiāns steigā paēda vakariņas un devās turp. Pils iekšējā pagalmā dobji atbalsojās ik solis. Apdilis sūnu samts klāja akmens plāksnes, starp tām šur tur spraucās laukā zāle. Uzlēca mēness, zem simtgadīgajiem kokiem sāka šūpoties ēnas, bet pils augstajos ldfos ietrīsējās tikko jaušama spokaina gaisma. Atbalss bija kādreizējo krāšņo dzīru trokšņa atskaņa. Ēnas piederēja daiļajām dāmām un drošsirdīgajiem bruņiniekiem.

No grāvja, kas apjoza pili, augšup kāpa balta migla un atskanēja priecīgs varžu koris. Hanss Kristiāns uztrūkās un nokratīja uzplūdušās viduslaiku vīzijas. Tas viss, protams, bija ļoti skaisti un romantiski, bet cik briesmīgi būtu pastāvīgi dzīvot šajos drūmajos mūros, kur zaļi pelējuma plankumi plešas uz greznajiem paklājiem un gobelēniem un no dziļajiem pagrabiem lien laukā nekaunīgu žurku bari! . . . Nē, neparko viņš nebūtu ar mieru pārcelties šajos senajos laikos, tos daudz labāk vērot iztālēm.

Nākamajā dienā viņi ieradās Helsingērā. Jā, te jau nu

bija labāk nekā Slāgelsē vai drūmajā Fredriksborgā. Te varēja klaiņot pa ļaužu pilnām, trokšņainām ielām, no pakalna nolūkoties zilajos līča ūdeņos un baltajās kuģu burās, sapņot par ceļojumiem uz tālām zemēm un sacerēt dzejoļus . . .

Hansu Kristiānu pārņēma līksms noskaņojums. Skolā — ērtas, gaišas klases (vai tās var salīdzināt ar Slāgelses būceņiem!), valodīgi, sprigani, taču diezgan laipni biedri, Meislings jaunā uzvalkā, tīrs un saglaudies un — par laimi! — līdz ausīm iegrimis savos darbos. Kopenhāgena tikpat kā ar roku aizsniedzama: no rīta izej, vakara pusē jau esi tur. Pa ceļam vari ogot, lasīt «Tūkstoš un vienu nakti') un pastarpēm alkaini lūkoties apkārt: ik nieciņš prasīties prasījās ietērpties dzejas rindās!

Pēc viena tāda ceļojuma radās dzejolis «Vakars». Tajā bija gan smaržīgas vijolītes un prozaiskas baltas zosis, rietošās saules stari dzirkstīja zvejnieku būdas ieplīsušajās logu rūtīs, ērkšķu krūms nelepojās ar ziediem vai ogām, bet ar izžautām drēbju lanckām, un laipnā, zilā debess staroja pār zvejnieksievu, kas gurdi kāpa uz mājām, un vecu zemnieku, kas pārskaitīja skil-lingus savā apdilušajā maciņā.

Bet palūko to garo vīru tur, piekalnītē! Deguns kā lielgabala stobrs, acis kā kniepadatas galviņas, un seja bāla kā nelaiķim Verteram . . . Ak, tas taču ir dzejnieks pats!

Jā, kad Hanss Kristiāns bija labā omā, viņš nebūt nebija akls pret visu pasauli, izņemot sevi pašu, kā viņam mēdza pārmest, un ar prieku varēja pasmieties par sevi, negaidot, kad to izdara kāds cits!

Tāpat kā uz Meislinga jaunajiem svārkiem sāka krāties putekļi un māja ieslīga parastajā nekārtībā, ari rektora noskaņojums tapa arvien drūmāks. Nekas negāja, kā vajag: viņš vispār nederēja skolas vadītāja amatam, kur nu vēl tik lielas skolas kā Helsingērā. Viņam nebija ne saimniecisku, ne administratīvu dotību. īsā laikā viņš noskaņoja pret sevi gan skolēnus, gan skolotājus. Mājās plosījās un klaigāja netīrīgi bērni, kalpones blīk-šķināja durvis un pieprasīja aprēķinu un ieturēto algu, Meislinga kundze sarīkoja histēriskus tračus.

•— Kas vēlas noskatīties kundzes histēriju? Četri graši par ieeju! — ņirdza kalpone, kas tika sūtīta pēc ūdens. Vakarā notika izlīgšana. Tā pati kalpone, saimnieces samācīta, ielavījās kabinetā un atlēja rumu no Meis-linga slepenās blašķes, lai abām ar kundzi uzvārītu punšu. Saimnieks, to atklājis, spēra vai zemes gaisā un rāvienā iztukšoja pārpalikumu: vajadzēja taču kaut kā sirdi remdināt!

Dzīve Helsingērā bija dārgāka nekā Slāgelsē, un Meis-linga parādi auga kā sniega lavīna. Visu sakrājušos žulti šis neatzītais dzejnieks, pedagogs pret paša gribu un nelaimīgais vīrs izgāza uz apkārtējiem cilvēkiem, un, tāpat kā Slāgelsē, visbiežāk šis grēka āzis bija Hanss Kristiāns.

Līdzšinējiem iemesliem, kuri izraisīja piekasišanos, izsmieklu un neapmierinātību, nāca klāt jauns: Meis-lings sāka savam īrniekam pārmest, ka tas šim pārāk dārgi izmaksājot. «Tas zeņķis mums noēdīs matus no galvas!» viņš domāja, glūnīgi vērodams, cik ātri Hanss Kristiāns iztukšo šķīvi. Protams, šis domas viņš nepaturēja pie sevis, un katru dienu pie galda izcēlās sarunas par to, ka produkti kļūstot dārgāki un par divsimt rīks-dālderiem gadā barot un uzturēt cilvēku — tur jau stāvus var izputēt!

Pamazām saimnieki sāka taupīt uz īrnieku rēķina: nevar taču atraut gaļu vai citu ko dārgāku ģimenes galvām, arī bērniem krietni jāpaēd; Meislinga kundzei vārga veselība un, tā kā viņai ir sliecība uz histērijām, tad jāstiprina spēki! Nu, bet Jenss un Hanss Kristiāns var iztikt ari ar plānāku ēdienu, tos tikpat nevar piebarot! Lai kalponei nebūtu liekas rūpes, viņiem skopo porciju lika abiem uz viena šķīvja. No Meislinga ciešā skatiena kumoss spriedās rīklē, un Hanss Kristiāns parasti cēlās no galda tukšu vēderu. Drīz viņš kļuva tikpat vājš kā tolaik, kad Kopenhāgenā bija grūti klājies. Uzvalks, kas bija pašūts, ierēķinot «augšanas tiesu», brīvi kuļājās uz kaulainā stāva. Naktī strādādams, Hanss Kristiāns bieži juta drausmīgu nespēku visā augumā: badošanās un pārpūle lika sevi just. Turklāt istabā valdīja spīvs aukstums: arī malka bija jātaupa, un krāsns alkatīgajā mutē lika tikai piecas sešas tievas pagalītes. Taču

aiziet kaut kur viesos un sasildīties pie saimnieku laipnā smaida, siltas krāsns un tases tējas bija neiespējami: Hanss Kristiāns dzīvoja kā cietumnieks. Pēc stundu beigām skolas durvis tika noslēgtas, un viņš netika laukā. Pat baznīcu Meislings viņam aizliedza apmeklēt. Palika divas iespējas: vai nu sēdēt pie grāmatām, vai pakavēt laiku rektora bērniem. Vienu otru reizi tas nemaz nebūtu slikti: Hanss Kristiāns mācēja rotaļāties ar bērniem un pats dzīvoja tiem līdzi ar visu sirdi. Tomēr visbiežāk iznāca tā, ka bērnus bez kautrēšanās atstāja viņa ziņā, bet viņu kā slogs nospieda doma par nesagatavotām stundām. Kaut kas viņam tomēr bija paveicies: matemātikā Helsingērā viņš saņēma atzīmes «ļoti labi», par ko Slāgelsē nebija varējis pat sapņot. Taču valodas bija un palika viņa vājā vieta, un viņš ar šausmām uzlūkoja biezos, melnos seno autoru darbu sējumus. Reizēm viņš skaidri redzēja, kā virs tiem, ņirdzīgi smīnēdams, gorīdamies un šķobīdamies plivinās kaulains rēgs: latīņu gramatika. Ak debess, nekad viņš ar to nevarēs tikt galā, laikam viņš patiesi ir caur un cauri stulbenis! Vai nebūtu labāk pamest visu, negaidot, kamēr Meislings piepilda savus draudus un padzen viņu no skolas?

Vēstules, ko Hanss Kristiāns tagad rakstīja uz Kopenhāgenu, bija viena vienīga bēdu dziesma. Tomēr sūroties par badu un aukstumu, par neglītajam scēnām, kas norisinājās mājās, par saimnieku žūpošanu — to viņš nespēja. Tāpēc Kollins galvu vien nogrozīja, brīnīdamies par sava audzēkņa izmisumu un melanholiju, nodomādams, ka pie tā vainojama viņa nervozā, nenosvērtā daba: Hanss Kristiāns, arī Slāgelsē dzīvodams, tika rakstījis par Meislinga rupjajiem izlēcieniem un paša neapdāvinātību, bet pēc tam laimīgi pārgāja uz nākamo klasi, un rektors par viņu deva lieliskas atsauksmes. Pēdējais apstāklis it sevišķi mulsināja Kollinu: vēl nupat augustā Meislings bija rakstījis, ka skolniekam Andersenam piemītot trīs teicamas īpašības, kas retos gadījumos sastopamas kopā, — cenšanās labi mācīties, reta uzcītība un absolūta paklausība. Turpretī Hanss Kristiāns vēstulēs lika saprast, ka rektors viņā nesaredz ne vienu, ne otru, ne trešo . ..

no

Pēdīgi Kollins aizrakstīja Meislingam, pieprasot paskaidrojumu šādām pretrunām. Atbildes vēstule bija asa, vietumis pat rupja, bet neko tuvāk tā arī nepaskaidroja. Redzams, ka tiešām vajadzētu nabaga zēnu paņemt no turienes projām, domāja Kollins, sekmīgām mācībām taču ir nepieciešams dvēseles miers! Nu, bet kur tad lai viņu piemetina, ko ar viņu lai iesāk? Vai tiešām visu četru gadu pūliņi būs bijuši velti? Nē, tas nav nekāds atrisinājums. . . Varbūt tomēr izdosies izvilkt līdz beigām, neko nemainot? Vulfa kundze, kas saņēma vēl sīkākas un žēlabainākas vēstules, karsti juta līdzi Hansam Kristiānām. Viņa nojauta, ka rektora nams nepavisam nav tā vieta, kur varētu izkopt jaunekļa morālās jūtas. Viņa savas domas pastāstīja Kol-linam, abi bija vienis prātis, ka vajadzētu kaut ko darīt, tomēr nekādu praktisku atrisinājumu neatrada, un pagaidām viss palika pa vecam.

Kā akmens Hansa Kristiānā sirdi nospieda mātes stāvoklis. Gadiem aizritot, kādreiz mundrā un enerģiskā Marija bija ļoti pārvērtusies. Pēdējais trieciens viņai bija Gundersena nāve: viņai vairs nebija par ko rūpēties, viņas dzīve bija zaudējusi visu jēgu. Arī veselība bija iedragāta. Arvien biežāk un biežāk viņa ieskatījās glāzītē — sākumā, lai sasildītos, kad mazgājusi veļu aukstā ūdenī; vēlāk — lai aizmirstu zaudējumu, sūro trūkumu, vientulību . . . Tagad viņa bija ievietota nabagmājā, un Odenses draugi ar vāji slēptu nosodījumu rakstīja par to Hansam Kristiānām. Un atkal viņu, tāpat kā reiz bērnībā, sāpīgi aizskāra cilvēku cietsirdība: nabaga vecā māmuļa, ne jau vienmēr viņa tāda ir bijusi! Cik daudz triecienu viņai bijis jāpārcieš, līdz viņu salauza . . . Viņš no sirds juta mātei lidzi un domās arvien atgriezās bērnības dienās, kad viņa bija tā mierinājums, balsts un sargs . . .

Trīcēdams nekurinātā istabā, kaistošu galvu un stingstošām rokām viņš rakstīja dzejoli par slimu zēnu. Karsoni svaidoties, zēns redz gaisa pilis, kamēr māte, klausoties viņa pirmsnāves murgos, lej asaras. Rakstīdams to, viņš raudāja arī pats: gluži tāpat bija bijis, kad viņš gulēja slims ar masalām! Ari tagad reizēm uznāk tādi brīži, vienīgi mātes nav līdzās ...

— Atkal man jādzird, ka jūs nevis strādājat, bet esat uztaisījis nez kādas rīmes! — Meislings ārdījās. — Tūlīt rādiet šurp! Es tās lietas saprotu pietiekami labi, un, ja atradīšu tur kādu dzirksti talanta, lai tad iet, jums taps piedots . . .

Hanss Kristiāns klusēdams atnesa viņam dzejoli «Mirstošais bērns» un ar bažām gaidīja spriedumu. Meislinga seja savilkās nicīgā smīnā.

— Muļķības! — viņš noskaldīja, saburzīdams un nomezdams zemē lapiņu, — Sentimentāls murgojums, nekas vairāk! Visādi skribelētāji, kas apraksta žogus vai gada tirgos skandina savas peršas, — tie jums ir īstie brāļi. Un šādu smērējumu dēļ jūs apkrāpjat savus labvēļus, kas jums uzticas un ņēmuši jūs savā aizstāvībā, jūs ubaga klaidoni! Nekad jūs nekļūsiet students — universitātē nav vietas tādiem kā jūs! Trako nams — tā ir jūsu nākotne!

Lēni, kā akls Hanss Kristiāns aizvilkās līdz savai istabai un lielu laiku nosēdēja, stingi vērdamies vienā punktā. «Trako nams! Trako nams!» ausīs skanēja baigie vārdi. Viņš iekrita gultā un apslēpa seju spilvenā, taču baismīgie vārdi nelika viņu mierā.

«Trako nams, trako nams!» Acu priekšā pavīdēja iz-ģindis stāvs ar tukšu skatienu zilajās acīs. Viņa vectēvs! . . . Bet ja nu tas ir viņš pats? Viņš iztrūcināts palūkojās visapkārt. Nē, katra lieta ir savā vietā, viņš vēl visu redz un saprot. «Tas» vēl nav sācies. Tā liekas, tā liekas . . . Bet varbūt «tas» tieši ir iemesls, ka viņš nav tāds kā citi? Neviens cits taču tik pēkšņi un skaudri nesajūt mazāko dzēlienu, neviens nespēj arī priecāties par sīkāko nieku: par aizzibējušu saules zaķīti vai rasas pilienu uz lapas.

Neviens nesēž stundām ilgi, neko neredzēdams, neko nedzirdēdams, sapņos iegrimis . . . Normāli ļaudis tā neuzvedas!

Viņš pietrūkās kājās, strauji atrāva galda atvilktni un sāka tur vandīties. Katrā ziņā tūlīt jāsameklē viena Kol-lina vēstule un vēlreiz tā jāizlasa. Tā viņu vienmēr ir uzmundrinājusi. Kā tur bija? «Grūtos brīžos atkārtojiet sevis mierināšanai, ka jūs pazīstat daudz labu cilvēku,

kuri jus mīl.» Bet ta vēstulē nez kur aizkritusi, kā par spīti patrāpās pavisam citas . . .

«Izmetiet no galvas savu sapni, ka kļūsiet slavens . . .» Nē, to šobrīd nevajag, tālāk. «Jūs, mīļo Andersen, domājat, ka esat dzimis, lai kļūtu liels dzejnieks. Nē, jūs tas nebūsiet, nevajag tam ticēt . . .» Un tālāk par viņa kļūmīgo dzejoli, kurā heksametri klibojot uz abām kājām . . . Nē, nē, to ne, tālāk! «Jums ir brīnum jauka dvēsele, neviena māte nevarētu labāku vēlēties savam dēlam . . .» Jā, tas jau skan labāk! Paldies, Vulfa kundze! «Bruņojieties ar vīrišķību un pacietību, mans dēls! .. . Neiztaisiet no mušas ziloni . . .» To saka pulkvedis Guldbergs. Un atkal Vulfa kundzes rokraksts. «Mīļo Andersen, atmostieties no sava sapņa par nemirstību, — esmu pārliecināta, ka šeit jūs panāksiet tikai vienu: kļūsiet smieklīgs . . .» Kā tad, jau atkal! Tālāk, tālāk .. . Ā, beidzot! Kaut gan ne gluži tas, ko viņš meklēja . . .

«Esiet aukstasinīgs un prātīgs, Andersen, uzņemiet, lietas tādas, kādas tās ir, nevis kādas jūs tās iztēlojaties! Dzīve nav domājama bez sarūgtinājumiem un nepatikšanām, un tāpēc nav jāmet pie malas iesāktais darbs . . . nezaudējiet galvu . . . Jums uzticīgais Kollins.» Hanss Kristiāns skaidri iztēlojās nopietno seju, smalkos, sirmos matus, paprāvo degunu un sakniebtās lūpas, vērīgās acis. Ai, kaut uz brītiņu varētu dzirdēt viņa mierīgo balsi! Tomēr Kollins atrodas tālu, sēž kādā svarīgā apspriedē un nepavisam nedomā par savu neveiksmīgo audzēkni. Un pēc tam pienāks laiks likt universitātē eksāmenus, un piepildīsies Meislinga paredzējums: Hanss Kristiāns Andersens ar kaunu izkritīs cauri! Tad arī Kollins un visi pārējie novērsīsies no viņa. Tad gan būs jāsajūk prātā vai. . . Hanss Kristiāns paņēma burtnīcu, uz kuras bija rūpīgi uzrakstīts: «Dzejoļi. H. K. Andersens» un blakus uzvārdam pierakstīja: «Miris 1828. gadā.»

Tikko tas bija izdarīts, ar troksni atsprāga vaļā durvis, un viņš sarāvās. Ienāca Meislinga kundze. Vai netraucēšot? Viņai ievajadzējies eļļu no kaktā novietotās muciņas, vakarējo pārpalikumu kalpone jau nočiepusi.

Bet kas tad noticis, kāpēc mīļais īrnieks tik šausmīgi bāls?

-— Meislings jums atkal sadeva sutu, vai ne? Bet, draudziņ, kāpēc jūs to ņemat pie sirds? Jūs taču esat pieaudzis vīrietis, jums jau divdesmit divi gadi! Ko jūs tur tik daudz noņematies ar to latīņu valodu, labāk pakavējiet dāmām laiku, tad arī visas skumjas izkūpēs kā dūmi!

— Ak kundze, vai man tas prātā, — Hanss Kristiāns, ar savām domām kaudamies, vārgi iebilda. — Kāda gan var būt runa par dāmām! Jūs taču zināt, ka rektora kungs pēc mācībām mani ieslēdz mājā . . .

Tomēr Meislinga kundzei tas nemaz nelikās tik nepārvarams šķērslis: «mīļais Andersens» taču varētu viņai pakavēt laiku! Arī viņai skumji sēdēt ieslēgtai, lai tad viņš kļūst par viņas bruņinieku — kā Valtera Skola romānos!

Hanss Kristiāns apjucis berzēja pieri: tiešām, tā nu vēl viņam trūka! Debess, kā gan viņa to dabū pār lūpām .. .

— Bet, Meislinga kundze, vai es kāds bruņinieks . . . — viņš aprāvās: gandrīz būtu pateicis «un vai jūs kāda dāma!».

— Nabadziņš, jūs ciešat no tā, ka esat neglīts? — Meislinga kundze līdzjūtībā noliecās pie viņa, uzvēdīdama punša un virtuves smaržas.

No kļūmīgā stāvokļa Hansu Kristiānu izglāba Meislinga negaidītā ierašanās.

— Kur tu esi ielīdusi? Vai nedzirdi, kad tevi sauc? — viņš norāja sievu.

— Ak Simon, nabaga Andersenam bija kļuvis slikti, viņš gandrīz paģība! — attapīgā kundze sāka čivināt. — Es vēl laikā paguvu saturēt, citādi būtu nogāzies uz grīdas.

— Muļķības! — norūca Meislings. — Liec viņu mierā. Pagulēs — un pāries. Padomā, cik smalki: «gandrīz paģība»!

Un viņš atstāja istabu kopā ar savu romantisko lauleni.

Noguris no pārliecīgajiem pārdzīvojumiem, Hanss

Kristiāns atlaidās guļus. Pa visu miesu izlija jau pazīstamais vārgums. Šis pats ir trako nams, nav nekur tālu jāmeklē! Kungs dievs, kad gan visam pienāks gals!

Ziemā rektoru bieži apmeklēja jaunais pasniedzējs Verlīns — viņš, tāpat kā Meislings, bija aizrāvies ar seno valodu pētījumiem. Verlīns ļoti simpatizēja Hansam Kristiānām, un drīz vien viņš ievēroja, cik neciešams stāvoklis jauneklim šajā mājā. Kā jau enerģisks un attapīgs cilvēks, Verlīns saprata, ka runāt par to ar Meislingu būtu pilnīgi veltīgi, taču arī kavēties nedrīkst: katra diena arvien vairāk iedragā Hansa Kristiānā veselību un nervus. Pavasara brīvdienās viņš kopā ar Hansu Kristiānu aizbrauca uz Kopenhāgenu, lai ieteiktu Kollinam jo drīzāk ņemt projām savu audzēkni no Meislinga un nodot viņu jaunā skolotāja Millera rokās, kas ne sliktāk par Meislingu pratīs sagatavot viņu universitātei.

Pēc stundas ilgas sarunas ar Verlīnu Kollins lika Hansam Kristiānām nekavējoties braukt uz Helsingēru pēc mantām un atgriezties Kopenhāgenā.

Atbrīvošanas brīdis beidzot bija klāt!

Mirdzoši zilā aprīļa rītā pukšķošs kuģītis (pēdējo gadu jaunums) izsēdināja savus braucējus Helsin-gērā . . . Divi stalti, jauni cilvēki, krastā izkāpuši, apstājās, paskatījās viens uz otru un iesmējās.

— Uz cietas zemes ir gan labāk, vai ne, Andersen? — profesors Verlīns vaicāja savam ceļa biedram.

— Ak, un kā vēl! Man visas iekšas apgrieza otrādi! — Hanss Kristiāns ar komisku grimasi nosūrojās.

Bet tūlīt viņa domas pievērsās vairāk pacilājošām lietām.

— Ak, cik burvīgs rīts! — viņš iesaucās, vērdamies apkārt. — Jūra un kuģi, un vecais Kronborgas cietoksnis, nemirstīgā Hamleta šūpulis un kaps . . . Nē, pasaule taču ir nepasakāmi jauka, vai ne tā, Verlīna kungs?

— Atceros, pirms nedēļas jums tā vis nelikās! — Un jaunais profesors ar laipnu zobgalību pašķielēja uz savu skolnieku.

— Tas gan, tas gan, protams, bet vai ir vērts to tagad pieminēt! — Hanss Kristiāns, priekā starodams, sāka vēcināt ar rokām. — Es jūtos tā, it kā būtu dzīvinošā ūdenī izpeldināts . . . Un viss pateicoties jums, dārgais, mīļais Verlīna kungs! . . . Jūs . .. jūs tiešām mani izglābāt, tāpat kā pasakās izglābj no pūķa. Līdz kapa malai es būšu jums pateicīgs!

Pie skolas lievenēm viņi saskrējās ar Meislingu. Neatņēmis Hansa Kristiānā biklo sveicienu, Meislings uzmeta viņam savu stingo skatienu.

— Ko, atkal jūs esat šeit? Kad jums beidzot labpatiks aizvākties no manām mājām? Es jau taisījos izmest jūsu krāmus uz ielas!

— Bet, Meislinga kungs, es nupat nāku no kuģa . . .

Vairs neklausīdamies viņā, rektors devās projām savā

lēkājošā gaitā. Īstenībā, nevajadzēja taču vairs šļupstēt tādā iztrūcinātā balsī, bet ko lai dara — pa šiem četriem gadiem ieradums pārāk cieši ieēdies kaulos . . .

Hanss Kristiāns nogrozīja galvu, nopūtās un pasteidzās izmantot saimnieka prombūtni, lai mierīgā garā sakravātos. «Kopenhāgena, Kopenhāgena,» viņš dungoja, rūpīgi novietodams grāmatas un veļu. Prieks kūsāja pāri, un viņš jautri tērzēja ar atskrējušām kalponēm un Meislinga kundzi, brīnīdamies, kā gan agrāk nebija pamanījis, cik viņas visas ir mīļas un jaukas.

— Jā, jā, valsts padomnieka kungs teica, man būšot labāk dzīvot Kopenhāgenā, viņa tuvumā. O, es nekādā ziņā nepametīšu mācības! Man pasniegs privātstundas Millera kungs, teoloģijas kandidāts, viņš ar mani viena vecuma un ir ļoti, ļoti kompetents cilvēks! ... Es zubrīšu vienā laidā, izklaidēties man nebūs laika, kas jums, kundze, nāk prātā! Pēc pusotra gada man taču par katru cenu jānoliek eksāmens!

— Nu, vēlu jums laimes! — klīrīgi nopūzdamās, novēlēja Meislinga kundze. — Nepieminiet ar ļaunu . . .

— O nē, nav par ko! — Tobrīd Hansam Kristiānām šķita, ka arī pats rektors būtībā nav slikts cilvēks.

Kad trūcīgā iedzīve bija sakravāta, Meislinga bijušais skolnieks izslējās taisns un neizpratnē nopūtās. Tā kā vajadzētu iet atvadīties . . . Daudzējādā ziņā arī viņš pats, Hanss Kristiāns, ir bijis vainīgs. Nav jau viegli

nervozam cilvēkam paciest viņa izklaidību, stulbās atbildes latīņu un grieķu valodā . . . Gribot negribot jāzaudē pacietība! Hanss Kristiāns saņēmās un iegāja bibliotēkā, kur tālākajā istabas stūrī sēdēja Meislings.

— Kas tur nāk? — klusumā griezīgi nočērkstēja rektora balss.

— Tas esmu es, Andersens . . . Nedusmojieties, Meislinga kungs, dzīvojiet vesels, un . . . paldies par visu labo, ko jūs man esat devis! — Hanss Kristiāns vienā elpas vilcienā izgrūda.

Grāmata, ko Meislings bija turējis rokā, ar blīkšķi ielidoja kaktā.

— Ai, kā jūs man esat apnicis, nožēlojamais ēzeli! Vācieties pie velna pašā ellē, vājprātīgais idiot! Neapdāvinātais rīmju kalējs!

Ar šādu atvadu novēlējumu Hanss Kristiāns uz visiem laikiem atstāja rektora namu, kura pajumtē baudījis tik maz viesmīlības.

V NODAĻA SPĀRNU IEVINGRINĀŠANA

Beidzot sasniegta kārotā brīvība! Reibinošais pavasara gaiss, ļaužu pilnās Kopenhāgenas ielas, tūkstošiem jaunu plānu un cerību — kā lai nejūtas laimīgs! «Tagad es biju brīvs kā putns; visas bēdas, visas pārestības aizmirstas, un mans iedzimtais humors, tik ilgi nomākts, lauztin lauzās uz āru. Visš man šķita līksms un jocīgs, un pārliecīgais jūtīgums, kura dēļ esmu pacietis tik daudz zobgalību un pārestību no Meislinga, tagad arī man pašam šķita smieklīgs,» — tā šo laiku Andersens

atcerējās dažus gadus vēlāk. Pēc atbrīvošanās no Meis-linga jūga spēji uzplauka domas un noskaņas, kuras klusībā bija krājušās jaunā dzejnieka apziņā.

Kaut ari Meislings bija centies panākt pretējo, An-dersens pa visiem šiem smagajiem gadiem bija garīgi audzis. Viņš ļoti daudz tika lasījis, un viņa piezīmju grāmatiņās krājās arvien jauni ieraksti.

Tur varēja atrast gan dāņu un vācu, gan latīņu un grieķu (pat Meislinga stundas nebija pagājušas veltīgi!), gan franču, angļu un itāliešu autoru citātus. Pirmajā vietā pēc ierakstu daudzuma bija Gēte, pēc tam nāca Šillers, Hofmanis, Ēlenšlēgers, patrāpījās arī Voltērs, Smolets un Goci, un vecie iemīļotie autori Valters Skots un Šekspīrs, bet burtnīcas beigās parādījās jauns vārds, kas drīz vien atstāja ēnā visus pārējos: Heinrihs Heine. Hofmaņa fantastika un humors un Heines lirika, kurā netrūka ironijas, Andersenam bija sevišķi tuvas, un tas drīz vien atspoguļojās viņa paša literārajos mēģinājumos. Slāgelsē uzrakstītie dzejoļi viņam vairs nepatika. «Tas gan ir bijis raudulīgs stulbenis, kas to rakstījis,» viņš pārlasot raustīja plecus. Pavisam citāds bija «Vakars», kurā izpaudās moža, humoristiska noskaņa un dzīva interese par apkārtējo pasauli, noskaņas, kas priecināja viņu pirmajos mēnešos ITelsingērā. No skumjajiem dzejoļiem viņa atzinību tagad izpelnījās vienīgi «Mirstošais bērns». Lai jau Meislings uzskata to par «sentimentālu smērējumu»; sausi pedanti vienmēr gatavi nosaukt par sentimentālām ikvienas patiesas, spēcīgas jūtas, kas viņiem ir svešas. Nekas, gan viņa sacerējums atradīs savu lasītāju, turklāt viņš uzrakstīs vēl daudzus citus, labākus. Nekādi Vulfa kundzes iegalvojumi nebija spējuši izdzēst viņā šo ticību, un patlaban viņš juta tādus spēka un možuma uzplūdus, ka, šķita, kalnus varētu gāzt!

Andersenā notikušās pārmaiņas pamanīja visi viņa Kopenhāgenas paziņas, taču katrs tās izskaidroja citādi. Vulfa kundze visvairāk baidījās, ka visa šī līksmā pacilātība un cenšanās visur būt klāt un visu redzēt un pēc tam par redzēto draugiem celt priekšā komiskus stāstus, aizkavēs pašu galveno: rūpīgi piestrādāt, lai

sagatavotos eksāmenam universitātē. Viņas acīs Ander-sens bija — un ari turpmāk palika — nemākulis puika, kas ik uz soļa paša labā bikstāms un pamācāms. Kas par to, ka viņš bija izlasījis lielu lērumu grāmatu un žurnālos neatstāja neievērotus rakstus par filozofiju un estētiku — Vulfa kundze to neņēma vērā. «Vai tam kāda nozīme solīdai, īstai izglītībai?» viņa sprieda. «Protams, nekāda. Romānus, dzejoļus un visādus rakstus var lasīt kurš katrs.» Pavisam kas cits būtu, ja viņš beidzot iemācītos bez kļūdām runāt latīņu valodā un debatēt par klasiskās filozofijas finesēm. Kamēr tas nav apgūts, pie dzejoļiem nav ko ķerties. Vulfa kundzes domas pilnīgi saskanēja ar tolaik ļoti izplatīto uzskatu, ka visu pamatu pamats ir zināšanas latīņu gramatikā.

Eduards un Ingeborga sapratās ar Andersenu daudz labāk, kad tas mitējās runāt par mācībām un parādīja savas lieliskās spējas asprātīgās replikās. Pat Ingeborga, ko šajā jomā uzskatīja par nepārspējamu, atzina viņu par cienīgu sarunu biedru. Eduards vēlīgi atzīmēja, ka arī Andersena apģērbā un manierēs ir notikušas iepriecinošas pārmaiņas. Tomēr ar nopietnām zināšanām un spējām nabadziņš vēl arvien nevar lepoties: latīņu sacerējumā kādās nieka piecās sešās lappusēs viņš ielaiž trīs četras kļūdas! Eduardam tas šķita nepiedodams trūkums. Viņš laipni piedāvājās Andersenam piepalīdzēt latīņu valodā, kaut gan sirdī ne visai ticēja, ka no tā būs kāds labums.

— Andersenam ir lieliska atmiņa, bet nav īstas darba gribas, — viņš izteicās tēvam. — Taisnība, viņš daudz lasa, bet kāda tam jēga? Viņš kā bite izsūc no grāmatām tikai medu, nevis sistemātiski, sīki izpētī kaut ko līdz galam.

Vecais Kollins noraizējies grozīja galvu: arī viņš cilvēkos augstu vērtēja metodiskumu un centību, turklāt šajā gadījumā viņu satrauca arī praktiskas dabas jautājums — vai Andersens pagūs sagatavoties universitātei, iekams izbeigsies karaļa stipendija? Protams, par to bija nobažījies arī pats Andersens, taču viņš mierināja sevi ar domu, ka viņam vēl pusotra gada laika. Tikmēr vēl var atļauties iet viesos, apmeklēt teātrus,

iepazīties ar pedejiem jaunumiem Kopenhāgenas literārajā dzīvē.

Un šeit pa viņa prombūtnes laiku un tūlit pēc viņa ierašanās ir norisinājušās interesantas lietas.

Tūkstoš astoņi simti divdesmit piektajā gadā Kopenhāgenā atgriezās Ludvigs Heibergs, kurš pirms deviņiem gadiem literātu aprindās bija izcēlies ar atjautīgiem uzbrukumiem Ingemanim un Gruntvigam. Bagesena un Ēlenšlēgera strīds jau bija pagātnē, taču Heibergs uzskatīja, ka to var atjaunot no citām pozīcijām. Smieklīgs, protams, šodien būtu aicinājums respektēt klasicisma likumus, kā to bija darījis Bagesens! Toties viņa satīriskie izlēcieni pret «naivā ģēnija» teoriju un viņa uzstāšanās saprāta labā Heibergam ļoti imponēja. Tomēr to motivēt viņš gribēja, balstoties uz tālaika jaunāko Hēgeļa filozofiju, kuras nostāja pret vācu romantiķiem bija noraidoša. Bez tam Heibergs cerēja izdarīt apvērsumu arī dāņu teātra jomā. Šajos gados bija izaugusi jauna skatītāju paaudze, kas domāja, ka dižā traģēdijas celtne, kurā iemājo seno laiku varoņi, ir jau diezgan novecojusi. Bet vācu «sirdi plosošās» melodrāmas visiem bija līdz kaklam! Un Heibergs gatavojās ieviest uz dāņu skatuves jaunu žanru — vodeviļu.

Komiskas sadzīves ainiņas no tālaika dzīves, sprigana sarunu valoda, kas aizstās monologus dzejā, visiem saprotami un pazīstami varoņi — bagāti tirgoņi, pedanti skolotāji, sīkbodnieki, — nav šaubu, vodeviļa dāņu publikai noteikti patiks!

Tomēr teātra direkcija bija pretējās domās. Galvenais direktors, kambarkungs Holsteins baidījās, ka jaunais žanrs nepatiks karalim un galma augstmaņiem. Turklāt vecais dzejnieks Rabeks pat dzirdēt negribēja vārdu «vodeviļa».

— Šie jaunmodes gabali pazemos Karaliskā teātra cieņu! — viņš uztraucās. — Vodeviļas vulgārais komisms var patikt tikai vienkāršajam pūlim!

Taču Johans Koliins noteikti atbalstīja jauno dramaturgu, un galu galā vodeviļu «Ķēniņš Zālamans un cepurnieks Jorgens», kas bija sameistarota pēc Parīzes

paraugiem, pieņēma uzvešanai. Panākumi pārspēja visu cerēto. Publika jau no agra rīta drūzmējās pie teātra kases, pārpildītā zāle vētraini izpauda savu sajūsmu, puišeļi ielās trallināja dziesmiņas no vodeviļas, un karaļa pilī to uzveda galminieki ar paša prinča piedalīšanos. Visi par Heibergu vien runāja.

Laiku nezaudēdams, viņš uzrakstīja vēl dažas vodeviļas. Vienu no tām, kurā bija attēlota kopenhāgeniešu mīlestība uz savu karali, publika uzņēma korekti, taču kā «ar gariem zobiem», toties otra — «Pirmā aprīļa joki» — nostiprināja jaunā autora slavu Vodeviļas varoni — sprigano skolnieci Trini spoži notēloja piecpadsmit gadu vecā Hanna Petgesa. Viņa iekaroja ne tikvien publikas simpātijas, bet arī autora sirdi un pēc dažiem gadiem kļuva Heiberga sieva. Sajūsmināts par jaunās aktrises talantu, Kollins palīdzēja viņai tikt uz augšu, Heibergs speciāli viņai rakstīja labākās lomas, un viņas tēlojums vēl vairāk palielināja vodeviļu skaļos panākumus.

Jau pēc pirmajiem triumfiem Heibergs nolēma dot teorētisku pamatojumu savai darbībai. Tūkstoš astoņi simti divdesmit sestā gada decembrī nāca klajā viņa brošūra «Vodeviļa kā dramatisks žanrs, un tās nozīme uz dāņu skatuves». Balstoties uz Voltēra pazīstamo teicienu — «Labi ir visi žanri, izņemot garlaicīgo», Heibergs pasludināja vodeviļas pilnīgu līdztiesību ar traģēdiju.

«Publikai, kas nogurusi no politiskām, reliģiskām un zinātniskām problēmām, nevar liegt vakarā teātrī gūt vieglu atelpu,» viņš rakstīja. Vācu melodrāmām, kas līdz šim pārplūdinājušas dāņu'skatuvi, ir jādod vieta franču paraugiem. Ir jāpanāk Parīzes vodeviļas noslīpētās, spīdošās formas apvienojums ar komiskām situācijām un tēliem, kas ņemti no Kopenhāgenas sabiedriskās dzīves, — tādu Heibergs saskatīja modernās dāņu komēdijas attīstības ceļu.

Brošūra iekaroja sev daudz piekritēju. Heibergs kļuva par dāņu inteliģences, it sevišķi jaunatnes elku. Tagad viņš varēja atļauties iet uzbrukumā arī pret «dāņu literatūras spīdekli» — Ēlenšlēgeru.

Heiberga mērķis bija sagraut «aladinisko» priekš-

statu, ka poēzija ir iedvesmas strāvojums, kas pauž naivas, neviltotas jūtas. Pirmajā vietā viņš izvirzīja dzejnieka meistarību, «dzejošanas amata» tehnikas spožu pārvaldīšanu. Iedvesma jāpakļauj stingrai loģikai, kad ik rinda, ik vārds tiek pārdomāts un noslīpēts ar juveliera precizitāti.

Un Heiberga laikrakstā «Lidojošais Pasts» parādījās raksti, kuros bija norādīts uz tenhiskām formas kļūdām Ēlenšlēgera traģēdijās: paviršības ritmā, kompozicionāli trūkumi, novirzīšanās no žanra prasībām. Turklāt Hei-bergs pārmeta Ēlenšlēgeram arī skaidru filozofisku uzskatu trūkumu. Šeit nu noderēja citāti no Hēgeļa, kurš uzskata, ka māksla salīdzinājumā ar filozofiju ir «absolūtā gara pašizaugsmes» zemākā pakāpe.

«Kaut kādas netveramas abstrakcijas, nav pie kā pieturēties!» Ēlenšlēgers raustīja plecus, lasot šos uzbrukumus. Viņš bēdājās, ka «aklā mode» novedot jaunatni uz bīstama ceļa: kritizējot visu no vienas vietas, nocietinās sirdis, saduļķojas dvēseles skaidrība.

Un dramaturgs savos pusmūža gados rakstīja dzejas par to, ka «mūzu krāšņajā valstībā» ielaužas nelūgts, nekautrīgs viesis •— saprāts. «Viņš pūli apmuļķojis, visgudru vaigu rādot», un tagad «kā jakobīnis nevainīgos giljotinēt liek». Salīdzinājums bija visai zīmīgs. Kaut gan viegla «volteriānisma nokrāsa» Heibergam netraucēja būt uzticīgam un lojālam Frederika VI pavalstniekam, tomēr vecākā paaudze tīri neviļus atcerējās, ka volteriāņi savā laikā bija sagatavojuši ceļu jakobī-ņiem . . .

Bija laiks, kad Ēlenšlēgers jutās jauns, spēka pilns kā Aladins, kam vecais Nuredins šķita smieklīgs. Tagad viņa traģēdijās klusu un padevīgi mira cildeni, veci karaļi, dodami vietu nekautrīgiem, neatlaidīgiem, zobgalīgiem zeņķiem ar saltām sirdīm.

Atgriezies no Helsingēras Kopenhāgenā, Andersens ar vislielāko interesi vēroja Heiberga panākumus.

Agrāk viņš labprāt vēlējās rakstīt traģēdijas līdzīgi Ēlenšlēgeram, vēsturiskus romānus līdzīgi Ingemanim. Taču Heiberga rādītais piemērs bija gaužām kārdinošs: Andersenu daudz vairāk vilināja laikmetīgi temati un humors nekā sirmie viduslaiki ar drūmajiem, bargajiem

vikingiem vai žilbinošiem bruņiniekiem, kas darīja pāli zemniekiem.

Tiesa, Aladina un Nuredina strīdā viņa simpātijās nenoliedzami piederēja pirmajam, un viņš nespēja iedomāties poēziju bez iedvesmas, bez spilgtas fantāzijas. Bet arī Heibergs taču neatsacījās no tīri romantiskiem tematiem! Pēc vodeviļām viņš bija uzrakstījis pasaku lugu «Elfas» pēc vācu romantiķa Ludviga Tika noveles motīviem, un Andersenam tā ļoti patika. Pret Elenšlē-geru un Ingemani Andersens juta personiskas dabas simpātijas. Turklāt viņam nepatika Heiberga apgalvojumi, ka lirikā dzejnieks nedrīkst ļauties iedvesmai, bet jāvadās no skaidra, skeptiska saprāta. Lirisks dzejolis — tā Andersens to saprata — ir uz papīra izteiktu iespaidu un patiesu jūtu izpausme. Bet ja nu pamēģinātu rakstit prozu? Šajā ziņā varētu daudz ko mācīties no Heiberga!

Vārdu sakot, jaunajam dzejniekam, kurš vēl meklē savu ceļu, bija ko padomāt!

Pēc pārcelšanās uz Kopenhāgenu tā bija iegājies, ka pirmdienās Andersens viesojās pie Vulfiem. Tagad, kopš viņam vajadzēja maksāt par stundām, karaļa stipendijas nepietika pat visnepieciešamākajam. Pusdienas par naudu viņa budžetā radītu neaizpildāmu robu.

Tāpēc viņš, tāpat kā daudzi trūcīgi studenti viņos laikos, ieturēja pusdienas pēc kārtas paziņu mājās: ceturtdien — pie Kolliniem, piektdien — pie Ersteda, sestdien — pie Olsena. Pirmdiena un trešdiena bija ierēķināta pie Vulfiem.

Tēju dzerot, izraisījās dzīvas sarunas par jaunākajiem notikumiem pilsētas dzīvē. Romantiskās literatūras ietekmē Kopenhāgenas sabiedrība bija aizrāvusies ar spoku stāstiem, noslēpumainām parādībām, kas norisinās nakts tumsā. Jete Vulfa, liela romantikas cienītāja, labprāt klausījās tādos nostāstos, kaut arī mēdza par tiem pasmieties.

— Es zinu kādu nesen notikušu apbrīnojamu gadījumu, — Andersens nopietni ierunājās. — Jādomā, par to jūs vēl nebūsiet dzirdējuši. Tas viss noticis pie Hol-menkanāla, netālu no manas mājas. Vai gribat, lai pastāstu?

— Jūs, kā vienmēr, pirmais pasteidzaties ar saviem

jaunumiem! — Vulfa kundze pasmaidīja. — Nu, labi, mēs visi klausāmies.

— Nu tad tā: kādā kopenhāgeniešu ģimenē vecāki bija lieliski iemanijušies sazināties ar spokiem. Bet jau Vašingtons Ervings rakstīja, ka gari labprāt iemitinoties vecās mēbelēs!

Un tā kādreiz vakarā, kad bērni bija vieni paši mājās, viņi nolēma pamēģināt, vai neizdosies pašiem uz savu roku izsaukt garu no vecās kumodes, kas stāvēja kaktā.

Andersens sataisīja briesmīgu seju un zīmīgi aplaida acis apkārt.

— Un tad notika kaut kas šaušalīgs. Vai varat iedomāties? Vakars, kamīna skurstenī baigi gaudo vētra . . . Un pēkšņi vecā kumode sāk brakšķēt un brikšķēt un lēnām atdzīvojas! . . . Bet pēc tam iznāca pavisam nelāga joks: kumodei nebija paticis, ka viņu, tādu cienījamu, vecu mēbeli, pasākuši komandēt nez kādi knēveļi. Tā veikli nogrāba nabaga bērņukus, paslēpa savās atvilktnēs un pa atvērtajām durvīm izskrēja uz ielas. Ai, kā garāmgājēji tad muka uz visām pusēm!

— Vai, Andersen, ko gan jūs visu varat izdomāt! — smējās Vulfa kundze. — Cik reižu esmu teikusi — jums vislabāk piedien izgudrot jocīgus stāstus.

— Kas te tik jocīgs? — Stāstītājs likās sašutis. — No tādiem stāstiem mati ceļas stāvus, bet jūs . . . Kaut gan pašu briesmīgāko jūs vēl nezināt. Vecā kumode taču iezvēlās Holmenkanālā, un nabaga bērniņi noslīka! Tā iet, kad ķeras klāt gariem! Protams, ļauno kumodi no kanāla izzvejoja un nodeva tiesai par bērnu slepkavību un pēc tam saskaņā ar liesas spriedumu svinīgi sadedzināja . . . Bet vecākiem no tā nekļuva labāk: viņi taču vienā reizē bija zaudējuši ir bērnus, ir kumodi!

Un, apmierināts par radīto efektu, Andersens smējās līdz ar visiem.

— Kas te par jautribu? — mājastēvs, istabā ienākdams, noprasīja. — Laikam Andersens kaut ko ir stāstījis. Neticiet viņam — visu sagudrojis! Ja viņā paklausās, tad iznāk, ka uz katra stūra notiek kaut kas neparasts, es turpreti staigāju pa pilsētu jau četrdesmit gadu un nekā tamlīdzīga ne reizes neesmu manījis.

— Viss atkarīgs no tā, kā skatās, kapteiņa kungs! —

Andersens iemeta savu vārdu. — Man ir tāds nieciņš —• liekas, vienkāršs stikliņš, bet, ja to pieliek pie acīm, tūlīt var ieraudzīt tādas lietas, ko neviens nav redzējis . . .

-— Pielūkojiet, tas ir tieši paņemts no Hofmaņa pasakām! — Jete padraudēja viņam ar pirkstu.

— Un kas par to? Man vienmēr kabatā ir līdzi viņa grāmatiņa: kaut kā taču jānodrošinās, ja pašam fantāzija izsīkst!

— Šķiet, jums nu gan tas nedraud, — Vulfs ieminējās. — Bet paklausieties, es taču atnācu, lai nolasītu jums brīnum jauku dzejoli, kas ievietots šāsdienas «Lidojošā Pastā»! Tas ir parakstīts ar burtu «h», un rakstītājs, protams, ir bijis Heibergs! Redz, kam padodas dzejoļu rakstīšana! Dažam labam derētu no viņa mazliet pamācīties, vai tā nav, Andersen?

Kamēr Vulfs lasīja, Andersena sejā arvien skaidrāk izpaudās ar pūlēm apvaldītas gaviles. Viņš grozījās savā krēslā un sazvērnieciski saskatījās ar smaidošo Jeti.

Kapteinis taču lasīja to pašu «Vakaru», kas tika Uzrakstīts ceļā no Helsingēras uz Kopenhāgenu.

Heibergam dzejolī bija iepaticies svaigais tēlu sniegums un humors, un viņš paņēma to savam laikrakstam. Daudzi to zināja, bet Vulfam tas bija pagājis garām, jo viņš reti palika paklausīties Andersena dzejas, reizi par visām reizēm nolēmis, ka talanta tajās nav un tāpēc nav ko velti laiku tērēt.

— Diezgan jauki panti! —- nedroši ieminējās Vulfa kundze, kad dzejolis bija nolasīts: viņa jau nojauta patiesību.

— «Jauki» vien ir par maz sacīts! Tas ir svaigs, oriģināls, talantīgs dzejolis! Tieši tādi mums šobrīd ir vajadzīgi! — Vulfs ar uzsvaru teica.

— Tēvs, bet tas taču ir Andersena dzejolis! — Jete beidzot nenocietās.

Autors, līdz ausīm nosarcis, sēdēja, nodūris acis tējas tasē. Ko nu kapteinis tagad teiks? Istabā iestājās neveikls klusums. Pēc tam ar blīkšķi aizcirtās durvis: noskaities, ka nošāvis greizi, Vulfs aizgāja uz savu kabinetu.

— Mīļā Jete, es jau sen taisos tev pavaicāt: vai tu neko neesi dzirdējusi par saderināšanos pie ... — un Vulfa kundze nosauca kopējo paziņu uzvārdu, tīši ievadīdama sarunas citā gultnē. Sevī viņa ļoti pukojās par šo starpgadījumu. Andersenam jau tā piemīt lieluma mānija, un ikviens viņa dzejas cildinājums ir nabaga zēnam tīrā inde! Vienu otru reizi viņš taču pasaka kaut ko tādu, ka atliek tikai rokas noplātīt; piemēram, iedomājas sevi salīdzināt ar Elenšlēgeru vai Ingemani . . . Un vispār — kāda runa var būt par dzejoļiem, ja viņam jāgatavojas eksāmeniem universitātē! Lūk, ja viņš tur gūs sekmes, tad ar skaidru sirdsapziņu varēs viņu arī paslavēt!

Pēc starpgadījuma ar Vulfu Andersens sēdēja kā ūdeni mutē ieņēmis un Jete velti nopūlējās viņu uzjautrināt un mierināt. Tikai projāmejot viņš klusītiņām viņai teica:

— Paldies, dārgā Jetes jaunkundz, jūs vienmēr esat manā pusē. Nezinu, ko es iesāktu bez jums . . .

«Redz, no kā jāmācās vīrišķība,» domāja Andersens, mājās iedams. «Meitenei tik brīnišķīga dvēsele, tik gaišs prāts, bet daba viņai tik ļoti nodarījusi pāri! Cita viņas vietā sen būtu kļuvusi skāba kā etiķis. Bet viņa vienmēr staro smaidā, par visu dzīvi interesējas, un viņai pietiek spēka, lai mani mierinātu!

Mīļā Jete, mazā laumiņa, tik tiešām, kādreiz es par tevi uzrakstīšu tā, ka visi saredzēs, cik tu esi daiļa . . . Dzejoli? Nē, labāk varbūt tomēr nevis dzejoli, bet tādu kā burvju stāstu ... Ak, cik žēl, ka patlaban nav laika tādām lietām, bet jāraksta garlaicīgie sacerējumi latīņu valodā!»

Skaidrā laikā vakaros jumtistabiņā smaidot ielūkojās mēness apaļais vaigs. Andersens tad pameta grāmatas un gāja pie loga ar to patērzēt.

— Pastāsti man, ko labu esi redzējis? — viņš vaicāja. —- Kas tev nekait: visās malās tu vari cilvēkus apskatīt un pats sevi parādīt! Un latīņu valodu tev neviens neprasa . . . Klejo savā nodabā un apskati Indijas lotosus,

Ēģiptes piramīdas, sniega kalnus, lielas pilsētas .., Ek, ja varētu ar tevi mainīties vietām!

«Dumjš tu esi, kaut arī dzejnieks!» klusējot atbildēja mēness. «Redz, ko šim sagribējies! Nu, ja tu redzētu simto daļu no tām bēdām, noziegumiem, nabadzības un netaisnības, kas man jāredz, tu droši vien prātā sajuktu aiz šausmām.»

-— Tev taisnība, -— dzejnieks neatlaidās, — tomēr pasaulē ir arī krietni daudz laba! Un, saki ko sacīdams, arī labo cilvēku pasaulē nav maz, varbūt pat vairāk nekā ļauno. Turklāt nevar pēc citu nostāstiem spriest par pasauli, visu vajag redzēt pašam — ir labu, ir ļaunu.

«Gan jau redzēsi, neraizējies!» mēness apsolīja. «Bet šimbrīžam vari pilnīgi iztēloties, ka jumti tur lejā ir neizpētīts tuksnesis un skursteņi — melnas klintis ... Un palūk, kur klaiņo plēsoņa! Skat, kā viņš nepacietīgi kūļa ar asti, kā tumsā gail viņa zaļās acis!»

Kārnais, noplukušais plēsoņa, tuvāk pienācis, griezīgi ņaudēdams, izpauda savu jūtu pārpilnību: varbūt skumjas un vientulību, varbūt nelaimīgu mīlestību, bet varbūt pat ilgas pēc ceptas zivs vai krējuma.

— Tieši tāpat kā es Slāgelsē vai Helsingērā! — An-dersens smaidot nomurmināja, atkal atgriezdamies pie mācību grāmatām. Nu, tagad viņš ir izrāvies no iespros-tojuma, tagad visļaunākais jau aiz muguras, un nākotnē paveras tik daudz rožainu cerību, ka gala nevar saredzēt!

Despotiskā, žultainā Meislinga vietā stājies laipnais un gudrais Millers; viņš ir gandrīz vienā vecumā ar savu skolnieku un izturas pret viņu kā pret līdzīgu. Dažreiz viņi, atlikuši nost latīņu valodu, līdz vēlai nakts stundai lasa viens otram dzejoļus vai dedzīgi strīdas.

— Bībelē sacīts, ka jādzīvo pēc dieva likuma! Grēcinieki, kas to pārkāpj, — tie, kas ir cietsirdīgi, melīgi, izvirtuši, gluži kā akli, — lemti mūžīgām mokām elles ugunīs! — tā Millers aizrautīgi sludina sava skolotāja Gruntviga iemīļotās idejas.

— Nav tiesa! Kaut arī bībelē tā teikts, tomēr tā nav taisnība! — skolnieks sašutis apstrīd. — Pieņemsim, cilvēks maldās, aiz neziņas . . . vai aiz bēdām nogrēkojas,

un jūs nevis sniedzat palīdzīgu roku, bet biedējat viņu ar elles liesmām. Nav nekādas elles! Mīlestība un līdzcietība — tas ir galvenais, kas cilvēkam jātur sirdī.

— Kā — elles nav? — Millers šausmināts atslīgst krēslā. — Andersen, atjēdzieties, jūs grūžat pazušanā savu dvēseli! Par tādu brīvdomību jūs pats būsiet lemts mūžīgam postam!

— To mēs vēl redzēsim!

Un strīda izšķiršana tiek atlikta līdz tam laikam, kad abi satiksies aizsaulē, kur jaunie cilvēki nemaz nesteidzas nokļūt.

Millers dzīvo Kristiānā ostā. Tas ir Amageras salas dienvidu galā: no Kopenhāgenas to šķir šaurs līcis, un sala visu pilsētu apgādā ar dārzeņiem un augļiem. An-dersens divas reizes dienā mēro šo milzu attālumu no Holmenkanāla, pie kura atrodas viņa mītne, līdz Mil-lera mājai. Cik daudz jocīga viņš redz ceļā, kādas dīvainas domas rodas galvā! Tās krājas jo dienas jo vairāk un dūc kā bišu spiets. Tiešām būtu žēl tās apslāpēt, kad tās lauztin laužas uz āru! Reizēm viņš slepenībā uzraksta vienu divas lappuses. Tomēr pats galvenais saglabājas atmiņā. Pag, paies baismīgie eksāmeni, un, ja viss beigsies laimīgi, viņš sarakstīs grāmatu par šīm pastaigām. Citi apraksta savus iespaidus, izceļojušies pa svešām zemēm, — nu, ko lai dara, viņš pagaidām var uzrakstīt tikai par «ceļojumu» uz Amageru! Toties kā viņš to aprakstīs! Nekādas činkstēšanas, grāmata būs jautra un interesanta, un tad gan viņš nogrābs aiz astes untumaino slavas putnu!

Spalgas zvaniņa skaņas vēstīja eksāmena sākumu, un Andersens juta, ka viņš aiz šausmām sastingst. . . Beigas! Pagalam! Izgāšanās! Vai tad viņš spēj patlaban bez kļūdām uzrakstīt garu sacerējumu šajā sasodītajā latīņu valodā? Viņam taču visi vārdi no atmiņas izgaisuši!

Aiz uztraukuma viņam sāka plūst asinis pa degunu. Bāls kā drēbe, spiezdams pie sejas mutautiņu, viņš nespēkā atsēdās uz sola. Lielā zāle bija pilnum pilna ar jauniem cilvēkiem, kas sanākuši nolikt Artium — eksāmenu gatavības apliecības saņemšanai, kurš tai pašā

laikā bija iestājeksāmens augstskolā. Visi viņi izskatījās jautri un bezrūpīgi — laimīgie! Vienīgi viņš viens pats ir uz mūžu beigts cilvēks . . . Tomēr nav ko zaudēt laiku, jāsakopo domas. Tām ir jārodas! Pēdējos mēnešos viņš taču strādājis kā vērsis, pat ciemos vairs netika gājis, vienīgi naktī izkratīja sirdi, rakstīdams garas vēstules Jetei Vulfai, uzticot visas savas bažas un cerības. Ar milzu piespiešanos viņš pārvarēja nespēku un paņēma spalvu rokā. Viens teikums, otrs, trešais ... Paskat vien, jau iet! Beigās viņš pavisam nomierinājās un, nodevis rakstu darbu stingrā ticībā, ka uzrakstīts teicami, uzsāka sarunu ar savu kaimiņu. Kā — šis jauneklis, izrādās, ir tas pats Ārnesens, kura vodeviļu uzved karaļa teātrī? Andersens pasteidzās sapazīties; arī viņš nav nekāds nieka vīrs, bet gan dzejoļu «Mirstošais bērns» un «Vakars» autors, un pat tik stingrs tiesnesis kā Heibergs bija ieskatījis, ka tos ir vērts publicēt!

— Nūjā, mijā! — Ārnesens priecājās. — Mēs visi tos lasījām, tik pamatīgi uzrakstīts. Tātad mūsu pulkā viens nāk klāt! Zināt, starp reflektantiem ir pavisam trīspadsmit dzejnieku, jūs esat četrpadsmitais. Tad tikai būs jautra dzīve, kad kļūsim studenti! Rīkosim ballītes, dziedāsim dziesmas, sadzersim tubrālības, lasīsim dzejoļus ...

Jā, nākotnes izredzes bija vilinošas, nav ko teikt, bet iepriekš taču jānoliek vēl tik daudz eksāmenu! Andersens jutās tā, it kā sagrabējušā laiviņā dotos vētrainā jūrā...

Latīņu valodas mutvārdi bija viltīgs rifs, kas tikko nenogremdēja viņu. Pēc tam jau gāja vieglāk. Beidzot no galvenajiem šķēršļiem bija palikusi tikai matemātika, un tur gan viņš sevi parādīs! Ne velti Helsingērā matemātikas pasniedzējs viņam lika «visai labi». Tomēr arī šoreiz uzbruka neliela katastrofa: pirms pašām eksāmena beigām viņš attapās, ka nepareizi norakstījis uzdevuma noteikumus. Aiz šausmām viņš paģība. Biedri viņu atžilbināja, izlaistījuši viņam virsū veselu pudelīti odekolona, kas patrāpījās pie rokas. Drudžainā steigā viņš no jauna pārrakstīja uzdevumu, blisinādams no odekolona dušas iekaisušās acis, un žigli izrēķināja to.

Tomēr visam reiz pienāk beigas, pat eksāmeniem!

Latīņu sacerējumā eksaminētāji bija pamanījuši vai-

rākas kļūdas, — un viņš bija tik pārliecināts, ka viss ir pareizi! — arī pārējos priekšmetos atzīmes nebija augstākas par «labi». Tomēr, lai bija kā būdams, darbs ir paveikts!

Tūkstoš astoņi simti divdesmit astotā gada divdesmit trešais oktobris bija viena no laimīgākajām dienām An-dersena dzīvē. Nupat saņemtā spīdīgā, biezā papīra lapa ar universitātes zīmogu un fakultātes dekāna Elenšlē-gera parakstu apliecināja, ka Hanss Kristiāns Ander-sens nolicis eksāmenus un ieskaitīts Kopenhāgenas studentu saimē. Andersens nevarēja acu atraut no šī dārgā dokumenta. Viņš tūdaļ aizdrāzās pie Kollina to parādīt — te, lūk, ir pierādījums, ka svarīgā darbā aizņemtais valsts darbinieks nav velti tērējis laiku un naudu Odenses kurpnieka dēla labā!

Kollins viņu apsveica, un visa ģimene arī, un vēlāk tas pats atkārtojās pie Vulfa un Ersteda, un visiem paziņām. Pēc tam sākās apsolītās mājas ballītes. Neskaitāmi tosti, jautra jezga smieklos un sarunās, riņķa dziesmas par godu neizsīkstošai studentu draudzībai, par godu daiļām meitenēm, kuru vārdus ikviens nes savā sirdī (daudzi, tai skaitā arī Andersens, šos vārdus paķēra no zila gaisā: tradīcijas nevar apiet, studentam jābūt mīlētājam— un cauri!), mājās nākšana vēlu naktī, kad līksmas balsis tālu aizskanēja pa klusajām ielām, uzraujot no miega aizsnaudušos ormaņus un kaitinot naktssargus . . .

Jā, dzīve ir tik neizsakāmi jauka, un tomēr galvenais nav ne apsveicēju koris, ne trokšņainās kompānijas. Galvenais tas, ka var sēsties un sākt rakstīt iecerēto grāmatu «Ceļojums uz Amageru». Beidzot to var darīt ar tīru sirdsapziņu, nedomājot vairs par latīņu gramatiku, nebaidoties no Kollina un Vulfa kundzes pārmetuma pilnajiem skatieniem!

Viņš strādāja neapstādamies: uz galda krājās vesels lēvenis aprakstītu lapu. «Ceļojums» — jau pats vārds daudz ko izsaka. Viņš iet vakara laikā pa Kopenhāgenas ielām — tas ir viss sižets; fantastiskas sastapšanās, latīņu citāti, prātojumi un jautras asprātības raisījās dīvaini sarežģītā virknē, spēj tikai pierakstīt.

Palūk, tumšā, aizputinātā ielā viņš satiek izkāmējušu runci. Nabaga dzīvnieks žēli ņaud.

Bet dzejnieks taču saprot ari kaķu valodu! Jo vairāk tāpēc, ka runcis, izrādās, ir viņa amata brālis — ari dzejnieks. Žēlabainie ņaudieni bija vārsmas par jauna dzejnieka ciešanām gaisīgu un blēdīgu kaķenīšu vidū, kuras domā tikai par pienu un speķi. Šie dzejoļi nepārprotami sasaucās ar paša «Ceļojuma» autora ne visai senās daiļrades gaitām, tāpat dzejoļiem sekojošās cietēja žēlabas labajai resnītei kaķenītei uz mata atgādināja An-dersena sirds izkratīšanu līdzjūtīgām dāmām.

Lai komiskā līdzība būtu pilnīga, kārnais liriķis runcis labprāt padziedāja. Bet, kad viņi abi ar kaķenīti uzsāka duetu, bezsirdīgais naktssargs meta viņiem ar ledus lausku, uzkliegdams: «Skic, sātana dzimums! Kas te par gaudošanu!» — un aizvainotie dziedoņi pasteidzās iesprukt pavārtē.

Kārnais runcis, kas sacer elēģijas, mēnessērdzīgais vīrs, kas parādās grāmatas lappusēs vienā naktskreklā, ar apmetni uz pleciem un spriedelē par dubultniekiem, — tās bija parodijas par sevi pašu.

Jautrā sārtvaidze Amageras meiča ar ķiršu groziņu uz rokas un bālā dāma ar mīklaino skatienu vilka apjukušo dzejnieku katra uz savu pusi — arī viņas bija paša autora īpašību iemiesojums: tieksme aprakstīt sadzīves ainiņas, īsts zemes bērna humors — un pretstatā tai slieksme uz cildenām, traģiskām tēmām.

Tēlodams naktī notikušo ceļotāja un mēnessērdzīgā vīra strīdu, Andersens mēģināja izšķirt jautājumu, kas viņam nedeva miera: kādu nostāju ieņemt pret brīnumiem! Dubultnieki, rēgi — viss šis romantisma parastais arsenāls viņā izraisīja smaidu. Bet no otras puses — viņam nebija pieņemama arī birģeliski sausā attieksme pret dzīvi. Skaidrs taču, ka dzīve nav tikai nebeidzamas pusdienas un vizītes, panākumi un neveiksmes dienestā ... Atrisinājumu Andersens saskatīja dabas mīklu un visuma likumu poētiskā uztverē. (Par to viņš daudzkārt bija runājis ar fiziķi Erstedu.) Tur meklējami īstie brīnumi, bez jebkādiem spokiem! Vai tad nav brīnums, ka Zeme kā gumijas bumbiņa lido tukšā izplalījumā un nepavisam netaisās kaut kur nokrist? Tāpat gada laiku mija — arī tas ir brīnums, ja tā padomā . . .

Staigājot uz Amageru pa Kopenhāgenas ielām, viņš

daudz pārdomāja, mācījās skatīties un klausīties. Un, kaut gan grāmatas vienīgais varonis pagaidām bija viņš pats — ar saviem sapņiem un izdomu, straujām noskaņas pārmaiņām, vienlaikus ar nopūtām un humoru, tomēr apkārt šim liriskajam varonim jau iezīmējās visparastāko, ikdienišķo priekšmetu apveidi, par kuriem, izrādījās, var pastāstit ļoti daudz interesanta! «Ceļojums uz Amageru» īstenībā bija tikai pasakas ievadījums, pati pasaka vēl vīdēja kaut kur priekšā.

— Kas nekaiš dzīvot bēniņos! — Andersens spriedelēja, sakārtodams savu būcenīti. — Maz vietas — tātad maz mēbeļu. Viens, divi — krēsls šurp, krēsls turp, stāviet mierā! Bagātnieki pirmajā stāvā rij ielas putekļus un klausās riboņā, bet šeit ir kluss — ja nu vienīgi zvirbuļi saķīvējas! — un svaiga gaisa atliku likām. Kāpnes ir stāvas — tātad nav ko baidīties no nevēlamiem ciemiņiem: pa šādiem pakāpieniem sadūšosies kāpt vai nu nesavtīgas draudzības dēļ, vai galējas nepieciešamības spiests. Tā, lūk, izrādās, savas priekšrocības ir ari naba'dzībai.

Viņš pabeidza kopšanos un apmierināts aplaida acis apkārt: visur tīrs, nav ne gruzīša. Istabiņa izskatās gluži patīkama, kaut arī griesti slīpi!

Andersens pat visnepiemērotākiem apstākļiem mācēja saskatīt labās puses. Jo sevišķi tagad, kad dzīve bija kļuvusi saulaina.

Nojauta viņu šoreiz nebija pievīlusi. «Ceļojums uz Amageru» pēc neizbēgamiem satraukumiem un raizēm beidzot laimīgi nāca klajā un atnesa viņam ilgotos panākumus.

Grāmata iznāca tūkstoš astoņi simti deviņdesmit otrā gada janvāra sākumā, bet jau pēc mēneša Heibergs publicēja labvēlīgu recenziju. Viņš norādīja uz jaunā autora nenoliedzamo talantu un salīdzināja sacerējumu ar fantāziju mūzikā, kur cita caur citu vijas raibas ainiņas, kas raksturo noskaņojuma maiņas. Heiberga uzslava — tas tiešām bija diploms dzejnieka nosaukuma iegūšanai. Grāmatu pirka, lasīja, par to diskutēja.

Pulkvedis Guldbergs atsūtīja no Odenses jūsmīgu vēstuli, kurā dalījās savos iespaidos. Studenti vienprātīgi atzina, ka no četrpadsmit universitātes dzejniekiem An-dersens ir pirmā lieluma zvaigzne. «Ceļojuma» panākumi labvēlīgi atrisināja arī naudas grūtības — vismaz tuvākam laikam, un tas nozīmēja, ka nevienam nebija jālūdz palīdzība (karaļa stipendijas izmaksa bija pārtraukta jau novembrī, pēc ieskaitīšanas studentos). Un — galvenais — beidzot viņa ticība savām dzejnieka dotībām bija guvusi apstiprinājumu arī no ārienes! Labodams korektūras, Eduards Kollins bija centies grāmatas stilu nolīdzināt pēc vispārpieņemtiem paraugiem. «Tā neraksta!» viņš atkārtoti aizrādīja uz pārāk brīviem teikumiem, kas atšķīrās no pieņemtajām normām. «Jā, bet tā runā!» Andersens izsaucās. «Kāpēc lai es rakstītu sažuvušā grāmatu valodā!» —- «Nu, pielūkojiet, dabūsiet no kritiķiem, un derēs ar . . .» Eduards paraustīja plecus.

Tagad Andersens varēja svinēt uzvaru: pat tik bargs tiesnesis kā Heibergs ne vārda nebija ieminējies par nevērību pret stilu.

Tātad sapņi ir piepildījušies! Viņš ir students un rakstnieks. Lai laime būtu pilnīga, vajadzēja ieņemt vēl vienu cietoksni — karaļa teātri. Vēlreiz izmēģināt spēkus traģēdijas jomā Andersens nevēlējās. Kādreiz pārlasījis savus senākos mēģinājumus, viņš sašutumā aizcirta burtnīcu: viens vienīgs nožēlojams eksaltētu frāžu savārstījums. Kā viņš to nebija saskatījis agrāk? Padomājis viņš nonāca pie secinājuma, ka arī atzītajās drāmās, ko uzved uz skatuves, varoņu monologi skan smieklīgi māksloti, neviens cilvēks visā pasaulē tā neatklātu savas jūtas . . . Pat . . ._ Jā, godigi sakot, šajā ziņā reizēm grēko arī dižais Elenšlēgers. Vai tad nebūtu labāk pamēģināt uzrakstīt kaut ko Heiberga vodeviļu garā — smalki, asprātīgi, dzīvi? Ja vien atrastos piemērots temats . . .

Visu to apsvērdams, Andersens izklaidīgi raudzījās pa jumtistabiņas logu. Tur virs namu jumtiem slējās Nikolaja tornis, un katru dienu varēja redzēt sīciņo sarga stāvu rāpjamies augšup. Tāpat kā daudziem citiem — gājējiem ielā, cilvēkiem namu logos, arī sargam, viņam

to neapjaušot, Andersens bija piešķīris dzīves stāstu un sārtvaidzi meitu Elīnu.

Šodien večuks, acīm redzot, piekusis un noraizējies: viņš kāpj, galvu nodūris, lēnāk nekā citkārt. Ak, droši vien spītniece Elīna iemīlējusi nabaga skroderīti un negrib iziet par sievu pie solīda, nodrošināta cilvēka — tuvējā torņa sarga. Dzīvē tā notiek bieži, vodeviļās arīdzan. Tikai vodeviļās bargais tēvs ir nevis sargs, bet grāfs un noraidītais meitas iecerētais — nabadzīgs leitnants. Bet var jau tādu stāstu uzrakstīt par sargu, kāpēc gan ne? O, ideja rokā! Andersens ieplāja sev pa pieri un sāka skraidīt pa istabu, atsizdamies ar galvu pret zemajiem griestiem. Sargs, Elīna un jautrais skroderītis ar šķērēm un olekti būs vodeviļas varoņi, tas ir izlemts. Tomēr pats galvenais vodeviļā būs tas, ka mīlnieku mutē viņš ieliks augstā stilā norunātus monologus ar novecojušiem «stila ziediem», un tad visiem skatītājiem kļūs skaidrs, cik tas viss komiski izklausās, cik ļoti pretstatā vienkāršām, parastām cilvēku jūtām. Būtībā taču princeses mīlestība ne ar ko neatšķiras no sarga meitas mīlestības, pēdējā varbūt vienīgi ir dabiskāka un vienkāršāka . . . Un pie viena varēs pasmieties arī par dažu labu mākslotu paņēmienu vodeviļās: ari tās bez vienkāršojuma nespēj parādīt visparastāko sadzīves ainu. Visas grūtības ātri vien līdz cēliena beigām izzūd, un, lai cik neticami liktos, beigas katrā ziņā ir laimīgas . . .

Vecā Kollinu māja ir klusa un tumša: visa ģimene, atskaitot slimo saimnieci, aizgājusi uz teātri. Kopš sendienām tā iegājies, ka Kollini nepalaida garām nevienu pirmizrādi, turklāt šodien, tūkstoš astoņi simti divdesmit devītā gada divdesmit piektajā aprīlī, bija vodeviļas «Mīlestība Nikolaja tornī» premjera.

— Ai, kaut nu neizsvilptu mūsu Andersenu! — posdamās uz teātri, reizē bažījās un ironizēja Ingeborga. — Viņš tad pakārsies aiz izmisuma . . . Un turklāt izdarīs to mūsu acu priekšā.

— Pilnīgi iespējams, — Eduards piebalsoja. — Un bez tam, ja luga izgāzīsies, tēvam būs ļoti nepatīkami. Viņš

taču to aizstāvēja, kad Rabeks klaigāja, ka nevarot uzvest parodiju par Ēlenšlēgeru uz tās pašas skatuves, kur izrāda viņa cildenās traģēdijas.

— Nabaga Andersens, viņš, jādomā, šobrīd skraida aiz kulisēm un uztraukumā ir pilnīgi zaudējis galvu! — nopūtās mīkstsirdīgā Luize.

— Vai jūs beidzot nāksiet? Mēs taču nokavēsim! — no priekšnama atsaucās Ingeborgas vīrs Drevsens.

Pēdīgi visi aizgāja, vienīgi pusaklā Kollina kundze, kas ar visu krēslu, no kura vairs necēlās, bija novietota mājīgā bibliotēkas stūrītī, rāmi šķetināja atmiņu un pārdomu kamolu.

Tā tie bērni izaug! Vēl nesen, rādās, čaloja, rītos uz skolu posdamies, un tēvs piegāja te pie viena, te pie otra, pārbaudīdams, vai viss kārtībā. Bet tagad, raug, Ingeborgai pašai maza meitiņa, skaties vien, nebūs necik ilgi, sāks mācīties ābeci.

Un Luizei jau sešpadsmit gadu, ir laiks domāt par līgavaini . . .

Un pavisam nesen vīrs ieveda mājā neveiklu, izstīdzējušu jaunekli, kuram vajadzēja sēsties pie grāmatas. Bet paskat, tagad viņš jau ir dzejnieks, viņa vodeviļas uzved Karaliskajā teātrī. . . Taisnība, visi uzskata, ka talantiņš nav nekāds lielais — un arī Heibergs droši vien sacildināja viņu tikai aiz cieņas pret Kolliniem! — taču puisim ir zelta sirds. Un tas, ka viņš ir nemiera pilns, dīvains, nepraktisks, gan ar laiku pāries. Atmetīs savas fantāzijas, apprecēsies, pieņemsies prātā un dzīvos kā visi cilvēki. . .

Klusumu iztraucēja aši soļi. Kāds, neskaidri iesaukdamies, iebruka bibliotēkā, atkrita krēslā un sāka raudāt.

Kollina kundze ielūkojās ciešāk, pusaklās acis piemiegusi: kā tad, Andersens gan . . . Ak, nabadziņš!

— Neņemiet tik ļoti pie sirds, kuram gan nevar gadīties! — viņa sāka laipni mierināt. — Nu, luga izkritusi, izsvilpta, kas tur liels? Citu reizi, dievs dos, būs vairāk laimes. Jūs taču pazīstat mūsu publiku: tie tev iztiks bez maizes, ļauj tikai izsvilpties! Ir taču gadījies, ka arī pašu Ēlenšlēgeru izsvilpa ...

Elsas pēkšņi aprāvās, un Andresens pielēca kājās.

— Mīļā, labā Kollina kundze, ko jūs runājat? Mani taču neizsvilpa, nepavisam ne! Man aplaudēja un sauca: «Bravo, Andersen!» Nu, pa starpām bija divi trīs svilpieni, bet tie pilnīgi pazuda aplausu troksnī. Tur jau bija pilns ar mūsu studentiem, tie taču neļaus biedram pāri darīt!

— Kāpēc tad jūs raudat, joks tāds?

— Ak, es nespēju savaldīties! Tas aiz laimes laikam! Un bez tam es esmu tik piekusis, visas šīs dienas pagāja vienos uztraukumos . . .

Andersens aši sāka soļot pa istabu. Raudāt viņam vairs negribējās. Gluži otrādi, viņš bija prieka pārpilns: nebūtu nekāds brīnums, ja bibliotēkas puskrēslā no viņa sprikstētu mirdzošs dzirksteļu spiets! Viņš pasmējās par šādām iedomām.

— Ak Kollina kundze, kā jūs tur izteicāties par mūsu publiku? — viņš līksmi ierunājās, cenšoties apvaldīt savu saviļņojumu ar jokiem. — Tā taču ir vislabākā, visvēlīgākā publika pasaulē! Ja arī galerijas mūžīgajiem apmeklētājiem ir paradums skaļi grauzt ābolus, toties viņi tos slacina gaužām asarām! Un nesen, kad uz skatuves varonis cietumā mira bada nāvē, kāda labsirdīga kundzīte nometa no galerijas pamatīgu sviestmaizi un turklāt tik izveicīgi, ka ietrāpīja nabaga cietumniekam tieši mutē. Kas tad bija par traci! Biļešu kontrolieri skraidīja kā sadeguši, zāle rēca, bet nelaikā izglābtais cietējs gandrīz vai aizrijās ar desu ... Es nu skriešu pie Vulfiem, viņi droši vien būs pārnākuši no teātra!

Vēlā rudenī koki Rozenborgas dārzā drebēja skaudrajā vējā un birdināja no kailajiem zariem rupjas lietus lāses. īzžulgušajos dārza celiņos palika dziļi pēdu nospiedumi. Tumšie, zemu slīdošie padebeši ik brīdi mainīja apveidu, it kā debesīs, šķobīdamās un gorīdamās rotaļdejā, trauktos ērmīgas pasaku būtnes.

Nelikdamies zinis par dubļiem, kas ķērās pie galošām, Andersens laipoja pa koku starpu. Tepat jau bija tā pazīstamā vieta. Šeit auga viņa iemīļotais koks, kuru viņš bija noskatījis jau savā pirmajā Kopenhāgenas

pavasari. Toreiz, skumdams pēc Odenses skābaržu mežiem un klejodams pa parku, viņš bija uzdūries apbrīnojami jaukam kociņam. Tas pirmais bija uzdrošinājies pavērt pumpurus un izraisīt svaigas, maigi zaļas lapiņas, un Hanss Kristiāns nopriecājās kā par atrastu draugu. Viņš apkampa smuidro stumbru, runāja kaut ko nesakarīgu, jaukdams dzeju un prozu, bet sargs viņu bija noturējis par prātā jukušu. Kopš tā laika viņš sadraudzējās ar šo kociņu.

Tagad tas stāvēja tikpat melns un kails kā pārējie koki, apraudot savu zaudēto zaļo rotu un aizlidojušos putnus.

Andersens grūti nopūtās un noslīga uz sola. Pirms deviņiem gadiem viņš te bija sēdējis pusdienas stundas: vajadzēja iziet no mājas, lai saimniece nenojaustu viņa bēdīgo stāvokli, un pietaupīto maizes donu apēst šeit, dārzā . . . Jā, un tomēr viņš toreiz bija laimīgs —- daudz laimīgāks nekā tagad. Toreiz viņam piederēja sapņi, viņš pēc kaut kā tiecās un nepavisam nesaprata, ka pasaule ir drūms tuksnesis, bet cilvēks — puteklis, ko ļaunais likteņa viesulis dzen tuvāk vaļējam kapam («liekas, to varēs izmantot kādā dzejolī»).

Ja tā padomā par visām likstām un ciešanām, kadas mums lemtas, tad tikai jāpabrīnās, kā gan cilvēki vel nav aizmirsuši smaidīt. . .

Krēsloja. Vējš vilka līdz kauliem, un nosalušais dzejnieks skumji laipoja uz vārtu pusi.

Kollinu mājā pie vakara tējas galda viņš sēdēja neparasti kluss un nopūtās tik smagi, ka tuvumā noliktas sveces liesma raustījās.

— Nez kāpēc tā svece, pa kreisi, lāgā nedeg! — In-geborga sacīja. — Andersen, jūs aizmirstat savu pienākumu nokniebt ogli.

Joprojām ne vārda neteicis, viņš vienaldzīgi paņēma standziņas un palaboja sveci. Kodini saprotoši sasmai-dījās: nabadziņš atkal nomokās ar savu nelaimīgo mīlestību!

Eduards māsām pameta ar acīm: izkustiniet viņu kaut kā, tas ir jūsu ziņā! īngeborgas možajā sejā mijās līdzjūtība un vēlēšanās paķircināt bezcerīgo cietēju.

—- Andersen, vai jūs nenolasītu mums kādus dzejoļus? — pēdīgi viņa mundri ievaicājās. Tā bija vislielākās labvēlības parādīšana: parasti viņa dzejnieku skaudri izzoboja, ka viņš mūžīgi cenšoties ievirzīt sarunas par savu jaunāko sacerējumu. Taču pat šis augstsirdīgais Ingeborgas aicinājums nespēja viņu izraut no drūmā izmisuma.

— Man nav jaunu dzejoļu, — viņš skumji pakratīja galvu.

Tie, protams, bija vissaltākie meli: viņam no kabatas rēgojās aprakstītas papīra lapiņas. Bet lasīt dzejoļus par savu mīlestību, nodot uz mūžu salauztās sirds vaidus parastajai, nesaudzīgajai kritikai — nē, to viņš nespēja!

Viņš agri aizgāja no Kolliniem un ilgi grozījās savā čīkstošajā gultā — miegs nenāca. Pēdīgi viņa galvā sāka veidoties vārsmas par rudeni, gājputnu virkni, kas dodas uz dienvidiem, par ilgām; tas viņu mazliet nomierināja, un viņš varēja iemigt.

Mīlestības jūtu viesulis iebrāzās viņa dzīvē pilnīgi negaidot. Viss veicās tik lieliski: viņš universitātē veiksmīgi bija nokārtojis divus eksāmenus, kuri deva tiesības uz filozofijas kandidāta titulu. Tagad varēja mācības mest pie malas vai, pievēršoties jurista, mācītāja vai skolotāja profesijai, turpināt studijas tieši izvēlētajā specialitātē. Ar sirdstrīsām viņš gaidīja, ko teiks vecais Kollins.

«Ejiet to ceļu, kuru esat izraudzījies, un lai dievs jums palīdz,» vecais vīrs laipni bija teicis. Saņēmis šī cilvēka svētību, kura domas viņš ļoti cienīja, Andersens sparīgi metās no jauna cīniņā. Viņš publicēja nelielu aprakstu par Odensi un tās skaistajām apkārtnes vietām, izdeva dzejoļu krājumu, ko lasītāji uzņēma diezgan atzinīgi, un pēc tam, vēlēdamies uzrakstīt kaut ko lielāku, nozīmīgāku, iecerēja vēsturisku romānu «Kristiānā Otrā punduris». Uzdevums bija itin grūts. No rīta līdz vēlam vakaram nācās piesēdēt pie grāmatām, pētījot dāņu paražas, tērpus, reliģiskos priekšstatus un valodu XVI gadsimtā, citāti un izraksti krājās veselām kaudzēm, taču romāns arvien vēl nevirzījās uz priekšu.

Beidzot Andersenam ienāca prātā, ka darbs sekmēsies vienīgi tad, ja viņš pats savām acīm apskatīs visas tās

vietas, kur risināsies notikumi. Kollins atzinīgi izteicas par šādu domu, iedeva viņam ieteikuma vēstules ietekmīgākajiem provinces ierēdņiem, un tā kādā jaukā vasaras dienā dzejnieks ar kuģi atstāja Kopenhāgenas ostu.

Jūras bargais skaistums, Jitlandes smilšainais liedags, krita klintis, virs kurām brēkdamas riņķoja kaijas, nelielas, spodras pilsētiņas, vecās pilis un cietokšņi — viss sagādāja viņam prieku, viss dziji iegula atmiņā. Viņš uzsāka sarunas ar visdažādākajiem ļaudīm: spēcīgu, druknu zemnieku, kas bija gauss un vārdos skops, un spriganu kalponi iebraucamā sētā, vecu vēstures zinātnieku un mazu meitenīti, kas skraidīja pakaļ tauriņiem, — un visi kļuva viņa draugi.

Bet tad viņš aizbrauca uz Foborgas pilsētu dažas dienas paviesoties pie studiju biedra un vārdabrāļa Kristiānā Voita — un puisis bija uz vietas pagalam! Voitu ģimenes bagāti un bezgaumīgi iekārtotajā viesistabā viņu saņēma melnace meitene baltā tērpā. Tā bija Kristiānā māsa Riborga. Sarkdama aiz mulsuma un prieka — galvaspilsētas dzejnieks viņu atpalikušajā Foborgā! — viņa knibinājās ap rozi, kas bija piesprausta pie tērpa, un nometa to zemē. Andersens galanti pasteidzās ziedu pacelt.

Mirklis, ko viņa uzmeta Andersenam, burzīdama rokās rozi, izšķīra visu.

— Cik dīvaini, pirms dažām dienām es taču redzeju jūsu portretu vecās pils gleznu galerijā! — viņš teica, kad bija pārmītas oficiālās iepazīšanās frāzes.

— Manu portretu?! — Riborgas spulgās acis aiz brīnumiem kļuva platas.

Andersens spilgtās krāsās attēloja, kā slīps saules stars apmirdz drūmo sienu un no veclaicīga, smaga ietvara pretī smaida visjaukākā meitenes seja, kādu vien var iedomāties . .. Mirdzošas, melnas acis, balts tērps, roze rokās — tas viss apbrīnojami sakrita.

Meitene, ko bija redzējis pilī, viņam rādījās sapnī, bet vai to varēja domāt, ka satiks viņu īstenībā?

Riborga jutās neizsakāmi glaimota: jā, Foborgā pielūdzēji tādus komplimentus vis nesaka! Viņa steidzās pavēstīt, ka nesen vēl pārlasījusi «Ceļojumu uz Ama-

geru». Un kāda bijusi tā meitene, par kuru tur teikts? Tajā vietā, kur dzejnieks, domās aizsteidzies trīssimt gadu uz priekšu, ierauga vieglos ratos smaidošu daiļavu, grasās uzlēkt uz ratu kāpšļa ... un atjēdzies redz, ka iekāpis ar vienu kāju vecas cepuru pārdevējas grozā.

— Protams, tā meitene bija brunete ar liegu sārtumu vaigos, izteiksmīgām acīm, kas spulgoja kā melni briljanti, — Andersens aprakstīja, nenolaizdams acis no tvīkstošās sarunu biedres.

Trīs dienas Foborgā aizlidoja kā burvju sapnis. Ri-borga skanīgi smējās, un viņas vaigos iezīmējās brīnum jaukas bedrītes. Riborga varēja stundām ilgi klausīties viņa dzejoļus, it sevišķi tos, kuros nepārprotami bija runa par viņu pašu. Riborga dārzā grieza ziedus, lai atvadoties pasniegtu viņam skaistu pušķi. Riborga bija visburvīgākā, visgudrākā, vislabākā meitene zemes virsū. Un sava jaunā vēsturiskā romāna varoni viņš nosauks par Riborgu, — vai pasaulē maz ir vārds, jaukāks par šo?

Kristiāns Voits, protams, nomanīja, ka māsa koķetē ar viņa draugu, bet nepievērsa šai rotaļai sevišķu vērību. Tikai rudenī Kopenhāgenā viņš uzzināja, ka Andersens ir neprātīgi iemīlējies un bez Riborgas šai pasaulē nekad nebūs laimīgs.

«Tīrā nelaime!» jaunais Voits sevī nosūkstījās. «Kas to varēja domāt, ka vasaras flirtam būs tik nopietnas sekas .. .» Viņam no visas sirds bija žēl Andersena: Riborga taču ir jau saderināta! Kā to varētu saudzīgāk pateikt? Bet pašlaik Riborga atbraukusi paviesoties Kopenhāgenā, un iemīlējies dzejnieks tūlīt atsteidzies ar vizīti. Atkal nebeidzama dzejoļu lasīšana, skatieni, nopūtas, smiekli un daudznozīmīgi teicieni, tīši izrunāti nevērīgā tonī.

Riborga bez jebkādām blakus domām priecājās par šo aizraujošo rotaļu. Kas tur ļauns, ja palīksmojas, vēl meita būdama? Drīz viņa izies pie sava saderētā, aptiekāra dēla, un sāksies rūpīgas namamātes dzīve, tāda pati, kāda bijusi viņas mātei, vecmāmiņai, vecvecmāmiņai. Nu, bet pagaidām . . . Nabadziņš Andersens, viņš ir tik ļoti iemīlējies, gandrīz vai prātu zaudējis! Ne jau katra meitene spēj izraisīt tādas jūtas, turklāt dzejnieka sirdī. Viņš visu uzņem nopietni — tas kļūst pat bīstami....

Jā, Andersens loloja visnopietnākos nodomus. Ri-borga pret viņu ir labvēlīga, tas nu ir skaidrs. Viņš meiteni mīl tik neprātīgi, kā nekad neviens vēl zemes virsū nav mīlējis. Bet: viņas vecāki ir bagāti ļaudis, viņš turpretī — nabaga dzejnieks ar miglainām nākotnes izredzēm un vienu otru simtiņu iekrātu dālderu. «Kur nu jūs, mīļais, varat precēties!» viņam sacīs. «Vai tad jūs gribat, lai Riborga dzīvotu kopā ar jums bēniņos un pārtiktu no maizes un desas? Nē, iestājieties kārtīgā dienestā, iekrājiet naudiņu, noīrējiet labu dzīvokli, nu, tad mēs vēl padomāsim ...»

Reizēm viņam uznāca izmisuma pilnas apņemšanas brīži: lai notiek, Riborgas dēļ viņš ir ar mieru uz visu, pat . . . Nu kā tad, pat šķirties no poēzijas, ja citādi nav iespējams! Taisnība gan, kaut kur kādā apslēptā dvēseles stūrītī viņš juta, ka no šādas apņemšanās nekas neiznāks. Viņš varēja kauties ar badu, staigāt trūcīgi ģērbies un dzīvot bēniņos — kas tur pavisam! — bet nerakstīt viņš nespēja, tas viņam bija nepieciešams kā gaiss. Taču šobrīd viņš vēl atvairīja tādas domas. Kristiānā paziņojums par līgavaini — aptiekāra dēlu — lika viņam spert izšķirošo soli. Līdz šim viņš savas jūtas bija ietērpis dzejas rindās un Riborgai nebija vajadzības dot skaidru atbildi. Turpretī, saņēmusi vēstuli, kurā iemīlējies dzejnieks nolika pie viņas kājām savu sirdi un savu nākotni, Riborga apjuka. Iziet par sievu pie An-dersena — nē, nē, tas viņai nekad nav bijis prātā. Un tomēr viņai bija Andersena ļoti žēl. Slaucīdama asaras, kas trīsēja garajās, melnajās skropstās, viņa rakstīja atbildi: pēkšņs atteikums lauztu viņas līgavaiņa sirdi, viņai neesot tiesības to darīt. Andersenam viņa varot sniegt tikai vismaigākās draudzības jūtas, vai viņš ar to nesamierinātos? Ak, viņa no visas sirds vēlot viņam drīzāk nomierināties un aizmirst viņu!

«Nepadariet mani nelaimīgu! Jūsu dēļ esmu ar mieru kļūt, par ko vien vēlaties, es iestāšos valsts dienestā un darīšu visu, ko prasīsiet Jūs un Jūsu vecāki!» viņa vēlreiz pārlasīja Andersena izmisīgo lūgumu un nopūtusies ielika aploksnē savu atteikumu.

Poētiskā lappusīte viņas dzīvē bija pāršķirta.

VI NODAĻA CITAS SUGAS PUTNS

Bija tūkstoš astoņi simti trīsdesmitais gads, un no Francijas atplūda vētras elpa. Atkal Parīzes ielās skanēja «Marseljēza», atkal tika gāzti tautas nīstie Bur-boni. Kopenhāgenā par to vēstīja avīzes, un starp lasītājiem droši vien bija karstgalvji, kas juta līdz fran-čiem, taču viņiem gribot negribot bija jāklusē.

Kopenhāgenas salonos vispār nebija pieņemts domāt un runāt par politiku.

«Politika ir hiēna, kas aprij visu cēlo un skaisto,» izteicās Johanna Luize Heiberga, Kopenhāgenas skatuves zvaigzne. Šim uzskatam labprāt pievienojās kā aristo-

krāti, tā mietpilsoņi, kas par visu augstāk vērtēja savu mieru. Tā domāja arī daudzi rakstnieki. Toties viņi risināja gadiem ilgus un karstus strīdus par to, kas dzejniekam svarīgāks: iedvesmas balss un tuvība dabai vai saprāta balss un solīda izglītība. Ingemanis un Hauhs, Ēlenšlēgera piekritēji, aizstāvēja pirmo viedokli, Hei-bergs un Hercs — otro. Šajā pašā sakarībā izcēlās strīds par to, kāda nozīme ir rūpīgam, virtuozam formas slīpējumam. Par šiem tematiem daudz un labprāt sprieda gan literāti avīžu slejās, gan augstākā sabiedrība salonos.

— Skaidrs, ka nekas nav svarīgāks par formu! — apgalvoja, piemēram, jauns jurists, Heiberga piekritējs. — Palūkojieties uz skaistu statuju, un jums tas kļūs skaidrs. Cik rūpīgi un smalki skulptors apdarinājis raupjo materiālu, ko viņam devusi daba! Tāpat ir arī ar dzeju: atjautīgs un domājošs cilvēks ar labu gaumi vienmēr uzrakstīs labāk nekā nevīžīgs sapņotājs, kas tikai raida nopūtas uz mēnesi un nav pilnībā izstudējis klasiskos autorus.

— Toties Ingemanis, teikdams, ka dzejniekam ja-dzīvo tālu no pūļa un pirmām kārtām jāieklausās savā sirdsbalsī, vairāk pievērš domas dievam, un tas mūsu samaitātajā gadsimtā ir ļoti svētīgi! — viņam iebilda cienījams mācītājs.

— Visi tie jūsu dzejoļi ir tukša spēlīte un niekošanās! — savu vārdu teica bagāts komersants. — Pret Heiberga vodeviļām tomēr nekā nevar iebilst: tās skatoties, var no sirds izsmieties, un tas labi atsvaidzina pēc veikala darīšanām.

Strīdniekus neinteresēja, ko par visu to domā tauta: kur nu neizglītoti cilvēki spriedīs par tik sarežģītiem jautājumiem!

Un tautai bija vajadzīgs tāds rakstnieks, kas runātu visiem saprotamā valodā, prastu saviļņot, izsmīdināt un pēc tam liktu ari padomāt par izlasīto ikvienam cilvēkam, kaut arī tam nebūtu universitātes diploma.

Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit pirmā gada ziemā Kopenhāgenas publika, kas sekoja Heiberga strīdam ar Ēlenšlēgera grupu, dzīvi pārsprieda problēmu dzejā «Vēstules no viņpasaules». Anonīms autors uzstājās mirušā Bagesena — Ēlenšlēgera senā pretinieka vārdā un

dzēlīgi izsmēja rakstniekus, kas nepievērš formas jautājumiem pietiekamu uzmanību. Visvairāk no viņa bija ticis Andersenam.

Lūk, Andersens uz mūļa kliba Drāž auliem, viņam kaulos spars,

Šim dzejnieķelim netrūkst gribas,

Rūgst viņā allaž rīmju gars.

Un tālāk autors rupjā un augstprātīgā tonī ņirgājās par nesenā bārdainā skolēna analfabētismu, kurš, vēl pilnībā neapguvis gramatiku, jau pretendē uz dzejnieka slavu.

Labāk būtu sēdējis aizkrāsnē un nesmīdinājis ļaudis! Nekad viņš, nemākulis, spārnotā Pegaza vietā apseglojis vārgu mūli, neuzjās svētajā Parnasa kalnā!

Tas viss dziļi aizvainoja jūtīgo Andersenu. Drīz noskaidrojās, ka pamfletu rakstījis Hercs, tolaik modē nākušu lugu autors, Heiberga piekritējs. Jāsaka gan, ka Heibergs uzskatija par vajadzīgu sava «Lidojošā Pasta» slejās aizstāvēt Hauhu un Ingemani, kurus Hercs bija aizvainojis. Turpretī Andersenam viņš neatrada neviena laba vārda.

Sākumā ietekmīgais kritiķis pret jauno dzejnieku bija izturējies labvēlīgi, cienīdams viņa spraigo stilu un humoru. «Ceļojumā uz Amageru» viņš pareizi bija uztvēris to, ka Andersena nostāja ir radniecīga viņa paša uzskatiem, un apsveica viņu. Tomēr neaptēsto jaunekli no Odenses nomales, kurš ar tādām pūlēm bija ticis pie izglītības, Heiberga spožajā salonā nevarēja uzņemt kā līdzīgu, kā savējo. Tur augstāk par visu vērtēja slīpējumu un ārējo spožumu, kas nāk līdzi jau no šūpuļa.

Strīdā par formu skaidri atklājās viņu būtiskā atšķirība. Dažā ziņā Andersens atradās Heiberga ietekmē, kaut arī netieši, caur Kolliniem, kuri jūsmoja par asprātīgo kritiķi. Tā, piemēram, viņos gados Andersens bija ar mieru atzīt, ka «politika ir hiēna». Taču kurpnieka dēla iedzimtā demokrātisma izjūta izpaudās arī dzejas jautāj umos.

Andersens nevarēja piekrist tam, ka jāraksta tikai šaurām lietpratēju un cienītāju aprindām, un negribēja

ticēt, ka dzejnieka galvenais uzdevums ir smalka formas virtuozitāte.

Un, kaut gan viņu ļoti biedēja Heiberga nežēlastība šai jautājumā, viņš tiepīgi palika pie sava.

— Jo vienkāršāk, jo labāk! — viņš teica par formu. — Lai saka, ko grib, galvenais tomēr ir saturs, dzejnieka domas un jūtas, un no tā atkarīga forma.

—- Jūs tā domājat tādēļ, ka pietiekami neesat izstudējis paraugus un pats slikti pārvaldāt formu! —• citi viņam iebilda un norādīja uz kļūdām un vājajām vietām viņa dzejā.

— Nu labi, kaut arī būtu tā . . . — viņš ar smagu sirdi piekrita. — Bet vai tad tautas dziesmu vienkāršās melodijas nav daiļas? Vai vienkāršās pīpenes un sniegpulk-stenīši mazāk priecina aci nekā krāšņās dālijas un tulpes? Un galu galā es gribētu zināt, vai jūs ēdīsiet visoriģinālāk un vissmalkāk izveidotu kūku, ja tai nebūs ne garšas, ne smaržas?

— Nē, Andersen, neapvainojieties, mīļais draugs, bet jāsaka jums skaidri un gaiši: neņemieties spriest par tik sarežģītām lietām. Labāk paklausieties, ko runā ļaudis, kas tādās lietās ko saprot, un stāviet klusu. Un nedomājiet atsaukties uz Ēlenšlēgeru, viņam jūs nevarat līdzināties. Jums jāapvalda sava bīstamā pašapziņa! — Šāda veida sprediķus viņam gadījās dzirdēt pat no draugiem. Par svešiem cilvēkiem nemaz nebija ko runāt: apsmiet «savādnieku Andersenu» bija jau kļuvis par paradumu.

Kopenhāgenas dāmas ļauni priecājās, lasot Herca pamfletu: tā arī vajag tam Andersenam! Viņu uzņem labā sabiedrībā, pacieš viņa mūžīgo dzeju skandēšanu, bet viņš, kaut gan būtu jāpriecājas un jāizjūt pateicība, ņem un uzraksta dzejoli «Tarkšķētājas», kurā ņirgājas par dāmu tukšo pļāpāšanu un tenkām. Tie jau nu, protams, ir nekrietni meli, tādas dumjas tenkotājas viņš nav sastapis nevienā salonā, bet cilvēki jau mēdz būt tik ļauni! Noticēs vēl dzejniekam, un pēc tam ej nu pierādi, ka viņš nav domājis tevi un tavas draudzenes . .. Nē, Hercs vēl par maz viņam sadevis!

Andersenam bija ļoti grūti. Cita lieta, ja viņš pilnīgi varētu pieslieties kādai no literārajām «partijām», tad

vienas vai otras puses autoritātes, cienījami cilvēki ņemtu viņu savā aizgādībā. Taču to viņš nespēja izdarīt: viņam bija jāmeklē pašam savs ceļš,

«Ja es klausītu visiem viņu norādījumiem un padomiem,» viņš domāja, uzklausot draugus vai lasot kritiķu atsauksmes, «es kļūtu uz mata līdzīgs viņu «paraugiem». Tad viņi būtu apmierināti. Toties visos manos darbos nepaliktu nevienas manas paša oriģinālas rindiņas. Nē, es nerakstīšu ne «kā Ēlenšlēgers», ne «kā Heibergs». Es gribu rakstīt «kā Andersens»! Kas gan tur slikts?»Un, kad viņš mēģināja to izteikt, viņu nosauca par pašpārliecinātu tiepšu.

Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit pirmā gada pavasarī, redzot, ka viņa audzēknis, ciezdams no atmiņām par Ri-borgu un no kritikas indīgajiem dzēlieniem, ir nospiests un drūms, vecais Kollins palīdzēja viņam doties ceļojumā pa Vāciju.

Tas izrādījās brīnišķīgs dziedniecības līdzeklis. Lielās, trokšņainās pilsētas, gleznainā, mežiem noaugusī Harca, ko apdziedājis viņa iemīļotais Heine, tikšanās ar vācu dzejniekiem — tas viss dzejniekam lika aizmirst mājās pārdzīvotos sarūgtinājumus. Jaunu iespaidu pilns, možs un dzīvespriecīgs — Andersens rudenī atgriezās Dānijā un pazīstamās vietas ieraudzīja jaunā gaismā.

Izrādās, ka Kopenhāgena nemaz nav liela un rosmes pilna pilsēta: pat visdzīvākajās stundās galvenā iela izskatās miegaina un patukša!

Un salonos, tāpat kā agrāk, kuļ tukšus salmus, katra tenku vēsts zibenīgi apskrien pilsētu no pils līdz sīktirgotāja bodītei, ceļā augtin augdama kā sniega bumba.

Cik milzīga un pasakaini skaista šī šaurā pasaulīte viņam likās pirms divdesmit gadiem!

Tagad smailie torņi viņam vairs neatgādināja Aladina pili, bet kašķīgo kritiķu dzēlīgi izslējušās spalvas. Nu nekas, viņš vēl pacīnīsies!

Jaunā grāmata «Ēnu skati» auga ar katru dienu. Tā bija uzmetumu virkne ceļinieka albumā, kurā vieglos siluetos atainoti cilvēki un lietas. Sājā darbā gan virsraksts, gan brīvais izklāsts, gan humora dzirkstis

apvienojumā ar lirisku fantāzijas lidojumu lika nomanīt Heines ietekmi. Taču radīt darbu, kas varētu līdzināties Heines «Cejojuma ainām», Andersens nespēja sava apolitiskuma dēļ. Vācu dzejnieka grāmatu bija rakstījis ne tikai talantīgs liriķis un smalks novērotājs, bet cilvēks ar publicista dotībām, nākamais politiskās satīras meistars.

Turpetī Andersens, ceļojot pa Vāciju, neiedziļinājās sabiedrisko norišu būtībā un pat nelikās zinis par satraukumu, kas valdīja vācu literārajās aprindās sakarā ar revolucionāro notikumu atbalsīm Francijā. Tas lielā mērā sašaurināja ceļinieka redzes loku.

Un tomēr «Ēnu skati» salīdzinājumā ar «Ceļojumu uz Amageru» bija ievērojams solis uz priekšu. Ne jau velti vēlāk, runājot par savu pasaku pirmsākumiem, Andersens pieminēja šo grāmatu. Šeit viņa fantāzija traucās pie reālās īstenības tēliem un brīnumu izdoma turējās cieši pie zemes, nevis lidinājās virs mākoņiem.

Pasakas saplūda ar ikdienas dzīvi.

. . . Diližanss, kas ved ceļinieku, lēni ripo pa Linebur-gas stepi. Liekas, ko gan interesantu var saskatīt krācošos kaimiņos un apkārtnes skumīgajā vienveidībā? Nu, viss ir atkarīgs no tā, kā skatās!

Raugi, kaut kas pavīd mēness gaismas straumē . . . Tās ir sīciņās laumiņas, kas atnākušas dzejniekam palīgā. Viņas nolēmušas uzjautrināties par snaudā ieslīgušiem pasažieriem. Kas tas tāds? Cienījams, vecs aptiekārs? Nu, tad viņam jāuzsūla visneiespējamākais sapnis! Sacīts — darīts. Aptiekārs ar pamatīgu spārnu pāri uzšaujas augstu virs jumtiem. Tā tik ir pastaiga! Un resnais Drēzdenes tirgotājs? Tam pat sapnī rādās vienīgi naudas darījumi. Viņam laumiņas sūta žilbinošu vīziju: viņš ir biržā, kur akciju cenas sasniedz nepieredzētu lielumu, tās piepūšas kā milzīgs ziepju burbulis. Nekas cits tirgoni nespēj interesēt. Students sapnī klausās lekciju filozofijā — ak, cik tā ir miglaina, cik daudz tajā pārgudru, āķīgu vārdu, tīri vai acis lien no pieres laukā!

Un nu laumiņas tikušas līdz bālam, izstīdzējušam cilvēkam diližansa kaktā. Ehē, viņš taču neguļ un noskatās visās viņu izdarībās! Izrādās, tas ir dzejnieks. Nu, tad jāparūpējas par viņu, kā nākas . , . Pabāzis galvu pa

karietes logu, ceļinieks vēro vienmuļo līdzenumu visapkārt. Vienmuļo? Bet tā nemaz nav! Ik smilšu graudiņš dzirkstī kā dārgakmens, zāles stiebri savijas, veidojot vieglas arkas un tiltus, kas izrotāti mirdzošām rases lāsēm, bet ceļa malā noslēpumaini šalko milzīgas, melnas priedes. Mēness vizuļi un drebošās ēnas kustas, šaudās, dzīvo. Tur tās pašas nemirstīgās laumiņas dejo zālē un vizinās uz apaļajām rasas pērlītēm.

Un pāri stepes pasakainajai dzīvei plešas bezgalīgas skaidras debesis ar mirgojošām zvaigznēm . . .

Šo pasaku ceļinieks sastapa ceļā, bet nākošā pati apciemoja viņu Braunšveigas pilsētā un palīdzēja krietni izsmiet bezjēdzīgās «sirdi plosošās» melodrāmas, kas kaitināja viņu ne tikai Vācijā, bet bieži vien arī uz Kopenhāgenas skatuves.

Tieši ar tādu brūvējumu ceļinieku pacienāja Braunšveigas teātrī. Lugas nosaukums bija «Trīs dienas spēlmaņa dzīvē». Ai, kas tur bija kliedzienu un asaru, noslēpumu un slepkavību! Pirmās dienas beigās spēlmanis izrēķinājās ar miesīgo tēvu, otrās dienas beigās ielaida lodi vēderā nevainīgam cilvēkam . . . Bet ja nu, krietni iekaisis, viņš trešajā dienā sadomā ķerties pie skatītājiem? Tad jau labāk iet projām no teātra, tālāk no grēka . . .

Viesnīcas istabā, atpūšoties pēc vētrainajiem pārdzīvojumiem teātrī un pārdomājot lugu, ceļinieks izdzirda klauvējienu pie durvīm. Ienāca vecais karalis. Žuburainu kroni galvā, zizli rokā — viss, kā klājas! — viņš ieradās pie dzejnieka tieši no pasakas, kura tam bija ienākusi prātā. Pasaka bija tāda: reiz dzīvoja karalis, tik lētticīgs, tik vientiesīgs, ka visbriesmīgākos melus viņš uzņēma par patiesību. Un, kā par spīti, viņam trakoti gribējās dzirdēt kaut ko neticamu. Ko nu darīt? Viņš apsolīja savas meitas roku un pusi karaļvalsts piedevām tam, kas pastāstīs viņam kaut ko neiespējamu. Skaidrs, ka gribētāju bija liku likām! Taču, lai kā viņi centās, lai kā meloja vienā melošanā, vecais karalis tikai māja ar galvu: «Jā, jā, tas jau viss varēja notikt.» Princese tā arī nonīka, līgavaini nesagaidījusi, bet karalis. nomira, skumdams par to, ka nav dzirdējis melus. Un tā viņam nav miera līdz pat šim laikam.

Uzklausījis karaļa žēlošanos, ceļinieks uzreiz aptvēra, kā šai nelaimei līdzēt, un izstāstīja vecajam vīram «Trīs dienas spēlmaņa dzīvē». Tad gan karalis nopriecājās!

«Beidzot taču es dzirdu melus!» viņš iesaucās. «Nekas tamlīdzīgs pasaulē nemēdz notikt!»

Tā nu iznāk, ka pasakas nav nemaz jāpārceļ sensenos laikos un aiz trejdeviņām zemēm, tās lieliski var noderēt dzejniekam ari šodien, jāzina tikai, kā pie tām ķerties!

«Ēnu skati» iznāca rudenī, un recenzijas par tiem bija tikpat drūmas kā svina pelēkās debesis un sīkais lietutiņš. Valodas, kas bieži nonāca autora ausīs, ari nebija iepriecinošas.

«Vai dzirdējāt? Tas Andersens atkal sarakstījis jaunu grāmatu. Viņš tās cep kā pankūkas!»

«Pāris mēnešu pabraukājis pa Vāciju! Tur jau nemaz nav par ko rakstīt.»

«Būtu labāk sēdējis mājās un mācījies, braukā tikai apkārt . . .»

Starp kritiķiem viņa galvenais vajātājs bija zinātnieks pedants Molbeks, vārdnīcas sastādītājs, bet Andersens, lietodams dzīvo sarunu valodu, nekādi nebija varējis iekļauties tās rāmjos.

Jaunā dzejnieka pirmo dzejoļu krājumu Molbeks gan uzņēma diezgan iecietīgi, taču jau recenzijai par otro krājumu («Fantāzijas un skices», ko daļēji bija iedvesmojusi mīlestība pret Riborgu) bija pielieta krietna karote etiķa.

Sava tiesa talanta jau esot, viņš rakstīja, taču dzejnieks maz rūpējoties par formu. Turklāt vēl dzejā jūtama Heines ietekme. («Tas ir tiesa!» iesaucās Andersens, izlasījis recenziju. «Un tomēr vēl nekur nav tik daudz no manis paša kā šeit!»)

Tagad Molbeks uzbruka «Enu skatiem». Viņš tos nopēla par vieglprātību, par vispusības un konsekvences trūkumu aprakstos. Varētu domāt, ka, atšķirot «Enu skatus», viņš bija cerējis atrast mācību līdzekli ģeogrāfijā, un iesvilās sašutumā, kad viņa cerības neattaisnojās.

Kā jau katrs pedants, Molbeks nevarēja ciest jokus. Ar pārliecīgi sīkumainām, neveiklām piezīmēm komentējot grāmatas vieglās, humora pilnās frāzes, viņš visu laiku centās pierādīt, ka arī jokoties vajag pēc visiem likumiem, kurus Andersens savas nekompetences dēļ atstājis novārtā,

«Daba ir dāma, pie tam ļoti veca dāma: tā ir pastāvējusi jau pirms Metuzāla,» Molbeks lasa «Enu skatos». Nē, tas neder! Metuzāls, kas no bībeles pazīstams ar savu ilgo mūžu, Molbeku neapmierina: pēc viņa domām, autoram šeit vajadzēja minēt Ādamu un nevienu citu!

Nemaz nenojaušot, kādi pārmetumi viņu sagaida, Andersens bezrūpīgi turpina jokot: «... Un šī vecā dāma ļoti vēlas mums patikt un mūs pārsteigt.» Molbeks arī šeit saskata kļūdu. Veca dāma . . . Vēlas patikt. . . «Vai tad jaunas dāmas nevēlas patikt?» viņš recenzijā stingri noprasa.

Jā, tiešām, šāds grāmatas iztirzājums autoram uz ilgiem laikiem spēj laupīt patiku jokot. . .

Visļaunākais tas, ka Andersens neprata — un nekad arī neiemācījās — šādu kritiku laist pār galvu. Tā viņu ikreiz no jauna noveda izmisumā, un kritiķi viņam allaž sagādāja krietnas galvassāpes.

Draugi bija viņa mierinājums un atbalsts, taču attieksmēs ar tiem bija daudz pretrunu un asumu, no kuriem viņš ļoti cieta. Sevišķi skaidri tas izpaudās Kollinu mājās, kas dzejnieka dzīvē ieņēma nozīmīgu vietu.

Vecais Kollins darīja visu, ko vien varēja, lai Andersens viņa mājās nejustos lieks. Pie galda dzejniekam bija sava vieta, viņš mēdza iegriezties pie viņiem katru dienu un bija vienīgā svešā persona, kas piedalījās visos ģimenes svētkos. Vecā Kollina dzimšanas dienā Andersens kopā ar viņa dēliem rakstīja apsveikuma dzejoļus. Un vēlākajos gados, kad viņa labdaris nakts vidū bija atsūtījis viņam zīmīti, Andersens kopā ar bērniem un mazbērniem stāvēja pie mirstošās Kollina kundzes gultas.

Atzinis viņu par «tuvinieku» uz visiem laikiem, Kol-lins Andersenam palīdzēja vārdos un darbos un ar

pilnam tiesībām vēstulēs parakstījās — «tēvišķa uzticība Jūsu . . .».

Taču, jūtot pret savu «otro tēvu», kā viņš to mēdza saukt, bezgalīgu cieņu, Andersens tomēr nevarēja justies kā lnlzīgs ar līdzīgu — jau vecuma starpības dēļ vien! — un centās viņu lieki netraucēt. Katru dienu viņam iznāca saskarties galvenokārt ar Eduardu un In-geborgu: no jaunākajiem ģimenes locekļiem viņi bija visspilgtākie «Kollinu gara» pārstāvji. Un šajās attieksmēs pastāvīgi izpaudās nevienlīdzība, kas Andersenu ļoti bieži sarūgtināja un mocīja.

«Tā neizturas pret draugu, bet gan pret nabadzīgu radinieku, ko aplaimojuši ar labdarību!» viņš dziļā sarūgtinājumā nodomāja, klausoties jauniešu nesmalkjū-tīgās pamācības un dažbrīd pat apvainojošos jokus (uz šādām domām parasti uzvedināja Eduarda izturēšanās, Ingeborgai dzejnieks daudz ko piedeva viņas spīdošās asprātības dēļ).

Tiesa gan, vēlāk Kodini pierādīja, ka viņa nabadzība pie tā nebija vainojama : kad Andersens beidzot ieguva slavu un kļuva bagāts, viņu attieksme ne par mata tiesu neizmainījās. Viņi vispār nemēdza mainīties. Tomēr grūtajos gados, kad viņš tā ilgojās pēc kāda silta vārda, šis smalkjūtības trūkums no viņu puses gribot negribot izskatījās pēc augstprātības. Viņiem tas neienāca prātā: viņi paši nebija pārlieku jūtelīgi, ne arī viegli aizvainojami un tādēļ nemēdza atzīt šīs īpašības arī citiem.

Pārliecība par savu neapstrīdamo taisnību bija viena no viņu ģimenes raksturīgākajām īpašībām. Ne jaū velti Andersens kādā no savām pasakām rakstīja par viņiem: «Es zinu kādu ģimeni, kur valda pilnīga vienprātība, — ja gadītos, ka viņu sētas gailis pusnaktī sāktu dziedāt savu rīta «kikerigū», tad tas nozīmētu, ka ir rīts, lai arī ko rādītu pulkstenis.»

Tie bija zelta vidusmēra cilvēki, diezgan apdāvināti un izglītoti, pietiekami praktiski un taupīgi, kas ar mēru priecājās un ar mēru bēdājās. Neprātīgiem izlēcieniem viņu dzīvē nebija vietas: pienācīga dienesta karjera — vīriešiem, pienācīgas laulības — sievietēm. Visi viņi nodzīvoja savu mūžu ērti un mierīgi, vairoties no kra-

sam parmaiņam, bīstamam galējībām, spēcīgam kaislībām.

Uzņēmuši Andersenu savā slēgtajā ģimenes lokā, ārpus kura viņu intereses nesniedzās, Kollini cik spēdami pūlējās viņu «audzināt», tas ir, pārveidot pēc sava prāta, iepotēt viņam savus uzskatus, paradumus, gaumi. Vis-smalkjūlīgāk un saudzīgāk Andersenam piegāja pats vecais Kollins, taču viņš vispār nebija tik aprobežots cilvēks kā viņa bērni. Turpretī Eduards un Ingeborga neuzskatīja par vajadzīgu izturēties saudzīgi: ja reiz viņš ir mūsējais, tad lai arī ir tāds pats kā mēs — un cauri! Smalki pazīstot viņa paliesos trūkumus, Kollini tiem pievienoja arī visas tās īpašības, ar kurām viņš no tiem atšķīrās.

Tomēr visi ilgo gadu pūliņi izrādījās veltīgi: Ander-sens līdz kapam palika tas pats nerimtīgais, nepraktiskais sapņotājs, tikpat dedzīgi aizrāvās ar negaidītiem notikumiem un pārmaiņām, bija tikpat galēji augstsirdīgs un galēji aizvainojams, tikpat viegli iekvēlojās un bija tikpat bezgalīgi atklāts kā divdesmit gadu vecumā.

Viņš nespēja kļūt liem līdzīgs un būtībā to arī nevēlējās. Tomēr, neraugoties uz šo nepārvaramo atšķirību, viņš kvēli tiecās pēc tiem, un šī tuvība viņam bija daudz vairāk nepieciešama kā viņiem.

Jau no paša sākuma viņš sapņoja, ka atradīs Eduardā Kollinā īstu draugu, kas spētu visu saprast no pusvārda, kas palīdzētu grūtā brīdī un pats nāktu pēc padoma. Taču šādai draudzībai nepieciešams noteikums bija vienlīdzība. Turpretī Eduards noraudzījās uz viņu no augšas. Pēc dabas pasauss un apvaldīts — viņš nosodīja Andersena «meitenīgo jūtelību», jebkuru ārēju jūtu izpausmi uzskatīja par nevajadzīgu sentimentalitāti un bez kaunēšanās to arī lika saprast. Viņš nebūt netiecās dalīties ar Andersenu savos pārdzīvojumos — un nekādu sevišķu pārdzīvojumu jau arī nebija! — un ieskatīja par labāku turēt savu nenosvērto draugu zināmā atstatumā, kaut gan, bez šaubām, savā veidā bija viņam pieķēries.

Kad Andersens, ceļojot pa Vāciju, atrakstīja viņam vēstuli ar kautru lūgumu pāriet uz «tu», Eduards

atbildēja ar laipnu, taču noteiktu atteikumu. Viņš nevarēja ciest pārliecīgu familiaritāti.

Saņēmis apliecinājumu, ka šis atteikums nav uztverts kā apvainojums (tiesa, no Andersena vēstules gan viegli varēja spriest, ka viņš jūtas apvainots: «Es zinu, ka visādā ziņā stāvu zemāk par Jums,» — jau šis izteiciens vien varētu likt padomāt), Eduards, uzskatīdams notikušo par sīkumu, pēc dažām dienām to aizmirsa.

Turpretī Andersenam uz visu mūžu sirdī palika dziļš rūgtums.

Nesaskaņas izraisīja arī Andersena tieksme savus darbus skaļi lasīt priekšā, kas Eduardu kaitināja. Viņš nesaprata, kā var ļaut sevi izsmiet. Andersens savukārt nesaprata, kādēļ ir pieklājīgi, kad jaunkundze, kurai nav «dziedāmās rīkles», nopīkst romanci, un nav pieklājīgi, ja dzejnieks lasa savas dzejas.

Eduardam bija taisnība, kad viņš centās pasargat draugu no apsmiekla, savs pamats bija arī viņa pārmetumiem par godkārību. Tomēr bija kāds svarīgs apstāklis, kuru Eduards nesaprata: Andersens sevišķi labi izjuta tieši vārda dzīvo skanējumu. Viņš gribēja dzirdēt savas dzejas un redzēt, kā tās uztver klausītāji. Vēlāk, jau kļuvis slavens, viņš ar tādu pašu prieku lasīja skaļi savas pasakas, pārbaudot, kā tās skan, un pēc tam atbilstoši laboja uzrakstīto. Vispār par saviem darbiem Andersens labprātāk mēdza apspriesties ar Erstedu, bet pie Eduarda Kollina galvenokārt mēdza griezties pēc. palīdzības praktiskos jautājumos. Šāda palīdzība tad arī tika sniegta ātri un labprāt, taču arī tā atstāja nepatīkamu rūgtumu. «Tas traucē vienlīdzību mūsu attiecībās,» Andersens žēlojās .letei Vullai.

Kollini visai kritiski izturējās pret Andersenu — dzejnieku, un mājas svinībās nesalīdzināmi lielāka piekrišana bija Eduarda dzejoļiem, kas bija piebārstīti jokiem un mājieniem par ģimenes ikdienu. Andersenu tas pastāvīgi sarūgtināja, un viņš ar to kļuva pat mazliet komisks.

Redzot, kā Eduards atkal un atkal ņem virsroku šaja dzejiskajā sacensībā pie svētku galda, dzejnieks, nespēdams valdīt pār sevi, klusiņām izlavījās gaitenī un tur vientuļā stūrītī slaucīja asaras. Ingeborga vai Lujze

tad devās viņu mierināt un veda atpakaļ. Pēc dažām minūtēm viņš jau bija pavisam nomierinājies un iekļāvās kopējā jautrībā. Ilgi dusmoties viņš vispār neprata.

Taču būtībā visiem — kā sīkajiem un šķietamajiem, tā nopietnajiem pārbaudījumiem, kas radās pastāvīgās savstarpējās neizpratnes dēļ, joprojām bija tas pats vienīgais cēlonis: Eduards Kollins un viņa brāļi un māsas piederēja pie izglītotu birģeļu un ierēdņu vides ar mērenības un apdomības ideālu dzīvē un Heiberga smalkās asprātības ideālu mākslā, turpretī Andersens bija dzejnieks, pie tam tāds dzejnieks, kas dzimis pilsētas nabadzīgo ļaužu vidū un uzaudzis ar patversmes veco vērpēju dziesmām un pasakām.

Jaunā mīlestība radās un izauga nemanot. Ar izbrīna pilnu smaidu viņš lūkojās visapkārt: kas noticis ar pasauli? Vai tad aprīlis būtu padarījis visu tik gaišu, jaunu un priecīgu? Gaiss bija pilns klusas ritmu sanoņas un zilu meitenes acu mirdzuma. Ik ūdens peļķē rotājās saules vizuļi. Ik pelēks bruģa akmens, aprīļa lietū nomazgāts, bija kļuvis rožains vai zilgans.

Sīkās rūpes par dzīvokļa īri, par zābaku labošanu bija nolīdušas kaut kur ēnā, un pat kritiķu dūrieni un dzēlieni vairs nesūrstēja tik skaudri.

Ejot garām spogulim, viņš pašķielēja uz savu attēlu: vai tikai arī te nav noticis brīnums? Ja jau pasakā pinkainais lācis, ko par viņa labsirdību pažēloja un iemīļoja kautra meitene, pārvēršas par skaistu princi, vai tad kaut kas līdzīgs nevarētu notikt arī ar nabadzīgu un neglītu neatzītu dzejnieku?

Vārdu «mīlestība» viņš baidījās izrunāt pat vienatnē ar sevi. Mīlestība — tā tas bija ar Riborgu, kad viņš plosījās un krita izmisumā, neskaitāmas reizes notēloja savas jūtas draugiem, lūdzās mierinājumu un turpat zvērēja, ka nekad neatgūs mieru, gudroja par precībām . . .

Nē, tagad viss bija pavisam citādi. Un nevajag saukt to par mīlestību — tā būs labāk.

Ir tādi vārdi, kas spēj atdarīt burvju alu, taču ir arī aizliegti vārdi, kas var šo ieeju aizvērt uz visiem laikiem. Ja pārējie viņa jūtas iztulkos par mīlestību, tad visam beigas. Viņam tad zudīs iespēja brīvi runāt ar

visbrīnišķīgāko meiteni zemes virsū. Bailes pat iedomāties! Labāk jau klusēt, lai ari cik grūti tas nāktos . . . Bet varbūt viņa visu uzminēs un jutīsies aizkustināta par viņa mēmo bezgalīgo uzticību?

Viņš uzrakstīja dzejoli par brūnām acīm, kas kādreiz lika sirdij pukstēt straujāk, un par zilajām, kas skaidras un domīgas kā aprīļa debesis:

Dzirkst tumšo acu dzīles un karsē asinis,

Bet zilo skaidrais skatiens man sola debesis.

Šo dzejoli viņš nosūtīja savai iemīļotajai. Viņš neapmierinājās ar ilgajām sarunām, bet naktīs sacerēja viņai bezgalīgi garas vēstules. «Jo dienas jo vairāk visa mana apkārtne top par dzeju, paša dzīve man liekas kā poēma, un Jums tajā ir liela loma, — Jūs taču nedusmosieties par to?» — tā viņš rakstīja.

Cenšoties viņai atklāt ik stūrīti savā dvēselē, dalīties savās atmiņās, viņš uzsāka rakstīt autobiogrāfiju «Manas dzīves grāmata». Protams, viņam pašam gribējās atskatīties pagātnē un parādīt grāmatu tuvākajiem draugiem, taču pirmā, kas to lasīs, būs zilacainā meitene ar maigo, arfas skaņām līdzīgo vārdu — Luize.

Luīzei Kollinai bija mierīgs, nosvērts raksturs. Viņa pret cilvēkiem izturējās siltāk un smalkjūtīgāk nekā zobgalīgā Ingeborga un pasausais Eduards. Pretstatā tiem viņa nekad nedarīja Andersenam pāri, bija pret viņu draudzīga un laipna, mācēja pacietīgi stundām ilgi klausīties viņa runas plūdus un dzejoļus. Vispirms viņš pavēstīja viņai stāstu par neveiksmīgo mīlestību pret Riborgu, un Luizi tas patiesi ieinteresēja: kura meitene astoņpadsmit gadu vecumā gan negribētu paklausīties otra cilvēka romānu? Arī Andersena vēstules viņa rūpīgi lasīja un atbildēja uz tām ar divām trim nenozīmīgām frāzēm. Tai pašā labvēlīgajā mierā viņa. izlasīja arī «Manas dzīves grāmatu»: kāpēc gan neizlasīt, ja autors tik ļoti lūdz? Tomēr gleznainais apraksts par viņa pārciestajām likstām neatstāja uz meiteni tādu

iespaidu, kā Andersens bija cerējis. «Es domāju par Jums, kad rakstīju, taču Jūs man nepateicāt par grāmatu neviena draudzīga vārda!» viņš skumji pārmeta kārtējā vēstulē.

Galu galā šī pa pusei izteiktā atzīšanās, kas plūda arvien spēcīgākā straumē, šī tiekšanās saņemt no viņas kaut ko vairāk par remdenu līdzjūtību pamodināja apdomīgajā Luizē nemieru.

Viņa aprunājās ar Ingeborgu, kura, tāpat kā visi Kol-lini, lieliski saprata Andersena jūtu īsto raksturu, kaut arī viņš tās centās slēpt zem «maigas draudzības» maskas. Tika nolemts savlaicīgi un taktiski padarīt neiespējamu jebkādu pārāk tiešu izskaidrošanos. It kā pavisam nejauši Andersenam darīja zināmu, ka visas vēstules, kas rakstītas Luizei, iepriekš izlasa vecākā māsa, un arī sarunas vienatnē izbeidzās it kā pašas no sevis.

Protams, nevienam no Kolliniem pat prātā nenāca, ka būtu iespējamas Luizes un Andersena laulības. Un nebūt ne tādēļ, ka meitene viņu nemīlēja: laimīgai laulības dzīvei, pēc viņu domām, pilnīgi pietika ar mierīgām un abpusējām simpātijām. Arī dzejnieka nabadzība nebija galvenais šķērslis: Kollini pēc naudas nedzinās, lai gan kārtīgi ienākumi laulībā netika uzskatīti par nesvarīgiem. Taču nauda ir iegūstama. Bet, lūk, ar to, ka puisim trūka nosvērta, pastāvīga rakstura, noteikta sabiedriska stāvokļa un skaidru nākotnes izredžu, neviens no viņiem šādā reizē nevarēja samierināties. Par Luizes līgavaini kļūs cienījamais, daudzsološais jaunais advokāts Linds. Un, lai Andersens neiedomātos lolot kaut kādas veltīgas cerības, Kollini nolēma nekavējoties nosvinēt saderināšanos. Ar pašām laulībām pēc tam varēs nesteigties: Luize vēl ir ļoti jauna, un Linds tikko sācis savu advokāta karjeru . . .

Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit trešā gada janvāra sākumā tika nosvinēta saderināšanās, un pretēji paradumam Andersenam par šo ģimenes notikumu nepaziņoja. Tas lika darīts mīļā miera labad. Nav šaubu, ka par notikušo viņš uzzinās pietiekami drīz — Kopenhāgenā jaunas ziņas neiesūno! — un tad gribot negribot izdarīs vajadzīgos secinājumus. Protams, žēl

nabadziņa, sākumā viņam nebūs viegli, toties pēc tam viss nostāsies īstajā vietā un ar laiku aizmirsīsies pavisam. Vai tādas vien lietas cilvēkiem nācies aizmirst!

Atvadījies no mājas saimniekiem, pie kuriem bija pavadījis vakaru, Andersens izgāja uz ielas un steigšus aizgriezās ap stūri, lai tiklu vaļā no ceļa biedriem.

Visapkārt pletās balta, auksta, sastingusi pasaule. Pie tālajām, aukstajām debesīm bija piekārts bāls, nedzīvs mēness.

Pirms dažām stundām viņš uzzināja par Luizes saderināšanos. Sveši, vienaldzīgi cilvēki laiski spriedelēja par šo jaunumu tāpat: kā par daudziem citiem un bija pilnīgi pārliecināti, — lai jau nu kam, bet Andersenam sen ir zināms, viņš taču Kollinu mājās pašu cilvēks. Iespējams, ka viņam nebija izdevies saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi, taču tā nebija viņa vaina: viņš pulējas visiem spēkiem . . .

Viesistabas sarunu rāmā straumīte sen jau vijās ap citiem akmentiņiem, bet viņš vēl arvien nevarēja sevi piespiest iekļauties sarunā un pateikt kādu nenozīmīgu frāzi. Izrādās, kādreiz ir ļoti grūti izteikt pat vistukšāko joku . . . Aiz piepūles viņam pat piere norasoja. Viņš par katru cenu gribēja aizkavēt namamātes laipno jautājumu: «Kas jums noticis? Jūs šodien esat tik nerunīgs!» Beidzot viņš izmocīja dažus nodrāztus vārdus par laiku. Paldies dievam, par muļķībām viesistabā neviens nemēdz brīnīties ... Nu, un tagad izskatīsies gluži pieklājīgi, ja viņš paņems cepuri!

Sniegs un klusums naksnīgajās ielās bija piemēroti ceļa biedri. Viņš nogriezās gan pa labi, gan pa kreisi, gāja, nevērodams ceļu, pats nezinādams, kurp iet.

Naktssargi, kājas piesperdami, lai sasildītos, izbrīnījušies noraudzījās viņam nopakaļ. Tiem taču trakoti laimējies, šiem naktssargiem, viņš tos ļoti apskauda: tie ne zināt nezināja, kas ir Luize, klusa mīlestība, saderināšanās . . .

Pēkšņi viņš šausmās apstājās: bālais mēness iztēlē uzbūra pilnīgi skaidru ainu. Meitene ar ļoti baltu seju, baltā tērpā guļ baltā zārkā, bet viņš lūkojas viņā un

raud, jo nekad vel viņa nav bijusi tik ļoti mīļa. Un pašas no sevis veidojās vārsmas:

Tik baltas kā sirdsmīļā Nav otras pasaulē.

Es zinu, karstāk mīlēt Nav iespējams vairs, nē!

Nu mīļai nāves miegā Vaigs sniega baltumā.

Vai manu! Tagad jūtu —

Vēl mīļāka ir tā!

Nē, ko gan viņš te izdomā? Nevajag raudzīties nedzīvajā mēnesī! Luize ir dzīva, mierīga un apmierināta. Lai viņa kļūst laimīga. Pašlaik viņam grūti domāt par šo laimi — debess, Linds taču ir tik pelēcīgs cilvēciņš! — bet viņš iemācīsies nedomāt; jāiemācās, lai tur vai kas.

Bet kāds tomēr ir miris . . . Luize tā nav, mirusi ir tā meitene, kuru viņš pats iztēlojies un vēlāk iemīlējis. Bet varbūt, nav arī mirusi, tikai aizgājusi klosterī: tur tāpat viss ir salts, kluss, balts.

Bet varbūt sacēlās sniegputenis, ietina viņu baltā mākonī un aiznesa puteņu karalienes nepieejamā ledus pilī. . .

Lai arī kā būtu, īstā, dzīvā Luize nav vainojama: viņa mierīgā garā ar baltajiem pirkstiņiem vīlē pūra salvetes un, skumji smaidīdama, apsver, kur savā nākamajā piemīlīgajā dzīvoklītī novietos skapi un kur atpūtas krēslu.

Sīkas, nepatīkamas neveiksmes uzmācās no visām pusēm kā odu mākonis.

Karš ar Molbeku turpinājās. Andersens dzejā izsmēja viņu par aklu klanīšanos «formas maģijas» priekšā, bet kritiķis savukārt nepalika parādā un satrieca lupatu lēveros Andersena jauno dzejoļu krājumu «Gada divpadsmit mēneši».

Naudas nebija. Nācās rūpīgi pierakstīt ikvienu izdoto skillingu un atteikties no visa. Kaut kā vajadzēja sa-knapināties, lai nopirktu jaunus cimdus vai aizietu pie bārddziņa, citādi patrāpīsies uz zoba tiem pašiem paziņām, kuriem sen kā dadzis aci viņa pārmērīgais ražīgums. («Četri dzejoļu krājumi divos gados — tā ir tira

vieglprātība. Tā ir nevēlēšanās nopietni, bez steigas piestrādāt pie katras rindas!») Viņš bija viens no pirmajiem dāņu rakstniekiem, kas pārtika vienīgi no literārā darba, un daudziem tas šķita par traku. Normālam cilvēkam jāstājas kaut kur dienestā! Kāpēc šis Andersens mūžīgi visu dara pēc sava prāta? Pats vainīgs, ja grūti klājas, lai met pie malas blēņošanos ar pantiņiem, lai kļūst par mācītāju vai bibliotekāru . . . Protams, arī par juristu ir labi, bet tur viņam trūkst stingra pamata . . . kā, jāpiebilst, arī jebkuram citam dienestam. Tāpēc jau viņš no darba izlokās!

Šādu prātīgu paziņu ietekmēts, Andersens sāka šaubīties par savu aicinājumu. «Mana dzīve poēzijā — tā ir krītoša zvaigzne, ko drīz aizmirsīs!» viņš tādos brīžos sarūgtināts rakstīja un bija ar mieru iestāties dienestā.

Bet nepraktiskā savādnieka reputācija, ko viņš bija ieguvis, arī šeit radīja grūtības, un, atmetis ar roku, viņš atkal atgriezās pie dzejošanas.

Laikraksti un žurnāli gadījuma līdzstrādniekam nemēdza maksāt, izdevēji noraudzījās uz viņu greizi un par dzejoļu krājumiem maksāja grašus, teātrī — vienīgajā vietā, kur kaut ko varētu nopelnīt, — cenzora krēslā sēdēja tas pats Molbeks un vodeviļas, ko Andersens atnesa, atraidīja citu pēc citas.

Nācās ķerties pie operu libretu rakstīšanas. Viņš izmantoja Valtera Skota romānus, strādāja čakli un priecājās, ja izdevās labi. Bet tad kāda avīžele viņu nosauca par «svešu sacerējumu kropļotāju».

Arvien biežāk atskanēja balsis, ka viņa talants apsīcis. Cienīga izskata ierēdņi un uzpūtīgi aristokrāti nemitējās cits caur citu viņu pamācīt, kā jādzīvo un kā jāraksta dzejoļi, un izdevīgā reizē atgādināja, lai kurpnieka dēls neceļ degunu gaisā. Nu, protams, ja viņš būtu bagāts un augsta dzimuma, viss būtu citādi, tad gan viņā saredzētu i prātu, i talantu! Un ej nu sazini, varbūt tad arī Luīze . . .

Jā, bet šobrīd viņš jutās gluži tāpat kā garkājis skumjais stārķis, ieslodzīts šaurā putnu māja, kur cienīgi buldurē tītars, garda kumosiņa dēļ plūcas resnas pīles un bezjēdzīgi kladzina vistas . . . Un visi kopā uzbrūk stārķim: kāpēc viņš neesot līdzīgs pārējiem?

Kaut jel kāds atvērtu durvis un izlaistu viņu ārā no šīs putnu valstības!

Žēl, ka līdzība ar stārķi nav pilnīga: stārķim nav ja-pērk biļete, lai aizlidotu uz tālajām siltajām zemem! Bet glābiņš ir tikai tur, dzīve kļūst jo dienas jo neciešamāka . . . Kur lai ņem naudu ceļojumam?

Eduards Kollins viņam deva padomu griezties pie karaļa ar lūgumu pēc pabalsta ārzemju ceļojumam un pasniegt viņam savu dzejoļu krājumu. Lūdzēju pulkā gaidot, Andersens jutās kā uz karstām oglēm.

— Ko vēlaties? — karalis pienākot vaicāja.

— Es ... es atnesu jūsu augstībai dzejoļu ciklu un ...

— Ciklu? Ciklu? Ko jūs ar to gribat teikt? — pastulbais Frederiks viņu nepacietīgi pārtrauca.

— Tie ir dzejoļi par Dāniju, un es gribēju . . .

— A, par Dāniju! — karalis atkusa. — Nu ko tad, tas ir labi!

Un viņš jau grasījās iet tālāk. Andersens, izmisumā saņēmis visu drosmi, neievērodams etiķeti, apturēja karali un sāka dedzīgi skaidrot, kas viņš tāds un kāpēc atnācis.

— Es ar tādām pūlēm esmu izsities uz augšu, un tagad es gribu paplašināt savas zināšanas, ceļot. . .

— Tas ir ļoti slavējami, — flegmatiski noteica Frederiks, kas jau bija pieradis, ka visi prasa naudu. — Iesniedziet lūgumu, es to izskatīšu.

— Man tas jau ir līdzi! — priekā iesaucās Andersens un izņēma sagatavoto dokumentu.

Šis galmā neparastais, patvaļīgais solis karali uzjautrināja. Pasmaidījis un pamājis ar galvu, viņš paņēma lūgumu un gāja tālāk. Grīļodamies aiz pārdzīvotā uztraukuma, Andersens devās pie Kolliniem. Eduardam pēc sava dienesta stāvokļa bija tiešs sakars ar fondu, no kura izmaksāja līdzīgus pabalstus, un viņš šajā lietā gribēja būt pilnīgi objektīvs. Arī Hercs esot iesniedzis šādu lūgumu, un viņam ir drošas cerības nesaņemt atteikumu! — Tādās domās bija jaunākais Kollins. Andersens lai pamato savu lūgumu ar ievērojamu, cienījamu cilvēku rekomendācijām, tad tas izskatīšoties mazliet solīdāk . . .

Norijis šo jauno apvainojumu, Andersens devās salūkot rekomendācijas — jau kuro reizi pie lā jāķeras! Neviens viņam neatsacīja: ne Ēlenšlēgers, ne Heibergs, ne Ersteds. Drīz vien sakrājās vesela kaudze rekomendācijas vēstuļu, un Eduards, izteicis savu gandarījumu, uzrakstīja raksturojumus abiem kandidātiem: Hercam — spīdošu, Andersenam — atturīgu.

Rezultāti bija tiem atbilstoši: abi saņēma pabalstu, bet Hercam piešķirtā summa bija lielāka, Andersenam mazāka.

Nekas, taupīt viņš ir radis!

Nervozi satraukts, viņš posās ceļā: tālāk prom no Mol-beka, no pļāpīgajām kundzītēm, no klusās mīlestības, par kuru vēl arvien ir sāpīgi domāt, kur nu vēl runāt («Sirds dienasgrāmatā mēdz būt lappuses, kuras lasīs vienīgi dievs,» viņš rakstīja Jetei Vulfai), prom no pazīstamajām ielām un apnikušajām sarunām!

Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit trešā gada aprīlī viņš stāvēja uz kuģa klāja un ar lakatiņu māja draugiem, kas bija atnākuši pavadīt. Kā vienmēr, dzīves izšķirošajos brīžos priekam jaucās klāt nemierpilnas skumjas. Palūk, pēdējo reizi pavīd Luizes zilās acis, Eduarda uzmundrinošais smaids ... Un priekšā — vēl arvien negribas ticēt, ka tā ir patiesība! — Parīze, Roma, Neapole ...

vii NODAĻA. APSLĒPTIE DĀRGUMI

Vairākas dienas kratījies stāvgrūdām piebāztajā pasta karietē, Andersens jutās pilnīgi salauzts. Saņēmis viesnīcā istabu un uz ātru roku noskalojis ceļa putekļus, viņš tūlīt nolikās gulēt.

Viņš vēl nepaguva iemigt, kad viņu no miega uzrāva dīvaini dārdi, kas sadrebināja visu telpu. Dunoņa pieauga un pārgāja apdullinošos grāvienos, pēc tam nokritās līdz dobjai rūkoņai un apklusa. Ceļotāja sirds sāka strauji pukstēt neparastu, brīnumainu notikumu jausmās.

Steigā apģērbies, viņš pieskrēja pie loga: no pretējā nama pūļiem lauzās ārā cilvēki. Istabā uzplaiksnīja pēkšņs gaismas starojums. Vai tā nav attālu ugunsgrēku blāzma? Vai nav sākusies sacelšanās? Šeit taču ir Parīze, te var sagaidīt visu ko!

Andersens jau gribēja traukties laukā no istabas, lai pats savām acīm redzētu satraukto, saniknoto parīziešu pūli, kas bango kā jūra vētrā. Bet uz sliekšņa viņš šaubās apstājās. Vai nebūtu prātīgāk vispirms uzzināt, kas noticis, nevis bez apdoma lēkt uz galvas ūdenī? Viņš parāva zvana auklu, lai pasauktu apkalpotāju.

Viss noskaidrojās ļoti vienkārši: Parīzei gāja pāri maija negaiss. Bel ļaudis, kas bariem plūda laukā no pretējās mājas, bija teātra skatītāji.

Nomierinājies un par spīti saprāta balsij mazliet vīlies, dzejnieks no jauna likās gulēt, pasmiedamies par sevi: atkal iztēle viņu izjokojusi! Parīzes sacelšanās jau sen ir pagātnē, pirms trim gadiem tauta panākusi cerēto un padzinusi stulbo un uzpūtīgo Kārli X, kas bija mēģinājis atjaunot feodālo kārtību . . .

Nākamajās dienās Andersens nepagurdams klejoja, cenšoties saskatīt un izprast mainīgos un daiļos Parīzes vaibstus. Visur viņš juta tūkstoš astoņi simti trīsdesmitā gada notikumu atspulgus. Tos atcerēdamies, parīzieši sevišķi vētraini aplaudēja slavenajam dziedātājam Nurri: viņš taču jūlija dienās bija cīnījies uz barikādēm un ar dziesmām iejūsminājis drosminiekus cīņā par brīvību! Uz viņās dienās kritušo kapiem varēja redzēt veselus klēpjus svaigu ziedu.

Sargs labprāt pastāstīja īsas, dramatisma pilnas epizodes par nezināmiem varoņiem. Andersenu it sevišķi satrieca viens no šiem stāstiem: kāds Parīzes priekšpilsētas zēns cīnījies pirmajās rindās ar tiem, kas ielauzušies karaļa pilī. Smagi ievainots, mazais varonis izdzisis uz Francijas karaļu troņa pakāpieniem, pārsegts ar samta karogu, uz kura izšūts Burbonu ģerbonis. Cik skaists un traģisks liktenis! Jā, par to būtu vērts uzrakstīt, tikai ne tagad — vēlāk. Pašlaik jāuzkrāj iespaidi, jāvēro, jāklausās . . .

Garās vēstulēs, ko viņš rakstīja uz dzimteni Kolliniem, Jetei Vulfai, Erstedam un daudziem citiem, Andersens apjūsmoja Parīzi. Viņam patika šejienes možais gars, patika, ka ikviens kučieris lasa avīzi un brīvi izsaka savu spriedumu visās lietās. Ļaužu čala, strīdi par politiku kafejnīcās un uz ielām, skatlogos izliktās karikatūras par karali — jā, tā vis nebija Kopenhāgenas rāmā dzīvīte!

Sevišķi sīki viņš aprakstīja svinības, ko sarīkoja Jūlija revolūcijas gadadienas atcerei.

Milzīga ļaužu pūļa klātbūtnē, vētrainu aplausu šalkās uz Vandomas kolonas atkal uzstādīja Napoleona statuju. Karalis Luijs Filips spieda rokas nacionālās gvardes karavīriem, kas bija piedalījušies Jūlija revolūcijā, un izsniedza pabalstus jaunām meitenēm, kuru tēvi krituši uz barikādēm. Vakara debesīs atblāzmojās raķešu kūļi, visās malās skanēja mūzika, rātsnamā bija lepna balle, uz kuru arī Andersenam izdevās dabūt ielūgumu.

Viņš tuvumā skatīja līksmi smaidošo karali un karalieni, kuras vaigs bija nāves bālumā. («Redzams, viņu pārāk satriekuši revolūcijas notikumi!» ne bez ironijas piezīmēja dzejnieks kādā savā vēstulē.)

Tā tas viss bija — un tomēr ne gluži tā! Andersens Parīzē redzēja daudz — krietni vairāk nekā Vācijā tūkstoš astoņi simti trīsdesmit pirmajā gadā! — bet nespēja iedziļināties parādību būtībā. Pirmām kārtām viņu traucēja paša pretrunīgā nostāja pret ievolūciju. Traucēja ari vājās franču valodas zināšanas. Traucēja noslēgšanās tautiešu pulciņā, kuri savā starpā visvairāk runāja par vēstulēm no Dānijas un pedantiski apstaigāja ievērojamākās vietas — kaut arī negribas, bet kaut kā neērti: pārbrauksi mājās, prasīs taču! Protams, viss jau bija interesanti, skaisti, grandiozi: gan Luvrs, gan Ver-saļa, gan Parīzes Dievmātes katedrāle. Taču tālaika Parīzes dzīves pulsu nevarēja saklausīt muzejos un pilīs. Lai to justu, vajadzēja aiziet uz strādnieku nomalēm, iegriezties fabrikās un darbnīcās. Vajadzēja kaut kā mēģināt pārkļūt pāri barjerai, kas šķir zinātkāru ārzemnieku un drūmos neskuvušos strādniekus, kuri krodziņos un uz ielām strīdējās par politiku.

Andersens turpretī redzēja tikai to, ko varēja redzēt, nepārkāpjot šo barjeru.

Un jāpiebilst, tālaika Parīzi apgaismoja ne tikai kādreizējo ugunsgrēku blāzmas vien.

Luija Filipa režīma ārišķīgā puse daudz ko slēpa. Ari Jūlija svinību laikā pūlī skanēja ne tikai apsveikuma saucieni vien.

No jauna celdams godā Napoleona statuju, Luijs Filips centās pielabināties mirušā imperatora rēgam, vēlēdamies iegūt simpātijas tās tautas daļas vidū, kuras acīs Bonaparta tēls vēl arvien šķita pievilcīgs.

Atzīmējot revolūcijas gadadienu, karalis tai pašā laikā netaupīja pūliņus, lai tautā apspiestu jaunas neapmierinātības izpausmes, gluži pamatoti bīdamies, ka Orleānas Luiju Filipu var piemeklēt Burbonu Kārļa liktenis.

Parīzē tolaik aktīvi darbojās «Cilvēka un pilsoņu tiesību biedrība», kuras locekļi uzskatīja sevi par jakobiņu pēctečiem un propagandēja savas idejas tautā. Enerģiskākie no viņiem aicināja uz sacelšanos, ko paredzēja sākt tieši Jūlija svinību dienās. «Preses brīvības draugu asociācija» darbnīcās un traktieros izplatīja aizliegtas grāmatas un brošūras, maksāja soda naudas, ko valdība uzlika opozīcijas rakstu autoriem. Arī policija nesnauda: policijas prefekts Žiskē un ģenerālprokurors Persils, kuri nīda visu, kas lika atcerēties revolūciju, izdarīja plašus arestus.

Tiesas priekšā bija jāstājas divdesmit septiņiem «Cilvēka un pilsoņu tiesību biedrības» locekļiem. Persils pērkondimdošā runā nosauca viņus par «svētā privātīpašuma» ienaidniekiem, Marata ideju paudējiem, kuru mērķis esot «aplaupīt mantīgos ļaudis trūcīgo sliņķu labā».

«Jūs esat rokaspuišu banda, karaļa uzpirkti algotņi, tautas tiesību apspiedēji, es jūs neatzīstu sev par tiesnešiem!» viens no tiesājamiem atcirta. Zvērinātie apsūdzētos attaisnoja. Policijai laupījums bija jāizlaiž no nagiem!

Gadu pirms Andersena ierašanās Parīzē bija notikušas ielu kaujas ar sarkaniem karogiem rokā: tās īgo vēlāk attēloja savā romānā «Nožēlojamie».

Ielu cīņas uzliesmoja arī gadu vēlāk, tūkstoš astoņi simti trīsdesmit ceturtā gada aprilī.

Brīvdomības viļņi, kas no Francijas izplatījās uz visām pusēm, bija tiešais iemesls, kas lika pat tik sīkstam konstitūcijas pretiniekam kā dāņu karalim Frederi-kam VI piekāpties «laika gara» priekšā un nodibināt jaunu padomdevēju orgānu, kurā ietilpa pārstāvji no visām provincēm, tas ir, spert pirmo nedrošo soli uz parlamentu.

Jā, pērkona spērieni, ko Andersens dzirdēja Parīzē, itin viegli var būt tepat zemes virsū, nevis debesīs.

Ar Kopenhāgenas ievērojamāko vīru ieteikšanas vēstulēm kabatā Andersens labprāt apciemoja mākslas pasaules pārstāvjus, kuri dzīvoja Parīzē.

Varētu domāt, ka vispirms viņam vajadzēja mēģināt satikt Heinrihu Heini, kas pēc tūkstoš astoņi simti trīsdesmitā gada notikumiem bija pārcēlies uz Parīzi — tuvāk revolūciju šūpulim un tālāk no prūšu policijas okšķeriem.

Tomēr — dīvaini gan! — Andersens nesteidzās sastapties ar savu elku, no kura bija guvis iedvesmu strādāt literatūras laukā. Viņš baidījās, ka vācu dzejnieks, kura dzēlīgo mēli visi pazina, viņu noturēs par smieklīgu un neveiklu. Andersenam pārpārēm pietika to zobgalību, ko viņš saņēma no kopenhāgeniešiem — tie viņu nelika mierā pat ārzemēs, un pirmā ar nepacietību gaidītā vēstule no dzimtenes izrādījās ļaunprātīga paskvila, kas par viņu bija iespiesta «Kopenhāgenas Pasta Ziņās» un ko atsūtīja anonīms «labvēlis».

Tomēr no sastapšanās ar Heini viņu atturēja ne tikai bailes kļūt izsmietam. Viņa nostājā pret Heini izpaudās tāda pati divdabība kā pret franču revolūciju. Viņš neizsakāmi mīlēja Heini — liriķi, bet Heine — ateists un brīvdomātājs viņu reizē vilināja un atbaidīja. Andersens — dzejnieks prata būt drosmīgs un patstāvīgs. Andersens -— mēreno un lojālo Kopenhāgenas inteliģentu un ierēdņu audzēknis vairījās no galējībām politikā un reliģijā.

Iepazīšanās ar Heini tomēr notika, taču tā bija nejauša.

Sarīkojumā, ko bija organizējusi biedrība «Literārā Eiropa», Andersenam pienāca klāt neliela auguma cilvēks možu sejas izteiksmi.

— Esmu dzirdējis, jūs esot dānis, — svešais teica, — bet es esmu vācietis. Dāņi un vācieši ir brāļi. Tāpēc es gribu paspiest jūsu roku.

Tas, izrādās, bija Heinrihs Heine. Andersena apmulsums drīz vien izgaisa, un viņš ar raksturīgo atklātību atzinās Heinem, ka vilcinājies viņu apmeklēt, baidīdamies kļūt smieklīgs.

Abu dzejnieku starpā izraisījās nepiespiesta saruna, kurā atklājās, ka Heine labi pazīst dāņu literatūru un, Andersenam par prieku, atzīst Ēlenšlēgeru par vienu no dižākajiem Eiropas dzejniekiem,

Vēlāk Heine apciemoja Andersenu, un pēdējam šķita neērti kavēties ar pretvizīti: par to viņš taisnodamies rakstīja Leses kundzei, savai dievbijīgajai paziņai.

Tomēr īsta tuvība dzejnieku starpā neuzplauka, viņi aprobežojās ar dažām kopējām pastaigām pa Parīzes bulvāriem un vairāk vai mazāk vispārēja rakstura domu apmaiņu par literatūras jautājumiem un Parīzē gūtajiem iespaidiem.

—- Laimīgu ceļu, brauciet uz Itāliju un vēlāk atrakstiet, ko labu redzējāt, — vācu valodā, lai es varētu izlasīt! — Heine atvadoties teica un, paklausot Andersena lūgumam, ierakstīja šo novēlējumu ceļa piezīmju albumā, ko dāņu ceļotājs allaž nēsāja sev līdzi.

Augusta vidū Andersens aizbrauca no Parīzes uz mazu Šveices kalnu pilsētiņu — Loklu.

Tur viņu viesmīlīgi uzņēma Jirgensena kundzes — vecas Kopenhāgenas paziņas attāli radinieki, solīdami mieru un klusumu (kas šķita vilinošs pēc dārdošās, rībošās Parīzes), gleznainas ainavas un praksi franču valodā: gribot negribot būs jāiemanās veikli runāt, jo visā Loklā neviens neprot ne vārda dāniski! Atpūties viņš varēs doties tālāk uz Itāliju.

Solītais klusums Loklā viņu vilināja vēl tāpēc, ka, vēlēdamies atpūsties pēc trīs mēnešu noskraidīšanās, mūždien alkstot pārmaiņas, viņš gribēja arī netraucēti strādāt, lai pabeigtu savu jauno darbu, ko bija aizsācis jau Parīzē. Tā bija drāma dzejā «Agnēte un Ūdensvīrs», sižets ņemts no senas tautas dziesmas, ko Andersens zināja kopš bērnības.

Nemierīgās ļaužu jūras čala Parīzes bulvāros atsauca atmiņā piekrastes bangas Dānijas jūrmalā. Vai arī klusās vasaras dienas, kad jūras spogulis ir rāms un nekustīgs un vieglā, zilganā migliņā pie apvāršņa peld salas, un aizslīd zvejas laivu buras . . .

Tieši tādās dienās var sadzirdēt tālas, gaistošas, dzidras skaņas, kas atplūst nezin no kurienes: varbūt no jūras dibenā. «Tur daiļā Agnēte spēlē arfu,» veci ļaudis tad mēdza teikt.

Andersenam gribējās pastāstīt par savām neskaidrajām skumjām, par pieviltām un no jauna atdzimušām cerībām, par mūžīgo tiekšanos tālē, rītdienā, kas sola kaut ko jaunu, vēl neizbaudītu. Ar šīm izjūtām viņš nolēma apveltīt daiļo Agnēti no vecās dziesmas: viņa satiek jūras krastā zeltmataino Ūdensvīru un seko viņam līdzi uz zemūdens pili. Viņš uzdāvā daiļavai zelta kurpītes un rokas sprādzes — pat karalienei nav tādu! — un zelta arfu, uz kuras spēlēt skumju brīžos. Tomēr pēc astoņiem gadiem Agnēte atgriezās atpakaļ uz zemes — pie cilvēkiem, zaļajiem kokiem un saules! — un, neuzklausot Ūdensvīra lūgumus, pameta viņu uz visiem laikiem.

Andersens šo vienkāršo, poētisko stāstu bija izvērsis plašāku, ievedis sarežģījumus, un viņam šķita, ka sacerējums ir ļoti nozīmīgs un saviļņojošs. Ap skumstošo Agnēti grupējās daudz jaunu personāžu: gan atraidītais līgavainis Hemings (šeit paša bēdīgā pieredze dzejnieka tēlojumam piešķīra krāsas), gan rupjais, cietsirdīgais muižnieks Pēteris Pālie, kas plātās ar savu necilvēcīgo izturēšanos pret zemniekiem, gan vecā čigāniete, kas zīlē nākotni.. .

«Agnētes» pirmā daļa bija uzrakstīta jau Parīzē. Loklā, ko apņēma sniegoto kalnu virsotnes, starp smuidrām, tumšām eglēm un mākoņiem, kas slīdēja garām tik tuvu kā aitu bars, koši zaļo Alpu pļavu vidū Andersens aizrautīgi strādāja pie otrās daļas. Nevis astoņus gadus, bet veselu pusgadsimtu Agnēte viņa drāmā nodzīvoja zemūdens brīnumu pilnajā jūras dzelmē.

Viņai promesot, dzīve virszemē ir pārmainījusies līdz nepazīšanai, un viņa jūtas tur sveša, daudz svešāka nekā Ūdensvīra pilī. . . Drāma beidzās ar Agnētes nāvi smilšainā liedagā, jūrai šalcot.

Nosūtot «Agnēti» uz Dāniju, Andersens tai uzrakstīja īsu ievadu: gribējās pašam saviem vārdiem izteikt neapjaustās skumjas un ilgas pēc kaut kā jauna, ko saklausījis vecajā dziesmā. Un, kaut arī Agnēte dzima Šveices kalnu vidū, savā dvēselē viņa bija dāniete! «Un nu es nosūtu savu miļo bērnu uz dzimteni. Saņemiet viņu, lūdzu, laipni, jo līdz ar viņu es sūtu jums visiem savu sveicienu ...»

Kamēr Andersens iesaiņoja rokrakstu, viņš drebēja un kvēloja kā drudzī. «Nekad visā mūžā neesmu bijis tik satraukts,» viņš domāja, pielicis ledusauksto roku pie degošā vaiga.

Vai gan «Agnēte» pierādīs draugiem un lasītājiem, ka ne velti viņam dota iespēja apskatīt pasauli, ka viņa talants nav apsīcis, kā Molbeks apgalvo, ka viņa spārni ir auguši un spēj pacelties augstu?

Drāmu viņš nosūtīja Eduardam Kollinam, un tam pirmajam vajadzēja atbildēt dzejniekam uz šiem jautājumiem.

Mākoņos ietinušās Alpu sniegotās virsotnes palika aiz muguras. Andersenam uzsmaidīja Itālijas laipnās, zilās debesis, un vējš uzvēdīja vieglu citronu birztalu smaržu.

Milāna, Dženova, Florence, augstās katedrāles ar apsūbējušām dižo meistaru freskām, zvejnieku sarkanās mices un kaparbrūnie pleci, sastapto zemnieku meiču cēlā gaita un dedzīgie skatieni, tumšās, smuidrās cipreses un plūmju šaurās, sudrabotās lapas, Mediči Venēras marmorbaltais skatiens un baigie nostāsti par laupītāju uzbrukumiem . . . Galva reiba no pārbagātajiem iespaidiem! Gaismas, siltuma un krāsu plūdos nogrima atmiņas par pagājušo, aizmirsās sīkās likstas un ceļojuma neērtības.

Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit trešā gada astoņpadsmitajā oktobrī («Tā ir mana otrā dzimšanas diena,» dzejnieks vēlāk mēdza teikt) Andersens ieradās Romā. Dienas aizsteidzās, un katra no tām bija kā velte. Ander-sena zīmulis lidot lidoja pa papiru, steidzot notvert, iemūžināt viskošākās krāsas, epizodes un detaļas mūžīgi mainīgo ainu kaleidoskopā. Naktīs viņš ilgi gulēja bez miega: priekšā kā ēnas virmoja jauni vārdi un tēli, brieda kāds sīks jaunas ieceres graudiņš, taisīdamies uzdīgt...

Kādreiz savos ikdienas klejojumos viņš iemaldījās nelielā, piemīlīgā laukumā, kur senatnīga palacco priekšā rāmi urdza strūklaka, it kā stāstot kādu notikumu, kuram nav ne sākuma, ne gala. Andersenu pēkšņi pārņēma dīvaina jūtoņa: vienu mirkli viņam šķita, ka tas viss jau kādreiz redzēts, viņš tāpat ir stāvējis un noraudzījies strūklakas sirmajās šaltīs sen, sen atpakaļ, vēl gluži zēns būdams. Un, ja viņš patiesi būtu piedzimis zem «mūžīgās pilsētas» debesīm, kā gan tad būtu iegrozījies viņa liktenis?

Droši vien kāds mūks viņu tad būtu mācījis grāmatā un pieņēmis baznīcas zēnu korī skanīgās balss dēļ. Vēlāk būtu sākušies tie paši sapņi un tās pašas ķibeles . . . Un, kas zina, nelaimīga mīlestība viņu beidzot būtu novedusi pie klostera durvīm. To gan ne! Andersens.pat nodrebēja no tādas domas. Tas taču ir noziegums nošķirties no dzīves drūmā cellē, aprakt savas spējas, centienus, cerības . . . Nekad viņš tā nedarītu!

. . . Garām aizzibēja iedegušu, baskājainu, noskran-dušu bērnu bariņš, čivinot melodiskā, svešā valodā. Andersens ilgi noskatījās viņiem pakaļ: varbūt arī starp viņiem ir kāds zēns ar nemierīgu dvēseli un snaudošu dzejnieka vai mākslinieka talantu un viņu gaida grūtas pārbaudījumu dienas. Jādomā, tā arī ir . . . Lai arī kā atšķirtos cita no citas dažādas zemes un pilsētas, tomēr apdāvināta, bet nabadzīga cilvēka liktenis visur ir tikpat sūrs. Cik patiesu un skumju grāmatu varētu uzrakstīt par šo tematu!

Sabozies kā slims putns, Andersens sēdēja, kaktā ierāvies, nelielā kafejnīcā, kur mēdza pulcēties iebraucēji no Dānijas. Visa apkārtne šķita kā miglā tīta, un pat žilbinošās Itālijas debesis bija zaudējušas savu košo mirdzumu. Liekas, vēl nekad sirds tik skaudri nebija izjutusi vientulību un skumjas! Nogurums stindzināja ķermeni kā maigles, un domas bezcerīgi virmoja ap vienu un to pašu. Pasts no Dānijas, ko viņš ar tādu nepacietību bija gaidījis, cerētā prieka vietā atnesa bēdas: vecais Kollins saudzīgi, iejūtīgi ziņoja par mātes nāvi, bet Eduarda vēstule galīgi nokritizēja «Agnēti», ar kuru saistījās tik daudz gaišu ceribu. «Mīļais draugs» nebija taupījis asus vārdus, lai šīs cerības satriektu! Vēstule no katras rindas dvesa pretī sašutums, vēsums, augstprātība. Nu labi, ja arī «Agnēte» tiešām nebūtu izdevusies (cik sāpīgi tā domāt!), bet vai tāpēc tik nievīgi jāizturas pret autoru, jāpamāca viņš kā iedomīgs puišelis? Jā, viss ir bijis meli, viltus, ilūzija: gan Eduarda draudzība, gan viņa māsas zilo acu skatienu. Svešs viņš ir bijis, svešs arī palicis visiem, atskaitot veco Kollinu. Lai ari! Pietiek. Viņš vairs nevēlas pa kripatai diedelēt siltumu un iejūtību, nevēlas bez kurnēšanas norīt aizvainojošas pamācības! Ja nav iespējams būt kā līdzīgam ar līdzīgu, jāsarauj saites uz visiem laikiem, cita ceļa nav. Visu, kas sirdī krājies, viņš klaji, bez mīkstinājumiem pateica Eduardam atbildes vēstulē. Aploksne ir aizzīmogota un nosūtīta tēvam Kollinam: lai arī viņš zina visu. Lai izlasa un nodod to dēlam. Beigas, visam beigas. Draudzība mirusi, cerības sabrukušas . . .

Arī māte vairs nav dzīva. Nomirusi trūkumā, nabagu mājā, svešas, vienaldzīgas rokas aizspieda viņai acis, viņas kapu vairs nevar sameklēt nabagu kapsētā. Nav vairs zemes virsū neviena cilvēka, kas viņu mīlētu nevis nopelnu dēļ, bet vienkārši tāpat, bez lielas gudrošanas, tas ir, ar vienīgo īsto milestību. Cita aiz citas atmiņā iznira bērnības ainas, un no katras smaidīja pretī tumš-ace sieviete ar sarkanām, no mūžīgās veļas mazgāšanas izmirkušām rokām, nenogurdināma, vienmēr mundra, mīloša un rūpīga . . .

Andersens neapjauta, cik ilgi tā bija sēdējis pie neaiztiktas vīna glāzes, domās nogrimis. Viņš uztrūkās, kad viņu kāds sauca vārdā. Kalsens, pasīks, briļļains cilvēks nāca klāt un laipni smaidīja. Henriks Hercs! Grāmatas «Vēstules no viņpasaules» autors, kas vienmēr nesaudzīgi bija izsmējis Andersenu, viņa konkurents uz ārzemju stipendiju. Ko tur, pasaule tā divaini iekārtota: vakarējais draugs viņu ir smagi apvainojis, bet kādreizējais ienaidnieks var izrādīties par draugu . . . Un An-dersens no sirds paspieda Herca sniegto roku.

Jau pirmajās dienās, kad bija ieradies Romā, Ander-sens apciemoja savu slaveno tautieti — tēlnieku Bertelu Torvaldsenu, kas kopš vairākiem gadiem dzīvoja Itālijā. Tas saņēma jauno dzejnieku ļoti sirsnīgi; Andersena atklātība, sirdsskaidrība, viņa lielā pieķeršanās mākslai, grūtais dzīves gājums — viss Torvaldsenam bija tuvs. Pa reizei palocīdams iesirmo galvu, viņš līdzjūtīgi uzklausīja Andersena satraukto stāstījumu par pārciestajām likstām. Jā, vecs stāsts. Arī Torvaldsens jaunībā dabūjis diezgan izbaudīt bēdas. Viņš labprāt pastāstīja Andersenam par tiem laikiem, kad mazais Bertels, iekāpis lielās koka tupelēs, nesa tēvam uz kuģu būvētavu plāno azaidu rūpīgi ievīstītu vecā lakatā. Tēvs bija kokgriezējs, un, vērojot brīnumu — kā koka gabals pārvēršas dīvainās figūrās, Bertelam radās vēlēšanās pašam iemācīties kokgriešanu . . . Viss ir bijis — bads, aukstums, greizi skatieni un izsmiekls. Bet viņš nenokāra degunu — un, lūk, beidzot sasniedzis, pēc kā ilgojies! Šeit, šajā pašā darbnīcā, no marmora bluķiem dzimušas skulptūras, kas iekarojušas atzinību visā Eiropā! Galvenais, nepadoties, nezaudēt dūšu.

Torvaldsena atbalsts un līdzjūtība ļoti palīdzēja Andersenam pārlaist grūtos brīžus, ko viņš pārdzīvoja Romā, un dzejnieks visu mūžu ar pateicību un sajūsmu atcerējās šo stipro, par spīti saviem sešdesmit trim gadiem, ar jauneklīgu dzīvesprieku un skadru, vērīgu skatienu apveltīto cilvēku.

Uzzinājis par Molbeka uzbrukumiem Andersena dzejoļiem un par sakāvi, kas piemeklējusi «Agnēti», Torvaldsens sadrūma.

— Pazīstu šos Kopenhāgenas prātvēderus. Jo mazāk viņi ko saprot mākslā, jo bargāk spriež. Nav ko skatīties uz viņiem, meklējiet pats savu ceļu un ejiet pa to.

Viņš palūdza Andersenam palasīt priekšā «Agnēti». Tika ielūgti vēl daži dāņi, starp tiem arī Hercs, kura klātbūtne ļoti satrauca Andersenu. Viņš iesāka lasīt nedroši, ik brīdi paceldams acis no lapas, lai redzētu klausītāju sejas izteiksmi. Vai Hercs jau nesmaida zobgalīgi? Nē, vēl ne ... Turpretī Torvaldsena skatienā mirdzēja tāds siltums un draudzīgums, ka dzejnieks jutās iedrošināts. Tiešām, «Agnēte» nav nemaz peļama! Kad priekšā lasīšana beidzās, klātesošie pievienojās šim spriedumam. Torvaldsens neskopojās ar uzslavām: viņam dzejoļi patikuši ar savu sirsnību un muzikalitāti, paticis daudzu skatu poētiskums.

— Bet galvenais — tas viss ir mūsu pašu, sirdij mīļš, tautisks ... — viņš nopūtās. — Es jūtos, it kā būtu saņēmis sveicienu no skābaržu mežiem un ezeriem.

Hercs, protams, izteicās vairāk apvaldīti, tomēr bez jebkāda naidīguma. Viņš pilnīgi pamatoti bija tajās domās, ka senā dziesma par Agnēti diezin vai esot piemērota tādai liriski dramatiskai apdarei, turklāt luga neesot arī vēl pilnīgi noslīpēta, bet daudzas vietas noteikti izdevušās.

Pretēji plaši izplatītam uzskatam Andersens nebūt neapvainojās, ja kāds izteica kritiku par viņa darbiem. Viņš bija ar mieru strīdēties, varēja nepiekrist, tomēr vienmēr jūtīgi uztvēra taisnīgumu un tieši tāpēc ļoti sašuta, kad kritika bija neobjektīva, ar personīga naidīguma pieskaņu.

Tāpēc ne Herca domas, ne arī vēlāk saņemtās Ersteda un Leses kundzes draudzīgās vēstules ar kritiskiem aizrādījumiem par «Agnēti» viņu neaizvainoja. Turklāt viņa domas un cerības vairs nepiederēja «Agnētei».

Prātā jau skaidri iezīmējās jauna iecere: uzrakstīt stāstu par nabadzīgu itāliešu zēnu Antonio, kuram piemīt brīnišķīgs dzejnieka-improvizētāja talants; te viņš paredzēja ievīt gan gleznainās Itālijas ainavas, gan skatus no vienkāršās tautas sadzīves, gan no lepnajiem augstmaņu palacco. Antonio vajadzēs iziet cauri tiem pašiem sūrajiem pārbaudījumiem, ko izcietis pats Andersens, viņu vajās žultains, aprobežots kritiķis, kas līdzināsies ir Meislingam, ir Molbekam, un mecenātu nevērīgi pasviestās žēlastības dāvanas viņam sagādās pastāvīgas ciešanas. Beigu beigās viņš tomēr paliks pie sava un pierādīs, ka viņam ir tiesības saukties par dzejnieku.

Dziļi lejā, kalnu violetajās ēnās, dusēja Neapole. Grupa dāņu ceļotāju, starp tiem arī Hercs un Ander-sens, jāšus uz mūļiem virzījās pa stāvu taku augšup. Zeme zem kājām bija lavas izdedzināta.

Priekšā slējās Vezuva krāteris. Biezais dūmu mākonis virs tā atgādināja koku ai liesmojošām saknēm — lavas straumēm, kas lēni slīdēja pa nogāzēm lejup.

Metās tumšs, un mūļi kāpa arvien lēnāk un piesardzīgāk.

— Esam galā, sinjorii — pavadonis pēdīgi sacīja. -— Augstāk kāpt ir bīstami.

Pēkšņi dārdi gandrīz apslāpēja viņa vārdus. Debesīs atplaiksnījās tumšsarkana blāzma, no vulkāna rīkles kā ugunīgu putnu bars izšāvās nokaitēti akmeņi.

— Sargies! — pavadonis uzsauca.

Svelmaina vēja brāzma uzpūta ceļotājiem sviluma smaku un pelnu mākoni.

— Tālāk, šķiet, nav ko iet! — sacīja Hercs, slaucīdams brilles un tuvredzīgām acīm vērdamies apkārt.

— No šejienes viss lieliski redzams.

— Ko jūs runājat! — Andersens satraukts protestēja.

— Mēs noteikti varam kājām paiet vēl mazliet tuvāk, nu, kaut vai līdz tam izcilnim!

Un, raudams līdzi augumā mazo Hercu, kas gāja klupdams krizdams, garkājainais dzejnieks bezbailīgi traucās uz priekšu, stigdams pelnos līdz ceļiem. Pazoles metās karstas — lava zem kājām vēl nebija paguvusi atdzist, — bet kas par to! Toties te nu ir, tieši viņam priekšā, ugunsvēmēja briesmoņa baigais skaistums.

Andersens sastinga uz vietas, murminādams nule radušas dzejas rindas:

Aizās kupli sniega vāli Tā kā balti gulbji vīd,

Kalna mute elš un zvēro,

Pelnu straumes lejup slīd.

Šeit nu esam. Stāvam klusi.

Dūmos tinas debess jums.

Pērkons granda, akmens radzes Kūpot iido pāri mums.

— Nē, tas nav iespējams, —- Hercs sāka lūgties.

— Dieva dēļ, griežamies atpakaļ. Man liekas, esmu izmežģījis kāju!

Uzmanīgi pieturēdams savu ceļa biedru, Andersens novadīja viņu drošākā vietā.

Nokāpuši lejā, ceļinieki neatrada miegā iegrimušajā pilsētā nevienas bodītes, kur varētu nopirkt ko ēdamu, nevienu pajūgu. Izsalkuši un noguruši, atpalikuši no pārējiem ceļiniekiem, Andersens un Hercs lēni devās uz Neapoles pusi. Ceļš bija tukšs un kluss, mājiņas ar lēzenajiem jumtiem mēnesnīcā gaiši vizēja. Aizmugurē melnajā jūras dzelmē atspoguļojās tumši sarkanā liesmu atblāzma.

— Gluži kā «Tūkstoš un vienas nakts» pasakās! — Hercs dziļi ievilka elpu, uz brīdi aizmirsis savu slimo kāju. — Bet, ja mājās stāstīsi, to uzņems kā romantisku pārspīlējumu . . . Jums laikam dzejolis jau gatavs, An-dersen?

— Kā gan citādi! Vai tad ir iespējams redzēt tik grandiozu skatu un nemēģināt to ietērpt vārdos? Klausieties! — Un dzejnieks nolasīja tikko sacerēto dzejoli.

— Nav slikti, — Hercs labvēlīgi teica. — Dabas notēlošana jums vienmēr padodas, tāpat kā, jāsaka, arī humoristiskas ainiņas . . . Tomēr, atzīstiet pats, Heibergs pelnīti nosauca jūs par improvizatoru. Ar mirkļa iedvesmu vien nepietiek, vajadzīgs rūpīgs izstrādājums, katras rindas slīpējums.

— Es jau arī nenoliedzu, ka Heibergam taisnība! — Andersens kaismīgi iesaucās. — Tikai vārdu «improvi-zators» mēs katrs saprotam citādi! Viņš, tā sacīdams, gribēja man iedzelt: palūk, kādi viņam pavirši dzejoļi! Bet īstenībā taču nevar visiem pieiet ar vienu un to pašu mērauklu. Daži raksta lēni, ilgi apdomājot katru rindu. Citiem iecere uzpeld zibenīgi, tomēr arī tā nerodas no nekā, bet balstās uz izjūtām un iespaidiem, kas uzkrāti agrāk. Cik daudz mēs Itālijā esam sastapuši tādus ielas improvizatorus, kas vienā mirklī sacer dzejoļus par doto tematu! Vai ievērojāt, cik jūsmīgi viņi deklamē un cik dedzīgi viņos klausās apkārtējais pūlis? Heibergam tādi panākumi izraisītu vienīgi ironisku smīnu, viņš pirmām kārtām raksta tikai dzejas pazinējiem, nu, lai jau, tā ir viņa darīšana. Bet man . . . man vismīļāk patiktu, ja mani klausītos un saprastu tādi paši vienkārši zvejnieki un amatnieki. Varat man ticēt, šie ļaudis ļoti labi atšķir, kas slikts, kas labs! Es jums, Herc, teikšu atklāti: nesen es sāku rakstīt jaunu darbu, un tam tieši ir nosaukums «Improvizators». Redzēsim, vai man izdosies pateikt to, ko vēlos, un pārliecināt klausītājus, ka man ir taisnība . . .

— Ko tad vairāk, novēlu jums panākumus, — Hercs, viegli paraustījis plecus, noteica.

Atkal Kopenhāgenā. Aiz loga — līča aukstie, zaļie ūdeņi un mastu mežs: kuģi gatavi doties tālā jūras braucienā. Un zemas, svina pelēkas septembra debesis.

Lai remdētu ilgas pēc Itālijas un neļautos domām par materiālām grūtībām, Andersens meklēja glābiņu darbā. «Improvizatora» rokraksts auga ar katru dienu, un tagad jau bija skaidrs, ka tas nebūs stāsts, bet romāns.

Antonio bērnība mīļās mātes aizvēnī, sērdienība un rūgtā atkarība no dižciltīgiem labvēļiem, mācību gadi jezuītu kolēģijā un dzejas talanta pamošanās — tas viss bija uzrakstīts jau Itālijā. Tagad Andersens kopā ar savu varoni pārdzīvoja nelaimīgo mīlestību pret lēnprātīgo Flamīniju, Romas augstmaņa, Antonio protežētāja meitu. Flamīnija izturējās laipni pret Antonio, viņš tai uzticēja sirdī izlolotos sapņus, viņai lasīja savus dzejoļus. Tomēr meitenes piederīgie kopš bērnības bija izraudzījuši viņu mūķenes dzīvei, pasaule viņai būs mirusi. Un vai citos apstākļos lepnie aristokrāti pieļautu, ka nabaga dzejnieks ienāk viņu ģimenē? Kaut arī laipni pret Antonio, viņi raudzījās uz to no augšas, par vienlīdzību nevarēja būt ne runasj Pie tam augstmaņu salonos kurš katrs švītīgs modes āksts, kas kaut ko sajēdza vienīgi par jājamzirgiem, kurš katrs banāls cilvēks ar «stāvokli sabiedrībā» ņēmās pamācīt jauno dzejnieku, neviens viņa talantam neticēja, par viņa nopelniem uzskatīja vienīgi pazemību un paklausību. Mecenātu valdonīgā aizbildnība viņam saistīja rokas un kājas, tomēr viņam trūka spēka saraut šos pinekļus . . . Šajā patiesajā tēlojumā pēkšņi ievijās raiba romantisku piedzīvojumu virkne: liktenīga divkauja, bēgšana, laupītāju gūstā aizvadītas dienas, negaidītas sastapšanās un šķiršanās ar melnaci dziedātāju Anun-cialu un noslēpumaino, pasakaini daiļo aklo ubadzi. Tādējādi Andersens iztapa tālaika gaumei pēc «noslēpumainā un neparastā». Bet līdz ar to viņš centās, kur vien var, iespraust vēl kādu gleznainu ainavu no saviem Itālijas iespaidiem, ļoti patiesi aprakstot iebraucamās sētas, veclaiku pilis, Neapoles trokšņainās ielas, tautas svētkus.

Aklā skaistule ubadzes skrandās ari nebija tikai iztēles auglis vien: tādu viņš tiešām bija redzējis, kad apmeklēja seno pilsētu Postumu, kur augi viņu pārsteidza ar savu krāšņumu, iedzīvotāji — ar šausmīgo nabadzību. Atmiņā iespiedās kādas meitenes maigā, domīgā seja, kuplie, melnie, vijolītēm rotātie mati. Nav šaubu, ka viņa bija tikpat laba un cēla, cik daiļa! Cik labprāt viņš būtu šai meitenei palīdzējis, darījis viņu bagātu un laimīgu! Bet ko var palīdzēt nabaga dzejnieks, kurš pats dzīvo no rokas mutē? Viņam ir tikai viena iespēja: pārnest daiļo svešinieci sava romāna lappusēs un vismaz tur parūpēties par viņas labklājību.

Tā aklā ubadze iekļuva romānā, un viņš tai deva vārdu Lara. Romāna beigās Andersens dāsnu roku apveltīja savus varoņus ar visādiem labumiem: Lara atgūst redzi un kļūst bagāta augstmaņa audžumeita, Antonio apprec viņu, un abu laimi vairs neaptumšo neviens mākonis — vajag taču abus atalgot par dzīvē un romānā pārciestajām likstām!

Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit piektā gada divdesmit trešajā septembrī avīzē «Kopenhāgenas Pasts» bija ievietots šāds sludinājums:

«H. K. Andersena romānu «Improvizators» paredzēts laist klajā martā; profesors Krūzes kungs jau strādā pie romāna tulkojuma vācu valodā. Tie, kas vēlētos parakstīties uz šo romānu, pēc iespējas drīzāk lai iesūta pieteikumus universitātes grāmatu tirgotājam Reicela kungam. Tā kā romāna apjoms palielinājies, tiem, kas nebūs parakstījušies, cena tiks noteikta augstāka nekā parakstīšanās cena, tas ir, 1 rīksdālders un 64 skillingi par abām daļām.»

Tāds iznākums bija Andersena ilgstošajiem pūliņiem panākt romāna iespiešanu. Izdevējs Reicels, iebaidīts ar kritikas nelabvēlīgajām atsauksmēm par «Agnēti» un saklausījies salonos baumas par Andersena «talanta pilnīgu apsīkumu», prasīja, lai autors iepriekš nodrošinātu «vismaz simtiņu abonentu». Taču uz romānu parakstījās tikai astoņpadsmit. Galu galā Reicels nolēma riskēt, un pašlaik nāca grāmatas korektūras. Kā parasti, Anderse-nam visās lietās palīdzēja Eduards (pateicoties vecā Kol-lina pūliņiem, plaisa, kas bija iezīmējusies abu starpā, tika likvidēta), kaut gan «Improvizatora» panākumi viņam šķita vairāk nekā apšaubāmi. Romāns par Itāliju! Vai tādu vēl ir par maz? Vai tiešām Andersens cer pateikt kaut ko jaunu, interesantu? Diezin vai! Viņš taču atkal raksta pats par sevi. Arī Vulfa kundze, noklausījusies dažas lappuses no romāna sākuma, atzina to par «bērnišķīgu». Bet Andersena pastāvīgās aizstāves un mierinātājas — Jetes Vulfas nebija līdzās: tagad viņa savukārt aizceļojusi uz Itāliju ... Kā Andersens viņu apskauda!

Tomēr, par spīti draugu šaubām, Andersens jutās pacilāts. «Improvizatoram» bija radušies arī dedzīgi aizstāvji, kuru vārdam bija svars: Ersteds un Ingemanis. Arī pats dzejnieks juta, ka tas ir liels solis uz priekšu. Sājā romānā ielikts tik daudz izlolotu jūtu un domu, atspoguļots tik daudz spilgtu, dzīvu iespaidu. Nē, lai saka, ko grib, panākumiem vajag būt!

Dīvaini, viņš nemaz nejuta nogurumu pēc vairāku mēnešu saspringtā darba. Gluži otrādi, kūsājošā enerģija lauztin lauzās uz āru. Apmeklējot paziņas, viņš šo pārbagātību izlietoja improvizētos stāstos. Sīs viņa spējas no nekā. no kāda nieka izdomāt interesantu stāstu it sevišķi labi pazina bērni. Ieradies ciemos pie Inge-borg.as Drevseņes, viņš vienmēr uztvēra savas mīlules .1 oiinas tumšo acu skatienu.

— Vai šodien būs pasaka? — viņa vaicāja.

— Pagaidi, pameklēsim ... — viņš meklējās pa kabatām, it kā pasaka būtu tur kaut kur aizkritusi. — Nē, nav vis . . . Nu, labi, gan redzēsi, pasaka tūlīt pati atnāks. Vislabākās pasakas vienmēr atnāk pašas!

Un pasaka nelika sevi ilgi gaidīt. Par tās varoņiem kļuva zilais pūķis, kas bija uzgleznots uz ķīniešu vāzes, gar logu aizspurdzis zvirbulis, vecs glazē cimds.

Dažreiz Andersens paņēma šķēres rokā, un — viens, divi, trīs! — papīra lapa pārvērtās par vecu raganu uz slotas, ar sīku cilvēciņu degungalā; par graciozu baletdejotāju uz vienas kājas; par garkāji stārķi ligzdā. Šajā mākslā, ko apguvis jau bērnībā, Andersens bija nepārspējams meistars! Un, protams, par katru izgriezto figūriņu viņš zināja kaut ko pastāstīt.

Kādreiz iegriezies viesos pie dzejnieka Tīles, Andersens ieraudzīja viņa sešus gadus veco meitiņu Idu skumji aplūkojam novītušu puķu pušķi.

— Vai manas puķītes ir nomirušas? — viņa prasīja asaru pilnām acīm. Un Andersens tūlīt sacerēja viņai brīnišķīgu stāstu par nakts ballēm, ko sarīko puķes un rotaļlietas, par to, kā puķes pārvēršas tauriņos un kā sarunājas savā starpā. Pat vecajai Leses kundzei viņš stāstīja pasakas: to viņam vienmēr bija pilna galva! Un kur tad brīnumainie stāsti, ko bērnībā dzirdējis no vecās Johannas un citām nabagu patversmes sieviņām, no vecmāmuļas, no zemniekiem apīņu novākšanas laikā! Noteikti jāpamēģina tos kaut kur izmantot.

Viņš jutās tautas pasaku pūra — veco, ilgi glabāto dārgumu likumīgs mantinieks. Nevis tikai pierakstīt dzirdētos sižetus kā kabineta zinātnieks, — nē, nepavisam ne! Viņš vēlējās pēc sava prāta atstāstīt šos īsos, gudros un jocīgos notikumus. Ticība, ka uzvarēs labais un taisnība, cieņa pret krietniem, vīrišķīgiem un attapīgiem nabadzīgiem ļaudīm un izsmiekls par uzpūtīgajiem liekēžiem — tie ir avoti, no kuriem rodas pasakas. Bet reizē ar to katra iegūst pati savu, īpatnēju izteiksmi, savu noskaņu atkarībā no tā, kas ir stāstītājs! Tā arī viņš atstāstīs šīs pasakas pēc sava prāta. Pirmkārt, jāizvairās nogludināt tautas dzīvo valodu, gluži otrādi, jāizceļ tai raksturīgās dabiskās intonācijas, gan šķelmīgas, gan skumjas, kas nav pieskaņojamas stingrām grāmatu frāzēm. (Atkal Molbeks šņāks, ka Andersens, lūk, neprot pareizi rakstīt! Bet citādi nav iespējams.) Bez tam stāstījumā jāievij liels daudzums spilgtu papildinājumu no ikdienas dzīves, — tas nepieciešams bērna iztēlei. Turklāt šādā jaunā ietērpā labāk izcelsies pasakas mūžīgā jaunība. Sākumam viņš no sava milzīgi lielā krājuma atlasīs pavisam nedaudz. — divas trīs pasakas un, ja tās izraisīs dzīvu atbalsi un atzinību, varēs turpināU .. Un tā, gaidot izšķirošo dienu — «Improvizatora» nākšanu klajā, Andersens uzsāka rakstīt savu pirmo pasaku krājumu.

Plīvo sveces liesma, uz sienām dejo ērmīgi ēnu tēli, pagalmā auro vējš. «Ieklausies nu labi, kazi sapratīsi, ko viņš tur dzied?» mēdza sacīt vecā Johanna, sēdēdama pie ratiņa. Vējam ir daudz ko stāstīt, tas taču mūždien joņo pa pasauli. Tomēr arī vecītei pašai ir ko pastāstīt, viņai garš mūžs aiz muguras. Gausi velkas vakars, vienmuļi dūc ratiņš, un pasaka vērpjas kā dzijas pavediens, bet mazais Hanss Kristiāns, vājš, garkājains puisēns, kas izskatās pēc stārķēna, klausās, lai nepalaistu garām ne vārda . . . Un viss, ko večiņa stāstījusi, ataust atmiņā.

Nu, kaut vai brīnumainais stāsts par veco, drošo zaldātu. Zīdā un zeltā ģērbušies lielie kungi, greznās karietēs garāmbraucot, noskatījās uz viņu kā uz tukšu vietu: viņš taču pliks kā baznīcas žurka, un visa viņa mantība tikai apdegusi pīpe un vecas šķiltavas, ko paņēmis vecās burves pazemē. Un tomēr zaldāts kļūst par karali un apprec daiļo vara torņa princesi. Vecās šķiltavas zaldātam krietni pakalpoja . .. Tiesas vīri un karaļa padomnieki nupat, nupat grasījās zaldātam nocirst galvu par to, ka viņš uzdrīkstējies iemīlēt princesi, bet nekā nebija! Zaldāts uzšķīla pa kramu — un tai pašā mirklī atskrēja trīs milzīgi suņi, sagrāba aiz rokām un kājām tiesas vīrus, padomniekus un pašu karali ar karalieni un uzmeta augstu gaisā. Tie nokrita zemē un nositās. Un tad ļaudis iecēla zaldātu par karali. Redz, kā notiek pasaulē!

Vai arī stāsts par diviem Klāviem — nabago un bagāto. Nabaga Klāvs bija atjautīgs puisis: tā piemuļķoja mantrausīgo, ļauno bagātnieku, ka tikai turies! Ja, gudra galva uz pleciem ir daudz vairāk vērta nekā pilna kabata ar naudu vai ģerbonis uz karietes durtiņām — tā teikts visās pasakās, bet pasakās ir daudz vairāk patiesības, nekā viens otrs domā.

. . . Andersens atcerējās veco botānikas profesoru Mornemanu: tas, padzirdējis vārdu «pasaka», tūlīt savilka skābu seju. «Bērniem nav jāpiebāž galva ar blēņu stāstiem,» viņš rūca. Nē, cienījamais profesor, piedodiet, ka kurpnieka dēls runā jums pretī, bet jūs ar visu savu augsto gudrību neredzat tālāk par degungalu. Lai censtos kā cenzdamies, pasaku iznīdēt jums neizdosies, pasaka nekad nemirst! Nelaime tikai tā, ka uzpūtīgie, stīvie birokrāti un garlaicīgie pilsoņi, kas katra vārda galā piemin «skaidro prātu» un apdomību, pasauli skata ačgārni: dienesta intrigas, augošs rēķins bankā, uzpūtīgas, augstas priekšniecības vēlīgs smaids — tā viņiem šķiet īstā dzīve, turpretī mīlestība, māksla, dabas skaistums viņiem ir tukša skaņa, skabarga acī. Viņi kā kurmji rušinās pa zemi un lād saules gaismu, ka tā apžilbinot acis. Ar viņiem nav vērts sākt gudri strīdēties, labāk ielikt viņus pasakās: tur tūlīt būs skaidri redzams, kas un kā. Piemēram, Hornemana kungs, botānikas profesors, ļoti labi iederēsies pasakā par puķēm, tajā pasakā, kas sadomāta mazajai Idai. Tad nu gan dabūs šis vecais īgņa! Vispirms viņš iesitīs pa nātres lapām — kā šī uzdrīkstējusies iemīlēt savu kaimiņieni neļķi?! — un pats sāpīgi sadzelsies. Vēlāk, naktī, puķu ballē viņš pārvērtīsies par dzeltenbālu vaska lelli. «Bērniem nav jāpiebāž galva ar blēņu stāstiem!» lelle sauc, pret pašas gribu ierauta dejās, un papīra puķes cērt viņai pa tievajām kājelēm. Arī jautrais students, kas tik jauki prot izgriezt papīra figūriņas un sacerēt interesantus stāstus, iekļūs pasakā un mazā Ida arī. Tā arī sāksim, kā īstenībā notika.

«Manas nabaga puķītes nomirušas!» sacīja mazā Ida . . . Taisnība, vidū pasaka mazliet atgādinās Hof-maņa «Riekstkodi», bet arī pašam sava tajā būs diezgan daudz!

Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit piektā gada pavasarī viena pēc otras nāca klajā un parādījās grāmatveikalu vitrīnās divas Andersena grāmatas: romāns «Improviza-tors» un «Pasakas bērniem». Pirmajos gados šo grāmatu liktenis bija krasi dažāds. Romāns strauji izvirzījās un

iekaroja vispārēju uzmanību, to lasīja, par to strīdējās, tam veltīja garas recenzijas, un, kaut arī pa starpām bija viena otra sāja piezīme, neviens nenoliedza autora talantu.

Pirmā bezdelīga, kas atnesa vēsti par panākumiem, bija recenzija «Svētdienas Lapā» dažas dienas pēc «Im-provizatora» nākšanas klajā.

«Dzejnieks Andersens vairs neraksta tik labi kā agrāk, viņš ir izrakstījies, — un to jau sen varēja gaidīt,» — tā tika runāts šur tur zināmās galvaspilsētas aprindās, varbūt galvenokārt tajās, kuras jo sevišķi slavināja dzejnieka pirmos soļus. Tomēr viņš nav vis izrakstījies, bet, gluži otrādi, tieši tagad uzkāpis tik augstu kā vēl nekad: to spīdoši pierāda romāns «Improviza-tors», — tā rakstīja Kārlis Bagers, vecs paziņa no Slā-gelses laikiem, un Andersens saviļņots atkal un atkal pārlasīja šīs draudzīgās rindiņas. Ingemanis no Sorē atsūtīja garu, sirsnīgu vēstuli, kurā iztirzāja «Improviza-tora» māksliniecisko vērtību. Pienāca iepriecinošas vēstis ari no Vācijas: tur romāns uzņemts ar vispārēju atzinību. Izdevējs Reicels apmierināts rēķināja savu peļņu.

— Ja tā turpināsies, varēs padomāt par otro izdevumu! — viņš Andersenam teica. — Lasītājiem grāmata ļoti patīk, kritiķi visumā izteikušies labvēlīgi, atskaitot sīkus aizrādījumus par stilu . . .

— Jā, bet «Literatūras Mēnešraksts» ietiepīgi klusē, un daudzi vēro šī žurnāla nostāju, — Andersens nobēdājies piezīmēja. — Vai tiešām es atkal kaut ko neesmu izdarījis šiem stingrajiem kungiem pa prātam?

— Nu, nu, neuztraucieties velti, — Reicels iedrošinādams pasmaidīja. — Panākumi pie publikas — tas mums abiem ir svarīgākais.

— Jā, tā ir gan . . . Starp citu, kā pērk manas pasakas? Uz tām es arī esmu cerējis!

Smaids Reicela sejā izdzisa, un viņš nenoteikti paraustīja plecus.

— Kā lai saka . . . Viens otrs pērk, protams, vakarā ko palasīt bērniem priekšā . . . Grāmatas cena nav dārga, tā ka, jādomā, ari pasakas pamazām izpirks. Tomēr sevišķus panākumus nav ko gaidīt. Tas tikai tāds nieks vien ir . . . Cita lieta romāns!

Tādās pašās domās bija arī daudzi citi. Žurnāls «Dan-nor», kas «Improvizatoru» nosauca par «brīnišķīgu poētisku darbu», satrieca pasakas lupatu lēveros: «Šķiltavas» — par «netikumību», «Princesi uz zirņa» — par «sājumu», «Mazās Idas puķes» (mazliet saudzīgāk) — par skaidri izteiktas «morāles» trūkumu. Ingemanis, kas no sirds priecājās par romāna panākumiem, pasakas uzņēma visai rezervēti. Eduards Kollins smiedamies pārmeta draugam: «Jūs tā kā mazliet par agru kļūstat bērnišķīgs, Andersen!»

Jā, izskatījās, ka Ersteds, šis gudrais cilvēks, ir maldījies! Viņš taču vēl pirms abu grāmatu iznākšanas An-dersenam bija teicis:

— Gan redzēsiet, «Improvizators» atnesīs jums slavu, bet pasakas jūsu vārdu padarīs nemirstīgu!

— Eduard, draugs, vai drīkstu ieiet pie jums uz brītiņu? Iedomājieties, es nupat saņēmu no Vācijas vēstuli, no Šamiso, arī viņš ir sajūsmināts par «Improvizatoru»! Es, bez šaubām, saprotu, viņa uzslava ir pat pārspīlēta: viņš mani cildina pārāku par Igo un Balzaku, kurus es dievinu. Tomēr es ļoti priecājos, ka Šamiso patīk mans romāns. Arī manus dzejoļus viņš ļoti labprāt tulko. Viņš taču ir tik apdāvināts rakstnieks, — atcerieties viņa lielisko stāstu par Pēteri Šlemilu, kas pazaudējis savu ēnu! — Un Andersens starodams sniedza draugam vēstuli no vācu dzejnieka.

— Nu redzat, tagad jūs varat justies apmierināts, — Eduards Kollins teica ar vieglu ironisku smaidu. — Tagad jums vairs nav ko gausties, ka ik uz soļa tiekat rāts un nopelts. Pielūkojiet tikai, ka pārmērīgā apjūsmo-šana jūs neizlutina, tās ir nopietnas briesmas. Iedomāsieties vēl, ka esat bez vainām, sagribēsiet atdusēties uz lauriem . . .

— To gan ne! — Andersens viņu pārtrauca. — Dusēt uz lauriem nav manā dabā. Ja esmu ticis vienu pakāpienu augstāk — labi, tas nozīmē, ka jāiet tālāk, uz priekšu, kamēr vien speķi Jauj. Ja jus zinātu, cik daudz man ir jaunu plānu!

— Lieliski, tikai rakstiet bez steigas, apsveriet katru vārdu. Kritiska attieksme pašam pret sevi — tās jums trūkst.

— Ai, kāpēc jūs tā runājat? — Andersens pārmezdams atsaucās. — Patiesi, jums ir pret mani kādi aizspriedumi, un ne vienmēr j ūsu domas ir taisnīgas. Mēs abi esam dažādas dabas cilvēki un tomēr esam kļuvuši draugi, bet draugiem jāpacenšas saprast vienam otru! Jūs baidāties, ka uzslavas mani izlutinās . . . Augstais dievs, vai tad jūs neesat ievērojis, ka no barga nopēluma man nolaižas spārni, zūd katra ticība sev, bet no laipna vārda es tīri atplaukstu? Un tad šis mūžīgais pārmetums par steigu — kaut jūs zinātu, cik sāpīgi to dzirdēt tieši no jums . . . Jums taču ir zināms mans stāvoklis, jums tas nav noslēpums, ka man ir jāraksta ātri, ja gribu ar spalvu nopelnīt sev iztiku. Un ar visu lielo steigu es desmitiem reižu pārlaboju neveiklās vietas, caurām naktīm nosēžu pie tām, kamēr vien roka spēj noturēt spalvu. Savus trūkumus es pats zinu labāk nekā visi šie pedanti kritiķi, kas bāž man acīs katru sīkumu. Pagaidiet, kādreiz es uzrakstīšu pats par sevi kritisku rakstu, un tad jūs redzēsiet, tas būs sūrāks nekā līdzšinējie . . .

— Labi jau, labi, ticiet man, es nebūt nedomāju strīdēties ar jums un runāt jums pretī! — Eduards smiedamies viņu pārtrauca. — Jūs aizmirstat, ka sarunājaties ar laimīgu līgavaini, kas tieši saposies apmeklēt savu izredzēto.

— Ak jūs braucat pie Henrietes jaunkundzes? Lūdzu, nododiet no manis vislielāko sveicienu un simto reizi atgādiniet, ka es varētu jūs apskaust, ja jūs man nebūtu tik mīļš.

Andersens nepārspīlēja: pret Eduarda līgavu —Hen-rieti Tībergu viņš tiešām izjuta kvēlas simpātijas jūtas un patiesu apbrīnu. Piemīlīgā, labsirdīgā un laipnā meitene jau no pirmās reizes izturējās pret dzejnieku ar draudzīgu interesi un dziļu izpratni, tā ka gaidāmās kāzas ne tikai nedraudēja ar atsvešināšanos no Eduarda, bet, gluži otrādi, Andersens pilnīgi pamatoti varēja cerēt, ka Henrietes ietekme viņu draudzībai nāks par svētību.

Tagad, kad asās šķautnes abu attieksmēs bija nogludinājušās, Andersens spēja kaut cik objektīvi pārdomāt par kraso atšķirību abu raksturos. Viņu tas interesēja no tīri literārā viedokļa: būtu vērts parādīt, kā dažādās vidēs un dažādos dzīves apstākļos veidojas divi pretēji raksturi. Šī iecere pilnveidojās, saplūda ar citiem iespaidiem un atmiņām, un jau tūkstoš astoņi simti trīsdesmit piektā gada rudenī Andersens līdz ausīm iegrima darbā pie jauna romāna. «Improvizatora» panākumi bija devuši viņam sparu. «Es gribu kļūt par pirmo romānistu Dānijā,» viņš atzīstas vēstulē Henrietei Han-kai, labajai paziņai no Odenses laikiem, kura vienmēr dzīvojusi līdzi viņa panākumiem. Taču reizē ar to viņš atzina kritikas pamatotos pārmetumus, ka Antonio nemaz nav itāliešu tips, bet ziemeļnieks, pēc autora gribas pārvietots zem Romas debesīm, «Autoram jāapraksta tas, ko viņš pazīst, tā vide, kurā viņš dzīvo,» — šādus vārdus Andersens ielika sava jaunā varoņa — sapņainā studenta Oto mutē. Un romāna darbība pārcēlās no Kopenhāgenas studentu ballītes uz grāfa muižu Fīnes salā, kur saimnieki un viesi debatēja par idejas un formas lomu poēzijā, par Herca uzbrukumiem Andersenam un Inge-manim «Vēstulēs no viņpasaules». Un no turienes autors aizveda savu lasītāju Odenses upītes krastā: tur veļas mazgātājas tērgāja par jauniņas kalpones likstām, kas nepatiesi apvainota zādzībā un cietumā mirusi. Šī kalpone bija Oto māte, un zēnu pieņēma pie sevis bargs, noslēgts muižnieks no Jitlandes skarbajām stepēm, beidzot zēns palika apaļš bārenis. Turpretī viņa draugs Vilhelms, pašpārliecināts un dzīvespriecīgs jauneklis, kopš bērnu dienām dzīvoja saulainajā Fīnes salā mīļu tuvinieku un greznības vidū.

Nav brīnums, ka draugu raksturi un uzskati ļoti atšķīrās. Oto dvēseli nomāc drūmas ēnas, viņa raksturs ir pretrunu pilns, viņa mīlestība pret augstāko aprindu skaistuli Sofiju, Vilhelma māsu, ir bezcerīga: Sofija izvēlas Oto sāncensi, seklu, viduvēju cilvēku, bet viņš valkā kambarjunkura mundieri. Nekaunīga, zaglīga kalpone piedraud Oto izstāstīt visiem, ka ir viņa īstā māsa, un Oto dzīvo vienās bailēs. Tomēr pamazām ēnas izkliedējas, Oto māsa izrādās nevis tā kalpone, bet trūcīgā, labsirdīgā un skaistā Eva; vīlies vieglprātīgajā Sofijā, Oto iekaro lēnīgās Luizes sirdi, un viss beidzas laimīgi.

Sākumā Andersens romānam bija devis nosaukumu «Divi studenti», bet vēlāk sākotnējā tēma par Oto un Vilhelma pretstatījumu atvirzījās otrā plāksnē un vajadzēja izgudrot jaunu virsrakstu. Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit sestā gada janvārī, pabeidzis romānu, Andersens rakstīja Henrietei Hankai: «Romāna nosaukums ir vienkārši «O. T.». Tas nebūt nav sadomāts, bet radies gluži dabiski.» Oto Torstups ir varoņa vārds, bet O. T. apzīmē arī «Odenses termiņcietumu», kur nomirusi viņa māte — šie divi burti ietetovēti uz bērna pleca.

Romāns «O. T.» izpelnījās cildinošu atsauksmi «Literatūras Mēnešrakstā», un tā kaut ko Andersens nebija piedzīvojis kopš viņiem tālajiem laikiem, kad iznāca «Ceļojums uz Amageru».

Dažreiz gadās, ka lieli koki sāk savu garo mūžu starp vienkāršu zāli un puķēm, un pirmajā laikā kaimiņi nemaz nenojauš, ka no sīkā stādiņa izaugs meža milzis. «Viņš ir diezgan jauks,» vēlīgi piezīmē āboliņš, šūpodams savu smaržīgo, sārto galviņu. «Nekā sevišķa, tāds krūmelis vien ir!» dusmīgi iebilst dadzis. «Viņam nekad nebūs tik platu lapu, kā kārtīgam augam piederas!» — «Ņem piemēru no mums!» mazais dzird pamācības no visām pusēm. Bet stādiņš stiepjas arvien garumā, raisa arvien jaunas lapiņas un, palūk, pamazām jau apsteidz savus iedomīgos padomdevējus.

Tieši tāpat notika ar Andersena pasakām. Neapmierinātība, ar kādu saņēma pirmo krājumu, dzejniekam stipri vien laupīja drosmi, tomēr viņš pamazītēm virzījās pa iemīto taciņu uz priekšu. Strādādams pie romāna «O. T.», viņš tai pašā laikā rakstīja pasakas otram krājumam, kas nāca klajā tūkstoš astoņi simti trīsdesmit piektā gada nogalē. No tulpes ziedlapiņām iznira mazītiņā Ikstīte un uz ūdensrozes lapas devās ceļojumā. Maijvaboles uzskatīja viņu par neglītu — viņa taču nemaz nelīdzinājās tām! — bet cienīgais kurmis samta kažokā un rosīgā pele, kuri spriedelēja tāpat kā Kopenhāgenas mietpilsoņi, centās viņai iepotēt savu nožēlojamo «dzīves gudrību». Bailes pārvarēdama, meitenīte izglāba no nāves nosalušu bezdelīgu, un putns pateikdamies aiznesa viņu uz saulaino Itāliju, kur pie marmora kolonu drupām lielos, baltos ziedos dzīvo gaisīgās laumiņas. Īkstīte arī pati izskatījās pēc laumiņas, tomēr domāja un juta nevis kā noslēpumaina, teiksmaina būtne, bet kā maza, nevarīga meitenīte, kam krūtīs ir uzticīga, mīloša sirds.

Rakstot šo pasaku, Andersens domāja par Jeti Vulfu, kuru viņš vēstulēs dēvēja par «savu gaišo laumiņu».

Sīciņā, slimīgā meitene ar līksmo smaidu tik daudz reižu bija uzmundrinājusi un sasildījusi neveiksmīgo, izmocīto dzejnieku! Tagad viņa dzīvoja Itālijā un varbūt klaiņoja pa tām vietām, kur kādreiz naktī pie vecajām drupām Andersens šķita redzējis laumiņas dejojam mēnesnīcā . . .

Tā viņam bija otra paša sacerētā pasaka, un, ja «Mazās Idas puķēs» vēl varēja manīt Hofmaņa ietekmi, šeit viņš gāja pats savu ceļu. Taču kritiķi neatrada par vajadzīgu pievērst uzmanību Īkstītei, un Andersens atkal nesaņēma atbalstu un pamudinājumu, kas viņam bija tik ļoti vajadzīgi. Tāpēc viņš lielākas cerības lika uz romānu rakstīšanu. Kādu laiku viņam bija doma rakstīt par kāda franču zēna skaisto un traģisko likteni, kurš gājis bojā tūkstoš astoņi simti trīsdesmitā gada brīvības cīņās. Tomēr, lai ķertos pie šāda romāna, bija vajadzīgas pamatīgas zināšanas par šo tematu, Parīzē gūtie paviršie iespaidi noderēja vienīgi mazā varoņa nāves epizodes aprakstam. Nē, jāraksta tas, ko pats esi pieredzējis, ko pazīsti visos sīkumos! Un Andersens iesāka rakstīt romānu par dāņu trūcīgo ļaužu dzīvi, par mazpilsētas skrodera dēla Kristiānā bērnību un jaunību. Zēns ir apveltīts ar dzīvu fantāziju un lielām muzikālām dotībām, un vecais savādnieks krusttēvs iemāca viņam spēlēt vijoli.

Kristiānā tēvs sapņo par svešām zemēm un aiziet zaldātos, māte, veļas mazgātāja Marija, karsti mīl dēlu un vīru, bet viņa sapņus uzskata par tīro ērmošanos: Kris-tiana pirmā bērnības mīlestība — melnace Naomija aizbrauc tālu projām . . . Tēlodams Kristiānā bērnību, Andersens pārcilāja atmiņā visu, kas kādreiz bija norisinājies Klostera dzirnavu ielā, un, tāpat kā «Improvi-zatorā», papildināja šīs patiesās ainas ar neparastiem, romantiskiem notikumiem: brīnumainu izglābšanos no liesmām, bēgšanu no mājām, noslēpumainu slepkavību, Naomijas pārvēršanos par grāfa meitu . . . Jauneklis Kristiāns dzīvo jumtistabiņā, cieš badu, salst, dabū izjust lielmaņu cietsirdību un vienaldzību, un beidzot viņa brīnišķīgais talants neuzplaucis aiziet bojā. Romāns saucās «Tikai vijolnieks».

Andersens to rakstīja, kā vienmēr, ātri, ar aizrautību, bet, kad pārtrauca rakstīšanu, lai izietu pastaigāties, iztēlē uzpeldēja pavisam citas ainas un tēli. Pavasarīgais gaiss uzjundīja apraktās atmiņas par «kluso mīlestību» pret Luizi, modināja ilgas pēc tāliem ceļojumiem. Atkal nāca prātā «Agnēte», arī tā bija šāda neskaidra nemiera varā, izjuta alkas pēc tāluma, pēc noslēpumainu jūru krastiem. Daudzus gadus viņa pavadīja zemūdens valstībā, bet vēlāk atgriezās pie cilvēkiem un pameta jūras valdnieku un savus mazos bērnus . . . Andersens iztēlojās mazuļu turpmākās gaitas: viņus uzaudzina vecmāmiņa — nāra, viņi rotaļājas ar gliemežvākiem un baro zelta un sudraba zivtiņas, tāpat kā Kopenhāgenas dārzos bērni baro gulbjus . . . Bet tad ilgas pēc kaut kā skaista, neapjausta pamostas Agnētes meitas sirdī. Mazā nāriņa tiecas skatīt zemes brīnumus, saules starus, dzirdēt putnu dziesmas, dzīve jūras dibenā nomāc viņu ar savu ierasto vientulību — tikai mums, cilvēkiem, zemūdens koki un gliemežnīcas šķiet kaut kas neparasts!

Fantastiskas tur ir tikai pašas nāras, taču interesantākais bija tas, kā izdevās aprakstīt zemūdens valstību, lai tā nebūtu noslēpumaina, bet līdzinātos virszemes pasaulei. Vecā ķēniņiene —- vecmāmiņa lepojas ar savas dzimtas dižciltību, māsas — nāriņas aizrautīgi dejo ballēs un kopā ar draudzenēm pārspriež galma tenkas un savas sirdslietas, viņas visas ir apmierinātas ar sevi un dzīvi, un dziļas, spēcīgas jūtas viņām šķiet nevajadzīgas raizes. Vienīgi mazās nāriņas sirsniņā smeldz trauksmaini sapņi par lielu, īstu mīlu, kas dod nemirstību.

Vecās leģendās un balādēs nāras parādītas saltas un viltīgas, viņas ievilina dzelmē cilvēku, kas tās iemīlējis;

Lai arī tā, bet šeit būs tieši otrādi: nāriņa — nabaga mīlošā, pašaizliedzīgā nāriņa ziedo dzīvību savas «klusās mīlestības» vārdā, viņa mīl daiļo princi, kas bezrūpīgi pieņem viņas uzticību.

Un vēstulēs Jetei Vulfai Andersens uztic savu nodomu uzrakstīt pasaku «Jūras meitas». Vairākas reizes viņš sēdās to rakstīt, taču arvien atlika: nē, jāraksta romāns, tas, acīm redzot, viņa īstais ceļš . . . Kaut arī Er-steds, gudrais, nopietnais cilvēks, slavenais zinātnieks, ieteic rakstīt pasakas! Andersens labprāt vēlētos ticēt Erstedam: pasakas paver tik daudz jaunu, vilinošu iespēju! Gan skumjas, gan sapņus un cerības pasakās var izpaust tikpat labi kā liriskā dzejolī, pasakās darbību var bagātināt ar gleznainiem meža, upes un jūras aprakstiem. Turklāt pasaku sižetu var pavērst dažādi. Nevainīgs stāstījums par puķēm vai princesēm vērīgam lasītājam atklās gluži ko citu, daudz svarīgāku.

Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit septītā gada ziema Andersens saņēma vēstuli no rakstnieka Hauha, dedzīga Ēlenšlēgera apjūsmotāja un Ingemaņa drauga. Hauhs rakstīja par uzlecošo «zvaigzni» dāņu literatūrā, par jauno dzejnieku Paludanu-Milleru. Heibergs un Hercs vienā mutē cildināja viņu par smalkajām, rūpīgi izstrādātajām drāmām un dzeju. Publikas domas dalījās. Hauhs vēstulē rakstīja, ka vecais ģenerālis Guldbergs no Odenses Paludanu-Milleru vērtējot daudz augstāk nekā Andersenu. «Es gan pastāvu uz to, ka jūs esat pārāks,» Hauhs atzinās. «Paludans-Millers tikai ietērpjas skaistās, poētiskās drānās, lai padižotos publikas priekšā; jums turpretī ir īsta dzejnieka sirds.»

Hauha salīdzinājums bija tā sēkliņa, no kuras iz-plauka zieds. Andersens jau sen vēlējās uzrakstīt tādu darbu, kas izsmietu jebkuru neīstu spožumu, aiz kura slēpjas iekšējs tukšums, ikvienu klanīšanos «modes» priekšā, bailes palikt pie savām domām, lai neizrādītos par muļķi* Bet kur gan citur to var pateikt tik trāpīgi, īsi un skaidri kā pasakā?

Tā tūkstoš astoņi simti trīsdesmit septītā gada aprīlī iznāca trešais pasaku krājums, kurā bija ievietota «Nāriņa» un «Karaļa jaunais tērps»: divi veiklie krāpnieki audēji bija ņemti no vecas spāņu pasakas, bet viss pārējais bija Andersena paša izdomāts.

«Bērnu pasaku» krājuma priekšvārds bija adresēts «pieaugušajiem lasītājiem» (viņš taču rakstīja ir vieniem, ir otriem). Andersens tajā izteica savas šaubas: pasakas izraisījušas ļoti pretrunīgas atsauksmes, tā viņš rakstīja. Vieni uzskata, ka tās esot labākais, ko viņš uzrakstījis, citi ieteic mest pie malas niekošanos, bet kritiķi ieskata par gudrāku klusēt kā ūdeni mutē ieņēmuši. Tagad šim jautājumam jāizšķiras: ja arī trešais krājums tiks saņemts vēsi, tas tad arī būs pēdējais.

Taču priekšvārda nobeigumā izskanēja cerība iekarot publiku: «Mazā valstiņā dzejnieks vienmēr ir nabadzīgs cilvēks, tāpēc viņam jo sevišķi jādzenas pēc slavas zelta putna. Redzēsim, vai es, pasakas stāstīdams, notveršu to vai ne.»

«Kopenhāgenas Pasta» recenzents atsaucās uz šo priekšvārdu ar iecietīgu paskaidrojumu, ka ne jau visi pieaugušie cilvēki var interesēties par pasakām, vēlīgi pieminēja «Īkstīti» un «Nāriņu», bet ne pušplēsta vārda nebilda par «Karaļa jauno tērpu».

Tomēr cilvēki pirka šīs mazās grāmatiņas arvien vairāk, un Reicels sāka izrādīt par tām lielāku interesi. Pavisam negaidot pasakām radās atbalstītāji arī teātrī. Kopenhāgenas aktieris Fisters izraudzījās «Karaļa jauno tērpu» lasīšanai uz skatuves, un Andersens, bažīgi vērodams skatītāju zāli, redzēja, ka sejās pamazām atplaukst interese, uzplaiksni smaidi un tiem seko smieklu brāzmas . . . Smejas karaļa ložā, smejas visa galerija, smieklos kratās arī kaimiņi parterā.

Nu, tagad visa Kopenhāgena zinās atgadījumu ar kailo karali!

Nē, viņš nekad nepametīs pasaku rakstīšanu. Pasaku valstībā, ko radījusi viņa senču neizsīkstošā fantāzija, kad tie pēc sūras darba dienas atveldzēja sirdi ar šķelmīgiem un atjautīgiem nostāstiem, arī viņš izkaros sev tiesības uz kādu kaktiņu!

VIII NODAĻA GAISMA UN ĒNAS

Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit devītā gada decembrī Kopenhāgenā valdīja drūms noskaņojums. Piesnigušajās ielās nedzirdēja skalus smieklus un jautras valodas, gājējiem pie cepurēm melnas krepa lentes, vakaros pie teātru ieejām bija tumšs un kluss. Pilsētā bija izsludinātas sēras: miris karalis Frederiks VI. Daudzi no sirds apraudāja savu veco karali, kas, neraugoties uz nemākulību valsts lietās, tomēr bija izpelnījies popularitāti: tauta arvien vēl ticēja «labajam monarham».

Tomēr valstī varēja saklausīt ne tikai sērīgās bēru

dziesmas vien, bija dzirdamas ari jaunas balsis, kas pauda cerības, možumu, protestu. Laukos, it sevišķi nabadzīgās Jitlandes stepēs, bija sarosījušies zemnieki: vai nebūtu laiks nokratīt muižnieku Jūgu, pārmērīgos nodokļus un tautas beztiesību?

Galvaspilsētas liberālajās aprindās atklāti sprieda par reformas projektiem un konstitūcijas nepieciešamību: buržuāzijai ceļā bija nostājies absolūtisms. Šādas runas bija nolikušas arī Frederika VI laikā, bet viņš visiem līdzekļiem centās darīt tām galu, aizliedza pārdot progresīvās norvēģu avīzes, Kopenhāgenas liberālajai presei noteica policejisku cenzūru un sevišķi stingri vajāja «brīvdomātājus» Šlēzvigā un Holšteinā, kuri prasīja šo hercogistu autonomiju.

Bet nu ietiepīgais sirmais karalis, kas bija pārliecināts, ka vienīgi viņš zina savas zemes vajadzības, ir miris. Vai viņa mantinieks, Kristiāns VIII, nebūs piekāpīgāks? Tūkstoš astoņi simti četrpadsmitajā gadā, kļuvis par Norvēģijas reģentu, viņš taču bija iecietīgi izturējies pret progresīvo kustību, un norvēģi saņēma Eiropā visprogresīvāko konstitūciju. Valsts darbinieki un komersanti, studenti un zemnieki gatavoja jaunajam karalim petīciju.

Tomēr cerības uz viņa liberālismu izrādījās veltas: kaut arī Kristiāns VIII lieliski saprata, ka dāņu absolūtisma divsimt gadu ledus jau sācis kust un vietumis pat ieplaisājis, taču viņa nodoms nebūt nebija paveicināt šo ārdošo procesu.

Toreiz Norvēģijā princis Kristiāns vēl bija jauns, un jaunatnei nepiemīt pārliecīga piesardzība, turklāt tā bija sveša valsts, kas pēc Ķīlēs nolīguma pārgāja Zviedrijas rokās. Tagad turpretī piecdesmit trīs gadus vecais karalis, bažīgi vērodams augošo zemnieku kustību un nemierus hercogistēs, kā pie droša balsta pieķērās absolūtismam.

«Māksla valdīt ir tā, lai prastu pretoties neveselīgajai tieksmei pēc reformām, kuras var novest pie kaitīgām pārmaiņām, un tai pašā laikā tā vadīt konservatīvo garu, ka tas pieļautu vienu otru uzlabojumu,» mēdza teikt Kristiāns VIII, un šajos vārdos skaidri izskanēja simpātijas tieši šim «konservatīvajam garam».

Tomēr jaunā monarha piesardzīgā roka nespēja apturēt laika svārstu, kas ar katru vēzienu nenovēršami tuvināja dāņu absolūtisma pēdējo stundu.

Kad Kopenhāgenas salonos izraisījās strīdi par progresu — tas bija modes temats, kas nobīdīja pie malas runas par formas nozīmi daiļajās mākslās, — Andersens aktīvi atbalstīja «jaunā laika» piekritējus.

Nopūtas par «romantiskajiem viduslaikiem» viņā sacēla patiesu sašutumu: ir gan jauka «romantika» ķeceru ugunssārti un zemnieku rīdīšana ar suņiem, gara tumsība un nejēdzīgi aizspriedumi! Nē, viņš kvēli ticēja rītdienai, nevis vakardienai. Par labāku rītdienu vienmēr ir cīnījušies zinātnieki un dzejnieki, par to tauta lējusi asinis uz Parīzes barikādēm. Andersens atcerējās franču zēnu, kas kritis, sturmējot karaļa pili, — bija sapņojis uzrakstīt romānu par zēna brīnišķīgo un traģisko likteni! Bet tad vajadzēja ļoti labi pārzināt materiālu — ar paviršajiem Parīzes iespaidiem vien bija par maz! — un viņš uzrakstīja vienīgi mazā varoņa nāves ainu .. .

Un tomēr, jūsmīgi atsaukdamies par Parīzes «brīvības koku», Andersens sastinga šausmās, iedomājoties, ka barikādes nāktos redzēt arī Kopenhāgenā. Tui, ārzemēs, tās ir citādi, bet Dānijā labāk būtu iztikt bez tādām lietām, — tā viņš domāja.

Aizstāvēdams progresu sarunās un savās pasakās («Laimes galošās» viņš dzēlīgi izsmēja stulbos, cietpau-rainos «mīļo veco laiku» apjūsmotājus), Andersens balstījās uz Ersteda autoritāti. Ievērojamais fiziķis, kaislīgi pieķēries zinātnei, notēloja savam jaunajam draugam tehnikas atklājumu grandiozās ainas nākotnē: gaisa kuģi vago debesu tāles un pasakainā ātrumā pārvadā cilvēkus pāri jūrām un kontinentiem; telegrāfs savieno vistālākās vietas uz zemeslodes; atrazdamies Kopenhāgenā, nākotnes cilvēki klausās koncertu, ko atskaņo kaut kur Veimārā . . . Tvaiks, elektrība — tie ir tie burvju spēki, kas padarīs dzīvi līksmāku, vieglāku, saskanīgāku! Andersens klausījās šajos pareģojumos ar sajūsmu; jā, pati dzīve ir visbrīnišķīgākā pasaka ... Un līdz ar Erstedu viņš ticēja, ka barikādes nebūs vajadzīgas, tehnikas attīstība vien novērsīs trūkumu un ciešanas, nevienlīdzību un apspiestību. Kāpēc gan gudri, labi cilvēki, kādi sastopami arī augstākajos sabiedrības slāņos, nevarētu pastumt nost ierāvējus un blēžus un miera ceļā izrunāt, kā vienkāršajiem darba rūķiem uzlabot dzīves apstākļus, lai tie saņemtu savu laimes tiesu ne tikai debesīs, bet jau šeit, virs zemes? Pie tam karalis pats, ja labi gribētu, sen būtu varējis nodrošināt tautai labklājību! Protams, ap troni drūzmējās lišķi, pielīdēji, ar zeltu apkārušies sīki cilvēciņi un augstprātīgi mutes bajāri. Bet karalis var iekļausities, ko saka godīgi padomnieki, un daudz ko uzzināt arī no dzejniekiem, kuru pienākums — runāt patiesību par to, kas notiek pasaulē. Patiesību uzzinājis, karalis droši vien nostāsies taisnības pusē, un tad jau pamazām vien viss ies uz labo pusi.

Šie naivie prātojumi Andersenam — un ne tikai viņam vien! —• likās ļoti pārliecinoši. Tiesa, dzejnieks neskaidri nojauta, ka pastāv dziļas pretrunas starp viņa ticību zinātnei un dvēseles nemirstību, starp cerībām uz kungu «labajiem nodomiem» un reālo izpratni par viņu plēsonīgo patvaļu un tautas nabadzību, bet viņam tik ļoti gribējās ticēt, ka visus jautājumus atrisinās laiks, tehnika un «apgaismots monarhs»!

Dienās, kad Kopenhāgena sēroja pēc Frederika VI, diezin vai vēl kāds visā pilsētā izskatījās tik nospiests un satraukts kā Andersens. Taču rūgti maldītos tas, kurš šo noskaņojumu piedēvētu sērām pēc aizgājēja. Dzejniekam bija pavisam citi iemesli bēdāties; vecais karalis, kā par nelaimi, nomira tieši tajā dienā, kad teātrī bija paredzēta Andersena lugas «Mulats» pirmizrāde! Protams, izrādi atcēla, un autors jutās rūgti vīlies. «Mulata» dēļ viņš pārcietis tik daudz negulētu nakšu, tik daudz satraukumu, bet tagad, kad lolotais mērķis jau gandrīz sasniegts, atkal novilcinājums . . .

Gandrīz viss tūkstoš astoņi simti trīsdesmit devītais gads Andersenam pagāja, strādājot pie drāmas un pēc tam cīnoties par tās uzvedumu. «Mulata» sižeta pamatā bija franču rakstnieces Reibo novele «Gūstekņi». An-dersenu savaldzināja temata humānā ievirze — apspiesto melnādaino vergu aizstāvēšana, bet drāmas varoņa —-augstsirdīgā, sapņainā mulata Horācija ciešanas viņš pielīdzināja savējām! Mulats no Martinika salas saduras ar vergu īpašnieku balto cilvēku uzpūtību un cietsirdību, par Horāciju spriež nevis pēc viņa dotībām, bet pēc radu rakstiem: dāņu kurpnieka dēls to visu bija izbaudījis. No verdzības važām Horāciju izglābj jauna francūziete Sesile, jūsmīga vienlīdzības un taisnības aizstāve, kas viņu iemīlējusi, — un Andersens vēl nebija atmetis cerības sastapt savu Sesili . . . Drāmu viņš rakstīja lielā iedvesmā un pacilātībā. «Br-r-r, kāds draņķīgs laiks!» reiz sastopoties nodrebinājās kāds viņa draugs. «Ko tu saki?» dzejnieks izbrīnījies pavērās apkārt un iesmiedamies paskaidroja: «Mani gan silda tropu saule, es taču tagad dzīvoju vairāk pa Martinika salu nekā pa Kopenhāgenu!»

Un tad pēdējais cēliens bija pabeigts, «Mulats» nolasīts priekšā vairākās pazīstamās mājās un apbērts ar uzslavām, tagad bija vārds teātra cenzoram, bet šajā postenī vēl arvien atradās Molbeks, kas Andersenu neieredzēja. Garās vēstulēs Henrietei Hankai Andersens aprakstīja ieilgušo cīņu. Molbeks nosauca drāmu par «triviālu un bezidejisku», turklāt bija sašutis, ka sižets ņemts «no kaut kāda šīs pagrimušās jaunās skolas franču romāna, kurai ir sveša pieklājība un morāle». Visbeidzot viņš vēl dzēlīgi piebilda, ka arī sižeta apstrā-dājums veikts ļoti zemā līmenī. Tik uzkrītoši netaisnīgs novērtējums sadusmoja daudzus, nemaz nerunājot par autoru. Ersteds un Elenšlēgers augstu novērtēja «Mulatu», vadošie aktieri lādēja Molbeku un pieteicās tēlot šajā drāmā, arī pats Heibergs, kaut gan aizstāvēja Molbeku pret niknajiem uzbrukumiem, tomēr ieskatīja, ka «Mulats» ir pelnījis, lai tas nokļūtu uz skatuves.

Andersenu dedzīgi atbalstīja arī Torvaldsens, kas nupat ar triumfu bija atgriezies dzimtenē.

Naktī uz otro aprīli, tūkstoš astoņi simti trīsdesmit devītajā gadā, tikko pulksteņa sitieni noskandēja divpadsmit, dzejnieks Tīle piecēlās ar kausu rokā un uzaicināja viesus izdzert uz jaundzimušā veselību: ar šo mirkli Andersenam apritēja trīsdesmit četri gadi. «Lai dzīvo Andersens — un lai iznīkst Molbeks!» apkārtējie līksmi pievienojās. «Deru uz pudeli šampanieša, ka drīz mēs «Mulatu» redzēsim uz skatuves!» iesaucās aktieris Nīlsens.

Torvaldsens piegāja pie Andersena un sirsnīgi apkampa viņu: «Uz jūsu panākumiem, uz jūsu laimi, mans draugs! Ticu, ka viss būs labi!» Andersens aizkustinājumā nemanot notrausa asaru: kaut arī viņš jau sen bija iemācījies savaldīties un veltīgi «neliet ūdeni no acīm», taču šodien tas bija ļoti grūti.

«Vairāk možuma!» nerunīgais Torvaldsens ar skatienu un smaidu viņam teica. Vecais skulptors nevarēja ciest «šīs modē nākušās pasaules skumjas».

— Atceros, kā Bairons ieradās pie manis pozēt, kad darināju viņa krūšutēlu! — skulptors stāstīja. — Apsēdās manā priekšā un tūlīt sataisīja cietēja seju. «Nešķobieties!» es viņam pateicu acīs. «Bet es vienmēr tāds izskatos!» viņš atbild. «Ak tā gan!» Un es attēloju viņu pēc sava prāta. Visi teica, izskatoties līdzīgs, vienīgi pats Bairons centās iegalvot, ka viņam īstenībā esot daudz nelaimīgāka seja . . . Tad gan atradis, ar ko lepoties! — un Torvaldsens, tēlodams sašutumu, paraustīja plecus. Turpretī labs, asprātīgs joks skulptoru sajūsmināja, un viņš vienu otru reizi lūdza Andersenu «palasīt jaunu pasaciņu, bet labi smiekligu»!

— Nav jaunas? Nevar būt! — viņš kādreiz izbrīnījās. — Jūs taču spējat sacerēt, par ko vien vēlaties — kaut vai par lāpāmadatu! (Dažus gadus vēlāk, kad Torvaldsens jau bija miris, Andersens izpildīja šo pasūtījumu, un varam nešaubīties, ka jocīgais, trāpīgais stāsts par lepno lāpāmadatu būtu paticis viņa slavenajam draugam.)

Andersenu valdzināja ari Torvaldsena dabiska vienkāršība. Atzītais ģēnijs, ko apkārtējie dievināja, izturējās pret savu jauno draugu ar tēvišķu sirsnību. Viņā nevarēja manīt ne ēnas no augstprātības, kas dzejnieku tik bieži aizskāra satiksmē ar cilvēkiem, kuriem «sabiedrībā bija stāvoklis». Ak, ja visi tik silti uzmundrinātu viņu, ja visi tā ticētu viņa dzejnieka talantam, kā ticēja Torvaldsens un Ersteds, cik daudz vieglāk tad būtu paciest dzīves vētras! . . .

Tātad Kopenhāgenas sabiedriskā doma nosliecas «Mulatam» par labu, tomēr teātra direkcija vēl kādu laiku svārstījās. Kambarkungs Holsteins, galvenais teātra direktors, nedeva izšķirošu atbildi: galmā kāds bija ieminējies, ka drāmas ievirze diezgan apšaubāma — Dānijai taču arī ir kolonijas! Turklāt, tāpat kā Molbeks, arī Holsteins nesimpatizēja «pagrimušajai franču skolai».

— Man tiešām jābrīnās, Andersen, kāpēc jums ieva-jadzējās svešu sižetu! — Holsteins norāja autoru. — Jūs taču rakstāt arī romānus. Varējāt ņemt materiālu drāmai no tiem, būtu daudz labāk.

Direkcijas loceklim Adleram bija savi apsvērumi: viņu interesēja, vai luga būs «kases gabals», vai tajā ir «skatuviski» efekti.

— Vai jums tur ir kāds svaigs, nenodrāzts skats? — viņš Andersenam noprasīja.

— Manuprāt, ir. Kaut vai, piemēram, balles skats . ..

— Ak balle — tas nav nekas jauns. Kas vēl?

— Vēl ir vergu tirgus! — dzejnieks, slēpdams smaidu, sacīja.

— Vergu tirgus! Jā, tas jau ir kaut kas! Vai zināt, es domāju, tad mēs varam riskēt ar jūsu «Mulatu». Ta es Holsteinam arī pateikšu.

Beidzot ir sākušies mēģinājumi! Galveno sieviešu lomu pieteicās tēlot pati Heiberga kundze, līdz ar to lugas panākumi jau bija puslīdz droši.

Bet nomākusies ziemas diena, trešais decembris, atnesa vēsti par karaļa nāvi. «Es jau Lo zināju!» drūmi čukstēja Andersens, pa savas istabas logu viesnīcā «Nord» raudzīdamies uz teātra ēku, kurā tobrīd, kā par spīti, nesa iekšā «Mulata» jauno dekorāciju detaļas. «Vai viņš nevarēja padzīvot vēl vienu dieniņu? Bet tagad gaidi, kad vēl atļaus vērt vaļā teātra durvis!»

Decembris un janvāris vilkās neizturami lēni. Andersens mēģināja sēsties pie darba, taču domas arvien atgriezās pie «Mulata», un spalva krita no rokām lauka.

Vai tikai pulkstenis nav vēlāks? Vai tiešam vēl pats dienas vidus? Nē, nav iespējams nosēdēt mājās, jāiet kaut kur izklaidēties . . . jāiegriežas, piemēram, pie Reicela uzzināt, vai ir jau atsūtīta no tipogrāfijas «Bilžu grāmata bez bildēm». Tas bija jauns Andersena sacerējums, kā viņš pats izteicās, iecerēts «Tūkstoš un vienas nakts» manierē: dzejniekam, kurš dzīvo jumtistabiņā, mēness katru nakti atstāsta kādu ainu, kas izgaismojusies tā staros. Viena no tām risinājās Indijā, otra Parīzē, trešā Vācijā — attālumi mēnesi neaizkavē, viņš visu redz! Skaistas glezniņas nomainīja cita citu, un katra vizuļoja īpašās krāsās kā maza pērle. ^Vēlākajos gados šī «īliada riekstu čaulā», kā šo grāmatu nosauca kāds angļu kritiķis, kļuva par vienu no populārākajiem Andersena darbiem.) Grāmatai bija panākumi, tikko tā nāca klajā, un tā Andersenam bija vieglāk mēnešiem ilgi gaidīt pirmizrādi.

Tūkstoš astoņi simti četrdesmitā gada trešais februāris. Kopenhāgenas teātra zāle stāvgrūdām pilna: publika iztvīkusi izrāžu gaidās, un par «Mulatu» dzirdēts tik daudz glaimojoša! «Galma parketa» pirmajās rindās — tajā partera daļā, kur līdz ar augstiem ierēdņiem un augstmaņiem atļauts sēdēt mākslas pasaules slavenībām, — jau iekārtojušies Elenšlēgers, Heibergs, Hercs. Turpat redzams arī Torvaldsena kuplo matu ērkulis. Viņš atskatās un smaidot pamāj ar galvu uz Andersena pusi, kuram vēl ir liegta ieeja «dievu mājokli». Molbeks nav ieradies. Nu, arī bez viņa ļaužu ir vairāk, nekā vajag!

Priekškars lēni paceļas, uz skatuves plosās dienvidu zemes pērkona negaiss, divas daiļas dāmas meklē patvērumu mulata Horācija mājiņā . . .

«Heiberga kundze apburoša, kā vienmēr,» skatītāji sačukstas, klausoties savas mīlules vijīgajā, liegajā balsī: viņa lasa aizgrābjošo dzejoli «Nēģeru karaļa meita», ko Andersens iespraudis savā drāmā.

Notikumi attīstās, tomēr publika vēl joprojām ir atturīga, un Andersenam sirds sažņaudzas šausmās . . , Tuvojas lugas atrisinājums. Cietsirdīgais plantators La-rebeljērs atklāj savas sievas slepenās jūtas pret Horā-ciju un piedraud nogalināt «nicināmo mulatu» viņas acu priekšā. Horācijs ieslēgts važās. Apkaunojošais skats — «dzīvās preces» pārdošana . . . Un Sesiles drosmīgā uzstāšanās. Viņa paziņo, ka ir ar mieru doties laulībā ar Horāciju, kas pēc likuma tad kļūst brīvs cdvēks! Priekškars krīt! Vienu sekundi valda klusums, kas autoram šķiet bezgalīgs un smags ... un tad dārdošu aplausu brāzma, vētra nevis uz skatuves, bet skatītāju zāle. Elenšlēgers aplaudē kūtri. «Drāmā ir izdevušās vietas,» viņš saka Torvaldsenam. «Visa drāma ir lieliska!» skulptors pārliecināti atbild, no visa spēka sizdams savas spēcīgās plaukstas.

Otrā dienā laikraksti pilni slavas dziesmām par premjeru, Andersenu visi apsveic, teātrī Kristiāns VIII karaļa ložā vēlīgi māj viņam ar galvu, direkcija piešķir viņam tiesības ieiet «galma parketā», un Torvaldsens apsēdina viņu sev blakus, teikdams: «Laipni lūdzam pie mums zaļumos.» (Krēsli šeit apvilkti ar zaļu plīšu.)

Andersens staro, uzposies lepnā uzvalkā («Jūs tagad izskatāties kā īsts kambarjunkurs. . . Vai, cik lepns kungs!» viņu aplūkojusi, teica Jete Vulfa), raugās no savas goda vietas uz kordebaleta solu, kur kādreiz meitenes bija smējušās par izstīdzējušo pusaudzi, un domās atskatās pagātnē. Jā, kaut ko viņš tomēr ir sasniedzis! Trūkums un bads viņu vairs nebiedē: kopš tūkstoš astoņi simti trīsdesmit astotā gada viņš saņem nelielu gada pabalstu, «maizes kociņš, kas izaudzis manā dārzā», ta viņš pats to dēvē. Arī no grāmatām tagad ir drošs ienākums. Taču — galvenais — neviens vairs neapstrīd viņa tiesības uz burvju lampu — poēziju. Pat Meislings, sastapis savu bijušo audzēkni uz ielas, teica, ka toreiz, skolas gados, bijis netaisns pret viņu.

Šādas iepriecinošas pārmaiņas bija ne tikai ārpasaulē vien — viņš jūt svarīgas pārmaiņas, ko nemana sveša acs: domas ir vairāk nobriedušas, viņš labāk sācis izprast cilvēku dvēseles. Kad viņš raksta, vārdi paklausa, nāk, tiklīdz viņš pasauc, — vienkārši, saprotami, vienīgie īstie vārdi. No daudzsološa mācekļa viņš kļuvis par īstu meistaru, kas godīgi izpelnījies tiesības sēdēt blakus Torvaldsenam un Elenšlēgeram! Un prātā iešaujas spilgts, trāpīgs salīdzinājums: neveiklais, jaunais gulbja mazulis, ko līdz šim nesaudzīgi knābāja katra garāmejoša pile un pamācīja ik dumja vista, nomainījis savu pelēko, neizskatīgo jaunības tērpu pret sniegbaltām spalvām un, spēcīgi vēcinādams platos spārnus, droši uzlidojis pavasara debesīs.

Gaisma un ēnas, kā visbiežāk notiek pasaulē, mijās cita caur citu. Vēl nebija aizskanējuši pirmie apsveikumi, kad Andersenam jau paziņoja, ka laikrakstu redakcijās pienākot anonīmas vēstules ar prasībām publicēt tulkojumā franču noveli «Gūstekņi»: tad pierādīšoties, ka «Mulata» autors šķin svešus laurus. Ander-sens saņēma ielūgumu uz galma balli, un šajā sakarībā profesors Hornemans dzēlīgi piezīmēja, ka kurpnieka dēlam neklājoties bāzties dižciltīgu ļaužu sabiedrībā.

— Jā, mans tēvs bija godīgs amatnieks, un par visu, ko esmu sasniedzis, es varu pateikties pats sev, nevis naudai vai ciltsrakstiem. Domāju, ka ar to es varu lepoties! — Andersens iekaisa.

Profesors paraustīja plecus un norūca kaut ko ne visai glaimojošu. Ne tobrīd, ne vēlāk viņš neiedomājās atvainoties Andersenam.

«Mulata» uzvedumam bija lieli panākumi arī Stokholmā. Andersens pēc kāda laika aizbrauca uz Zviedriju, un tur studenti viņam sarīkoja īstas ovācijas. «Kad jūs suminās visā Eiropā, atcerieties, ka mēs bijām pirmie!» viņi teica.

Kāda zviedru avīze rakstīja: «Mēs labi zinām, ka mūsu kaimiņu galvaspilsētā skauģu pulks pacēlis savas aizsmakušās balsis pret vienu no Dānijas diženākajiem dēliem. Tagad šīm balsīm jāapklust — Eiropa ir likusi savas domas svaru kausos, un tās spriedums vēl nekad nav ticis ignorēts.»

Sastapis Andersenu pēc viņa atgriešanās no Zviedrijas, Heibergs ar laipnu smaidu sacīja:

— Vai man nevajadzētu jūs paaicināt līdzi, kad es braukšu uz Zviedriju? Varbūt tad ari man tiks kāda daļa godinājumu . . .

— Kāpēc? — Andersens ar nevainīgu izskatu atvairīja dzēlienu. — Labāk brauciet ar savu sievu, un tad gan, protams, jums tiks daļa no viņas panākumiem!

Sitiens trāpīja mērķī: Heibergs nobāla un, piespiesti smaidīdams, atkāpās, bet apkārtstāvošie saka čukstēLies, padodami tālāk Andersena trāpīgo atbildi: Kopenhāgenā prot novērtēt labu asprātību!

Tomēr Heibergu aizkaitināt bija bīstami: kaut gan četrdesmitajos gados viņš vairs nebija agrākais «domu valdnieks», taču viņa asajai spalvai vēl bija ievērojams spēks. Kad lielā pacilātībā par «Mulata» panākumiem Andersens sarakstīja jaunu drāmu «Mauriete», Hei-berga atsauksme par to bija iznīcinoša. Turklāt ļaunākais bija tas, ka Heiberga kundze nevēlējās uzņemties galveno lomu: bez viņas vārda afišās luga nevarēja cerēt uz panākumiem. Andersenam ausīs nāca arī viņas zobgalīgie izteicieni par «Mulatu»; drāmas vārsmas, pēc viņas domām, esot samocītas, pati drāma pārmērīgi liriska, un savus panākumus Sesiles lomā Heiberga kundze pieminēja ar ironisku smīnu. Andersens jutās aizvainots un apbēdināts: viņš no sirds bija sajūsminājies par talantīgās mākslinieces spēli, veltījis viņai vienu savu pasaku krājumu, bet viņa, izrādās, izturas pret viņu nicinoši. . .

Viņš mēģināja izskaidroties ar Heiberga kundzi, bet nekas labs neiznāca: viņa kategoriski atsacījās spēlēt «Maurietē», izturējās salti un augstprātīgi un, kad Andersens, iekaisis izteica savu aizvainojumu, gluži vienkārši parādīja viņam durvis.

Smagu sirdi Andersens posās lielam ceļojumam pa Itāliju, Grieķiju un Franciju; viņa bēgšanai bija divi iemesli, kas viņam sagādāja sāpes: «Maurietes» pirmizrāde un Luīzes Kollinas kāzas ar advokātu Lindu.

Tik daudz gadu pagājis, bet sirdī vēl arvien smeldza atmiņas par nelaimīgo mīlestību, par «balto rozi, kas zaudēta uz mūžu» ...

Pirmajās ceļojuma dienās viņš jutās ārkārtīgi vientuļš un nospiests. Tomēr drīz vien viņu aizrāva jauno iespaidu neatvairāmais spēks. Vācijā viņš pirmo reizi redzēja dzelzceļu un pat iedrošinājās pabraukties ar to līdz Leipcigai (tajos laikos daudzi baidījās no šī neparastā satiksmes līdzekļa). Jā, tā ir vēl viena jaunā laika burvība! Labāka par visādiem septiņjūdžu zābakiem, par kratīgo diližansu nemaz nerunājot. Lokomotīve — šis ugunspūķis, ko cilvēki iejūguši, skaļi sprauslo un elš; gar logu neticami ātri pazib meži un ezeri, cilvēki un mājas . . .

«Tagad es saprotu, ko izjūt gājputni, lidojot mākoņos pāri zemei!» Andersens sajūsmā rakstīja Eduardam Kol-linam.

Viņš jau mierīgu sirdi varēja domāt par Luizes kāzām, no tālienes tas viss šķita tik sīks, niecīgs. Leļļu pasaulīte, leļļu kāzas — lielisks motīvs pasakai!

. . . Romā bija auksts un drēgns, pastā viņu negaidīja vēstule, kuru viņš bija cerējis saņemt, — vēstule no mīļās, laipnās zviedru meitenes, kuras maigā draudzība varbūt solīja laimi. No Kopenhāgenas pienāca vēstis, ka publika «Maurieti» uzņēmusi vēsi, ka izrādīta Hei-berga satīriskā luga «Dvēsele pēc nāves», kurā Ander-sena drāmas izmantotas ellē par grēcinieku mocības līdzekli. Nē, jānokrata nost viss šis mudžeklis! Dzejnieka nerimtīgais gars sauca viņu tālāk, tikai uz priekšu, uz Atēnām, kur klejo senatnes varoņu ēnas, un pa siltās jūras zilo klaidu uz Konstantinopoles minaretiem. Ceļot — tas nozīmē dzīvot!

Mājās atgriezies, viņš uzrakstīs lielu grāmatu par saviem ceļojumiem, pastāstīs tautiešiem visus raibos, gleznainos iespaidus. Iztēlē jau glabājas dažas sēkliņas, no kurām jāizaug jaunām pasakām, tās ir gatavas uzdīgt. Mazais Ole-Lukoije ar savu burvju lietussargu palīdzēs pasaku meistaram pasmieties par mietpilsoņa nožēlojamo prātīgumu un cildinās spilgto, radošo fantāziju, kas ikdienas dzīvē rod neizsīkstošu avotu pasakām, bet. stāsts par princi cūkganu skaidri parādīs, ar ko atšķiras īsta māksla no samākslotības!

Nekādi āķīgi izpušķojumi neglābs dzejnieku, ja viņam nebūs karsta, mīloša sirds, kas jūt līdzi cilvēkiem, un ja viņa redzes apvārsnis ierobežots šaurā «izredzēto» loka rāmjos!

Protams, viņa pasaku otrais plāns bērniem nebūs īsti saprotams: tas domāts pieaugušajiem, taču viena otra dzirkstelīte iekritīs arī bērna apziņā un, iespējams, kādreiz noderēs. Tā jau arī pienākas, lai bērni saprastu mazāk, pieaugušie — vairāk!

Kaut gan jāsaka, ari mazajiem ir savas nenovērtējamas spējas, kādu dažkārt nav viņu prātīgajiem, apdomīgajiem vecākiem. Bērnu rotaļās viegli atdzīvojas_un sāk runāt jebkurš priekšmets: veca nagla, sausa nūja, noplūkta puķe — viss noder. Un bērnu vērīgās acis bieži saredz interesantas lietas: cik blēdīgi un apmierināti runcis samiedz acis pēc veiksmīga apciemojuma pieliekamajā, kā smaida un sabožas zīmējumi uz tapetēm, cik noraizējies, bargs izskats sienas pulkstenim! ... Tie visi ir pasaku aizmetņi, bet, lai pasakas sāktu dzīvot, tajās jāieliek domas un jūtas, kas cilvēkiem svarīgas un vajadzīgas — tikai tad no ikdienas uzplaukst īstas pasakas krāšņais zieds.

Tukšgalve princese pasakā «Cūkgans» noniecināja prinča mīlestību un nicīgi atraidīja viņa brīnum jaukās dāvanas — lakstīgalu un rozi. «Tās taču ir īstas!» Turpretī asprātīgi sameistarots tarkšķis, mūzikas kaste, kas juku jukām spēlē modernus valšus un polkas, un podiņš, kurā var redzēt, ko citās mājās vāra pusdienās, pilnīgi sajūsmināja princeses un viņas galma dāmu sirdis un prātus. Neattapīgie Kopenhāgenas kritiķu pasaules prātvēderi šajā stāstā saskatīja vienīgi «naivu, bērnišķīgu fantāziju».

Mīlestība un poēzija «labākajā sabiedrībā» krīt par upuri muļķībai un cietsirdībai, godkārei un modei. Ak, tie visi ir romantiski priekšstati par dzīvi; prātīgs cilvēks, kam savu darbu diezgan, nesāks uztraukties nieku dēļ! Bet Andersenu, protams, nevar izmācīt. Lai jau raksta pasaciņas bērniem . . . Nopelt tās ir jau kaut kā neērti: dāņu lasītāji par tām ir sajūsmā un ārzemēs tas ceļ vai debesīs, — tomēr nopietni tās nav ņemamas.

«Reizēm vari nobrīnīties, cik stulbi ir tādi atzīti gudrinieki!» domāja Andersens, lasīdams iecietīgās un tukšās recenzijas par pasakām. «Tīrā nelaime ar tiem kritiķiem: gan lamā, gan cildina nevietā. Viņiem viss noteikts jau iepriekš: grāmatas virsraksts ir «Pasakas bērniem», tas nozīmē, tur ir tikai smieklīgas blēņas. Bet es vis neļaušos iesprostot sevi bērnistabā!»

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit trešā gadā iznākušais krājums, kurā bija ievietots «Neglītais pīlēns» un «Lakstīgala», saucās vienkārši «Jaunās pasakas». Kas tur ir bērniem, kas ne, lai spriež lasītāji.

. . . Ķīnas ķeizara trauslā porcelāna pils un viņa krāšņais dārzs, kur ziediem piesieti zvaniņi, — tā ir ver-dziskuma un uzpūtības, bezsirdīgas etiķetes un nedzīva izskaistinājuma valstība. Šeit tad arī atrodas cienītāji mākslīgajai lakstīgalai, nedzīvam mehānismam, kas izrotāts ar zeltu un briljantiem. «Viņa nevainojami ietur takti un dzied tieši pēc manas metodes!» — tā viņu cildina galma kapelmeistars un pēc tam raksta zinātnisku darbu divdesmit piecos sējumos, pilnum pilnu ar pārgudriem vārdiem, kuros pierāda, ka mākslīgā lakstīgala ir pārāka par dzīvo (uzmanīgs lasītājs kopenhāgenietis šeit viegli uztvers zināmu līdzību ar Heibergu un Mol-beku). Visi galminieki viņam piekrīt — gan aiz patiesas pārliecības, gan aiz bailēm izrādīties par muļķiem, — un mehāniskajam putnam tiek piešķirts skanīgs tituls: «ķeizara naktsgaldiņa pirmā dziedone kreisajā pusē».

Tomēr nabadzīgie zvejnieki saprot, ka šā putna dziesmai trūkst paša galvenā: tā neliek ne skumt, ne priecāties. Pavisam kas cits īsta lakstīgala! Tiesa, tā gan ir tāda pelēcīga un neizskatīga, toties brīnišķīgās, aizgrābjošās melodijas, kas plūst no viņas rīkles, grezno to labāk par jebkuru dārgu tērpu. Un pelēkās dziedonītes vieta nav vis zelta būrītī, kas pakarināts ķeizara pilī: putniņš pareizi darīja, aizlaizdamies projām. Viņa dziesmām jāskan ēnainā, zaļā mežā jūras krastā, tajās klausās zvejnieks, tīklu vilkdams, un ķēķa meita, nesdama slimajai mātei ēdienu paliekas. īstā lakstīgala lido visās malās un redz visu, viņa dzied par ļauniem un par labiem cilvēkiem, par bēdām un par laimi, par krāšņām pilīm un nabadzīgām būdiņām, un tāpēc viņas dziesmas spēj saviļņot un liek par daudz ko padomāt.

Galma ballē godalgu izpelnās mākslīgā lakstīgala, bet grūtā stundā tā izrādās tikai nožēlojama spēļlietiņa laika kavēklim, turpretī īstās lakstīgalas dziesma skan ar tādu neatvairāmu spēku, ka, tās pieveikta un savaldzināta, pat Nāve atkāpjas.

Šajā pasakā Andersens pauž savas sirdsdomas par dzīvās, patiesās mākslas spēku un taisnību, un tās triumfu pār izskaistinātiem atdarinājumiem. Strādājot pie šis pasakas, viņu iedvesmoja ne tikai liela, pašaizliedzīga mīlestība pret mākslu, bet arī tīri cilvēciska mīla — dziļa, negaidīta, pēdējā mīla.

Jau sen Kopenhāgenas čaukstenes spriedelēja par to, kuru tad beidzot Andersens apprecēs. Uz spīdošu partiju viņam, protams, maz cerību — viņš ir trūcīgs, neizskatīgs, ar nenoteiktām izredzēm nākotnē, — tomēr kāda vecmeita ar krietnu pūru vai bagāta atraitne būtu varējusi iet pie viņa: kā nekā dzejnieks ... Jokupēteri apvaicājās Andersenam, vai drīz viņš dzeršot derības ar Bīgeles kundzi, naudīga komersanta sešdesmit gadus veco atraitni. «Vecā acīm redzami pret jums nav vienaldzīga,» viņi runāja, «būtu grēks salauzt viņas sirdi.» Andersens smējās, atjokoja pretī, taču sevī grūti nopūtās. Viņam derdzās visi šie vārdiņi no «prātīgo ļaužu» leksikas: «apsvērt šanses», «taisīt izdevīgu partiju». Taču bija reizes, kad vientulības melnie, ledainie ūdeņi draudēja viņu noslīcināt: vai tiešām nekur nav glābiņa? Garajos vakaros, kad istabā bija tikai viņš pats ar savu ēnu, viņš gremdējās sapņos par «brīnumaināko no brīnumiem». Pēkšņi atveras durvis — un ienāk maiga meitene skaidrām acīm, tā pati, kas pavīd viņa sapņos. Ienāk un uzsmaida viņam. «Es jau sen tevi gaidu!» viņš tad sacīs. Un tā būs laime, neizteicami liela, skaidra, vizuļojoša laime .. .

Palūk, tā aug augumā, mirgo visās varavīksnes krāsās — un sašķīst kā ziepju burbulis. Atkal klusums un vientulība, vienīgi ēna gorās uz sienas. Vai tiešām tas nekad nepiepildīsies?

Meitenes tēls bija nepastāvīgs, izplūdis. Sākumā viņa atgādināja Riborgu, vēlāk Luizi. Riborga pa šiem gadiem kļuvusi par nenozīmīgu un klīrīgu provinces dā-miņu: šajā sakarā viņš uzrakstīja rūgti jocīgu pasaku — «Līgavainis un līgava» par spēļu vilciņa bildinājumu jaunkundzei-bumbiņai un abu satikšanos pēc vairākiem gadiem.

īsu laiku iztēlē iedomātās mīļotās vaibsti atgādināja aktrisi Lusili Grani — viņa bija baletdejotāja pasakā par «Nelokāmo alvas zaldātiņu», — tad jauniņo, piemīlīgo Sofiju Erstedi, vecā drauga meitu. Tomēr uzplaiksnījušās mīlestības liesmiņas ātri apdzēsa pilnīga bezcerība, un dzejnieks atkal un atkal mierināja sevi, ka viss vēl priekšā, ka «viņa» nāks.

Un tad viņa atnāca. Pasaka par lakstīgalu, kas valdzina ar savu dziedāšanu, cieši savijās ar īstenību: An-dersens iemīlējās dziedātājā Jennijā Lindē, kas bija iedēvēta par «zviedru lakstīgalu».

Tas notika tūkstoš astoņi simti četrdesmit trešā gada rudenī. Viņš nesen bija atgriezies no Parīzes, kur literātu aprindās jau daudzināja viņa vārdu, un aizrautīgi stāstīja draugiem par sirsnīgajām pārrunām ar Hein-rihu Heini (vācu dzejnieks jūsmojis par viņa pasakām!), ar Aleksandru Dimā un slaveno aktrisi Rašeli. Viktors Igo laipni bija piesūtījis biļeti uz savu jauno lugu «Burggrāfi». («2ēl tikai, ka teātrī skaļi svilpa, — grūti bija dzirdēt,» Andersens šķelmīgi piebilda: kopenhāge-niešiem nebūs par ļaunu zināt, ka pat slaveno Igo reizēm izsvilpj, turklāt šajā gadījumā pelnīti.) Vienā no Parīzes literārajiem saloniem Andersenu kopā ar Bal-zaku notvēra kāda «poēzijas pielūdzēja»; viņa nelaida tos no sevis projām un tarkšķēja bez mitas, bet Balzaks viņai aiz muguras pamirkšķināja ar aci Andersenam un savilka jocīgu grimasi. Dažas dienas vēlāk, klejodams pa Parīzes ielām, Andersens pamanīja kādu skrandaini ar saņurcītu cepuri galvā, kurš smaidā pavērsa uz viņu spožas, tumšas acis un nozuda pūlī. Tas noteikti bija Balzaks! Redzams, viņš pārģērbies, lai netraucēti vērotu trokšņaino dzīvi ielās: skrandainis taču var justies daudz brīvāk nekā labi ģērbies pilsonis!

Vārdu sakot, iespaidu bija atliku likām, garastāvoklis možs un pacilāts, uz galda gulēja iesāktās jaunās drāmas «Karaļa sapņi» manuskripts — dzīve kūsāja! Un pēkšņi Kopenhāgenā ieradās Jennija Linde. Vairākas sirsnīgas sarunas, viņas pirmais koncerts — un visa apkārtne izplēnēja, palika vienīgi viņas nopietnās acis, viņas rimtais smaids, viņas brīnišķīgā balss. Dienasgrāmatas lappusēs arvien biežāk uzpeldēja viņas vārds . . . Šaubu nebija. «Es mīlu,» — tā beidzās ieraksts divdesmitajā septembrī. Bet viņa? Viņa izturējās pret Andersenu laipni un atklāti, stāstīja atgadījumus no savas bērnības, runāja par mākslu un par dievu — tie bija viņas iemīļotie temati. Atvadoties, pateikdamas klātesošajiem par sirsnīgo uzņemšanu, Jennija Linde smaidot sniedza Andersenam pretī šampanieša kausu: «Es vēlos, lai šeit, Kopenhāgenā, man būtu brālis. Vai gribat būt mans brālis, Andersen?»

Jā, tas bija gluži kas cits, nekā viņš būtu vēlējies, tomēr viņš pasmaidīdams pamāja ar galvu: vārdi nenāca pār lūpām!

Glāzes melodiski nošķinda, «Brālis, brālis!» dziedāja liegās skaņas. Kaut arī tā, tas ir labāk nekā būt svešiniekam! Bet vēlāk . .. vēlāk viņš vēl varēs izskaidroties — nevis skaļi, to viņš neuzdrīkstēsies, bet ar vēstuli, kuru viņa izlasīs jau uz kuģa .. .

Jennija Linde aizbrauca, un pilsēta šķita tukša. Labi vēl, ka visās malās nenorima valodas par jaunās dziedātājas apburošo balsi, par viņas zviedru tautas dziesmu izpildījumu, par serenādi, ko viņai nospēlēja Kopenhāgenas studenti, — kaut kas nedzirdēts! Vēl neviena iebraukusi slavenība nebija to izpelnījusies! Mēļoja arī par to, ka sākumā aristokrātiskā publika noniecinājusi Jennijas Lindes priekšnesumu: kaut kāda nepazīstama Stokholmas dziedātāja! Tad jau labāk aiziet uz jaunāko itāliešu operu, tur vismaz skaidri zināms, kas jaslave. Protams, Andersens visās šādās sarunās ņēma dzīvu dalību. Atgriezies mājās, viņš pārcilāja ik vārdu, ko Jennija bija teikusi, un mēģināja saprast pat to, par ko netika runāts .. . Reizēm viņam izdevās skaidri atsaukt atmiņā viņas balsi, un tad viņš nejutās vairs vientuļš. Te viņa koncertā dzied skumju tautas dziesmu par mīlestību, kas piemānījusi nabaga meiteni... Te viņa atrodas uz operas skatuves, un viņas jauneklīgā, spirgtā balss aizviļņo pāri zālei, vienkārši un patiesi atklājot daiļās Alises — operas varones jūtas . . .

Lakstīgala — mīļā, burvīgā lakstīgala, kā gribas rakstīt tikai par tevi, tikai tev!

«Smieties par cilvēkiem ir liels grēks,» viņa reiz teica. «Man nepatīk zobgaļi: viņi nevienu un neko neciena, daži pat apsmej dievu to kungu!» Un viņas izteiksmīgās acis dievbijīgi veras augšup. Jā, viņai patika vienīgi tas, kas bija aizgrābjošs, cildens, pamācošs, smiekliem viņa neuzticējās, un viņas ēna lidinājās pār Andersenu, kad viņš rakstīja sentimentālu pasaku «Eņģelis», kurā nav ne kripatas humora.

Jennijas Lindes sapņainā dievbijība, viņas nopietnība un netīksme pret «pasaulīgo steidzību» — tas viss ļoti atgādināja Ingemaņa uzskatus. Un tāpēc Andersens vispirms viņam uzticēja savu jauno ieceri: uzrakstīt par burvju spoguli, ko niekodamies izgatavojis ļauns trollis, — tas visu rādīja izķēmotā izskatā un pat iedrošinājās izmēdīt dievu un eņģeļus, bet, kad spogulis saplīsa, tā drumslas pajuka pa visu pasauli un nodarīja lielu postu. Tiklīdz spoguļa drumsla iekļūst acī — cilvēks saredz tikai ļauno un smieklīgo, tiklīdz iekļūst sirdī — tā sasalst ledū . ..

Taču Andersens pats ļoti labi saredzēja lietu jocīgo pusi, un pat Jennijas ietekme pret to neko neiespēja: tiklīdz viņš iesāka rakstīt par ļauno trolli, divas lappuses iznāca drīzāk jocīgas nekā pamācīgas. Bet vēlāk trollis pavisam nozuda no pasakas lappusēm, tā vietā stājās citas ainas, citi personāži.

Sarunas ar Jenniju uzjundīja Andersena atmiņā neskaitāmus notikumus no bērnības: viņš tos stāstīja savai «māsai», un viņas skaidrās, pelēkās acis līdzjūtībā lūkojās stāstītājā — arī Jennija bija augusi trūkumā un ar pūlēm izlauzusi sev ceļu.

.. . «Dārzs» kastītē uz jumtistabiņas palodzes, vecmāmiņas kartona cepure ar uzkrāsotām puķēm, sasildītā vara monēta, pielikta pie apledojušās loga rūts, bezdelīgas ligzda zem spāres, mazās Līsbetes baltās biželes un apaļās acis, kad tā aizturētu elpu klausās Hansa Kristiānā stāstos (toreiz viņš meiteni sauca par savu mazo māsiņu, — kur gan viņa ir tagad?), — visi šie sirdij mīļie sīkumi riņķoja viņa smadzenēs kā sniegpārslu spiets. Un pamazām no šīs sniega virmas iznira pasakas varoņu tēli: puisēns Kajs, liels gudrinieks, viņš prot visas četras aritmētikas darbības un turklāt māk smalki atdarināt cilvēkus... «Ir gan galva tam puikam!» ļaudis runā — uz mata tāpat kā kādreiz teica par Hansu Kristiānu. Kāju pie rokas tur Gerda — tā ir līdzīga Līs-betei, tikai maigāka un drosmīgāka. Un no lielajām sniegpārslām veidojas neparasti daiļa, balta sieva ar saltām, spulgojošām acīm. Tā ir «ledus meita», kas kādreiz aizveda sev līdzi Hansa Kristiānā tēvu, un tagad atnākusi pakaļ mazajam Kajam, kurš viņu nosauc par Sniega karalieni. Viņai kalpo vēji un puteņi, ziemeļblāzma apgaismo viņas ledus pili, viņa ir visspēcīga feja, tomēr mazā baskājīte meitene no jumtistabiņas izrādās stiprāka, tāpēc ka viņai ir uzticīga, mīlestības pilna sirds. Gerdai palīdz arī lakstīgalas, vārnas, saules stari un brieži. Princese un mazā laupītāju meitene iet viņai talkā meklēt Kāju. Un tāpēc viņa cauri sniegputeņa aizkaram droši ieiet ledus pilī, noskūpsta Kāju un izved viņu saulē pie rozēm, kur viņu gaida mīlestība un laime.

Ja Gerda būtu sastapusies ar Elizi no «Meža gulbjiem», ko Andersens uzrakstīja pirms pieciem gadiem, viņas abas noteikti būtu sadraudzējušās: arī Elizei daudz bija jāpārcieš, lai palīdzētu saviem brāļiem. Un viņas abas savukārt bija rada varonīgajām, mīlošajām tautas pasaku varonēm, kurām arī nācies izstaigāt puspasaules, paciest aukstumu un badu, pieveikt ļaunos spēkus, lai izpestītu brāļus vai iemīļoto no nelaimes.

Tomēr ar Jenniju bija citādāk: viņa nesteidzās «brālim» palīgā, lai izrautu viņu no skumju un vientulības ledainā gūsta.

Protams, viņa lieliski saprata, ko nozīmēja vēstule, kuru Andersens viņai šķiroties iedeva, bet viņai nebija nekā, ko atbildēt.

Viņi atkal satikās pēc diviem gadiem: šoreiz uz Kopenhāgenu bija atbraukusi nevis iesācēja dziedātāja, bet pasaules mēroga slavenība, apbrīnota un aplidota. Ja-saka tomēr, ka Jennija, tāpat kā agrāk, izturējās vienkārši un nepiespiesti. Viņi kopā klejoja pa Kopenhāgenas ielām, jautri tērzēdami par visu ko. Reiz viņi iegāja konditorejā un izdzēra pa glāzei piena ar smalkmaizīti, bet saimnieks vēlāk atteicās ņemt samaksu: nē, neparko,

viņam tas esot liels gods uzcienāt tik ievērojamus viesus! Tad Jennija viņam nodziedāja dažas zviedru dziesmiņas, un tā tiešām bija karaliska maksa: cilvēki taču atteicās no miega un maksāja traku naudu, lai tikai paklausītos «zviedru lakstīgalu» . . .

Lai ko Andersens runāja ar Jenniju, ik nenozīmīgākā vārdā izskanēja: es mīlu! Bet skaļi to pateikt viņam neizdevās: Jennija arvien veikli novirzīja sarunu no bīstamā temata,

— Jūs laikam mani neieredzat? — viņš kādreiz pus-jokodams pavaicāja, kad bija piemirsis izpildīt kādu viņas doto uzdevumu. Jennija domīgi palūkojās uz viņu.

— Nē, — viņa lēni teica, — es nevaru jūs neieredzēt, tad vispirms man vajadzētu jūs iemīlēt. . .

Un tomēr viņš izlikās neuztveram šo vārdu nozīmi. Nemīl? Jā . .. Pagaidām vēl nemīl! Bet beidzot taču viņa uzticība iekaros mīļotās sirdi! Viņiem abiem taču ir tik daudz kopēja, kur vēl viņa atradis otru cilvēku, kas tā saprastu viņas dvēseli, tā apbiīnotu viņas raksturu un talantu?

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit piektā gada ziemā, pēc kārtējām kopentiāgeniešu zobgalībām un uzbrukumiem, Andersens steidzās uz Berlīni — tur ir Jennija, viņa uzmundrinās un nomierinās viņu, jo pati taču pieteicās būt viņa māsa! Tomēr piekļūt Jennijai izrādījās gandrīz tikpat grūti kā ietikt Sniega karalienes pilī. Ar lielu pierunāšanu izdevās pielauzt tiepīgo sargu, lai pieteic viesi. «Lindēs jaunkundze nevienu nepieņem,» šis atbildēja uz Andersena daiļrunīgajiem pierādījumiem.

Beidzot Jennija iznāca laukā. Jā, viņa bija tikpat daiļa — kaut gan ne, vēl daiļāka nekā senāk! Un vēl bija manāma agrāk neredzēta valdonības un pašpārliecības nianse . . . Pirmo reizi viņš sajuta, ka uzdvesmo dzestrums no šī nepārvaramā attāluma abu starpā. Kādu pusstundu viņi parunājās par Kopenhāgenu, par kopējiem paziņām, un tad Jennija ar laipnu smaidu piecēlās kājās — audience bija beigusies.

Andersens velti izgaidījās apsolīto biļeti uz operu un uzaicinājumu apciemot viņu ziemsvētku vakarā. Pilsēta smaržoja pēc svaigām skujām, namos iedegās daudz-krasainas ugunis, bet viņš staveja viens pie loga nemājīgā viesnīcas istabā, atkārtodams Heines dzejas rindas:

.. . Bet tā, kuras tēlu visdārgo Es glabāju sirdī mūždien,

Nav ļaunu man vēlējusi Un nemīl mani arvien.

Jā, tagad viņš zināja, ka tas nekad nebūs citādi.

Karstums varēja cilvēku vai traku padarīt. Ietves svilināja pazoles, un pat namu sienas šķita nokaitušas līdz baltkvēlei. Uguns versmoja gaisā un vīnā, uguns straumes izvirda no Vezuva krātera. Pat pieradušie neapo-lieši piekrita, ka saule gan cepina pār mēru. «Enu, kaut mazlietiņ ēnas!» skumji vēlējās Andersens.

Taču namu ēnas bija īsas un caurcaurēm sasilušas. Viņa paša ēna, kas vilkās līdzi, arī, acīm redzot, pagura aiz karstuma. Dienā pastaigājoties, bija jābaidās no saules dūriena.

Atgriezies viesnīcā, Andersens krišus nokrita uz dīvāna, kaut ko strādāt nebija spēka.

Aiz loga mundri klaudzēja veseri un jautri tērgāja ielas kurpnieki — ne mazāk kā piecpadsmit vienā rindā sasēdušies! Rībēja ekipāžas, cits ar citu sasaucās zvani. Klusums un vēsums bija neaizsniedzams sapnis. Tikmēr Leipcigā izdevējs Lorks pārmetoši skatījās uz kalendāru: sen jau garām visi termiņi, kad Andersenam vajadzēja atsūtīt manuskriptus.

Lorks bija uzņēmies izdot Andersena kopotus rakstus, ko ievadītu autora biogrāfija. Andersens apsolīja, ka uzrakstīšot to pats un tā arī būšot pasaka, — tā viņš to nosaukšot «Manas dzīves pasaka».

Uz Neapoli viņš atbrauca pēc nebeidzama triumfa un godinājumiem Vācijā. Karaļi un hercogi cits caur citu aicināja viņu viesos un lūgtin lūdza nolasīt «vismaz vienu pasaciņu»; veikalu skatlogos bija izliktas Andersena ģīmetnes, nepazīstami cilvēki viņam sūtīja sajūsmas pilnas vēstules, Sūmanis un Mendelsons kļuva viņa draugi.

«Es te esmu gluži kā Jennijas Lindes vīriešu variants,» Andersens pajokoja vēstulēs Kopenhāgenas draugiem.

Tas viss labi noderēja autobiogrāfijas noslēgumam. Saskaņā ar to arī pati grāmata bija ieturēta gaišā, samierinošā noskaņā, pārāk asās šķautnes nonivelētas, izlīdzinātas, kā jau paredzēts pasakā ar laimīgām beigām. Tomēr darbs lāgā neveicās: traucēja skumju uzplūdi, kad visa šī «modes dzejnieka» slava šķita tukša un nevajadzīga, traucēja arī tas, ka pie rokas nebija nekādu izziņas materiālu, — viss bija kaut kā jāizspiež no atmiņas.

Turklāt vēl šis apdullinošais karstums. Likās, saule viņam atriebās par nopelto vēso un mitro Dānijas klimatu, kur mīlnieki varētu dāvināt viens otram nevis gredzenus, bet lietussargus. Vienīgi vakarā uz balkona varēja cik necik atvilkt elpu. Pie Andersena kājām snauda viņa milzīgā ēna, gatava trūkties augšā, līdzko viņš mazliet pakustēsies.

«Es esmu tā novājējis, ka drīz, jādomā, nevarēs izšķirt, kura no mums ir ēna, kurš — cilvēks!» Andersens pašūpoja galvu, un ēna atbildot arī šūpoja galvu.

«Ko, vai negribi mainīties vietām?» Jā, liekas, viņai nekas nebūtu pretī. . . Kas zina, varbūt ēna labāk prastu iekārtoties dzīvē nekā tās saimnieks. Daudzi cilvēki taču īstenībā nav nekas cits kā glumas, aukstas ēnas, bez sirds, bez sirdsapziņas. Bet paskatieties, kā viņiem veicas! Viņu garās, lokanās rokas nadzīgi prot kampt zeltu, pagodinājumus, ordeņus, viņu lokanā, glaimīgā mēle viegli atrod ceļu uz augstu personu sirdīm un augstāko aprindu skaistulēm ... Šīs ēnas prot eleganti slīdēt pa parketu, savā reizē prot parunāt arī par dzeju — un kā vēl! — it kā būtu apgrozījušās tās valstībā, kaut gan īstenībā nav tikušas ne priekšnamā. Tā viņas dzīvo, nekautrīgi izmantojot citu cilvēku domas, piepildīdamas savas kabatas uz citu rēķina, viltīgi ielauzdamās citu noslēpumos. Un ļaudis uzlūko tās ar cieņu: tās taču tērpušās modernos apģērbos, bet pirkstos valkā dārgus gredzenus ar visdzidrākajiem briljantiem . . .

Andersens piecēlās un sagumis paspēra soli uz balkona durvju pusi. Ēna aizmugurē salīgojās, it kā gribēdama atrauties un aizmanīties projām.

-— Es tevi atlaižu, ej vien, — Andersens pasmējās. — Šeit, karstajā klimatā, viss tik ātri aug, ka, skaties vien, atkal būs jauna ēna izaugusi! Un, kad tu būsi tikusi cieņā un godā, nāc apciemot savu veco saimnieku.

Tā līdztekus saulainajām lappusēm «Manas dzīves pasakā» auga ari skumjā, rūgtā pasaka «Ēna».

No aizjūras Dānijā atgriezās bezdelīgas un stārķi, nesdami uz spārniem pavasari, bet viņu vecais draugs pasaku meistars tikmēr arī posās lielam ceļojumam pāri jūrām. Šoreiz viņš gribēja apciemot Angliju: tur viņam bija neklātienes draugi, kas iemīļojuši viņa romānus un pasakas.

— Savāciet tur labi daudz lauru un smaidu un vediet šurp, tikai neiedomājieties pie viena atvest sev līdzi manierīgu angļu mis un stādīt priekšā kā savu līgavu! — Eduards Kolliņs pajokoja.

— Šajā ziņā varat būt mierīgs, — Andersens nopūtās, iedomādamies Jenniju Lindi, kas pašlaik ar sensacionāliem panākumiem viesojās Londonā. Mīlestībai bija jāpārvelk pāri krusts, tomēr vēl paliek atkalredzēšanās prieks un sirsnīgas sarunas, uz ko viņam tiesības kā brālim. Taču arī bez tā ceļojums sola daudz jauna un interesanta. Savām acīm redzēt Šekspīra un Valtera Skota dzimteni, Londbnu, ko dēvē par «pasaules metropoli» ... Dāņu liberāļi Angliju uzskata par paraugzemi. Cik labi, ja tur tiešām nav nabadzības un ciešanu!

Un nu viņš stāv trokšņainā Londonas ielu krustojumā. Garām nebeidzamā blīvā straumē plūst kebi, karietes, omnibusi, visdažādākās ekipāžas, virs galvas pelēkas, bālganas debesis, bet gaiss piesātināts ar fabriku dūmiem. Spraukdamies pūlī uz priekšu, viņš ziņkārē raudzījās apkārt. Tik daudz bālu, novārgušu seju, tik baismīgs kontrasts starp bagātnieku kvartālu komfortablo, labi iekārtoto dzīvi un netīrajiem, drūmajiem strādnieku graustu rajoniem! Ik bridi ceļā patrāpījās ubagi. Viņi gāja klusēdami — likums aizliedza lūgt žēlastības dāvanas, — taču izmisuma un bezcerības pilnais skatiens runāja gaišu valodu. Lūk, izģindusi sieviete ar diviem bērniem. Lūk, cilvēks ar kaklā pakārtu kartona lapu. «Es neesmu ēdis divas dienas,» uz tās rakstīts. Mazs, no-skrandis zēns ar lielu slotu cītīgi slauka ietvi: varbūt kāds, garām ejot, nometīs sīknaudas gabalu . . . Un tur meitene ar dzeltenu, caurspīdīgu sejiņu pārdod sērkociņus, — šķiet, tā izkāpusi no viņa pasakas, kurā aprakstīta viņas sūrā dzīvīte.

Jā, izrādās, «pasaules metropole» nevar lepoties ar ubagu trūkumu! Bet dižciltīgu lordu un lēdiju viesistabās, kur atplestām rokām saņēma modē nākušo rakstnieku, ir spoža gaisma, vesels virpulis zīda un mežģīņu, zelta un briljantu, līksma balsu čala. Katru dienu staigājot neskaitāmās vizītēs, Andersenam raibs ņirbēja gar acīm, un ausīs zvanīja. Viņu apber ar komplimentiem, viņu fotografē, skulptors veido viņa krūšu tēlu, izdevēji viņam piesola lielus honorārus, pati karaliene Viktorija vēlas viņu redzēt pie sevis viesos . . .

Kopā ar veco baņķieri Gambro Andersens apmeklēja kluso ārpilsētas namiņu, kurā dzīvoja Jennija Linde. «Es jums jau teicu, ka dzīvot nebeidzamu svētku atmosfērā nav nemaz tik patīkami!» Jennija sacīja, noklausījusies Andersena sūrošanos par pārpūli. Starp citu, slavenajai dziedātājai nebija sveša zemes proza, kā dažkārt varētu domāt: Andersens brīnījās vien, klausoties, cik dzīvi un lietišķi viņa apspriež ar Gambro jautājumus par akciju kursu, par izdevīgu naudas noguldīšanu. Biļetes uz operu un koncertiem, kuros piedalījās Jennija Linde, maksāja pasakainu cenu, un kāda angļu avīze bija ievietojusi zīmējumu, kurā attēlota lakstīgala ar meitenes sejiņu, pār kuru nolīst zelta naudas gabalu lietus.

Andersenu iepriecināja, ka viņa vārdu bieži piemin reizē ar Jennijas Lindes vārdu, ka viņu portreti vitrīnās novietoti blakus. Ielās gājēji pazina abus. Jennija pat neuzdrīkstējās iziet laukā no savas mājiņas, lai nesa-pulcinātu ap sevi ļaudis. Un, kad Andersens kādā braucienā bija omnibusā aizmirsis savu spieķi, viņam otrā dienā to atnesa: spieķis bija ceļojis no rokas rokā un nonācis pie īpašnieka, pateicoties piestiprinātai lakoniskai zīmītei — «rakstniekam Andersenam». Ja to visu redzētu kopenhāgenieši, kas vēl arvien uzskatīja, ka viņa «pretenzijas uz slavu» esot līdz smieklīgumam pārspīlētas! . . . Nē, viņam nebija vajadzīga neīsta slava kā apzeltītam zvirbulim, kurš uzdodas par paradīzes putnu. Iespējams, kādreiz viņš ne visai labi izprata šo starpību, bet tagad ir citādi. Viņu kaitina banāli komplimenti, kuros izskan, ka «mistera Andersena talanta cienītāja» nekad nav lasījusi nevienas viņa uzrakstītas rindas. Un arī tie, kas ir lasījuši, bieži vien ar saprotošu skatienu runā banalitātes, bet viņš klausās un domā: «Rīt mans vārds izies no modes, nāks vietā cits ■— un jūs visi pārsviedīsieties pie jaunā elka . . .» Kaut kas līdzīgs viņam bija prātā arī tad, kad viņš rakstīja pasaku «Egle». Bet vai tas nozīmē, ka dzejniekam nemaz nav jātiecas pēc atzīšanas un lasītāju sapratnes? Tam viņš nevarēja piekrist.

Pirms diviem gadiem viņš bija saņēmis nodevīgu dūrienu no rakstnieka Hauba, kas skaitījās viņa draugs. Savā romānā «Pils pie Reinas» Hauhs attēloja vājprāti Ebinhardu, kas sevi iedomājies par ģeniālu rakstnieku un beidz dzīvi vājprātīgo namā. «Tas ir Andersens!» priecīgi sačukstējās paziņas un gaidīja ķildu, skandālu literātu aprindās. Nē, šo prieku viņš tiem nesagādāja. Vēstulē Ingemanim, Hauha kaimiņam un draugam, viņš godīgi atzina, ka smieklīgajās un muļķīgajās Ebinharda izdarībās saskata pārspīlētu, kariķētu savu vājību atspulgu, un tas tomēr nav bez pamata. Ir grūti to atzīt, bet vēl grūtāk izlikties un dievoties, ka tas viss ir tikai apmelojums. Kopš tiem laikiem viņš daudz ko pārdomājis, daudz ko viņam mācījusi dzīve. Un patiesi, viņš var apgalvot, ka tā nebūt nav tikai godkāre un lieluma mānija vien — vēlēties, lai tavas grāmatas cilvēkiem būtu vajadzīgas, lai viņi saglabātu atmiņas par tām ilgi, varbūt uz visu mūžu. Viņš taču neraksta pats sev, bet citiem! Kas tur nosodāms, ja viņš vēlas, lai viņu atcerētos arī pēc nāves?

Ceļojot pa Skotiju, viņš guva pārliecību, ka viņa popularitāte Anglijā nav tikai laikrakstu sacelta brēka, kā Kopenhāgenā domāja daudzi. Kad viņš kopā ar baņķieri Gambro apmeklēja kādu vecu pili un tur parakstījās viesu grāmatā, durvju sargs tūlīt painteresējās. «Andersens — tas laikam būsiet jūs?» viņš apvaicājās vecajam baņķierim. Uzzinājis, ka ir maldījies, viņš izbrīnā iesaucās: «Kā! Tik jauns? Es biju dzirdējis, ka rakstnieki tikai uz vecuma dienām kļūst slaveni, dažreiz pat pēc nāves!» — «Bet vai jūs esat lasījis mistera Andersena grāmatas?» Gambro vaicāja. «Kā nu ne!» durvju sargs atbildēja. «Arī bērni te visā apkārtnē viņa pasakas zina no galvas.»

Tā, lūk, bija slava, kādu viņš sev varēja vēlēties. Ar tādu nav kauns lepoties!

Viņš lepojās arī ar to, ka viņa grāmatas patikušas Dikensam. «Olivera Tvista» un «Circenītis aizkrāsnē» autors šķita kā tuvs, mīļš draugs, kura ikviens vārds rod dvēselē atbalsi: gan tējkannas un circeņa dueta apraksts, gan cietsirdīgo un lišķīgo labdarības komitejas džentlmeņu kaismīgais atmaskojums, gan ticība krietnas sirds spēkam, gan prasme saskatīt «seju lietām».

Izrādās, Dikenss, viņa grāmatas lasot, izjutis to pašu. Tiesa, sastopoties viņi nevarēja parunāties, kā būtu vēlējušies: Andersenam angļu valoda sagādāja grūtības. Bet savstarpējās simpātijas palīdzēja izteikt žesti, skatieni, smaidi. Pēdējais iespaids no Anglijas Andersenam bija Dikensa vēlīgā seja: viņš no piestātnes atvadām māja ar lakatiņu. Savā čemodānā Andersens veda līdzi vairākus angļu romānista darbu sējumiņus ■— autora dāvanu. Turpat bija arī jaunas pasakas manuskripts par tematu, kas satrauca abus rakstniekus: par uzpūtīgu lielību un aklumu pret apkārtni, kas sevišķi raksturīgi aristokrātijai. Tā bija pasaka par izmirstošu gliemežu dzimtu, kura lepojās ar savu «augsto dzimumu» un bija pārliecināta, ka dadži, kur tā mīt, ir pasaules centrs.

Atgriezies no Anglijas, Andersens drīzumā uzrakstīja nelielu pasaku «Ūdens lāse». «Dzīvoja reiz vecs burvis Krible-Krable,» tā tur bija teikts, «kas ļoti gribēja visām lietām saskatīt labāko pusi, bet, ja tas nekādi neizdevās, viņš ķērās pie burvībām. Tā kādreiz viņš aplūkoja ar palielināmo stiklu grāvja ūdens lāsi. Tas tik bija skats, ko viņš tur redzēja! Tūkstoši mazu būtņu šaudījās šurpu turpu, lēkāja uz visām pusēm, mācās virsū un aprija cita citu. «Ehei, kāda nejaucība!» labais Krible-Krable saskuma. «Vai nu nevarēja dzīvot mierā un saticībā?» Tomēr tas nebija iespējams. Lai varētu labāk visu saredzēt, viņš uzpilināja virsū vīna lāsi — un visas sīciņās būtnes kļuva gaišsārtas, uz mata kā plēsonīgu, kailu cilvēciņu pūlis! Tieši tajā brīdī ciemos pie Krible-

Krables atnāca otrs burvis. «Uzmini, kas tie ir?» Krible-Krable prasīja, rādīdams uz knislīšiem, kas grūstīja un plosīja cits citu gabalos. «To var viegli atminēt!» otrs burvis droši teica, «Tā ir kāda liela pilsēta, tie visi ir līdzīgi cits citam!»»

Labsirdis Krible-Krable, kurš vienmēr gribēja saskatīt visām lietām labāko pusi, protams, bija Ersteds.

Bet kā tad sauca otru burvi? Nu, viņa vārds nebija tālu jāmeklē, to varēja pateikt tikpat viegli, kā šis burvis saredzēja skumjo līdzību starp kapitālistiskās pilsētas dzīvi un baktēriju cīņu ūdens lāsē.

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotais gads. «Marseljēzas» skaņas atbalsojās ne tikai Parīzē, bet ari Vīnē, Berlīnē, Londonā. «Karalis-buržuā» Luijs Filips aizbēga uz Angliju, pieņēmis vārdu «Viljams Smita kungs», viņam sekoja uzticamais ministrs Gīzs. Bet Kārlis Markss, kas pirms trim gadiem pēc Gīza pieprasījuma bija izsūtīts no Francijas, tagad atgriezās Parīzē. Vēsts par notikumiem Parīzē bija dzirksts, no kuras spoži uzliesmoja čartistu kustība. «Lai dzīvo Francija!» Londonā sauca ļaužu pūļi. Glazgovā bezdarbnieki demolēja maizes veikalus, saukdami: «Maizi vai revolūciju!» Vīnē tautas masas iebruka ķeizara pilī un pieprasīja ienīstā Meler-niha atkāpšanos un nacionālās sapulces sasaukšanu. Cīņas uz Berlīnes barikādēm neaprima pat naktīs, un, kad ķeizars bija ar mieru piekāpties, nemiernieki mēmā gājienā devās uz pili, nesot līdzi kaujā kritušos biedrus. «Cepuri nost!» pūlis uzsauca, kad ķeizars iznāca uz pils balkona, un Fridrihs Vilhelms kailu galvu stāvēja mirušo priekšā, kurus pats bija licis nogalināt.

Tas bija lielās drāmas pirmais cēliens. Tam sekoja čartistu kustības sagrāve un Parīzes strādnieku apšaušana, kuri cīnījās par savām tiesībām. Republikāniskās valdības lielgabali slacināja ielas ar tautas asinīm.

Demokrātu sapulcē Ķelnē Markss nolasīja telegrammu par apšaušanām Vīnē: Austrijas nacionālā sapulce arī bija nodevusi tautas intereses. Bādenē un Pfalcā armija vajāja pēdējās nemiernieku grupas, kuru vidū bija ari Engelss.

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit, astotā gada notikumi parādīja, cik nesamierināmas ir buržuāzijas un tautas intereses attīstītākajās zemēs, kur vēstures arēnā jau bija izgājis proletariāts. Dānijā visa tā vēl nebija.

Karaļa pilī Kopenhāgenā valdīja apjukums: tautā ir nemiers, liberālā prese pilnā balsī prasa konstitūciju, bet karalis Kristiāns VIII guļ uz nāves cisām.

«Kas nu būs? Ko iesākt, ja karalis nomirst?» kroņprincis Frederiks apmulsis vaicāja sadrūmušajiem ministriem. Tie klusēdami saskatījās un nopūtās: jā, ir gan mīkstčaulīgs raksturs nākamajam valdniekam! Vāju gribu, neuzņēmīgs . . . Kaut gan — tādu varēs viegli locīt un rīkoties viņa vārdā: nomierināt tautu ar neskaidriem solījumiem, bet pēc tam mēģināt vienoties ar iekarsušajiem liberāļiem. Un, velti nezaudējot laiku, ministri ņēmās sastādīt jaunā karaļa pirmo vēstījumu lautai: tajā miglaini bija teikts, ka Frederiks VII piepildīs «sava mīļotā tēva projektus par dažu jautājumu nokārtošanu, kuri skar valsts vadību», parādot «lēnību un taisnīgumu».

Liberāļi, kas grupējās ap laikrakstu «Tēvija», arī nesnauda: jaunajam karalim tūlīt tika iesniegta petīcija ar prasībām pēc konstitūcijas. Ielās pulcējās ļaužu bari, dzīvi apspriežot politiskus jautājumus. Deputācijas, kas devās pie Frederika VII ar petīcijām, apsveica ar piekrišanas saucieniem. Uzrunādams municipalitātes deputā-ciju, jaunais karalis jau skaidri bija licis saprast, ka allaž mudinājis tēvu dot tautai konstitūciju. Laikraksts «Tēvija» citēja tikko iznākušo brošūru ar liberāļu programmu. «Kopš tūkstoš astoņi simti trīsdesmit devītā gada vēlamā konstitūcija ir kļuvusi nepieciešama,» — tā tur bija rakstīts. Un šai konstitūcijai pirmām kārtām vajadzēja izšķirt sarežģīto nacionālo problēmu tā, kā to prasa liberālā partija: Holšteinas hercogiste saņem zināmu patstāvību, bet Šlēzvigai, kur dzīvo gan dāņi, gan vācieši, jākļūst par Dānijas provinci. Vēstures gaitā nodibinājušās stingrās saites starp divām hercogistēm jāsarauj .

Šlēzvigu no Flolšteinas norobežoja Eideres upe, un dāņu liberāļu kaujas sauciens bija: «Dānija lidz Eide-rei!» Nacionālais jautājums viņu programmā bija tik kardināls, ka partija ieguva nosaukumu — nacionāli liberālā partija.

No visiem liberāļu spriedelējumiem izrietēja, ka dāņu tauta var saņemt konstitūciju tikai ar noteikumu, ja Šlēzvigai atņem patstāvību. īstais cēlonis bija skaidrs: liberāļi bija buržuāziska partija, bet dāņu buržuāzija par katru cenu gribēja paturēt virskundzību pār ekonomiski tik attīstītu novadu kā Slēzviga. Turklāt ar Šlez-vigas un Holšteinas jautājuma palīdzību liberāļi cerēja novirzīt tautas kustību no asajām sociālajām problēmām «nacionālo interešu aizstāvības» gultnē. Nevis muižnieki, bet vācieši ir visa ļaunuma sakne, — tā viņi centās iegalvot tautai.

Tomēr hercogistēs valdīja pavisam citādas noskaņas. Ziņa par to, ka Kopenhāgenā «eiderisli» gūst virsroku, izraisīja tautas protestu un sašutumu. Hercogistes nedomāja atšķirties viena no otras un vēlējās pašas savu konstitūciju. Šlēzvigas pilnīga pievienošana Dānijai vācu tautības iedzīvotājiem nozīmētu arī dzimtās valodas zaudēšanu.

Ķīlē sanāca abu hercogistu deputāti un sastādīja petīciju Frederikam VII: viņi piekrita atzīt viņu par savu hercogu, bet pārējās lietās vēlējās būt neatkarīgi. Grupa delegātu šo petīciju aizveda uz Kopenhāgenu.

Galvaspilsētā joprojām turpinājās tautas nemieri, katru dienu pulcējās lieli ļaužu bari, notika mītiņi. No laukiem ieradās zemnieku deputāti.

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotā gada divdesmit pirmajā martā pārstāvji no politiskām partijām, Kopenhāgenas buržuāzijas un municipalitātes iesniedza karalim petīciju, ko bija sastādījis Orla Lēmans, daiļrunīgs advokāts un Kopenhāgenas sieviešu elks. «Atsevišķa konstitūcija Šlēzvigai un Holšteinai nozīmētu Dānijai Šlēzvigas zaudējumu, un par to nevar būt ne runas,» bija teikts petīcijā. Lai realizētu dzīvē jauno kursu, karalim jāieceļ «valdība, kas bauda tautas uzticību» (praktiski ar to bija domāti nacionālo liberāļu vadoņi un mērenie konservatori). Lielā sapulcē «Kazino» teātra zālē Orla Lēmans teica: ja karalis atteiktos pieņemt šo programmu, tauta būtu spiesta «ķerties pie izmisuma ieročiem», tas ir, iet parīziešu pēdās.

Taču tas bija demagoģisks gājiens. Tautas kustības kāpinājums un karaļa atkāpšanās (Frederiks VII bija tā iebiedēts, ka jau pats sāka par to ieminēties) nebūt neietilpa liberāļu aprēķinos. Viņiem bija vajadzīga mērena konstitūcija, kas valsts vadību nodotu viņu rokās, un tas ir viss.

Karalis nevilcinājās dot atbildi, ka visam piekrīt un jau uzskata sevi par konstitucionālu monarhu. Absolūtisms bija beidzies!

Nacionālliberāļi iegāja valdības sastāvā, un lozungs «Dānija līdz Eiderei!» kļuva par oficiālo kursu. Hercogistu prasības Frederiks VII noraidīja.

Pēc šīm neveiksmīgajām sarunām hercogistes ķērās pie ieročiem. Tika sakomplektēta septiņi tūkstoši vīru liela armija. Ķīlē nodibinājās valdība, un tās priekšgalā stājās princis Nors un Augustenborgas hercogs. Valdība publicēja uzsaukumu tautai, kurā paskaidroja, ka «mūsu hercogam (tas ir, Dānijas karalim) vairs nepieder rīcības brīvība»; viņu izrīko nacionālliberāļi, un tāpēc sacelšanos nevar uzskatīt par uzticības laušanu monarham.

Sis paskaidrojums bija domāts tai tautas daļai, kura vēl arvien turēja cieņā karaļa varu. Taču nacionālliberāļi šo uzsaukumu izlietoja kā trumpi savā aģitācijā pret dumpīgajām hercogistēm. Dāņu tautu bija apžilbinājis vārds «brīvība», kas vilinoši zaigoja runās, dzejoļos un nacionālliberāļu pamfletos, un tā nepamanīja, ka šis vārds, attiecinot to uz Šlēzvigu, brīnumainā kārtā ieguva citu nozīmi — «paverdzināšana».

«Tēvzeme briesmās! Visiem neatkarīgi no politiskās pārliecības jāceļas cīņai pret dumpiniekiem!» — tā aicināja nacionālliberāļi. Viņiem izdevās aizkustināt dāņu patriotiskās jūtas: armijā, ko steigā formēja jaunais kara ministrs Černings, bariem ieplūda brīvprātīgie. Protams, starp viņiem bija arī pārliecināti «eide-risti», turpretī no tautas nākušie brīvprātīgie nespēja aptvert, ka ir aicināti nogalināt un paši nolikt galvas par dāņu buržuāzijas interesēm.

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotā gada devītajā aprīlī hercogistu armija, ko vadīja princis Nors, sastapās ar dāņu karaspēku. Notika asiņaina kauja, kuras rezultātā nemierniekus sakāva un atsvieda tālu atpakaļ, bet dāņu armija iznāca pie Eideres upes.

Tad karā iejaucās Prūsija, kas savukārt vēlējās sagrābt šīs hercogistes. Likteņa ironijas pēc nemierniekus atbalstīt ieradās tā pati armija, kas nupat vēl Berlīne bija slacījusi ielas tautas asinīm. Tagad pienāca karta dāņiem atkāpties. Prūšu karaspēks ieņēma ne vien Šlez-vigu, bet arī daļu Jitlandes.

Krievijas cars Nikolajs I nostājās Dānijas pusē: viņš bija sašutis, ka prūšu karalis atbalstījis sacelšanos pret likumīgo valdnieku, kad Eiropā jau visas malās notiek revolucionāra rūgšana. Pēc tam kad Prūsija ar Dāniju noslēdza mieru, dāņu armija tūkstoš astoņi simti četrdesmit devītā gada jūlijā sagrāva hercogistu armiju un atgriezās Kopenhāgenā. Karš bija beidzies, tomēr Šlez-vigas un Holšteinas problēma palika neatrisināta.

«Dzejnieks Andersens domā tikai par sevi, viņš neredz, kas notiek apkārt,» — tā runāja daudzi. Andersens pilnīgi pamatoti jutās aizskarts par tādām runām. Pārliecīgā noņemšanās ar sevi — tā bija viena no viņa jaunības kaitēm, ko viņš jau bija pārvarējis. Tās pamatā pirmām kārtām bija nepieciešamība cīnīties par sevi ik stundu, ik minūti, lai nenogrimtu dibenā. Dažu labu reizi pat nebija laika pavērties apkārt. Tomēr arī toreiz viņš, protams, domāja ne tikai par sevi vien. Tad jau viņa talants sen būtu apstājies attīstībā un pasakas nebūtu radušās, jo tās izauga no dzīves.

Ar visu savu būtni viņš neparasti ātri atsaucās uz niecīgāko notikumu un nemaz nespēja būt vienaldzīgs. Tomēr ne visu, kas viņu satrauca, viņš skaidri un pareizi izprata. Pretrunas uzmācās no visām pusēm. Pirmskara gados viņš tās izjuta sevišķi asi.

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit piektajā gada, vērodams, kā briest konflikts ar Vāciju, viņš ar sāpēm rakstīja Erstedam: «Mani moka tas, ka lieliskiem cilvēkiem abpusējas nesaprašanās dēļ ir jānaidojas savā starpa.» Dzejnieks Hemnics uzdāvāja viņam par piemiņu savu dziesmu, kurā aicināja Šlēzvigu un Holšteinu «ciešāk sakļauties», un viņš šo dāvinājumu pieņēma, jo nesaskatīja tajā nekā ļauna. Ar savu vācu izdevēju Lorku viņš tika runājis par to, cik labi būtu miera ceļā atrisināt visus konfliktus. Viņam bija labs draugu pulciņš Slēz-vigā un Holšteinā (pie tiem piederēja arī Augustenbor-gas hercogs). Bet Kopenhāgenā viņš mēdza satikties ar savu veco studiju biedru Orlu Lēmanu, ar kuru kopā kādreiz bija «atklājuši» Heini. Andersens centās saglabāt attiecībās līdzsvaru, taču tas kļuva jo dienas jo grūtāk.

Vācijā viņš sēdēja kā uz adatām, tiklīdz sarunas ievirzījās par Šlēzvigu: tur izteica sašutumu par dāņiem un bieži, pēc viņa domām, visu pārspīlēja.

Kopenhāgenā prasīja, lai viņš sauc: «Dānija līdz Eide-rei!» — un nozākā vāciešus, — arī to viņš nespēja: šovinisms viņam derdzās. Vāciju viņš cienīja kā diženu rakstnieku un mūziķu zemi un tai pašā laikā paliesi un no sirds mīlēja Dāniju: savu tautu, tās valodu, dabu. Bet kareivīgie nacionālliberāļu noskaņojumi viņam nemaz nepatika.

Viņš atcerējās leģendu par sirmbārdaino Holgeru Dāni, kas guļ Kronborgas pils pazemē un ceļas augšā, kad viņa dzimtenei draud nopietnas briesmas. Pasakā «Holgers Dānis» viņš izklāsta savu patriotisma izpratni: Dānija var būt lepna uz daudziem varoņiem — tie ir tie, kas «ar mīlestību palīdzējuši ļaudīm vārdos un darbos». Dānijas ģerbonis — lauva un sirds — nozīmē nešķirami saliedētu spēku un žēlsirdību.

Turklāt spēks nav tikai zobena spēks vien. Var cīnīties ar spalvu un kaltu, kā to dara ITolbergs un Torvald-sens. «Jā, Holgers Dānis var parādīties daudzveidīgos tēlos un padarīt Dānijas vārdu slavenu visā pasaulē.»

Slava varoņiem, kas upurējuši dzīvību, aizstāvot Dāniju, bet vislabākais ir miers un saprašanās cilvēku starpā!

«Tie tikai tādi vispārēji vārdi,» viņam teica, «bet jūs atbildiet tieši: kam jāpatur Šlēzviga — vāciešiem vai dāņiem?»

Šādā reizē Andersens, protams, jutās iedzīts strupceļā: izlemt šo jautājumu nebija pa spēkam ne vien dzejniekam, bet arī daudziem pieredzējušiem politiķiem;

abu pušu pretenzijām naca klāt vēl garu garie strīdi par troņa mantošanu hercogistēs.

Ne velti vēlāk lords Palmerstons mēļoja: «Visā Eiropā ir tikai trīs cilvēki, kas kaut ko saprot šajā Šlēzvigas-Holšteinas jautājumā: princis Alberts, kāds vecs dānis un es. Princis Alberts diemžēl nomira, vecais dānis tagad sēž trako namā, bet es esmu pilnīgi aizmirsis, ap ko lieta grozās.»

Taču Andersenam izvairīšanās no skaidras atbildes netika piedota: apkārtējie viņam pastāvīgi pārmeta «patriotisma trūkumu». Pat viņa jaunā paziņa Jonna Drevsene, kurai viņš vēl nesen stāstīja pasakas, izteicās, ka viņš pārāk vēsi izturoties pret «dāņu interesēm».

«Tas varbūt tāpēc, ka es gribu būt pret visiem taisnīgs, mīļā Jonna,» viņš skumji atbildēja. «Vai tas kāds noziegums?»

Vārds «politika» viņam pirmām kārtām saistījās ar juceklīgo Šlēzvigas-Holšteinas problēmu, bet «politiķu kungi» — tie bija nacionālliberāļi, kas plēsās ar konservatoriem, «lai nokamptu treknāku gabalu». No šejienes arī izrietēja viņa žēlabas, ka «tagad viss ir kļuvis par politiku», un apgalvojumi, ka tā «ir un paliek miglaina padarīšana». Viņš nebūtu tā teicis, ja nāciju vienlīdzības un miermīlīgas sadarbības aizstāvēšanu tolaik arī uzskatītu par noteiktu politisku principu.

Uzliesmojušais karš viņam bija smags pārbaudījums. Protams, viņš no visas sirds un dvēseles būtu velejies, lai valstu strīdus neizšķirtu ieroču spēks. Taču viņu samulsināja satraukto ļaužu pūļi, kuri traucās «aizstāvēt dzimteni no briesmām». Un viņš līdz ar visiem noticēja, ka šis ir taisnīgs, aizstāvēšanās karš. Visas sabiedrības šķiras vieno patriotisku jūtu uzplūdi, ar to ir jāreķinas, viņš domāja, redzot, kā brīvprātīgie zaldātu mundieros pastaigājas zem rokas ar lepni ģērbtām dāmām. Un viņš nosūtīja vēstuli angļu avīzei par pašreizējiem notikumiem. «Augstdzimuši ļaudis un zemnieki, dziļi izjuzdami savu taisnīgumu, brīvprātīgi stājas armijas rindās,» — tā viņš rakstīja. Tomēr šajā vēstulē par karu vijās cauri dedzīgas ilgas pēc miera: «Nācijām — viņu tiesības, visam labajam un derīgajam — uzplaukumu, tādam jākļūst Eiropas lozungam, un ar tādām cerībām es raugos nākotnē.»

Viņš aizbrauca no kara dvingas apņemtās Kopenhāgenas uz kluso lauku māju Fīnes salā, pēc tam uz Šveici, «tālāk no lielgabalu dārdiem».

«Es tik ļoti vēlos, kaut karš beigtos pēc iespējas drīzāk, lai redzētu, ka brīvie cilvēki tiecas pēc vienības un draudzības,» viņš rakstīja Eduardam Kollinam. «Karam uzplaukst skaisti ziedi, bet augļi ir sūri,» saka tautas paruna. Es tagad domāju, ka karam nav nekādu ziedu.»

Un vēstulēs Jetei Vulfai viņš karu nosauca par «derdzīgu briesmoni, kas barojas ar ļaužu asinīm un degošām pilsētām».

Avīzes bija pilnas ar ziņojumiem no karalauka. Visi sīki interesējās par kauju aprakstiem, Andersens turpretī ņēma rokā lapu ar kritušo un ievainoto sarakstiem — cik daudz labu cilvēku atkal gājuši bojā, cik daudzām mātēm un atraitnēm lemts sērot!

Kara rēgs nospieda viņa sirdi, aptumšojot pat gaišākos mirkļus. Nervi bija pārāk saspīlēti, prieks izraisīja pārliecīgu saviļņojumu. Motales pilsētā pie viņa atnāca fabrikas strādnieki, lai izteiktu dāņu rakstniekam savu mīlestību un cieņu; viņš pateicās tiem, spieda rokas, smaidīja, bet pēc tam visu nakti nespēja aizmigt: domas virmoja un drudžaini svaidījās no viena temata uz otru, sirds sažņaudzās — tiec nu gudrs, vai no bēdām vai priekiem.

Orla Lēmans, Kārlis Plougs un citi nacionālliberāļi nemitējās klaigāt, ka Andersens neesot īsts dāņu dzejnieks patriots. Viņa atbilde bija dzejolis «Dānija, mana dzimtene!». Mēness, kas uzlec pār skābaržiem un āboliņa laukiem, koši zaļie Dānijas krasti, cildenie senču kapi, tēvu valoda, kas ausīs skan kā vissaldākā mūzika, — vai to visu var nemīlēt? Bija laiks, kad Dānijai pakļāvās visi Ziemeļi, tagad tā ir maza, vāja zemīte, bet viņai spēku dod dāņu dzejnieku dziesmas un veiksmīgs skulptora kalta cirtiens. Dānijai ir slavena pagātne — gan tā pieredzēs arī slavenu nākotni!

Melodiskās, sirsnīgās vārsmas drīz iegāja tautā, un simt gadu vēlāk, drūmajās fašistu okupācijas dienās, Dānijā tās skanēja no jauna, viešot ļaužu sirdīs lepnumu

un cerības.

Revolūcijas vētra, kas bija pārbrāzusies pāri Eiropai, modināja Andersena sirdī neskaidras, pretrunīgas jūtas. Alkas pēc taisnības, ilgas pēc brīvības un laimes visai tautai atdūrās pret bailēm no pārāk spēcīgiem satricinājumiem. Pilnīgi pamatotā neuzticēšanās «politiķu kungiem», buržuāzijai un aristokrātiem dažu labu reizi izvērtās par negatīvu nostāju pret katru politisku darbību. Saucieni «Dānija līdz Eiderei», kas tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotajā gadā skanēja Kopenhāgenas ielās, neļāva viņam sadzirdēt protesta balsis pret sociālo netaisnību.

Tāpēc «Marseljēzas» skaņas reizē gan atbaidīja, gan pievilka dzejnieku. Tajās viņš saklausīja atbalsojamies vētru, kas savā ceļā noslauka tik daudz sirdij mīļa un ierasta, bet reizē ar to iztīra pasauli no visa vecā, kas savu laiku jau pārdzīvojis. Un kaut arī tev nav drosmes iziet ielā, pievienoties draudīgajai straumei, kā lai nesajūt pret paša gribu sajūsmu par to?

Tūkstoš astoņi simti piecdesmitajā gadā Andersens uzrakstīja nelielu dzejoli prozā, lirisku fantāziju «Putns Fenikss». Tajā viņš runāja par dzejas visaptverošo spēku un daili, par tās ciešajām saitēm ar dzīvi. Žigls kā gaismas stars, mūžīgi jauns, mūžīgi brīvs — putns Fenikss lido visur. Viņš sēž pie bērna gultas, kad māte to ieaijā, viņš ienes vijolīšu smaržu nabaga vīra istabiņa, viņu var sastapt ir Grenlandes ledus laukos, ir Anglijas ogļraktuvēs, ir pie Gangas svētajiem ūdeņiem.

Šā putna dziesmas iedvesmojušas senos skaldus, viņš sēdējis uz pleca Šekspīram. Ar katru jaunu gadsimtu viņš liesmās piedzimst no jauna . . . Ko tad dzied Fenikss šodien? Dzejnieks dzird viņa balsi baznīcu korāļos, kas dod mierinājumu strādniekam grūtdienim.

Bet Fenikss lido arvien tālāk, nu jau «tas dzied tev Marseljēzu, un tu skūpsti spalvu, kas izkritusi no viņa spārna».

IX NODAĻA KALNGALĀ

Sasniedzis jaunas desmitgades slieksni, Andersens, atpakaļ pavēries, redzēja stāvu, grūtu kāpienu. Ārzemēs viņam slava viegli iekrita rokās, pasakas septiņjūdžu zābakiem bija pārsoļojušas pasauli un nokļuvušas aiz okeāna: pirmo reizi Andersens par to dabūja zināt tūkstoš astoņi simti četrdesmit septītajā gadā no pazīstamā norvēģu vijolnieka Ules Bula, kurš atgriezās no Amerikas. Turpretī Dānijā viņam bija nācies it kā rāpties granīta klintī, solīti pa solītim, kamēr beidzot sasniedza vispārēju atzinību. Tagad arī tas jau bija pagātnē.

Pēc «Mulata» veiksmes teātris viņam bija sagādājis dažu labu smagu vilšanos un caurkrišanu, taču notikums ar komēdiju «Pirmdzimtais» gaiši parādīja, ka ne vienmēr vainīgs bija pats autors. «Pirmdzimto» Andersens iesūtīja teātrim anonīmi. Mazā, jocīgā ludziņa iepatikās pat stingrajam Heibergam, publika tai sirsnīgi aplaudēja, un avīzes bārstīja cildinājumus, ka uz dāņu skatuves parādījies «jauns, spēcīgs talants». Dažs šo darbu piedēvēja Hercam, dažs jaunajam rakstniekam Gostrupam, «Ja lugas autors būtu bijis Andersens, viņš taču nenoturētos neizpļāpājies, it sevišķi pēc tādiem panākumiem,» — tā sprieda visapkārt, un Andersens nopūzdamies apstiprināja: jā, jā, protams, nebūtu vis noturējies. Vienīgi Kollini un Erstedi zināja viņa noslēpumu, bet arī tie klusēja. Andersens līksmoja: tagad nu ir skaidrs, ka kritikas un tai pakļāvīgās publikas domas pirmām kārtām noteic autora vārds.

Kopš četrdesmito gadu beigām uz «Kazino» teātra skatuves, kuru apmeklēja lielākoties vienkāršā tauta, ar panākumiem izrādīja Andersena pasaku lugas: «Dārgāks par pērlēm un zeltu», «Ole-Lukoije», «Pliederu māmiņa».

Dikenss ar siltu vēstuli pateicās par viņam veltīto jauno pasaku krājumu, koncertos tika dziedātas Šūmaņa romances ar Andersena vārdiem, bet viņam pašam jau dzima jaunas ieceres, jauni tēli .. . Vārdu sakot, Aladina lampa spīdēja it spoži, un tās gaisma staroja tālu aiz Dānijas robežām.

Par visu to Andersens rakstīja jaunajā, paplašinātajā izdevumā «Manas dzīves pasaka», kas bija paredzēts dāņu lasītājam.

Kā viegla ēna autobiogrāfijas lappusēs šur tur pavīdēja nelaimīgās mīlestības skumjas un nervozs jūtīgums pret vismazāko adatas dūrienu. Tomēr, tāpat kā pirmajā variantā, «Manas dzīves pasaka» noklusēja daudz ko, kas nesaskanēja ar priekšstatu par Andersenu — «laimes lutekli». Grāmatas autoru varēja iedomāties daudz naivāku un paviršāku, nekā viņš bija istenībā.

Četrdesmitajos un piecdesmitajos gados sarakstītās pasakas runāja pavisam ko citu: tajās atainojās preteš-ķību plosīts cilvēks-meklētājs, kas izjūt dziļu līdzcietību

pret vieniem un augošu nicinājumu pret otriem un dedzīgi cenšas atrast atbildi uz dzīves sarežģītajiem jautājumiem.

No savu panākumu kalngaliem rakstnieks redzēja ne tikai puķu vītnes, kas grezno pasaku meistara svinības, dzirdēja ne tikai skaļos cildinājumu zvārguļus.

Sasniedzis slavu un bagātību, Andersens joprojām skatījās pasaulē kā cilvēks no nabadzīgajām nomalēm, kur ļaudis saliecis pārmērīgais darbs, kur mitros pagrabos nīkuļo bērni, kur bļodiņa karstu kartupeļu jau ir svētki.

Rakstnieka spēks bija šo ļaužu spēks, viņa vājums — to vājums, viņa laime atkarīga no viņu laimes.

Pasakainie brīnumi Andersenam jau kopš paša sākuma dzīvoja cieši līdzās ikdienišķajam un lieliski palīdzēja izcelt poētisko, pasmieties par kroplīgo. Turklāt raganas, troļļi un laumas domāja, juta un darbojās kā īsti cilvēki.

Ikdienā lietojamo priekšmetu sarunās skaidri kā karikatūrā atklājās pašu īpašnieku netikumi: nabadzīgais švīts kaklauts nekaunīgi meloja, plātījās un lakstojās uz nebēdu, patmīlīgā lāpāmadata uzpūtīgi turējās taisna, porcelāna ķīniešu vīriņš, titula un bagātības iekārdināts, bija gatavs iespundēt savu mazmeitiņu tumšajā skapī pie nejaukā fauna Ažakājas . ..

Lepnās tulpes un kuplās peonijas nicināja vienkāršo margrietiņu, dzeltenās lilijas atgādināja klīrīgas tenku vāceles un lišķes, lepnīgais tītars izsmēja stārķi, bet mācītais papagailis nolasīja sprediķi dziedātāj putniņam, kas iesprostots būrī: arī putnu un puķu valstībā ar fantāzijas un humora palīdzību viegli varēja panākt līdzību ar cilvēkiem.

Pasaku meistars apveltīja ar savām domām un jūtām gan nelokāmo alvas zaldātiņu, kas klusi mīlēja papīra baletdejotāju, gan drosmīgo porcelāna skursteņslauķi, kas ganu meitiņu izveda plašajā pasaulē, gan neglīto pīlēnu un pelēko lakstīgalu. Taču dažreiz temats prasīja, lai varonis būtu nevis putns, nevis puķe, nevis rotaļlieta, bet cilvēks. Tā visbiežāk bija skumjajos stāstos ar bēdīgām beigām, kuros runāja par nabadzību un vientulību, par ciešanām un nāvi.

Noskrandusi meitenīte, kas pārdeva sērkociņus, nosala uz ielas, kaut gan divu soļu attālumā bija silta krāsns, eglīte, cepta zoss, un nekāds brīnums viņu beigās nepaglāba.

Taisnība, pēdējam sērkociņam uzliesmojot, meitenei šķita, ka mirusī vecmāmiņa uznes viņu debesīs, tomēr tā bija tikai mirstošās meitenes vīzija, kas nemīkstināja šīs nāves šausmas. «Ēnā» pasakas varoņi bija pati ēna un muļķa princese, kas lepojās ar savu «tālredzību». Pasakā tās piedzīvoja laimīgas beigas. Turpretī zinātņu vīrs, kuram ēna piederēja sākumā, dzīvoja trūkumā, tāpēc ka sludināja mīlestību pret patieso, labo un daiļo un nomira cietumā, viltus un cietsirdības uzveikts.

Pasakā «Māte» varone bija vienkārša, trūcīga sieviete, kurai nāve nolaupījusi vienīgo bērnu. Māte gāja viņu meklēt tumšā naktī, sniegputenī un vējā. Lai uzzinātu ceļu, viņa atdeva ezeram savas acis un, pie krūtīm piekļāvusi, sildīja sasalušu ērkšķu krūmu, tā ka tas sāka plaukt un ziedēt. Savus krāšņos, melnos matus māte apmainīja pret vecās vārtsardzes sirmajām pinkām, lai drīkstētu ieiet nāves dārzā un izglābt savu bērnu.

Visi šie pārbaudījumi, kas pasakā jāizcieš mātei, palīdzēja atklāt pašaizliedzīgas mātes mīlestības spēku un diženumu. Un, kad pēdīgi izmocītā sieviete tomēr nolieca galvu «dieva gribas» priekšā, arī tā bija dzīves patiesība: paaudžu paaudzēs nabaga ļaudis cietuši un kurnējuši, bet nav atsacījušies no ticības, ka «dievs zina labāk».

Šo dziļu skumju apdvesto pasaku, Andersens smēlās no atmiņām par paša māti.

Lai uzsvērtu, ka nevēlas sevi ierobežot pasakas rāmjos šā vārda parastajā nozīmē, Andersens, sākot ar tūkstoš astoņi simti piecdesmit otro gadu saviem krājumiem deva nosaukumu «Pasakas un nostāsti».

«Dāņu tautas valodā vārds «nostāsts» var apzīmēt gan visfantastiskāko pasaku, gan vienkāršu stāstu,» — tā viņš paskaidroja.

Andersenam patika klejot pa Kopenhāgenas ielām. Viņš zināja, kādas tās izskatās dažādās stundās, dažādos gadalaikos. Te untumainais aprīlis jauc smaidus ar asarām, nolaista ielas ar pārejošu lietutiņu un ietērpj ļaudis drīz vasaras, drīz ziemas drānās. Te septembris nāk ar mākslinieka otu, pieskaras lapām, un tās sāk ņirbēt dzeltenas, zaļas, sarkanas. Un te skumjais novembris, raudin raud, šķauda, šņaukājas, un ari nami un gājēji tad izskatās drūmi, nosaluši. . .

No pilsētas vaļņa pārskatāma jūras tāle un kuģi, kas dodas uz Zviedrijas krastiem. Paej gabaliņu tālāk, un jau redzamas divas drūmas celtnes: cietums un nabagu māja. Tumšās, restotās kameras un trūcīgās istabiņas, kur savu mūža vakaru pavada nabadzīgas večiņas, glabā tik daudz skumju stāstu! Bet pa valni, skaļi klaigādami un smiedami, skraidelē baskāji bērneļi — vai ari tos liktenis kādreiz neievedis šajos biezajos mūros?

. . . Garām paiet lepni ģērbusies tukla dāma ar jaunu cilvēku, kas atgādina sakļautu lietussargu. Dāma klīrīgi izstiepusi lūpas un klausās, kā viņas pavadonis dedzīgi spriedelē par tikumību un dievbijību. Viņiem kautri tuvojas maza ubadzīte, bet abi pārāk iegrimuši sarunā, lai viņu ievērotu.

Sāk krēslot, bērni skrien uz mājām, iemīlējies pārītis sačukstas zem liela koka, kaut kur aizrībina karietes, kas ved «laimes lutekļus». Kāds no viņiem šodien saņēmis trešo ordeni par to, ka ar gudru seju īstajā laikā pratis klusēt, cits apmierināts par šāsdienas veikala darījumiem: sekretāram papīru plūdos nebija ne mirklis atelpas, un arī pats šefs piekusa, ar plašu vēzienu tos parakstīdams . . . Palūk, no mājas iziet «ķert gadījumu» visā pilsētā pazīstamā tenku vācele, kas izskatā līdzīg i pūcei: viņas mutē visniecīgākais sīkums izvēršas par satriecošu nolikumu. Jauna kalpone saraudātu seju iet, neko apkārt neredzēdama: varbūt viņu izdzinusi kašķīga saimniece, bet varbūt līgavainis pagriezis muguru, aiziedams pie atraitnes, kurai neliels ietaupījums.

Ak, muļķa puisi! Vai gan nauda labam cilvēkam var aizstāt īstu mīlestību?

Bet lielā, netīrā namā pie bēniņu loga stāv vāja, bāla meitenīte un skumji noraugās uz sienām un jumtiem visapkārt., Viņa ir slima, laukā nedrīkst iet, bet māte aizgājusi peļņā un pārnāks tikai vakarā , ..

Labi būtu iekārtot pašai savu dārziņu smilšu kastē, kā savā laikā mazajam Hansam Kristiānām Anderse-nam! Un Andersens gausi dodas mājup, paņemdams prātā līdzi dažus graudiņus, no kuriem nākotnē izaugs pasakas un stāsti par visu, ko viņš redzējis.

Atšķirot tūkstoš astoņi simti piecdesmit otrā gada «Dāņu tautas kalendāru», lasītāji ar prieku tajā ieraudzīja Andersena vārdu. Kāda tad būs jaunā pasaka? Jautra vai skumja? Tomēr tā nebija pasaka, bet viens no tiem stāstiem, kādus katrs varēja sastapt savā mūžā: ikdienišķs un traģisks.

Nabadzīga veļas mazgātāja augu dienu nostāv lidz ceļiem ūdenī, dauza ar smagu vangali veļu, skalo to, un straume rauj viņai no rokām laukā milzīgos, piepūtušos palagus. Viņa ir nogurusi un nosalusi, kopš rīta nav iebaudījusi ne miltumiņa, bet svešas veļas kalni arvien vēl neplok. Vājiņš baltgalvītis puisēns atnes viņai pudeli sīvā, un viņa, dažus malkus ieņēmusi, sasildās un kļūst mundrāka. Sirds ir skumja, un prāts nemierīgs: vīrs miris, dēlēns mazs, ar pašas pūliņiem viņš jāizved ļaudīs, bet spēki iet mazumā ... Kādreiz nabaga sieviete tika sapņojusi par lielu laimi: viņu mīlēja jauns, jautrs students no ievērojamas ģimenes, un viņa arī to mīlēja. Taču padomnieka kundze nevarēja pieļaut, ka dēls prec vienkāršu kalponi, — prātīgi ļaudis tā nemēdz darīt! Un, ļāvusies pierunāties, meitene atdeva kundzei zelta gredzentiņu, ko bija saņēmusi no viņas dēla.

Gāja gadi, un katram nāca līdzi jaunas bēdas. Tagad viņa slima, izmocījusies, vējainā rudens dienā velkas uz upi. «Veļas mazgātāja, šķiet, ir pilnā!» norūc cienījami pilsoņi, skatīdamies viņai nopakaļ. Un, kad viņa bez dzīvības pakrīt pašā ūdens malā, resns, atēdies birģermeistars pasaka savu spriedumu: sak, nodzērusies, labi, ka nomira, tikpat beigts cilvēks!

Kurš gan to visu varēja iztēloties spilgtāk, patiesāk nekā Andersens, kuram nabaga sievas likstas bija tuvāk pie sirds? Tā taču bija viņa māte, un viņš pats, vējiņš baltgalvītis puisēns, skrēja pie viņas uz upi, drebinādamies rudens vējā savos vecajos svārķeļos, Un mācītāja cienīgmātes bargā balss: «Beigts cilvēks tā tava māte!» — viņam vēl šodien skanēja ausīs. Viņš šos vārdus ielika cienīga birģermeistara — pilsētas saimnieka mutē, — tā vēl krasāk parādījās bezdibenis, kas šķir bagāto un nabago pasaules.

Stāstā nebija nekādas autora atkāpes, nekādi viņa vērtējumi — notikumi runāja paši par sevi, sāpes un sašutums audās cauri vienkāršajām, skopajām frāzēm.

Sen jau izzudušas Odenses kapsētas nabagu galā veļas mazgātājas un viņas neveiksminieka vīra kapu kopiņas, bet katru dienu taču paceļas jaunas, kad aprok cilvēkus, kuriem tāds pats liktenis gan Odenses pilsētiņā, gan citās vietās, malu malās . . . Kad tas viss beigsies? Kad uzvarēs taisnība?

«Uzrakstiet pasaku par brīnumflautu, kas visu noliek savā vietā!» kādreiz Andersenam deva padomu viņa draugs Tīle, dzejnieks un folklorists, kurš vāca dāņu tautas ticējumus. Doma pasaku meistaram iepatikās: patiešām, tas gan būtu interesants skats! Kā tad kūleņu kūleņiem lidotu paēdušie, uzpūtīgie bagātnieki, kā sakristu dubļos, ja burvju viesulis izvietotu visus nevis pēc augstas kārtas, nevis pēc bagātības, bet pēc cilvēciskām, krietnām īpašībām!

Andersens vienmēr uzskatīja, ka tieši cilvēku morālajās īpašībās jāmeklē visu nolādēto jautājumu atrisinājums. Jāizdara tā, lai pašā augšā nokļūtu labie, humānie cilvēki, bet ļaunie, mantrausīgie un cietsirdīgie noveltos lejā — tad viss būs labi . . . Nelaime tikai tā, ka viņš nezināja, kā to izdarīt. Iznāca tāpat kā ar burvi Krible-Krable: lai ievestu kārtību, jāķeras pie burvestībām, jo ļaunie bagātnieki paši neparko nepiekritīs tādai apmaiņai! Taisnība, pavisam nesen Eiropai pāri bija pārdrāzusies šķīstījoša vētra. Taču, kad tā izbeidzās, viss atkal palika pa vecam. Kāpēc tā, to Andersens neprata izskaidrot. Viņam šķita, ka visa ļaunuma sakne meklējama cilvēku ļaunumā, naidā, izlietajās asinīs. Un pasakas lappusēs brīnumflautai vajadzēja ātri un bez sarežģījumiem atjaunot taisnību, dodot kas pienākas grāfam un kas ganu zēnam.

Kādā bagātā muižā skolotājs šo flautu izgrieza no kārklu zara. Bet tas nebija vienkāršs kārkls: tas bija izaudzis no nolauztā zara, pie kura kādreiz pieturējās nabaga mazā ganīte, — augsts barons garāmbraucot bija nogrūdis viņu dubļos. «Katrs savā vietā!» viņš uzsauca. Barons drīz vien izputināja savas dzimtas mantu, un muižā vairs nedzirdēja uzdzīvotāju mežonīgās klaigas un medību suņu rejas — par jaunajiem saimniekiem kļuva ganīte ar savu vīru, kas bija iekrājis naudu. Ganītes pēcteči paši kļuva par baroniem — muižnieka ģerboni taču var nopirkt, ja vien ir daudz zelta! — un izmeta vecvecmāmiņas un viņas vīra ģīmetnes no atjaunotās pils greznajām zālēm: «Katrs savā vietā! Tie bija zemi ļautiņi, mums ar viņiem nesader!»

Un tad kādās godībās skolotājs, par kuru dižciltīgie viesi gribēja tikai pazoboties un tāpēc lika viņam spēlēt, pacēla pie lūpām flautu. Atskanēja griezīga, skarba skaņa, un pēc tam uzbrāzās viesulis: tas katru aiznesa viņam atbilstošā vietā. Saprotams, tā kā stabule piederēja skolotājam, tad arī viesulis viņam paklausīja. Un skolotājs bija tādās pašās domās kā pasakas autors: svarīgs nav vis augstais dzimums, bet dvēseles īpašības. Nav taisnība tiem dzejniekiem, kuri visu muižnieku kārtu pasludina par nederīgu, starp muižniekiem ir ari jauki, cēlsirdīgi cilvēki. Likt trūklies vajadzētu tikai tiem, kuri ceļ degunu gaisā un ar nicināšanu noraugās uz vienkāršajiem ļaudīm.

Tieši tā darīja viesulis: tas satvēra baronpapu un aiznesa tieši uz gana būdu, gans savukārt aizlidoja uz muižu, ne jau pašā zālē — tur viņam nebija īstā vieta, — bet uz sulaiņu istabu. Zālē goda vietā nokļuva pats skolotājs ar savu stabuli, jaunā baronese, klusa un laipna būtne, un vecais grāfs. Turpretī bagāto komersantu ar visu ģimeni un vienu otru uzpūtīgāku saimnieku, kas piebāzis savas kabatas uz citu rēķina, viesulis iesvieda dubļos: «Katrs savā vielā!» Tad flauta ieplīsa un apklusa, un visi atgriezās savās agrākajās vietās. Bet gan pienāks laiks, kad viss notiks pēc taisnības. «Mūžība ir gara, garāka par šo stāstu!» — tā beidzās pasaka «Katrs savā vietā!».

Nolikums, kas pasakā aprakstīts, skaidri un gaiši parādīja, ka muižnieku kārtas laiks ir pagājis un tās vietā nāk jauns «dzīves saimnieks» — buržuā ar zelta maisu. Pasaku meistars neaizstāvēja ne vienus, ne otrus — viņa simpātijas piederēja tikai labiem cilvēkiem un taisnībai. Taču viņš nebija pamanījis, ka visas pasakas norise liek apšaubīt burvju viesuļa izdarības. «Pieņemsim, ka tā ir noticis,» Andersenam vaiētu iebilst pedantisks lasītājs, «skolotājs ar jauno baronesi kļūst par pils saimniekiem, bet vairāki mantrausīgi, iedomīgi bagātnieki paliek vārtīdamies dubļos. Un kas notiks tālāk? Ganumeita un pauninieks taču arī bija labi cilvēki un tomēr viņu bērni un bērnubērni izvērtās par augstprātīgiem egoistiem un slaistiem. Turpretī bagātniekam, kas nokļuvis gana būdā, var izaugt labsirdīgs un krietns mazdēls, kāpēc tad viņam būtu jāpaliek par ganu?»

Arī viens un tas pats cilvēks savas dzīves laikā var kļūt citāds: sācis dzīvot muižā ka taisnīgs, līdzcietīgs cilvēks, bet vēlāk, skaties vien, pamazām nocietinājis sirdi, kļuvis iedomīgs, ieslīdzis greznībā . . . Iznāk,^ ka pat tad, ja flauta nebūtu ieplīsusi, tā neiespētu «mājas kārtībā» tikt galā ar netaisnību, neķeroties pie cilvēku attiecību pašiem pamatiem. Un Andersenam nebūtu nekā, ko teikt: atbildi uz šiem jautājumiem viņš nezināja.

Gadu no gada dāņu buržuāzija laida saknes dziļumā un plašumā: pa visu valsti sazarojās dzelzceļu tīkls, pilsētās kūpēja jaunu fabriku un rūpnīcu dūmeņi, laukos «spēcīgie» saimnieki pamazām pārņēma zemi savās rokās un apstrādāja to ar mašīnām, bet trūcīgie ļaudis aizplūda uz pilsētām, uz fabriku; no Dānijas krastiem tirdzniecības kuģi devās jūrās un okeānos, un Kopenhāgenā dibinājās bankas un akciju sabiedrības.

Andersens ar sāpēm sirdī noskatījās, kā godīgi, izglītoti cilvēki parāda godu un cieņu kādam resnam komersantam vai rūpniekam. «Kā nu ne, citādi taču nevar, viņš ir tik pasakaini bagāts!» tie taisnojās. «Tāds un tāds kungs iedeva veselus simt rīksdālderus labdarīgiem mērķiem,» jūsmīgi sačukstējās dāmas. «Viņš ar savu dzīves biedri ir īsti mecenāti: viņi labprāt aicina pusdienās dzejniekus, kas cieš badu . . . Ak, tada baga-I ība tomēr izraisa cieņu ... Tā ir kā zelta oreols ap galvu . . .» Bet ja nu noberztu šo zeltījumu? — Ander-sens sašuta. Tad pāri paliks īstā būtība: cūkas āda. Labi, ja vismaz pasakā var remdēt sirdi un cūku nosaukt par cūku!

. . . Bērnistabā bija daudz rotaļlietu, bet visām pāri dižojās krājkasīte-cūka, kas stāvēja uz skapjaugšas. Viņas vēders bija tik cieši piebāzts ar monētām, ka viņa pat nevarēja vairs tās pažvadzināt, bet tas ir lielākais, ko tāda cūka vispār spēj.

Noraugoties uz savu apkārtni no augšas, viņa izjuta apmierinājumu, iedomājoties, ka var nopirkt visu, ko vien vēlas, un pie cūkām tas jāsaprot kā labsirdība.

Un tad kādu nakti mēnesnīcā rotaļlietas bija sadomājušas spēlēties cilvēkos. Ko viņas darīja? Ļoti vienkārši: katra domāja pati par sevi un par to, ko sacīs cūka ar naudu.

Vispirms aizsūtīja ielūgumu uz sarīkojumu cūkai-krājkasītei: viņa stāvēja ļoti augstu, viņu tā vis nevar vienkārši pasaukt! Cūka nekā neatbildēja, bet visiem bija skaidra viņas vēlēšanās: jāparūpējas, lai viņa visos priekšnesumos varētu noskatīties, neizkustoties no savas vietas.

Sākumā rotaļlietas izklaidējās ar sarunām par augstām lietām: šūpuļzirdziņš spriedelēja par šķirnes tīrību, bērnu ratiņi — par dzelzceļu, sienas pulkstenis — par politiku (un vienmēr palika iepakaļ!), bet divi kupli zīda spilventiņi, izgreznoti ar izšuvumiem, ļoti mīļi klusēja: viņi bija gaužām dumji!

Pēc tam sākās leļļu komēdijas izrāde, kas skatītājus sajūsmināja: lelles bija iekārtas tik garos diegos, ka iespaids bija vienreizīgs, turklāt publikai tās rādīja savu labāko (izkrāsoto) pusi. Pat cūkai-krājkasītei iegribējās izdarīt kaut ko cēlu: piemēram, pieminēt savā testamentā labāko no aktieriem — to lai apglabā viņai blakus!

Protams, tāds pagodinājums ikvienu darītu laimīgu. Bet — tavu nelaimi! — cūka nepaguva stāties pie testamenta sastādīšanas. Viņa pēkšņi nokrita un sadauzījās, un visas iekrātās monētas izklīda pa plašo pasauli. Taču otrā dienā saplīsušās cūkas vietā ieradās jauna, kas tikpat cienīgi klusēja un tāpat piestūķēja savu vēderu ar monētām — visām šīm cūkām izdarības ir vienādas!

«Mūs plosa pretrunas, mēs saredzam netaisnību dzīves labumu sadalē, mūsu acu priekšā iet bojā talanti un triumfē ļaunums, muļķība, netikumi...» — tā saka Estere, Andersena jaunā romāna «Būt vai nebūt?» varone. Šajos vārdos skaidri izskanēja paša autora balss. Viņam sagādāja mokas sociālās pretrunas, kas nebija atrisināmas. Nerazdams citu izeju, viņš turējās pie naivās reliģiskās ticības drumslām, kas viņā vēl bija saglabājušās kopš bērnības dienām, pie ticības, kurā viņa vecmāmiņa un viņa māte bija meklējušas mierinājumu savā sūrajā liktenī. Tā pirmām kārtām bija cerība uz aizkapa dzīvi. Kādreiz četrdesmito gadu beigās, neilgi pirms Ēlenšlēgera nāves, Andersens uzsāka ar viņu sarunu.

— Jūs tik daudz laba esat saņēmis šeit uz zemes, — vecais dramaturgs pasmiedamies teica, — un jūs vēl tīkojat pēc aizkapa svētlaimes! Vai jums nešķiet, ka pretendēt uz to ir no cilvēka puses liela nekaunība?

— Nē, es uz to skatos savādāk, — Andersens skumji atsaucās. — Tik daudziem cilvēkiem taču ir lemts nodzīvot visu mūžu bezcerīgā trūkumā un bēdās. Ka lai tad netic, ka vismaz debesīs viņus gaida kaut kas labāks?

Nilss Brīde, romāna «Būt vai nebūt?» varonis, nostaigā mokošu meklējumu ceļu: viņš atsakās no reliģijas — drūmas, neiecietīgas, fanātiskas ticības, pie kādas turas viņa tēvs mācītājs. Nilsa varoņi ir Fausts un Ersteds. Brīnumus vajag gaidīt nevis no pagātnes, bet no nākotnes, viņš apgalvo, zinātnes gari uzcels jaunu Aladina pili! Šajā apstāklī viņš centās saskatīt dieva žēlsirdību, romāna beigās nonākot pie atjaunināta un mīkstināta kristietības varianta.

Pie tā paša nonāca arī Andersens. Tomēr reliģijas «zinātniskais pamatojums» kā neizdevās, tā neizdevās, tas atgādināja mēģinājumu braukt ar diviem zirgiem, kuri traucas uz dažādām pusēm.

Ari tajās pasakās, kurās pirmajā vietā izvirzīta reliģiska ideja, vairs neiederējās zinātnes brīnumu cildināšana. Tomēr šie brīnumi lieliski eksistēja paši par sevi, tiem nebija vajadzīga dieva iejaukšanās, Bez tam reliģija postoši iedarbojās uz pasaku, izskauda tajā vitalitāti un humoru, noveda pie raudulīgiem un pamācī-giem spriedelējumiem par labsirdīgām večiņām, kas nokļūst «dieva paradīzē» ātrāk nekā cienījami kungi, vai radīja samocītas, samākslotas alegorijas.

Turpretī tur, kur runa bija par dzīves skaudro patiesību, «dieva žēlastības» ideja acīm redzami nesaderējās ar faktiem, bet palika karājoties gaisā. Tā tas bija stāstā «Kāpās». Bagātu ļaužu dēls, kura vecāki gājuši boja kuģa avārijā, nokļūst nabadzīga Jitlandes zvejnieka ģimenē. Kamēr viņš skraida pa krastmalu un pļavām kā baskājis puišelis, viņš ir līksms un bezrūpīgs. Bet, lūk, viņš ir izaudzis, kļūst par kuģa puiku, daudz tiek stumdīts un grūstīts, apkrauts ar darbiem, nedabū pietiekami ne paēst, ne izgulēties, vēlāk viņu nepatiesi apvaino slepkavībā un bez kādas tiesas iemet cietumā: viņš jau ir tikai nabaga zvejnieks! Tā viņš tur sēž tumsā, mitrumā, aukstumā, sapņodams par brīvību, līdz nejauši atrodas īstais slepkava. Tad nabaga Jorgenu palaiž brīvībā. «Tava laime, ka tu neesi vainīgs!» tas ir viss atalgojums par viņa ciešanām. Vai nabaga ļaudīm tik vien ir nācies ciest! Vēl nesen kungi bez kādām ceremonijām atņēma viņiem pēdējo zemes ielāpiņu, bet kaut kāds sulainis, lielkunga mīlulis, varēja viņus tiesāt un sodīt, piespriest pletnes un naudas sodu gan pelnīti, gan nepelnīti ...

īsu laiciņu Jorgenam uzsmaida laime un mīlestība, bet niknā ziemeļu jūra atņem viņam mīļoto, un viņš, to glābdams, zaudē prātu. Visas viņa bagātās dotības izkūp kā dūmi. «Kas viņam vairs atliek? Vienīgi smagas dienas, bēdas un vilšanās,» skumji rakstīja Andersens. Un pēkšņi viņš izdarīja pilnīgi negaidītu secinājumu. «Jor-gens cieši ticēja dieva žēlastībai, un šāda paļāvība nekad nepieviļ.» Taisnība, viss viņa dzīves stāsts liecina pretējo .. . Bet vēl taču paliek atalgojums debesīs! Uz turieni tad nabaga Jorgens nu dodas, šķietamu svēto dziesmu pavadīts.

«Neviena dzīvība nedrīkst velti zust!» — šis izsauciens stāsta beigās Andersenam gluži negribot pārvērtās rūgtā ironijā. Arī viņš pats neskaidri juta, ka galus nevar savilkt kopā . .. Un kā dzīvinoša plūsma atkal no jauna atdzima cerība, ka nākotnē cilvēki tomēr spēs saprātīgi un taisnīgi iekārtot dzīvi zemes virsū. Un tad mašīnu dārdos, lokomotīvju svilpienos, cilvēka prāta savaldīto stihiju vidū dzims jaunā gadsimta daiļā Mūza. Nav taisnība tiem, kas saka, it kā nākotnes cilvēki būšot pārāk aizņemti, praktiski, lietišķi, ka tiem nevajadzēšot poēzijas! Šai Mūzai būs viss: mīloša sirds, gaišs prāts, dzīva fantāzija. Tautas izlolota, tā saņems mantojumā veselīgas domas un jūtas, nopietnas acis, jautru smaidu. Viņa iemiesos sevī visu labāko, kas pārņemts no priekštečiem: lautas dziesmu poēziju, Heines draisko ironiju, Šekspīra un Bēthovena diženumu. Šobrīd šī nākotnes Mūza vēl atrodas bērnistabā; taču viņas galds jau ir apkrauts ar grāmatām, pie sienām stāv skaistas statujas; viņa vēlas būt vienkārša, gaiša, dziļa; galvā viņa ir uzlikusi garibaldiešu cepurīti, tāpēc ka mīl brīvību. No kādas valsts viņas balss atskanēs pirmoreiz? No Amerikas — šīs «brīvības zemes, kur pamatiedzīvotājus vajā kā meža zvērus, bet afrikāņi ir pārvērsti par darba lopiem»? Vai no Ēģiptes, noslēpumainās sfinksu un piramīdu zemes? Bet varbūt no Anglijas, Dānijas, Austrālijas . . . Daudz kur vēl var būt! Tomēr tai ir jā-nāk, nenovēršami jānāk, tāpat kā pēc ziemas nāk pavasaris, un dzejnieks priecājas par to. Lai sveiciens tev, jaunā laika Mūza!

Tūkstoš astoņi simti sešdesmit ceturtais gads bija grūts gads dāņu tautai. Nacionālliberāļi sen vairs netēloja «brīvības aizstāvjus», ciešā savienībā ar konservatoriem viņi centās ierobežot rīksdaga tiesības un turpināja šovinistisku politiku pret Šlēzvigu un Holšteinu. Šo apstākli izmantoja «dzelzs kanclers» Bismarks, kas sen jau grasījās «noapaļot» Prūsijas robežas uz dāņu zemju rēķina. Prūšu karaspēks iebruka Dānijā, un tā spiedienā dāņu armija atkāpās arvien tālāk.

Kara sekas bija tās, ka Prūsija sagrāba abas hercogistes un to cerības uz patstāvību sabruka. Kļūstot par Prūsijas provincēm, tās neieguva nekādas priekšrocības, gluži otrādi, Prūsijas konstitūcijā bija vēl vairāk ierobežojumu nekā Dānijas konstitūcijā.

Veselu gadu Andersens neko nerakstīja: ap sirdi viņam bija ļoti smagi. Iztēlē rēgojās drūmas ainas: degošas mājas, ap kurām brēkdami riņķo stārķi, lauki, ko izbradājuši ienaidnieka smagie zābaki, sērās ģērbušās sievietes bālām, sastingušām sejām . ..

Beidzot zemē iestājās miers, no jauna mierīgi zaļoja pavasarīgie lauki un smējās bērni. Varbūt tagad arī jaunas pasakas pieklauvēs pie durvīm? Nē, viss paliek klusu, redzams, tās aizmirsušas ceļu pie viņa .. . Brīžiem viņš jutās vecs un bezgala noguris. Pat drošais, pārbaudītais līdzeklis — ceļojumi tagad ne vienmēr palīdzēja atvairīt šo sajūtu. Pēdējos gados nāve bija laupījusi daudz sirdij mīļu cilvēku: kluso Henrieti Hanku un Jeti Vulfu, Erstedu un veco Kollinu. Vai tiešām arī viņa mūžs tuvojas norietam? Kā negribējās tam ticēt!

Slavas bija pārpārēm: ordeņi un godināšana, goda nosaukumi, cildinoši raksti, arvien jauni viņa grāmatu izdevumi pašu mājās un ārzemēs. Kad viņš ceļoja pa Spāniju un Portugāli, viņa pavadonis — Eduarda Kol-lina dēls Jonass pat sūrojās, ka esot noguris no visdažādākajiem uzmanības pierādījumiem, ar ko apber «pasaku karali». Arī pats Andersens vairs tā nepriecājās par tiem kā agrāk.

«Jums es varu atzīties,» viņš tūkstoš astoņi simti sešdesmit piektajā gadā rakstīja Eduardam Kollinam, «es nepavisam nejūtos laimīgs. No manas puses tā ir nepateicība, taču es arvien vairāk pārliecinos par slavas un slavenības nīcību un niecibu . . .» Ai, kaut spētu vēlreiz būt baskājis puisēns, kas tiecas iekarot pasauli! «Vai patiesi mums abiem palikušas tikai atmiņas?» viņš vaicāja alvas zaldātiņam, ko pirms divdesmit gadiem viņam bija uzdāvinājis mazais Ēriks, vācu dzejnieka Mozena dēls.

«Tas — lai Andersens nejustos tik briesmīgi vientuļš,» zēns toreiz bija teicis. Un alvas zaldātiņš godīgi bija pildījis savu pienākumu, līdzjūtīgi blenzdams savā saimniekā, kas viņu paņēma rokās, kad kļuva skumji.

Tad kāds students bija atsūtījis Andersenam sakaltušu četrlapu āboliņu, kas, pēc tautas ticējuma, atnesot laimi: šo lapiņu viņš atradis, vēl bērns būdams, tā jaunais cilvēks vēstulē paskaidroja, kad dzirdējis no mātes, cik daudz bēdu Andersenam bijis jāpārdzīvo. Tomēr māte neesot uzdrīkstējusies šo dāvanu sūtīt, bet ielikusi to grāmatā. Lai nu vismaz tagad tā nokļūst pēc piederības!

Jā, tomēr ir vieglāk dzīvot, ja visur daudz draugu — gan slavenu, gan nepazīstamu ... Un vēl jau viss nav beidzies, pasakas atnāks, noteikti atnāks un pieklaudzinās pie durvīm, un viņš vēl piedzīvos kaut ko labu, interesantu, arī pasaule ar laiku taps labāka un cilvēki krietnāki. Daudzu veco draugu vairs nav pasaulē, bet ir izauguši viņu bērni un mazbērni, un viņš vēl nav tik vecs, lai nejustos labi jaunatnes sabiedrībā. Maiga draudzība viņu saistīja ar tumšacaino Jonnu, Ingeborgas Drevsenes meitu, tuvos draugos viņš bija ar jaunāko Jonasu Kollinu. Arī bez tiem viņam bija krietni daudz jaunu draugu, kas viņu pavadīja ceļojumos un ar interesi klausījās viņa atmiņu stāstos.

Vārdu sakot, dzīve tomēr ir skaista!

Žēl tikai, ka veselība lāgiem stipri klibo. Rūpes, satraukumi, sasprindzinātais, drudžainais darbs iedragājuši viņa nervu sistēmu. Zobu sāpes viņam sagādāja neciešamas mokas. Dzīvā iztēle, kas visu laiku bija uzticīgi kalpojusi, pēkšņi saniķojās un palaida visādus jokus: braucot ar kuģi, viņš pēkšņi apbrīnojami skaidri iztēlojās kuģa grimšanas ainu; aizmiegot viņu pārņēma bailes no letarģiska miega, bet sapņos vajāja pagātnes murgi. Meislinga bargā seja viņam rādījās sapņos līdz pašai nāvei!

Tomēr viņš atkal un atkal ar neiedomājamu gribas piepūli nokratīja grūtsirdību, slimīgo neiecietību, smagās atmiņas, gāja uz teātri un viesos, dzīvi interesējās par visu, jautri un asprātīgi jokoja, un vienīgi vistuvākie draugi zināja, ar kādām baigām ēnām dažbrīd cīnās «laimīgais pasaku meistars».

Kad Andersens gāja pa Kopenhāgenas ielām, daži pretimnācēji viņu godbijīgi sveicināja, citi noskatījās nopakaļ: daudziem viņa pasakas bija nākušas līdzi kopš bērnības, viņi zināja rakstnieka grūto dzīves ceļu, lepojās ar viņa pasaules slavu.

Gadi nogludināja trūkumus dzejnieka ārējā veidolā, par kuriem salonu zobgaļi savā laikā tika zobojušies.

«Tas bija stalts liela auguma vīrs, kura seju padarīja skaistu spraigās garīgās dzīves pēdas,» — tā vēlāk viņu atcerējās kāds dāņu rakstnieks, kas sešdesmitajos gados bijis vēl jauns students. «Viņš izturējās ar lielu pašcieņu, taču reizē arī bija ļoti uzmanīgs un draudzīgs pret ikvienu cilvēku, kaut arī tas būtu gluži nepazīstams iesācējs literāts.» Andersens ļoti labi atcerējās, cik sāpīgi un smagi, ja uz tevi noraugās kā no augšas, un ari bez tam jebkura augstprātība, tāpat kā pielīšana, pilnīgi nesaskanēja ar viņa dabu.

Kopš tūkstoš astoņi simti piecdesmit devītā gada Kopenhāgenā darbojās «Strādnieku biedrība», kuras mērķis bija celt viņu kultūras un izglītības līmeni, un Andersens bija pirmais no dāņu rakstniekiem, kas šai biedrībai piedāvāja savus pakalpojumus. Stāvgrūdām pilnajā zālē, kur strādnieki un amatnieki bija sanākuši paklausīties slaveno rakstnieku, kurš cēlies no viņu vidus, skanēja viņa skaidrā, emocionālā, dobjā balss. Viņš ļoti uztraucās, nākot uz šiem vakariem, un no sirds priecājās, ja uzstāšanās bija sekmīga. Viņš lasīja apbrīnojami vienkārši, bez jebkāda «teatrālisma», bet ļoti izteiksmīgi, likdams klausītājiem izjust ik vārdu, un visiem pazīstamās pasakas katru reizi šķita jaunas un nedzirdētas.

. . . Viņš mazliet apvainojās, ja kāds teica, ka pēdējās pasakas nav tik nozīmīgas kā agrākās. Bet tur nu neko nevarēja darīt, vajadzēja vien samierināties ar to, ka tautai viņš pirmām kārtām bija rakstnieks, kas sacerējis «Karaļa jauno tērpu», «Nāriņu», «Lakstīgalu», «Neglīto pīlēnu», «Ēnu», «Māti» un «Pazudušo», nevis «Veco zvanu pulksteni» vai «Vārtsarga dēlu» ...

Vējdzirnavas, vecā tējkanna, sudraba naudas gabals un turenītis neatteicās viņam pastāstīt par sevi, un šajos stāstos arī bija šis tas interesants un jocīgs. Tomēr tiem trūka plaša vispārinājuma, satīriskā asuma vai dzija, izjusta saviļņojuma. Reizēm šajos stāstos pavīdēja ag-rāko pasaku motīvi: «Malduguntiņas pilsētā» sasaucās ar «Ēnu», «Pīļu dārzā» — ar «Neglīto pīlēnu». Vētra, kas katru lietu noliek īstajā vietā, atkal plosījās pasakā «Vējš pārvieto izkārtnes», taču šeit vēl skaidrāk nekā agrāk bija redzams, cik tā ir «rāma», kaut gan pašam rakstniekam tā šķita spēcīga. «Diezin vai tāda vētra uznāks mūsu dienās, varbūt to pieredzēs tikai mūsu mazbērni,» — tā viņš pabeidza pasaku un deva mazbērniem «svētīgu padomu» sēdēt mājās, kamēr viesulis norimst.

Tas bija rakstīts sešus gadus pirms Parīzes Komūnas! Jā, vecumā ir grūti saprast to, kas pat jaunībā nav bijis skaidrs . . . Naidīgo spēku jaunais izvietojums bija palicis ārpus Andersena redzes loka, augošajai strādnieku kustībai viņa paletē pietrūka krāsu.

Tomēr viņa pasakām un tiem, kuri «pameta lokomotīves un gāja uz barikādēm», bija kopīgi ienaidnieki, un mazie, aktuālie stāstiņi pārlidoja pāri tai robežai, ko autoram bija novilcis laiks.

Tūkstoš astoņi simti sešdesmit sepītā gada sākumā Odenses pilsēta bija līksmas svētku noskaņas pilna, izrotāta un izgreznota.

Ļaužu pūļi ielās, dziesmas un apsveikuma izsaucieni, lāpu gājiens, iluminācija, uguņošana . .. Pirmajā mirklī tas viss atgādināja svētkus, kas rīkoti kara]nama locekļiem par godu, taču tādas svinības parasti bija oficiālas un neizraisīja tik dzīvu atbalsi, tādu līksmi un lepnumu sejās. Kā nu ne! Šoreiz Odenses pilsoņi godināja nevis karali, nevis gubernatoru, bet savu tautieti Andersenu, kuru veci ļaudis vēl atcerējās kā puišeli salāpītiem svārciņiem,

Zīlniece šim puisēnam bija pareģojusi, ka pienākšot diena, kad dzimtā pilsēta tikšot iluminēta viņam par godu. Tā ir, gudrā sieviņa šoreiz nebija maldījusies; Odenses iedzīvotāji, kas par šo pareģojumu zināja no «Manas dzīves pasakas», to izpildīja.

Andersens stāvēja rātsnamā pie gaiši apgaismotas zāles loga un skatījās lejā uz saviļņoto pūli. Viņam apkārt rosījās birģermeistars un citas svarīgas personas, uz galda atradās veselas kaudzes apsveikuma telegrammu, bet ļaužu pūlī bija viņa vecie biedri no skolas laikiem, viņu bērni un mazbērni, tagadējie skolnieki.

Nabagu patversmē viņš sastapa salīkušu večiņu ar cietām, reimatisma savilktām rokām, — tā bija Anna-Līsbete, kuru viņš atcerējās kā mīļu, jocīgu skuķēnu ar stingrām, baltām biželēm. «Tā ir mana audžumāsa!» viņš teica patversmes direktoram, kurš vēroja šo sastapšanos.

Andersens pa šiem gadiem daudzkārt bija apmeklējis Odenses pilsētu, it sevišķi, kad vēl bija dzīva Henriete Hanka un viņas māte, bet, šķiet, pazīstamās šaurās ieliņas, vecais namiņš, kur viņš aizvadījis savu bērnību, vecās katedrāles augstie mūri līdz šim vēl nekad nebija uzjundījuši tik daudz atmiņu. Tajās pavīdēja arī spītniece Kārene, kuru viņš nebija gribējis saukt par savu māsu. Pirms divdesmit pieciem gadiem viņa Andersenu apmeklēja Kopenhāgenā, viņš toreiz iedeva viņai mazliet naudas, parunājās, cenzdamies pārvarēt nenosakāmu, kopš bērnības sirdī aizķērušos nepatiku. Vairāk viņš Kāreni netika redzējis. «Šodien es būtu varējis ar viņu draudzīgi parunāties,» Andersens nodomāja, un viņam nebija ne jausmas, ka tiepša Kārene sen atdusas nezināmā kapā Kopenhāgenas nabagu kapos.

No satraukuma un noguruma Andersenam uznāca negantas zobu sāpes. Tās nepārstāja, kamēr bērnu koris dziedāja viņam veltītu dziesmu, kamēr skanēja apsveikuma runas un cildinājumi, kamēr viņam svinīgi pasniedza Odenses goda pilsoņa diplomu. Zobu sāpes viņš iztēlojās kā riebīgu, kārnu veceni, kas ļaunā priekā skandina: «Lielajam dzejniekam — lielas zobu sāpes! Nekas nav par velti. Par visu jāmaksā!» — «Pagaidi tu man, es uzrakstīšu par tevi pasaku!» viņš domās tai apsolīja. Un pēkšņi tā pazuda tikpat negaidīti, kā bija uzradusies. Andersens brīvi uzelpoja: tagad nekas viņam netraucēja izbaudīt savus svētkus. Ai, kaut jel nebijuši tikai sirmie mati un grumbas . ..

Septiņdesmito gadu sākumā viņš veica pēdējos ceļojumus— uz Parīzi, Norvēģiju, Šveici. Vārgums, klepus, satūkušās kājas viņam liedza vēlreiz doties ceļā, bet viņš cerēja, ka visas šīs kaites pāries, un kaldināja jaunus plānus.

— Pagaidi tikai, lai es atkal tieku uz pekām, un tad mēs abi kaut kur aizbrauksim! — viņš mēdza teikt jaunajam Jonasam Kollinam. Jonass neko nebilda pretī, lai nesarūgtinātu veco vīru, bet sevī nodomāja, ka diez vai tādi braucieni vairs būs iespējami.

Tika uzrakstītas pēdējās pasakas: «Ko stāstīja vecā Johanna», «Krustmāte Zobu sāpe», «Profesors un blusa». Viesodamies vecās muižās, Andersens velti klaiņoja pa liepu gatvēm, gar ezermalām, pa ziedošām puķu pļavām, meklēdams jaunu pasaku. Te, lūk, jauka ziedoša ābelīte, zem tās vienkārša pienenīte, bet viņš jau bija rakstījis, ka ikviena no tām savā veidā skaista, ka starp augiem, tāpat kā starp cilvēkiem, pastāv atšķirība: vieni dod kādu labumu, citi der skaistumam, bet vēl bez citiem gluži labi var pavisam iztikt.

Pār slīkšņainu pļavu stiepjas balti miglas dvieļi — tur tautas ticējumos pazīstamā Purva māte viņam pastāstīja par viltīgajām, nekaunīgajām maldu uguntiņām, kas izliekas par cilvēkiem — daža par mācītāju, daža par valsts darbinieku, daža par rakstnieku — un visur sēj ļaunumu, ķildas, melus .. .

Uz platās ūdensrozes lapas sendienās bija ceļojusi sīciņā Īkstīte, bet gliemezis, kas lien augšup pa rozes stublāju, jau ir paskaidrojis, ka viņš uzspļauj pasaulei, viņš atzīst vienīgi savu mājiņu . . . Vējš, čabinādams vecā ozola lapas, kādreiz rakstniekam bija pastāstījis par iedomīgo, izšķērdīgo Valdemāru Do, kura dižmanīgā dzimta pagrima un izmira. Bet jaunus stāstus ozola šalkās vairs nedzird .. .

Nē, jaunu pasaku nekur vairs nevar sameklēt, un tas ir ļoti bēdīgi. Toties vecās pasakas māj pretī un smaida visās malās — ak,cik to ir daudz! — jāsamierinās ar to pašu. Viens otrs no jaunajiem ieminas, ka pasaku laiks esot pagājis, rakstniekam tikai vajag objektīvi un precīzi aprakstīt faktus — visus pēc kārtas, neko neatlasot! —• bet izdoma jamet pie malas. Ta tad būšot stingri zinātniskā pieeja. Nav taisnība, pasaka nekad nemirs!

Tūkstoš astoņi simti septiņdesmit piektā gada otrajā aprīlī Andersenam paziņoja, ka pabeigta parakstīšanās viņa pieminekja celšanai, un atnesa skulptora iecerēto projektu. Rakstnieks tajā bija attēlots bērnu vidū. An-dersens projektu noraidīja.

— Manas pasakas rakstītas tikpat labi pieaugušajiem, kā bērniem! — viņš uztraucās. — Un bez tam, kad es lasīju priekšā, es nekad nebūtu ļāvis bērniem sakarināties man apkārt. Kāpēc jāattēlo tā, kā nekad nav bijis?

Projektu pēc viņa vēlēšanās pārlaboja.

Godināšana septiņdesmitajā dzimšanas dienā bija Andersena dzīvē pēdējais triumfs. Vasaras tveice un putekļi viņu aizdzina no Kopenhāgenas uz vasarnīcu «Atpūta», kas piederēja viņa draugu ģimenei.

Tomēr ne svaigais gaiss, ne jaukais skats uz jūras līci, ne viesmīlīgās saimnieces rūpes vairs nespēja neko līdzēt: Andersens pavisam savārga.

— Nekas, gan drīz būs labi! — viņš arvien apgalvoja un vēl jūlija beigās nodiktēja paziņai, kura viņu kopa, vēstuli Jonasam Kollinam — par jauniem ceļojuma plāniem. Tomēr trešajā augustā, vakarā, viņam sacēlās karstumi, viņš nemitīgi svaidījās, acu priekšā joņoja saraustītas ainas . . . Šaurs mēness sirpis — tas taču kādreiz jau redzēts ... Ak jā, tas bija Konstantinopolē ... Un vēlāk, Donavas stepēs, čikstoši pīti rati ar baltiem vēršiem priekšā. . . Viss pazūd miglā, neskaidri pavīd Meislinga žultainā seja . .. Tas vecajam Kollinam sūdzas par savu nolaidīgo skolnieku, viņš ir jāpārtrauc, jāteic, ka tā nav taisnība . .. Taču balss neklausa, un arī Meis-lings kaut kur pagaist . . . Tagad dzirdama vijole — tā skan arvien skaļāk, arvien skaidrāk iezīmējas Ules Bula stāvs ar lociņu rokā, vijole gaužas, skaišas, pa stīgām lēkā sīciņas, zilas liesmiņas, arvien vairāk, arvien vairāk . . . Un atkal tumsa, un mūzika skan tikko dzirdami, tā vairs nav vijole, bet māte pusmiegā viņam dungo veco šūpļadziesmu .. . Un tad kļūst tik viegli un labi, var krietni izstiepties un gulēt, gulēt. ..

Pulksten vienpadsmitos rītā vasarnīcas saimniece, kas visu nakti bija dežurējusi pie slimnieka gultas, uz brīdi izgāja no istabas: Andersens bija iemidzis dziļā, rāmā miegā. Pavisam nemanot viņa elpas vilcieni kļuva arvien vājāki un vājāki, tad norima pilnīgi. Istabā iebrāzās spirgts vējš, nesdams ziņas par jūrām un kuģiem, pieskārās nekustīgajai sejai un aiztraucās tālāk: šeit vairs nebija neviena, kas klausītos viņa stāstos.

PĒCVĀRDS

Divus mēnešus pirms nāves Andersens kādā angļu laikrakstā izlasīja, ka viņa pasakas pieskaitāmas visvairāk lasītajām grāmatām visā pasaulē.

Ritēja gadi, un pasaku meistara slava izturēja laika pārbaudi. Ir pagājis vairāk nekā simt gadu, kopš nāca klajā viņa pirmie pasaku krājumi, bet vēl šobaltdien Andersena vārds ir viens no pirmajiem populārāko rakstnieku skaitā.

Kopenhāgenā karaļa dārzā ir piemineklis. Apkārt tam smiedamies un klaigādami rotaļājas bērni, šalc staltie koki (visvecākie no tiem droši vien varētu pastāstīt vērīgam klausītājam stāstu par izsalkušo, noskrandušo zēnu, kas kādreiz klaiņojis pa šīm alejām), un pa bronzas Andersena kalsno seju pārslīd vieglas ēnas. Viņš sēž ar grāmatu rokās, un ap viņu paaudze pēc paaudzes mainās uzticamie lasītāji, kas neaizmirst pieminekļa pakāji rotāt ar ziediem un zaļumiem.

Ja aizstaigāsim pa Kopenhāgenas dzīvajām ielām uz līča piekrasti, tur ieraudzīsim mazu nāriņas tēlu, kas sēž uz liela akmens un veras jūras tālē.

Dāņu skolnieki, atšķirot savas lasāmgrāmatas, atrod tajās Andersena pasakas un dzejoļus un arī viņa dzīves stāstu. Tomēr arī miljoni lasītāju visās zemeslodes malās, kuri nekad nav redzējuši ne pieminekli, ne muzeju un nāriņu jūras krastā, kuri skolā nekad nav mācījušies par Andersena pasakām, arī tie ļoti drīz sadraudzējas un iemīļo «Īkstītes», «Neglītā pīlēna», «Šķiltavu» un «Sniega karalienes» autoru. Šie lasītāji nezina, cik grūtu dzīves ceļu nostaigājis puisēns no Odenses, nepazīst ne viņa raksturu, ne paradumus un gaumi, un tomēr zina par viņu ļoti daudz, pašu galveno, jo Andersena pasakās vienmēr skan viņa dzīvā balss, pēc kuras intonā-

cijām mēs nemaldīgi noprotam, vai pasaku meistars smejas vai skumst, šķelmīgi piemiedz acis vai pauž savas dusmas.

Tātad pasaku meistara galvenie rakstura vilcieni mums atklājas no viņa sacerējumiem: par cilvēku taču mēdz spriest pēc viņa darbiem, un kas gan cits, ja ne pasakas, ir bijis Andersena īstais darbs?

Tomēr, iepazīstot rakstnieka dzīves gājumu un laikmetu, kurā viņš dzīvojis, mēs labāk varam saprast, kā veidojies viņa īpatnējais talants. Ja Hanss Kristiāns būtu uzaudzis nevis trūcīgajā pilsētas nomalē, bet grāfa pilī vai tirgoņa namā, viņam būtu aiztaupīti daudzi skaudri dzīves pārbaudījumi. Taču nav ne mazāko šaubu, ka tad mums nebūtu viņa pasaku. Ja viņš bērnībā nebūtu saklausījies nabagu patversmes večiņu dziesmas un pasakas, bet jau agri sācis mācīties latīņu gramatiku, tad, protams, Meislingam nebūtu ko pārmest savam audzēknim, taču Andersens labākajā gadījumā tad būtu kļuvis krietns filologs, nevis slavens pasaku meistars.

Plaša iepazīšanās ar pasaules literatūru bagātināja viņa estētiku, izkopa gaumi. No grāmatām gūtie iespaidi un tautai piemītošā dzīves izpratne, kāda bija arī Andersenam, saplūstot ar folkloras tēliem, kas dzīvoja viņa fantāzijā kopš bērnības, deva to «brīnišķīgo sakausējumu», ko sastopam viņa pasakās.

Pētnieki jau sen aprēķinājuši, ka tikai nedaudzām Andersena pasakām pamatā ir tieši no folkloras ņemts sižets. Tomēr ne tas ir galvenais, vai tautas pasaka izmantota tieši vai apstrādāta. Kopš laiku laikiem pasaka izveidojusi noteiktus priekšstatus par skaisto un labo, par abu ciešo mijiedarbību, par tautai naidīgajiem spēkiem un nenovēršamo taisnības uzvaru, par grūtiem pārbaudījumiem pirms laimīgām beigām. Un, lūk, šī tautas apkārtējās pasaules uztvere, kurā jaušama daudzu paaudžu pieredze, ir Andersena pasaku pamatā.

Trāpīgais izsmiekls, kas šausta ienaidniekus, un šķelmīgais humors, kas ir Andersena daiļrades lielākais valdzinājums, arī attīstījušies, balstoties uz izieto

«folkloras skolu». Andersens tautas daiļradei piegaja nevis kā zinātnieks kompilators, kurš neuzdrīkstas mainīt ne vārdu, lai «patvarīgi nelauztu tekstu», bet gan kā folkloras poētisko dārgumu krātuves likumīgs mantinieks: viņš pasakai piešķīris daudzas jaunas iezīmes.

Dabas apraksts, neskaitāmas konkrētas sadzīves detaļas, liriskais tēlojums, darbības pārcelšana no pagātnes šodienā — tas viss parastai tautas pasakai nav raksturīgi. Turklāt Andersena saites ar tautas daiļradi neaprobežojās ar pasaku vien: viņu iedvesmoja gan balādes, gan liriskās dziesmas, gan senās sāgas, gan vietējās leģendas.

Andersens savu spēku smēlies no tautas. Tomēr viņa daiļradē atspoguļojas arī patriarhālo dāņu zemnieku un amatnieku vājās puses: ticība dieva žēlsirdībai un labajam karalim, miglainie priekšstati par šķiru attiecībām, neizpratne par ceļiem, kas vestu uz atbrīvošanu. Visas šīs pretrunas ir vēsturiski pamatotas un tieši saistītas ar mazās Dānijas likteņiem, kur Andersena laikā kapitālisms tikko bija sācis uzplaukt. Tomēr būtu ļoti nepareizi šīs vājības, kas piemita Andersenam un bija par cēloni vairākām neveiksmīgām pasakām, uzskatīt par noteicošām līnijām viņa daiļradē. Ar vienu pašu pasaku «Karaļa jaunais tērps» pilnīgi pietiek, lai Andersens izpelnītos asas sociālas satīras meistara nosaukumu.

Ļevs Tolstojs, kas ļoti mīlēja Andersenu, daudzus gadus arvien atgriezās pie šīs pasakas. Pasakā dotais vispārinājums ļauj to izmantot atmaskojošam raksturojumam dažādās sabiedriskās dzīves situācijās. Tūkstoš deviņi simti ceturtajā gadā Tolstojs izmantoja «kailā karaļa» tēlu, lai kritizētu viltus spožumu, ar kuru maskējas «šīs pasaules varenie». Tūkstoš deviņi simti devītajā gadā, uzstājoties pret imperiālistiskā kara gatavošanu, viņš aicina visus «pateikt to, ko visi zina, bet neuzdrošinās izsacīt, pateikt, ka slepkavība, lai arī kā to nosauc, ir un paliek slepkavība, noziedzīga, kaunpilna rīcība». Šajā sakarībā viņš atkal atgādināja Andersena pasaku: bērns pateica, ka karalis ir kails, un māņu iedoma izzuda, cilvēki vairs sevi nekrāpa. Bet tūkstoš deviņi simti desmitajā gadā Tolstojs savā dienasgrāmatā ieraksta: «Revolūcija mūsu krievu tautā panāca to, ka tauta pēkšņi saredzēja sava stāvokļa netaisnību. Tā ir pasaka par karali jaunā tērpā.»

Andersena īsajiem stāstiņiem ir daudznozīmīga jēga, kurā vienmēr iekļauts demokrātisma moments. Tautiskums ir tas dzīvais ūdens, kas neļauj Andersena pasakām novecot.

«Nav labāku pasaku par tām, ko rada pati dzīve,» — ne velti šie vārdi tā iepatikās Gorkijanr (viņš, tāpat kā Tolstojs, ļoti cienīja Andersenu). Gorkijs šos vārdus licis par epigrāfu savām poētiskajām un dzīvi apliecinošajām «Pasakām par Itāliju».

Andersens nepaguris aicina savus lasītājus labi palūkoties apkārt un liek saprast, cik daudz spilgta un interesanta spēj atklāt visparastākie priekšmeti un parādības. Vajag tikai prast skatīties.

. .. Kādreiz dzīvoja jauns cilvēks, kurš ļoti gribēja kļūt par dzejnieku, Andersens stāsta, bet viņam nez kāpēc tas neizdevās. «Ak, cik mūsu dienās maz poēzijas!» jauneklis nopūtās. «Ja es dzīvotu viduslaikos, tad gan man paveiktos. . .» Pēdīgi viņš griezās pēc padoma pie večiņas, kas mitinājās mazā namiņā pie pilsētas vārtiem. Viņai bija vairāk dzīves gudrības nekā lepnajiem kungiem, kas braukāja karietēs, viņa tūdaļ saprata, kas nospiež jauno cilvēku, un aizdeva viņam savas brilles un klausāmo taurīti. Visa apkārtne tūdaļ atdzīvojās, pasaule atmirdzēja jaunās krāsās un pildījās jaunām skaņām, ikvienā kartupeļa bumbulī, ik ērkšķu krūmā un bišu stropā atklājās kaut kas interesants, bet, ja paskatījās uz garām ejošiem cilvēkiem, ausīs bez mitas skanēja dažādi nostāsti, cits par citu labāks. Tā jaunais cilvēks jau gandrīz kļuva par dzejnieku, tikai viena nelaime: kad večiņa paņēma atpakaļ savas brilles un taurīti, viņš vairs nespēja ne sadzirdēt, ne saredzēt neko ievērības cienīgu . . .

«Burvju brilles» — tā ir radošā fantāzija, kas pasakām palīdz izaugt no dzīves. «Reāli priekšstati tajās ārkārtīgi poētiski pieņem fantastisku raksturu,» Dobro-ļubovs izteicies par Andersena pasakām, «turklāt nebiedējot bērna iztēli ar dažādiem bubuļiem un citiem tumšiem spēkiem.»

«Tumšos spēkus», kas cilvēkam naidīgi, Andersens tēlo smieklīgus, izķēmotus, tie izraisa nicinājumu, bet nespēj nobaidīt, tāpēc ka rakstnieks humānists stingri tic, ka tie nenovēršami tiks sakauti.

Ar Vispasaules Miera Padomes lēmumu tūkstoš deviņi simti piecdesmit piektajā gadā tika svinēta An-dersena simt piecdesmitās dzimšanas dienas atcere. Padomju lasītāju un rakstnieku vēstulēs sakarā ar šo atceres dienu izskanēja kvēla mīlestība un pasaku meistara daiļrades dziļa izpratne. «Droši var teikt, ka savās brīnumpasakās Andersens pastāstījis par reālo pasauli daudz vairāk un patiesāk nekā daudzi romānisti, kas pretendē uz sadzīves romānu rakstnieka nosaukumu,» rakstīja Maršaks. Šim novērtējumam piekrīt miljoniem padomju ļaužu.

Padomju Savienībā atkārtoti izdod un izpērk arvien jaunus Andersena pasaku krājumus. Skatītāju nedalītu atzinību ieguvuši J. Švarca talantīgie inscenējumi «Ēna» un «Sniega karaliene». Ar lielu interesi lasītāji uzņēma romantisko noveli K. Paustovska stāstu krājumā «Zelta roze»; tajā ieaustas dažas epizodes no Andersena dzīves.

«Pasaka nekad nemirst!» Un līdz ar to mūsu piemiņā mūžam dzīvs ir dzejnieks pasaku meistars Hanss Kristiāns Andersens.

ANDERSENA DZĪVES UN DAIĻRADES IEVĒROJAMĀKĀS DIENAS

1805. g. 2. aprīli Odenses pilsētā Fīnes salā kurpniekam Hansam Andersenam un viņa sievai Annai Marijai piedzimst dēls Hanss Kristiāns.

1807. g. septembris — angļu karaspēks bez kara pieteikšanas bombardē Kopenhāgenu. Dānija iestājas karā Francijas pusē.

1816. g. aprīlis — Hansa Andersena nāve.

1819. g. septembris — Hanss Kristiāns brauc uz Kopenhāgenu laimi meklēt. Pirmie soļi galvaspilsētā.

1822. g. — Andersena jaunības gadu traģēdijas «Visenbergas laupītāji», «Alfsols». Teātra direkcijas locekļi Rabeks un Kollins izgādā stipendiju iesācējam dramaturgam un tiesības bez maksas mācīties latīņu skolā. Andersens brauc uz Slāgelsi.

1826. g, maijs — pārcelšanās uz Helsingēru kopā ar rektoru Meis-lingu.

1827. g. — Andersena atgriešanās Kopenhāgenā. Iepazīšanās ar Heibergu. Tiek publicēti dzejoļi «Vakars» un «Mirstošais bērns».

1828. g. — Andersens iztur iestājeksāmenus Kopenhāgenas universitātē.

1829. g. — publicēts Andersena romantiskais sacerējums «Ceļojums kājām no Holmenkanāla līdz Amageras salas dienvidu ragam». Kopenhāgenas teātrī uzved viņa vodeviļu «Mīlestība Nikolaja tornī».

1830. g. — nāk klajā Andersena dzejoļu krājums ar pasaku «Mironis» pielikumā.

1831. g. — pirmais ārzemju ceļojums (pa Vāciju), dzejoļu krājums «Fantāzijas un skices» un «Ēnu skati» — ceļojuma apraksti.

1833. g. — Andersens dodas ceļojumā uz veselu gadu. Iepazīšanās ar Parīzi. Pirmā sastapšanās ar H. Heini. Šveice un Itālija. Mātes nāve.

1834. g. — tiek iespiesta dramatiskā poēma «Agnēte un Ūdensvīrs».

1835. g. — pabeigts un izdots pirmais Andersena romāns «Improvi-zators». Maijā un decembrī nāk klajā divi krājumi «Pasakas bērniem».

1836. g. — iznāk romāns «O. T.».

1837. g. — iznāk trešais Andersena romāns — «Tikai vijolnieks» un trešais pasaku krājums.

1840. g. — Andersena drāmas «Mulats» panākumi. Andersens dodas lielā ceļojumā pa Grieķiju un Turciju. «Bilžu grāmata bez bildēm» gūst panākumus.

1843, g. — Jennijas Lindes viesizrādes Kopenhāgenā. Pasaku krājumi iznāk ar citu virsrakstu — «Jaunas pasakas». Brauciens uz Parīzi un jauna sastapšanās ar H. Heini. Draudzība ar A. Dimā (tēvu), iepazīšanās ai Igo, Rašeli, Balzaku.

1846. g. — «Manas dzīves pasaka» — pirmais iespiešanai sagatavotais Andersena autobiogrāfijas variants, kas vēlāk dāņu izdevumā 1855. gadā papildināts un paplašināts.

184?. g. — ceļojums pa Angliju. Iepazīšanās ar Dikensu.

1848. g. — revolūcijas notikumi Eiropā. Nemieri Dānijā. Sacelšanās Slēzvigā un Holšteinā. Dānijā uzsāk divu gadu ilgu karu. Nāk klājā (vienā laikā Anglijā un Dānijā) romāns «Divas baroneses».

1857. g. — iespiests romāns «Būt vai nebūt?».

1864. g. dāņu-vācu karš un Dānijas sakāve.

1867. g. decembri Odenses pilsēta godina Andersenu.

1871—1873. g. — pēdējie ceļojumi un pēdējās pasakas.

1875. gada 2. aprīlī pasaku meistara godināšana septiņdesmit gadu dzimšanas diena. Pasaka «Māte» izdota piecpadsmit valodās.

1875. gada 4. augusts — H. K. Andersena nāve,

SATURS

I nodaļa. Asinssarkanās komētas astē.

II nodaļa. Kurpnieka dēls ceļ pili . . .

III nodaļa. Burvju lampu meklējot . . .

IV nodaļa. Aladins mācās latīņu gramatiku

V nodaļa. Spārnu ievingrināšana. , . .

VI nodaļa. Citas sugas putns .....

VII nodaļa. Apslēptie dārgumi

VIII nodaļa. Gaisma un ēnas ......

IX nodaļa. Kalngalā ........ :

Pēcvārds ;

Andersena dzīves un daiļrades ievērojamākās dienas....... , , , , ;

И. Муравьева АНДЕРСЕН

Издательство «Молодая гвардия». Москва 1961 Издательство «Лиесма», Рига 1968 На латышском языке

Redaktore Ļ, Hijimonoka. Māksi, redaktors V, Selkovs. Teliņ, redaktore Z. Kronberga, Korektore T. Pētersone. Nodota salikšanai 1968. g, 16. februārī. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 15, maijā. ' Tipogrāfijas papīrs Nr, 2, formāts 84Х1087з2- 8,58 fiz. iespiedi.; 14,05 uzsk. iespiedi.; 14,48 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 61 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21816-J2177. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139, Pasūt. Nr. 90.

8A(Dāņu)

7—6—3 1968-90

1

Odin, se! (Dan.)

Content

Muravjova Irina Andersens

Sērijā „Ievērojamu cilvēku dzīve" iznāk šādi darbi:

I NODAĻA ASINSSARKAN&S KOMĒTAS ASTE

II NODAĻA KURPNIEKA DĒLS CEĻ PILI

III NODAĻA BURVJU LAMPU MEKLĒJOT

IV NODAĻA ALADiNS MĀCĀS LATIŅU GRAMATIKU

V NODAĻA SPĀRNU IEVINGRINĀŠANA

VI NODAĻA CITAS SUGAS PUTNS

vii NODAĻA. APSLĒPTIE DĀRGUMI

VIII NODAĻA GAISMA UN ĒNAS

IX NODAĻA KALNGALĀ

PĒCVĀRDS

ANDERSENA DZĪVES UN DAIĻRADES IEVĒROJAMĀKĀS DIENAS

SATURS

1