Kalmanoka N.Kaļma Anna

Apburtais krekls

N.Kaļma

Apburtais krekls

IEVADS

Man rokā sudraba medaļa. Medaļā iegravēts cilvēka attēls skaistu, vīrišķīgu seju, apaļu micīti uz garajiem, cirtainajiem matiem. Tas ir Džuzepe Garibaldi, slavenais Itālijas varonis. Pirms simt gadiem Garibaldi uzvaras pār Itālijas ienaidniekiem atnesa viņa dzimtenei bri-vību. Pagāja gandrīz simt gadi, un partizāņu vienības, kurām bija piešķirts Garibaldi vārds, atsvabināja Itāliju no fašistiem.

Gan toreiz, tālajā senatnē, gan otrā pasaules kara laikā itāliešu tautas cīņās par brīvību piedalījās arī krievu ļaudis.

Lai es medaļu varētu labāk apskatīt, to no krūtīm noņēma ārsts Nikolajs Drjomins, ļeņingradietis, kurš strādāja kādā Sibīrijas slimnīcā. Viņš bija atlidojis uz Maskavu agrā pavasarī, lai piedalītos krievu partizāņu garibaldiešu salidojumā. Nikolajs Drjomins bija saņēmis vēstuli no sava itāliešu drauga un vārdabrāļa Nikolo. Aploksnē atradās cigoriņu lapiņa — no tiem pašiem cigoriņiem, kuri aug kalnos un lien laukā no sniega netālu no Nikolo būdas.

Cik daudz tu šodien tiec pieminēta, Itālija! Tavas jūras un tavi ziedi, tavas debesis un tavi kalni. Bet, pats galvenais, tavi ļaudis — vienkārši, atsaucīgi, dedzīgi kā naidā, tā mīlestībā.

— Vai atceries, kā Dženovā izdevās glābt fašistu mīnēto ostu?

— Bet vai tu atceries Belli ģimeni? Kādi brīnišķīgi vecīši! Un kādu polentu mums vārīja Belli māmiņa!

— Un atceries, kā mūsu Pāvels parādīja hitleriešiem dūrē samiegtu pīpi, bet viņi, domādami, ka tā ir pistole, atdeva ieročus un padevās?

— Un Červi tētiņu atceries?

Tad iestājas dziļš klusums, jo vīri atminas Červi tētiņu — Sirmgalvi, kas izaudzinājis septiņus dēlus varoņus. Viņa mājā patvērumu

atrada daudzi krievu karavīri, tie kopā ar Červi dēliem gāja cīnīties par Itāliju.

Un tur, lūk, pats Cervi tētiņš redzams uz ekrāna. Viņš sēž salmu krēslā zem kupla, červeļaina koka. Viņam ir tumša, iedegusi zemnieka seja un rokas klātas ar zilu dzīslu tīklu. Šīs rokas ir daudz strādājušas, tās ir turējušas lāpstu un āmuru, ieroci un arī sīku bērna rociņu. Červi tētiņam ir gausa, bet vēl arvien skanīga balss.

— Man vienmēr mēdza sacīt: «Tu esi varens ozols, kas izaudzējis septiņus zarus. Šie zari ir nocirsti, bet koks tomēr nav aizgājis bojā.» Ko tur teikt, skaists salīdzinājums. Tomēr pats gavenais nav ozols, bet gan sēkla, no kuras ozols izaudzis. Un šī sēkla — tās ir idejas, kuras cilvēkus vada.

Gara, kaila siena Redžo-Emilio šaušanas poligonā. Pie šīs sienas nošāva visus septiņus brāļus Červi. Arī daudzi no viņu krievu draugiem palika uz mūžīgu dusu Itālijas zemē. Dženovas kapos blakus Kristoforam Kolumbam atdusas krievu kalējs Fjodors Poļetajevs-Poetans, kas par varonību apbalvots ar Itālijas augstāko militāro goda zīmi — Zelta medaļu. Arī viņš, šis krievu cilvēks, bija garibaldietis.

Bet atgriezīsimies pie notikumiem, kuri risinājās pirms simt gadiem . ..

PĒTERBURGA

.

ĢENERĀĻA JESIPOVA NAMA

— Vai tu tur čabinies, auklīt? — jautāja miegaina balss.

— Es, Sašiņ, es, mīļais.

Iečīkstējās durvis. Ieslīdēja Pēterburgas rīta krēslā gandrīz nemanāma ēna — aukle Vasilisa.

— Vai tu jau uzmodies, mīļais?

— Ar ko tu tur sačuksties, auklīt? Cik pulkstenis? Un kāds laiks ārā? Kas jauns mājā? — vēl īsti neat-modies, tāpat kā kādreiz bērnībā, taujāja Aleksandrs.

Bija tik patīkami pastaipīties pa gultu, zinot, ka nav jāsteidzas uz lekcijām. Šodien ir 31. decembris, jaunā — 1860. gada priekšvakars, un universitātē sakarā ar gaidāmajiem svētkiem nodarbības nenotiks — tātad var mierīgi pavāļāties.

— īstu Jaungada laiciņu dieviņš mums atsūtījis: sniega piedzīts — taisni briesmas, cik daudz, un visu laiku vēl putina vienā putināšanā. Pulkstenis gan rāda jau diezgan daudz — laikam kādi desmit būs vai vēl vairāk. — aukle stāstīja juku jukām. — Mājās, lai slavēts dievs, viss kārtībā. Tikai vakar pievakarē, kad viņa augstība gatavojās doties pie grāfa, uz Vasiliju bija stipri noskaities: kādēļ neesot īsto apģērbu padevis. Plosījās tā, ka bail! Vasilijs jau gatavojās saņemt pērienu, bet vēlāk viss tāpat kaut kā nokārtojās. Tikai pavēlēja, lai acīs nerādoties. Pasauca Gerasimu.

Aleksandrs saknieba lūpas. Vienā mirklī bija pazudis tīkamais snaudiens, miera sajūta. Atkal! Atkal tēvs

«plosās»! Ak dievs, kad tas reiz beigsies! Un aukle Va-silisa, šī klusā, pazemīgā dvēsele, vēl apgalvo, ka «mājā, lai slavēts dievs, viss kārtībā»! Nelaimīgā!

Vasilisa tikmēr naigi rosījās pa istabu, pacēla grāmatas, kas bija izmētātas uz paklāja, atvilka smagos samta aizkarus, šo to piekopa.

— Atkal, kā redzams, lasījis līdz pašai ausmai... Tikai grāmatas un grāmatas! ... — viņa rūca. — Būtu pažēlojis savu galviņu, Aleksandr Vasilič . . .

Domādams savu, Aleksandrs izklaidīgi klausījās šai ierastajā purpināšanā.

— Jā, bet tu man vēl nepateici, ar ko tu tur aiz durvīm sačukstējies, — viņš pēkšņi atcerējās.

— Ar to pašu Ņikiforu, ar savu brālīti, — atsaucās Vasilisa. — Viņš šodien ieradās jau mazā gaismiņā.

— Ņikifors ir šeit?! — vienā mirklī Aleksandrs nometa segu un izlēca no gultas. — Ko tad tu nesaki, auklīt? Ņikifors atbraucis, droši vien kādas svarīgas ziņas atvedis, bet viņa man te par laiku stāsta! Un kā tur pa sādžu? Ko tad runā?

Aleksandrs jau ģērba mugurā halātu, jau dzīrās skriet pie atbraucēja.

— Nu pagaidi mazliet, pagaidi, karstgalvi! — Vasilisa viņu atturēja.— Ņikifors pats tūliņ ieradīsies šeit. Viņš auj kājas nost. Viņam, eku, pagasts iedevis jaunus zābakus, nu, un šis uzstiepis tos kājā, uz pilsētu braucot. Bet, izrādās, — tādi čīkstētāji, tīrās briesmas! Tā čīkst, ka visa māja skan, un man aiz bailēm dūša sagāja papēžos. Domāju, uzmodīsies vēl ģenerālis — ko tad iesāksim! No nelaimes neizbēgsi! Aizdzinu viņu uz saimes istabu. Bet par sādžu viņš pats tev, Sašiņ, grib pastāstīt. Tikai, pasarg dievs, kaut nu Gerasims vien neieraudzītu, ka viņš pie tevis slaistās... Tūlīt kungam pienesīs.

— Kad Ņikifors atnāk, tu nostājies pie durvīm un nevienu nelaid pie manis, — Aleksandrs izrīkoja. — Bet, ja Gerasims ierodas papā uzdevumā, pasaki, ka neesmu vēl piecēlies.

Augumā liels, straujš kustībās, Aleksandrs ar savu noslēgto sejas izteiksmi likās daudz vecāks par septiņ-

padsmit gadiem. Bālums, lielie vaigu kauli, kvēiās, drūmās acis zem platajām uzacīm — viss bija kā pieaugušam, kā izveidots uz visiem laikiem.

Bet, tiklīdz Aleksandrs atdzīvojās, kļuva jautrs, — pēkšņi atklājās zēns, zaļš, naivs sapņotājs, kas alka visa ļaunā, bija neiecietīgs pret jebkuru ļaunumu, stūrgalvīgs un augstsirdīgs.

Viņš tiešām tikai nesen bija atbrīvojies no mājskolotāja šveicieša mesjē Eviana aizbildniecības. Dīvaina parādība bija šis mesjē Evians niknā dzimtbūšanas aizstāvja ģenerāļa-auditora Jesipova namā, kuru pat viņa paša dienesta biedri kara tiesā dēvēja par «Akmens sirdi». Augumā maziņš un vājš, mesjē Evians bija īsts mājas labais gars. Aleksandrs, kalpotāji, piedzīvotājas, kas mitinājās sētas pusē, pat mazie kazacēni — visi, itin visi tīri instinktīvi sajuta, ka mājskolotāja neizskatīgā āriene slēpj milzīgus dvēseles spēkus, daudz cilvēkmīlestības, ka viņa krūtīs pukst vīrišķīga un cildena sirds.

Pie mesjē Eviana ļaudis nāca ar visām savām rūpēm un raizēm, viņam uzticēja mazus un lielus noslēpumus, viņa mezonīnā paslēpās no kunga dusmām. Un visiem — sākot ar aukli Vasilisu līdz pat sētas zēnam, — visiem šveicietis atrada gan gudru padomu, gan laipnību un uzmanību. Mesjē Evians bija uzņēmis sevī 1848. gada revolūcijas garu, un ne tikai vārdos, bet arī darbos viņš bija dedzīgs taisnības un visu cilvēku vienlīdzības aizstāvis. Dažu labu reizi ģenerāļa istabās noskanēja aizsmacis, nikns uzkliedziens, klupšus krišus skrēja no bailēm sajēgu zaudējušie kalpi, sačukstējās: «Atkal uz iecirkni sūta... Lika sadot rīkstes. Ai, kā pērs puisi, kaut nu dzīvs vien paliktu!» Grīļodamies no iecirkņa atgriezās izpērtie, nokrita kaut kur tumšā kaktā, un tur viņus sameklēja mesjē Evians un Aleksandrs. Līdzcietībā un šausmās zēns lūkojās uz šiem ļaudīm, bet mesjē Evians izmantoja gadījumu, lai modinātu savā audzēknī riebumu pret jebkuru varmācību, pret bagāto un stipro cilvēku cietsirdību un patvaļu.

— Kāpēc tu bērnu uztrauc, musjē? Bērnam galviņa sāks sāpēt, edz, actiņas jau sarkanas... — rūca aukle Vasilisa.

— O, tas nieks, tas ir lab, Vasilis, — sacīja mesjē Evians. — Cilvēk vajag būt ne tikai te, bet arī te ... —* Un viņš pieskārās pierei, bet pēc tam norādīja uz sirdi.

Aleksandrs savu audzinātāju dievināja un, neskaitot aukli Vasilisu, tas bija vienīgais viņam tuvais cilvēks, jo savu māti Aleksandrs neatcerējās (māte bija mirusi tūlīt pēc dzemdībām), bet tēvs viņam vienmēr palika svešs, tāls un briesmīgs.

Mesjē Evians deva savam audzēknim lasīt «Krusttēva Toma būdu» un «Mednieka piezīmes». Viņš atnesa Aleksandram Hercena «Žagatu-zagli» un Tolstoja «Bērnību» — tās bija grāmatas, kuras modināja zēna prātu un jūtas, lika ielūkoties apkārtnē, salīdzināt un izjust sašutumu. Zēns auga, un arvien vairāk viņā nostiprinājās pārliecība, ka ikviena īsta, liela cilvēka dzīves mērķis ir kalpot tautai. Viņš vēroja savu apkārtni un redzēja rupjās ieražas, spaidus, cietsirdību un tad nolēma stingri, reizi par visām reizēm: visu mūžu viņš cīnīsies, aizstāvēs taisnību, vienlīdzību, visu labo.

Universitāte, jaunie biedri, kurus viņš sev izvēlējās— atkal tas nenotika vis gadījuma pēc, bet mesjē Evi-ana ietekmē, — šo pārliecību nostiprināja Aleksandrā vēl spēcīgāk.

Universitātē valdīja ļoti liels satraukums. Jaunatne nezināja, ko darīt, ko iesākt: kad, kad beidzot atcels ienīsto dzimtbūšanas likumu, kas tik ļoti pazemo Krieviju, kad atbrīvos nelaimīgos dzimtcilvēkus, kad vienreiz pārveidos tiesu un padzīs visus mahinatorus un ku-kuļņēmējus, kad pārkārtos armiju?! Jaunās galvas loloja vispārdrošākos sapņus, viscildenākos plānus. Katrs profesoru vārds par reformām tika saņemts ar ovācijām, dzimtbūšanas likuma aizstāvjus bez žēlastības izsvilpa, izsludināja tiem boikotu, neapmeklēja viņu lekcijas. Dziesmas tika dziedātas tikai par brīvību, vienīgi tie raksti tika lasīti ar aizrautību, kuros bija runāts par tautas likteņiem, studentu koncertos ārkārtīgus panākumus guva dzejoļi, kuros bija rindas par brīvību.

Un Aleksandrs Eviana audzināšanas ietekmē uzreiz pievienojās šīs kustības jaunajiem vadītājiem, kļuva par vienu no dedzīgākajiem viņu vidū.

Tēva drausmā slava viņam bija jau zināma. Pēc ģe-nerāļa-auditora pavēles kareivjus dzina caurstroju, līdz nāvei dauzīja ar rīkstēm, izsūtīja katorgā. Jesipova vārds lika ļaudīm trīcēt un mest krustus.

Nikolaja I laikā ģenerālis vēl tā neplosījās, bija arī vēl negantāki dzimtkungi. Bet, kad Nikolajs nomira, Krievijā kļuva manāma pagaidām vēl nenoteiktu un ļoti mērenu reformu tuvošanās, sāka runāt par zemnieku atbrīvošanu, un tad Jesipovs sāka trakot. Ko vēl ne, dqjt vīžaiņiem brīvību! Tas taču būtu pasaules gals! Krievu muižniecības gals! Tas taču tūlīt izraisīs Krievijā revolūciju, simtkārt spēcīgāku un postošāku par to, kura notika Ludviķa laikā Francijā!

Un ģenerālis sāka akli nīst pat «vismērenākos» liberāļus. Studenti, profesori — visi, kuri alka pārmaiņu, kļuva par viņa niknākajiem ienaidniekiem. Doma, ka viņa miesīgais dēls, viņa Aleksandrs mācās šai dumpīgajā iestādē, satiekas ar jaunā novirziena ļaudīm, nedeva ģenerālim miera. Jesipovs meklēja sazvērestību arī savā mājā un atrada to — tas bija mesjē Evians. Sen jau viņš bija atlaidis mazo, drosmīgo šveicieti, bet nekādi nespēja iznīdēt brīvības garu, kas bija palicis un stingri iesakņojies Aleksandrā.

Tagad gandrīz vai katra sastapšanās ar dēlu, katra saruna vienmēr beidzās ar eksploziju. Un arī pašreiz, ja tēvs uzzinās, ka pie Aleksandra atnācis delegāts no sādžas, būs pamatīgs negaiss. Ai, kā gan to veiklāk varētu iekārtot, lai viņš neuzzina — citādi var ciest pilnīgi nevainīgi ļaudis! Ņikifors par katru cenu jāieved slepus, jāpaslēpj ...

— Nu tad tu, auklīt, pati padežurē pie durvīm, — Aleksandrs vēlreiz sacīja auklei.

Viņš sāka nemierīgi skraidīt pa istabu, atrāva vaļā loga aizkarus, piespieda pieri pie stikla.

Iela šai rīta stundā bija tukša un klusa. Garām pabrauca ierēdnis kamanās, aizauļoja kurjers ar depešām, aiztipināja divas vecenītes noplukušos mētelīšos, acīm redzot, uz baznīcu.

Aleksandrs izklaidīgi skatījās, kā pretējā namā pelēkā rīta dēļ aizdedz sveces, kā pa sniegotajiem

jumtiem lēkā kovārņi. Viņa domas bija aizklīdušas tālu, kad pie durvīm kāds klusu piegrabinājās.

— Tu, Ņikifor? Nāc iekšā, nāc iekšā...

Aukle iestūma brāli pa durvīm, bet pati nostājās «sardzē». Savās biezajās, baltajās zeķēs nedzirdami soļodams, ienāca liels, kaulains zemnieks rudu bārdu un tādu pašu gudru, vērīgu skatienu kā Vasilisai. Tas bija Jesipovu Pleskavas sādžas stārasts Ņikifors Glotovs. Aleksandrs neredzēja viņu pirmoreiz. Vēl tad, kad mājā dzīvoja mesjē Evians, Ņikifors, iebraukdams pilsētā ar lauku labumiem, vienmēr ieradās arī jaunā kundzēna istabā. Te viņš aizlūdza par kaimiņu, kuru ģenerālis pavēlējis ārpus kārtas atdot rekrūšos, te atkal rūpējās, lai kāda zemnieka ģimeni nepārdod šķirti. Reti kad Aleksandram izdevās tēvu iežēlināt, panākt, lai viņš atsauc cietsirdīgo pavēli. Un tomēr Ņikifors, sākumā pēc māsas Vasilisas stāstījuma, bet vēlāk arī pēc paša novērojumiem, uzskatīja kundzēnu par vienīgo «aizstāvi» un «cerību».

— Viņš, tas kundzēns, ir pavisam vienkāršs, — stārasts stāstīja saviem sādžiniekiem, — īsta spēka viņā vēl nav, bet aug līdzjūtīgs, saprot cilvēku.

Pie šī zēna, kas «saprot cilvēku», viņu bija atsūtījis pagasts arī tagad, kad visus lauku ļaudis bija satraukušas baumas par tuvo brīvlaišanu.

Ņikifors pārkrustījās mazās svētbildītes priekšā, kura bija pakārta virs dīvāna, un jau gatavojās skūpstīt kundzēnam roku, bet tas atvairījās:

— Lai nu paliek, Ņikifor, lūdzu, man tas ļoti nepatīk. Stāsti drīzāk, kas tur pie jums Kapalos notiek. Kādēļ esi šeit ieradies? Vai aukle taisnību stāsta, ka atbrauci pie manis?

— Patiesību, skaidru patiesību, Leksandr Vasilič, — Ņikifors atbildēja pleskavieša ātrajā runā. — Pie jums, Leksandr Vasilič, pagasts sūtīja. Tikai jūs, kungs, cita neviena mums, tumšajiem ļautiņiem, nav, kas kaut ko izskaidrotu. Atļaujiet atgādināt, viņgad jūs mums, zemniekiem, stāstījāt, it kā brīvlaišana neesot vairs tālu, it kā cars saviem palīgiem jau esot pavēlējis ukazu par

brīvlaišanu sagatavot. Nu un tagad visapkārt par to vien runā.

— Ko tad pie jums par brīvlaišanu runā? — Aleksandrs viņu nepacietīgi pārtrauca.

— Dažā vietā runā, bet dažviet jau____— Ņikifors iz-

leiksmīgi parādīja ar roku. — Protams, tur, kur iet pāri spēkiem.

Aleksandrs ar skatienu ieurbās viņā:

— Ko? Dedzina? Sit muižniekus?

Ņikifors mazliet pasmīnēja:

— Sist jau vēl nesit, kundziņ, tādas lietas vēl nav nolikušas. Bet dažviet klaušās neiet, dažviet jau pērnvasar sievas uz kungu namu nelaida, bet citur tiešām arī dedzina. Pokrovkā, atļaujiet, kungs, ziņot, rijas nodedzināja. Ari Navrockas kungu pabiedēja ar sarkano gaili — nosvilināja klētis. Protams, tauta tumša, visi runā, it kā muižnieki stipri esot pret caru, brīvlaišanu aizliedzot. Nu jūs gan, Leksandr Vasilič, neņemsiet ļaunā, ka apgrūtinu jūs ar mūsu zemnieku būšanām. Piedodiet, dieva dēļ, bet, izņemot jūs, mums nav pie kā griezties. Tikām gājuši pie galdnieka Kondrata, viņš mums lasītpratējs, tāpat kā es, tomēr nekā prātīga pateikt nevarēja. Griezāmies arī pie ķestera, tad vēl pie kādas vecmeitas, lielas grāmatnieces, tie tikpat nekā nezināja. Tad mūsējie aizgāja pie popa un atkal atgriezās tukšā — vai nu pie popa taisnību uzzināsi? Tam tikai šnabīti pienes un apdāvini, bet viņš tev tā sajauks galvu, ka nekā pie skaidrības vairs netiksi. Tad es teicu mūsu zemnieciņiem: «Jaunais kungs taču vienmēr pret mums, saviem kalpiem, bijis žēlīgs. Varbūt arī šoreiz neatteiks.»

— Nu, protams, protams! — Aleksandrs viņu pārtrauca. — Tu taču zini, Ņikifor, ka es vienmēr esmu gatavs jums visiem palīdzēt, kā vien spēju ...

— Kā tad, tā es arī mūsējiem pateicu, — Ņikifors atsaucās. — Parādiet dieva žēlastību, Leksandr Vasilič, paskaidrojiet mums, tumšajiem ļautiņiem, ko mēs varam gaidīt. Vai mums tiks dota brīvība, vai ari muižnieku kungi pielauzīs caru, nejaus tautai uzelpot?

Un Ņikifors palūkojās uz jauno kungu ar tik lūdzošu skatienu, tik cerību pilns, ka tas iekšēji nodrebēja.

— Ak, ko nu es tev varu pateikt, Ņikifor! — viņš iesāka satraukts, sāpīgi saviebdamies. — Es saprotu, cik tas jums visiem svarīgi, bet arī es pats vēl nekā īsti nezinu. Varbūt pajautāt tēvam? Domāju, ka ne tēvs, ne viņa draugi vēl nevarēs nekā noteikta pateikt. Ir zināms vienīgi tas, ka cars nodibinājis kaut kādu komiteju un šai komitejai ir jāizdomā un jāizlemj, kā labāk izdarīt brīvlaišanu — atcelt dzimtbūšanu tā, lai būtu izdevīgi kā zemniekiem, tā arī muižniekiem. Viss tiek turēts lielā slepenībā, un, kad to izlems, neviens nezina.

Ņikifors nokremšļojās.

— Vai drīkstu jautāt, kas tad šai komitejā sēž? Senatori vai muižnieki?

— Tu nu, brāl, pie pašas saknes ķeries, — Aleksandrs dzīvi atsaucās. — Redzi, arī es pats un vēl daudzi citi esam dzirdējuši, it kā tie spriedēji esot tādi augstmaņi, kuri ienīstot pat domu par zemnieku brīvlaišanu, it kā viņi tādēļ arī sagudrojot visādus sarežģījumus un novilcināšanu, biedējot caru un visādi šo lietu bremzējot.

— Un mūsu kungs Vasilijs Aleksandrovičs droši vien arī ir šai komitejā? — Ņikifors uzmanīgi iejautājās.

Aleksandrs neviļus nosarka.

— Nē, tēvs tur nepiedalās, — viņš sacīja, acis nodūris. — Tu... tu gluži bez pamata tā esi iedomājies, Ņikifor. Tēvs šai lietā nepiedalās, dodu tev savu goda vārdu.

Stārasts skumji pasmējās.

— Nemaz nedievojies, Leksandr Vasilič! — Viņš pēkšņi pārgāja uz «tu». — Ja ne pats kungs, tad noteikti viņa draudziņi tur spriedelē, kā tādiem kā mēs uz mūžu mūžiem tās pašas sakas kaklā atstāt, kā dzelzs ķēdē piesiet. To nu es tev skaidri pasaku, vai nu tu dievojies vai ne.

Ņikifors to pateica tik pārliecināti, ka Aleksandrs neiedrošinājās iebilst. Neviļus viņu pārsteidza stārasta pareizā nojauta: komitejā patiesi par priekšsēdētāju Bija vecs tēva draugs — grāfs Paņins, sensens dzimtbūšanas piekritējs un sargātājs.

Paklausies, ko es tev teikšu, Leksandr Vasilič, — Ņikilors turpināja tikpat drūmi. — Veči to vien stāstā: n.iv.i laikā ļaudis devušies stepē pie Pugačova, dedzinājuši muižas un paši sev izcīnījuši brīvību. Protams, Pu-gačovu cari nobendēja, tautu atkal iekala važās, bet atmiņu dzelžos ieslēgt nevar! Tauta visu atceras. Mums tikai saka: «Dabūsiet brīvību, tikai pagaidiet vēl mazlietiņ, iedos jums zemīti, no nodokļiem atsvabinās, strādā tad pats priekš sevis, ej, kur vien gribi.» Runāt runā, bet paši velk garumā, tautai nekā nedod. Taču tauta, zini, gaida, gaida, bet reiz pagurs gaidīt...

— Un, ja pagurs, ko tad? — sirdij pamirstot, jauta ja Aleksandrs.

Šķita, ka viņš tikai nupat ir ieraudzījis un sapratis šo savā priekšā stāvošo rudbārdaino zemnieku.

Ņikifors uzmeta skatienu jaunajam kungam:

— Ja pagurs, tad ...

Viņš nepaguva pabeigt — aizelsusies ieskrēja pārbiedētā Vasilisa.

— Ņikifor, ej nu projām no šejienes, ej nu mudīgāk! Bet tevi, Sašiņ, papiņš sauc. Pavēlēja, lai nākot tūlīt. — Viņa sasita rokas un sāka steidzīgi čukstēt: — Vai manu dieniņ, būs nelaime, mana sirds to paredz! Tā čūska, tas Gerasims uzodis par tevi, — viņa pievērsās Ņikiforam. — Un tas viss tavu nolādēto zābaku dēļ! Ieraudzīja tos saimes istabā zem sola: «Kam tie zābaki?!» Te kā par nelaimi pagadījies Kost ja — kaza-cēns: «Ņikifora zābaki. Ņikifors pirmīt no sādžas atbrauca.» — «Un kurp tad viņš rīta agrumā bez zābakiem aizgāja?» — «Pie jaunkunga Vasilisa viņu ieveda.» Nu un Gerasims tūliņ — ziņot ģenerālim... Vai manu, tas nu gan mums galvas noraus! — Vasilisa izmisusi atmeta ar roku.

— Diezgan, auklīt, beidz vaimanāt.

Aleksandrs steidzīgi sapogāja studenta svārkus ar zilo apkakli. Pārbaudīja vēl spoguļa priekšā, vai visas pogas ciet, vai viss ir pēc formas. Viņš jutās smagi un

neveikli, manīdams sev pievērstu Ņikifora pētījošo, visu saprotošo skatienu. Vienīgi stārasts bija mierīgs.

— Tu pagaidām ej, draugs, — Aleksandrs viņam sacīja. — Mēs vēl redzēsimies, un tad es tev visu paskaidrošu.

Ko īsti Aleksandrs gatavojās savam dzimtcilvēkam paskaidrot, to viņš ari pats nezināja. Bet par šiem vārdiem viņš vēl ilgi kaunējās.

EKSPLOZIJA

Satrauktu un nemierīgu sirdi Aleksandrs devās pie tēva. Vēsts, ka dzimtmuižās jau sākušies ugunsgrēki, Ņikifora zīmīgie vārdi par Pugačovu un par to, ka «tauta gaida, gaida, bet reiz pagurs gaidīt», viņu gan biedēja, gan ari pildīja ar līksmi. Tūlīt, ne brīdi nevilcinoties, jāskrien uz Vasilija salu pie Drjominiem, viss jāizstāsta un kopā jāapspriež, ko tagad darīt. Visdrīzākajā laikā uzliesmos revolūcija, ilgotā, sen gaidītā revolūcija, par kuru tik daudz sapņots kopā ar mesjē Evianu un tik daudz runāts studentu sanāksmēs. Pavisam nelaikā tagad šī saruna ar tēvu! Un saruna, protams, nebūs no vieglajām. Tēvs, kā vienmēr, sākumā centīsies runāt ļoti loģiski un atturīgi, bet pēc tam atkal, kā parasti, neizturēs līdz galam, sāks uztraukties, skaisties, kliegt.

Attiecības pasliktinās ar katru dienu, ar katru ģenerāļa tikšanos ar dēlu. Arī pagājušo nedēļu bija skandāls, kad ģenerālis sāka runāt par universitāti, par to, ka tur jauniešiem iepotējot «brīvas domas» un ka šī brīvdomība novedīšot viņus visus, tai skaitā arī Aleksandru, katorgā. Aleksandrs toreiz bija tēvam kaut ko iebildis — un tad tik gāja vaļā! Nu un šodien tēvs, protams, atkal dusmosies, kliegs, īpaši, ja Gerasims ir sapļāpājis par sādžas delegātu.

Par visu to domājot, Aleksandru jau iepriekš pārņēma niknums.

Spoguļos atainodamies, viņš gāja pa lielajām parādes Istabām. Gar sienām saltā, militārā kārtībā bija izvietoti krēsli ar cietiem atlasa spilveniem. Visu laiku Aleksandram nāca pretī kalpi rūpju pilnām sejām: mājā no-11ka priekšsvētku kopšanās. Stipri smaržoja pēc terpentīna un vaska, lielajā zālē divi no saimes ļaudīm, lapodami pa gridu, spodrināja parketu. Jaunākais sulainis Nikolajs, uz kāpnītēm stāvēdams, pārbaudīja lampu un sienas svečturu degļus, ielika sveces un noslaucīja lampu kupolus. Bufetes istabā izrīkoja Gera-sims: viņa uzraudzībā tika tīrīts un mazgāts sudrabs un kristāls — nams gatavojās rīt saņemt Jaungada viesus. Gerasims īgni palocījās Aleksandram.

«Jau paspējis pienest par Ņikiforu, nelietis tāds!» Aleksandrs tik tikko nepateica skaļi, naidīgi pablenz-dams uz sava sensenā ienaidnieka bakurētaino seju.

Ģenerālis bija savā kabinetā.

Viss šai lielajā, drūmajā telpā likās atbilstošs tās saimniekam: auksts, smags, militāra gara piesātināts. Rakstāmgalds bija plats kā kaujas apmācību laukums, krēsli ar cietām atzveltnēm — šeit nevarēja ne ērti atbalstīt elkoņus, ne omulīgi atlaisties. Masīva bronzas lampa uz marmora kājas, zelta ietvarā portrets — mirušais cars Nikolajs I skaistu un cietsirdīgu seju — tas viss līdz pat sīkumam bija Aleksandram pazīstams, viss izraisīja viņā naidu, un, tāpat kā bērnībā, baiļu tirpas sāka lodāt viņam pa muguru.

Ģenerālis sēdēja pie galda ļoti taisns un stīvs. Aleksandrs paspēja ievērot, ka tēvs ir jau formas tērpā ar uzplečiem un zelta uzšuvēm uz apkakles un piedurkņu atlokiem. Pie kakla Vladimira krusts, pie krūtīm — svētās Annas zvaigzne — acīm redzot, ģenerālis gatavojās izbraukt. Jaunais panaivais sulainis Antons, kas nesen bija paņemts no sādžas, rokas gar sāniem izstiepis, stāvēja ģenerāļa priekšā.

Aleksandrs redzēja, ka puisis dreb pie visām miesām.

— Ko tu, lops, nobendēt mani biji sadomājis? — ģenerālis jautāja viņam klusē balsī. — Kādēļ tu aizšaujamo aiztaisīji? Ar tvanu gribēji nosmacēt? Vai tu pats to izdomāji, kustoni?

— Es tikai nupat kā aiztaisīju, lielskungs, — Antons nošļupstēja.

— Klusē, nelieti! Un cik nav runāts par to, lai neviens neuzdrošinās saukt mani par lielkungu! Es esmu jūsu ekselence, vai saprati, tu stulbeni?

— Tieši tā! — čukstēja Antons.

Ģenerālis rāmā garā uzrakstīja kaut ko uz papīra gabaliņa, apbārstīja rakstīto ar smiltīm no smiltnīcas un sniedza Antonam:

— Otrā janvāra rītā aiznesīsi to iecirkņa uzraugam. Pateiksi, ka ģenerālis pavēlēja tevi nopērt.

— Klausos, jūsu ekselence, — atkal tikko dzirdami nočukstēja Antons.

Aleksandrs gandrīz tikpat bālu seju kā kalps piegāja pie tēva.

— Mon père, es jūs lūdzu ... — viņš iesāka. — Lūdzu, mon père ...

Ģenerālis pagriezās savā krēslā:

— Nu kas tad ir? Ko tev vajag? Atkal jaucies tur, kur tev nav nekādas daļas?

Aleksandrs nodūra galvu un apklusa, domās sevi nolādēdams. Viņa iejaukšanās lietu varēja tikai pasliktināt: Jesipovs necieta, kad, viņa paša vārdiem izsakoties, dēls parādīja «nevajadzīgu sentimentalitāti».

Antons rīkojās ar krāsns durtiņām. Viņš tā trīcēja, ka durtiņas saskardamās žēlabaini trinkšķēja.

— Ko tu tur klaudzini, nejēga? — ģenerālis atkal iekaisa. — Esi pabeidzis, lasies prom! Un uzvelc livreju, tu sādžas putnu biedēkli!

Pa kaklu pa galvu Antons izmetās no kabineta. Beidzot ģenerālim labpatika palūkoties uz dēlu.

— Nu labrīt!—viņš sacīja joprojām īdzīgā balsī, kad Aleksandrs piegāja noskūpstīt viņa spēcīgo, vēl jauneklīgo roku. — Kā gulēji? Ko vakar darīji? Kur biji?

Uz šādiem jautājumiem ģenerālis nekad negaidīja atbildi. To Aleksandrs zināja, tāpēc viņš arī neatbildēja, gaidīdams, kas tēvam no viņa vajadzīgs.

— Vai beidzot esi izlēmis, kur sagaidīsi Jauno gadu? — ģenerālis viņam jautāja. — Varbūt brauksi

man līdzi pie kņaza Pjotra Sergejiča? Tur viss būs i7i petit comité, bet sabiedrība patīkama: Šelomovi, Arapovi, abas tavas māsīcas — Dollija un Kēta.

Aleksandrs nodūra galvu.

— Es nevarēšu, mon père, — viņš sacīja, uz tēvu neskatīdamies un tomēr redzēdams viņu — muskuļainu, spēcīgu, ar spožām, dziļi dobumos iegrimušām acīm.

— Es taču jums jau pirms dažām dienām sacīju, ka esmu ielūgts pie brāļiem Drjominiem Vasilija salā. Jaunākais Drjomins mācās fakultātē kopā ar mani.

Ar pirkstu kauliņiem ģenerālis nobungoja pa galdu kaut kādu militāru maršu.

— Vai tiešām nebrauksi pie kņaza? Tu taču esi liels dejotājs, un tur būs dejas, jaunkundzes no labākajām ģimenēm.

— Es jau sen vairs nedejoju, mon père. Pie tam kņaza namā vienmēr ir neciešami garlaicīgi. Viss tik salti un cienīgi...

— Ja vajadzīgs lietas labā, tad var kādreiz arī pagar-laikoties, — tēvs atcirta. — Protams, ar varu es tevi nespiežu, Aleksandr, — viņš sacīja izsmejoši. — Katrs cilvēks pats atrod sev vidi: viens izvēlas paziņas starp pieklājīgiem, ievērojamiem cilvēkiem, labāko aprindu ļaudīs, bet cits vērtē augstāk kaut kādu raznočincu, pļēguru un žūpu šaubīgo sabiedrību ...

— Piedodiet, mon père ...

— Un kas tad tā, saki, lūdzams, tev ir par sabiedrību? — ģenerālis turpināja. — Kaut kādi Konkini, Drjomini, Šapkini, Lapkini... Kur gan tev radusies tieksme uz līdzīgiem salašņām? Starp citu, es to zinu, ļoti labi zinu, no kurienes! — viņš pats sevi pārtrauca.

— Tas viss cēlies no viņa, no tava dievinātā mesjē Evi-ana, no šī nožēlojamā plikatas, kuru es pats izraudzījos! Labi gan viņš ir atmaksājis par manu labdarību! No viņa tu esi ieņēmies visas šīs jaunmodīgās idejiņas. No viņa ir arī tava nepaklausība un tieksme satikties ar visādiem blēžiem!

Aleksandrs aizsvilās:

— Jūs esat netaisnīgs, tēvs! Mesjē Evians bija pats godīgākais un cēlākais cilvēks. Es būtu pēdējais nelie-

tis, ja sacītu par viņu kaut vienu sliktu vārdu. Un ari jūsr mon père, es lūgtu...

— Es ceru, ka tu netaisies man aizrādīt, ko un kā runāt? — Jesipovs uzsita ar roku uz galda. — Neesmu tādēļ tevi šurp saucis. Esi tik laipns un paskaidro — kas tas ir par notikumu ar ugunsdzēsējiem, par kuru visa pilsēta runā? Kņazs Pjotrs Sergej ičs man vakar stāstīja, it kā jūsu studenti esot uzsākuši īstu dumpi, it kā arī tu tur esot iejaukts, tavu vārdu viņš bija lasījis ziņojumā...

— Nekāda dumpja nav bijis, mon père, — Aleksandrs negribīgi iesāka. — Aizdegās māja, kurā dzīvoja mūsu biedrs Konkins. Un mēs tad aizskrējām uz ugunsgrēka vietu palīdzēt viņam izglābt to, kas vēl iespējams. Bet tad pēkšņi atbrauca ugunsdzēsēji, sāka mūs spiest atpakaļ, grūstīties, lamāties. Viens kaut kāds nelietis pat iedrošinājās pacelt roku pret Konkinu. Protams, mēs tūlīt griezāmies pie virsnieka. Pieprasījām, lai viņš neģēli soda pēc nopelniem. Taču viņš nevis sodīja, bet gan vēl vairāk uzkūdīja mums savus ļaudis. Nu, tad mēs vairs neizturējām un sākām ar viņiem plūkties. Un dabūja tad viņi ari no mums pa krietnam!

To atceroties, Aleksandrs nosmīnēja un pavicināja dūri gaisā.

Ģenerālis nicīgi saviebās.

— «Pa krietnam», «sākām plūkties»! Nu, brālīt, esi tu gan samācījies no tiem saviem Konkiniem vārdiņus! Tātad tā ir patiesība, ka Jesipova dēls kaujas ar ugunsdzēsējiem kā piedzēries zemnieks? Es pat nezinu, ko lai saku kņazam Pjctram Sergejičam, ja viņš man atkal pajautā.

— Nu tā arī pateiciet, papa, kā bija, — droši sacīja Aleksandrs. — Viņi taču vienmēr mēģina no mušas iztaisīt ziloni.

— Kas tie «viņi» tādi ir, cienītais? Par ko tev īsti pašreiz labpatikas runāt šādā nepieklājīgā tonī? — ģenerālis viņu nikni pārtrauca.

Viņš piecēlās no galda un sāka skraidīt šurp turp pa kabinetu, gluži tāpat kā Aleksandrs pirms pusstundas. Vēl daudz kas tēva manierēs atgādināja dēlu.

Vai tad universitātē jūs māca tā godāt valdnieka h/I iramos kalpus? Ko jūs tur īsti darāt, lekcijas klaušinos vai ar valsts varas kritizēšanu nodarbojaties? — ģenerāļa saniknojums bija sasniedzis savu augstāko pakāpi. — Viss ļaunums, kā es redzu, ir tai jūsu universitātes audzināšanā. Tur jūsu galvas piebāž pilnas <11 dažādām sentimentālām idejiņām, kuras nekad un nekur dzīvē nebūs pielietojamas. Jebkurš gvardes junkurs ir daudzkārt gudrāks un tālredzīgāks par jums, skribentiem.

— Bet, mon père, arī mēs taču nākotnē gribam būt noderīgi savai tēvzemei, saviem līdzpilsoņiem... — Aleksandrs mēģināja izskaidrot. — Mēs sapņojam...

— Sapņojat kļūt derīgi līdzpilsoņiem? To sapņo tavi Konkini un Lapkini? — ģenerālis iesprauslojās. — Vai tu tikai neiedomājies, ka šiem taviem salašņām ļaus Krievijā valdīt? Varbūt tu fantazē, ka tā notiks? Ak, es zinu, par ko tu domā! Man sen jau zināmas visas jūsu runas Vasilija salā... Nu tad iegaumē arī tu: es četrdesmit gadus ar sirdi un dvēseli uzticīgi kalpoju saviem valdniekiem, un es nepieļaušu ...

— Uzticīgi kalpot cietsirdīgiem despotiem — tā nav nekāda lielā varonība, — Aleksandrs nomurmināja.

To viņš pateica ļoti klusu, bet ģenerālis dzirdēja. Ordenis pie viņa kakla sāka raustīties, un tāpat lēkāja arī viņa ādamābols.

— Tu puišeli, tu absolūtā nulle, iedrošinies tā runāt par nelaiķi valdnieku! Nopulgot viņa piemiņu kā kaut kāds sarkanais nelietis! — ģenerālis smagi atvilka elpu. — Nu, kā redzams, lieta jau pārāk tālu aizgājusi. Tatad tā ir taisnība, ko man šorīt, ziņoja Gerasims: tu paslepen man aiz muguras musini manus zemniekus sacelties, gatavo dedzināšanas, dumpjus!

— Ak tā, jūsu Arakčejevs, jūsu mājas spiegs, ir paguvis nosūdzēt? Es jau to nojautu! — Arī Aleksandrs pacēla balsi. — Ar savu cietsirdību jūs pats novedat ļaudis līdz dumpim. Un, ja tie nelaimīgie izdarīs kaut ko, lai tuvinātu savu atbrīvošanu, tad jūs pats pirmais būsiet pie tā vainīgs. Nav iemesla vainot mani un manus biedrus!

Aleksandrs gandrīz neapjēdza vairs, ko runā. Dzelžaina roka satvēra viņu pie elkoņa.

— Ak tad tā tu esi sācis runāt? — ģenerālis sacīja čukstus. — Vai to tu ari zini, ka es šai pašā mirklī varu nodot tevi žandarmiem, ietupināt uz mūžu cietumā, ieslēgt važās...

— ... vai arī izdzīt caur stroju, lai mani per ar rīkstēm, kā pēc jūsu pavēles līdz nāvei ir pērti simtiem kareivju, — Aleksandrs tāpat čukstus turpināja. Viņam trūka elpas. — Es... man ir kauns nest Jesipova vārdu! Tas irjbendes vārds!

— Arā! — ģenerālis strauji pieveda dēlu pie durvīm, sažņaudza viņam plecu. — Arā! Tu vairs neesi mans dēls!

Aleksandrs izskrēja no kabineta.

PROM NO MĀJAS!

Aiziet no mājas tūlīt pat, šai pašā brīdī, neatlikt to uz vēlāku laiku! Skriet, vienalga, kurp, kur tikai acis rāda! Ne stundu vairs nepalikt despota namā, despota, kurš saucas par viņa tēvu! Neņemt līdzi pat nieku no tā, kas pieder tēvam. Kaut arī viņu sagaidītu trūkums un bads — tas viņu nebaida. Viņš ir jauns un vesels, viņam ir stipras rokas un arī kādas nekādas zināšanas. Varēs pasniegt svešvalodu stundas, vēsturi, literatūru. Desmitiem studentu taču dzīvo patstāvīgi, tādi, kuriem nav nedz muižu, nedz tēvu ģenerāļu! Kaut arī viņi valkā satina kreklus, nevis Holandes linaudekla veļu, tas taču nepadara viņus ne sliktākus, ne arī dumjākus. Protams, māsīca Dollija, sastapdama viņu salāpītā šinelī, aizgriezīs savu jauko deguntiņu, bet ne jau tas ir galvenais! Galvenais ir tas, ka tagad, dzīvojot patstāvīgi, pats par saviem sūri pelnītiem līdzekļiem, viņš beidzot varēs iepazīt dzīvi. «Siltumnīcas stāds» — tā viņu zobgalīgi bija nosaucis Mihails Drjomins. Nu ko, tagad «siltumnīcas stāds» parādīs, ko viņš spēj! Un varēs darīt kaut ko derīgu, nepieciešamu, piemēram, apmācīt fabrikas strādniekus grāmatā, kā to dara jaunākais

hrjomins, varēs lasīt viņiem politekonomiju, vēsturi. Hei, dzīvojot šeit, šai mājā* viņš nekad nespēs ziedot sevi tautas interesēm. Tēvs to nekad nepieļautu. Bet cik Briesmīgi viņš kliedza: «Arā! Tu vairs neesi mans dēls!»

Tēva balss vēl skaidri skanēja Aleksandra ausīs. Līdz pašam vakaram jaunais Jesipovs nogulēja, aizgriezies pret sienu. Vairākas reizes uz pirkstgaliem ienāca «mkle, čukstus uzrunāja, aizskāra pie pleca — viņš neatsaucās. Aukle ienesa brokastis, pusdienas, tad vakariņas— viņš ēdienu neaizskāra. Bija jau vēls. Aleksandrs aizdedza sveci, drudžaini sāka rakņāties pa sekreteru — lur atradās mazliet naudas, ko viņam bija atstājusi māte. Pirmajam laikam pietiks, bet vēlāk — tad jau redzēs.

Atkal ienāca Vasilisa. Pēc viņas sejas Aleksandrs noprata, ka viņa visu zina.

— Tu aizej, Sašiņ? Iesi Jaungadu sagaidīt? Vai vēlu būsi mājās? — Viņa centās pati sevi mānīt. Bija baisi skatīties patiesībai acīs.

— Es nezinu, auklīt, nekā nezinu. Var būt, kajiemaz neatgriežos. Tu taču dzirdēji, ko viņš sacīja: «Arā no manas mājas!» — Aleksandrs saraustīti atbildēja.

— Sašiņ, manu mīlulīt, nu kā tad tu iesi prom no savas mājas? Apdomā, mīļais, pažēlo kaut vai mani. Man taču tu esi kā dēliņš mīļš! — Aukle sāka skaļi^ raudāt. — Mūsu ģenerālis ir ātrs, bet vēlāk dusmas pārskries, tad nožēlos, ka tev pāri nodarījis.

— Man viņa žēlošanas nevajag. Nekā man no viņa nevajag! Bet tevi, auklīt, es ņemšu pie sevis. Tikai apskatīšos, iekārtošos un tūlīt saukšu pie sevis, nemaz neuztraucies. Tu taču neesi viņa, bet gan māmiņas, es tevi atlaidīšu brīvībā. — Un viņš karsti noskūpstīja aukles vecos, asarām noplūdušos vaigus.

Un tagad Aleksandrs jau soļo pa piesnigušo Goroho-vajas ielu uz Admiralitāti. Padusē viņam apaļa ādas ceļasomiņa ar nedaudzām nepieciešamām mantām.

— Padebeši jūk un jaucas,

Mēness mirdza spokainā Sniega vāliem cauri spraucas,

Spīd kā drūmā kupenā, —

mehāniski, soļojot taktī, Aleksandrs atkārto. Viņš jau gribēja pasaukt važoni, bet tūlīt aprāja sevi: «Iztikšu tāpat. Jāpierod iet kājām. Tagad es vairs neesmu ģenerāļa dēls, bet gan nabaga studiozs.»

Ielā slīpi lidoja sniegs, asi kapāja seju, līda aiz apkakles. Apkārt vientuļajai laternai uz stūra gluži kā knišļi riņķa dejā virpuļoja sniega pārslas. Viens otru pieturēdami, aiztenterēja divi krogusbrāļi. Pie kādas pazīstamas savrupmājas apgaismotās ieejas rindā stāvēja karietes. Kučieri trieca par kaut ko, plaukšķināja dūraiņus, spēkojās, lai kaut kā sasildītos. Nosarmojušie zirgi salā kūpēja un brīžiem viegli nodrebinājās. Savrupmājā klusu un liegi sāka skanēt mūzika. Ar kaut kādu īpašu, smeldzošu asumu Aleksandrs uztvēra katru sīkumu. Lūk, tur piebrauca vēl viena kariete, livrejā ģērbies sulainis ar troksni nolaida pakāpsli, manierīgi atrāva durtiņas, un tad uz tepiķa, kas bija izklāts pie ieejas, izspurdza augumiņš kažokādas rotondā un kapucē. Aleksandrs vēl paguva ieraudzīt šauru kājiņu balles kurpītē. No mājas vēl skaidrāk un smeldzīgāk skanēja modē esošais Strausa valsis. «Jaungada balle pie Kaveckiem...»

Un pēkšņi Aleksandrs skaudri sajuta sevi vientuļu, nevienam nevajadzīgu. Jaungada nakts... Visi līksmo, vēl viens otram laimi un panākumus. Vienīgi viņš, kuru paša tēvs padzinis no dzimtās mājas, pamests klīst pa ielām.

— Padebeši jūk un jaucas ... —

viņš atkal sāka murmināt, lai nebūtu jāraud. Nu, nē, nē, nost ar šīm vājībām, nost ar šo apkaunojošo mazdūšību! Viņš spēs ar sevi tikt galā, spēs būt pavisam pieaudzis un stiprs, kļūs par īstu viru.

Aleksandrs pasita ceļasomu ērtāk padusē un sapurinājās. Klāt arī Admiralitāte, bet tālāk — Pils tilts. Ziemas pils otrā stāva logos mirdz ugunis. Cara kabinets? Var būt, ka tieši šodien, Jaungada naktī, cars beidzot izlems dot savai tautai brīvību? Bet varbūt viņš pašreiz dejo galma ballē un nepavisam nedomā par tādiem kā

Ņikilors, kā sulainis Antons, kā salā sastingušie kučieri?

Policists pie sargbūdas mehāniski izstiepjas kā stīga .ludenta šineļa priekšā, un Aleksandrs jau ir uz tilta. Upe ir klusa, ar sniegu aizputināta, tikai šur tur melno •īliņģi. Universitātes tumšajos logu stiklos atstaro nakts hcilā, sniegotā gaisma. Savos siltajos būceņos, dievs viens zina kurā kaktā, guļ vecie šveicari, kuri zina pēc varda gandrīz vai veselas trīs studentu paaudzes. Nemaz negribas ticēt, ka dienā aiz šiem logiem kūsā un mutuļo jaunība.

Aleksandram ienāca prātā, kā viņš trīsstureni galvā, nožēlojamu zobenu pie sāna bija iegājis pa universitātes durvīm, pa tām pašām, kurām viņš pašreiz iet garām. Īdzīgi viņam toreiz bija uzsaucis slavenais šveicars Savelies:

«Kas tu tāds esi? Jaunais? Ieraksti šeit grāmata savu uzvārdu. Bet tagad nāc man līdzi uz ģērbtuvi. Luk, šeit zem šī numura kārsi savu šineli, te vari uzrakstīt arī uzvārdu.»

Aleksandrs uzkāpa augšā, bet nesastapa nevienas dzīvas dvēseles. Sargs koridorā rupji noprasīja:

«Kāpēc tik vēlu atnācāt? Durvis aizvēra jau pirms piecām minūtēm, visur profesori lasa, nav atļauts nevienu ielaist. Vajag ierasties laikā.»

Tā Aleksandrs pilnīgā vientulībā nosēdēja veselu stundu sapulcēšanās zālē. Garām staigāja sargņ kvēpināja aromātiskas sveces visās auditorijās un zālēs, un Aleksandrs rija zilus, sīvus dūmus.

Tagad arī universitāte palikusi aiz muguras. Majestātiskas sfinksas sargā Ņevu pie Akadēmijas. Viņu sniega aizputinātās akmens acis neskatās uz jauneklīgi slaido augumu, kas paskrien tām garām uz Vasilija salas pusi.

Un pēkšņi — tīrie brīnumi! — pilsētas izskats izmainās. Šauras ieliņas, baznīcas un baznīcu pagalmiņi, zemas mājeles — provinciāls klusums un miers, it kā te nebūtu ne Pēterburga, ne galvaspilsēta.

Un tomēr, nē, kas gan tas par klusumu! Divstāvu mājeles pirmajā stāvā, pie pašas Andreja Pervozvanija

baznīcas, tā dzied un trokšņo, ka rāmjos rūtis šķind. Pa vēdlodziņu mutuļiem plūst garaiņi un kopā ar garaiņiem izlido nebēdnīga studentu dziesma:

Tur, kur satikt Fontanku Krjukova kanāls steidz,

Kur tie viens otru sveic,

Mīļi apkampjas,

Tur, kur Nikolajs svētais Zeltīto galvu slej,

Pāri puspasaulei Smaidot lūkojas,

Tikko laternu gaisma Nopakaļ tumsai skrien,

Studenti bariem vien Tur parādās.[1]

— Redz, cik zaļi uzdzīvo študentes! — Aleksandram pie paša pleca nenovīdīgi nopurpināja kāds garāmgājējs.

Aleksandrs klusu pieklauvēja pie loga. Viņu nesadzirdēja — iekšā bija pārāk liels troksnis. Viņš pieklauvēja vēlreiz, šoreiz jau stiprāk. Vēdlodziņā parādījās izspūrusi galva:

— Kas tur dauzās? Ko vajag?

— Tas taču Jesipovs, — no iekšas atskanēja kāda priecīga, apskurbusi balss. — Ātrāk, Saška, speries šurp! Kāpēc tu tik vēlu, velns lai parauj!

Zemās ieejas durvis atsitās vaļā, un Aleksandrs ar savu ceļasomiņu iegāja piesmēķētā, pustumšā priekšnamā, kur tūlīt nokļuva siltos, draudzīgos un apskurbušos apkampienos.

DRAUGI STUDENTI

— Mūsu uzdevums — atjaunot pasauli, izlauzt jaunus ceļus, radīt jaunas dzīves formas...

— Par šīm formām tu, brālīt, labāk zemniekiem pajautā. Lai viņi paši tev pasaka.

- Kādēļ jūs valkājat šo saktu, Ņina Aleksandrovna? I sut pieķērusies rotaslietām? Bet es, lūk, domāju tā: vajag iznīcināt visu, kas kalpo kungu kaprīzēm, un at-slat vienīgi to, kas var noderēt tautai.

— Kungi, kungi, ko jūs visu laiku par tik augstām I ietām! Labāk iedzersim! Kā nekā ir taču Jaunais gads...

— Viss šņabis izdzerts. Vairāk nav.

— Kā viss? Tas nevar būt! Lipins taču krāmu tirgo-lājam tatāram par diviem rubļiem divdesmit kapeikām lūkses pārdeva un par visu naudu atnesa šņabi.

— Bikses? Ha-ha-ha! Un kā tad pats tagad?

— Kungi, jūs esat prātu zaudējuši, šeit taču ir arī dāmas! Ko jūs, tiešām, par biksēm . . .

— Nu, paklausieties tikai šo pārsmalcināto! Nobijies no biksēm! Tie paši vecie niķi!

— Kungi, kungi, apklustiet taču! Merkurjevs lasīs dzejas.

— Dzejas? Urā-ā! Rauj tik vaļā, Merkurjev, lasi dzejoļus!

Izsīkst spēki jau, asins plūst rāmi,

Gadu ritumā laiskāks top prāts ...

Mana dzimtene! Laikam būs jāmirst,

Pirms tev brīvību atnesīs kāds!

Bet, ja mirt, tad ar apziņu jauku,

Ka zem kājām tev pareizais ceļš,

Ka tavs zemkopis, apsēdams laukus,

Prieku saulainās cerībās smeļ,

Vienu vienīgu skaņu lai justu,

Vējš no sādžas kad atskrējis raits,

Un šai skaņā uz mūžiem lai zustu Dzīves pabērnu ciešanu vaids ...

— Ai, jā, Ņekrasovs, tas tik ir dzejnieks! Iedzersim, brāļi, par Ņekrasovu!

— Brālīši, puiši, padziedāsim taču! Eh,

Sirdi kvēlo vairs nereibina vīns,

Melnā dvēsele miera neatrod ...

— Kolēģi, izbeidziet taču ar šīm jaukajām blēņām, uzdziedāsim labāk!

— Vasja, Vasja, uzdziedāsim mūsējo — par brīvlaišanu!

Sāka dziedāt korī:

Mēs vairs negribam ciest Sūro vergu dzīvi,

Gaidām, diena vai nakts,

Ilgi alkto brīvi.

Sen jau mierina mūs,

Brīvs drīz kļūšot cietējs,

Tomēr pagaidām vēl Mūs ar rīkstēm mietē.

Ja ar labu neviens Nedos nopelnīto,

Ņemsim palīgā tad Cirvi spoži trīto.

Kas reiz solīts, tas ir Solīts ne pa jokam,

Bet, ja nedos, tad būs Jāņem pašu rokām ...

— Tss!... Tss!... Ārdās, velni tādi! Trešo nodaļu laikam esat aizmirsuši!..

— Beigas mums, brālīši! Nudien beigas būs!

Aplausi, dziesmas, strīdi, dzejas ...

Visas šīs kņadas apdullināts, Aleksandrs izklaidīgi lūkojās apkārt. Viņš gribēja atrast dzīvokļa saimniekus, bet tas nenācās viegli. Šķita, ka vecā koka māja peld pa vētrainu jūru kā kuģis, pilns trokšņainu un nemierīgu pasažieru.

Trīs istabas, kuras pie kāda ierēdņa atraitnes īrēja brāļi Drjomini un divi viņu biedri — Kara medicīnas akadēmijas ceturtā kursa students Alpatovs un Mākslas akadēmijas audzēknis Trivrackis, līgoties līgojās. Vienā kaktā aizrautīgi pūta uz ķemmēm, otrā — pārsprieda pasaules mēroga jautājumus, bet trešā — dziedāja «Gaudeamus igitur». Tūlīt aiz priekšnama pavērās istaba, kurā stāvēja galds, apklāts ar apnēsātu galdautu. Uz galda atradās jau iztukšoti stopi un pusstopi, un

šķīvji ar siļķes, gurķu un desas paliekām. Cienasts, kā rt'dzams, bija pats pieticīgākais, viss pašu sanests, un Aleksandrs, šo ieražu atcerēdamies, nosarka: pat vīna pudeli viņš nebija paņēmis līdzi. Vai nu viņam tagad bija prātā studentu «komūnas» nerakstītie likumi. Starp citu, ļaunprātīgie universitātes zobgaļi, runājot par šo kolektes mešanas sistēmu, mēdza dzēlīgi piemetināt: «Zinām jau, zinām, to jūsu «komūnu» — par kopēju naudu pieņemat vienu ķēkšu, un tā ir visa jūsu «komūna»!» Brāļiem Drjominiem tas likās neciešams apvainojums. Vecākais pat dzēlīgajam zobgalim sarunāja reiz visādas rupjības.

Tāpat kā vienmēr, ari šodien «komūnā» valdīja briesmīga nekārtība. Uz klučiem uzlikti dēļi kalpoja par soliem. Kaktos kaudzē bija sasviestas grāmatas. Uz plaukta, kas atradās virs galda, atņirgtiem zobiem rēgojās dzeltens galvaskauss, bet uz loga blakus franč-maizītes apgrauzām mētājās vecs zābaks. Uz visiem soliem un gultām kaudzēs bija sakrauti viesu šineļi un kažoki.

Aleksandrs kā nekā aizspraucās uz blakus istabu. Tur dejoja pie noskaņojušos klavieru mūzikas — brašu polku spēlēja Jesipovam pazīstams students filologs. «Dejas zāli» apgaismoja kāds desmits sveču, kuras bija iespraustas vara svečturos vai arī vienkārši pielipinātas, kur tik pagadās: uz palodzes, uz grāmatu plaukta, pat uz grīdas.

Šai zālē dejotājiem nebija ne greznu tērpu, ne baltu cimdu, ne arī lakādas kurpju. Gandrīz visas dāmas bija melnās vadmalas kleitās ar garām piedurknēm un slēgtu kaklu, baltas apkaklītes un aproces bija to vienīgais rotājums. Aleksandrs paspēja ievērot apbrīnojami skaistu blondīni ar modernu matu sakārtojumu. Blondīne tik aizrautīgi lēca polku ar garo, kārno Alpa-tovu, ka no sasukas bija izspraukusies bieza, zeltaina matu šķipsna, kas sitās viņai pietvīkušajā sejā.

— Aleksandr, draudziņ, uzaicini dāmas! — viņu ieraudzījis, iebrēcās Alpatovs.

Aleksandrs pamāja, vēl vienmēr skatīdamies uz viņa

partneri, kamēr beidzot saskrējās ar savu sirdsdraugu—-jaunāko Drjominu. Pāvels par Aleksandru bija divus gadus vecāks, bet izskatījās jaunāks, tik bērnišķīga un sārta bija viņa seja ar apaļajām, gaišajām acīm, kas pauda apbrīnojamu skaidrību un atklātību. Aleksandru ieraudzījis, viņš atplauka.

— Bet es jau domāju, ka neatnāksi. Domāju, tēvs tevi nav laidis, aizvedis pie saviem .smalkajiem ļaudīm! Bet gaidīt gan es tevi gaidīju ...

— Paša, ar tēvu es esmu pārtraucis visus sakarus. Aizgāju no mājas. Galīgi. Uz visiem laikiem, — Aleksandrs izgrūda caur zobiem.

— Nu un pareizi darīji! Lieliski! Sen jau bija laiks! — Pāvels izsaucās, apskāvis draugu un līdzjūtīgi ielūkojies viņam acīs. — Tu taču, protams, paliksi pie mums? Es pats visu izstāstīšu Mihailam un pārējiem, vari neraizēties.

Un Pāvels izvilka Aleksandram no paduses ceļaso-miņu, kuru viņš visu laiku spieda sev klāt. Varēja redzēt, ka Pāvels ir ārkārtīgi priecīgs: tagad viņi ar draugu būs vienmēr kopā. Aleksandrs to juta, un viņam kļuva silti ap sirdi.

— Ja tu tikai zinātu, kas mums šodien par viesi! — Pāvels sāka steidzīgi stāstīt, pamādams uz trešās istabas aizvērtajām durvīm. Istaba piederēja Trivrackim un lepni saucās par «studiju». — Tas nu gan reiz ir pārsteigums! īsts Jaungada pārsteigums!

— Kas par pārsteigumu? — Aleksandrs izklaidīgi jautāja.

Pāvels jau gribēja paskaidrot, bet šai brīdī «studijas» durvis pavērās un tajās parādījās vecākā Drjomina lielā galva un platie pleci.

— Ak tad jūs šeit klaigājat? — Mihails nelaipni sacīja. — Vai nu nāciet iekšā pie mums, vai arī es durvis taisīšu ciet. Citādi no šīs nolādētās polkas ausīs sāk zvanīt. Nevar ne velna sadzirdēt, ko cilvēki runā.

Abi draugi pasteidzās ieiet «studijā», un Mihails cieši jo cieši aiztaisīja durvis. Vīnes polka acumirklī izgaisa kā nopūsta uguns.

«Studija» tai vakarā bija kaila un nepievilcīga. No bis bija iznesti laukā visi krēsli un Trivracka etīdes. Palikuši vienīgi pie sienām pieslietie ķīļrāmji un galds, uz kura dega lampa ar zaļu abažūru. Iegājis Aleksandrs tūlīt ievēroja nepazīstamu pāri — ļoti skaistu jaunekli, kalsnu un slaidu, ar dzīvām, mirdzošām acīm melnīgsnējā dienvidnieka sejā, un meiteni, trauslu, tumšiem, īsi apgrieztiem matiem, melnā, ar ādas jostu jajļemtā kleitā, kas stipri atgādināja klostera novices tērpu.'

Jaunekļa sejas izteiksme bija mazliet zobgalīga un pašapzinīga, šķita, ka šis jaunais cilvēks jau daudz ko pasaulē redzējis, daudz ko sapratis un apzinās savu vērtību. Ģērbies viņš bija apnēsātos svārkos, kas izskatījās stipri izbalējuši svešā saulē, un smagos zābakos. Aleksandrs ievēroja, ka arī rokas jaunajam viesim bija nekoptas, iedegušas un vēja aprautas, acīm redzot, tās bija radušas strādāt. Neraugoties uz visu to, jaunais Jesipovs uzreiz manīja, ka viesis noteikti ir augstāko aprindu cilvēks, kas pieradis uzturēties laba sabiedrībā.

Meitenes acis, zili pelēkas kā upe saltā diena, bija pievērstas jauneklim un pauda tik pilnīgu uzticību, tādu apbrīnu, ka Aleksandram aukstas tirpas pārskrēja pār muguru un kaut kur sirds dziļumos pavīdēja doma: «Ai, kaut mani kāds tā mīlētu!»

Par tādu mīlestību Aleksandrs klusībā sapņoja jau sen, jau kopš tiem laikiem, kad bija sācis lasīt 2oržu Sandu un Turgeņevu. Taču jaunkundzes, kuras viņš sastapa augstāko aprindu viesistabās, viņam likās tukšas un muļķīgas, bet no tām meitenēm, kuras nāca uz «komūnu», Aleksandrs mazliet baidījās — pārāk droša bija šo meiteņu izturēšanās, un runāt viņas runāja tikai par «augstām lietām». Kādu laiku viņam šķita, ka ir iemīlējies savā māsīcā Dollijā Tirtovā, graciozā un daiļā meitenē, bet drīz vien Aleksandrs saprata, ka Dollijai viņš liekas smieklīgs, pretenciozs puišelis un nekas vairāk. Tā šī iemīlēšanās izdzisa, vēl īsti neiekvēlo-jusies. Bet kaislības, mīlestība, iemīlējušies cilvēki — tas viss vēl joprojām satrauca un nodarbināja Aleksandra prātu.

Jauniešu pāris bija visu klātesošo uzmanības centrā. Šeit atradās talantīgais «studijas» saimnieks Sergejs Trivrackis, diloņslims un sakumpis, vienmēr aizrāvies ar kaut ko jaunu, divi pazīstami studenti mediķi, kurus saukāja par «mušām», jo viņi valkāja pie cepures trīs burtus MHA^2, kas nozīmēja «Medicīnas un hirurģijas akadēmija», un vēl pats Mihails Drjomins, izspūris nevīžīga izskata milzis, vislielākais stiprinieks mediķu vidū, kas spēja ar vienu roku saliekt pakavu un pārkrustīties ar divpudu svara bumbu. Mihailam bija «nihilista», nelabojama ciniķa un zobgaļa slava, bet Aleksandrs zināja, ka īstenībā viņš ir mīļš brālis un dēls un vispār lāga cilvēks.

Pieliecies tuvāk pie lampas, jaunais viesis ātri zīmēja kaut ko mazā albumiņā, bet pārējie pa to laiku, kaklus izstiepuši, spiedās tuvāk galdam.

— Tur, kalnos, — viesis stāstīja, — es dzīvoju, lūk, šādā lauku mājiņā — baltā ar zaļiem slēģiem. Klimats tur lielisks, zeme auglīga. Bet, patiesību sakot, kungi, — to teikdams, viesis izslējās taisni un uzlūkoja tos, kuri bija sadrūzmējušies viņam apkārt, — patiesību sakot, es mūsu mērķa sasniegšanai priekšroku dotu nevis viegli apstrādājamai zemei, bet gan tādai, kāda ir, piemēram, Sicīlijā. Akmeņi, sausa smilts vai arī pūstošs purvs. Tad cilvēks var rūdīt savu gribu, pierādīt savu neatlaidību, noderību jebkurai cīņai.

Aleksandrs sarāvās un ar īpašu interesi palūkojās viesī. Vārdi «neatlaidība» un «griba» acumirklī rada viņā atbalsi.

— Ē, jūs taču, Ļev, esat lielisks peizāžists! — sacīja Trivrackis, aplūkodams zīmējumu albumā. — Cik jauks skats!

Un albumiņš sāka staigāt no rokas rokā, kamēr beidzot nonāca pie Pāvela un Aleksandra. Aleksandrs ieraudzīja zīmuļa uzmetumu — vieglu un poētisku: dū-

makā tītus kalnus, ceļu un priekšplānā baltu, pie klints piekļāvušos mājiņu, kurai blakus rotaļājās bērni.

— Lieliski! Patiesi skaists zīmējums! — Trivrackis turpināja.

Viesis tikai nevērīgi atmeta ar roku.

— Kas nu es par mākslinieku! Pie gadījuma paniekojos tāpat kā visi. Bet šis skats man stipri iespiedies atmiņā.

— Kas tas ir? — Aleksandrs čukstus jautāja Pāvelam.

— Ļevs Mečņikovs, — tāpat čukstus atbildēja jaunākais Drjomins. — Atceries, mums Harkovas studiozi par viņu reiz stāstīja. Viņš tur bija barvedis, kad studenti profesoriem sarīkoja obstrukciju. Mūsu Trivrac-kis par viņu ļoti jūsmo . . .

Aleksandrs tagad atcerējās uzvārdu «Mečņikovs» un visu, kas ar to bija saistīts. Arī viņš bija dzirdējis, ka Mečņikovs par «liberālu domāšanas veidu» izslēgts no Harkovas universitātes. No Harkovas Mečņikovs pārcēlās uz Pēterburgu, uz Medicīnas un hirurģijas_ akadēmiju, bet arī tur ilgi neizturēja. Dzīvs, nepastāvīgs, aizrautīgs, viņš nespēja nekur apmesties uz ilgāku laiku. Kaislība uz gleznošanu atveda viņu Mākslas akadēmijā. Tur tad arī Trivrackis bija ar viņu iepazinies un tagad jau vairākus mēnešus nespēja runāt ne par ko citu kā vienīgi par savu jauno draugu. Pēc viņa vārdiem, tas bija īsts fenomens. Savos divdesmit divos gados Ļevs Mečņikovs zināja turpat vai divpadsmit valodas, to starpā vairākas austrumu valodas, bija apmeklējis Konstantinopoli, Afonu, Jeruzālemi un apbraukājis visu Itāliju. Pirms iestāšanās akadēmijā, izrādās, viņš bija kalpojis par tulku krievu misijā Palestīnā un Maz-āzijā, bet tad saķildojies tur ar priekšniecību, cīnījies ar kādu duelī un bijis spiests dienestu atstāt. Beirutā Mečņikovs jau salīdzis uz kuģa par tirdzniecības aģentu, bet, aizbraucis līdz Venēcijai, atkal aizrāvies ar gleznošanu un pametis kuģi un aģenta darbu. Venēcija tai laikā karoja ar austriešiem par savu patstāvību. Ļevs Mečņikovs, bez šaubām, nespēja palikt malā.

Aizmirsis gleznošanu, viņš metās pašās kaujas ugunīs, cīnījās pret austriešiem. Trivrackis, kas jūsmīgi uzskaitīja visus sava jaunā drauga piedzīvojumus, apgalvoja, it kā Mečņikovu austriešu žandarmi meklējot pa visu Eiropu. Vai tā bija taisnība vai arī Trivrackis savā aizrautībā stipri pārspīlēja, to nevarēja zināt. Bet viens tomēr bija visiem skaidrs: Ļevs Mečņikovs tiešām bija izcils cilvēks, drosmīgs un romantisks.

Trivrackis atklāti lepojās ar to, ka sagādājis šo Jaungada pārsteigumu, ka draudzējas ar tādu «idejisku cilvēku». Pa to laiku Pāvels čukstus turpināja Aleksandram stāstīt visu, ko zināja par Mečņikovu.

— Stāsta, ka arī viņa jaunākais brālis esot neparasts cilvēks. Zēnam jau ģimnāzijā bijušas milzīgas spējas vai nu zooloģijā, vai antropoloģijā, īsti nezinu. Bet Ļevs atbraucis šurp ar zināmu nolūku. Viņš tagad, redzi, sadomājis nodibināt Itālijā komūnu. Ne jau tādu kā pie mums, bet īstu, visā nopietnībā. Visiem būs jāpārtiek no sava darba, pašiem jāapstrādā zeme. Inventārs, lopi, māja — viss būs kopīgs, un arī ienākumi, kādi būs, tiks vienlīdzīgi sadalīti. Bet pats galvenais — pierast pie darba, pie īstas dzīves, būt vienmēr kopā ar tautu, uzzināt tās vajadzības. Lai nebūtu nevarīgu balt-rocīšu tad, kad arī šeit pie mums būs pienācis īstais laiks. Šķiet, ka Mečņikovs ir jau izraudzījies sev Itālijā zemes gabalu, bet tagad meklē piemērotus biedrus.

Aleksandrs klausījās aizturētu elpu: tas, ko stāstīja par Mečņikovu un ko runāja Mečņikovs pats, bija tik aizraujoši, tā ierosināja iztēli! Un vēl tā meitene blakus, kura tik ļoti līdzinājās novicei! Kā viņa lūkojas savā pavadonī!

Sarunas laikā Ļevs reizēm griezās arī pie meitenes, bet vispār varēja manīt, ka viņas uzticību Ļevs pieņem kā kaut ko pašu par sevi saprotamu un ir jau pie šī stāvokļa pieradis.

— Nu ko, Mečņikov, vai jums ir jau izdevies sameklēt sev biedrus komūnai? — pie viesa griezās Mihails Drjomins. — Pielūkojiet, esiet uzmanīgs, izraugoties ļaudis. Citādi saņemsiet vēl mīkstčauļus un baltrocīšus,

tad vēlāk neglābsieties no nepatikšanām, — viņš piemetināja ar smīnu.

Aleksandram, slimīgi aizdomīgam, ka tas parasti mēdz būt ar ļoti jauniem cilvēkiem, likās, ka Mihails, runājot par baltročiem, ir domājis tieši viņu. Viņš pietvīka, tomēr teikt nekā neteica.

— Dažus esmu jau noskatījis, — Mečņikovs atbildēja. — Bet bez ļaudīm vēl vajadzīgs arī kapitāls, kaut vai neliels, sākumam. Es taisos braukt uz Harkovas apkaimi pie radiem, salasīšu tur mazliet naudas.

— Tādai lietai vajag vākt līdzekļus sabiedrībā, — aizrautīgi piebalsoja Trivrackis. — Kaut arī mēs esam īsti plikadīdas, tomēr kaut ko darīt varam.

— Un kā vēl! — Mečņikovs pamāja. — Bet cik derīgi reizēm ir pabūt kaut kur projām, kungiļ — viņš turpināja savā samtainajā, dienvidnieciskajā izruna.

— Tagad esmu atgriezies Krievijā, un liekas it kā acis būtu redzīgākas kļuvušas. Varu salīdzināt, varu izdarīt secinājumus. Un tagad es redzu pavisam skaidri, ka mēs, ziemeļnieki, kas tā mīlam sapņot un filozofēt, nekā nespēsim panākt. Nekādu pārmaiņu, tikai gaisa pilis. Bet, lūk, Itālijā ļaudis gribēja iegūt sev brīvību — un tūlīt ķērās pie ieročiem.

— Vai jums izdevās vismaz redzēt slaveno itāliešu varoni Džuzepi Garibaldi? Atceraties, cik augstu viņu vērtē Hercens, ar kādu sajūsmu tas par viņu raksta? — Mečņikovam jautāja kāds no mediķiem.

— Hercenu es, protams, esmu lasījis, tapat arī visu, kas skar Garibaldi, tomēr viņu pašu man diemžel neizdevās redzēt. Es piedalījos vairākās kaujās ar austriešiem, un ar mani kopā cīnījās Garibaldi biedri, bet viņš pats tajā laikā atradās Pjemontā. Un es tā sapņoju sastapt Garibaldi! Pēc manām domām, viņš ir pats ievērojamākais mūsu laikmeta cilvēks, — Mečņikovs piebilda.

Viņš parakņājās svārku iekškabata un uzmanīgi izvilka kaut ko, zīda lakatā ievīstītu.

— Palūkojieties, — viņš sacīja, attīdams lakatu,

— tas ir Garibaldi portrets, to man par lielu naudu izdevās slepeni nopirkt Venēcijā.

Visi ieraudzīja rupji iespiestu attēlu, kurā bija redzams bārdains, garmatains cilvēks vidējos gados ungāru micīti galvā un svītrainā apmetnī, kas bija uzmests uz viena pleca. Šī cilvēka seja pauda mieru un enerģiju.

LIKTEŅA PAVĒRSIENS

Neparastu jūtu pārņemts, Aleksandrs uzmanīgi aplūkoja Garibaldi; tieši tāds pats portrets bija arī mesjē Evianam, ar sajūsmu šveicietis toreiz stāstīja savam audzēknim par Itālijas varoni: viņš bija pārliecināts, ka tieši Garibaldi būs tas, kurš atsvabinās Itāliju no austriešiem un melnsvārčiem un apvienos Itālijas atsevišķās hercogistes vienā valstī.

— Tie, kuriem bijusi laime pazīt Garibaldi, — pa to laiku turpināja Mečņikovs, — apgalvo, ka viņam esot skaista, izteiksmīga, sievišķīgi maiga seja. Es redzēju pats, — Mečņikovs arvien vairāk iedegās sajūsmā, — es pats redzēju, kā viņu dievina tauta. Viņam novēl savus īpašumus, viņam atdod dzīvību, tūkstošiem ļaužu stājas zem viņa karoga, jo viņš ir nācijas varonis un uz viņu liktas visas tautas cerības. Jā, itāliešu tauta sasniegs to, ko viņa tik ļoti vēlas, tā nav tāda kā krievu tauta, — viņš ar rūgtumu piemetināja.

— Nav tiesa! — pēkšņi izsaucās Aleksandrs. Asinis viņam iesitās sejā. — Tā nav taisnība! Pie manis. .. Pie manis šodien bija kāds cilvēks no sādžas. Krievu cilvēks, stārasts. Ja jūs būtu dzirdējuši, kā viņš runāja un ko runāja . .. Kāds liels spēks ir mūsu tautai!

Visi atskatījās, dzirdot šo aprauto, satraukto balsi. Aleksandrs ieraudzīja meitenes saltās acis un Mečņi-kova pārsteigto, labvēlīgo seju,

— Tas gan būtu lieliski, ja mums Krievijā rastos pašiem savs Garibaldi! — sacīja Ļevs, laipni raudzīdamies Aleksandrā. — Lūdzu, pastāstiet mums, par ko runāja jūsu stārasts.

Vienā mirklī Aleksandrs bija nokļuvis vispārējās uzmanības centrā. Mihails īsi stādīja viņu viesiem priekšā. Meitene-novice ar rokas sniegšanu nesteidzās.

— Vai kareivju soģis ģenerālis Jesipovs nav jūsu radinieks? — viņa skarbi jautāja, nopētīdama Aleksandru no galvas līdz kājām.

Aleksandrs stipri pietvīka.

— Tēvs, — viņš tikko dzirdami nomurmināja.

— Šķiet, ka mans tētiņš pazīst jūsējo, — savā patīkamajā balsī sacīja Mečņikovs. — Katrā ziņā es no viņa ne vienreiz vien esmu dzirdējis jūsu uzvārdu.

— Nu, bet šoreiz ābols ir tālu kritis no ūbeles, — iesaucās Mihails, pamirkšķinādams Jesipovam. — Varat būt bez rūpēm, Ļev, un jūs, Natālija Andrejevna,— viņš pievērsās meitenei. — Jesipovs ir mūsējais, īsts mūsējais. — Viņš pamāja Aleksandram: — Stāsti, stāsti, brāl, nevelc garumā.

Aleksandrs, juzdamies neiedomājami apjucis, ka jārunā šīs apbrīnojamās meitenes klātbūtnē (no Mečņi-kova viņš vairs nekautrējās, tieši otrādi — Aleksandram bija patīkami runāt viņa klātbūtnē), atstāstīja savu sarunu ar Ņikiforu. Ņikifora vārdi, ka «tauta gaida, gaida, bet reiz pagurs gaidīt» izraisīja vētrainu sajūsmu. Sergejs Trivrackis un Pāvels Drjomins sāka kliegt «urrā» un nāca klāt Aleksandru apskaut. Mečņikovs priecīgi berzēja rokas, un pat Mihails norūca: «Ahā, lūk, tas jau ir kaut kas.» Vienīgi meitene-novice palika klusa un it kā vienaldzīga.

— Un jūs, Natālij, vai tad jūs tas nemaz neskar? — Mečņikovs noliecās pie viņas. — Vai patiesi jūs nemaz neiepriecina šāda tautas atmoda? Bet vēl nesen justaču sacījāt, ka ļautu sadedzināt sevi uz sārta, ja tikai varētu panākt dzimtbūšanas atcelšanu.

Meitene īgni atvairījās:

— Sacīju, sacīju!... Daudz ko es esmu sacījusi. Tās visas ir muļķības, bērnišķīgi sapņi! Bet, kad sāksies īsti notikumi, tad mūs, sievietes, ne tuvumā nelaidīs! Mūsu darbs — adīt, salvetītes izšūt...

Viņa uzmeta sarūgtinājuma un dusmu pilnu skatienu tiem, kuri stāvēja visapkārt, it kā viņi būtu pie visa vainīgi.

Mečņikovs aizbildnieciski paplikšķināja pa viņas du-rītē savilkto rociņu.

— Nu diezgan, diezgan, nevajag pārāk noskumt. Līdz tam laikam, kamēr pie mums notiks revolūcija, krievu sievietes vēl iegūs sev dažādas tiesības.

Viņš pievērsās Aleksandram:

— Mana radiniece Natālija Osmolovska ņem ļoti pie sirds visu to, kas pašreiz notiek pie mums Krievijā. Viņai šķiet neizturami palikt tikai vienkāršai skatītājai. Viņas sapnis bija studēt medicīnu, lai varētu palīdzēt tautai, bet tad iejaucās viņas tēvs. Viņš, redziet, pat dzirdēt negrib par sieviešu emancipāciju. Kad Natālija nogrieza bizi, ģimenē izraisījās vesels skandāls. Tēvs līdz pat šim laikam ar viņu nerunā.

Ar vēl jo lielākām simpātijām Aleksandrs palūkojās uz tumšo, noliekto galviņu kuplā matu ietvarā: tātad viņas tēvs ir despots? Cik labi viņš saprata Natāliju!

Mečņikovs pa to laiku kaut ko dedzīgi pārsprieda ar Mihailu. Mihails rauca pieri, bet tomēr māja ar galvu.

— Tagad jūs paši redzat, kungi, cik nepieciešama mums ir nopietna sagatavošanās, — Mečņikovs pievērsās pārējiem. — Mana komūnas ideja nemaz nav tik utopiska, varat man ticēt.

— Kas tad šeit runā par utopiju? — Mihails kļuva vēl īgnāks. — Ja mēs būtu brīvi, tad tūlīt dotos jums līdz. Par sevi, piemēram, es varu to droši apgalvot. Un par brāli arī.

— Ehē, tāds kā tu visu komūnu iznestu uz saviem pleciem, — Trivrackis iesmējās. — Tātad runa, Ļev, ir tikai par brīvprātīgajiem?

Sirds Aleksandram sāka strauji sist, dauzīties kaut kur pie paša kakla. Viņš saslapināja apkaltušās lūpas. Lūk, tagad būtu iespējams paveikt ko īstu! Ja viņš šo brīdi palaidīs garām — tad viņš nav ne graša vērts.

— Es... es brauktu. Protams, ja jūs uzskatāt to par iespējamu... Ja jūs domājat, ka varu būt jums noderīgs, — viņš sacīja, elpai uztraukumā aizraujoties. — Es... es varētu ieguldīt visu, ko esmu saņēmis pēc manas mātes nāves. Tiesa, tas nav daudz, tīrais nieks, bet es varētu... es gribētu strādāt...

Aleksandrs bija briesmīgi uztraucies, gandrīz nedzirdēja savu balsi. Viņam likās, ka viņš gvelž muļķības.

— Redziet nuf volontieris arī jau atradies! — iesaucas Sergejs Trivrackis. — Esi gan tu brašs zēns, Aleksandr!

Mečņikovs smaidīdams raudzījās «volontierī». Vai uzskatīt šī jaunekļa vārdus par joku? Pavisam zaļš puika vēl. Taču skatiens stūrgalvīgs, var manīt, ka viņā slēpjas uguns. Bet zēns, steidzīgi, elpai aizraujoties, bailēs, ka viņam neticēs, sāka uzskaitīt, ko viņš var likt kopējā «katlā». Pēc diviem gadiem viņam būs sava personīgā nauda — mātes mantojums, par to varētu iegādāties inventāru un lopus, arī pašreiz viņam ir mazliet naudas. Un bez tam vēl viņam ir spēcīgi muskuļi, viņš prot paukoties, jāt un nebaidīsies arī no darba . . .

— Tas tiesa, Aleksandrs nav nekāds baltrocis, — ierunājās Pāvels Drjomins. — Aizvakar ugunsgrēka laikā viņš viens pats veselus baļķus nesa. Mēs pat brīnījāmies, cik viņš stiprs... Un biedrs viņš arī ir labs, pajautājiet kaut vai viņiem, — Pāvels norādīja uz Triv-racki un Mihailu.

— Pagaidi, bet ko tad teiks papiņš ģenerālis? — Mihails pārtrauca brāli. — Viņš droši vien, tiklīdz uzzinās, ka dēls aizgājis pāri robežai uz komūnu, tūlīt visu Trešo nodaļu izsūtīs meklēt, nekā nežēlos!

— Nebaidieties, — pēkšņi sacīja Mečņikovs. — Je-sipova kungam mēs uzlaidīsim virsū manu tēvu. Gan jau tēvs mācēs viņu pierunāt. Pirmajā sākumā lai vienkārši pasaka, ka mēs gribam kopīgi apceļot Itāliju. Vai ne? — Tagad Mečņikovs sirsnīgi un nopietni paraudzījās uz Aleksandru.

— Viņš taču pārtraucis sakarus ar tēvu. Vairs majas neatgriezīsies, — atkal iejaucās Pāvels Drjomins. — Aleksandrs dzīvos pie mums, Mihail, — viņš pievērsās brālim.

— Tas nu gan ir ērms! — Mihails saka smieties.

— Vai tad tu kurls esi, vai? Tu taču dzirdēji: viņš netaisās vis dzīvot pie mums, bet gan īstā itāliešu komūnā. Tas būs kaut kas labāks nekā mūsu kopīgā ķēkša!

Aleksandrs vēl nespēja ticēt šai negaidītajai laimei. Apmātu un sajūsmas pilnu skatienu viņš palūkojās uz visiem. Un pēkšņi pamanīja Natašu Osmolovsku. Viņas

skatiens pauda bezgalīgu mīlestību un skumjas! «Bet es? Vai tiešām tu neņemsi mani līdz?» lūdzās Mečņiko-vam pievērstās acis.

Bet Mečņikovs vai nu nepamanīja šo lūgumu, vai arī negribēja to pamanīt. Viņš pievērsās Aleksandram:

— Garibaldi vienmēr mēdz sacīt saviem jaunajiem karavīriem volontieriem: «Es nevaru tev apsolīt ne godu, ne bagātīgu laupījumu. Tevi sagaida bads un slāpes, aukstums un svelme.» Tos pašus vārdus es varu sacīt ari jums. Vai nenobīsities?

— Nenobīšos, — Aleksandrs stingri atbildēja.

— Vai neatkāpsities grūtību priekšā? — Mečņikovs tagad vairs nejokoja, viņš skatījās pavisam nopietni.

— Neatkāpšos. Šeit jums mana roka, Mečņikov! — un Aleksandrs pastiepa savu šauro, zēnisko roku.

— Urrā! Lai dzīvo krievu komūna — brīvības priekšpostenis! — Trivrackis pērkonīgā balsī ierēcās. — Iedzersim, brālīši, apslacīsim līgumu!

— Iedzersim! Par brīvību! — atsaucās ari «mušas». — Urrā komūnas locekļiem!

— Par Jauno gadu! Par jaunām veiksmēm! — pilnā kaklā kliedza Trivrackis.

— Par brīvu Krieviju! — visus pārkliedza Mihaila Drjomina bass.

Viņš nez no kurienes izvilka pudeli, izsita korķi. Putojošs vīns ielija glāzēs. «Mušas» no visa spēka dauzīja glāzes pret galdu un uzsauca tostus. Visi saskandināja, visi jautri klaigāja cits caur citu. Aleksandrs skūpstījās gan ar brāļiem Drjominiem, gan ar «mušām». Viņu piespieda sadzert ar Mečņikovu «tubrālības», un tagad Aleksandrs jau sauca Mečņikovu par Ļevu, bet otrs viņu par Aleksandru. Pa zemajiem lodziņiem lūkojās iekšā saltā, sirmā Pēterburgas nakts. Bet «studijas» kaktā stāvēja trausls, aizmirsts stāvs melnā tērpā — meitene, kura tik ļoti līdzinājās novicei.

ROMA

.

ROMAS GANUZĒNS

Nu jau vairākas dienas, kopš bija pārstājis pūst ledainais vējš, kas it kā grieza cilvēku uz pusēm. No jūras uzvēsmoja siltums, pa sasilušajām debesīm slīdēja gausi mākoņi, un cīruļi augstu gaisā skandināja savus triļļus. Un tūdaļ līdz šim it kā pamirušajos mežos no šokolādes brūnās zemes izlīda violetas, pūkainas anemones un asfodelīnes, kas atgādināja žuburainus svečturus ar rožainām svecēm.

Pakalnā pie vīna dārza akmens žoga, ērti atlaidu-šies, gulēja Aleksandrs un Ļevs, kuri jau bija paguvuši iedegt un zaudējuši galvaspilsētas stīvās manieres. Aleksandrs bija nolicies svaigajā zālē, pat apmetni ne-paklājis. Jau trešā nedēļa, kopš jaunekļi bija atbraukuši Itālijā, bet jaunais Jesipovs vēl vienmēr staigāja kā pa miglu — vēl vienmēr viņš nevarēja pierast pie domas, ka atrodas Romas zemē un pats savām acīm skata brīnišķīgo Itālijas pavasara atmodu.

Un pavasaris tiešām bija brīnišķīgs! Vēl kailajos, rožainajos kastaņu mežos modās putni un ziedi, sausie pērnā gada stublāji čaukstēja starp asajām jaunās zāles mēlītēm. Olīvkoki metās sudrabaini, bet ūdens strautos un Tibrā bija pavasarīgi ruds un duļķains. Zilgani violetajos kalnos lāsumiem vēl gulēja sniegs, un vieglajai dūmakai cauri varēja saredzēt Svētā Pētera katedrāles kupolu, kas šķita milzīgs pat no liela attāluma.

Itālijas pavasaris nesa Aleksandru Jesipovu tāpat, kā brāzmaina pavasara straume nes sīku kociņu, ar

saknēm izrautu no dzimtās zemes. Jauni iespaidi, jaunas jūtas apņēma viņu no visām pusēm, un viņš šai straumē jutās gluži apskurbis.

Komūna, ilgie nakts strīdi ar Mečņikovu par komūnas statūtiem, par vispiemērotākās vietas izvēli, Itālijas ģeogrāfijas kartes studēšana, jauni paziņas, dižie mākslas darbi. .

Bet visā tai jaunajā, ko Aleksandrs ieraudzīja un izjuta Itālijā, vissvarīgākais bija tas, ka viņš iemīlējās.

Tas notika šeit, Romā. Kad tieši un kā tas iesākās, to Aleksandrs nebūtu varējis paskaidrot. Bet jau no paša pirmā mirkļa viņš to zināja — mīlestība ir pārņēmusi visu viņa būtni. Tagad viss, ko viņš redzēja savā apkārtnē — arhitektūras pieminekļi, saules, ziedu un aromātu bagātība, — veidoja it kā fonu, uz kura brīžiem skaidrāk, brīžiem blāvāk mirdzēja kādas sievietes seja ar lepnu, zeltainu galvu, gudrām, drosmīgām acīm, vienīgajām visā pasaulē.

Roma Aleksandram kļuva par viņa mīļotās pilsētu, pavasaris — par viņas pavasari, putni, krāsu bagātība, smejošie ļaudis — viss, viss piederēja vienīgi viņai un likās bezgala dārgs. Viņa bija Aleksandra vārdamāsa, un tagad viņš ik brīdi čukstēja vārdu «Sašiņ», ik brīdi drebēja, jau iedomājoties vien, ka kādreiz pa miegam var izpļāpāties un atklāt Ļevam savu lielo, dārgo noslēpumu!

Arī pašreiz, gulēdams uzkalnā un lūkodamies kailajos vīnogulājos aiz akmens žoga, viņš klusu pie sevis atkārtoja: «Sašiņ.» Nomīdītās zāles spēcīgā smarža pildīja viņu ar neizmērojamu laimi. Pavasaris! Pavasaris! Šaura taciņa veda uz ciemu — desmit baltu mājiņu ar zaļiem slēģiem un sārtiem kārniņu jumtiem. Zaļš, iesārts, šokolādes brūns, un visam pāri saules mirdza!

Garām gāja netīri baltu aitu bars. Vairāki gani laiku pa laikam apstājās, lai nostādītu uz vārgajām kājiņām tikko piedzimušos jēriņus.

— Ei, ragaco, panāc šurp! — Ļevs uzsauca vienam no ganiem. — Apsēdies tur uz tā akmens un pasēdi dažas minūtes mierīgi — dabūsi veselu liru. — Viņš pievērsās Aleksandram: — Paraugieties uz šo šķelmi. Tik-

līdz viņš paņem rokās jēriņu, tūdaļ sāk atgadinat salkanos Jāņa Kristītāja attēlus. Un to mazais viltnieks labi saprot, ka mākslinieks noteikti padosiesšāda sižeta vilinājumam. Ne jau velti viņš šeit uzkavējas, nostādamies gleznainā pozā... Bet es tīšām iztaisīšu no viņa nevis Kristītāju, bet vienkāršu avju ganu.

Un, kamēr Ļevs novietoja pārnēsājamo molbertu, kamēr izņēma audeklu, ogli un krāsas, ganiņš, neizrādīdams ne pārsteigumu, ne arī interesi, apsēdās uz akmens un sāka glaudīt savu sniegbalto jēriņu.

— Kā tevi sauc? — jautāja Aleksandrs, kas pēdējo nedēļu laikā bija jau iemācījies šo to pateikt itāliski.

— Lūka, — ganiņš atbildēja.

Nosmulējies, ģērbies kazādas bezrocī un nolāpītās biksēs, viņš tomēr jutās ļoti brīvs. Viņam bija Romas ielaszēna dzīvā un atjautīgā seja, un Jānim Kristītājam viņš nemaz nederēja.

— Ahā, tātad Lukaška! — Aleksandrs iesmējās.

•— Vai tu esi no šī ciema, Lukaška?

— Si, signor.

— Kur tavi vecāki?

— Māte nomira, bet tēvs, tāpat kā es, gana lopus, sinjon

Kamēr Aleksandrs sarunājās ar ganiņu, pūlēdamies saprast zēna Romas dialektu, Ļevs Mečņikovs jau bija paguvis uzskicēt zēna portretu gandrīz dabiskā lielumā kopā ar jēra purniņu, kas raudzījās laukā no zēna delnas apakšas. Par fonu ganiņam noderēja zilganie, tālē gaistošie kalni. Zīmējums bija tik viegls, tik dabiski atainoja paša modeļa dzīvo daiļumu, ka Aleksandram neviļus izlauzās izbrīna sauciens.

— Jums ir apbrīnojami panākumi, Ļev!

Mečņikovs no prieka nosarka.

— Tātad nav slikti uzzīmēts? — viņš piemiedza acis, caur dūri apskatot zīmējumu. — Te tev būs, bambino mio, nevis viena, bet divas liras, — viņš pamāja puišelim. — Tu pozēji pa godam.

Lukaška pieklājīgi paņēma naudu, pamēģināja ar baltajiem, spožajiem zobiem vienu monētu, bet projām

iet nesteidzās. Uzmanīgi un nopietni viņš aplūkoja savu attēlu.

— Nu kā? Vai patīk? — Mečņikovs nenoturējās.

Zēns pamāja, nenolaidis acu no portreta:

— Ļoti skaisti, sinjor. Tikai tas neesmu es.

— Neesi tu? Kā tā? Vai tad tu pats sevi nepazīsti?

Ganuzēns stūrgalvīgi palika pie sava.

— Tas neesmu es, sinjor. Es esmu Lūka Skabioni, vienkāršs puika no Romaņas, bet jūsu gleznā parādīts pats svētais Džovanni, gluži tāds kā mūsu baznīcā. Pavasarī mēs noliekam viņam puķes, lai mūsu aitas atnestos.

Ļevs sāka tik stipri smieties, ka gandrīz apgāza molbertu.

— Nu paklausieties vien šai mazajā blēdī, Aleksandr! — viņš smiedamies iesaucās. — Un viņš runā patiesību, tīru patiesību! Man tā arī nav izdevies atraisīties no vietējām tradīcijām — svētais Džovanni tomēr ir saņēmis mani gūstā!

Viens mirklis — viņš paķēra nazi un krustām šķērsām sagraizīja audeklu.

Lūka iekliedzās, un arī Aleksandrs nespēja apslāpēt kliedzienu, lai gan ceļojuma laikā viņš jau bija paguvis pierast pie Mečņikova negaidītajām izdarībām.

— Kādēļ, kādēļ jūs iznīcinājāt tik brīnišķīgu darbu? — viņš pārmetoši iesaucās.

Ļevs nevērīgi atmeta ar roku.

— E, pie velna ar šo salkano smērējumu! Uzgleznošu kaut ko labāku, kaut ko vērtīgāku ... — Viņš noglāstīja zēna plecu. — Lūka Skabioni, es uzgleznošu tavu īsto portretu. Vai pozēsi man vēlreiz?

— Bet kas tad ganīs aitas, sinjor? — ganuzēns pieklājīgi jautāja.

— Lūk, to tur mēs pieliksim pie darba, — Ļevs jokojot parādīja ar otu uz Aleksandru. — Lūka, mans biedrs zvērēja vēl Krievijā, ka nebaidoties ne no kāda darba un gatavs strādāt visu ko.

Aleksandrs nosarka. Viņš Ļeva jokā saklausīja slēptu pārmetumu. Bet kur gan viņš būtu varējis savus spēkus likt lietā? Līdz pat šim laikam viņi ceļoja, kopīgi aplū-

koja arhitektūras pieminekļus, un Ļevs likās pavisam atsalis pret savu komūnas projektu. Pa tam Lūka nopietni apskatīja Jesipovu.

— Sinjors laikam ir ļoti stiprs, — viņš beidzot pateica. — Laikam gandrīz tikpat stiprs kā mans tēvs. Bet aitas ganīt vajag prast. Vai sinjoru ir kāds mācījis? Viņa tēvs varbūt?

Aleksandram nezin kādēļ šī saruna bija nepatīkama. Neviļus viņš atcerējās tēvu. Nelaimīgas tās avis — kareivji, kuras nonāca tik briesmīga gana varā!

Mečņikovs instinktīvi nojauta biedra noskaņojumu un pasteidzās mainīt tematu. Bez tam vēl no ciema uzvēdīja svaigi ceptas maizes un olīveļļas smarža.

— Ak, cik brīnumjauki smaržo, un kā es esmu izsalcis! — viņš izsaucās, ostīdams gaisu. *— Aleksandr, kā būtu, ja mēs nokāptu lejā uz ciemu un pameklētu tur kādu tratoriju?

Arī Aleksandrs atzinās, ka ir izsalcis. Lukaška, uztvēris vārdu «tratorija», tūlīt piedāvājās viņus pavadīt pie «tēvoča Pjetro», kuram ciematā bija kaut kas līdzīgs viesnīcai ar krodziņu.

GARIBALDIETIS VALBACIS

Visi trīs nokāpa lejā no pakalna un iznāca uz ciema ieliņas. Šai agrajā rīta stundā pieaugušie atradās uz lauka vai vīna dārzos, ielās varēja redzēt vienīgi kailus, melnīgsnējus bērneļus, kas rušinājās pa smiltīm, un cūkas, un kazas. Tomēr pie «tēvoča Pjetro» uzņēmuma — pa pusei bodītes, pa pusei kroga — kāds zemnieks rupjā, zilā apģērbā ar zelta auskaru ausī, lādēdamies, ka visa iela skan, nežēlīgi dauzīja ar nūju baltau-sainu ēzeli, kas nekustējās ne no vietas.

— Es tev gan rādīšu, kā spītēties, porco Madonna/ Es izdzīšu to tavu nolādēto slinkumu uz visiem laikiem, — viņš kliedza no visa spēka, pavadīdams katru vārdu ar nūjas sitienu.

Aleksandrs neizturēja un metās baltausim palīgā.

— Kā tu iedrošinies viņu sist! Tūlīt nomet koku! Izbeidz, kā tev nav kauna! — viņš uzsauca zemniekam..

Tas slinki atskatījās.

— Es nemaz nezināju, ka manam ēzelim šeit ir radinieki, — viņš rāmā garā pateica un atkal ņēmās apstrādāt ēzeli, visu laiku atkārtodams: — Apsveicinies ar radinieku, lops tu tāds! Saki paldies savam radiniekam, ka viņš tevi aizstāvēja, tu nolādētais ēzeli!

Lūka iespurdzās. Bet Aleksandram vis nenāca smiekli: viņš jau grasījās izraut zemniekam nūju un sadot pašam pērienu, kad pēkšņi Ļevs izsaucās pārsteigti un priecīgi:

— Ha! Ko es redzu! Lorenco! Pats Lorenco Valbacis! Kā tad tu šeit gadījies, draudziņ? Pēdējo reizi mēs ar tevi taču tikāmies, kā liekas, pie Komo? Atceros, atceros, kā tu pie ugunskura tīrīji savu karabīni un zvērēji vismaz simt austriešus sašaut... Lūk, Aleksandr, iepazīsties — Lorenco, saukts Valbacis, viens no Garibaldi uzticamākajiem cīnītājiem, — viņš steigā skaidroja biedram. — Mēs ar viņu ļoti sadraudzējāmies Lombar-dijā, kad aplenca Komo.

Pa tam zemnieks savukārt vērīgi nopētīja Mečņikovu un atplauka:

— Jaunava Marija! Svētie eņģeļi! Sinjors Leone! Pats sinjors Leone, bezbailīgais un neuzvaramais! Tā nu gan ir laime!

Viņš pieskrēja klāt un apskāva Mečņikovu, visu laiku atkārtodams:

— Cik brīnišķīga diena! Tāda sastapšanās!... Nu gan tev ir palaimējies, tu nolādētais lops! — viņš pievērsās ēzelim. — Priecājies, ka es satiku savu cīņu biedru, citādi tava āda būtu atdota Galubardo, lai izgatavo bungas!

Lorenco nometa nūju, ar kājas spērienu pagrūda ēzeli uz pļaviņas pusi, kura atradās aiz tratorijas, un pagriezās pret abiem draugiem:

— Nu tad esam satikušies, sinjor Leone, un satikušies ļoti svarīgā brīdī!

Aleksandrs ar lielu interesi aplūkoja šo tikko sastapto pirmo garibaldieti. Gandrīz kopš pašas atbrauk-

,.inas Itālijā viņš nepārtraukti dzirdēja visapkārt runā-jam par Garibaldi un viņa cīnītājiem. Vieni garibaldie-sus dēvēja par dedzīgiem patriotiem un pašaizliedzīgiem varoņiem, citi sašutumā saukāja viņus par bandī-liem un laupītājiem. Bet, kā tas arī nebūtu, gandrīz katrs itālietis saprata, ka Itālijas brīvība un neatkarība daudzējādā ziņā ir atkarīga no Garibaldi un viņa vīriem.

Un tagad beidzot Aleksandra priekšā stāvēja Garibaldi cīnītājs. Saules un vēja appūstu seju, asiem vaibstiem, melnu, sprogainu bārdiņu ar zeltainu mirdzumu. No melnās, adītās beretes apakšas raugās spožas, melnas acis, stipri izspiedušās uz āru, un, pateicoties tām, Lorenco arī bija dabūjis savu iesauku. Apģērbs nabadzīgs, rupjš, kājās smagi, ar naglām apkalti zābaki. Toties kustībās vērojams mundrums, vieglums, pat zināma elegance. Kad Lorenco pasmaidīja, likās, ka atmirdz saule, — tik žilbinošs un patiess bija šis smaids, kas atsedza baltos zobus. Ļevs iepazīstināja viņu ar Aleksandru kā savu tuvāko draugu. Garibaldietis sažņaudza Jesipova rokas savās lielajās, tumšajās plaukstās un, pa pusei jokojot, pa pusei samulsis, sacīja:

— Nedusmojieties nu, sinjorino, ka es jūs ar savu ēzeli saradoju, bet es nekādi nevaru paciest, ja kāds jaucas manās darīšanās. — Viņš pamāja uz tēvoča Pjetro tratorijas pusi: — Varbūt ieiesim? Šāda brīnišķīga sastapšanās noteikti jāatzīmē!

Trīs no laukakmeņiem salikti pakāpieni veda uz zemu, tumšu istabu ar māla klonu. Neraugoties uz to, ka pats karstākais gadalaiks vēl bija tālu, istaba bija mušu un mušu sīkoņas pilna. Oda pēc skāba vīna un sastāvējuša sviesta. Aiz letes telpas dziļumā tēvocis Pjetro, sakumpis vīrs rudām ūsām, kaut ko zem deguna dungodams, lobīja ķiploku. Aiz letes pa atvērtajām durvīm varēja redzēt senā ūdensvada drupas — pussagruvušu arku, kurai cauri spīdēja zilas debesis un skaidri iezīmējās lietussargam līdzīgas pīnijas siluets; tas bija vienīgais koks, kas auga šai apvidū.

Kaktā pie rupji sanaglota galda sēdēja divi mūki un dzēra duļķainu kjanti. Viens bija resns un smagnējs, nekoptu tonzūru, kuru viņš visu laiku slaucīja ar lielu,

rūtotu lakatu. Otram, vēl pavisam jaunam, platās uzacis bija pārkārušās virs plānā, kumpā deguna. Viņš ātri kā meža putns pameta caururbjošu skatienu uz ienācējiem, tad sāka ar kreiso roku liet vīnu no salmiem appītās pudeles.

— Kur gan es esmu šo kreili jau redzējis? — Lorenco nomurmināja, vērīgi aplūkodams jauno mūku. — Viņš man šķiet ļoti pazīstams ... — Lorenco arī pavēlēja saimniekam atnest kjanti, un visi nosēdās netālu no durvīm, lai tik daudz nemāktos virsū mušas.

Uz galda parādījās vēderaina pudele un četras glāzes.

Jā, glāzes bija četras, jo tēvocis Pjetro nolika glāzi arī Lūkam: ganiņš taču bija ieradies kopā ar sinjoriem un tagad tratorijā baudīja visas viesa tiesības. Taču Lūka nedzēra ne piliena — ne jau tas viņam tagad bija prātā. Kopš tā brīža, kad zēns izdzirda, ka viņa priekšā stāv garibaldiešu karavīrs, ka Lorenco labi pazīst pašu leģendāro ģenerāli Galubardo, Lūka, gluži tāpat kā Aleksandrs, vairs nenolaida no viņa ne acu, neatkāpās ne soli un baidījās, ka tikai kādu vārdu nepalaiž garām.

TĒVOČA PJETRO TRATORIJĀ

■— Jūs jau zināt, sinjor Leone, kā mūsu kareivji paļaujas uz Galubardo, cik tie viņam uzticīgi, — Lorenco iesāka klusinātā balsī, kad visi klātesošie, izņemot Luku, bija iedzēruši uz veco draugu brīnišķo sastapšanos. — Ja tauta cer, ka reiz nāks kāds, kas atsvabinās Itāliju no svešzemniekiem un apvienos visus itāliešus, tad šis «kāds» var būt vienīgi ģenerālis Galubardo. Viņš rakstīja savā uzsaukumā: «Tas, kurš neķersies pie ieročiem, ir vai nu nodevējs, vai arī gļēvulis,» — un viņam ir taisnība, tūkstoškārt taisnība! — Lorenco spēcīgi uzsita dūri uz galda. — Es jau teicu jums, sinjor Leone, ka esmu sastapis jūs un jūsu draugu ļoti svarīgā brīdī. Un ne jau veltīgi es tā sacīju. Un tas arī nav vienīgi gadījums, ka jūs, sinjori, sastapāt mani šeit, netālu no Romas. Nekad es nebūtu spēris savu kāju pāvesta un

melnsvārču zemē, ja man šeit nebūtu kārtojams kāds svarīgs uzdevums. Un, kas tas ir par uzdevumu, to jūs, sinjor Leone, pats labi zināt. Ne jau velti jūs mūsu rotā bijāt visgudrākais, visvairāk mācītais. — Un Lorenco, viltīgi pamirkšķinādams Ļevam, iesita sev pa pieri.

Ļeva acis pēkšņi sāka dzirkstīt un mirdzēt.

— Ko! Vai patiesi atkal dosimies cīņā? Atkal kara lietas? Atkal Garibaldi grib parādīt pasaulei savu spēku?

— Tss!... Ne tik skaļi, sinjor. Te ņudzēt ņudz no spiegiem — dieva kalpiem... — Lorenco pablenza uz mūkiem.

Bet tie, kā likās, bija pavisam apskurbuši un, caur degunu runādami, viens otram kaut ko stāstīja. Valb-acis nomierinājās, salika krustiski abu roku īkšķus un dedzīgi tos noskūpstīja.

— Zvēru pie šīs svētās zīmes, ka jūs esat pareizi uzminējis, sinjor. Tas tiešām ir tā. Ģenerālis, lai svētais Džuzepe, viņa aizstāvis, dod viņam savu svētību, atkal pulcina kopā ļaudis, atkal sūta mūs, savus vecos kaujas biedrus, aicināt visus, kam ir dārga Itālija. Lūk, tāpēc, sinjori, jūs sastapāt mani šeit, — Lorenco svinīgi nobeidza savu runu.

Mečņikovs ieinteresēts apjautājās:

— Nu, bet ar ko tad Garibaldi šoreiz domā cīnīties — atkal ar austriešiem, burboņiem vai pāvesta karapulkiem?

Lorenco sāka nikni raustīt savu auskaru.

— Galubardo ir godīgs cilvēks, vienkāršs cilvēks, sinjori. Viņš ir pārliecināts, ka, tiklīdz tiks galā ar Bur-boni, ar austriešiem un pāvestu, tūdaļ Itālija kļūs brīva un vienota. Bet mēs abi, sinjor Leone, — viņš pieliecās tuvāk Mečņikovam, — mēs abi zinām, ka ne jau viss izdodas tik viegli. Vai jūs atceraties, sinjor, kādas lamatas ģenerālim sarīkoja pie Lonato?

Mečņikovs izbrīnā pacēla uzacis.

-T- Lamatas? Es dzirdēju, it kā karalis Viktors Emanuēls esot aizsūtījis Garibaldi ar pusotra tūkstoša vīriem uz Lonato, bet pēkšņi izrādījies, ka tur atrodas divsimttūkstoš lielās austriešu armijas galvenais štābs,

un Garibaldi ar saviem cīnītājiem bijis kā spīlēs. Bet es toreiz domāju, ka tā ir stratēģiska kļūda vai arī karaļa Emanuēla izlūki nekam neder.

— Kļūda? Oho-ho! Izlūki?! — Lorenco sašutumā uzsita knipi, bet tēvocis Pjetro atstāja leti un pienāca pie viņu galda, lai labāk varētu sadzirdēt. — Lika drusku pagaidīt! Tas bija slazds, sinjori, lamatas, visīstākās lamatas, lai visus mūsējos iznīcinātu, varbūt pat pašu ģenerāli...

— Pagaidi, pagaidi, Lorenco, — Mečņikovs jau iesāka, — kāpēc tad ...

— Tas ir tāpēc, — uzbudināts turpināja Lorenco, — tāpēc, ka mūsu Galubardo un mēs visi augstajiem itāliešu kungiem esam kā skabarga acī! Nu, pajautājiet kaut vai Pjetro, — viņš ar pirkstu piebikstīja krodziniekam pie vēdera, — arī viņš jums pateiks, ka kungi no mums baidās.

Tēvocis Pjetro pamāja un domīgi pakasīja vēderu zem netīrās skoteles.

— Galubardo pieder mums, vienkāršajiem ļaudīm, bet ne dižmaņiem. Dižciltīgie un bagātie viņu sevišķi nemīl.

— Tiesa kas tiesa. Viņi baidās, ka mēs sev līdzi atvedīsim revolūciju, — uztvēra Lorenco. — Mūsu ģenerālis ir dižens karavadonis. Kad viņiem klājas grūti, viņi aicina to sev palīgā, bet, līdzko Galubardo ir ticis galā ar ienaidnieku, viņi ir gatavi no tā atbrīvoties!

— Oho, izrādās, ka šis izbijušais zemnieks lieliski orientējas politikā! — Mečņikovs sacīja Aleksandram krieviski. — Viņam taisnība: šejienes nobiļi cieš Garibaldi tikai tik ilgi, kamēr viņš tiem var noderēt, bet viņi no ģenerāļa bīstas. Ar ģenerāli ir tauta, un klusībā viņi būtu priecīgi no tā atbrīvoties.

— Ļev, pajautājiet, dieva dēļ, savam paziņam, ar ko un kur Garibaldi ir nodomājis cīnīties, — Aleksandrs nepacietīgi pārtrauca draugu.

Viņš tikai ar pūlēm spēja savaldīties. Jaunas domas, jauni plāni virda un bangoja Aleksandrā. Jau mesjē Evians bija stāstījis savam audzēknim par Garibaldi, aizrautīgi lasījis par viņa uzvarām, un Aleksandrs jau

sen, būdams tālu no šejienes, jūsmoja par dižo itālieti. Ari tā, kura kopš neilga laika bija Aleksandra sirds valdniece, dēvēja sevi par uzticamu garibaldieti,_ arī viņa sapņoja kalpot Garibaldi. Lorenco — vienkāršā kareivja vārdos žilbinošā gaismā atmirdzēja varoņa, brīvības cīnītāja un leģendārā drosminieka tēls. Un šai gaismā kaut kā nobāla, izdzisa komūnas necilā ideja, nobāla sapņi par zemes darbu, par vienkāršu dzīvi dabas klēpī, par tulznām, iegūtām, arklu vadot. Nē, Aleksandrs nebija ne vieglprātīgs taurenis, ne arī piedzīvojumu meklētājs. Viņu, gluži tāpat kā visus jauniešus, saistīja cildeni darbi brīvības vārdā, diženas idejas, varonība ... Tāpēc arī viņš tagad ar tādu nepacietību gaidīja Lorenco atbildi.

VALBACIS VERVĒ BRĪVPRĀTĪGOS

— Nu tad paskaidro man, amico mio, ar ko mūsu Garibaldi šoreiz nodomājis cīnīties? — Mečņikovs jautāja, atkal pāriedams uz itāliešu valodu. — Klīda valodas, it kā viņš aizbraucis uz savām mājām uz Kapreres salu un nolēmis karagājienus un cīņas izbeigt uz visiem laikiem.

Lorenco, kurš, dzirdot vārdus «mušu Garibaldi», atplauka smaidā, enerģiski uzsita ar dūri pa galdu:

— Santo diavolone! Ko gan jūs esat izdomājisl Vai ģenerālis spētu nosēdēt Kaprere salā, zinādams, ka viņa tauta cieš trūkumu, ka burboņu spiegi un žandarmi izseko un spīdzina patriotus, ka tautai nav iespējams vairs pat elpot! Un kur tautai klājas visgrūtāk? — Lorenco dedzīgi jautāja un pats tūlīt arī atbildēja: — Visgrūtāk tautai klājas manā dzimtenē Sicīlijā, tā tas ir! Tur tauta dzīvo galīgā postā. Uzticami ļaudis darīja ģenerālim zināmu, ka pietiktu viena vienīga mājiena no viņa, lai saceltos visa Sicīlija...

— Ahā, tātad- karagājiens uz Sicīliju? Vai pareizi esmu tevi sapratis, draugs Lorenco?

Ļevs jautāja nevērīgi, pat mazliet zobgalīgi, bet

Aleksandrs jau pamazām sāka izprast savu jauno draugu un ceļabiedru, viņš redzēja, ka ari Mečņikovu nopietni ieinteresējis garibaldieša stāsts.

— Pareizi, sinjor, pareizi, — Lorenco pamāja.

— Nu bet kad tad īsti tas notiks? Quando? Qu-ando? — Aleksandrs neizturēja.

Lorenco saprotoši palūkojās jauneklī. Likās, ka viņa izvalbītās acis iemirdzētos vēl spožāk.

— Drīz, ļoti drīz. Tiklīdz savāksim ieročus un ļaudis, līdzko ģenerālis pateiks: «Uz priekšu! Avanti/» Ļaudis ir gatavi, jāsadabū vēl tikai ieroči un mazliet naudas, un tad ģenerālis tūlīt dos zīmi. — Viņš pievērsās Meč-ņikovam. — Avanti, sinjor Leone, avanti!

— Es nesaprotu, Lorenco, ko tu ar to gribi teikt, — Ļevs atbildēja smiedamies.

— Saprotat gan, pavisam labi saprotat! — Lorenco dedzīgi atsaucās. — Mēs kopā ar jums vareni kāvāmies ar austriešiem pie Komo, un es pats savām acīm redzēju, kā jūs, sevi nežēlodams, metāties pašās pekles ugunīs. Jūs toreiz sacījāt man, ka jūsu Krievija esot tālu, ka pie jums tur viscaur esot sniegs un ledus, tomēr krievu ļaudis esot karstām asinīm un, tāpat kā itālieši, vēloties iegūt sev brīvību. Jūs toreiz cīnījāties par mūsu zemi, it kā jūs būtu īsts itālietis. Bet varbūt tagad esat kļuvis citāds, sinjor Leone?

— Nē, es neesmu kļuvis citāds, — smaidīdams atbildēja Mečņikovs.

— Nu ja tas tā, sinjor Leone, ja jūs patiesi esat tāds pats, kā bijāt, tad tagad, kad Sicīlijā izšķirsies visas Itālijas, visas mūsu tautas liktenis, tad jūs vis nespēsiet noskatīties no malas vai arī sēdēt un zīmēt savas bildītes! Jūs iesiet kopā ar mums, sinjor Leone, kopā ar mani, ar ģenerāli, kopā ar visiem jūsu agrākajiem biedriem. Un tad mēs uz visiem laikiem padzīsim nolādētos burboņus! — Lorenco tik spēcīgi uzsita pa galdu, ka salmiem appītā pudele palēcās gaisā.

— Oho, tas tik ir orators! — Mečņikovs smiedamies iesaucās. — Jā, Garibaldi ir zinājis, kuru sūtīt pēc vo-lontieriem! Es varu zvērēt, Aleksandr, ka pirms stundas es domāju vienīgi par lāpstām un izkaptīm mūsu ko-

miinai, bet šis Valbacis ir mani tā uzkurinājis, ka esmu gatavs kaut vai rīt ņemt ieroci rokās un stāties zem Ga-lubardo karoga... Vai, vai, ko es redzu! — Mečņikovs pieliecās tuvāk Aleksandra sejai. — Vaigi deg, acis zibšņo, elpa strauja un nevienmērīga. Es taču esmu bijis mediķis, dakteris, tūdaļ mēs noteiksim jūsu slimību. Nu, nu, rādiet šurp savu pulsu, dārgo pacient! — Ļevs muļķodamies satvēra Aleksandra roku. — Nu ta arī ir! Febris Belli, citiem vārdiem sakot — kara drudzis. Bet tulkojumā tas nozīmētu, ka Jesipovam, jaunakajam, briesmīgi sagribējies nokļūt pie garibaldiešiem!

— Bet jūs pats, Ļev, atcerieties vien, ko jūs pats tikko sacījāt, — Aleksandrs mēģināja aizstāvēties. — Un bez tam, ja labi apdomā, tad mūsu komūna — tas ir teicams, cildens pasākums tautas labā, bet cīnīties par Itālijas brīvību — arī tas tiks veikts tautas labā, un, bez šaubām, tas darītu godu katram. Kā man, tā ari jums, Ļev...

Aleksandrs galīgi samulsa un apklusa, bet viņa sejā bija lasāma tāda apņēmība, tāda tiekšanās mesties cīņā, ka Mečņikovs saprata: nekāda pierunāšana vairs nespēs biedru ietekmēt. Un Ļevs jau arī pats nemaz nebūtu spējīgs Aleksandru atrunāt — arī viņš sajuta nepacietīgu vēlēšanos pievienoties garibaldiešu kara pulkiem. Taču viņš bija vecāks un gribēja vēlreiz visu pamatīgi pārdomāt. Bez tam Ļevs jutās atbildīgs par jaunā Jesipova likteni, tādēļ viņš sacīja:

— Es jūs lūdzu, Aleksandr, pagaidām nepieņemiet nekādus lēmumus. Mēs abi to visu mierīgi apspriedīsim.

Tad viņš pievērsās Lorenco, kas viltīgu, saprotošu izteiksmi sekoja sarunai.

— Tu neesi veltīgi ieradies šeit, pāvesta zemē, Valb-

aci. Katrā gadījumā vienu volontieri tev, kā liekas, ir izdevies savervēt. #

— Divus, — aukstasinīgi atbildēja Lorenco un ar izteiksmīgu žestu pacēla divus labās rokas pirkstus. •— Divus, ieskaitot jūs, sinjor Leone.

— Trīs, — pēkšņi atskanēja dreboša balss.

Visi izbrīnā atskatījās. Lūka gluži nosarcis, izbijies pats no savas drosmes, raustīja Lorenco aiz piedurknes.

— Sinjor, sinjor, pasakiet, vai ģenerālis pieņem arī zēnus? Es arī vēlos būt jūsu vienībā. Es ne no kā nebaidos, sinjor, es varu uzkāpt visstāvākajās klintīs, es protu šaut, kāpelēt pa kokiem. Lūk, paraugieties!

Pirms vēl kāds paguva viņu atturēt, Lūka izskrēja no tratorijas, piesteidzās pie augstas pīnijas, kura auga ciema ielas vidū, un kā pērtiķis, lecot no zara zarā, vienā mirklī sasniedza galotni.

Mūki, kuri pie galda bija aizsnaudušies, tagad pacēla galvas.

— Es esmu jau augšā, sinjori. No šejienes var redzēt Romu! — atskanēja Lūkas mazliet aizsmakusi balss.

•— Es varētu būt izlūks, sinjori.

— Labi, labi, kāp tik zemē un skaties, ka nenolauz kaklu, citādi tavs tēvs man galvu noraus! — Lorenco iesaucās un lepni palūkojās krievos: — Jūs redzat, kādi bērni aug pie mums Itālijā?

Lūka jau atgriezās atpakaļ tratorijā.

— Kā jūs domājat, sinjor, vai es derēšu ģenerālim?— viņš atkal satraukts pievērsās Valbacim.

— Hm!... Ģenerālis aicina pie sevis patriotus, — Lorenco nomurmināja, nezinādams, ko puišelim atbildēt.

— Nu, bet es taču esmu patriots! Es vienmēr esmu bijis patriots! — Lūka iesaucās jau tuvu asarām. — Pajautājiet kaut vai tēvocim Pjetro, kā es nesen apvedu ap stūri vienu pāvesta žandarmu. Viņš prasīja ceļu uz Fraskati, bet es viņu aizsūtīju pavisam uz citu pusi.

— Tu, puišel, ievilksi mūs visus reiz nelaimē! — norūca tēvocis Pjetro, piesardzīgi pavērdamies uz mūkiem. — Ja šis sinjors žandarms kādreiz atgriezīsies šeit, viņš tev sados pamatīgu sutu!

— Un kas par to, es nebaidos! — Lūka sapurināja savas sprogas.

Lorenco sataisīja visnopietnāko seju.

— Oho, ja jau tu esi tāds patriots, tad varbūt tu varēsi mums arī noderēt, — viņš teica. — Varbūt atradīsies bundzinieka vieta, Vai arī, lūk, šie sinjori, — viņš

pamāja uz abiem krieviem, — būs ar mieru pieņemt levi par kalpotāju. Ar vārdu sakot, ja tu mani labi mīļi palūgsi...

— O, sinjor! — tas bija viss, ko spēja izdvest lielas laimes satriektais Lūka.

PALACO MARESKOTi

Mākslinieki, kuri no visām pasaules malām dodas uz Mūžīgo Pilsētu, dalās divās kategorijās. Vieni — jaunākie un nabadzīgākie — noteikti tiecas dzīvot tautas vidū, iepazīt ļaudis un meklēt tur sev piemērotu modeli. Tie noīrē kādu būceni nabadzīgo kvartālos, kur no agra rīta līdz pat vēlai naktij valda nerimstoša kņada, kur šaurajās, tumšajās ieliņās ņudzēt ņudz no nabadzīgajiem Romas ļaudīm, dzīviem, zobgalīgiem un bezbēdīgiem. Pa logiem cits ar citu sakliedzas kaimiņi, virs galvām karājas veļa, bērni spiedz, vīri ķildojas ar sievām, kurpnieks un galdnieks klaudzina āmurus, bet varkalis kaļ savu vara plāksni. No neskaitāmajam ogju krāsniņām, kuras iznestas ielās, nāk dvinga, un garāmgājējiem degunā sitas sīpolu un olīveļļas, zivju, ķiploku, ar tomātiem sagatavotu piparu un vēl tūkstošiem citu itāliešu virtuves aso smaržu. Visu laiku pa kājām maisās puskaili bērneļi, viņu vecākie brāļi un māsas, noskranduši, taču ļoti patstāvīgi un pašapzinīgi, skraida, izpildot sīkus uzdevumus, vai arī stundām ilgi stāv un blenž uz kaut ko, kamēr vecākā dīkdieņu paaudze tai pašā laikā dodas uz Tibras krastu, spļauj no Svētā Eņģeļa tilta rūsganajā ūdenī un pēc tam novēro paši savus spļāvienus.

Gados vecākie mākslinieki, kuri ir jau iemantojuši vārdu un zināmu sabiedrisku stāvokli, vairās dzīvot tādā troksnī un nabadzībā. Viņi izvēlas klusos vecās Romas kvartālus — tādus kā Via della Pinja. Tur seno piļu logi pavērti pret šaurajām ieliņām, ik uz soļa tur sastopami mazi, klusi laukumi ar strūklaku vai puķu dobēm, baznīcas ar zvanu tornīšiem, plaši un tukši

pagalmi. Brīžiem ieliņās valda dziļa krēsla kā akā, brīžiem atkal žilbinoša saules gaisma, pagadās apsūnojušas, no mitruma un laika zoba nozaļojušas sienas, kāds dārziņš ar buksusa un citronkoku dzīvžogu, un visur liels miers un klusums.

Retumis garām paiet kāds mūks apmetnī ar kapuci vai arī veļas mazgātāja, nesdama uz galvas veļas grozu; viegli šūpodamās, garām pabrauc kariete ar cienīga izskata kučieri uz bukas, aizšmauc kaķis un atguļas uz trepju sasilušajiem pakāpieniem. Un šķiet, ne tikai kaķis, bet arī saule ir saritinājusies kamoliņā, un abi ar vienādu tīksmi izbauda mieru.

Tādā brīnumjaukā, vientulīgā ieliņā, bijušā palaco Mareskoti, atradās no Pēterburgas atbraukušā mākslinieka Valerija Jakobi studija.

Jakobi bija pazīstams kā panākumiem bagāts gleznotājs, bet pēdējā laikā arī kā «idejisks mākslinieks». Viņa glezna «Arestantu atpūta» bija sacēlusi lielu troksni. Pēc izmēriem tas bija pavisam neliels audekls.

Sirmi, lēveraini mākoņi slīd pa zemām debesīm, kāsī lido dzērves. Dzērves ir brīvas, tās var steigties projām no šīs saltās, pamestās vietas, var lidot pretī pašai spožākajai saulei, bet cilvēki uz zemes ir iekalti važās. Arestantu vezumu rinda ir apstājusies kaila klajuma vidū, pie svītraina verstu staba. Sardzes vīri ratos pārbauda šautenes: lai neiedomājas tikai kāds no arestantiem bēgt. Bet kur nu! Viens satriekts aplūko savas važu savainotās kājas, otrs vienaldzīgu izskatu nogūlies tieši uz mitrās zemes, bet trešais kaujas ar biedru, tādu pašu nelaimīgu, dzelžos ieslēgtu cietumnieku, varbūt maizes gabala dēļ. Bet ratos guļ miris arestants. Viņš nav līdzīgs saviem etapa biedriem — smalkā, apgarotā un ciešanu pilnā seja vērsta pret debesīm, no uzmesto svārku apakšas rēgojas smalki zābaki, bet roka, kas nokarājas no ratiem, nekad nav strādājusi smagu darbu. Tas ir «politiskais». Var redzēt, ka viņš tikko beidzis elpot. Viņam blakus stāv drukns, sarkanmatains straž-ņiks ar blašķi rokā, nespēdams vēl ticēt, ka pats lielākais medījums ir izslīdējis no rokām, ar sarepējušu pirkstu viņš paceļ plakstu virs stiklainās acs. Nē, šis

nomocītais cilvēks vairs nemodīsies, un zaglēns, palīdis zem ratiem, var nesodīts novilkt mirušā rokai gredzenu ar dārgakmeni, kas droši vien dāvināts kādas lielas mīlestības atcerei.

Bet mazliet tālāk ir pulciņš sieviešu ar bērniem. Vienai uz rokām zīdainis, bet mātei jau sen nav vairs piena, un viņa raudošajam mazulim iebāzusi mutē pupiņu, kas uzmaukts uz tukšas pudelītes. No lakata apakšas izlīduši mati un garām, nekārtīgām šķipsnām krīt pār bālajiem vaigiem. Viņa ir noliekusies pār bērnu, šī cilvēku arestētā madonna, kuru sūta pa etapu, un viņas seja pauž tādas skumjas, tik lielu mātes mīlestību un mokas, ka skatītāju pārņem trīsas.

«Politiskā» arestanta nāve, mātes ciešanas — tas bija sauciens pēc taisnības un žēlsirdības. Mākslinieka glezna tika celta vai debesīs. Jakobi cienītāji apgalvoja, ka «Arestantu atpūta» aicinot cīņā pret rupjo patvaļu, cīņā par humānisma uzvaru.

Ienaidnieki turpretī mēģināja pārliecināt, ka Jakobi dzenoties tikai pēc modernām tēmām, viņam esot svešas idejas, viņš mākslā meklējot vienīgi peļņu. Viņa krāsas esot bezgaumīgas un netīras, meistarība stipri viduvēja, bet vēsturiskās personas viņa gleznās izskatoties līdzīgas operas statistiem.

Patiesība droši vien atradās kaut kur starp abām galējībām. Jakobi bija centīgs, bet ne pārāk talantīgs mākslinieks, viņš prata savlaicīgi atrast pašreizējam brīdim atbilstošus tematus, un šī māka atnesa viņam popularitāti un līdzekļus, kas ļāva dzīvot Romas senajā palaco Via della Pinja kvartālā. Viņa studija kļuva par sastapšanās vietu krievu māksliniekiem un vispār krieviem, kuri dzīvoja Romā vai arī vienkārši apceļoja Itāliju. Šeit mēdza iegriezties Vasilijs Vereščagins, Riconi. Pats Valerijs Ivanovičs — manierīgs, smailu bārdiņu, vismodernākā piegriezuma uzvalkā ar platu kaklasaiti pāri visām krūtīm — diezin vai būtu spējis piesaistīt savai mājai tik izmeklētu sabiedrību. Visi zināja, ka mājastēvs ar aizrautību var runāt vienīgi par divām lietām: par sevi un saviem daiļdarbiem.

Pirmo reizi to vēl bija iespējams paciest, bet otrā

6i

apmeklējuma laikā ļaudis jau manījās aizlavīties prom no pārāk runīgā saimnieka. Pati Mareskoti pils ar senajiem rotājumiem, dārzu ar strūklaku un citronkokiem arī nespēja diez cik ilgi interesēt arhitektūras cienītājus.

Mājas pievilkšanas spēks, tās gaišais stars un centrs bija Valerija Jakobi sieva Aleksandra Nikolajevna — «skaistā Aleksandrina» vai arī «Eņģelis-Cīnītājs», kā viņu Romā dēvēja. Runāja, ka Aleksandrai Nikolajev-nai Krievijā palicis pirmais vīrs, kuram viņa, gandrīz vēl meitene būdama, esot izprecināta ar varu, ka šī laulība bijusi ļoti nelaimīga, ka Valerijs Ivanovičs slepus aizvedis viņu no tirāna vīra un tikai vēlāk panācis viņai šķiršanos. Gleznā «Arestantu atpūta» sievietes madonnas tēlā Jakobi bija atveidojis Aleksandru Nikola jevnu. Modelis bija tik skaists, ka mākslinieks pirmo reizi bija iespējis pacelties pāri savam parastajam līmenim un radīt kaut ko īstu.

«EISJĢELIS-CĪNlTĀJS»

Pāri Romai nolaidās zeltaini sarkans vakars. It kā grimdamas krēslā, pamazām apklusa avīžnieku griezīgās balsis, ekipāžu troksnis. No palaco Mareskoti nelielā dārziņa pa studijas atvērtajiem logiem plūda iekšā saldā jasmīnu un ziedošo citronkoku smarža. Dārziņā runāja un smējās, un Aleksandra Nikolajevna, kas studijā pašreiz pozēja portretam, šīs balsis pazina jau no tālienes. Tur savā nopietnajā, rāmajā basā stāstīja kaut ko Vladimirs Kovaļevskis, krievu jauneklis biologs, kurš bija atsūtīts uz Itāliju par «Sankt Pēterburgas Ziņu» korespondentu. Dzīvespriecīgais un jautrais Riconi, modē nācis portretists, kas gleznoja skaistas itālietes, viņam atbildēja, un tad abi par kaut ko sāka smieties. Klusītiņām ietrinkšķējās ģitāra kuprainā pei-zāžista Latiņina rokās, un varēja dzirdēt Valerija Iva-noviča balsi, kas pieprasīja, lai viņš katrā ziņā nodzied kādu huzāru dziesmu.

Aleksandra Nikolajevna mazliet paraustīja plecus — nav taktiski lūgt kuprim dziedāt huzāru romances. Bet no dārza jau atskanēja Latiņina tvīksmes pilnais te-noriņš:

Es lūdzu, kaut vārdiņu aizlieciet vīram:

Viņš naktsmājas nedod, kaut laiks jau tik vēls,

Bet sievietei sirds allaž maiga un tīra,

Var būt, ka jums huzāra kļūs mazliet žēl.

Es apsolos netraucēt mieru šai mājā,

Es lēnīgs, vairs otrs mums pulkā nav tāds,

Bet, ja nu še palikt man cerības vājas,

Vai nebūtu sirdī jums stūrītis kāds?

Ģitāra apklusa ar zemu akordu. Dārziņā sāka aplaudēt.

— Es dievinu, velns lai parauj, mūsu krievu karavīru romances! — ar gluži nevajadzīgu bravūru iesaucās Jakobi. — Kaut arī pats neesmu bijis karavīrs, es tomēr visā pilnībā izjūtu šo dziesmu poēziju un nekādā ziņā nemainītu tās pret šejienes saldajām serenādēm!

Un atkal kāds aplaudēja — šoreiz viņa vārdiem. Bet Vereščagins visu laiku tikai glezno un glezno. Ne romance, ne aplausi, redzams, nav viņu aizsnieguši; liekas, ka šis cilvēks atrodas jūras dziļumā. Ne jau velti visi krievu mākslinieki Romā dēvē viņu par askētu un jokojot apgalvo, it kā pirms katras jaunas gleznas Va-silijs Petrovičs ejot baznīcā — izsūdzēt grēkus un saņemt svēto vakarēdienu. Māksliniekam tikai divdesmit pieci gadi, bet viņš jau ir akadēmijas stipendiāts, un viņa jaunā glezna «Nakts Golgātā», kā lietpratēji zina stāstīt, būšot liels notikums mākslas dzīvē.

Aleksandra Nikolajevna raugās Vereščaginā. Seja ar platiem vaigu kauliem un retu, tumšu bārdiņu un ūsām, biezie mati pāršķirti ar celiņu uz sāniem — patiesi viņa ārienē nav nekā «mākslinieciska». Un, neraugoties uz visu to, šī seja pauž tikai vienu kaislību, atraisīšanos no visa ikdienišķā un zemiskā. Mākslinieks laiku pa laikam uzmet modelim asus skatienus, kuri, šķiet, velk kaut ko laukā no pašiem slēptākajiem dziļumiem, un atkal atgriežas pie molberta.

— Vasilij Petrovič, vai nevarētu mazliet atpūsties?

«Eņģelim-Cīnītājam» balss bija mazliet zema, piesmakuši. Gurdena, valdzinoša balss. Vereščagins apjucis paskatījās. Lēnām viņš atgriezās zemes virsū.

— O, protams! Mana mīļā dūjiņ, esmu jūs pavisam nomocījis! — viņš nomurmināja. — Kāds ēzelis gan es esmu! Un vispār, šodien pietiks. Vēl tikai dažās vietās jāpārlaiž matiem pāri. Nekādi nespēju uztvert šo blāvo ziemeļu zeltu ... Jums ir dīvainas krāsas mati, kundze!

To sacīdams, Vereščagins vēl arvien nespēja atrauties no audekla, piedūra vēl šur tur otu, visu laiku nepacietīgi un alkatīgi vērdamies savā modelī.

Aleksandrai Jakobi bija nedaudz vairāk par divdesmit gadiem. Vereščagins gleznoja viņu īsā, ar tumšām kažokādām apmalotā bezrocī un zaļi pelēkā kleitā, it kā ar nolūku pieskaņotā viņas acu krāsai. Bet acu zīlītes Aleksandrai bija tumšas, gandrīz melnas, tikpat melnas bija arī uzacis un skropstas, tas platajai, stipri krieviskajai un vienkāršajai sejai piešķīra enerģijas un spēka izteiksmi.

Augums viņai bija atbilstošs sejai: ne pārāk tievs, drīzāk gan diezgan pilnīgs, taču spēcīgs un lokans. Viņa kustējās viegli un daiļi pagrieza galvu ar zemu uzsprausto zeltaino matpīni. Kā apburts Vereščagins raudzījās uz šo bizi.

— Nekādi neizdodas, nu nekādi! — viņš saspringti nomurmināja. Rokā viņš visu laiku vēl turēja otu. — Un ne jau tikai krāsa vien nepadodas. Man jāizteic jūsu «es», jūsu iekšējā būtība, bet pagaidām tā ir tikai bāla ēna.

Tikai tagad Aleksandra Nikolajevna ievēroja mākslinieka pirkstus. Tie drebēja, plucināja otu. Un smīns, kas jau parādījās viņas sejā, atkal pazuda. Tas viss bija ļoti nopietni.

— Kur tad jūs, Vasilij Petrovič, saskatāt manu būtību? — viņa lēni jautāja.

— Jūs esat Žanna d'Arka. Jūs esat brīvības cīnītāja. Tas jūsos runā spēcīgāk par visu citu. Jūs liesmojat šais ugunīs un apdedzināt tos, kuri jums tuvojas, — drūmi sacīja Vereščagins. — Bet es esmu neapdāvināts, es nespēju to attēlot.

Viņš aizgriezās pret logu. Viņa asās lāpstiņas izspiedās zem melnajiem, līdz augšai aizpogātajiem svārkiem.

«Ak kungs, liekas, viņš tūlīt sāks raudāt!» ar šausmām nodomāja Aleksandra Nikolajevna.

— Jūs vienkārši esat noguris, dārgais draugs! — viņa ātri piegāja pie mākslinieka un uzlika roku uz viņa pleca. — Rīt es jums atkal pozēšu, un jūs ar skaidrām acīm uztversiet visu, ko vēlaties: gan matu krāsu, gan arī manu būtību, kuru jūs, protams, pats esat izdomājis. Bet tagad mazgājiet rokas un iesim dārzā. Es dzirdu, ka šodien tur ir salasījies daudz dažādu ļaužu.

Vereščagins, vēl vienmēr savas neveiksmes nomākts, sāka īgni atrunāties.

— Netielējieties, — Aleksandra Nikolajevna viņu pārtrauca. — Šovakar solījās atnākt arī Mečņikovs ar mazo Jesipovu.

— Ļevuška? — Vereščagins atdzīvojās. — Vai tad viņš vēl arvien ir šeit? Bet es biju iedomājies, ka viņš jau sen atrodas kaut kur Sicīlijā un tur izvēlas visnelādzīgāko purvu savai komūnai.

— Uz Sicīliju viņš gan taisās braukt, bet, kā liekas, ne jau savas komūnas lietas kārtot, — atsaucās Aleksandra Nikolajevna.

— Bet kādā nolūkā tad?

— Šķiet, ka tur briest kaut kādi notikumi. Sicīlija ir izsūtījusi vēstnešus... Jūs jau zināt, pie ka, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus, sacīja «Eņģelis-Cīnītajs».

SASTAPŠANĀS UZ IELAS

Vereščagins ielūkojās viņai acis.

— Ahā, tātad ne tikai sazvērniece, bet arī vervētāja. Un vervējat Garibaldi pulkos mūs, krievus, — viņš sacīja. — Ai, cik pareizi esmu saskatījis jūsu butību! — Un viņš atkal atkārtoja, ka pie viesiem neies. —-Nav laika, rīt agri jāceļas — jābrauc strādāt pie etīdem.

— Kādai gleznai tas domāts? «Golgātai» — vai arī esat iecerējis kaut ko jaunu?

Vasilijs Petrovičs sabozās. Būdams māņticīgs kā visi mākslinieki, viņš par saviem jaunajiem darbiem nemīlēja runāt. Bet Aleksandra Nikolajevna raudzījās ar tik labsirdīgu līdzdalību! Viņai atteikt nebija iespējams.

— Es tiešām nezinu, vai tas jūs interesēs, — viņš samulsis iesāka. — Vakar, nākdams pie jums, gandrīz saskrējos ar kādu sievieti, kurai ap galvu bija svītrains sicīliešu lakats. Rokās viņa nesa mazuli, bet mazliet tālāk gāja puisēns, gadu divpadsmit, kazādas bezrocī un čočos. Zēnam bija lepna, drūma seja, bet māte izskatījās ļoti skaista. Zināt, īsts itāliešu tips — dedzīgas acis, melnīgsnēji rožaina, silta ādas krāsa. Bet ne jau viņas skaistums bija tas, kas mani saistīja. — Savā skarbajā godīgumā Vereščagins palūkojās uz Aleksandru Nikolajevnu. — Redziet, šī sieviete raudāja. Raudāja rūgti, izmisīgi, nemaz nekautrēdamās, ka visi ļaudis ielā uz viņu skatās. Un, jo rūgtāk viņa raudāja, jo niknāk un mežonīgāk apkārt raudzījās vecākais puisēns.

— Nu un jūs, protams, neizturējāt un sākāt jautāt, vai nevarat kaut kā palīdzēt? Es taču jūs pazīstu, manu mīļo, don Kihot, — iesmējās «Eņģelis-Cīnītājs».

Vereščagins palocīja galvu.

— Kā jau jūs zināt, nekāds dons Kihots es neesmu, bet es patiesi piegāju klāt, pajautāju, kāpēc viņa tik rūgti raud. Un atbilde bija vesels romāns. Viņas vārds — Frančeska Monti. Vīrs viņai bijis meistarīgs galdnieks — kokgriezējs, un viņi dzīvojuši ļoti laimīgi ar abiem saviem bambino, kamēr notikusi nelaime. Marko tēvu pēc asinsatriebes likuma nogalinājis kāds sicīlietis. Tas noticis ļoti sen, un šis cilvēks jau paguvis nomirt. Bet viņam palicis dēls. Dēls apmeties šeit Romā, un tagad Marko, paklausot asinsatriebes likumam, vajadzējis nogalināt viņu. Pēc sievas vārdiem, vīram briesmīgi negribējies aptraipīt rokas ar asinīm, bet vendeta ir dzelzs likums, un novadnieki piespieduši. Marko izaicinājis ienaidnieku uz godīgu divkauju un nogali-

mijis viņu. Un tad iejaukusies pāvesta policija, sagrābusi Marko un iekalusi važās. Kad es sastapu Fran-česku, viņa pašreiz nāca no cietuma, kur bija satikusies ar vīru. Cietumsargi esot teikuši, ka vīru visdrīzākajā laikā vai nu sodīšot ar nāvi, vai arī uz visu mužu aizsūtīšot uz Portolongo, proti, katorgā. Jūs varat iedomāties šis nelaimīgās sievietes izmisumu! Ar mani runājot, viņa tikko turējās kājās. Un piedevām vēl — viņa un bērni jau vairākas dienas cieš badu. Nu, es iedevu viņai mazliet naudas ... — To sacīdams, Vereščagins sastomījās.

— Bet pats pēkšņi sajutāt kaislu vēlēšanos visu to uzgleznot? — Aleksandra Nikolajevna uzminēja. — Jutāt, ka tur ir materiāls un sižets nākamajai gleznai?

Vereščagins pamāja.

— Sākumā viņa patiešām negribēja naudu ņemt, teica, ka neesot radusi pieņemt žēlastības dāvanas, un tad es viņai piedāvāju pozēšanu kopā ar bērniem, lai varētu kaut ko nopelnīt. Kad biju izdarījis pirmo uzmetumu, man pēkšņi kļuva gluži karsti: «Ai, es domāju, varbūt man uzgleznot cietumā arī vīru, šo lēnprātīgo slepkavu, un visu ģimeni, kura atnākusi uz tikšanos, varbūt pēdējo! . . .» Vai jūs domājat, ka tā ir bezsirdība no manas puses? — Vereščagins satraukts gaidīja Aleksandras Nikolajevnas atbildi.

Viņa klusēja.

— Nu vienalga, tā, protams, paliks tikai iecere, — Vereščagins turpināja. — Frančesku un bērnus es varbūt arī uzgleznošu, bet pie vīra jau mani neviens nelaidīs. Viņš taču atrodas cietumā, un gan jau pāvesta cietumsargi viņu nobeigs... — Vereščagins skumji atmeta ar roku.

— Vai jūs vismaz uzzinājāt ieslodzītā vārdu? — Aleksandra Nikolajevna jautāja.

— Uzzināju. Viņu sauc par Marko Monti.

— Kurā cietumā jūsu Marko atrodas?

— Vienā no visdrausmīgākajiem, — Vereščagins atbildēja. — Jūs nemaz nevarat iedomāties, ka mēs esam to redzējuši, tikai toreiz nezinājām, ka tas ir cietums,

domājām, tā ir kāda sena pils. Vai atceraties vētraino februāra dienu, kad jūs saaukstējāties? Atceraties mežonīgo, stāvo klinti un uz klints tādas pašas drūmas sienas no laukakmens? Tas tad arī bija Sanmikeles cietums, kurā ieslodzīts mans Marko.

Zibens nozibsnīja zaļi pelēkajās acīs.

— Sanmikeles cietumā? — Aleksandra Nikolajevna atkārtoja ... — Tas . . . Tas ir brīnišķīgi! Tā ir neiedomājama veiksme!

Kaut kāda priecīga satraukuma dēj viņa vairs nevaldīja pār sevi. Vereščagins, līdz neiespējamībai pārsteigts, nekā nesaprazdams, lūkojās uz viņu.

— Kāda veiksme? Kādēļ tas ir brīnišķīgi, ka Marko Monti sēž Sanmikeles cietumā? — viņš jautāja. — Ko jūs esat izdomājusi?

Aleksandra Nikolajevna satvēra viņu aiz rokām un sāka griezt apkārt istabai. Viņa bija gluži sasarkusi un līdzinājās pavisam jaunai meitenei.

— Vasilij Petrovič, mīļo cilvēk, jūsu sastapšanās uz ielas — tas ir likteņa pirksts! Liktenis vēlas, lai viens cilvēks būtu glābts. Unr lūk, ierodas jūsu Frančeska un jūsu Marko, un kaut kas atmirdz, un tālumā sāk blāvot kaut kāda cerību ēna. Un, ja jūs būtu ar mieru man palīdzēt, tad var gadīties, ka no visa tā kaut kas iznāk!

Un Aleksandra Nikolajevna atkal sāka griezties ar Vereščaginu pa studiju. Gleznotājs uzmanīgi atbīdīja viņas rokas, atbrīvojās un drūmi paraudzījās viņā:

— Atkal noslēpumi? Atkal «mūsu lieta», tas nozīmē, ka ieradīsies jūsu draudzene Esperansa Švarca un atkal būs jauni noslēpumaini Garibaldi uzdevumi?

— Tss! ... — «Eņģelis-Cīnītājs» ar roku aizspieda viņa muti. — Nerunājiet par to šeit, pāvesta zemē.

— Bet jūs pati... Padomājiet par to, kas jums draud! — Vereščagins sāka staigāt pa studiju, sāka bu-žināt matus. — Jūsu drošība... Vai tad jūsu mājinieki nekā neredz!

Aleksandra Nikolajevna sadrūma.

Nu kā tad būs: palīdzēsiet vai arī baidāties to darīt?

— Es — baidos?! — Mākslinieks aizsvilās. — Nu, vai zināt...

— Tad cerība uz izdošanos kļūst lielāka, — Aleksandra Nikolajevna noteikti paziņoja. — Bet tagad iesim pie viesiem. Es jums neatļauju iet projām.

mīlestība

Ja ari Ļevs Mečņikovs Aleksandra naktsskapītī nebūtu uzdūries smalkajam sieviešu kabatas lakatam ar iezīmi «A. J.», ja arī viņš neredzētu, ar kādu satraukumu katru reizi viņa jaunais draugs pošas ciemos pie Jakobi, arī tad viņš būtu uzminējis, kurā sievietē Jesi-povs ir iemīlējies.

Mīlestība bija redzama Aleksandra acīs, kad viņš raudzījās uz «Eņģeli-Cīnītāju». Mīlestība strāvoja no viņa rokām, kad viņš pasniedza Aleksandrai Nikola-jevnai šalli, grāmatu vai tasīti. Mīlestību pauda arī Aleksandra balss trīsas, kad viņš runāja ar šo sievieti. Tā bija pati tīrākā, pati skumjākā mīlestība pasaulē, kurai nebija nekādu cerību, un Ļevuška, zobgalis, kas parasti mēdza smieties par jūtām, ne reizi nelika Aleksandram manīt, ka viņam tā noslēpums zināms.

Kā tas bija gadījies? Kad? Varbūt toreiz braucienā pa Kampaņu, kad visi aizgāja skatīties akveduktus, bet viņi abi nosēdās zālē, kura bija nosēta baltām margrie^ tiņu zvaigznītēm, un sāka runāt par Krieviju, par vēstulēm no turienes, par krievu ļaudīm un pēkšņi sajuta apbrīnojamu domu saskaņu? Vai arī negaisa laikā Ad-riāna villā, kur sagrautajās zālēs plosījās un dardēja pērkons un viņa, apsēdusies loga ailē, stāstīja Aleksandram par savu bērnību, tikpat vientuļu un mokošu, kāda bijusi arī Aleksandra bērnība. Bet varbūt kādā no marta vakariem, kad slapjā malka tikko plēnēja vecā palaco marmora kamīnā un viņa pūta uguni, jocīgi izstiepusi lūpas. Toreiz Aleksandrs bija ievērojis, ka viņi abi ir gandrīz vienos gados, ka viņas skatienā un smaidā ir vēl kaut kas pavisam bērnišķīgs. Aleksandrs to bija

pateicis, un viņa tad maigi paraustīja to aiz melnā cekula pakausī: «Kādas blēņas! Es esmu daudz vecāka par jums! Par māti jau nu gan laikam nederēšu, bet par vecāko māsu noteikti. Jums mani jāklausa, vārdabrāli.» Sirds toreiz vai pamira baigās un reizē saldās nojautās, un Aleksandram tūlīt vajadzēja novērst skatienu, lai sevi nenodotu.

Vai «Eņģelis-Cīnītājs» ir pamanījis, ka šis zēns, kurš tikko bija pārkāpis bērnības slieksni, viņu mīl? Reizēm, sajūtot sev pievērsto kvēlo, saspringto skatienu, viņa it kā neviļus norādīja uz Aleksandru kādam no māksliniekiem.

— Paraugieties uz šo seju. Lūk, ko vajadzētu uzgleznot. Cik daudz spēka, kāda apslēpta degsme! Jaunais Ikars! Ai, šis zēns vēl sevi parādīs!

Mečņikovs ar Valeriju Jakobi bija pazīstams jau Pēterburgā, Mākslas Akadēmijā. Tagad, atbraucis Romā, viņš uzzināja, ka pie Jakobi Via della Pinja kvartālā pulcējas gandrīz visa krievu kolonija. Viņš steidza atjaunot veco pazīšanos un iepazīstināja ar Jakobi arī savu draugu un ceļabiedru — jauno Jesipovu. Par Jesi-povu Valerijs Ivanovičs bija sievai teicis, ka viņā jūtama «rase», bet Ļevušku Mečņikovu saņēma ar atplestām rokām: viņam nezin kādēļ likās, ka Mečņikovs ir jūsmīgs viņa talanta pielūdzējs, gandrīz vai viens no pašiem dedzīgākajiem.

Īstenībā Ļevuškas attieksme pret Jakobi gleznām bija stipri atturīga, bet pret pašu mājas saimnieku pat ironiska.

Šodien, atnākuši uz palaco Mareskoti, Ļevs un Aleksandrs mazajā dārziņā sastapa priekšā veselu sabiedrību. Pie dzelzs dārza galda kārtis spēlēja Riconi, Valerijs Ivanovičs un divas krievu dāmas, mākslinieku sievas. Blakus kublam ar ziedošu citronkoku zvilnēja Latiņins ar savu ģitāru. Vladimirs Kovaļevskis bija iegrimis zinātniskā strīdā ar doktoru — okulistu Tāsī, gudru un labsirdīgu itālieti.

— Bet kur tad Aleksandra Nikolajevna? — ar visiem apsveicinājies, jautāja Mečņikovs.

Aleksandrs pateicībā palūkojās uz draugu: pats viņš nemūžam nebūtu iedrošinājies to pajautāt.

— Studijā pozē Vasilijam Petrovičam, — Jakobi atsaucās.

— Vai portrets labi padodas?

— Neesmu redzējis, nekā nevaru pateikt. Jūs taču pazīstat Vereščagina raksturu un noteikumus: līdz pat beigām portrets nevienam netiek rādīts, — Jakobi atbildēja. — Pat savam modelim viņš neļauj paskatīties.

— Bet es arī pati nemaz nevēlos skatīties, kamēr viņš pateiks, ka drīkstu, — pēkšņi atsaucās zema, gurdena balss, un studijas durvīs Vereščaginam zem rokas stāvēja mājas saimniece.

ROMAS NOSLĒPUMI

«Eņģeļa-Cīnītāja» klātbūtne iedarbojās līdzīgi dzīvības ūdenim, un visi klātesošie uzreiz kļuva jautri.

— S'accomodi! — viesiem uzsmaidīja Aleksandra Nikolajevna, un šis itāliešu vārds, kas vienlaikus nozīmē gan «iekārtojieties», gan «esiet sveicināti», gan ari «jūtieties kā mājās», lika katram sajust mazā dārziņa, siltā, smaržīgā vakara un laipnās saimnieces skaistumu un omulību. Aleksandrs sasveicinājās ar viņu un tūlīt paslēpās aiz kuplā citronkoka. No turienes viņš varēja netraucēti, cik vien tīk, raudzīties uz «Eņģeli-Cīnītāju».

— Vai neesat saņēmis vēstules no Krievijas, no jūsu korespondentes? — Aleksandra Nikolajevna pievērsās Mečņikovam. — Vai viņa neraksta, kad pie mums pasludinās brīvlaišanu?

— Jā, jā, kas gan notiek pie mums mājās? Kas notiek Krievzemē? Kādi jaunumi? Jūs taču pēdējais no turienes esat atbraucis, — no visām pusēm skanēja balsis.

Pie kāršu galda sēdošie pameta kārtis. Ļevs Mečņi-kovs acumirklī bija nokļuvis uzmanības centrā. Šie ļaudis svešatnē ļoti dzīvoja līdzi notikumiem savā dzimtenē un nepacietīgi gaidīja labās vēstis par brīvlaišanu.

Un patiešām visa krievu kolonija Romā sastāvēja lielākoties no tiem, kuri Krieviju bija atstājuši vai nu vajāšanas dēļ, vai arī protestējot pret cara valdības rīcību. Aleksandrs II un viņa valdīšana šeit nevienā neizraisīja uzticību.

— Vakar saņēmu vienu vēstuli, — Mečņikovs sacīja. — Baidos, kungi, ka jūs jutīsities vīlušies, — pagaidām nekādu pārmaiņu nav, vienīgi runas. Mana radiniece raksta pat, ka mūsu liberāļi esot zaudējuši jebkuru cerību: cars tik ļoti iebiedēts ar dumpjiem un revolūciju, ka diezin vai iedrošināšoties dot tautai brīvību. Bet uz tiem muižniekiem, kuri paši uz savu galvu izlēmuši atbrīvot savus zemniekus, citi skatoties kā vilki.

— Vēstule no Natālijas? — Aleksandrs jautāja.

Mečņikovs pamāja.

— Ai, ja es būtu Krievijā, gan jau es iespētu piekļūt pie cara, parādītu viņam tā aklumu! — «Eņģelis-Cīnī-tājs» nenovaldījās. — Pateiktu viņam par zemnieku šausmīgo stāvokli, par muižnieku patvaļu, par to, kādā trūkumā nonākusi Krievija, — visu, visu es viņam pateiktu!

— Un tai pašā acumirklī nokļūtu Trešajā nodaļā vai Petropavlovskā, meitiņ, — no kāršu galda atsaucās Valerijs Ivanovičs. — Tā tik skaties, ka tu arī šeit ar savām idejām nenokļūsti «tā kunga suņu» — jezuītu ķetnās. Viņi visus novēro, bet tavi uzskati...

— Jā, Romā tagad ir nemierīgi, — pievienojās arī Riconi; melnīgsnējs, matiem noaudzis, viņš drīzāk līdzinājās korsāram nekā māksliniekam. — Kopš tā laika, kad pāvests un viņa rokaspuiši uzzinājuši, ka Garibaldi aizbraucis no Kapreri un atkal raidījis uzsaukumu vo-lontieriem, viņi sagaida no tā dažādas ļaunprātības. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik daudz visādu spiegu ložņā apkārt, spiegi sutanās, okšķeri! Noklausās, slepus novēro, visus tur aizdomās.

— Un uz krieviem stipri greizi skatās, — sacīja viena no dāmām pie kāršu galda, — mēs viņiem liekamies sevišķi aizdomīgi.

— Jā, viņi taču pārliecināti, ka Krievijā kuru katru mirkli var uzliesmot revolūcija, — pamāja otra. — Pie mums pansionātā, līdzko sāc runāt krieviski, tūlīt uz tevi vēršas aizdomu pilni skatieni. Nesen pie mums apmetās viens jauns cilvēks, kreilis, ar tādu dīvainu plēsoņas seju, saimniece man kā lielu noslēpumu pastāstīja, ka viņš esot tai sīki jo sīki par visiem izprašņājis.

— Kreilis un pie tam vēl ar plēsoņas seju, cik tas romantiski!— iesmējās Aleksandra Nikolajevna. — Jums, dārgā Olga Petrovna, vienmēr kaut kas briesmīgs spokojas.

— Nē, Aleksandra Nikolajevna, nesmejieties vis tik vieglprātīgi. Pāvesta un jezuītu Roma — tā ir drausmīga pilsēta! — iejaucās Latiņins. — Nevērtējiet pēc tā, ka uz Korso ierīkots gāzes apgaismojums, šeit vēl ož pēc inkvizīcijas un apkārt klīst Bordži ģimenes ēnas. — Viņš nodrebinājās zem sava apmetņa.

— Un atcerieties vien mirušo Paganini, kuru pāvests nolādēja, — pievienojās jaunais Kbvaļevskis. — Zārku ar viņa mirstīgajām atliekām taču vadāja pa visu Itāliju, un mūki neļāva viņu apglabāt. Un kaut kas tāds notiek deviņpadsmitajā gadsimtā!

— Šeit vēl ir tik daudz drūmu, baisu noslēpumu, — atkal sacīja kuprītis Latiņins, — es to jūtu! Kādi cietumi! Un kādi apakšzemes kambari ir šai pilsētā! Kad eju garām Svētā Eņģeļa pilij vai Sanmikeles cietumam, mani pārņem drebuļi, iedomājoties, cik daudz cilvēku dzīvību tur pazudināts. Cik daudz līķu tumšajās naktīs maisos iemests Tibrā ...

Aleksandrs, kurš nenolaida acu no Aleksandras Ni-kolajevnas, piepeši pamanīja, ka viņa ātri saskatās ar Vereščaginu. Viņš ievēroja arī to, ka viņa bieži raugās pulkstenī, acīm redzot, kādu gaida.

— Visu to jezuīti un garīdznieki darot it kā dieva vārdā, bet īstenībā tas tiek darīts politikas, mantkāres un godkāres dēļ, — Latiņins turpināja. — Un cik ļoti viņi ienīst Garibaldi, jo viņš neatzīst nekādus svētos tēvus!

— Atzīst gan, bet vienīgi tādus, kuri zem garīdznieka

tērpa sarkanu kreklu un pistoli nēsā un mūka kapuces vietā karavīra ķepi, tādus, kuri cīnās plecu pie pleca kopā ar viņu par Itālijas brīvību. Droši vien esat jau dzirdējuši par Garibaldi mīluli tēvu Gavaci, kurš viņam visur iet līdzi, — ierunājās Mečņikovs.

— Jā, starp citu, — Jakobi viņu uzrunāja, — es jau sen gribēju jūs lūgt, Ļev Iļjič, pastāstiet mums par Garibaldi. Jūs taču, kā liekas, esat ticies ar viņu?

— Ai, jā, jā, pastāstiet mums par šo leģendāro cilvēku! Lūdzu, pastāstiet! — skanēja balsis no visām pusēm.

Visi skatieni bija pievērsti Mečņikovam. Viņš tikko manāmi paraustīja plecus.

— Valerijs Ivanovičs maldās, — viņš sacīja. — Es tiešām kādu laiku biju garibaldiešu karapulkos, bet tajā laikā pašu Garibaldi sastapt man neizdevās. Tiesa, man gan veicās citādā ziņā: es sadraudzējos ar ļaudīm, kuri bija tuvu pazīstami ar Garibaldi un par viņu vienmēr mēdza runāt ar lielu sajūsmu, — Mečņikovs piebilda, jo pēkšņi ieraudzīja, cik vīlušies visi jūtas.

— Nu tad pastāstiet mums, ko dzirdējāt no šiem ļaudīm, — pavēlēja Aleksandra Nikolajevna. — Pie reizes arī viņam būs derīgi paklausīties, — viņa pamāja uz Kovaļevska pusi. — Viņš taču gatavojas avīzei rakstīt par Garibaldi.

Kovaļevskis apjucis pavērās Mečņikovā.

— Dzird tik pretrunīgas baumas, nevar nemaz saprast, kam lai tic... Ja jūs varētu kaut vai pēc aculiecinieku vārdiem pastāstīt par Garibaldi dzīvi, es jums būtu ļoti pateicīgs!...

— Tas laikam ir vesels romāns — Galubardo, kā tautā viņu sauc, dzīves stāsts, — pievienojās arī Lati-ņins; — Ja man kādreiz izdotos uzgleznot viņa portretu! — viņš nopūtās.

— Kā vēlaties, kungi, — Mečņikovs sacīja. — Bet es pats tikai atsevišķas epizodes esmu dzirdējis — gan no sava drauga sicīliešu zemnieka, gan no kareivjiem, gan arī no kāda Dženovas zvejnieka. Tādēļ neņemiet ļaunā, ja mans stāsts būs fragmentārs un nepilnīgs.

JŪRNIEKA DELS PEPINO

Divas jūras — divas skaidras zilas acis raugās tieši uz Itālijas krastiem. Lūk, kādēļ Adrijas un Vidusjūras zvejnieki dēvē Itāliju par zilaci.

Jūrnieka Džakomo Garibaldi mājiņa atradas Nica, pašā jūras krastā, un Džakomo dēlēns, tiklīdz piedzima un atvēra acis, ieraudzīja samtaino jūras zilumu un visu mūžu izjuta tās valdzinājumu.

Zēnam deva vārdu Džuzepe, bet apkārtnē visi sauca viņu par Pepino. Kaimiņi jau agri daudzināja sinjorai Garibaldi:

— Pavisam neparasts dēlēns jums aug, sinjora Rozā. Atminieties mūsu vārdus — viņš kādreiz būs liels cilvēks.

Sinjora Rozā nopūtās un papurināja skaisto galvu:

— Ai, kaut jūs zinātu, kā es par viņu baidos! Viņš reizē mani iepriecina un biedē, caurām naktīm es lūdzu par viņu dievu ...

Un ne jau velti sinjora Rozā baidījās par dēlu. Katra diena atnesa kaut ko negaidītu. Ja izceltos strīds par to, kad un kādā veidā izpaužas ievērojamu cilvēku spēks, tad piemērs ar Džuzepi Garibaldi liecina, ka nākamo varoņu rakstura īpašības parādās jau agrā bērnībā.

Pepino sāka peldēt tūlīt, līdzko iemācījās iet kajam, un peldēja kā zivs.

Reizēm viņš aizpeldēja tik tālu, ka nācās sūtīt viņam pakaļ laivu. Veselām dienām zēns dzīvoja pa ostu. Matroži no kuģiem, kuri sabrauca Nicā no visas pasaules, pazina šo spēcīgo, gaišmataino, neiedomājami zinātkāro zēnu. Viņš kāpelēja mastos kā mazs vingrotājs, tirdīja visus ar jautājumiem par jūras ceļojumiem un piedzīvojumiem jūrā, nebaidījās absolūti ne no kā un raudāja vienīgi tad, ja viņa klātbūtnē mocīja dzīvniekus vai kukaiņus.

Reiz viņš pats netīšām norāva kāju circenim, tās, liekas, bija pirmās lielās bēdas viņa mūžā — sinjora Rozā vēl nekad nebija redzējusi savu Pepino tik rūgti raudam.

Kā jau katrs zēns, Pepino sapņoja par piedzīvojumiem un varoņdarbiem. Un viņš bija stingri pārliecināts, ka tas viss viņa dzīvē noteikti nāks — gan piedzīvojumi, gan arī varonība. Arī skolotājs viņam gadījās īsti piemērots: bijušais virsnieks Arēna. Jau pirmajā stundā Pepino izjauca visu iepriekš sastādīto nodarbību programmu. Viņš kā dadzis pieķērās Arēnām: «Kur jūs karojāt, sinjor? Ar ko? Kā tas viss notika? Pastāstiet, pastāstiet drīzāk!»

Un skolotājam stundas vietā vajadzēja skolēnam sīki jo sīki pastāstīt par visām kaujām, kurās viņš bija piedalījies. Pepino bija ļoti prasīgs, nepacietīgs un labi mācījās vienīgi to, kas viņam patika. Bet interesēt par visu vairāk viņu interesēja vēsture, īpaši Romas vēsture. Alkatīgi viņš lasīja par Mūžīgās Pilsētas kādreizējo diženumu un slavu. Roma bija noteikusi visas pasaules kultūru — tās mākslinieki, tās karavadoņi bija visvairāk daudzinātie. Bet tagad... Tagad visapkārt pieaugušie to vien runā, ka Roma grimstot nabadzībā, ka Itālija esot sadrumstalota un valsti pārvaldot svešzemnieki un melnsvārči. Zēns tad deva sev slepenībā zvērestu par jaunu atdot savai dzimtenei tās kādreizējo slavu, atbrīvot to.

Arēna gan centās savu audzēkni atvēsināt, vest pie prāta, klusināt viņa mutuļojošo enerģiju, apvaldīt zēna neprātīgo sapni. Bet kur nu! Ko gan iespēja pret šo neparasto, varonīgo raksturu mazs atvaļināts virs-nieciņš!

Pepino vēl nebija pilnus astoņus gadus vecs, kad Nicas iedzīvotāji viņu kā uzvarētāju nēsāja uz rokām pa ielu.

— Skatieties! Visi skatieties! Lūk, šeit ir viņš, šis zēns! Viņš tikko izglāba kādai sievietei dzīvību! Viņa vārds ir Pepino Garibaldi, viņš ir īsts varonis, šis puišelis!

Tā bija patiesība. Veļas mazgātājas mazgāja kanālā veļu. Viena no sievietēm paslīdēja, iekrita ūdenī un sāka slīkt. Sievietes kliedza, sauca palīgā, bet tuvumā atradās vienīgi divi zēni, kuri krastā rotaļājās ar akmentiņiem. Un pēkšņi jaunākais no zēniem metās ūdenī,

ienira un izvilka laukā jau samaņu zaudējušo sievieti. Krastā jau bija salasījies pūlis, kas glābēju un izglābto izvilka sausumā.

— Kā tevi sauc, mazo varoni?

Bet mazais varonis pa to laiku satraukts apsvēra, vai par sabojāto apģērbu viņš dabūs no mātes brāzienu vai nedabūs. Kaunīgi viņš vairījās no glāstiem un jūsmīgajām uzslavām.

Otrreiz Pepino kļuva slavens trīspadsmit gadu vecumā.

Trīspadsmit gados viņa raksturs jau bija gandrīz pilnīgi izveidojies — taisnīgs, godīgs, bezbailīgs. Pepino izveicīgi vadīja pa jūru laivas, droši prata turēt stūri, bija spēcīgs un veikls. Un tad reiz stipras vētras laikā viņam laimīgi izdevās nogādāt ostā laivu, pilnu ar ļaudīm. Atkal Nicā daudzināja Garibaldi vārdu.

Jau kā pusaudzis Pepino cieši nolēma kļūt par jūrnieku, tāpat kā tēvs. Sinjora Rozā raudāja, lūdzās, lai dēls izvēlas kādu sauszemes profesiju, bet zēns nepadevās. Viņš bija bezgalīgi pieķēries jūrai. Sākumā jūras braucienos viņš devās tēva uzraudzībā, bet vēlāk patstāvīgi. Garibaldi ir bijis Grieķijā, Turcijā, Āfrikā, vairākas reizes devies uz Krieviju, ir izgājis visas juras dienesta pakāpes — no kuģa puikas līdz kapteinim.

Un tad pienāk 1833. gads... Garibaldi kuģis Krievijas ostā Taganrogā uzņem labības kravu. Pērļu peleka ir Azovas jūra, tā nemaz nelīdzinās Itālijas jūrām. Zaļumos grimst pilsētiņa ar ostas krodziņiem, kur pa vakariem čīgā vijoli, ducina harmonikas un dažadu zemju jūrnieki dzer vietējo skāņo vīnu. Vienīgās sveces gaismā Garibaldi redz bālu seju ar lieliem vaigu kauliem, dzird itāliešu valodu, strauju, dedzīgu:

— Nav iespējams vairs ilgāk paciest tirānus! Mums, itāliešiem, beidzot jāceļas pret svešzemes un pašu mājās apspiedējiem! Lai dzīvo apvienota un brīva Itālija — mūsu dzimtene!

Lūk, beidzot ir nācis aicinājums, kura tā alkst Garibaldi!

Viņš izspraucās cauri pie nepazīstama, satvēra viņu aiz rokas:

— Draugs! Tu pateici to, kas mani kvēlo jau kopš seniem laikiem! Es vēlos iet kopā ar tevi un vēlos būt tavs biedrs.

Itālietis, vārdā Kuneo, bija sajūsmināts: tātad vēl viens revolucionārās biedrības «Jaunā Itālija» loceklis! Viņš pastāstīja Garibaldi, ka šo biedrību Itālijā nodibinājis jauns patriots Džuzepe Madzini; Madzini esot pārliecināts, ka tautai pašai jāizkaro sev brīvība. Augstmaņiem un hercogiem Itālijas apvienošana neesot izdevīga, viņi par labāku atzīstot valsts sadrumstalotību un pakļautību. Esot nepieciešama vispārēja sacelšanās, lai valsti atbrīvotu no despotiem.

Likās, ka Garibaldi beidzot būtu atvērušās acis. «Es izdzirdu vārdu «tēvija» un pie horizonta ieraudzīju revolūcijas bākas gaismu. Es sapratu, ka tomēr ir tādi ļaudis, kuri ziedo sevi Itālijas atbrīvošanai!» viņš vēlāk mēdza atcerēties.

Tagad par Garibaldi vienīgo sapni kļuva — tikties ar Madzini. Marseļā viņam izdevās iepazīties ar Madzini. Tas bija trausla izskata skaists, bāls cilvēks ar apgarotu seju. Par Madzini runāja, ka viņš esot askēts, gaišreģis, fanātiķis, kuru pārņēmusi viena vienīga ideja, un ka tādēļ Madzini arī esot tik liela ietekme visā partijā. Viņš uzreiz iekaroja Garibaldi simpātijas, un arī Madzini pašu savaldzināja gaišmatainais kapteinis ar bronzas krāsas seju, kas bija ieradies un tūlīt piedāvājās piedalīties Itālijas atbrīvošanā.

Madzini patiešām gatavoja sacelšanos. Itāliešu emigranti organizēja aiz robežas vienību, kurai oktobrī vajadzēja no Šveices ielauzties Pjemontā un tur izdarīt apvērsumu. Šo vienību vadīja dženovietis ģenerālis Ramorino, bet Garibaldi, kā pieredzējušam jūrniekam, uzticēja sagatavot sacelšanos karaļa flotē. Lai to veiktu, Garibaldi iestājās par matrozi uz kuģa «Euridika» un pamazām sāka sagatavot komandu. Nepacietībā viņš gaidīja sacelšanās signālu. 1834. gada februārī Garibaldi devās uz Dženovu un iestājās darbā uz karaļa fregates, kur par matrožiem kalpoja daudzi no viņa draugiem. Viņš bija pārliecināts, ka vajadzības gadījumā draugi pievienosies dumpim.

Un beidzot nāca signāls! Sacelšanās bija nolikta uz 4. lebruāra vakaru. Sazvērniekiem bija jāsapulcējas Dženovā, jāuzbrūk kazarmām Sarcano laukumā cm ja-ieņem pilsēta. Tai pašā laikā jūrniekiem vajadzēja sagrābt ostā stāvošos kuģus.

Vakarā, ar pistoli apbruņojies, Garibaldi devas uz pilsētu, lai palīdzētu biedriem. Sarcano laukums bija kluss un izmiris, sāka jau satumst, un reti gājēji steidzās mājup. Garibaldi gaidīja vienu stundu, divas... Pēkšņi viņš pamanīja pazīstamu studentu.

Kas noticis? Kur biedri? Lai stāsta ātrāk, viņš mirst vai nost aiz neziņas!

— Bēdziet! — students steidzīgi atbildēja. — Ātrāk glābieties! Savojas sacelšanās izjukusi, Ramorino savu karaspēku atlaidis. Dženovā notiek aresti. Tūlīt šeit, laukumā, ieradīsies kareivji un saņems jūs ciet! Glābieties!

Garibaldi vēl arvien nespēja tam ticēt — vai patiesi pilnīga sakāve? Vai patiešām jāsaka ardievas sapnim par brīvību? Students pasniedza viņam vakara avīzi.

Karaļa ierēdņi ziņoja, ka dumpinieku «banda» esot atbruņota un arestēta.

— Vai tagad ticat? — students jautāja. — Jūs redzat, šurp nāk patruļa! Ko jūs vēl gaidāt?

Arī Garibaldi ieraudzīja patruļu. Tuvumā atradās augļu bodīte, un Garibaldi, ilgi nedomājot, metas turp. Bodītē bija vienīgi jaunā saimniece. Garibaldi steidzīgi paskaidroja viņai, kas viņš ir un kādēļ viņam jāslēpjas. Izrādījās, ka šī sieviete ir patriote, viņa ar prieku uzņēmās paslēpt revolucionāru no karaļa kareivjiem. Līdz vēlai naktij Garibaldi nosēdēja viņas kambarītī, bet, kad bija satumsis, viņa iedeva tam zemnieka apģērbu un pati izveda ārpus pilsētas robežām.

Desmit dienu Garibaldi gāja pa akmeņainiem ceļiem, pa kalniem un aizām, kamēr beidzot nonāca Nicā. Tēva mājās viņš ieradās tik izmocīts un noskrandis, ka māte nemaz nevarēja uzreiz savu dēlu Pepino pazīt. Taču priecīgās sastapšanās vietā viņu sagaidīja pārmetumi un pat draudi: tēvs nevēlējās, ka viņa dēls iet kopā ar dumpiniekiem, kas piedalās sacelšanās organizēšanā

pret valdību. Viņš piedraudēja izdot dēlu varas orgāniem. Bet sinjora Rozā skaļi raudāja un lūdzās savu mīļo dēliņu, lai viņš iet atvainoties un padevīgi lūdz piedošanu.

Tajā pašā naktī Garibaldi atstāja tēva māju. Viņš pārpeldēja pārplūdušo upi Varu, aizkļuva līdz franču kordonam un pieteicās kā politisks bēglis.

Franči negribēja ticēt, ka viņš ir pārpeldējis tik strauju un platu upi; viņi šo aizdomīgo «politisko» tūdaļ arestēja un ieslodzīja kazarmās. Kazarmas bija zemas, vienstāva. Gūsteknis palūkojās laukā pa logu, ieraudzīja, ka sardzes vīri ir aizgriezušies, un, ilgi nedomājot, nolēca puķu dārziņā. Kad žandarmi atjēdzās un sāka dzīties viņam pakaļ, Garibaldi jau bija gabalā. Pēc vairākām dienām Garibaldi izdevās sasniegt Mar-seļu, un tur vietējā avīzē viņš izlasīja Dženovas tiesas spriedumu. Garibaldi un vēl dažiem sazvērestības dalībniekiem tiesa aizmuguriski bija piespriedusi nāves sodu, bija nolemts sodīt viņus ar kaunpilnu nāvi, lai publiski atriebtos tiem kā «tēvzemes un valsts ienaidniekiem un pirmās kategorijas bandītiem» — tā bija teikts spriedumā. «Vaininieki jānodod bendes rokās, kas, apmetis viņiem ap kaklu cilpu, vedīs viņus tirgus dienā pa pilsētu līdz pat soda vietai, kur viņi tiks pakārti.»

Zinādams, ka Eiropā palikt ir bīstami — viņu tikpat atradīs un sodīs ar nāvi, — Garibaldi ar draugu palīdzību aizbrauca — sākumā uz Brazīliju, bet vēlāk uz Ameriku.

ATKAL DZIMTAJĀ ZEMĒ

Nemierpilnais un brīvību mīlošais gars neatstāja Garibaldi arī svešajā zemē — trīspadsmit gadu Garibaldi Amerikā cīnījās par svešās tautas brīvību.

Kamēr viņš atradās tālumā, Itālijā turpinājās sacelšanās, sazvērestības, auga tautas sašutums pret svešzemnieku jūgu un pašu zemes netaisnajiem valdniekiem.

Ar nemierniekiem neganti izrēķinājās, nāves sods sekoja nāves sodam. Un tad pienāca 1848. gads. Eiropu pāršalca liesmainā un spirdzinošā revolūcijas vētm, un uz šīs vētras spārniem no Dienvidamerikas uz Itāliju atsteidzās Garibaldi. Ilgāk viņš ‘vairs nespēja palikt svešumā, kad viņa zeme cēlās cīņai pret tirāniem. Zēns Pepino bija kļuvis par pieaugušu vīru, bet, gluži tāpat kā senāk, sirdī glabāja brīvības alkas un tieksmi palīdzēt grūtdieņiem.

Sicīlija, kas bija sacēlusies pret ienīsto Neapoles karali, liesmoja. Ziemeļitālijā partizāņi cīnījās ar austriešu okupantiem. Romieši padzina no Mūžīgās Pilsētas savu valdnieku pāvestu Piju IX un pasludināja republiku. Pāvestam palīgā savu karaspēku sūtīja Francijas prezidents Luijs Napoleons Bonaparts, kuru vēlāk pasludināja par ķeizaru Napoleonu III. Luijs Napoleons — 1848. gada revolūcijas apspiedējs — atjaunoja pāvesta varu un izrēķinājās ar brīvības aizstāvjiem Roma. Garibaldi savāca brīvprātīgos un devās Romas republikai palīgā. Sākumā veiksme bija viņa pusē, bet tad franči pret garibaldiešiem sūtīja tūkstošiem lielu regulāro armiju.

Republikāņi bija zaudējuši. Romas republiku noslīcināja asinīs, un Pijs IX atgriezās savā pāvesta troni. Par Romas saimniekiem kļuva franču oficieri, austriešu spiegi un pāvesta roklaižas. Pie karātavām šūpojās republikāņu līķi, cietumi bija pilni republikas piekritēju. Madzini bēga uz Angliju. Garibaldi aizgāja no Romas ar trīstūkstoš brīvprātīgajiem un vienu kalnu lielgabalu. Par Garibaldi galvu bija izsolīts milzīgs atalgojums, ienaidnieki vajāja viņu un viņa ļaudis ka bīstamus meža zvērus. Kopā ar Garibaldi bija ari viņa drosmīgā sieva Anita, kas neatstāja viņu pat visgrūtākajos brīžos. Tuvākajā laikā viņai bija jākļūst mātei.

Garibaldieši bija nolēmuši sasniegt Venēciju, kura vēl turpināja cīnīties par savu neatkarību. Ar milzīgām grūtībām, zaudējuši daļu no saviem ļaudīm sadursmē ar austriešiem, viņi pārgāja Apenīnu kalnus. Austrieši atņēma Garibaldi vienīgo lielgabalu. No visām pusēm virsū mācās austriešu karaspēks — nebija vairs kurp

bēgt. Mazajā Sanmarino republikā Garibaldi lūdza patvērumu un pārtiku sev un saviem ļaudīm.

— Mēs esam atnākuši pie jums lūgt patvērumu un maizi, — viņš teica varas orgāniem, — mani kareivji noliks ieročus, acīm redzot, jūsu zemē ir pienācis gals karam par Itālijas neatkarību. Jums būs tas gods nosargāt mūsu neaizskaramību.

Sanmarinieši lūdza neievilkt viņu mazo republiku karā: austrieši bija piedraudējuši viņiem ar uzbrukumu, ja Garibaldi un viņa ļaudis nepadošoties. Tad Garibaldi sasauca savus kareivjus un paziņoja, ka uz laiku savu vienību atlaižot. Bet lai ļaudis atceras — pienāks brīdis, kad viņus atkal aicinās ķerties pie ieročiem. Lai katrs zina: viņa asinis pieder tēvzemei.

— Es jūs atbrīvoju no pienākuma man sekot, — viņš sacīja kareivjiem. — Dodieties atpakaļ uz dzimteni, bet atcerieties, ka Itālija nedrīkst palikt verdzībā un kaunā un labāk ir mirt nekā dzīvot kā svešzemnieku vergiem.

Tomēr divi simti karavīru nepameta savu komandieri. Garibaldi nostādīja karavīrus ierindā — lokā ap Anitu, kura dega drudzī, un pusnaktī izgāja cauri ienaidnieka nometnei. Nākamajā dienā viņš jau atradās Adrijas krastā. Zvejnieki, kuri par Garibaldi bija jau dzirdējuši un to ļoti cienīja, atdeva tā rīcībā trīspadsmit laivu. Garibaldi tajās izvietoja savus ļaudis un pavēlēja braukt uz Venēciju. Viņš bija nolēmis par katru cenu izlauzties līdz šai pilsētai, jo republikāniskā Venēcija, kura savu neatkarību izcīnīja ar ieročiem, vienmēr bija likusies viņam kā brīvības lāpa.

Tikai laivā Garibaldi pamanīja, ka Anita, viņa sieva un visu karagājienu biedrs, ir smagi slima. Anita gaidīja bērnu, bet bads un slāpes, kā arī grūtie pārgājieni bija viņu novārdzinājuši. Jau Sanmarino viņai bija sācies briesmīgs drudzis. Basām kājām, skrandās tērpusies, drudzī kaistoša Anita visiem apgalvoja, ka jūtas lieliski un centās nomierināt arī savu Džuzepi. Daudz vairāk viņu satrauca Garibaldi un visu viņa karotāju liktenis. Viņa neparko neļāvās vīram pierunāties — Garibaldi centās viņu pārliecināt, lai viņa kaut kur pa-

slēpjas un paglābj sevi. Nē, Anita katrā ziņā vēlējās būt kopā ar viņu un viņa kareivjiem.

Un tagad viņi brauc pa Adrijas jūru. Mēness gaismā austrieši ierauga Garibaldi mazo floti. Trīs austriešu Iregates sāk dzīties pakaļ. Garibaldi savējiem pavēl turēties tuvāk krastam, ēnā, bet tam vairs nav nozīmes. No fregatēm lido lielgaballodes. Daļa no laivām iet bojā Garibaldi acu priekšā, daļa nonāk ienaidnieku rokās. Tikai četrām laivām izdodas piestāt pie krasta. Varbūt arī šeit garibaldiešus gaida austriešu un pāvesta žandarmi? Tomēr izvēles nav. Garibaldi ņem sievu uz rokām, izlec krastā un uzmanīgi nogulda Anitu zemē. Saviem ceļabiedriem viņš pavēl sadalīties un pa vienam meklēt patvērumu.

— Bet kā tad jūs, ģenerāli? — ļaudis jautā.

Viņi sastājas tam apkārt, viņi nevēlas pamest savu komandieri nelaimē. Bet Garibaldi uzstāj: biedriem ir jāsteidz glābties, bet viņš nevar atstāt mirstošo sievu.

Ar Anitu uz rokām Garibaldi spraucas cauri krūmājiem un niedrēm. Viņš iet vairākas stundas un beidzot uzduras kādai vientuļai būdiņai. Viņš cer, ka šeit būs iespējams dabūt ūdeni Anitai, ka varēs atrast kaut ko ēdamu. Pie būdas klauvē kāds jauneklis. Tas irNino Bonnē, brīvprātīgais no Lombardijas, dedzīgs garibal-dietis. Viņš ir slepus sekojis Garibaldi un Anitai un tagad atnācis pateikt, ka žandarmi ir tepat tuvumā. Atkal ir jābēg. Nino piedāvā Garibaldi patvērumu savu radinieku fermā un pats palīdz bēgļiem līdz turienei aizkļūt. Taču fermā palikt izrādās bīstami. Tādēļ Nino vienojas ar sargiem no Komakio, ka tie viņa «brāli» ar slimo sievu pārcels uz draugu Gičioli fermu pie San-alberto. Nino apgulda Anitu barkā un ar skatieniem seko Garibaldi un viņa sievas aizbraukšanai. Krastu apsargā austriešu patruļa, tomēr Nino izdodas palaist baumas, ka ģenerālis Garibaldi un viņa vienība atrodas jau Venēcijā.

Garibaldi aizkļūst līdz fermai, taču Anita ir jau bez samaņas. 1849. gada 4. augustā viņa mirst.

Par šo drausmo dienu Garibaldi rakstīja:

«Mandriolā mēs atbraucām ratos, kuros uz matrača

gulēja Anita. Pacēluši matraci aiz četriem tā stūriem, mēs novietojām Anitu gultā, bet man šķita, ka viņas sejā redzu nāves zīmogu. Cerēdams izraut viņu no nāves nagiem, es krampjaini sažņaudzu viņas pulsu, skaitīju tā nevienmērīgos sitienus. Ak vai, es savās rokās turēju mirušo! Rūgti apraudāju Anitas — manas dzīves gaitu uzticamā biedra zaudējumu.»

Arī Garibaldi pats tikko spēja turēties kājās. Drudža un noguruma mocīts, viņš aizmiga blakus gultai, kurā gulēja mirusī Anita. Viņu modināja: «Glābieties! Šurp nāk austrieši!» Un Garibaldi, atstājis sievas līķi pie svešiem ļaudīm, bija spiests bēgt.

Rītausmā fermā ieradās austrieši, bet Garibaldi bija jau tālu. Visur viņš atrada draugus un domu biedrus, kuri viņam palīdzēja slēpties. Draugi uzstāja, lai Garibaldi nodzen zeltaino bārdu un cirtas — savas raksturīgākās pazīmes, bet viņš tam nepiekrita.

Viņš uzzināja arī par to savu kaujinieku likteni, kuri bija atšķīrušies tūlīt pēc izcelšanās krastā. Viņa tuvākos draugus Ugo Basi un Čičeruakio austrieši bija spīdzinājuši, bet pēc tam spieduši pašiem izrakt sev kapus un visus nošāvuši, pat trīspadsmit gadus veco Čičeruakio dēlu. Ar sāpēm Garibaldi atcerējās biedrus. Viņam izdevās aizkļūt līdz Pjemontas pilsētiņai Kjavari. Tomēr Pjemontas varas iestādes uzzināja par viņa ierašanos un visiem spēkiem centās šo «sarkano velnu» izdabūt laukā no pilsētas — Garibaldi dēļ noteikti sāktos sadursmes ar Austriju un Franciju, varēja izraisīties pat karš. Nē, no viņa par katru cenu jātiek vaļā! Uz Pjemontas valdības pieprasījumu Garibaldi atstāj Kjavari. Savā dzimtenē viņam vairs nav nekāda glābiņa, un atkal viņš ir spiests uzsākt klaidoņa dzīvi.

1850. gada beigās viņš ierodas Ņujorkā, palicis bez pajumtes, vientuļš un gandrīz bez jebkādiem līdzekļiem. Kāds pazīstams itālietis, sveču fabrikas īpašnieks, piedāvā viņam darbu. Garibaldi nebaidījās ne no kāda darba. Un, lūk, itāliešu tautas varonis, karavadonis un jūrasbraucējs, stāv pie katla ar izkausētiem taukiem. Viņš lej sveces. Bet Garibaldi draugi nespēja vienaldzīgi noskatīties, ka varonim jāstrādā tik nepiemērots

darbs un sameklēja viņam kapteiņa vietu uz kuģa, kuru vajadzēja nogādāt Anglijā. Londonā Garibaldi iepazinās ar krievu emigrantu revolucionāru Aleksandru 1 {ercenu. Hercens interesējās, kādēļ Garibaldi nedzīvo kaut kur Eiropā mierīgu emigranta dzīvi._

— Ko gan es pašreiz varētu darīt Eiropā? — atbildēja Garibaldi. — Pieradināties vergot, kļūt pats sev neuzticīgs vai arī iet Anglijā ubagot? Vēl ļaunāk ir apmesties Amerikā — tās būtu beigas. Tā ir «dzimtenes aizmiršanas» zeme, tā ir jauna tēvzeme, tur valda cita.s intereses, viss tur ir citāds, ļaudis, kuri paliek Amerikā, kļūst sveši tautai. Kas gan var būt labāks par manu ieceri — sapulcēties bariņā ap dažiem mastiem un doties okeānā, norūdot sevi smagajā jūrnieka dzīvē, cīņā ar stihiju, ar briesmām?

Ceļojumos un dēkās, veiksmēs un neveiksmēs Garibaldi nekad neaizmirsa savu dzimteni-grūtdieni. Dažus gadus vēlāk viņš atkal atgriezās Itālijā un apmetās uz dzīvi Kapreras salā. Tā bija pavisam vientuļa, klinšaina sala, kuru apdzīvoja galvenokārt meža kazas. Garibaldi pats uzcēla sev mitekli — baltu namiņu ar lēzenu jumtu un apaļu kupolu. Mājā bija tikai divas istabas: Garibaldi guļamistaba, kurā atradās gulta ar cietu matraci, galds, vecs krēsls un lādīte, pilna veciem papīriem, un otra istaba — paredzēta viesiem. Šeit pie sienām karājās Garibaldi kara trofejas — šautenes un zobeni, pistoles un karogi, kuri bija atņemti ienaidniekiem. Netālu no mājas atradās piebūve, kuru dēvēja par «Vatikānu». «Vatikānā» dzīvoja vecs, tiepīgs un negants ēzelis, vārdā Pijs IX.

Garibaldi uz salas pats apstrādāja augļu dārzu un sakņu dārzu, stādīja augļu kokus un mandeļkokus, iekopa vīna dārzu. Kad uz Kapreru atbrauca Garibaldi cīņu biedri, viņi tūlīt ķērās pie lāpstas vai ķerras — tā viņus ietekmēja saimnieka piemērs.

Reiz pie viņa viesojās vācu rakstniece Esperansa Švarca. Lūk, ko viņa vēlāk rakstīja par Kapreras saimnieku :

«... Kad es no rīta pamodos un piegāju pie loga, izbailēs atlēcu atpakaļ: garām aizdrāzās saniknota govs

zemu nodurtu galvu un paceltu asti, bet drīz pēc tam parādījās Garibaldi un viņa meita Terēza, kuri dzinās govij pakaļ. Viņš bija bruņojies ar spaini, bet viņa rokā turēja govju slaucamo ķeblīti. Stundu vēlāk pie brokastīm Garibaldi atvainojās man, ka nav piena.

«Redzi nu, Terēza, — viņš pārmetoši iesaucās, — tu esi pie visa vainīga! Cik reižu neesmu tev teicis, ka pret dzīvniekiem jāizturas laipni. Ar to var panākt daudz vairāk nekā ar sitieniem »

Savā klinšainajā salā Garibaldi joprojām sekoja visiem Itālijas notikumiem.

Viņš visu laiku gaidīja, ka dzimtene viņu sauks, ka Itālijai būs nepieciešams viņa spēks un zināšanas, viņa mīlestība. Un viņu tiešām arī sauca. Pjemontas karalis Viktors Emanuēls un viņa pirmais ministrs grāfs Ka-vurs sazinājās ar Napoleonu III un kopīgi uzsāka karu pret Austriju. Napoleonam bija jāpalīdz Pjemontai, bet par to karalis apsolīja viņam Savoju un pat Nicu. Viktors Emanuēls saprata, ka Garibaldi maģiskais vārds piesaistīs viņa armijai tūkstošiem brīvprātīgo. Tādēļ viņš izsauca Garibaldi un piedāvāja uzņemties alpu strēlnieku korpusa komandēšanu. Garibaldi nenojauta, ka Viktors Emanuēls ir vienīgi paklausīga marionete Francijas imperatora rokās. Viņš naivi noticēja, ka karalis rūpējas par tautas labklājību un ka Pjemontas karš ar austriešiem ir patiess atbrīvošanās karš. Tāpēc viņš jūsmīgi atsaucās karaļa aicinājumam. Viņa vadībā Pjemonta izcīnīja pār austriešiem uzvaru pēc uzvaras. Garibaldi gāja kā triumfators, un veseli ciemi pievienojās viņa alpu strēlniekiem. Kavurs un Viktors Emanuēls gribēja noslēpt Napoleonam III, ka Garibaldi piedalās karadarbībā; viņi zināja, ka imperators Garibaldi neieredz un baidās viņa popularitātes.

Vidusitālijā sākās nemieri. Toskaņā, Modenā, Parmā tauta padzina savus valdniekus — hercogus. Visur tauta pieprasīja pievienošanos Pjemontai un ar sajūsmu sagaidīja Garibaldi.

No Garibaldi ekipāžas izjūdza zirgus, un ļaudis paši veda viņu, kaisīdami ceļu ziediem un saukdami:

— Viva Garibaldi! Viva la über tā! Lai dzīvo brīvība!

Un pēkšņi! ... Pēkšņi Napoleons parāva savu paklausīgo marionešu diedziņu, un Viktors Emanuēls par-I rauca karu.

Garibaldi ar savu karaspēku jau gribēja doties uz Komu, lai organizētu sacelšanos un beidzot gāztu pavestu Piju IX, bet arī šeit viņu Pjemontas karalis apturēja. Garibaldi ar savu slavu un tautas mīlestību valdniekiem bija kļuvis nepiemērots. No viņa vēlējas atbrīvoties. Vairākas reizes viņam ļaunprātīgi deva uzdevumus, nodevīgi sūtīja viņu un viņa cīnītājus droša nāvē. Vislielākās bēdas un vilšanos Garibaldi piedzīvoja tad, kad Kavurs un karalis Viktors Emanuēls atdeva Francijai Nicu — skaisto, saulaino Nicu, viņa dzimteni! Tikai tad viņš visā pilnībā izprata karaļa un viņa rokaspuišu nodevības smagumu!

Gluži kā bez prāta no bēdām viņš ielauzās parlamentā, viņš kliedza par Kavura nodevību, viņš pieprasīja, lai ministru tiesā, bet velti! Tā bija saucēja balss tuksnesī.

Un atkal Garibaldi aizbrauca mājās, uz klinšaino salu. Aizbrauca, lai paliktu tur līdz tam laikam, kad tautai atkal būs vajadzīgs viņš pats, viņa spēks, viņa uzticība brīvībai. Itālieši zina: Garibaldi aizstāv visus apspiestos un neieredz verdzinātājus. Viņš ir dižens, labsirdīgs un vienkāršs pret visiem — sākot no karaļa līdz pat pēdējam ubagam. Viņš nicina nāvi un atsakās no jebkuriem godinājumiem. TJn, kad atskan viņa uzsaukums, kas aicina cīņā visus patiesos patriotus, tūkstošiem ļaužu nāk pie viņa, tūkstošiem ļaužu atdod viņam savus ietaupījumus un arī pašu dārgāko, kas viņiem pieder — savu dzīvību...

AIZ CITRONKOKA

Palaco Mareskoti dārzā valdīja klusums. Neviens nesacīja ne vārda. Vieni atradās vēl pie Anitas nāves gultas, otri kāpa augšā pa kraujajām Kapreras salas nogāzēm, bet trešie kopā ar Garibaldi meta sejā Kavuram niknus apvainojumus par nodevību ...

Lejā uz ielas apstājās ekipāža, varēja dzirdēt važoņa balsi, noklaudzēja karietes durtiņas. Ienāca kalpotājs:

— Sinjora Speransa Švarca, — viņš ziņoja.

Aleksandra Nikolajevna sarāvās, pietrūkās kājās.

Viņas vaigi viegli sārtojās. «A, tad, lūk, ko viņa ir gaidījusi!» — Aleksandrs noprata, sēdēdams savā paslēptuvē.

Čaukstot apģērba lāsmojošajam zīdam, ienāca jauna sieviete ar dzīvu, gudru, bet neglītu seju. Jaunā viešņa saskūpstījās ar Aleksandru Nikolajevnu un palocījās pret pārējiem.

— Mans draugs Esperansa Švarca, drosmīga amazone un rakstniece, — saimniece iepazīstināja viņu ar viesiem.

To viņa pateica itāliski, un Esperansa Švarca atbildēja tai pašā valodā:

— Amazones saka, ka Švarca laikam tiešām esot rakstniece, bet rakstnieki apgalvo, ka viņa it kā esot amazone. Pati Švarca nav ne viens, ne otrs, — viņa skaļi iesmējās, pēkšņi brīnumainā kārtā kļūdama glītāka.

— Tikko šeit tika runāts par jums, mans draugs, — Aleksandra Nikolajevna turpināja itāliski. — Mūsu tautietis mesjē Mečņikovs stāstīja mums par jūsu draugu ģenerāli Garibaldi un pie tam atcerējās arī, kā jūs rakstījāt par savu braucienu uz Kapreru. Ai, kā es vēlētos tur nokļūt! — viņa nopūzdamās piemetināja.

— Mēs uz turieni aizbrauksim kopā, mana mīļā, — Esperansa sacīja. Viņa paņēma Aleksandru Nikolajevnu zem rokas. — Pie reizes, man ir jums kas sakāms .. .

Abas dāmas iegāja dziļāk dārzā, aiz kuplā citron-kociņa.

— Vēstulīte? — tikko dzirdami vaicāja Aleksandra Nikolajevna.

— Tā ir pie manis, — tikpat klusu atbildēja Esperansa.

— Viņš pats jums to iedeva?

— Jā. Dženovā. Es tikko kā atbraucu no turienes.

— Kādēļ viņš grib, lai tieši es ar to nodarbojos?

— Mani jau pazīst un droši vien man seko. Viņš sacīja: «Krieviete neizraisīs aizdomas.» Bez tam viņš vēl teica, ka pilnīgi uzticoties maniem draugiem.

Kaut ko pārdomādama, Aleksandra Nikolajevna raudzījās uz Esperansu.

— Pasakiet viņam, ka es centīšos izdarīt visu, kas stāv manos spēkos, — viņa beidzot sacīja. — Liekas, ka man būs iespēja nosūtīt uz turieni visu nepieciešamo. Ir atrasti sakari.

— Brīvībā?

— Nē, tur. Bet tas vēl nav droši zināms. Tas noskaidrosies tuvākajās dienās. .

— Pasteidzieties. Mēneša beigās bus svētā Terencija svētki. Romā šo dienu labprāt izmanto nāves sodiem.

— Es domāju par to katru brīdi, — nočukstēja «Eņ-ģelis-Cīnītājs».

— Te būs, ņemiet. Paslēpiet to.

Aleksandrs Jesipovs, kas sēdēja citronkoka otrā pusē, ieraudzīja, kā «Eņģelis-Cīnītājs» veikli aizbaza aiz ņiebura rullītī saritinātu papīrīti. Atkal nočaukstēja zīda svārki, un abas dāmas atgriezās pie viesiem. Pēc viņu bezrūpīgā izskata neviens nevarētu nojaust, ka pirms brīža viņām bijusi šāda pavisam ne-sievišķīga saruna.

Aleksandru Jesipovu pārņēma milzīgs satraukums un neērtības sajūta. Ko darīt? Iznākt laukā un tūlīt atzīties abām draudzenēm, ka viņš visu dzirdējis, vai arī noklusēt? Bet noslēpt to — tas būtu zemiski, tad viņš līdzinātos pāvesta spiegiem, iznāktu, ka viņš vienkārši noklausījies! Aleksandrs nesaprata, ko darīt. Beidzot viņš nolēma tūlīt pat atzīties Aleksandrai Ni-kolajevnai, bet izdarīt to zem četrām acīm, bez Espe-ransas klātbūtnes.

Viņš iznāca no savas paslēptuves un paaicināja sānis mājas saimnieci.

— Es . . . man jums kaut kas jāsaka, — viņš nomurmināja, degdams kā ugunīs un uz viņu neskatīdamies. — Ziniet, es visu dzirdēju. Es sēdēju, lūk, tur, — viņš steidzīgi pateica.

Aleksandrai Nikolajevnai mazliet notrīsēja skropstas.

— Un ... un ko jūs sapratāt no šīs sarunas? — viņa klusu jautāja. Likās, ka šai brīdī viņai par visu vairāk gribējās pasmieties par nosarkušo, paša drosmes apstulbināto zēnu.

Aleksandrs pieliecās viņai tuvāk:

— Es sapratu, ka jūs esat nolēmusi paveikt kaut ko drosmīgu un bīstamu, ka jums būs vajadzīga palīdzība un ka varbūt arī es jums varētu noderēt, — viņš izgrūda vienā rāvienā.

Tas viss viņam bija nācis tik pēkšņi kā iedvesma. Asinis Aleksandram šalca ausīs. Ko viņa teiks?

Aleksandra Nikolajevna raudzījās viņā. Vai viņa apsver viņa spēkus?

— Es varu visu, — Aleksandra balss bija kļuvusi pavisam bērnišķa. — Goda vārds, es esmu ļoti stiprs.

— Nu ko, tas var noderēt, — Aleksandra Nikolajevna noteica it kā pati pie sevis. — Gribat palīdzēt? — Tagad viņa jau pavisam tieši vērsās pie Aleksandra.

Viņš strauji sakustējās:

— Rīkojieties pēc saviem ieskatiem ar mani, maņu laiku, manu dzīvību!

— Nē, nē, ko jūs, ne jau man vajadzēs kalpot, — Aleksandra Nikolajevna likās pat izbiedēta. — Ne man, bet ļoti labai, cildenai lietai. Jāglābj kāds cilvēks, kas uzticīgs Itālijai, kas aizstāv tās brīvību, tās idejas, cilvēks, kurš apveltīts ar spožu talantu un kuram pāvests piespriedis nāves sodu . . .

— Rīkojieties ar mani un manu dzīvību! — Aleksandrs vēlreiz atkārtoja.

SANMIKELES CIETUMA GŪSTEKNIS

Romas gaiss ir aizdomu, neuzticēšanās un zemiskuma piesātināts. Gaisu saindējusi nodevība, spiegošana, izmeklēšanas. Visvarenā baznīcas un laicīgā valdnieka — pāvesta Pija IX labā spiego mūki un ierēdņi, virsnieki un tirgotāji, viesnīcu un frizētavu īpašnieki, skroderi

un vārtnieki. Garīdznieki, atmetot jebkuru kautrību, izdod grēksūdzes noslēpumus, kuratori slepus noskatās, kādas grāmatas lasa studenti, noklausās auditorijās, krodziņos un ielās, par ko runā jaunatne. Vardi «brīvība», «neatkarība», «Itālijas apvienošana» — tie ir aizliegti vārdi. Tiem seko — vajāšanas, cietumi, nāves sodi. Bet Garibaldi vārds! No visu baznīcu kancelēm skan lāsti ķecerim, bezgodim, musinātājam. Garibaldi un tiem, kuri iet kopā ar viņu, draud ar mūžīgām elles mokām, viņus ir nolādējis pats pāvests! Un, ja melnsvārču rokās nokļūst uzticams Garibaldi cīņu biedrs, to iemet cietumā un izturas pret to sliktāk nekā pret pašu rūdītāko ļaundari.

Tā domāja Bruno Peluco, mehāniski soļodams pa cietuma pagalma akmens plāksnēm. Pašreiz bija pats aprīļa sākums, bet šeit Sanmikeles pils pagalmā neredzēja nevienas zālītes, nevienas smildziņas, kas ļautu nojaust pavasari. Akmeņi, akmeņi, visur akmeņi — dzelteni pelēki, saplaisājuši, ar kaut kādiem iesarkaniem, sakaltušām asinīm līdzīgiem lāsojumiem. Pa daudzajiem ieslodzījuma mēnešiem Peluco bija jau paguvis izpētīt katru plankumu uz sienas, kura iežogoja pagalmu, un tāpat arī uz paša cietuma sienām. Un arī to, cik soļu viņš sper desmit minūšu pastaigas laika, Bruno bija jau paspējis saskaitīt. No kameras durvīm līdz dzelzs durvīm, kuras ved uz pagalmu — sešdesmit astoņi soļi. No dzelzs durvīm līdz pagriezienam — trīsdesmit seši. No pagrieziena atkal līdz dzelzs durvīm — tie paši trīsdesmit seši. Un tā paiet visa pastaiga^

Bruno Peluco gaidīja nāves sods. Viņš to zināja — ne jau velti pats pāvests, uzskaitot savus niknākos ienaidniekus, pēc Garibaldi vienmēr mēdza nosaukt Peluco vārdu. Peluco publicistiskie raksti, kuri atmaskoja pāvestu un viņa līdzgaitniekus, asie, dzēlīgie, iznīcinošie pamfleti ceļoja pa visu pāvesta valsti un bija pazīstami pat aiz robežas, tos zināja arī tauta. Peluco bija tuvs Garibaldi draugs un cīņu biedrs, uzticams un bezbailīgs. Garibaldi jau sen bija devis viņam padomu bēgt no pāvesta valsts, paslēpties pie uzticamiem draugiem, bet Bruno bija ļoti pārdrošs. Viņš gandrīz vai

atklāti uzstājās Romā ar saviem pamfletiem pret pāvestu. No rokas rokā gāja Peluco rakstu un dzeju krājumi rokrakstā. Pāvesta policija jau sen dzina pēdas Peluco, bet viņš dzīvoja pilsētas nomalē pie nabadzīgas dārznieka atraitnes, un nevienam no ienaidniekiem līdz pat šim laikam nebija ienācis prātā slaveno rakstnieku publicistu meklēt tādā nomaļā kaktā.

Un tomēr viņš iekrita! Kas viņu bija izsekojis un nodevis, to Peluco nezināja, bet viņš bija cieši pārliecināts, ka tā nav bijusi vienkārša nejaušība, ka viņš ir nodots, un ka šis nodevējs slēpjas to ļaužu vidū, ar kuriem Peluco bija saticies, kurus bija uzskatījis par uzticamiem draugiem. Cik mokoša bija vēlēšanās brīdināt Garibaldi, ka viņa tuvumā ir nodevējs, ka tas par katru cenu jāatrod un jāpadara nekaitīgs! Bet Peluco atradās ieslodzījumā, un nekādi sakari ar ārpasauli viņam nebija atļauti.

Vieninieka kamera. Logā, pa kuru var redzēt vienīgi zilu debess ielāpu, ir biezi režģi. Viens. Gluži viens. Pat žurku šeit nav. Pat prusaki nemīl dzīvot vieninieka kamerā.

Nāves sods Peluco nebiedēja — mokoša vienīgi bija šī nebeidzamā staigāšana pa kameru, desmit minūšu pastaigas pa putekļaino, akmeņaino pagalmu un sargkareivju soļi naktīs.

Viņš mēģināja lūgt saviem cietumsargiem grāmatas, papīru, tinti, spalvas — viņam, bez šaubām, nekas netika dots. Peluco lūdza novietot viņu politisko ieslodzīto nodaļā — viņu tīšām pārcēla pie kriminālistiem un kopā ar tiem veda pastaigā: pāvests prata atriebties tiem, kuri negribēja viņu atzīt.

Pirms nedēļas Peluco bija paziņots, ka nāves sods viņam tiks izpildīts 15. aprīlī — svētā Terencija dienā.

Pat cietumsargi, kuri bija pie visa pieraduši, jutās izbrīnījušies, cik nevērīgi ieslodzītais uzņēma šo vēsti. Peluco nekā neizmainīja savā cietuma dzīves kārtībā: tāpat kā visus iepriekšējos mēnešus, viņš vingroja, balsī lasīja dzejas, kuras zināja no galvas, tāpat kā līdz šim pastaigas laikā atkārtoja franču darbības vārdus. Tas viss palīdzēja viņam nedomāt par nāves sodu. Mel-

mgsnējs, spēcīgi veidots, ar sprogainu bārdiņu un spridzīgām acīm, Bruno pastaigājās pa pagalmu, no tālienes raudzīdamies uz kriminālistu ķēdīti, kura vilkās gar cietuma sienu. Arī viņi bija izvesti pastaigā, un divi konvoji stingri sekoja, lai ieslodzītie savā starpā nesarunātos.

Peluco nožēloja šos nelaimīgos: tie visi bija iekalti smagās dzelzs važās, un ikvienu no tiem gaidīja vai nu karātavas, vai arī katorgas darbs tālās, purvainās salās. Par viņiem domādams, Bruno aizmirsa, ka arī viņu pašu sagaida tāds pats liktenis. Gluži vienkārši viņš nespeja tam ticēt, ka pārstās elpot, kustēties, domāt. «Acīm redzot, esmu pārāk jauns, lai visā nopietnībā ticētu nāvei.» Viņš aizsapņojies raudzījās uz mākonīti, kas atradās tieši virs cietuma pagalma. Pēkšņi viņam kāds tik sāpīgi uzmina uz kājas, ka viņš iekliedzās:

— Poīco Madonna!

Peluco priekšā, cieši viņā vērdamies, stāvēja kāds ieslodzītais svītrainā katordznieka apģērbā. Ar abām rokām viņš pieturēja savas važas. Bruno ieraudzīja smalku, nogurušu seju un labsirdīgas acis.

— Tu esi Bruno Peluco? — kriminālists ātri nočukstēja sicīliešu dialektā.

— Jā, — otrs pārsteigts pamāja.

— Taviem draugiem par piecpadsmito ir zināms. Tavi draugi lika pateikt, lai tu nezaudējot cerību, — ieslodzītais tikpat ātri turpināja. Viņš pieliecās, izlikdamies, ka sakārto važas. — Tavi draugi. . .

— Ei, kas tur? Monti, ko tu tur esi aizķēries? — atskanēja konvoja uzsauciens. Sargs jau skrēja šurp. — Sarunāties aizliegts. Karceri sagribējies, nolādētais ēzeli? — viņš rupji pagrūda kriminālistu.

Šķiroties Monti izdarīja izteiksmīgu žestu ar roku, kas varēja nozīmēt «nebaidies!» vai kaut ko līdzīgu. Vismaz Bruno viņu saprata tieši tā. Viņā uzbangoja sajūsma, apjukums, cerība un prieks. «Draugi» — tas, protams, ir Garibaldi. Garibaldi atceras savu draugu, viņš seko Bruno un viņa liktenim, viņš neļaus tam aiziet bojā! Bet kā nāks glābiņš? Kad? Ko gan viņam vēl bija gribējis sacīt ieslodzītais, vārdā Monti?

Sen jau pastaiga bija beigusies, aiz loga režģiem jau gluži tumšs, bet Peluco vēl vienmēr staigāja un staigāja pa savu vieninieka kameru, šauru kā kaps, un arvien spēcīgāk viņā uzbangoja nemiera pilna nepacietība. Ātrāk, kaut tikai ātrāk ierastos palīdzība! Bet ko gan ģenerālis nodomājis darīt? Organizēt viņa bēgšanu no cietuma? Viņš, acīm redzot, nezina, cik stipras šeit ir atslēgas, cik daudz šeit sargu. Un režģi. . . Peluco piegāja pie kameras mazā lodziņa, paraustīja stipros režģus. Velti — režģi nepadevās. Ai, kaut draugs Džuzepe zinātu, cik reižu Bruno jau apdomājis visas bēgšanas iespējas, cik reižu pārliecinājies, ka no Sanmikeles cietuma izbēgt nav iespējams! Bet varbūt Garibaldi izdomājis kaut ko pavisam citu?

Pienāca nakts. Ieslodzītais turpināja staigāt šurp turp pa kameru. Ātrāk, kaut tikai ātrāk pienāktu rīts, kaut. ātrāk būtu diena! Cietumniekus atkal izvedīs pastaigā, un tad varbūt izdosies apmainīt kādu vārdu ar Monti. Bruno domās jau skatīja viņa labsirdīgo seju, dzirdēja viņa čukstus: «Tavi draugi lika pateikt, lai tu nezaudējot drosmi.»

MĀKSLINIEKS KAMERA

Pienāca rīts. Peluco ar varu piespieda sevi izdarīt rīta vingrojumus — parastos pietupienus un noliekšanos. Ātrāk, kaut tikai ātrāk paietu laiks!

Beidzot, jau pavisam paguris, viņš koridorā izdzirda soļus, atslēgu šķindoņu. Pastaigas stunda! Cenzdamies izlikties mierīgs un bezrūpīgs, Bruno izgāja pagalmā, uzmeta ātru skatienu ieslodzīto ķēdei. Viņam saplaka dūša — Monti tur neredzēja.

Bruno lēni ievilka elpu. Kas noticis ar Monti? Vai būtu kaut ko pamanījuši un ieslodzījuši viņu karcerī? Saslimis? Bet varbūt izsūtījuši trimdā? Bet varbūt... varbūt izpildīts nāves sods?! Peluco pat prātā neienāca doma, ka Monti varētu arī atbrīvot — tas šķita neiespējami. No Sanmikeles cietuma ieslodzītajiem bija tikai divi ceļi — trimda vai ešafots.

Bruno nogaidīja mirkli, kad konvojs bija aizgriezies, un piesteidzās pie kāda no kriminālistiem.

— Kur Monti? Kāpēc viņa šodien nav?

Tas pavīpsnāja.

— Monti tagad ir vīrā, — nenāc par tuvu. Viņu mākslinieks glezno.

— Kas? Mākslinieks? — Peluco jutās bezgala pārsteigts. — Kādēļ?

Cietumnieks jau gribēja atbildēt, bet konvojs atkal pagriezās uz šo pusi, un kriminālists steidzās pievienoties savējiem.

Kamēr Bruno lauzīja galvu, kādēļ gan kādam māksliniekam ievajadzējies Monti gleznot un kā viņš to panācis, kriminālistu kopējā kamerā pie sava molberta sēdēja Vasilijs Vereščagins. Viņam samērā viegli bija izdevies dabūt no cietuma komandanta atļauju gleznot kriminālistu «nāvinieku». Tiesa, Vereščaginam gan bija vajadzējis sinjoram komandantam, izkaltušam un slimīgam cilvēkam, sīki izstāstīt savas gleznas ieceri un apsolīt, ka noteikti uzgleznos paša komandanta, viņa sievas un bērnu portretu. Kad Vereščagins pateica, ka gleznas centrālajai figūrai vēlētos par modeli kriminālistu Marko Monti, kuram piespriests nāves sods, par ko viņš esot lasījis laikraksta hronikā, komandants piezīmēja:

— Mums ir tādi ļaundari, pie kuriem es jūs vis neriskētu ielaist krātiņā, sinjor māksliniek, nu, bet šis Monti ir pavisam nekaitīgs puisis. Pat seja viņam kā Kristum.

— Kādēļ tad viņš notiesāts uz nāvi? — Vereščagins jautāja. — Viņu varētu mierīgi atlaist.

Komandants paraustīja plecus.

— Svētajam tēvam ir citi principi, — viņš piesardzīgi sacīja. — Un bez tam ar šiem ļaudīm nekad un' ne par ko nevar būt pilnīgi drošs.

Komandants pats ieveda Vasiliju Petroviču lielajā, samērā gaišajā kriminālistu kamerā, kur pie pašām durvīm spēlēja uz kauliņiem divi līdz acīm apauguši zagļi svītrainās cietumnieku blūzēs un biksēs. Mazliet tālāk

tieši uz akmens grīdas sēdēja cilvēks tādā pašā svītrainā apģērbā, rāmu, domīgu seju un labsirdīgām acīm.

— Monti, sinjors ārzemnieks mākslinieks grib tevi uzgleznot, — komandants pievērsās viņam. — Sēdi mierīgi, ja ne, tad pats zini, kas tevi sagaida! — To sakot, komandants izvirzīja apakšžokli uz priekšu. — Bet jus, sinjor māksliniek, varat viņam pavēlēt, kā sēdēt, uz kuru pusi pagriezties, ja tas jums būs vajadzīgs. Visādās citādas sarunas pie mums uz stingrāko aizliegtas. Es jūs, sinjor, kā ārzemnieku lūdzu to neaizmirst un respektēt mūsu kārtību.

Vereščagins klusējot palocījās. Visa viņa uzmanība bija pievērsta Marko Monti. Apbrīnojama seja! Cik ļoti viņam gribējās tūlīt pat ķerties pie zīmuļa, atveidot uz audekla šīs acis! Iekritušos vaigus, ādas krāsu ... Bet tajā pašā acumirklī Vereščagina atmiņā atainojās «Eņ-ģeļa-Cīnītāja» seja — stingra un pavēloša. Viņas uzdevums — par to bija jādomā vispirms.

Komandants pa to laiku deva rīkojumu uzlikt ieslodzītajam smagākas važas, «katram gadījumam», pēc tam kaut ko pačukstēja dežurējošam cietumsargam, un tas apsēdās kameras durvīs.

— Un tagad, sinjor māksliniek, novēlu jums labas sekmes. — Un komandants, izslējis savu kalsno augumu, devās projām.

Vereščagins strādā. Marko Monti sēž, gluži kā akmenī cirsts. Tikai retumis smaga nopūta sakustina viņa krūtis, un tad var redzēt, ka viņš tomēr ir dzīvs cilvēks.

Pa kameras logu zogas iekšā saule, kāpj augšā pa robaino kaļķakmens sienu. Mākslinieka zīmulis jau uzmetis ieslodzītā sejas ovālu, viņa stingro muti un tuvojas tagad acīm un degunam. Laiks rit. Cietumsargs, kurš sākumā ziņkāri sekoja katram zīmuļa vilcienam, sāk garlaikoties un vairākas reizes skaļi nožāvājas. Padzīvojis, smagnējs cilvēks lempīgā mundierī. Droši vien labsirdīgs ģimenes cilvēks, rūpīgs tēvs ... Tad Vereščagins pamana, ka cietumsargs cīnās ar snaudienu. Kā liels saņurcīts aizsainis viņš sakņūp savā krēslā. Un Vereščagins tūlīt ir blakus Marko.

— Noglabā šitor — viņš nočukst, iespiezdams Marko rokās vīli, — atnāks tava Frančeska un visu pastāstīs.

Marko skatiens uzreiz atdzīvojas, viens moments, un vīle pazūd blūzes krokās. Un ne skaņas vairāk. Cietumsargs, pavēris acis, ieraudzīja to pašu ainu: mākslinieku, kas saspringti kaut ko zīmēja uz audekla un statujai līdzīgo arestēto.

Jau pie pirmās satikšanās Frančeska iečukstēja vīram:

— Uzticies māksliniekam gluži tāpat kā man. Viņš sacīja, ka tevi izglābšot, bet arī tev pašam būs kaut kas jāpaveic . ..

— Kas?

Frančeska bažīgi palūkojās uz sardzi.

— Tev pateiks. Drīz . . .

Seansi cietumā turpinājās. Reiz Vereščagins palūdza komandantu, lai viņam atļauj būt klāt pie Monti tikšanās ar sievu un bērniem.

— No jums, sinjor komandant, atkarīgs manas gleznas liktenis, tās panākumi, — Vereščagins sacīja.

Tas komandantam glaimoja. Viņš pats sev šķita mecenāts, gandrīz vai mākslas mūza. Komandants bija māksliniekam labvēlīgi noskaņots: Vereščagins bija rādījis viņa sievas un bērnu ģīmetnes uzmetumus. Viņš vēlīgi deva māksliniekam atļauju gleznot «Ieslodzītā ģimeni». Tā patiesi arī bija aizkustinoša aina: skaistā Frančeska satriektu skatu lūkojas virā, kamēr mazulis viņas rokās sniedzas pēc tēva važām, bet vecākais zēns Ugo stāv, piespiedies pie sienas, pacēlis savu lepno un spītīgo seju.

— Tu pateici viņam? — Frančeska iečukstēja vīram.

Marko tikko manāmi pamāja.

LĪGAVAS TIKŠANAS AR LĪGAVAINI — Tagad es esmu gatava!

Aleksandrs Jesipovs ieraudzīja varen platus zīda svārkus debeszilā krāsā, melnu samta ņieburu ar smalkām mežģinēm ap rokām un kaklu un tādu pašu gaiš-

zilu lentu zeltainajos matos. Žilbinoša āda, starojošas acis ...

— Saposos, iedama uz tādu satikšanos, — iesmējās Aleksandra Nikolajevna, uztvērusi sava vārdabrāļa skatienu.

Viņa centās jokot, bet Aleksandrs redzēja, ka viņa ir neparasti satraukta.

Durvīs parādījās Valerijs Ivanovičs — greznā apģērbā, kupliem matiem, koptu bārdiņu.

— Pastaigāties? — viņš vēlīgi pamāja Aleksandrai. — Nu ko, tā ir prātīga doma: pašreiz pa Korso pastaigājas visa izmeklētā sabiedrība. — Viņš atzinīgi vēroja sievu. — Tādu es tevi gribu uzgleznot, Aleksandrina. Šai pašā tērpā, tas tev apbrīnojami labi piestāv, un klēpja sunīti Molliju arī uzgleznošu un kaķi Lotu — tu viņam griezīsi nadziņus. Tā būs tāda glezniņa — kā konfektīte! — Un viņš smaidīdams sūtīja sievai gaisa skūpstu.

«Eņģelis-Cīnītājs» stipri nosarka. Pat šī zēna priekšā, kurš bija viņā iemīlējies, Aleksandra kaunējās sava vīra vieglprātības dēļ. Cik tāla Korso un Romas augstmaņu sabiedrībai bija tā «pastaiga», kurai gatavojās viņa un Aleksandrs!

Aplikusi platu, gaišas krāsas apmetni, viņa aizsēja baltās cepures lentes, kura gandrīz pilnīgi aizēnoja seju, un kopā ar Aleksandru izgāja rīta saules pielietajā ieliņā. Aleksandrs pasauca ekipāžu — vecus ratus, kuri saulē bija gandrīz zaudējuši krāsu, ar jautru Romas važoni — veturino, kas laipnā familiaritātē piepalīdzēja saviem braucējiem uzrāpties izsēdētajos spilvenos.

Un tagad viņi brauc pa šaurajām, līkumotajām ielām, pāri negaidītiem, maziem laukumiņiem, kas grimst dziļā ēnā. Pie visdiženākajām pilīin ik uz soļa kļaujas pašas nožēlojamākās būdas, trotuāru gandrīz nemaz nav, ļaudis iet vienkārši pa ielas bruģi, lavierēdami starp vezumiem un ekipāžām. Ielas tirgotāji, kas pārdod gaļu, zivis un desas, skaļi piedāvā savu preci. Tratorijas ar dažādu vīnu reklāmu palīdzību — fras-

kāti, kjanti, čincano — vilina apmeklētājus. Loteriju kantori izkar vinnestu numurus un loterijas biļetes. Cepto kastaņu tirgotāji uz og]u krāsniņām cep savu preci un ar lapu slotām dzenā dūmus uz garāmgājējiem, kurpnieks ielas vidū šuj zābakus, pie skrodera durvīm pakārts spainis, kurā rēgojas kaktuss, līdzīgs ērmīgam aizvēsturiskam dzīvniekam. Visos virzienos kustas ratiņi, kuros iejūgti ēzeļi. Pie mājām uz soliņiem snauž sirmgalvji un sirmgalves, sēž sievas ar adīkļiem vai šuvekļiem, bet bērni, puskaili, netīri un jautri, šaudās cilvēkiem un zirgiem pa kājām.

Ielās jaušamas skābas, vircotas un sīvas smakas. Terases sablīvējušās cita pie citas, visur kāpnes, balko-niņi, fontāni, paaugstinājumi un slīpumi, saules staros pēkšņi kā dārgakmens atmirdz marmora frīze vai statuja, vai arī kāda tumšzaļa palma. Ielās nepārtraukti sastopami spēji pagriezieni. Veturino, kurš, kā liekas, šeit pazīst ikvienu, jokojot piebaksta ar savu pātagas kātu te vienam, te otram gājējam, apmainās sveicieniem un uzsauc kaut ko tiem, kas aizsapņojušies.

Un tad viņi no juceklīgo ieliņu labirinta izbrauc Tib-ras krastā. Šeit ir plašāks un tukšāks. Upe lēni veļ savus dzeltenos ūdeņus. Pretējā krastā aug biezs krūmājs un klinšainās nogāzes ar asu, līkumotu līniju iezīmē zilos pakalnus pie horizonta, kaut kādu portiku drupas, rožainu, paugurainu ieleju. Gar ekipāžu aizslīd klosteri ai akliem logiem, vientulīgas it kā neapdzīvotas pilis, semināru kailās sienas.

Kopš izbraukšanas no mājas Aleksandra Nikolajevna un viņas vārdabrālis nebija apmainījuši pat desmit vārdu. Jesipovs vēroja savas kaimiņienes tīro, dzedro profilu un neiedrošinājās uzsākt sarunu — viņš saprata, ka «Eņģelis-Cīnītājs» ir satraukts un viņas domas aizņemtas tikai ar gaidāmo sastapšanos. Lēnām viņš pieskārās svārku iekškabatai, kur savu smagumu lika manīt pielādētā pistole. Lai dievs dod, ka to nevajadzētu laist darbā!

Pēkšņi viņš sajuta, ka Aleksandra Nikolajevna nodreb. Lūk, tur jau ir tā siena — milzīgi augsta, no mežonīga, it kā saules izdedzināta akmens!

— Apstājieties pie vārtiem, — «Eņģelis-Cīnītājs» sacīja važonim.

Tas pagriezās uz savas bukas un sāka blenzt viņā ar izbrīnās pilnu skatienu.

— Jūs uz šejieni, sinjora? Kam jums vajadzīga šī dieva nolādētā vieta?

— Ir vajadzīga, — īsi atbildēja «Eņģelis-Cīnītajs».

— Ak tā, saprotu — sinjora ir filantrope, — veturino pamāja, izskatīdamies apmierināts. — Lai jums palīdz svētā Madonna par to, ka jūs neaizmirstat nelaimīgos, kuri šeit aprakti!

Aleksandrs parāva auklu, kas karajās pie dzelzs vārtiem. Kaut kur dziļi iekšienē atskanēja zvana skaņas. Vārtos pavērās actiņa. Aleksandra Nikolajevna žigli pabāza kartīti ar iepriekš sagatavotu zīmīti:

— Sinjoram komandantam.

Pagāja dažas minūtes. Saule dedzināja — un ne jau vairs kā pavasarī, tomēr kā Aleksandram, tā arī «Eņģe-lim-Cīnītājam» sala. Tad norībēja smagais aizšaujamais un mazliet pavērās viena vārtu puse.

— Ienāciet, — sacīja neredzams sargs.

Viens pagalms, tad otrs, pēc tam trešais. Akmeņi zem kājām, akmeņi visapkārt, akmens velves tieši virs galvas. Ne krūmiņa, ne zālītes. Sens tornis — cietoksnis, tumši, drēgni kazemāti, nebeidzamas pārejas un kāpnes, akli, sen nemazgāti logi, aizsisti ar režģiem. Trūdi, pelējums, mitrenes, kas skraida zem kājām.

Lūk, arī komandanta kabinets — tādi pati tumša, zema un drēgna istaba, gandrīz ne ar ko tā neatšķiras no kazemāta. Komandants, nepievilcīgs, slimīga izskata cilvēks, atvadās no kāda apmeklētāja.

— Tātad atcerieties — uz jums tiek liktas cerības,— apmeklētājs nosaka un dodas uz durvīm.

Mirkli gaisma krīt viņam sejā, un Aleksandrs ierauga viņa degunu, kas atgādina plēsīga putna knābi, un virs tā kopā saaugušās uzacis. Kur gan viņš šo seju ir redzējis? Bet apmeklētājs ir jau pazudis, un komandants pievēršas viņiem:

— Ar ko varu pakalpot, sinjori?

Atbildes vietā Aleksandra Nikolajevna nokrīt viņam

pie kājām. Debeszilie svārki velkas pa putekļaino grīdu, Aleksandras Nikolajevnas balss uztraukumā aiztrūkst.

— No jums, vienīgi no jums ir atkarīgs .. . No jums es izlūdzos, iespējams, pēdējo žēlastību.. . Mēs ar brāli nevienu šeit nepazīstam . . . Mēs jūsu zemē esam svešinieki. . . Liktenim iepatika, ka es iemīlēju itālieti ... Es nezinu, ko viņš ir nodarījis, par ko viņu notiesāja . . . Tāda nelaime . . . Dodiet man iespēju pēdējo reizi palūkoties mīļotajā, apskaut viņu . . .

Viņa izplūst asarās. Kā visiem itāliešiem, komandantam ir tieksme uz romantiku, bet Sanmikeles cietumā jau sen nekas interesants nav atgadījies. Un šodien pēkšņi skaistule ārzemniece zīdā un samtā nometusies viņa priekšā uz grīdas un lūdzas atļaut satikšanos ar līgavaini. Palūk vien, kā šim bezdievim un musinātājam Peluco laimējies! Tādu daiļavu noķert!

— Tas ir pret mūsu noteikumiem, sinjora, — komandants īdzīgi nosaka. — Pie tam jūsu līgavainis ir bīstams valsts noziedznieks. Pats es jums nekā nevaru atļaut. Jums jāgriežas Vatikānā pie asesora monsinjora Orlani. Viņš pārzina visus tos ieslodzītos, kuru noziegumiem ir sakars ar Vatikānu.

Aleksandra Nikolajevna sasit rokas un sāk skaļi raudāt:

— Tad es esmu pagalam! Es nevaru gaidīt, man rīt jādodas uz dzimteni pie mūsu mirstošās mātes! Tātad es nekad vairs neredzēšu savu līgavaini! Brāli, mīļo brāli, lūdz arī tu! — viņa piestūma Aleksandru komandantam tuvāk.

— Esiet mums žēlīgs, sinjor, — Aleksandrs nomurmināja, acu nepacēlis.

— Nevaru. Nelūdziet mani, — komandants atvairījās. — Mūsu likumi to nepieļauj. Tik liels valsts noziedznieks .. . Nē, nē, nemaz nelūdziet mani!

Aleksandra Nikolajevna manīja, ka zūd pēdējā cerība. Viņa satvēra komandanta roku, raupju un sarepējušu, un pievilka to pie lūpām.

— Sinjor, jūs esat visspēcīgs, es to zinu, jūs varat visu. Ne jau velti Romā runā, ka jūs esat viens no

visietekmīgākajiem cilvēkiem, ka pats svētais tēvs pieņem jūsu vērtīgos padomus. Es karsti lūdzu jūs nesūtiet mani uz Vatikānu, izlemiet pats manu likteni. Viss atrodas jūsu rokās, sinjor! . . .

Zeltainā galva noliecas, savu likteni gaidot. Komandants jūtas neiedomājami glaimots un satraukts — tātad Romā runā, ka viņam ir vara, ka pats pāvests viņam paklausa. Tā, protams, ir patiesība, ja jau šī skaistule atrodas pie viņa kājām, skūpsta viņa roku . . .

Viņš pieņēma visbargāko izskatu.

— Nu labi, izņēmuma kārtā es pieļaušu šo sastapšanos. Bet ne ilgāku par piecām minūtēm.

Priecīgs izsauciens. Skaistule apkampj kaulainos ceļus.

— Es pateicos jums! Tūkstoškārt pateicos jums, sinjor komandant, uz mūžu esmu jūsu parādniece!

Viņa uzmet Aleksandram ātru, triumfējošu skatienu. Bet tas vēl ciešāk sažņaudz pistoli svārku kabatā: kas to var zināt, kādu virzienu viss ņem, pats smagākais taču vēl priekšā!

Viņus ieved tumšā, velvētā telpā — tieši tādā: kādi bija viduslaiku moku kambari. Un droši vien kādreiz viduslaikos šeit tiešām tikuši spīdzināti ieslodzītie. Aleksandra Nikolajevna bailīgi raugās aizdomīgajos traipos uz sienām — varbūt tās ir asinis?

— Un ko darīt tad, ja viņš nepratīs noslēpt savu pārāk lielo pārsteigumu? — viņa iečukst Aleksandram.

Bet atskan jau rupja, smaga klaudzoņa, un konvoji ieved apcietināto. «Eņģelis-Cīnītājs» tik tikko pamana vēl biezo, cietumā izaugušo bārdu, mirdzošās acis. Ar spalgu kliedzienu viņa metas ieslodzītajam pie krūtīm.

— AmoTO mio! Cara anima! Mans mīļotais! Mana dvēsele! Mans vienīgais! Ai, cik laimīga es esmu, ka beidzot tevi atkal redzu! — viņa sauc, apskaudama bārdaino cilvēku.

— Bruno! Esi sveicināts, Bruno, mans audžubrāli! — arī Aleksandrs priecīgi izsaucas.

Arī viņš metas pie ieslodzītā un no visa speķa spiež viņa auksto roku.

Bruno pārsteigts raugās gan uz viņu, gan uz Alek-

sandru Nikolajevnu — kas gan ir šī skaistā zeltma-tainā sieviete? Kas viņai vajadzīgs no Bruno Peluco?!

— Vai tiešām mūs abus ar brāli bēdas ir tik ļoti pārvērtušās, ka tu mūs vairs nepazīsti? — sieviete vaimanā. — Tā esmu es, tava līgava Aleksandrina, manu dārgo Bruno, un tas ir Aleksandrs, mans un tavs brālis! Paraugies taču uz mums, saki, ka pazīsti mūs, nesalauz manu sirdi!

Ieslodzītais paceļ roku. Paveras bālās lūpas. Tūlīt, tūlīt viņš pateiks, ka nepazīst tos, ka notikusi kaut kāda kļūda. Tad par varas orgānu rupju krāpšanu viņus saņems ciet, atradīs zīmīti un arī viņi kļūs par Sanmike-les cietuma gūstekņiem.

Tas viss vienā mirklī atplaiksnī Aleksandra iztēlē. Viņš satausta pistoles gaili. Nē, tik lēti viņš vis neatdos ne «Eņģeļa-Cīnītāja» brīvību, ne arī pats savējo, ar šāvieniem viņš izlauzīs sev ceļu! Bet ieslodzītā auss jau uztvērusi dedzīgos čukstus: «Sakiet taču, ka esat mūs pazinis!» — un ieslodzītais jūt, ka rokas, kuras apskauj viņa kaklu, aizbāž tam aiz apģērba papīra gabaliņu. Zīmīte! Peluco acis iemirdzas.

— Kā gan es varēju jūs nepazīt, mani dārgie! — viņš iesaucas un skūpsta, bez mitas skūpsta rokas tai, kura atnākusi viņu glābt. — Tu mana mīļotā līgava, mans acuraugs, bet viņš mans brālis, mans Aleksandrs! Kaut jūs abi zinātu, cik daudz esmu sapņojis par šo tikšanos!

Viņš nometas uz ceļiem zeltmatainās līgavas priekšā. Pat rupjo sargu acīs iezogas valgme — bez asarām nav iespējams noraudzīties šo mīlētāju nelaimē. Viss cietums zina, ka Peluco gaida nāve. Tā ir šķiršanās pirms nāves soda izpildīšanas — kas gan šeit varētu palikt vienaldzīgs! Līgavainis un līgava raugās viens otrā, nevar vien izrunāties, nespēj palaist vaļā cieši sažņaugtās rokas. Smejoties un raudot, viņi čukst maigus vārdus. Bet tad viens no sargiem uzmanīgi pieskaras Aleksandras Nikolajevnas plecam:

— Satikšanās beigusies. Ir pagājušas piecas minūtes.

— Kā! Jau beigas?

Izmisīgas raudas. Līgava iekrīt rokās Aleksandram,

kas piesteidzas klāt. Ieslodzītais mirkli raugās viņā, tad pamāj ar roku un grīļodamies dodas uz durvīm.

— Finita, finīta! — viņš murmina kā neprātīgs.

Konvoji viņu gandrīz nesus iznes laukā. Aleksandrs

skaļā balsī pieprasa ūdeni «māsai». No visām pusēm skrien sargi.

— Povera sinjoia! Poveio bambino! Nabaga nabaga bērns! — viņi visu laiku atkārto, līdzjūtīgi raudzīdamies uz nemaņā guļošo ārzemnieci zilajā tērpā.

Aleksandrs slacina ūdeni skaistajā sejā ar cieši aizvērtajām acīm.

— Nesabojājiet cepurīti, vārdabrāli, — viņš izdzird šķelmīgus čukstus.

Vēl daži mirkļi cietumsargu acu priekšā — un tad atkal vientulīgā, saulainā iela un vārti, kuri ar trulu dzelzs žvadzoņu tiek aizslēgti viņiem aiz muguras. Ve-turino ar slotiņu dzenā snaudošajam zirgam mušas. Viņš uzmet ziņkāru skatienu saviem braucējiem.

— Nu, vai jums izdevās kaut ko izdarīt šo nelaimīgo labā? — viņš jautā, kad ekipāža tālu aizmugurē atstājusi Sanmikeles cietuma mūrus.

— Liekas, ka izdevās, — atbild Aleksandra Nikola-jevna, un Jesipovs ierauga savas kaimiņienes sasarkušos vaigus un priecīgās acis.

— Lai svētā madonna jums atlīdzina par to, sinjora! — veturino izjusti nosaka.

BĒGŠANA

Tiklīdz Vereščagina modelim Frančeskai Monti pavīdēja cerība vīru glābt, viņa no izmisušas, skumju nomāktas, nevarīgas sievietes vienā acumirklī pārvērtās lietišķā, veiklā, drosmīgā izlūkā un sakarniekā. Viņa bija tā, kas uzzināja un caur Vereščaginu paziņoja, cik cietumsargu ir kriminālistu telpā, kurš no viņiem dežurēs tajā dienā, kurā paredzēta bēgšana, cik sargu pagalmā un kur tieši izvietoti posteņi. Caur viņu tika saņemta arī Peluco atbilde uz «līgavas» atnesto vēstu-

līti. (Bruno ziņoja, ka pieņem bēgšanas plānu un centīsies izpildīt visu, ko draugi izdomājuši viņa_ glābšanai.) Tāpat viņa un bērni ieradās kādā no pēdējām tikšanās reizēm, stipri pieņēmušies tuklumā. Zem Frančeskas sicīliešu tērpa, zem Ugo kazādas bezroča un pat zem mazuļa krekliņa bija paslēpti atsevišķi garīdznieka apģērba gabali, virves, naži — viss, kas varēja noderet bēgšanai. Tagad Frančeskas spējas — viņas prāts, viņas izmanīgums — darbojās tikai vienā virzienā: lai glābtu vīru un nezināmo ieslodzīto, kuram bija jābēg kopā ar Marko.

Frančeskai, vienkāršai zemniecei, bija vieglāk nekā citiem sarunāties ar sargkareivjiem un cietumsargiem, tādiem pašiem zemniekiem kā viņa pati, turklāt vel tie Frančesku žēloja, jo viņas vīram bija piespriests nāves sods. Viņa pateica Vasilijam Petrovičam, ka divi no sargiem ir kāri uz naudu: tos varēs uzpirkt, un tad viņi būs akli un kurli.

— Dosim viņiem naudu, — Vereščagins sacīja, — tomēr ne jau viņi, bet gan dežurējošais cietumsargs ir galvenais šķērslis. Ja izdotos sarunāt ar to . ..

— Liekas, arī šeit būs iespējams kaut ko darīt, sin-jor, — Frančeska nosarka un nodūra acis. — Tur cietumā man, izrādās, ir kāds vecs paziņa, tā sakot, novadnieks. Viņš mani pazina kā meiteni, kamēr vēl nebiju precējusies ar Marko, un . . . arī bildināja mani. Viņš, protams, nebūtu ar mieru palīdzēt Marko, bet es parādīju viņam bērneļus. Nu, un viņam kļuva manis žēl, bet vēlāk mēs abi atcerējāmies senos laikus, kad bijām bērni un kopā rotaļājāmies ar akmentiņiem. Vārdu sakot, viņš man solījās palīdzēt. Tikai viņš briesmīgi baidās, sinjor, tieši dreb no bailēm, ka uz viņu varētu krist aizdomas. Kā sāks meklēt pakaļ, visu uzzinās, un tad viņam labi vis neklāsies, pašu iesēdinās, bet ģimene paliks trūkumā. Viņš man sacīja, ka varētu ar biedriem samainīties, sarunāt dežūru tieši tai dienā, kuru mēs izvēlēsimies. Bet, ja bēgšana notiks viņa dežūras laikā, viņu noteikti atlaidīs no dienesta. Un viņš ar savu ģimeni paliks bez maizes.

— Tad apsoli viņam tik daudz naudas, ka viņš varēs

ciematā nopirkt māju un iekārtot saimniecību, — Vasi-lijs Petrovičs kļuva priecīgs. — Lai viņš nebaidās ne par sevi, ne par savu ģimeni. Un pasaki vēl viņam, ka viss būs ļoti gudri izdomāts un cietuma priekšniecība neturēs viņu aizdomās. Jā, un kā tad sauc to tavu novadnieku? — viņš jautāja Frančeskai.

Tā nodūra acis:

— Vai es drīkstētu viņa vārdu neteikt? Lai tas paliek tikai starp mums.

— Kā vēlies, — Vereščagins paraustīja plecus. — Bet atceries: tavās rokās atrodas divas dzīvības.

— Tātad es varu apsolīt savam novadniekam veselu māju? — Frančeska no uztraukuma kļuva vēl skaistāka. — Vai tas tiesa, sinjor?

— Dodu tev savu godavārdu! — Vasilijs Vereščagins viņai svinīgi sacīja.

Abu ieslodzīto bēgšanas diena bija jau noteikta, visu līdz pat pēdējam sīkumam bija izdomājuši gan paši ieslodzītie, gan arī draugi brīvībā. Bēgšana bija paredzēta vakarā, tai laikā, kad dežurējošais cietumsargs pēc stingri noteiktās kārtības apstaigā kameras un aizslēdz tās naktij. Ja izdotos galīgi sarunāt ar Frančeskas Monti novadnieku, viss uzreiz kļūtu daudz vienkāršāk, varētu iztikt bez bruņotas cīņas. Ieslodzītajiem vajadzētu vienīgi labi veikli pārģērbties: Peluco — garīdznieka sutanā, bet Marko Monti, kas pēc auguma un izrunas bija līdzīgs Frančeskas novadniekam, — būtu jātērpjas cietumsarga formā, tad abiem jāiziet laukā pa cietuma vārtiem, kur viņus sagaidīs ekipāža ar visātrākajiem zirgiem. Zirgi aizvedīs viņus līdz drošam patvērumam pie draugiem, un vēlāk ...

Bet par to, kas notiks vēlāk, neviens no bēgšanas organizatoriem nedomāja. Kaut tikai izdotos nodomātā pasākuma pirmā daļa! Kaut tikaj neizkristu pat vismazākais loceklis šai rūpīgi pārdomātajā ķēdē! Vai Monti izdosies nepamanītam pārzāģēt savas važas un valkāt tās sazāģētas līdz pat bēgšanas brīdim? Vai Frančeska spēs pierunāt savu novadnieku? Vai ieslodzītie pagūs bez kavēkļiem pārģērbties? Vai sargi pagalmā

neatklās maskarādi? Vai viņi atvērs ieslodzītajiem cietuma vārtus?

Milzums šādu jautājumu dienām un naktīm satrauca gan pašus ieslodzītos, gan arī sazvērestības dalībniekus. Tomēr viens no sazvērestības dalībniekiem — Aleksandrs Jesipovs, pats jaunākais no visiem, bija pilnīgi mierīgs: «Eņģelis-Cīnītājs» neieskatīja par vajadzīgu iepazīstināt viņu ar plāna sīkumiem, un viņš par visu šo gatavošanos nekā nezināja.

Pēc tam kad Jesipovs bija «līgavu» laimīgi nogādājis no cietuma Mareskoti pilī un atdevis tieši rokās Valerijam īvanovičam, kurš nekā nenojauta, Aleksandra Ni-kolajevna sastapās ar viņu tikai retumis. Kad, nejauši tiekoties, Aleksandrs centās no viņas uzzināt, vai «līgavainis» drīz tiks brīvībā, Aleksandra Nikolajevna jokodamās aizspieda viņam muti:

— Stāviet klusu, vārdabrāli. Tiks pateikts, kad tas būs vajadzīgs.

Tā pagāja vairākas dienas, un tad vienreiz «Eņģelis-Cīnītājs» it kā neviļus apjautājās Aleksandram:

— Vai protat vadīt zirgus? Ne jau kaut kādus kleperus, bet īstus, straujus zirgus.

Aleksandrs saspringa:

— Ir kādreiz gadījies, pie mums muižā.

— Tad sameklējiet un nolīgstiet uz parītu divus pec iespējas vieglākus ratus un divus pārus zirgu — pašus labākos, kādus varat atrast. Un atcerieties, ka vienu no šiem pāriem būs jāvada jums pašam.

Tā Aleksandrs saņēma vēl vienu uzdevumu un uzzināja bēgšanas dienu.

Iepriekšējās dienas pievakarē pirms nāves soda izpildīšanas ieliņās un uz ceļiem Sanmikeles cietuma tuvumā valdīja neparasta rosība. Tur, gulēdami uz siltās zemes, bezrūpīgi snauduļoja kaut kādi klaidoņi. Uz krustcelēm stāvēja radziņu pārdevējs, un gandrīz pie pašiem cietuma vārtiem bija iekārtojies saldumu pārdevējs. Bodītē uz stūra trīs iedzērušies zemnieki spēlēja kauliņus. Pa neapbūvēto klajumu netālu no cietuma pastaigājās slaida auguma dāma modernā cepurē, ar nikna izskata suni. To visu Aleksandrs ievēroja, kad,

tērpies veturino apģērbā, apturēja ratus ieliņā turpat blakus cietuma ēkai. Tuvumā dežurēja vēl viens pajūgs ar pāri Aleksandram labi pazīstamu tīrasiņu zirgu. Uz bukas snauduļoja pavisam vārgulīga izskata sakumpis veturino. Izdzirdis Aleksandra balsi, kurš centās nomierināt zirgus, vecītis pacēla galvu. Uz mirkli Aleksandram likās, ka viņš ierauga Loienco Valbača gaišās acis un smīnu. Vai patiesi tas būtu viņš? Bet nākamajā acumirklī veturino atkal sakumpa, vecīgi nokāsējās un, acīm redzot, iesnaudās uz savas bukas.

Aleksandrs vēlreiz noglaudīja zirgus, pārbaudīja aizjūgu, giožus. Viņš centās atrast sev kaut kādu nodarbošanos, bet sirds dauzījās kā neprātīga un rīkle bija izkaltusi. Būtu ko padzerties! Bet kur nu par to domāt! Nedrīkst! Jāgaida!

Viņš paraudzījās pulkstenī. Bija jau pagājušas piecpadsmit minūtes. Ko viņi tur dara? No bodītes puses varēja dzirdēt spēlētāju azarta kliedzienus, sāka rūkt suns. Soļi? Nē, tā ir tikai grants, kas čirkst zem sievietes kājām. Minūtes velkas tik lēni. Vēl arvien neviena nav . . .

Šajā laikā cietuma tornī nosita vecais pulkstenis, un cietumsargs Vadi, jauns slaida auguma puisis, sejā stipri līdzīgs Marko Monti, sāka apstaigāt kameras.

Izdzirdis pulksteņa sitienus, Bruno Peluco ar zobiem atārdīja plāno salmu maišeli, kas atradās uz lāvas, un izvilka tur paslēpto garīdznieka sutanu.

Taču viņš to neapģērba un pēc dažām minūtēm atkal paslēpa: ko var zināt, vai Vadi izdevies iekārtot šodien dežūru, vai viņa kameru aizslēgt neieradīsies kāds cits pavisam svešs cietumsargs? Peluco pieplaka ar ausi pie durvīm. Viņš bija līdz pēdējai iespējai saspringts. Kaut kur tālumā varēja dzirdēt soļus, nošķinda atslēgas. Arvien tuvāk, tuvāk.. . Tagad jau bija dzirdama cietumsarga balss, kas ieslodzītajam pavēlēja atiet nost no durvīm.

Vai tā ir Vadi balss? Nē, pavisam sveša. Bruno vairs nespēj pār sevi valdīt. Viņš stāv pie pašām durvīm. Ja tagad izrādītos, ka tas ir kāds svešs cietumsargs, Bruno būtu gatavs izdarīt neprātību, viņš mestos nepazīstama-

jam virsū, saplosītu to, lai pēc tam notiek kas notikdams. Vienalga, tikpat no nāves soda neizbēgsi!

Bet tagad kameras durvis paveras, un Peluco ierauga Vadi labsirdīgo seju.

— Ātrāk, sasien mani! — Vadi čukst, vienā rāviena nosviezdams formas ģērbu.

Viņš pats apsēžas uz lāvas, nomet bikses, piespiežas pie sienas un aizliek rokas aiz muguras.

Bruno klusēdams stingri sasaista ar virvi viņa kājas un rokas.

— Vīkšķi, — Vadi saka tikko dzirdami.

— Ko?

— Iebāz man kaut ko mutē. Kreklu, vai. Tikai uzmanīgi, ka es nenoslāpstu, kamēr mani uzies.

Bruno paklausīgi iebāž cietumsargam mutē viņa paša krekla piedurkni. Pats viņš steidzīgi apģērbj sutanu, uzvelk pār acīm kapuci. Tagad viņš izskatās uz mata tāds pats kā cietuma kapelāns.

— Kur gan tas velna Monti kavējas!

Monti patiešām nav. Vadi acis ir izbijušās — kuru katru brīdi viņa ilgās prombūtnes dēļ var ierasties kāds no biedriem — cietumsargiem. Bruno tikko spēj apvaldīt skaļus lamu vārdus. Kas noticis? Velns parāvis, kas gan ir noticis?!

Šai brīdī kā ēna kamerā ieslīd Marko Monti.

— Važas gandrīz iegāza, — viņš čukst. — Tikko spēju noņemt.

Viņš paķer uz grīdas nosviesto Vadi apģērbu, velk zābakus, bikses, jaku. Vadi piekrītoši māj ar galvu — viss. kārtībā, forma uzvilkta pareizi. Monti paņem rokā atslēgu saišķi, cietumsarga lukturi.

— Paldies tev, Vadi, — viņš čukst.

Kapelāns un šķietamais cietumsargs iznāk no Peluco kameras, aizslēdz aiz sevis durvis. Tad nesteidzīgā gaitā šķērso kriminālistu nodaļas koridoru, nokāpj pa trepēm apakšējā stāvā, kur stāv nesen nomainītā sardze.

— Pavadīšu svēto tēvu. Viņš teica atvadu vārdus nā-viniekiem. Tos taču rīt nonāvēs, tu jau pats zini, — Monti saka sargkareivim.

Tas pamāj ar galvu un pienāk tuvāk, lai kapelāns

viņu svētī: sargkareivis ir pārliecināts, ka kapelāns cietumā ieradies iepriekšējās sardzes laikā un tāpēc caurlaidi neprasa.

Monti — bet tas taču ir cietumsargs Vadi — atviegloti nopūšas un slepeni paraugās uz kapelānu. Taču Peluco tik dziļi uzmaucis kapuci, ka pat viņa acis nav redzamas.

Cietuma pagalmā klājas dziļas ēnas — saule jau zemu, drīz sāks krēslot, un tas ieslodzītajiem ir pa prātam. Viņi šķērso pagalmu un tuvojas vārtiem. Izmantodami izdevību, ka tuvumā nav neviena no priekšniecības, divi sargkareivji un cietuma uzraugs mēļo par kaut ko.

— Pavadīšu svēto tēvu, viņš tiem abiem deva svēto vakarēdienu. Rīt izpildīs nāves sodu, — Monti atkārto iemācītos vārdus.

— Tā tiešām ir, rīt tiem abiem, nabadziņiem, beigas, — saka viens no sargkareivjiem.

Visi trīs dievbijīgi pārkrustās un skūpsta roku neīstajam garīdzniekam. Žvadzēdama atveras dzelzs vārtu viena puse. Kapelāns un aiz viņa cietumsargs pārkāpj drausmīgo slieksni.

Sekunde. Vēl viena ... Spēcīgais augums garīdznieka sutanā ielec Aleksandra ratos.

_ — Pronto! — caur zobiem izgrūž kapelāns. — Pronto! Ātrāk!

Jesipovs uzšauj zirgiem. Straujie zirgi metas aulēkšos. Aleksandrs vicina pātagu, zeme Udo zem zirgu kājām, sausie pinkuļi sitas pret ratiem. Ātrāk! Vēl ātrāk!

Aiz muguras dipoņa. Aleksandrs atskatās. Tur auļo otrs zirgu pāris. Uz bukas vecais veturino. Bet tagad viņš vairs nav nekāds vecītis, visā augumā viņš stāv uz bukas un kaut ko kliedz, un Aleksandrs viņā tūlīt pazīst Lorenco. Zirgi lido kā putni. Ātrāk, ātrāk pie draugiem, uz drošu patvērumu!

DŽENOVA

.

PROFESORA MEITA

«Ļevuška, mīļais, pie Jums droši vien krāšņais Itālijas pavasaris jau pilnos ziedos, saule un zaļumi, bet mums Ņeva veļ baltas pu tas, debesis apmākušās un mitrs vējš paltīs dzenā sīkus vilnīšus. Arī sirds drūma un rudenīga. Nekā iepriecinoša nevaru Jums paziņot. Šeit visu laiku turpinās ugunsgrēki. Stāsta, ka dedzinātāji esot tie, kuriem izdevīgi biedēt priekšniecību, bet policijai tas dod iemeslu vajāt nevainīgus cilvēkus. Sākuši vajāt arī tautai domātās svētdienas skolas un tos, kuri tajās pasniedz. Grib iegrūst tautu mūžīgā atpalicībā, neiz-brienamā purvā. Un kādā laikā tas notiek? Kad tautai jau apsolīta brīvība, kad tai jau mājusi laime! Mūsējie ir briesmīgā satraukumā un sašutumā. Visi apskauž Jūs, sapņo par īstenu, lielu darbu, bet es — es vairāk par visiem citiem. Mīļais Ļevuška, ja es varētu būt kopā ar Jums! Ja varētu... Nu nerunāšu, nerunāšu...

Pagājušo piektdien pie manis sapulcējās mūsu kopējie draugi (zināmu iemeslu dēļ negribu nosaukt viņu vārdus). Un visi sarunāja dzert šampanieti, ja uzvarēs Jūsējais itāliešu tautas vadonis, ja viņam izdosies padzīt burboņus un izcīnīt Itālijas brīvību ...»

Ļevs Mečņikovs lasīja slīpo, smalko rokrakstu un ar skumjām domāja par to, ka mājās, Krievijā, viss sastindzis nāves miegā. Nekādu cerību, viss nogrimis birokrātiskos papīru plūdos, projektu gudrošanas mānijā. «Visi Jūs apskauž, sapņo par īstenu, lielu darbu,» raksta Nataša. Tātad Aleksandram ar viņa zēnisko nepa-

113

8 — 150

cietību, ar viņa alkām pēc varoņdarbiem ir bijusi taisnība. Rokas pašas prasās pēc darba — pēc liela, taisnīga, humāna darba. Šeit Itālijā šis darbs ir jau uzsākts. Un nedrīkst, tas būtu nepiedodami, palikt malā, kad visi labākie ļaudis pievienojas Garibaldi!

Mīļais, nervozais rokraksts! Viņš redzēja domīgo, maigo Natašas Osmolovskas seju, it kā tā būtu tepat blakus. Ļevs noskurinājās, pārvilka ar roku pār matiem — diezgan, tagad nav īstais laiks atmiņām! Ne jau tādēļ viņi abi ar Aleksandru atbraukuši Dženovā un tagad jau trešo dienu saņem ieročus, pārgājiena somas, zābakus. Ir jau izlemts Garibaldi karagājiens uz Sicīliju, šurp dodas brīvprātīgie no visas Itālijas, un vistuvākajā laikā tiks norunāta diena, kad dosies ceļā.

Bet vai Garibaldi gribēs ņemt viņus līdzi? Klīst baumas, ka šoreiz viņš esot ļoti stingrs ļaužu izvēlē. Tiesa, abiem krieviem gan ir spēcīga aizmugure — Švarca kundze un Aleksandra Jakobi arī atbraukušas Dženovā un solās stādīt viņus ģenerālim priekšā. Viņas bija tās, kuras iepazīstināja Ļevu un Aleksandru ar tuvu ģenerāļa draugu — profesoru Pretori un viņa meitu. Šodien abas dāmas un profesors aizbrauca jau mazā gaismiņā, lai sastaptu Garibaldi un uzzinātu, kurā tieši datumā paredzēta aizbraukšana uz Sicīliju.

Tāpēc Ļevs Mečņikovs un Aleksandrs jau no rīta ieradušies profesora dārzā un nepacietīgi gaida viņa atgriešanos.

Kamēr Mečņikovs, atbalstījies pret terases balustrādi, lasīja Natašas Osmolovskas vēstuli, Aleksandrs sarunājās ar profesora septiņpadsmitgadīgo meitu Lučiju. Tas ir, runātāja bija galvenokārt Lučija.

— Vai tā krievu dāma ar zeltainajiem matiem ir jūsu radiniece?

Dziļās, kuplo skropstu aizēnotās acis neatlaidīgi un jautājoši lūkojās Aleksandrā. Terases balustrādei pāri līka ziedošo tamarisku sārtās cepures, un asas ēnas gūlās uz laika gaitā nosūnojušiem akmens pakāpieniem. Bāli zaļās anemones izklāja dārzu ar mīkstu tepiķi, saldi un tveicīgi smaržoja zeltainie krokusi. Dženovas pavasaris nebija žēlojis krāsu — tumši zila staroja jūra,

purpurā — zvejnieku laivu buras, violetā tonī — kalni pie horizonta. Arī Lūcijas maigos vaigus bija skāris pavasaris, citādi tie nebūtu tik koši sārti.

— N-nēr sinjora Jakobi man nepavisam nav radiniece, — Aleksandrs atbildēja, mazliet stomīdamies.

Šī neatlaidība viņu mulsināja un kaitināja. Apžēlojieties, pagājusi tikai viena nedēļa kopš tās dienas, kad viņu un Ļevu «Eņģelis-Cīnītājs» un Švarca kundze atveda šais mājās, un, lūdzu, kaut kāda septiņpadsmitgadīga tumšvaidze ar izspūrušu bizi sarīko viņam tādu nopratināšanu!

Tomēr neatbildēt nemaz vai atbildēt nepieklājīgi, to Aleksandrs nespēja — viņš pārāk cienīja šīs meitenes tēvu, drosmīgu un neuzpērkamu cilvēku, par kuru sajūsmināti stāstīja viņa draugi garibaldieši. Profesors Pretori bija Milānas universitātes studentu iemīļotākais lektors. Viņš lasīja lekcijas literatūrā, bet šīs lekcijas pārvērtās par patriotisma un brīvības sludinājumiem. Pretori droši runāja par to, kā Itālija vārgst svešinieku jūgā, kā tie saplosa gabalos visu zemi, kā baznīca nonāvē Itālijā katru gaismas stariņu. Reiz viņa lekcijā slepeni bija ieradies universitātes rektors — austriešu ieliktenis. Ne studenti, ne arī profesors viņu nepamanīja. Šai dienā Pretori runāja par Itālijas apvienošanu, par savu draugu Garibaldi.

Pēkšņi uz katedras parādījās melna sutana, atgrūda nost profesoru.

— Beidzot, profesora kungs, es pats savām ausīm dzirdēju, kādas idejas jūs iedvešat saviem klausītājiem, kādā garā audzināt jaunatni! Šodien pat varas iestādes uzzinās to!

Studentus pārņēma šausmas — visi saprata, ka iemīļoto profesoru sagaida ilgi gadi cietumā, varbūt spīdzināšana, arī viņa meita un visi tuvinieki tiks arestēti. Starp studentiem bija uzticami garibaldieši. Viņi palīdzēja aizbēgt vecajam ģenerāļa draugam kopā ar meitu uz Šveici, bet pēc tam uz Dženovu. Dženovā bija Garibaldi, tur bija draugi, un Pretori jutās drošībā. Starp citu, par sevi viņš nekad nebaidījās, vienīgi Lūcijas liktenis viņam darīja rūpes. Pretori sieva nomira, kad

Lūcijai bija divi gadi. Kopš tā laika meitene auga kā kociņš mežā — viena, bez jebkādas uzraudzības. Viņa attīstījās ļoti agri, agri sāka domāt par pasauli, kurā dzīvoja. Itāliju, viņas skaisto un nelaimīgo dzimteni, nomāca mūki, garīdznieki, austrieši un franči. Tauta cieta badu, drosmīgus un taisnīgus cilvēkus, tādus kā viņas tēvs, iemeta cietumos, sodīja ar nāvi. Par viņas varoni kļuva tēva draugs Garibaldi. Lūcija bija gatava vai raudāt aiz bēdām, ka nav piedzimusi par zēnu — viņas sapnis bija cīnīties par Itāliju, par tās brīvību. Dzīva iztēle, dedzīga, cildena sirds, spēcīgs, nevaldāms raksturs — lūk, kāda bija meitene, kura saulainajā terasē stāvēja Aleksandra Jesipova priekšā.

— Paklausieties, sinjorina Lūcija, es taču nejautāju jums, kādēļ jūsu pastāvīgais pavadonis, jūsu ēna, šis sinjors Dato, ja nemaldos, nekad nenolaiž no jums acu, — Aleksandrs sapīcis sacīja.

Lūcija nodūra galvu un paraudzījās viņā caur pieri.

— Enriko? Tādēļ, ka Enriko mani mīl, — viņa vienkārši pateica. — Bet jūs... jūs... arī mīlat sinjoru Jakobi?

Ar acu kaktiņu Aleksandrs pamanīja Ļevu, kurš stāvēja uz pakāpieniem un uzmanīgi pētīja glicīnijas zieda pumpuru. Vai viņš dzirdēja?

— Kādas muļķības gan jūs nesadomājat, Lūcija! Sin-jora Jakobi ir pazīstama krievu mākslinieka sieva.

Maigie vaigi kļuva vēl sārtāki.

— Tiešām? Bet es, muļķīte, domāju... Kad viņa un sinjora Speranca atnāca pie mums un atveda līdzi jūs un sinjoru Leoni, es sākumā domāju, ka jūs esat vīrs un sieva ... Ai, kāda es esmu muļķe!

Un, sudrabainiem smiekliem skanot, Lūcija metās kaut kur lejā dārza biezoknī.

Aleksandrs piegāja pie Mečņikova.

— Dīvaina meitene! — viņš sacīja pārvērstā balsī.

— Dodu jums padomu ieskatīties šai meitenē vērīgāk, — Ļevs pievērsās viņam. — Nav jau viņa nemaz tik dīvaina. Arī raksturs ļoti savdabīgs. Šī meitene vēl sevi parādīs, esmu ar mieru saderēt. — Viņš izvilka no kabatas pulksteni. — Nezin kādēļ profesors vēl arvien nenāk. Un arī mūsu dāmas taču solījās atbraukt, bet viņu kā nav, tā nav.

— Viņi devās apciemot Peluco, — noslēpuma zinātāja cienībā sacīja Aleksandrs. — Viņš vēl arvien nevar atlabt pēc cietuma. Nogulēja drudzī kādā fermā netālu no Romas, sāka jau atlabt, bet, kad gribēja vest šurp, viņam atkal kļuva sliktāk. Aleksandra Nikola-jevna pati viņu kopj, — viņš piemetināja neslēptā skaudībā,

— Ak tā, tad izbeidzāt gan to konspirāciju, — Meč-ņikovs iesmējās. — Visu pēdējo laiku Romā es jūs gandrīz nemaz netiku redzējis. Pazudāt veselām dienām pie Jakobi, jums ar Aleksandru Nikolajevnu radās kaut kādas kopējas darīšanas. Man, tiesa, bija jau aizdomas, bet jautāt es negribēju. Domāju: pats pastāstīs, kad pienāks laiks,

— Mēs ar Aleksandru Nikolajevnu pūlējāmies nevis sevis, bet gan sabiedrības labā, — Aleksandrs iekaisa. — Jūs, Ļev, saprotat pats, ka Romā man nebija tiesību jums to stāstīt. Varat man ticēt, ka es ļoti mocījos, man visu laiku likās, ka esmu slikts draugs. Bet šeit viss ir vienkāršāk, un es tūlīt jums to pastāstīju, nekā neslēpjot.

— Hm! ... Nekā? — Ļevs smaidīdams raudzījās draugā. — Nu ko, draudziņ, vai jūsu sirds tagad mierīga? Jūs taču visu laiku alkāt varoņdarbu, heroisma. Aizvedāt pāvesta žandarmērijai no paša degungala ievērojamu valsts noziedznieku un pie viena arī nabaga galdnieku, kuram bija piespriests nāves sods! Vai tas nav varoņdarbs? Tā ir viscēlākā rīcība! Nu ko, vai esat tagad apmierināts?

— Jūs visu laiku zobojaties, Ļev! — Jesipovs aizvainots nomurmināja. — Ne jau tādēļ es atbraucu uz Itāliju, bet apstākļi tā sagadījās. Taču tagad jums mani vēl labāk jāsaprot. Kādēļ tad jūs pats tā tiecāties uz Dženovu? Un kādēļ lūdzāt, lai mūs abus stāda priekšā Garibaldi? Ai, es zinu, jūs, tāpat kā es, vēlaties cīņu — un ne jau cīņu varonības dēļ, bet gan cīņu par taisnīgu lietu. Es zinu. — Viņš pēkšņi aprāva runu un steidzīgi sacīja. — Šurp nāk tas Lūcijas pielūdzējs kapteinis

Dato. Man viņa klātbūtnē negribētos runāt par mūsu lietām.

— Kādēļ? — Mečņikovs brīnījās. — Viņš taču ir šī nama draugs, uzticams cilvēks, kā saka, paša Garibaldi labā roka... Ahā, viņš apstājas, skatās atpakaļ, redzams, meklē Lučiju, — viņš piemetināja, lūkodamies koku biezoknī alejas galā.

— Zinu. Un tomēr... — Aleksandrs negribīgi no-murdēja.

— Kādēļ jūs esat tik aizdomu pilns? — Ļevs turpināja. — Vai tiešām jūs tā ietekmējusi šī sastapšanās pie Romas? Varbūt jūs esat kļūdījies un tas nemaz nebija Dato? Dažreiz taču tik viegli var kļūdīties.

— Nē, nē, es viņu tūlīt pazinu! — Aleksandrs strauji izsaucās. — Arī jūs viņu pazīsiet, tikai labi atcerieties sastapšanos ar Valbaci un puišeli Luku, ciema tratoriju un mūkus, kas sēdēja pie galdiņa kaktā. Esmu gatavs apzvērēt, ka viens no mūkiem bija Enriko Dato. Tas pats deguns un acis, un, galvenais, arī viņš ir kreilis. Es ļoti labi atceros, kā viņš ar kreiso roku tvēra pēc vīna blašķes. Nu, bet tas vēl nav viss ...

Aleksandrs nepaguva izrunāt līdz galam — viņiem tuvojās tas, par kuru tika runāts.

Viņš bija slaids, labi noaudzis cilvēks, gadus divdesmit sešus divdesmit septiņus vecs, straujām kustībām un augstprātīgi paceltu galvu.

Viņa deguns ar romietim tik raksturīgo kumpumu un vērīgās acis zem platajām uzacīm negribot piesaistīja uzmanību. «Skaists un augstprātīgs,» ienāca prātā, pirmoreiz ieraugot Enriko Dato. «Viņš liekas it kā satraukts, šķiet, ka viņam trūkst pašpaļāvības,» ienāca prātā, satiekot viņu otro reizi. Kapteinim mugurā bija vecs alpu strēlnieku — Garibaldi bijušo cīņas biedru mundieris — brūna jaka ar zaļiem atlokiem un pelēkas bikses. Šo kostīmu atdzīvināja vienīgi sarkans kaklauts un zaļš apmetnis, kas bija nevērīgi uzmests uz pleca.

Viņš palocījās abiem krieviem un pievērsa skatienu Aleksandram.

— Vai sinjorina Lūcija ir mājās?

— Sinjorina tikko bija šeit, — Mečņikovs atbildēja Aleksandra vietā. — Liekas, ka viņa pašreiz ir dārzā.

Enriko Dato jau gatavojās atgriezties dārzā, bet pēkšņi Aleksandrs viņam uzsauca:

— Atvainojiet, kapteini Dato, es jau no paša mušu pazīšanās sākuma gatavojos jums kaut ko jautat...

Dato atgriezās.

-— Esmu jūsu rīcībā, krievu sinjor, — viņš laipni palocījās.

— Redziet, es gribēju jums pajautāt... — Aleksandrs iesāka mazliet nedroši — Man visu laiku liekas, ka mēs ar jums esam jau tikušies... Tikai toreiz jūs bijāt, cik dīvaini tas arī neliktos, citādā izskatā... citā apģērbā, es gribēju teikt, — viņš sevi pārlaboja. — Ar vārdu sakot, es gribēju jautāt, vai jūs marta beigas neesat bijis Romas apkaimē un vai jūs nevarējāt būt tērpies mūka sutanā?

Abi — gan Aleksandrs, gan arī Ļevs cieši raudzījās uz Dato. Par atbildi viņš labsirdīgi iesmējās.

— Jā, jā, es redzu, sinjori, ka jūs abi nenolaižat no manis acu, un jums ir tāds izskats, it kā jūs būtu sadzinuši paša slavenā laupītāja Rīnaldo-Rinaldini pēdas. Tātad jūs esat pamanījuši manu mazo maskarādi? Tiešām, mani nodeva mana kreisā roka, vai ne? Es kopš dzimšanas esmu kreilis. Bet pārliecinieties, sinjori, — viņš turpināja ar jautru izskatu. — Es neesmu Rinal-dini. Jūs droši vien esat dzirdējuši, ka mums, Garibaldi līdzgaitniekiem, bieži iznāk ielavīties Itālijas naidīgajos apgabalos. Tas tad arī ir manas maskarādes iemesls. Mums jāpilda uzdevumi, kas prasa sevišķu izmaņu un ... noslēpuma glabāšanu. — Viņš atkal palocījās. — Vai tagad esat apmierināti, sinjori?

— O, protams, protams! — Mečņikovs pasteidzās viņu pārliecināt. — Nu redzat, Aleksandr, viss noskaidrojās, — viņš pievērsās draugam, — gan sinjora Dato sutana, gan arī viņa parādīšanās Romas apkaimē.

Aleksandrs jutās stipri samulsis.

— Es... es gribētu jums vēl kaut ko pajautāt, kapteini Dato, — viņš sacīja it kā atvainodamies. — Vai es jūs aprīļa sākumā nevarēju sastapt Sanmikeles cietuma komandanta pieņemamajā istabā?

Dato mazliet sarāva uzacis.

— Vai jums neliekas, ka tā ir dīvaina nopratināšana, sinjori, — viņš sacīja ar piespiestu smaidu. — Te man jums jāizskaidro, kādēļ pārģērbos par mūku, te atkal jūs pēkšņi esat redzējuši mani vai arī manu dubultnieku kaut kādā pavisam neiedomājamā vietā. Atļaujiet jums pateikt, lai reizi par visām reizēm izbeigtu šos jautājumus, — tagad viņš vērsās tieši pie Aleksandra: — Mūsu lietas interesēs man reizēm tiešām nācies uzvilkt sutanu. Bet kopš marta beigām es esmu šeit, Dže-novā, izpildu ģenerāļa pavēles un nekādā ziņā nevarēju vienlaikus atrasties arī Romā, kur nu vēl pie Sanmikeles cietuma komandanta. — Viņš iesmējās. — Es arī varētu jums jautāt, kādā veidā jūs nokļuvāt tur, pie šī komandanta, sinjor, bet man ir ļoti labi zināms, kādas darīšanas jūs noveda Sanmikelē.

Dato atkal viegli palocījās un savā straujajā gaitā devās dārza dziļumā.,

Aleksandrs un Ļevs klusēdami vēroja, kā aiz kokiem pazuda viņa staltais augums.

— Nesaprotu, kā viņš varēja uzzināt, ka man bijušas darīšanas ar Peluco! — Aleksandrs beidzot uztraukts sacīja. — Par to taču zināja vienīgi Aleksandra Niko-lajevna, jūsu paziņa Lorenco Valbacis un vēl abi ieslodzītie. Bet šeit, Dženovā, es par to esmu stāstījis vienīgi jums. Kā tad viņš to varēja saost?

— Vienīgi no kāda mūsējā, — Mečņikovs paraustīja plecus, — un visdrīzāk no sievietes. Sievietes parasti neprot glabāt noslēpumus.

Aleksandrs aizsvilās un izaicinoši palūkojās draugā.

— Aleksandra Nikolajevna ir neparasta sieviete. Viņai jūsu mēraukla neder!

— Iespējams. — Mečņikovam negribējās Aleksandru aizvainot. — Paklausieties, mīļais draugs, bet vai jūs patiešām esat pārliecināts, ka pie cietuma priekšnieka redzējāt tieši Dato? Pielūkojiet, ka jūs kādu nepatiesi neapvainojat.

— Diemžēl droši to nevaru apgalvot, — Aleksandrs nopūzdamies atzinās. — Tur bija ļoti tumšs, varēja redzēt vienīgi uzacis un degunu. Bet man likās, ka šis cilvēks sniedza komandantam kreiso roku.

— Tai brīdī jūs bijāt satraukts, jums droši vien visur rādījās naidnieki un spiegi, — Mečņikovs sacīja. — Jūsu pierādījumi ir pārāk nedroši. Tomēr, — viņš brīdi vilcinājās, — tomēr arī man šis cilvēks diez kā nepatīk.

GALUBARDO

Pa dārza sētu kāds sāka puiciski bungot ar nūju. Iečirkstējās grants.

— Liekas, profesors? — Aleksandrs pietrūkās.

Un tiešām no vārtiem pa dārza celiņu viņiem tuvojās profesors Pretori.

Kalsnējs, jauneklīgi stalts viņš nesteidzīgi soļoja, atbalstīdamies uz niedres spieķa ar ziloņkaula rokturi. Jaunībā profesors neilgu laiku bija kalpojis kavalērijā, un tas līdz pat šim laikam bija redzams visā viņa stājā, viņa iznesībā un brašumā. Baltie, sudrabaini mirdzošie mati kuplos viļņos apņēma augsto pieri. Seja bija šaura, nervoza, ar divām dziļām noguruma rievām, kuras stiepās no prāvā deguna līdz sievišķīgi maigajai mutei, cauri briļļu stikliem mirdzēja tumšas acis, kas liesmoja tāpat kā meitai.

— Ahā, mani jaunie draugi ir jau klāt! — viņš izsaucās, ieraudzīdams abus krievus. — Jūs esat ieradušies pašā laikā — šķiet, ka šodien varēšu izpildīt savu solījumu.

— Ko tad, profesor?

— Stādīšu jūs ģenerālim priekšā. Viņš solījās šodien pie manis iegriezties. Dievs augstais, kāds spēks un enerģija gan piemīt šim cilvēkam! — Pretori sacīja ar sajūsmu. — Divdesmit stundu dienā uz kājām, visur viņš pats ir klāt — izvēlas cilvēkus, saņem ieročus, sagatavo kuģus ceļam, raksta uzsaukumus, rūpējas par pārtiku, izstrādā uzbrukuma plānu.

— Vai viņš jums sacīja, kad domā doties ceļā? — Mečņikovs nepacietīgi apvaicājās.

— Līdzko ieradīsies bijušo alpu strēlnieku vienība. Liekas, ka tas būs ļoti drīz. Būtu jūs redzējuši, kas pašreiz notiek ostā! īsta čigānu nometne! Ek, būtu es gadus piecpadsmit jaunāks, tūlīt ķertos pie ieroča un dotos Garibaldi līdzi! — Pretori pagrozīja rokās savu niedres spieķi, uzsita ar to pret zemi. — Bet, lūk, nevarīgās kājas traucē. Tpū, cik draņķīgi ir būt vecam!

Aleksandrs un Mečņikovs smaidīdami viņā noraudzījās.

— Jūs esat daudz jaunāks par mums visiem, — Mečņikovs sacīja. — Mēs ar Aleksandru vienkārši apskaužam jūsu entuziasmu, jūsu pacelšanos pāri ikdienai. Sinjorina Lučija mums teica ...

— Jā, pie viena, kur tad ir Lučija? — Pretori viņus pārtrauca. — Dārzā? — Ahā, arī Dato ir šeit? Tūlīt es viņus iepriecināšu. — Un viņš sāka saukt: — Enriko! Lučija! Nāciet ātrāk šurp! Šodien mums būs dārgs ciemiņš! Jāsagatavo viņam kaut kas atspirdzinošs!

No dārza dziļuma aizelsusies atskrēja Lučija ar uzticīgo Dato.

— Kādēļ jūs nebrīdinājāt, tēvs, ka ieradīsies ģenerālis? — viņa vētraini pārmeta Pretori. — Ar ko tagad pavēlēsiet viņu pacienāt? Man mājā nekā sevišķi laba nav.

— Ģenerālim ari nevajag nekā sevišķa, — Dato iejaucās. — Jūs taču zināt, cik viņš pieticīgs. Viņš arī mūs, savus līdzgaitniekus, māca ...

— Nu bet jums, Enriko, viņš tā ari nav spējis iemācīt pieticību, — Lučija viņam atcirta un steidzīgi pazuda mājā — gatavoties viesa saņemšanai.

Dato sarāvās — viņš ļoti ņēma pie sirds Lūcijas asos izlēcienus.

— Sinjorina vienmēr joko, — viņš nomurmināja, cenzdamies smaidīt.

— Ak, nepiegrieziet viņai vērību, mīļais Dato, — profesors atmeta ar roku. — Lučija pēc savas uzvedības ir īsts puika. Reizēm liekas, ka man aug nevis meita, bet dēls. Bet sirds viņai ļoti laba. — Viņš apklusa un sāka klausīties.

No jūras puses līdzīgi bangu šalkai skanēja dobja dunoņa un kliedzieni. Šī duna kļuva arvien skaļāka, nāca tuvāk, varēja jau skaidri dzirdēt, ka kliedz vesels pūlis, un tad jau varēja saklausīt saucienus: «Viva Ita-lia! Viva Galubardo!»

— Viņš!—Aleksandrs metās pie vārtiņiem. — Brauc šurp!

Gandrīz tajā pašā acumirklī gar stūri izauļoja rati, kuros bija iejūgts apaļu, pinkainu zirģeļu pāris. Tos vadīja skaists liela auguma nēģeris ar kailu galvu. Tas bija Aguijars, Garibaldi līdzgaitnieks un biedrs jau kopš Amerikas cīņu laikiem. Ratos brauca cilvēks platā, baltā apmetnī, apaļu ungāru cepurīti galvā. Cepurīti viņš bija uzmaucis uz pašas pieres un sēdēja sakumpis, it kā cenzdamies kļūt augumā mazāks vai arī gribēdams pavisam paslēpties — Garibaldi necieta nekādas ovācijas, un, tā kā pašreiz viņam pakaļ skrēja raibais, satrauktais, kliedzošais pūlis un gaisā lidoja cepures_ un lakati, viņš jutās briesmīgi neērti. Tikko rati apstājas pie vārtiņiem, Garibaldi steidzīgi izlēca un metās dārzā. Smieklīgi gāzelēdamies, viņam sekoja zems, klibs, līkkājains āpšu suns — viena kāja sunim tika sašauta cīņās pie Sanantonio, kad tas kopā ar savu saimnieku bija Amerikā.

— Skriesim, Gerello, skriesim, draudziņ, kamēr vel neesam ielenkti! — atkārtoja Garibaldi, bet suns tāpat neatkāpās no saimnieka ne soli.

Profesors Pretori sirsnīgi apskāva savu viesi.

— Tik tikko izlauzos cauri pie tevis, Čezare, — žēlojās Garibaldi. — Vajadzēja man tikai parādīties uz ielas, tūlīt salasījās vesels pūlis ļaužu.

— Un droši vien, tāpat kā vienmēr, sarīkoja ovācijas, gribēja izjūgt zirgus un paši vest ģenerāli, tiecās atmiņai saplēst gabaliņos viņa apmetni, — iejaucās Dato, acīm redzot, vēlēdamies pieglaimoties Garibaldi.

Garibaldi pavirši paskatījās uz viņu un atkal pagriezās pret ielu.

— Nabaga Aguijars palika viņiem par laupījumu.

Un tiešām, tā kā nebija paša varoņa, tad pūlis aiz

sētas apstāja nēģeri. Viņš sēdēja uz savas bukas, un ap

viņu stāvēja bieza ļaužu masa, atgādinot paisumu jūrā. Nēģeri raustīja, izjautāja par kaut ko, kaut ko viņam sauca — Aguijars palika nesatricināmi mierīgs.

Aleksandrs kāri pētīja Garibaldi. Senāk, kad viņam gadījās domāt par itāliešu varoni, viņš to iztēlojās liela auguma, plecīgu, melniem matiem un garu bārdu — kaut ko līdzīgu romantiskam itāliešu laupītājam, kurš, pēc nostāstiem, vienlīdz prasmīgi dzied ģitāras pavadījumā paša sacerētas romances, kā arī izrēķinās ar ienaidniekiem.

Tagad viņš ieraudzīja spēcīgi veidotu cilvēku ļoti platiem pleciem, ar mierīgām, nepiespiestām manierēm, apbrīnojami skaistu, pareizi veidotu seju, ko aptvēra zīdaina bārda un gari, zeltaini mirdzoši mati. Zili pelēkās, bargi maigās acis raudzījās uz cilvēkiem tā, it kā uzreiz saskatītu viņu iekšējo būtību. Nekā trauksmaina, nervoza, nekādu efektīgu žestu — Garibaldi bija vienkāršs līdz pēdējai iespējai un patiess pret visu, ko darīja un ko runāja.

«Gluži tāds pats kā «Eņģelis-Cīnītājs»,» Aleksandrs domāja, nenolaizdams acu no ģenerāļa. «Ne velti viņa sacīja, ka Garibaldi esot mākslinieka daba, ka viņš mīlot skaistumu — apģērbā, manierēs, attieksmēs ar ļaudīm. Cik skaistas ir viņa kustības, kāda grācija! Un viņš nevienu neatdarina, viņš ir vienreizējs. Bet viņa darbība, visa viņa dzīve — tā ir vesela poēma, un šī poēma nav tikai skaista vien, tā ir tieši mākslinieciski skaista!»

Aleksandrs atcerējās Garibaldi devīzi: «Alte impese non temo e l'imili non spezzo/» («Mani nebaida diži darbi, bet es nenicinu arī necilos!»)

«Cik vienkārši, gandrīz vai nabadzīgi ģērbies!» Aleksandrs turpināja vērot. «Zem apmetņa — izbalējis sarkans krekls, pelēkas bikses ar platiem galiem, bet zābaki! Ak tu tētīt, cik tie ir veci, liekas, pat saplīsuši!»

Šo novērošanu pārtrauca profesors Pretori. Viņš laipni paņēma Aleksandru un Ļevu Mečņikovu pie rokas un pieveda abus pie Garibaldi:

— Lūk, šeit, ģenerāli, ir tie krievu jaunekļi, par kuriem es tev stāstīju. Viņi sapņo cīnīties tavā vadībā par Itālijas brīvību. Ņem viņus līdzi uz Sicīliju.

Garibaldi nesteidzīgi un ļoti uzmanīgi aplūkoja jauniešus, pēc tam pasniedza savu plato, spēcīgo roku.

— Dižas idejas pulcina visu nāciju labākos ļaudis, — viņš sacīja savā zemajā balsī. — Kopā ar mani cīnās puiši no Ungārijas, Francijas, Anglijas, pat no Āfrikas. Un tagad es redzu krievus. Es zinu, jūsu pašreizējais monarhs vēlas savu valdīšanu padarīt slavenu ar dzimtļaužu atbrīvošanu. Tāds slavas oreols, protams, ir labāks par visām uzvarām. Mēs visi ceram, ka viņam arī izdosies šo pasākumu pabeigt. Krievi ir drosmīga tauta.

Ļevs Mečņikovs godbijīgi palocījās.

— Man jau bija gods zem jūsu karoga cīnīties pie Komo, ģenerāli, — viņš sacīja. — Bet mans draugs gan vēl ir iesācējs.

— Ahā, tātad mēs esam veci biedri! — Garibaldi laipni sacīja.

Viņa skatiens sastapās ar Aleksandru, un jauneklis juta, ka visa viņa būtne tiecas pretī šim neparastajam cilvēkam vecajos zābakos. Un, ja Garibaldi tūlīt, šai pašā brīdī, prasītu, lai Aleksandrs atdod savu dzīvību par Itāliju vai arī par viņu pašu, ne mirkli nedomājot, jauneklis dotos nāvē.

Acīm redzot, Garibaldi to bija sapratis. Viņš tēvišķi uzsita Aleksandram uz pleca.

— Ja tu esi jaunatnācējs, es tev teikšu to pašu, ko vienmēr mēdzu sacīt saviem jaunajiem brīvprātīgajiem, — viņš pateica, un šis negaidītais «tu» Aleksandram un visiem klātesošajiem izklausījās Garibaldi mutē pavisam dabisks. Tieši tā, uz «tu» tautas vadonim ir jāuzrunā savs jaunākais biedrs. — Vai tu savu lēmumu esi pamatīgi pārdomājis? Es tev nevaru apsolīt ne slavu, nedz bagātību. Dienā tevi sagaida tveice un slāpes, bet naktī — aukstums un bads, un vienmēr — milzums briesmu. Atalgojums par visām tavām ciešanām būs vienīgi Itālijas brīvība. Atceries vēl ko: par zādzību es nošauju bez jebkādas žēlastības, par nepaklausību — bargi sodu. Nekad nedodies gūstā: manus

s.

līdzgaitniekus ienaidnieks nesaudzē, viņus neizbēgami gaida nāve. Tādēļ no tevis paša būs atkarīgs — vai ienaidnieks tev piespriedīs nāves sodu vai ar ieroci rokās tu svinēsi uzvaru.

— Es zinu, ģenerāli, — Aleksandrs izteica gandrīz čukstus. — Es visu zinu., bet. . . esmu stingri nolēmis. Mēs abi jūs lūdzam, ģenerāli. — Un viņš nosarcis gaidīja Garibaldi atbildi.

— Ieskaitiet viņus abus Sirtori brigādē, — ģenerālis pievērsās Dato. — Pasaki, ka es viņus sūtu. Lai Sirtori pats izlemj, kur viņus norīkot. Jums droši vien gribētos karot kopā, vienā vienībā? — viņš jautāja Mečņikovam.

— Ja tas ir iespējams, ģenerāli, — Mečņikovs atbildēja. — Tur, dzimtenē, es apsolīju sava biedra tēvam, ģenerālim Jesipovam, pieskatīt viņa dēlu, parūpēties par to.

Aleksandrs atkal tumši nosarka, šoreiz no dusmām — kādēļ gan Ļevam ievājadzējās viņu nostādīt zīdaiņa lomā?

Tomēr Garibaldi šī gādība nemaz nelikās smieklīga.

— Es pats sekošu, lai jūs neizšķir, — viņš sacīja.

Kamēr viņi sarunājās, uz ielas pie Pretori mājas pūlis

visu laiku pieauga. Valodas par to, ka Garibaldi atrodas pie profesora, ka viņš ir dārzā, ka varēs viņu redzēt, zibens ātrumā izplatījās pa visām kaimiņu mājām. Apnikuši vērot nēģeri, daži varoņa visdedzīgākie cienītāji centās pārkļūt pāri žogam dārzā.

Pie Aguijara piesteidzās Dato, un divatā viņi pieklājīgi izvadīja ģenerāļa piekritējus.

Troksnis kļuva apdullinošs.

— Iesim iekšā, — Pretori ierosināja, redzēdams, ka Garibaldi, saraucis pieri, bažīgi raugās uz ielu. — Lūcija solījās iedot mums kaut ko atspirdzinošu.

— Lūcija? — Garibaldi sarāvās. — Tava Lūcija, Če-zare, ir kļuvusi par īstu skaistuli. Bet es taču atceros viņu vēl pavisam mazu meitenīti.

Pa terases kāpnītēm visi iegāja profesora mājā — vienkāršā un vēsā, ar balsinātām sienām, gandrīz tukšā.

Tikai pašas nepieciešamākās mēbeles stāvēja baltajās istabās ar augstajiem griestiem un akmens grīdām.

Izskrēja Lūcija, sasarkusi, nopūderējusies ar miltiem (viņa, acīm redzot, tikko bija gatavojusi pīrādziņus), un metās pie Garibaldi:

— Tēvoci Džuzepe, kā es priecājos!

Viņš noskūpstīja meitenei pieri, priecādamies pavilka aiz rokas.

— Cik skaista! īsta lauku neļķe! Es, meitenīt, atbraucu no jums atvadīties.

— Kā! — iesaucās Lūcija. — Jau? Tik drīz?

Garibaldi pamāja:

— Jā, rīt naktī dosimies ceļā. Un ir jau arī laiks. Ir sicīlieši, ir mani ļaudis pārgaidījušies. Jārīkojas ātri un noteikti, citādi būs neskaitāmi daudz upuru.

Satraukts un sarūgtināts viņš sāka runāt par Sicīlijas stāvokli. Policijas terors tur sasniedzis pēdējās robežas. Francisks II neuzticas nevienam, izņemot policiju. Palermo policijas priekšniekam Maniskalko piešķirta vēl nedzirdēta vara pār ikviena sicīlieša dzīvību vai nāvi.

Salas cietumi ir pārpildīti, katrs patriots tiek turēts aizdomās. Nesen pulks drosminieku bija salasījies Gan-čijas klosterī, netālu no Palermo. Viņi sagatavojuši ieročus un gaidījuši vienīgi piemērotu brīdi, lai organizētu sacelšanos pret Burboņiem. Bet gadījies nodevējs, kas revolucionārus izdevis. Burboņu zaldāti Maniskalko vadībā ielauzušies klosterī un saņēmuši ciet sazvērniekus. Trīspadsmit cilvēkiem — pašiem cienījamākajiem sicīliešiem ticis piespriests nāvessods. Maniskalko centies pārliecināt, lai tie izdod pārējo sazvērnieku vārdus: «Nosauciet viņus, un es jums dāvāšu dzīvību!» Pats vecākais no nemierniekiem, Džovanni Rizs, lepni atbildējis: «Labāk simtreiz mirt nekā vienreiz kļūt par nodevēju.» Pēc Maniskalko mājiena kareivji metušies uz sirmgalvi un viņu uz vietas nobeiguši. Pārējos notiesāto līķus vadāja melnos līķratos pa visām Sicīlijas pilsētām, lai cilvēki tos redzētu un šausmās drebētu. Bet baiļu vietā nāvessodi izraisīja vēl negantākas dusmas tautā.

Karini pilsētā notika pirmā tautas sacelšanās. Tur trakoja burboņu zaldāti, un karinieši metās tiem virsū, pakāra tos pilsētas laukumā. Kad par to paziņoja Franciskam, viņš deva rīkojumu noslaucīt pilsētu no zemes virsas. Burboņi aizdedzināja Karini, no tās palika pāri tikai pelni. Tas bija pēdējais piliens — sicīlieši tad deva zvērestu, lai maksā ko maksādams, par katru cenu atbrīvoties no Burboņu jūga. Patrioti gaida vienīgi gari-baldiešu ierašanos, lai varētu tiem pievienoties.

— Tagad jūs saprotat, kādēļ mums tā jāsteidzas, — Garibaldi turpināja. — Katra vilcināšanās diena nozīmē jaunus upurus. Maniskalko ir pats negantākais bende, Palermo komandants Salcano nav ne par matu labāks, viņš jau ieguvis tautā iesauku «Kapteinis Jūda». Salu slaka patriotu asinis. Mūsu ierašanos gaida kā mesijas atnākšanu, mēs nedrīkstam pievilt tautas cerības.

— Jā, jā, mēs nedrīkstam viņus pievilt! — Aleksandrs aizrāvies neviļus atkārtoja. Viņš klausījās Garibaldi un bija gatavs viņam sekot, vienalga, kurp viņš arī nevestu — tāds pārliecības spēks piemita visam, ko vien runāja un darīja šis nelielā auguma cilvēks baltajā apmetnī un ungāru micītē.

Lūcija, kas viesus cienāja ar arančata limonādi, pēkšņi apstājās, turēdama rokā glāzi ar ledaino ūdeni.

— «Mēs»? Tātad arī jūs ejat kopā ar ģenerāli?

— Jā, meitenīt, viņi visi dosies ceļā rīt naktī, visi mūsu draugi, — profesors atbildēja Aleksandra vietā.

Ar troksni nokrita glāze, drumslas pašķīda uz visām pusēm. Luči ja piesteidzās Aleksandram klāt, ieķērās viņa piedurknē:

— Aizejat? Aizbraucat ar kuģi? Rīt? Tur dosities cīņā?

Viņa lūkojās Aleksandram sejā, nepievērsdama uzmanību pārējiem, it kā istabā atrastos vienīgi viņa un Aleksandrs. Pat tēvam, izklaidīgam, savu domu nomāktam cilvēkam, tikai tagad atklājās un kļuva saprotamas viņas bailes. Ko lai viņš saka Dato?

Šai mirklī Ļevs Mečņikovs palūkojās uz Dato. Vienīgi Mečņikovs pamanīja Dato zaļgano bālumu un re-

dzēja, ka viņa kreisā roka drudžaini rausta pie kakla sarkano garibaldiešu lakatu, it kā viņam trūktu elpas.

«Ai, baidos, ka Aleksandrs šodien ieguvis sev visbīstamāko ienaidnieku,» satraukts nodomāja Mečņi-kovs.

OSTĀ

Uzliesmoja saulriets un atkal nodzisa. Tikai rietumos Ligūrijas līča tumšajos ūdeņos, kur bija nozudusi saule, pie horizonta vēl mirgoja sārtums. Jau iedegās zvaigznes, lielas, spožas, un nedzirdamiem soļiem atnāca nakts. Taču Dženova vēl negulēja. Ielās dzirdēja satrauktas balsis, čīkstēja riteņi, klabēja pakavi un švīkstēja gājēju soļi.

Pa viesnīcas logiem varēja redzēt uguņu virkni, kas ieskāva līci, un periodiskus baltu staru zibšņus Laterna zemes raga bākā.

— Šis krekls jums ļoti labi piestāv, vārdabrāli, — sacīja Aleksandra Nikolajevna.

Viņas priekšā stāvēja Aleksandrs garibaldiešu virsnieka formā. Krekla liesmojošā krāsa izcēla jauneklīgo seju, vērta to stingrāku, noteiktāku. Bargi raudzījās acis zem tumšajām uzacīm, skarba un noslēgta šķita mute.

«Kļuvis tik vīrišķīgs! Pa kuru laiku? Un kā gan es to nepamanīju!» jautāja sev «Eņģelis-Cīnītājs».

Aleksandra klātbūtnē viņa jutās kaut kā neveikli, it kā būtu par kaut ko vainīga, un šī vainas sajūta smagi nomāca. Peluco glābšanā Aleksandrs bija parādījis savu drosmi, jaunekļa uzticība viņai bija bezgalīga, bet viņa pati brīžiem pilnīgi aizmirsa par Aleksandra eksistenci. Un kādu pateicību Aleksandrs bija saņēmis par savu palīdzību? Peluco un Monti ieguva brīvību, Vasi-lijs Vereščagins cietumā uzzīmēja lielisku Monti ģimenes etīdi un tagad strādāja pie lielas gleznas. Espe-ransa Švarca un viņa pati bija saņēmušas personīgu pateicību no Garibaldi. Bet ko bija saņēmis Jesipovs?

Sarkanu kreklu un atļauju cīnīties Sicīlijā? Bet kā šī kampaņa viņam beigsies? Vai zēns atgriezīsies?

— Mēs ar Esperansu aizbrauksim jūs pavadīt, — viņa maigi sacīja. — Es . . . es noteikti aizbraukšu uz ostu pirms jūsu došanās ceļā.

Aleksandrs nodūra acis.

— Es atnācu jūs lūgt. . Mātes man vairs nav . . . Svētījiet jūs mani.

Viņam nācās ļoti grūti izrunāt šos vārdus. Un, tos sacīdams, viņš neskatījās uz «Eņģeli-Cīnītāju».

Aleksandra Nikolajevna piecēlās no krēsla. Viņai mugurā bija īsi, zili svārki un plata matrožu blūze, matos — tirkīza krāsas lente. Viņa atraisīja lenti un pasniedza to Aleksandram:

— Ņemiet, lai tā nes jums laimi. Lai dievs jūs sargā, vārdabrāli! Es lūgšu dievu par jums. Es neaizmirsīšu jūs.

Viņa pārkrustīja Aleksandru. Pa logu varēja dzirdēt tālu kuģa svilpienu. Tumšā galva ar zēniski maigo pakausi zemu noliecās viņas priekšā, sausās, karstās lūpas piekļāvās viņas rokai.

«It kā zīmogu būtu uzlicis,» «Eņģelim-Cīnīlajam» pēkšņi ienāca prātā.

Ilgs ilgs brīdis viesnīcas istabā, bezgaumīgā un banālā. Aiz loga dzirdēja kliedzienus, kādu sauca. Aleksandrs atjēdzās . ..

— Palieciet sveika! Palieciet sveika!

Viņš metās uz durvīm, vēlreiz pazibēja tirkīza krāsas lente viņa rokā, noplīvoja sarkanais krekls — un tad viss pazuda.

«Cik viņš jauks! Cik ļoti man viņa žēl!» satraukti nodomāja «Eņģelis-Cīnītājs».

Aleksandrs traucās pa Sanpetro d'Arena ieliņām, neredzēdams ceļu, uzgrūzdamies pretimnācējiem. Ass, smacējošs kamols bija iestrēdzis kaut kur starp kaklu un sirdi. Uz ostu! Uz ostu! Tur gaida Ļevs Mečņikovs, tur ir visi biedri, tur ieradīsies ari Garibaldi! Kaut tikai ātrāk, ātrāk varētu no šejienes aizbraukt!

No šķiršanās sāpēm Aleksandrs bija kā apmāts. Viņš neredzēja, ka pa ielām klīst veselas bruņotu ļaužu vie-

nības, uz stūriem bariņos stāv satraukti jūrnieki, strādnieki, sievietes dženoviešu svētku tērpos — samta ņieburos un puķainās džanduijās.

Nakts uz 1860. gada 5. maiju paliks uz visiem laikiem neaizmirstama Itālijas vēsturē. Visi dženovieši jau zināja, ka Garibaldi adjutants — tuklais un ātrsirdīgais Nino Biksio kopā ar pulciņu garibaldiešu ostā uzbrucis diviem kuģiem — «Pjemontai» un «Lombardijai», kuri piederēja Rubatino tirdzniecības firmai, un sagrābis tos savā varā. Tiesa, klīda baumas, ka tas viss ir tikai inscenējums, ka firmas īpašnieki ir senseni ģenerāļa piekritēji un dedzīgi patrioti. Kā tas ari nebūtu, abi kuģi pretī krastam stāvēja ar pilnu tvaiku un gaidīja signālu, lai dotos ceļā.

Kad Aleksandrs iznāca vai, pareizāk sakot, izskrēja krastmalā, vienā mirklī viņš atradās citā pasaule. Šeit uz kuģu piestātnes bruģa bija izvietojusies rosīga, trokšņaina, raiba nometne. Simtiem ļaužu sarkanajos garibaldiešu kreklos, kas bija redzami pat pustumsā, drūzmējās, sarunājās, dziedāja, dzēra vīnu no karavīru blašķēm, tīrīja ieročus, pārāva kājas. Ap laternām mijās un kustējās ļaužu ēnas. Gaismas stars izrava no tumsas te sarkana krekla stērbeli, te zilu zvejnieka blūzi, te matroža apkakli. No šīs nometnes cēlās balsu čala un sajaucās ar viļņu šalkām. Gandrīz visi ļaudis raudzījās uz ceļu, kas veda no Kvarto uz ostu. Pa šo ceļu bija jāatbiauc Garibaldi. Garibaldiešus pārņēma arvien lielāka nepacietība. Ļaudis apturēja garāmejošos virsniekus un prašņāja:

— Kad? Kad mēs dosimies ceļā? Kad dos signālu?

Arī Aleksandru vairākas reizes apturēja, bet, tā kā

viņš pats nekā nezināja, viņi vīlušies to palaida.

klīzdams no viena garibaldiešu pulciņa pie otra, Aleksandrs pēkšņi ieraudzīja Ļevu, kas pašā ūdens malā sēdēja zem laternas un gluži mierīgi lasīja Ruso «Grēksūdzi». Arī Mečņikovs bija tērpies pilnā garibaldiešu formā ar virsnieka uzšuvēm un trīskrāsainu šalli pāri plecam. Sarkanais krekls viņam ļoti piestāvēja un labi izcēla viņa možo, vīrišķīgo seju.

— Ak beidzot tomēr! — viņš uzsauca Aleksandram.

— Bet es jau sāku šaubīties, uztraukties. Domāju, nāksies braukt vienam.

— Es ... es aizkavējos. Vajadzēja kaut kur iegriezties, — Aleksandrs nomurmināja.

Ļevs slepus paraudzījās viņā — neko teikt, zēns turas vareni. Viņš tūlīt pamanīja gaišzilo lenti, kas bija apsieta virs Aleksandra kaklauta.

— Kā patīk šī čigānu nometne! — viņš pamāja uz raibo ostas ainu. — Rokas tā vien niez, uzlikt to visu uz papīra vai audekla.

— Un kādēļ gan jūs patiešām arī nevarētu to uzzīmēt? — Aleksandrs izklaidīgi atbildēja. — Tā būtu gan atmiņa, gan arī glezna par Itālijas vēstures notikumiem.

Mečņikovs pasmīnēja.

— Tātad jūs braucat turp, lai taisītu vēsturi? Kāds gan jūs esat nelabojams patmīlis! — viņš visiem spēkiem centās biedru uzjautrināt.

Tomēr Aleksandram prāts nemaz nenesās uz jokiem. Viņš aizgriezās un sāka melanholiski raudzīties jūrā, kamēr viņam kāds pēkšņi no visa spēka uzsita pa plecu.

— Ehē, arī jūs esat šeit, mans drosmīgais veturino! — atskanēja jautra balss. — Mēs tagad ne tikai ar sinjoru Leoni, bet arī ar jums esam cīņu biedri.

Aleksandra priekšā stāvēja liela auguma puisis — pelēki zaļā alpu strēlnieka apģērbā. Jesipovs ieraudzīja pazīstamās izvalbītās acis ar žilbinošajiem baltumiem un Lorenco Valbača dzirkstošo smaidu. Lorenco bija pilnīgi saposies ceļam, pat blašķe viņam bija līdzi un kājās jauni ādas zābaki.

— Trofeja no Komo! — viņš dižodamies pacēla kāju jauneklim gandrīz pie paša deguna.

Aleksandrs nebija Lorenco redzējis kopš tā neaizmirstamā vakara, kad viņi abi, trakā steigā dzīdami zirgus, drāzās pa ceļu no Romas uz Fraskati. Katram no viņiem aiz muguras sēdēja bēglis, abi bija atbildīgi par cilvēku dzīvībām. Šī auļošana tumsā, rūpes par bēgļiem bija viņus tuvinājušas, un tagad Aleksandrs redzēja, ka Valbacis raugās uz viņu tikpat draudzīgi kā uz Mečņikovu.

— Kaut ātrāk varētu doties ceļā! — Lorenco sacīja, pacienādams abus draugus ar vīnu no savas blašķes. — Mēs, itālieši, esam nepacietīga tauta, ģenerālim vajag kalt dzelzi, kamēr tā karsta.

— Klīst baumas, ka mums esot pārāk maz ieroču, — sacīja Mečņikovs. — Stāsta, ka patrioti savākuši pusotra tūkstoša šauteņu, bet karaļa karabīneri noglabājuši tās aiz atslēgas, neesot ļāvuši paņemt nevienu šauteni.

To izdzirdis, Lorenco tā sāka lādēt ministru Kavuru, ka visas malas skanēja.

— Tas bija viņš, suns tāds, kas aizliedza ņemt šautenes! Baidās, nodevējs, ka viņa saimnieks Napoleons III neuzzina, ka viņš atbalsta Garibaldi. Tagad mums nāksies ciest, karot ar kaut kādiem aizvēsturiskiem ieročiem! Bet burboņiem — iedomājieties tikai! — pavisam jaunas, lieliskas karabīnes! Un tomēr, zvēru pie svētās madonnas, mēs viņus sakausim! — Valbacis izsaucās ar sajūsmu. — Es nebūšu es, ja ...

Pēkšņi viņš apklusa, ieklausījās. No tumsas skaidri varēja dzirdēt raudas. Kāds raudāja — skaļi, rūgti, sirdi plosoši, aizraudamies, vaimanādams, kaut ko saukdams. Raudas kļuva arvien skaļākas. Tad laternas gaismā iznira divi liela auguma garibaldieši. Viņi vilka sev līdzi trešo — mazu; tas smilkstēja kā kucēns.

— O-oo! . . . Atkal dzīsiet projām? Par ko? Par ko, es jums jautāju! Es atnesu visu, kas vajadzīgs. Es nevaru atgriezties . . . Gribu būt kopā ar jums! Nedzeniet mani projām, sinjori, nedzeniet projām . ..

— Pietiek kaukt! Tev tika pateikts: nedrīkst. Karš — tā ir nopietna lieta, tas nav priekš tādiem smurguļiem kā tu. Kad paaugsies, tad ņemsim arī tevi līdzi karā, — puiši bargi atkārtoja, vilkdami un stumdami savu gūstekni.

— Kas jums tur ir, puiši? — Valbacis iejaucās. — Kāpēc šis ragaco tā brēc?

— Puišelis te atnācis no Romas apkaimes, — kareivji labprāt apstājās. — Lūdz, lai pieņem vienība. Viņš, redziet, gribot cīnīties par brīvību. Melo, ka viņam esot jau sešpadsmitais gads. Bet dokumentu nav nekādu. Virsnieki viņam, protams, atsacīja. Viņš aizgāja, bet šodien atkal ir klāt, šoreiz ar dokumentiem. Pēdas nobrāzis vienās asinīs, daļu ceļa nostaigājis kājām, bet baznīcas dokumentā teikts, ka viņam pat četrpadsmit vēl nav. Tādēļ arī pavēlēts dzīt viņu projām. Bet viņš, skaties, brēc kā īsts ēzelis! Sāk jau ausīs džinkstēt no viņa aurošanas!

Kamēr pavadītāji visu to stāstīja, zēns pēkšņi pārstāja raudāt un cieši paraudzījās Valbacī un abos krievos.

— Sinjor, Lorenco! Sinjor, māksliniek! Jūs šeit? — viņš pēkšņi iesaucās pilnā kaklā.

— Lukaška, tu tas esi? — Ļevs un Aleksandrs iesaucās vienā balsī. — Ak tu Lukaška! Paskat, kur atkūlies!

— Tas ir sens mūsu paziņa no tēvoča Pjetro tratori-jas, — sacīja Valbacis. — Es tā skatos, tu esi veikls puisis!

— Sinjori, mīļie sinjori, atcerieties, jūs taču man solījāt! Jūs solījāt, ka ģenerālis mani pieņemšot. Atcerieties, tratorijā pie tēvoča Pjetro jūs sacījāt, ja mani neņemšot par bundzinieku, tad jūs mani pieņemšot par gaitnieku. Vai atceraties, sinjori? — Lūka sāka lūgties.

Viņš griezās gan pie Lorenco, gan pie Mečņikova, gan arī pie Aleksandra. Ikviena acīs viņš meklēja kaut dzirkstelīti līdzjūtības. Zem viņa sapinkotā kazādas bezroča varēja redzēt vājas, iedegušas, vēl pavisam bērnišķīgas krūtis, mazās basās kājas bija nobrāztas vienās asinīs. Mečņikovs uzlūkoja Aleksandru. Tam seja bija žēlabaina, gandrīz vai tāda pati kā zēnam. Ļevs pievērsās konvojiem:

— Mēs šo zēnu labi pazīstam. Viņš ir patriota dēls, ļoti attapīgs puisis. Pie tam viņš nemaz tik maziņš nav un var mums noderēt. Es tiešām solījos, ka ņemšu viņu pie sevis. Atstājiet viņu šeit, es pats parunāšu par viņu ar pulkvedi Sirtori.

— Ja tā, sinjor virsniek ... — garibaldieši militāri pasveicināja un devās projām, apmierināti, ka atdevuši kādam savu gūstekni ar skaļo balsi.

Valbacis pārmetoši pašūpoja galvu:

— Būs jums tīrā nelaime ar šo zeņķi, sinjori! Viņš taču to vien prot kā ganīt aitas. Kāds gan no viņa var iznākt gaitnieks? Nu, palūkojieties tikai — kails, basām kājām ... Viņu taču vajag apģērbt no galvas līdz kājām, iedot formas tērpu, bet kur jūs visu to rausiet tādā steigā? Un tagad vairs nevar paspēt.

Lūka, kurš jau sāka atgūties, atkal satraukts gaidīja sava likteņa izlemšanu.

— Tādēļ arī nekavējoties jāķeras pie lietas, — Meč-ņikovs sacīja gluži mierīgi. — Vai tad es tevi nepazīstu, Valbaci? Tev tikai vajag gribēt, un tu no zemes izrausi visu. Tu taču no jebkura mantziņa izdabūsi Lūkam ekipējumu. Zēns pusstundas laikā būs apģērbts un apauts, esmu par to pārliecināts.

— Ko, vai es, pēc jūsu domām, esmu kāds brīnumdaris vai burvis? — Valbacis sāka ņurdēt, bet varēja redzēt, ka Mečņikova vārdi viņam ārkārtīgi glaimoja. — Protams, var jau pamēģināt, bet vai tur kas sanāks . .. Nu labi, puis, nāc man līdzi, pacentīsimies iztaisīt no tevis īstu garibaldieti, — viņš negaidot nobeidza.

— Bet pagaidām par zīmi savam jaunajam amatam paņem šo. — Ļevs pameta Lūkam savu pārgājiena somu, kurā bija jau paguvis ielikt Ruso. — Tur ir barība vēderam un garam. Skaties, ka nepazaudē, manu jauno gaitniek!

Lūka braši uzkāra somu plecā un traucās noskūpstīt roku savam labdarim. Viņš jau jutās kā īsts virsnieka gaitnieks.

DOŠANAS JURA

— Viva Italia! Viva Galubardo! Viva la liberta! — kaut kur nošalca, nogranda līdzīgi tālam pērkonam.

— Brauc! Brauc!

Vienā mirklī sarosījās visa nometne krastmalā. Ļaudis pietrūkās kājās, nošķinda ieroči, blašķes, gaisā lidoja pārgājiena somas, karavīru cepures.

— Viva! Viva!

īsā dienvidu nakts bija jau beigusies. Zeltainā un sārtā mirdzumā iekvēlojās debesis un jūra. Smagi veldamies, līcī cēlās lieli, eļļaini viļņi. Zvejnieku laiviņas, kas bija atdzītas šurp no visiem apkārtnes ciematiem, ar saviem koka sāniem berzējās cita pie citas un nepārtraukti klanījās ūdenim.

Sajūsmā "kliedzošais garibaldiešu pūlis aizrāva sev līdzi Aleksandru un Mečņikovu, un viņi izrādījās atspiesti pie tā virsnieku pulciņa, kas aplenca Garibaldi. Ģenerālis šoreiz bija itāliešu apmetnī, apaļu, melnu mi-cīti galvā. Aiz jostas Aleksandrs viņam ieraudzīja revolveri un zobenu. Kā vienmēr, pie ģenerāļa kājām trinās uzticamais Gerello, bet turpat netālu vīdēja nēģera Aguijara varenais augums. Garibaldi bija mierīgs un nosvērts. Viņš piegāja pie margām un palūkojās uz kuģiem, kuru dūmeņi jau kūpēja. Tad pateica kaut ko, pievērsies sasarkušajam un skraidot nosvīdušajam Bik-sio, kas viņu pavadīja.

— Visas tavas pavēles izpildītas, — Aleksandrs izdzirda Biksio balsi. — Vēl nav skaidri zināms, bet, pēc aptuvenām ziņām, šeit sapulcējies apmēram tūkstoš kara лиги.

— Tu uzņemies «Lombardijas» vadību, — Garibaldi teica, — bet es vedīšu «Pjemontu». — Un tūlīt, pievērsies sarkanajiem krekliem, kas spiedās apkārt, nokomandēja: — Uz priekšu, draugi! Visiem iekāpt kuģos!

— Uz kuģiem! Visi uz kuģiem! Iesēšanās! — krastmalā atkal un atkal atbalsojās saucieni.

Pie margām stāvošās laivas un vienkoči vienā acumirklī piepildījās ar cilvēkiem. Līcis bija melns no laivām, kas iztālēm atgādināja žiglas zivteles. «Lombardi ja» un «Pjemonta» uz ausmā plaukstošā debess fona izskatījās lieli un vareni kuģi. Īstenībā tie bija riteņ-kuģi ar vienu dūmeni, apgādāti arī ar mastiem gadījumam, ja mašīnas atteiktos darboties. Pašreiz dūmi no kuģiem izklīda plaši pa visu horizontu un piešķīra visai ainai it kā draudīgu noskaņu. Laivas jau aizpeldēja uz kuģiem, un daudzi garibaldieši, kuri nespēja sagaidīt savu kārtu, lai uzietu augšā pa trapu, sāka rāpties uz klāja pa tauvu. No krastmalas izskatījās, ka abi kuģi liek abordēti — tik daudz melnu, enerģisku stāvu rausās augšā pa tauvām un aizņēma bortus.

Tikai viens vecs zvejnieku vienkocis likās it ka sastindzis šīs vispārējās kustības vidū un lēni riņķoja uz vietas. Vienkocī visiem redzami blakus stāvēja plecīgs cilvēks gariem matiem, liela auguma neģeris un mazs, melns šunelis. Laiku pa laikam Garibaldi kareivji dzirdēja labi pazīstamo balsi:

— Nedrūzmējieties. Nepārpildiet laivas. Mierīgāk. Nedrūzmējieties visi pie labā borta. Lai daļa no ļaudīm pāriet uz kreiso, citādi kuģi var apgāzties. Mierīgāk.

Un, paklausīdami šai balsij, garibaldieši izpildīja visas sava vadoņa pavēles.

— Arī mums ir laiks doties uz «Pjemontu». Cik ilgi tad mēs vēl varam gaidīt to jūsu Valbaci! — Aleksandrs nepacietīgi sacīja Mečņikovam.

— Viņš ir tikpat daudz mans kā jūsu, — Ļevs aukstasinīgi atteica, joprojām raudzīdamies visapkārt un gaidīdams Lorenco, kurš bija solījies ierasties kopā ar Luku.

Beidzot vairs nevarēja ilgāk kavēties. Krastmala kļuva manāmi tukšāka — laivu gandrīz vairs neredzēja, tās visas riņķoja ap kuģiem, acīm redzot, gaidīdamas, kad tie dosies ceļā. Piestātne bija palikusi viena vienīga laiva un tā pati dziļi iegrima ūdenī — tik daudz tajā sakāpa pasažieru. Laiva gatavojās atiet no krasta.

— Ei, pagaidiet mūs! — Ļevs uzsauca laiviniekam.

Bet, tikko viņš kopā ar Aleksandru tuvojās parapetam, vesels pulks jaunu garibaldiešu apdzina viņus un smejoties un jokojot salēca laivā.

— Brauc prom! — iesaucās kāds no viņiem.

Laivinieks ar airi steidzīgi atgrūdās no krasta —

viņš baidījās, ka laiva var kuru katru brīdi apgāzties. Abi krievi drūmi palūkojās viens otrā.

— Liekas, ka šai sabiedrībā atradās arī Dato, — Aleksandrs sacīja. — Viņš bija tas, kas uzsauca: «Brauc prom!» Es viņu pazinu pēc balss.

— Visur jums spokojas šis Dato! — Ļevs nīgri atmeta ar roku. — Kaut kas jāizdomā. Mēs ne tikai simboliski, bet arī tiešā nozīmē esam palikuši aiz borta.

— Pameklēsim pie bākas vēl kādu laiviņu, — Aleksandrs ierosināja. — Mēs taču tiešām Lorenco dēļ nevaram palikt Dženovā.

Bet pašam vai sirds pamira: ja neaizbrauks, varbūt varēs vēlreiz sastapt «Eņģeli-Cīnītāju» ... Aleksandrs noskurinājās, nokratot šo vīrieša necienīgo vilinājumu.

— Skriešu pameklēt. ..

Bet tai mirklī viņiem par laimi aiz zemes raga iznira gara zvejas laiva un skaļa balss uzsauca:

— E-hei! Sinjor Leone! Sinjor Alesandro! Tie esam mēs! Pagaidiet!

— Valbacis! — Aleksandrs sazīmēja. — Viņš ir ieradies īstā laikā!

Valbacis īrās spēcīgi, un jau pēc dažām minūtēm vienkocis atradās pie parapeta. Laivā bez Lorenco sēdēja vēl kaut kāda dīvaina būtne: galvā tai bija veca nacionālās gvardes cepure, novilkta līdz pašam degunam, blūze līdz pat papēžiem, uzrotītas bikses un lakādas zābaki basajās kājās.

Ar grūtībām Ļevs un Aleksandrs šajā rotā pazina Lu-kašku. Zēns piecēlās un svinīgi sveicināja abus draugus, pieliekot roku pie cepures.

— Jūsu soma ir pie manis, sinjor kapteini! Te tā ir! — viņš noziņoja Ļevam. — Es nekā neesmu pazaudējis.

Kā pierādījumu viņš pacēla virs galvas somu, no kuras rēgojās sadriskāts Ruso sējums.

— Ātrāk laivā, citādi kuģi aizies bez mums! — Valbacis uzsauca.

Ļevs un Aleksandrs veikli nolēca no parapeta. Pēc dažām minūtēm visi četri jau rausās augšā uz «Pje-montas» klāja. Klājs bija pārvērties par tādu pašu nometni, kāda tikko bija bijusi Dženovas krastmala. Gari-baldieši piepildīja visas telpas, ejas, kuģa priekšgalu un pakaļgalu. Kajītes bija pilnas ar virsniekiem. Daži, izņēmuši kārtis un kauliņus, jau gatavojās sākt spēli.

Runāja, ka kopkajītē notiekot kara padomes sēde, ka Garibaldi uz turieni esot izsaucis visus savus karavadoņus — enerģisko un drosmīgo ungāru Tjūru, skaistuli, dedzīgo patriotu Orsini, kā arī bijušo garīdznieku Sir-tori. Garibaldiešiem bija pārāk maz ieroču — tas draudēja iegāzt visu ekspedīciju. Par katru cenu vajadzēja dabūt vēl lielgabalus un pulveri. Bez tam, neraugoties uz visu piesardzību, par Garibaldi ekspedīciju uz Sicīliju bija jau visiem zināms. Visa Eiropa saspringti sekoja, kurp virzās garibaldieši.

Jūrā jau kreisēja divi neapolitāņu kuģi, un Garibaldi saņēma ziņas, ka burboņiem pavēlēts aizsprostot ceļu viņa kuģiem un sagrābt «Lombardiju» un «Pjemontu».

Pa to laiku bija uzausis rīts, vajadzēja pasteigties. Līcī cēlās strauji viļņi, sāka pūst vējš.

No kopkajītes iznāca visiem pazīstamais stāvs vēja plandošā apmetnī.

— Avanti! — skaļi nokomandēja Garibaldi.

Viņam atbildēja «tūkstoša» vienprātīgs prieka sauciens. Varenā korī skanēja garibaldiešu himna:

No kapenēm izkāpj un, veikuši nāvi,

Mums parādās mirušo cietēju stāvi,

Kam lauri vij galvu, kā vijuši kādreiz,

Kam mīlā pret tēvzemi strauji pukst sirds.

Laiks celties! Laiks celties kā senajās dienās!

Jau brīvības karogs pār galvām mums slienas.

Laiks celties ar ieroci, celties ar dziesmu,

Lai mīlā un ienaida kvēlē pukst sirds!

Ej, svešzemniek, projām no itāļu zemes,

No kurienes nācis, turp atpakaļ ej!

Šī zeme, kur ziedi un dziesmas ir godā,

Tiks ietērpta bargajā tērauda rotā.

Kaut saslēgtas rokas, mēs tirānu trieksim,

Un senseno slavu mums atgūs šis gads!

Mēs iziesim cīņā ar vienotu domu,

Pret Austrijas kundzību sacelsim Romu.

Tiks gabalos salauzta austriešu nūja,

To priekšā vairs nelieksim galvas nekad.

Ej, svešzemniek, projām no itāļu zemes,

No kurienes nācis, turp atpakaļ ej!

Šī zeme ir mūsu, mēs gribam to brīvu,

Ej, svešzemniek, projām, pie Donavas dzīvo;

Šīs druvas, šo labību neļausim aiztikt,

Tāpat mūsu dēlus, kam drosmes ir daudz.

Kur dūmakā tinušās atradzes jaužas,

Tur, Alpos, mums robeža. Ceļi lai laužas Caur Apenīnkalniem un palīdz mums brīdī,

Kad karogi dzimteni cīnīties sauc.

Ej, svešzemniek, projām no itāļu zemes,

No kurienes nācis, turp atpakaļ ej!

No krasta un laivām sievietes māja ar milzīgām salmu cepurēm.

Biksio signalizēja no «Lombardijas», ka arī viņam viss sagatavots aizbraukšanai.

Un, lūk, jau sāk žvadzēt enkuru ķēdes, kuģa pakaļgalā uzburzguļo ūdens, un baltas putas kā mežģiņu trēns velkas aiz kuģa. Lēnām attālinās un izgaist saulainajā virmā mirdzošās mājas un Dženovas dārzu tumšais zaļums.

Aleksandrs ir izspraucies pie paša borta un nenolaiž acu no vieglas, baltas laiviņas, kas peld pa līci. Laivā bez airētāja matroža vēl atrodas kāds pāri ūdenim noliecies graciozs sievietes stāvs. Gaišzilais saulessargs šūpojas līdzīgi teiksmainam ziedam. Pēkšņi saulessargs atmetas atpakaļ, parādās zeltaina galva, paceļas roka, draudzīgi plīvo lakatiņš. Arī Aleksandrs norauj no galvas cepuri un sāk strauji vicināt.

«Paliec sveika, paliec sveika, skaistā, mīļotā! Atbrauca pavadīt, kā bija solījusi. Nepiemānīja, labā.»

— Pielūkojiet, sinjor, ka neievelieties ūdenī savas zelmatainās sinjoras dēļ, — blakus ieskanējās dzēlīga, dreboša balstiņa.

Aleksandrs atskatījās. Viņā kvēlojošiem vaigiem raudzījās jauns garibaldietis sarkanā kreklā, sajoztā ar siksnu, pie kuras karājās pistole un zobens. Garibal-dieša acis bija gatavas Aleksandru vai satriekt pīšļos.

— Kas? Ko tas nozīmē? Lūcija?! Jūs! ! — apstulbots nomurmināja Aleksandrs.

Bet turpat blakus varenā spēkā pāri zilajam Ligūri-jas līcim skanēja dziesma:

Ar sakniebtām lūpām, ar sadotām rokām Mēs naidniekiem prasīsim maksu par mokām, Bez bailēm mēs liksim, lai ieroči runā,

Lai, upurus nesot, var brīvību gūt.

Pilns ciešanu mērs ir ikvienam, ko taujā!

Lūk. kādēļ ik itālis gatavs iet kaujā!

Kā simt mūsu pilsētu vienotas šodien,

Tā svētajā cīņā mums vienotiem būt.

Ej, svešzemniek, projām no itāļu zemes,

No kurienes nācis, turp atpakaļ ej!

UZ SICĪLIJAS KRASTIEM

«Lieliska bija nakts pirms lielā karagājiena! Tā pildīja lepnās sirdis ar to cildeno saskaņu, kura aplaimo tikai izredzētos! Un kurš gan šaubīsies par uzvaru, lidojot ar pienākuma un sirdsapziņas balss spārniem, steidzot pretī briesmām un nāvei, it kā steigtos saņemt mīļotās liego skūpstu! «Tūkstotis» šķīla ieročus pret klinti, kā ērzelis ar pakavu cērt zemi kaujas gaidās.

Kurp viņi steidz cīnīties? Viņi, vājie, pret spēcīgo armiju! Viņi steidz turp, kur ļaudis vairs ilgāk neveļas pakļauties tirānu jūgam, un ir zvērējuši drīzāk mirt nekā palikt par vergiem,» tā dažus gadus vēlāk Garibaldi rakstīja par karagājienu uz Sicīliju. Pašreiz uz abiem kuģiem viņa «tūkstotis» gulēja, dziedāja, tīrīja ieročus, spēlēja šahu un kauliņu spēli, ēda sieru un uzdzēra virsū skāņu vīnu, ģenerālis un viņa karaspēka vadība iztirzāja plānu, kā izcelties Sicīlijas krastā. Pa brauciena laiku Garibaldi bija paguvis sadalīt savus vīrus astoņās vienībās, un vienību priekšgalā nozīmēja pašus pieredzējušākos virsniekus. Sirtori bija iecelts par galvenā štāba priekšnieku, Aserbi — par intendantu, Tjūrs — par adjutantu. Abi krievi un kopā ar viņiem Valbacis un Lūka iekļuva septītajā vienībā, kas galvenokārt sastāvēja no studentiem. Arī ieročus un ekipējumu, ko izdevās sameklēt, sadalīja «tūkstoša» puišiem, tomēr visiem cīnītājiem nepietika. Vajadzēja kaut ko steidzīgi izdomāt, kaut kur sadabūt

munīciju un lielgabalus, citādi visus garibaldiešus sagaidīja droša nāve. Ģenerālim Garibaldi tika ziņots, ka bez ienaidnieku kreiseriem pie Sicīlijas krastiem stāvot vēl arī angļu kuģi. Tiesa, angļi esot paziņojuši, ka ievē- \ rošot pilnīgu neitralitāti. Viņi, tā sakot, tikai sargājot angļu pilsoņu intereses Sicīlijā. Bet vēl nav zināms, kā rīkosies angļu kuģi, ja izceltos jūras kauja.

— Ieroči, ieroči mums pašreiz ir vajadzīgi vairāk nekā maize! — Garibaldi nemitīgi atgādināja Tjūram.

Saule peldēja zaļajos viļņos, dēļi bija tā sakarsuši, ka dedzināja matrožu basās kājas.

Aleksandrs un Mečņikovs ilgi un veltīgi klīda pa «Pjemontu» — Ļevs meklēja brīvu kajīti vai arī neaizņemtu vietu kādā kopējā kajītē, bet Jesipovs vēl arvien cerēja karotāju vidū atrast profesora Pretori bezprātīgo meitu. Lučija, iedzēlusi viņam, aizbēga, un viņš tā arī nevarēja noskaidrot, kādā veidā viņa nokļuvusi uz kuģa. Vai profesors zina, ka viņa meita iestājusies garibaldiešu vienībā un, kad viņai būtu vajadzējis gatavot atspirdzinošu dzērienu un pīrādziņus, devusies karā? Vai Dato nav meiteni aizvilinājis? Tomēr kaut kur sirds dziļumos Aleksandrs sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Viņš ļoti labi zināja: ne jau Dato ir vainīgs, ka Lučija aizbēgusi no vecāku mājas un devusies uz Sicīliju karot. Tiesa, meitene ir dedzīga patriote, viņa dziļi ciena Garibaldi, bet Aleksandrs nespēja pats sevi mānīt — ne jau patriotisms vien atvedis Lučiju šeit uz kuģa. Un tagad profesora dēļ Aleksandram vajadzēs uzņemties šīs meitenes bruņinieka lomu, sargāt viņu, rūpēties un gādāt par viņas drošību. «Tātad vēl vienas rūpes vairāk! Un kādēļ gan šai trakulei vajadzēja skriet man līdzi uz Sicīliju!» Jesipovs īgni domāja. Bet šis īgnums un meitenes meklēšana lika viņam aizmirst paša bēdas. Viņš nolēma pateikt Ļevam, ka sastapis Lučiju.

— Ahā, vai es jūs nebrīdināju, ka no šīs meičas var visu sagaidīt, — Ļevs nemaz nebrīnījās. — Ne jau velti Itālija ir Beatričes Cenči dzimtene! Šeit, brāl, dzimst spēcīgi raksturi. — Viņš iesmējās. — Bet kāda ir jūsu

loma tagad! «Ak radītāj, tās gan ir mokas, par tēvu lielai meitai būt!» viņš nodeklamēja.

— Jums viegli smieties! — Aleksandrs norūca. — Bet man vis smiekli nenāk.

— Protams, jūs tagad esat atbildīgs par viņas dzīvību, par viņas drošību, — Ļevs sacīja pavisam nopietni. — Kā jūs arī neliegtos, man ļoti labi zināms, ka viņa ir šeit vienīgi jūsu dēļ.

Aleksandrs atmeta ar roku. Viņš nemaz necentās liegties. Tagad viņi abi ar Ļevu turpināja meklēt Lu-čiju. Viņi pārmeklēja «Pjemontas» klāju un kravas telpas, ielūkojās ikkatrā garibaldiešu pulciņā. Ieraudzījuši no tālienes slaidu jaunekli, kura izskats atgādināja Lu-čiju, viņi metās tam klāt, bet katru reizi viņus sagaidīja vilšanās. Kambīzē viņi uzdūrās Valbacim un Lūkam, kuri bija paguvuši jau sadraudzēties ar melnīgsnējo, īdzīgo kuģa pavāru un piepalīdzēja viņam ēdiena gatavošanā. Patiesību sakot, palīdzēja vienīgi Lukaška — viņš aplaistīja milzīgu makaronu bļodu ar tomātiem, bet Lorenco, sagrābis veselu riekšavu makaronu, galvu atmetis, rija tos un ar baudu aplaizījās. Ieraudzījis abus draugus, viņš atplauka smaidā un piemiedza aci, pamājis sazvērnieka izskatā uz pavāru. «Neuztraucieties, brāļi, gan jau es par jums parūpēšos,» pauda šis izteiksmīgais skatiens.

Kuģa pakaļgalā pie tauvu saišķa, ieplētis kājas pašdarinātās sandalēs, gulēja liela auguma garibaldietis ar nogurušu seju, ko ietvēra gaišbrūna bārdiņa. Aleksandrs, kurš viņam tikko neuzmina uz kājas, pēkšņi izsaucās:

— Monti! Marko Monti šeit?! — Viņš atskatījās uz Mečņikovu. — Paraugieties uz šo vīru. Tas taču ir tas pats galdnieks Monti, kuru mēs izpestījām no cietuma. Kādā ceļā . . .

Bet tai brīdī gulētājs, acīm redzot, bija izdzirdējis svešo valodu. Viņš pielēca kājās. Bālums pārklāja viņa vaigus.

— Kas? Kas noticis? Jau laiks? Jau?!

Pēkšņi viņa skatiens ieraudzīja jūru aiz borta un Aleksandra līdzjūtīgo seju. Jūras vējiņš šķirstīja viņa

matus. Viņš pārvilka ar roku pār pieri un ar grūtībām aiztrauca miegu.

— Ai, man likās, ka esmu atkal tur, cietumā! Nekādi nevaru no tā atbrīvoties, no tā nolādētā . ..

Mulsi smaidīdams, viņš piegāja Aleksandram tuvāk:

— Pazināt gan mani, sinjor? Bet es jau pašā sākumā zināju, ka jūs būsiet šeit, pie mums. Frančeskai to pateica sinjors mākslinieks, un arī Lorenco, kad atveda mani vienībā, sacīja, ka es jūs šeit sastapšot.

— Un jūs atstājāt ģimeni, Monti?

Marko nopūtās.

— Ko lai dara, sinjor. Nevar sēdēt klusā stūrītī, kad ļaudis iet cīnīties par tavu dzimteni. Es, redziet, esmu sicīlietis, no Palermo apkaimes, sinjor. Tur esmu piedzimis, tur nomira mani vecīši, tur līdz pat šim laikam dzīvo mani brāļi un māsas. Bet tagad es pats esmu ģenerālim Džuzepem dzīvību parādā. Ja nebūtu viņa, mani kauliņi tagad trūdētu zemē. Arī Frančeska man sacīja: «Ej un atgriezies kā uzvarētājs.» Nu un tad es arī atnācu. Ko nu es, arī mans dēlēns Ugo tikko neatskrēja man līdzi. Tik tikko spēju viņu atrunāt — sacīju, ka viņam jāpaliek manā vietā par palīgu un aizstāvi mātei.

Marko tagad bija pilnīgi atplaucis un runāja ar lielu entuziasmu. Mečņikovs raudzījās viņā un domāja: ne jau velti Vereščagins tā aizrāvies ar savu gleznu — modelis bija tā vērts. Arī viņš pats laikam ar prieku gleznotu šī galdnieka — garibaldieša portretu, kuram bija tik apbrīnojams, romantisks liktenis.

— Kurā vienībā jūs ieskaitīja, sinjor? — Marko jautāja.

— Septītajā.

— Tātad mēs karosim kopā! — Monti priecājas. — Lorenco izlūdzās priekšniecībai, lai mani iekārto pie viņa. Mēs taču ar viņu esam novadnieki, sinjor, bet viņš šeit, kā jau vecs karotājs, visus pazīst.

Monti bija ļoti lepns uz savu pazīšanos ar Valbaci. Pamanījis, ka Aleksandrs un Mečņikovs gatavojas iet tālāk, Marko ar pirkstu uzmanīgi piedūrās Jesipova piedurknei.

— Sinjor, — viņš sacīja klusu, — varbūt man paveiksies kaujā un es varēšu jums atlīdzināt par visu, ko esat manis labā darījis. Es to tik ļoti vēlos, sinjor! Arī Frančeska man piekodināja jums pateikties.

— Diezgan, diezgan, kas par niekiem! — Aleksandrs apmulsis nomurmināja.

Šī pateicība viņu gan aizkustināja, gan arī nomāca. Viņš izlikās, ka steidzas, un devās līdzi Mečņikovam.

Vēl un vēlreiz abi draugi pārmeklēja visas «Pjemon-tas» telpas. Lejā, šaurā koridorā, uz kuru veda kajīšu durvis, viņi pēkšņi uzdūrās pazīstamam, slaidam augumam pelēki zaļā jakā. Pie kopkajītes durvīm puspa-griezienā pret viņiem stāvēja Dato. Viņa seja pauda saspringtu uzmanību. Aiz durvīm varēja dzirdēt Gari-baldi balsi:

— Kaut arī tā varbūt ir kara viltība, bet citas izejas es neredzu. Un nemēģiniet mani atrunāt. Karā un vēl tādā karā kā mūsējais — tā ir nepieciešamība.

Dato abus krievus pamanīja tikai tad, kad tie pienāca viņam gandrīz blakus. Viņš sasveicinājās ar viņiem tā, it kā pirmoreiz ieraudzītu tos uz kuģa. Šķita, ka epizode ar laivu nemaz nebūtu bijusi.

— Ģenerālim ir komandieru apspriede. Esmu saņēmis pavēli neielaist šeit svešus, — viņš teica abiem draugiem. — Esiet tik laipni, sinjori, ejiet vai nu kajītē, vai uz klāja.

Aleksandrs aizsvilās, gribēja kaut ko iebilst, bet Mečņikovs viņu pārtrauca.

— Protams, mēs tūlīt iesim projām, kapteini, — viņš miermīlīgi sacīja. — Mēs gribējām vienīgi pārliecināties, vai šeit neatrodas sinjorina Lūcija. Nesen viņa bija uz klāja, bet tagad ...

— Ko-o?! — Dato vienā mirklī pazaudēja visu savu cienīgumu. — Lūcija ir uz kuģa? Sinjorina Pretori? Jūs viņu redzējāt šeit?

— Mēs domājām, ka jums tas zināms labāk nekā mums, — Ļevs mierīgi pamāja. — Kurš tad tas bija ja ne jūs, kas pierunāja viņu aizbēgt no vecāku mājas, vai jūs nepagādājāt viņai garibaldiešu apģērbu un ieročus? Kas viņai palīdzēja iekļūt volontieros!?

— Es?! Porco Madonna! Jūs esat traks! Man pat prāta tas nav ienācis ... — Dato nomurdēja.

Pēkšņi viņš atjēdzās un sāka aizdomīgi blenzt abos draugos. — Jūs, kungi, dzenat jokus ar mani. Acīm redzot, jūs paši esat pierunājuši sinjorinu Pretori. Sargieties, es izzināšu patiesību, un jums nāksies par savu rīcību atbildēt. Pie mums Itālijā atmaksā ar asinīm, kungi! — Viņš naidīgi palūkojās Aleksandrā. — Es zinu, kas vainīgs viņas bēgšanā. Es viņu atradīšu un piespiedīšu man visu izstāstīt.

Savā uztraukumā Dato aizmirsa, ka stāv pie pašām kopkajītes durvīm un ka tur iekšā visu var dzirdēt. Pēkšņi durvis atvērās un koridorā iznāca Garibaldi. Aleksandrs un Ļevs neviļus atkāpās: Garibaldi bija tērpies zili sarkanā mundierī ar epoletēm, galvā viņam bija ķivere ar lielu spalvu pušķi. Burboņu armijas ģenerāļa mundieris!

— Kas te notiek? Kādēļ tu kliedz? — Garibaldi uzrunāja Dato, nepievērsdams uzmanību apmulsušajiem krieviem. Tā kā Dato neatbildēja, viņš, pavirši paskatījies uz to, sacīja: — Liec apturēt mašīnas. Lai izmet enkuru Talamonē. Man ir nepieciešams sastapties ar Orbetello cietokšņa komandantu.

— Klausos, ģenerāli!

Dato devās uz kāpnītēm, kas veda mašīnu telpā. Bet, projām ejot, viņš vēl uzmeta Aleksandram atriebības pilnu skatienu.

SIGNĀLS MIGLA

Noguruši un saniknoti no neauglīgajiem meklējumiem, no sadursmes ar Dato, mūsu draugi uzkāpa atkal klājā. Tur, tāpat kā pirmīt, bija karsti un saspiesti.

— Bet es jūs meklēju un meklēju, sinjori. Laiks pusdienot! — atskanēja zēniska balss, un viņu priekšā nostājās Lūka arvien vēl tikpat lieliskā izskatā un cieņas pilns.

Viņš aizveda abus klusā stūrītī aiz kuģa dūmeņa, kur komanda parasti saspēlēja uz kauliņiem vai šahu. Tur uz klāja dēļiem bija rūpīgi noklāts vecs maiss, uz kura atradās katliņš, pilns kūpošiem makaroniem.

— To no pavāra priekš jums dabūja sinjors Lo-renco, — Lūka godbijīgi norādīja uz makaroniem. — Ai, kā gan Lorenco māk saprasties ar visādiem cilvēkiem! — viņš jūsmīgi piebilda.

Tikai ieraugot makaronus, Aleksandrs un Ļevs sajuta, ka ir izsalkuši. Pa to laiku apklusa «Pjemontas» mašīnas. Varēja dzirdēt enkurķēdes žvadzoņu. Garibal-dieši blīvējās pie bortiem, raudzījās uz Sanstefano ostu un Orbetello cietokšņa sienu, kuras atradās turpat netālu. Nolaida laivu, tad vēl vienu. Vējiņš no krasta atnesa ziedošo olīvkoku smaržu. Saule sāka slīdēt zemāk. Kāds klusu spēlēja mandolīnu. Kuģis tikko jūtami šūpojās.

Atskrēja visu zinošais Valbacis. No kaut kurienes viņš bija jau uzzinājis, ka Garibaldi kara viltība esot izdevusies un vecais Orbetello cietokšņa kapteinis majors Džordžini, ieraudzījis spožo burboņu ģenerāli mundierī, esot izsniedzis «karaļa armijas vajadzībām» simttūkstoš patronu, trīs lauku lielgabalus un tūkstoš divsimt šāviņu.

— Nu, tagad mēs esam glābti! Tagad mēs vēl pakarosim! — rokas berzēdams, satraukts atkārtoja Valbacis.

Jaunā ziņa apskrēja visu kuģi. Ļaudis kļuva priecīgi, kāds visā balsī sāka vilkt dziesmu, viņam tūlīt pievienojās citi, bet tad pienāca Garibaldi pavēle ievērot klusumu: tepat tuvumā kreisēja ienaidnieka kuģi.

Atkal nožvadzēja enkura ķēde: «Pjemonta» devās tālāk.

Rieta debesis blāzmoja zeltainas, oranžas, zaļas, violetas, ūdens uzņēma sevī visas šīs krāsas, pazuda horizonta līnija, un likās, ka debesis un jūra ir viens vienīgs milzīgs kauss, pilns izkausēta šķidruma. Un pēkšņi ļoti strauji, gandrīz acīm nemanāmi, viss pārvilkās ar dūmaku, it kā ar pelniem. Krāsas kļuva nespodras, saules sarkanā ripa iekrita ūdenī. Un kaut kur no jūras dziļuma sāka celties migla. Tā kāpa augstāk un uzplūda viļņveidīgi — arvien biezāka, arvien blīvāka. Likās, ka «Pjemonta» iegrimst kādā stīgrā masā. «Lom-bardija», kas sekoja «Pjemontai», pēkšņi pavisam pazuda skatieniem. Viņu centās sasaukt, bet tā neatbildēja. Pamazām apklusa pat sarunas. Ļaudis saspringti raudzījās miglas aizsegā, kas ieskāva kuģi. Tik tumšs, ka dur vai acī, ne uguntiņas. «Pjemonta» virzījās uz priekšu grūdieniem, taustīdamās kā aklais. Ļevs un Aleksandrs ietinās apmetņos un piemetās kaut kur uz klāja, tomēr aizmigt nevarēja — arī viņiem bija pielipis vispārējais saspīlējums. Valbacis vēl pirms saulrieta bija devies uz kambīzi pie jaunā drauga — pavāra, bet Lūka atprasījās pie matrožiem. Viņš gribēja dabūt no tiem ziedi un galodu, lai uzasinātu un nospodrinātu savu lielisko zobenu.

Migla tagad bija tik blīva, ka šķita, to var sataustīt ar roku kā biezu aizkaru. Tikko cilvēks spēra soli sānis, tūlīt pazaudēja gan savu kaimiņu, gan arī priekšstatu, kur atrodas pats.

Nospodrinājis kubrikā savu dārgo zobenu, Lūka izlīda uz klāja un izbrīnā iesaucās, bet tomēr gāja meklēt savus sinjorus «ufficiale» (virsniekus). Un gandrīz tai pašā acumirklī viņš apmaldījās.

Te viņš uzmina kādām kājām un izbailēs atlēca atpakaļ, te uzgrūdās tauvu saišķiem vai kastēm. Reiz viņš tikko neiekrita jūrā, jo bija pārāk droši gājis uz priekšu, neredzēdams ne bortu, ne margas.

— Svētā madonna, kas tad tas? Sargā un paglāb mūs!

Lūkam kļuva baigi, kaut arī viņš ļoti labi zināja, ka visapkārt šai baltajā dūmakā sēž un guļ cilvēki, viņa draugi. Zēnam ienāca prātā, ka būs drošāk, ja viņš ies, turēdamies pie margām. Vismaz neievelsies jūrā.

Tā arī viņš izdarīja. Tomēr Lūka nebija pavirzījies uz priekšu pat dažus metrus, kad ieraudzīja kaut kur priekšā tikko saredzamu spožu punktiņu. Gaisma ātri pārvietojās te augstāk, te zemāk. Lūka nopriecājās: «Laikam laterna! Tas gan ir labi! Tūlīt palūgšu parādīt man gaismu un tad atradīšu savus sinjorus.» Viņš apņēmīgi devās gaismas virzienā, bet neskaidrais plan-kūms pēkšņi izgaisa. Ehē, nē, lūk, iemirdzējās no jauna .. . bet tagad atkal pazuda! «Tie nu gan ir brīnumi!» Lukaška sprieda pie sevis. «Kas tur ērmojas? Un kur šeit gadījusies laterna? Dienā es nevienu laternu nemanīju!» Tomēr viņš joprojām virzījās uz priekšu, stingri turēdamies pie reliņiem. Un pēkšņi Lūkam pie pašas sejas, viņu apžilbinādama, noplaiksnījās gaisma.

Lukaška pastiepa roku, bet tūlīt pat, skaļi sirdīdamies, atrāva to nost:

— Ak tu velns, kā tas dedzina!

Gaisma acumirklī nodzisa, un kāds neredzams cilvēks, ietinies no galvas līdz kājām apmetnī, uzsauca:

— Kas . . . kas šeit ir? Kas vajadzīgs? Kas noticis?!

— Tas esmu es, sinjor. Krievu sinjoru gaitnieks. Atvainojiet, es meklēju savus virsniekus, — Lūka apmulsis murmināja, pūzdams elpu uz apdedzinātajiem pirkstiem.

— Kāds velns tevi dīda? Ej uz savu vietu! — nikni sacīja neredzamais. — Tā kā tu šeit vairs nevazātos, dzirdi, tu smurguli!

Drosmi zaudējušais Lūka atkāpās. Viņš vēl ilgi klīda starp baltajiem miglas vāliem, kamēr uzdūrās saviem «ufficiale».

— Kur tu biji pazudis, Lukaška? — Aleksandrs viņam labsirdīgi apjautājās.

— Biju miglā apmaldījies, sinjor, — Lukaška atbildēja, purinādams roku, kas visu laiku dega kā ugunīs.

— Kas tavai rokai?

— Apdedzināju pie laternas, sinjor.

— Pie kādas laternas?

Lūkam nācās izstāstīt par saviem klaiņojumiem pa kuģi. Pavisam negaidīti stāsts par laternu un cilvēku, kurš tik rupji bija padzinis Lukašku, ieinteresēja virsniekus. Abi viņi apbēra puisēnu ar jautājumiem: kāds šis cilvēks izskatījies? Uz kura borta stāvējis? Kāda bijusi viņa balss? Lūkam bija žēl, ka viņš nevar izpatikt labajiem krieviem, bet viņš nebija redzējis ne šī cilvēka seju, ne viņa augumu. Bet balss? Nu, kā gan ir iespējams aprakstīt balsi? Pēc izrunas laikam romietis, bet balss viņam bijusi pavisam parasta.

— Ko jūs par to domājat, Ļev? — Aleksandrs satraukti jautāja. — Varbūt vajadzētu ziņot par to ģenerālim?

Ļevs atmeta ar roku:

— Ko jūs viņam teiksiet? Ka kāds cilvēks ar aizdedzinātu lukturi stāvējis pie borta? Bet varbūt, ka tas darīts pēc viņa paša pavēles. Un bez tam, ko gan jūs tur saskatāt aizdomīgu? Es, piemēram, esmu pārliecināts, ka kāds no matrožiem ir meklējis kaut ko un apgaismojis sev ceļu ar laternu.

— Ak, jūs jau visam atrodat izskaidrojumu! — Aleksandrs neapmierināts nomurmināja, bet uzstāt neuzstāja.

Šīs sarunas laikā jūrā pazudusī «Lombardija», kuru komandēja Biksio, pavisam lēni virzījās miglā uz priekšu. Kaut kur tai pašā miglā atradās arī ienaidnieka fregate. Biksio bija pavēlējis katram gadījumam nodzēst visas ugunis un apklusināt mašīnas. Tā drošāk varēja paslīdēt ienaidniekam garām. Stipri satrauktais Biksio pats stāvēja sardzē un centās ar skatienu izurbties cauri palsajam plīvuram, kas ietina kuģi.

Pēkšņi kaut kur tuvumā Biksio pamanīja lielu tumšu plankumu. Plankums tuvojās netveramā ātrumā. Cauri miglai pazibēja uguns.

— Zila gaisma! Tagad sarkana! Atkal zila! Ahā, tas ir burboņu kuģis! Tās ir viņu krāsas! Viņi mums signalizē, acīm redzot, uzskata par savējiem!

Tai pašā acumirklī Biksio atcerējās Garibaldi rīkojumu: «Sastopoties ar ienaidnieku, uzsāc kauju pirmais. Tūlīt sāc viņu abordēt.»

— Gatavoties kaujai! — viņš nokomandēja. — Ar pilnu tvaiku uz priekšu!

«Lombardija» traucās pretī signalizējošai fregatei. Volontieri sagatavojās, uzvilka gaiļus. Tūlīt, tūlīt dos komandu: «Uguni!» Vēl mirklis un būtu nodārdējis šāvienu troksnis, ar brīkšķi saskrietos kopā kuģi, dzirdētu ievainoto kliedzienus. Bet te pēkšņi no miglas atskanēja visiem labi pazīstamā balss:

— Ei, kapteini Biksio, kas tad tas? Vai tu taisies mūs noslīcināt?

— Galubardo! — volontieri izbrīnā izsaucās. — Pats Galubardo! Svētā madonna!

Satriektais Biksio nespēja pat atsaukties.

— Kapteini Biksio, kādēļ tu neatbildi? — Garibaldi viņam atkal uzsauca.

Biksio paņēma ruporu. No uztraukuma viņš bija gandrīz bez valodas.

— Es nesapratu jūsu signālus, ģenerāli, — viņš nogārdza, un rupors vēl pastiprināja viņa gārdzošo balsi. — Es domāju, ka manā priekšā atrodas ienaidnieka kuģis.

— Kādus signālus? Par ko tu runā, Biksio?

— Es runāju par zilajiem un sarkanajiem gaismas signāliem, kurus jūs mums devāt no kreisā borta.

Iestājās ilgs klusuma brīdis. Acīm redzot, Garibaldi pārdomāja to, ko tikko bija sacījis Biksio.

— Vai bez tevis vēl kāds redzēja šos signālus? — viņš jautāja.

— Redzēja visi, kas ar mani kopā stāvēja uz tiltiņa.

— Labi. Es noskaidrošu, kas tie bijuši par signāliem, — atkal atskanēja Garibaldi mierīgā balss. — Bet tu palaid mašīnas pilnā gaitā un turi kursu uz Maršalu.

— Tieši tā, ģenerāli!

«Pjemonta» un «Lombardija» atkal devās ceļā. Bet aiz «Pjemontas» kuģa dūmeņa, uz nelielā klāja laukumiņa norisinājās īsta drāma. Garibaldieša formā ģērbies mazais ganiņš valstījās pa grīdu, plēsa savas ogļu melnās sprogas un ar dūrēm iztriepa pa seju dusmu asaras.

— Atstājiet mani, sinjori, neaiztieciet mani, — viņš caur asarām dusmīgi teica abiem krieviem, kuri centās viņu nomierināt. — Ja gribat, lai man būtu vieglāk, tad sitiet mani kā kraupainu suni. Sitiet mani, sinjori, tad man kļūs vieglāk! Ak, es trīskārt nolādētais, es muļķa mūlis! Ko tagad par mani sacīs Lorenco? Ienaidnieks bija man rokā, viņš bija šeit, blakus, bet es nekā nesapratu! Šis nelietis gribēja, lai mūsu kuģi viens otru nogremdē, lai mēs visi noietu dibenā zivīm par barību, bet es, es, kašķainais ēzelis, nekā no tā nesapratu! Vai manu, vai manu!

Pēkšņi Lukaška pielēca kājās:

— Bet ko tad es šeit valstos?! Man taču tūlīt, šai pašā mirklī, jāskrien pie ģenerāļa, jāsaka viņam, ka redzēju, kā tas nelietis signalizēja! Lai ģenerālis dod pavēli pārmeklēt visu kuģi! Mēs nodevēju atradīsim!

Zēna vaimanas jau sāka piesaistīt uzmanību. Vairāki puiši pabāza galvas klusajā kaktiņā aiz dūmeņa.

— Kas par lietu? Ko šis ragaco tā brēc? Kas viņam lēcies?

— Apklusiniet viņu, — Mečņikovs sacīja Aleksandram krieviski. — Puika ar saviem kliedzieniem sacels kājās visu kuģi, bet tas, kurš signalizēja, pavisam mierīgi nozudīs. Ja mēs gribam viņu atrast, pagaidām vajag klusēt.

— Viņš ir šeit, viņš nekur nevarēja paslēpties! — Lukaška turpināja vaimanāt. — Es pateikšu! Es paziņošu ģenerālim ... — viņš aizrijās.

Aleksandra roka cieši aizspieda viņam muti.

— Puika sastrīdējies ar vienu no mūsu biedriem un grib iet pie ģenerāļa žēloties, — Mečņikovs pavēstīja garibaldiešiem. — Traki ķildīgs puika!

Bet Jesipovs, vēl visu laiku neatņemdams roku, paguva iečukstēt Lukaškam:

— Tūlīt apklusti! Tu esi muļķis. Atceries — tas ir kara noslēpums.

Izbrīnā ganiņa uzacis savilkās uz augšu.

SICĪLIJA

.

UZ SALAS

Pa Mesinas līci slīdēja viļņi, tumši zaļi kā pudeļu stikls. Ausa 11. maija rīts, garibaldiešu skatieniem atklājās Etnas cepure, un no zaļā ūdens iznira brūni dzeltenā Sicīlijas krastmala. Garibaldi bija izdevies piemānīt burboņus — tie uzglūnēja viņam jūrā, ceļā uz Sicīliju^ bet viņš bija spēji izmainījis kursu un devies uz Āfriku, pēc tam izdarījis asu pagriezienu uz ziemeļaustrumiem un tagad virzījās uz Sicīlijas ostu Maršalu.

Karaļa kuģi gan attapās, bet pārāk vēlu. «Stromboli» un «Amālijā» metās pakaļ garibaldiešiem, tomēr panākt tos viņiem izdevās tikai pie pašiem Sicīlijas krastiem. Tai laikā pie Marsalas reidā stāvēja divi angļu kuģi. Šie kuģi kavēja burboņiem atklāt uguni — viņi baidījās trāpīt angļiem un tādēļ lūdza angļu pavēlniecību aiziet un atbrīvot ostu. Angļu kapteiņi atbildēja, ka gaidot savus virsniekus, kuri aizbraukuši uz krastu, un projām neiešot, taču apsolīja ievērot stingru neitralitāti. .

Kamēr notika šīs sarunas, garibaldieši gluži mierīgi sāka izsēdināt brīvprātīgos krastā. Marsalas iedzīvotāji saskrēja krastmalā un skaļiem kliedzieniem apsveica savus atbrīvotājus. Viņi apskāva garibaldiešus, spieda viņiem rokās ziedus, ēdienu, vīnu.

«Nabadzīgie ļaudis saņēma mūs ar gavilēm un neslēptām simpātijām,» Garibaldi rakstīja par izcelšanos krastā. «Viņiem bija prātā vienīgi cildenā uzupurē-

šanās, varonības pilnais solis, ko uzņēmās saujiņa drosmīgu jauniešu, kas no tālienes bija ieradušies palīdzēt saviem brāļiem.»

Mečņikovs ar Jesipovu un Lūka ar Valbaci izkāpa krastā vieni no pirmajiem. Sirtori bija pavēlējis saviem vīriem sapulcēties pie zemās, baltās muitnīcas ēkas krastmalā. Volontieri steidzās ātrāk izkāpt krastā. Visi saprata, ka ienaidnieka kuģi kuru katru brīdi var sākt apšaudi. Garām mūsu draugiem, pa ceļam kozdams maizes gabalā, paskrēja Marko Monti. Viņš izskatījās ļoti satraukts.

— Nav vēl kaujās rūdījies, — lūkodamies viņam pakaļ, nosmējās Valbacis.

Aleksandrs un Lūka paraudzījās viens otrā un nodūra acis — abiem ienāca prātā, ka arī viņi nav vēl kaujās rūdīti, — kā gan viņi jutīsies kaujas ugunīs! Tomēr ilgi par to domāt viņiem neiznāca laika — no-granda lielgabali, un pirmais šāviņš no burboņu kuģa eksplodēja jūrā, sabangodams zaļo ūdeni.

— Nu, sper vēlreiz tādu pašu! — ierēcās Valbacis.

Un, gluži kā paklausīdami, šāviņi plīsa te uz mola, te

ostas ieejā, te atkal jūrā. Volontieru bari skrēja pa krastu. Aleksandrs aplūkoja katru — vai viņu vidū nav Lūcijas? Reiz viņam likās, ka viņš redz trauslu zēnu ar Lūcijas izbiedētām acīm. Aleksandrs metās viņam klāt, bet tas, izrādījās, tiešām bija zēns, pārbijies un apjucis. Ienaidnieka šāviņi nebija nevienu trāpījuši. Garibaldiešiem bija aizdomas, ka jūrnieki no burboņu kuģiem tīšām mērķēja garām, lai nenonāvētu savus brāļus itāliešus. «Pjemontu» ienaidnieks sagrāba tad, kad uz kuģa vairs nebija neviena kareivja. «Lombardija» uzskrēja uz sēkļa, un veltas bija ienaidnieka pūles izkustināt to no vietas. Apšaude pēkšņi norima.

Pārsteigtie volontieri saprata, ka abi ienaidnieka kuģi patlaban griežas apkārt un laikam gatavojas doties prom. Un tiešām burboņu komandieri, konstatējuši, ka apšaudei nav jēgas, nolēma pievienoties pārējai flotei.

— Iet projām! Viņi iet projām! — garibaldieši gavilēdami sauca.

Drīz abi ienaidnieka kuģi pazuda skatieniem. Garibaldi, izkāpis Sicīlijas krastā, deva uzsaukumu:

«Sicīlieši! Es atvedu jums saujiņu drosminieku, kuri paglābušies pēc Lombardijas kaujām. Mēs izdzirdām Sicīlijas varonīgo aicinājumu un esam klāt, esam kopā ar jums. Mēs vēlamies tikai vienu — atbrīvot tēvzemi! Būsim vienprātīgi, un tas mums nenāksies grūti.

Pie ieročiem! Kas neķersies pie ieročiem, tas ir vai nu nodevējs, vai gļēvulis! Lai neviens neatrunājas ar ieroču trūkumu — drosmīgo rokās ikviens ierocis ir labs. Pilsētas varas iestādes parūpēsies par sirmgalvju, sieviešu un bērnu likteni. Tātad — pie ieročiem! Lai Sicīlija atkal var parādīt pasaulei, kā drosmīga tauta atbrīvojas no saviem tirāniem!

Džuzepc Garibaldi»

Marsala ir skaista, maza pilsētiņa, tā koķeti apmetusies vienā no zeltainajām pludmalēm, kas stiepjas no Trapanas līdz Džidžentai. Jau senatnē nocietināta, kā gandrīz visas Sicīlijas pilsētas, tā saglabājusi mūrus un torņus vēl no viduslaikiem. Seit darināja slavenos Marsalas vīnus un krastmalā pacēlās angļu firmu tirdzniecības nami, kas izveda vīnus uz ārzemēm.

Vēl pirms garibaldiešu izcelšanās krastā vietējās iestādes pa telegrāfu ziņoja uz Trapanu, kur atradās liels burboņu garnizons, ka tuvojas sveši kuģi. Vēlāk viņi ziņoja, ka kuģi ienākuši ostā, ka no tiem kāpj laukā nezināmi ļaudis. Garibaldi laikam bija paredzējis, ka varas orgāni atkal telegrafēs. Tikko izkāpis uz cietzemes, viņš deva rīkojumu, lai sūta ļaudis ieņemt telegrāfa kantori.

Sirtori izsauca pie sevis Mečņikovu un Jesipovu, jo abi bija visizglītotākie un zināja vairākas svešvalodas. Ar viņiem kopā iet izlūdzās Valbacis un, protams, uzti-

camais Lūka. Četratā visi ātri devās augšup pa kalna ieliņu uz mazo telegrāfa kantora mājiņu, kuru viņiem parādīja kāds garāmgājējs marsalietis. Lukaška palēkdamies skrēja aiz virsniekiem, ar savu garo zobenu aizķerdams visus akmeņus un stabiņus uz ielas. Viņš bija sajūsmā — pirmoreiz mūžā viņš piedalījās īstā kara operācijā. (Aleksandrs bija paguvis viņam ieskaidrot, ka telegrāfa ieņemšana karā ir ļoti svarīgs pasākums.)

Zemajā, baltajā namiņā viss bija pamests likteņa varā. Burboņu telegrāfisti, acīm redzot, bija aizbēguši, steigā pat nepaspēdami aizslēgt telpu. Vējš brīvi staigāja vaļējās durvīs. Trīs pieaugušie turēja ieročus gatavībā un, raudzīdamies viņos, arī Lukaška izņēma zobenu no maksts un stingri satvēra tā rokturi. Bija pavisam kluss, tikai kaut kur mājas iekšienē klaudzināja automātiskais telegrāfs. Mečņikovs un viņa ceļabiedri pagrūda nākamās durvis. Tās atvērās bez trokšņa. Šī bija aparātu telpa. Telpā kāds stāvēja ar muguru pret ienācējiem un noliecies lasīja telegrāfa lenti, kas lēni slīdēja laukā no aparāta. Aleksandrs un Ļevs pazina Dato.

Laikam izdzirdis aizdomīgu troksni, Dato tajā pašā mirklī atgriezās un sastapās ar četriem acu pāriem, kuri cieši raudzījās uz viņu. Dato pasmīnēja un nesteigdamies sniedza Mečņikovam lenti ar punktiņiem un svītriņām.

— Lūk, Trapana jautā šejienes telegrāfistam, kas tie par svešiem kuģiem, kuri uzsākuši izsēdināšanu krastā. Pieprasa atbildi. Bet telegrāfists, acīm redzot, jau sen aizbēdzis.

Izdzirdis viņa skaidrās romiešu izloksnes pirmās skaņas, Lukaška notrīsēja un ar skatienu ieurbās Dato.

— Jums ir apbrīnojami vieglas kājas, kapteini Dato, — Mečņikovs piezīmēja nepiespiesti. — Mēs, lūk, tik tikko paguvām nokāpt no kuģa uz sauszemes, kāpām laukā zem ugunīm, bet jūs, izrādās, esat jau šeit un pat paspējāt iepazīties ar telegrammas saturu? Jūs pazīstat Morzes ābeci?

— Ļoti pavirši, — Dato atsaucās, uz Ļevu neskatīdamies. — Tāda veiklība kā man ir jebkuram karavīram, sinjor russo, tas taču skaidrs, ka vispirms jāieņem telegrāfs. Ja telegrāfista atbilde sasniegtu Trapanu, turienes karaspēks visdrīzākā laikā būtu šeit.

Kamēr noritēja šī saruna, Lūka, ieķēries Valbača piedurknē, satraukts čukstēja:

— Tas ir viņš! Tas ir cilvēks no miglas! Es pazinu viņu, pazinu pēc izrunas! Viņu vajag ņemt ciet, arestēt!

Valbacis ar pūlēm atbrīvoja piedurkni.

— Vai tu esi sajucis, puisi? — viņš neapmierināts nočukstēja. — Kāds cilvēks? No kādas miglas? Vai tu nepazīsti kapteini Dato — ģenerāļa uzticības personu, pulkveža Sirtori labo roku?

— Viņš ir nodevējs, nodevējs, — Lūka uzstāja, uztraukumā trīcēdams. — Viņš deva ienaidniekam jūrā savus signālus! Viņu vajag ņemt ciet!

Valbacis pārmetoši pārvilka viņam ar visiem pieciem pār seju.

— Atjēdzies! Nedzen velnu. Es tev saku — tas ir slavens virsnieks, pats ģenerālis Galubardo ciena viņu.

Lukaška izmisis palūkojās uz Aleksandru, bet tas bija tik ļoti aizņemts ar Dato novērošanu, ka nekā cita vairs neredzēja.

— Jums, acīm redzot, ir liela pieredze kara lietās, kapteini? — Mečņikovs pa to laiku runāja tālāk.

Mums, vienkāršajiem mirstīgajiem, vienmēr vajadzīgi priekšniecības rīkojumi, bet jūs jau pats visu sen esat sapratis un izdarījis. Es nemaz nebrīnos, ka jūs atzīmē un apbalvo jau kopš mūsu pirmajiem soļiem Sicīlijā.

— Es nekaroju dienesta pakāpju un apbalvojumu dēļ, — Dato norūca.

Mečņikovs pievērsās saviem ceļabiedriem:

— Laiks doties projām. Es domāju, ka jāatstāj kāds šeit telegrāfā. Varbūt palūgt pašu kapteini Dato. Bet mēs paziņosim komandierim, ka šeit atrodas uzticams cilvēks.

Dato acis mirkli iezibējās. Aleksandrs bija gatavs vai apzvērēt, ka šo spīdumu redzējis. Viņš izbrīnījies blenza Ļevā. «Neparko neiešu no šejienes prom,» viņš stūrgalvīgi nolēma. Taču Mečņikovs pēkšņi iesita sev pa pieri:

— Būtu pavisam aizmirsis! Ģenerālis Garibaldi taču pavēlēja mums palikt šeit uz vietas, kamēr ieradīsies vai nu viņš pats, vai pulkvedis Sirtori.

Viņš pievērsās Valbacim.

— Lorenco, mēs paliekam šeit, bet tu dodies pie pulkveža ar ziņojumu, ka mēs gaidām viņa tālākos rīkojumus.

Valbacis devās uz durvīm. Tai brīdī aparātu telpā ienāca Sirtori ar diviem kareivjiem.

Dato pasteidzās ziņot par Marsalas telegrāfista telegrammu un par atbildes pieprasījumu no Trapanas.

— Kas no jums šeit prot rīkoties ar aparātu? — viņu uzklausījis, jautāja Sirtori.

— Liekas, ka es varēšu kaut ko izdarīt, — Dato dzīvi atsaucās. — Mums karaskolā mācīja Morzes ābeci. Ko pavēlēsiet pārraidīt, pulkvedi?

— Vajadzēs atkal ielaisties viltībā, — Sirtori domīgi sacīja. — Tātad telegrafējiet viņiem:

«Nevajadzīga trauksme. Kuģi, kas ienākuši Marsalas ostā, pārved uz Maltu angļu rekrūšus.»

Mečņikovs, bet aiz viņa Aleksandrs un Lūka nepamanīti pievirzījās aparātam tuvāk. Punkts, svītra, atkal punkts. Mečņikova roka viegli uzgūlās Dato rokai.

— Piedodiet, sinjor kapteini, ka es iejaucos, bet man šķiet, ka jūs esat kaut ko sajaucis. Katrā gadījumā tas ir kaut kas pavisam cits nekā tas, ko diktē pulkvedis.

Dato atrāvās no aparāta. Viņa seja pietvīka.

— Jums nav tiesību iejaukties, — viņš uzbudināts sacīja. — Šis darbs ir uzdots man, un ja jūs pats šai lietā neesat kompetents ...

Lukaška un Aleksandrs pievirzījās tuvāk.

— Jūs maldāties, sinjor kapteini, — mierīgi atbildēja Mečņikovs. — Pavisam nesen esmu izgājis pilnu Morzes ābeces kursu. Un man ir tiesības prasīt...

— Tad lai pulkvedis diktē jums. Es eju prom un mazgāju rokas, — augstprātīgi izmeta Dato un ātri, ne uz vienu neskatīdamies, izgāja no aparātu telpas.

Lūka, iečukstējis kaut ko Aleksandram, metās Dato pakaļ. Mečņikovs pievērsās Sirtori:

— Atļaujiet sākt pārraidi?

— Sāciet, — pamāja pulkvedis, kas klusēdams bija vērojis notiekošo. — Liekas, jums ar kapteini Dato ir kaut kādi rēķini? Bet tagad nav īstais laiks šos rēķinus kārtot. Mums jāsteidzas.

Mečņikovs ļāva pulkvedim palikt tādās domās. Viņš veikli noklaudzināja vajadzīgo telegrammas tekstu un pārslēdzās uztveršanai. Pēkšņi viņš sāka jautri smieties.

— Kas noticis? Ko viņi jums atbildēja? — Sirtori jautāja ieinteresēts.

— Lūk, paraugieties pats, — Mečņikovs pasniedza Sirtori atšifrēto Trapanas atbildi.

— «Jūs esat kurls, akls, no vecuma prātā sajucis ēzelis», Sirtori skaļi lasīja. «Nākamo reizi pārbaudiet savus muļķīgos izgudrojumus labāk, citādi tas var jums slikti beigties!»

Arī pulkvedis smējās un, devis rīkojumu izsaukt pa telegrāfu sardzi, aizgāja. Kad volontieri ieradās un izvietojās aparātu telpā, arī Mečņikovs, Jesipovs un Valbacis izgāja no nelielā kantora un devās uz pilsētu. Pretimnācēji nepārtraukti svieda gaisā cepures un skaļi sveica garibaldiešus: «Lai dzīvo brīviba! Lai dzīvo Ga-ribaldi!» Tomēr uz sveicieniem atbildēja vienīgi Valbacis — abi viņa biedri bija sadrūmuši un domīgi.

— Dieva dēļ, Ļev, ko jūs vilcināties, ko jūs vēl gaidāt? — Aleksandrs uzbruka draugam, tikko viņi bija nonākuši kādā nolaistā dārziņā. — Tagad taču jūs, ceru, esat pārliecinājies par to, ka man ir taisnība. Ne jau velti es viņu kopš paša pirmā mirkļa turēju aizdomās. Tagad beidzot mēs viņu pārsteidzām nozieguma vietā! Ko viņš raidīja?

— Tur jau ir tā lieta, ka mēs viņu neesam pieķēruši, — Ļevs sarūgtināti atbildēja. — Un jūsu aizdomas vēl ne ar ko nav apstiprinājušās. Nekā noteikta viņš neraidīja. Tas bija tikai vārdu un zīmju virknējums, starp citu, pavisam nenozīmīgs. Iespējams, ka Dato tādā veidā gribēja novilcināt laiku, cerēja, ka paliks telegrāfā viens un tad varēs pārraidīt visu to, kas viņam vajadzīgs. Un varbūt, ka viņš nemaz nav nodevējs, bet vienkārši grib izcelties vadības priekšā, bet pats slikti pārzina telegrāfa ābeci. Kas viņu lai saprot, šo romieti?

— Nē, nē, es esmu pārliecināts par to, ka viņš ir viltīgs un bīstams nelietis! Dato ir nodevējs, tur nevar būt nekādu šaubu! — Aleksandrs dedzīgi sacīja.

— Ko jūs šeit runājat par kapteini Dato? — jautāja Valbacis, uztvēris svešajā valodā pazīstamo vārdu. — Viņš ir kaut ko izdarījis? Ko gan visi piesienas šim kapteinim! — viņš turpināja izbrīnījies. — Arī mūsu puišelis čukstēja man par viņu kaut ko, es pat īsti labi nesapratu, ko. — Viņš neizpratnē lūkojās uz abiem krieviem. — Jā, un uz kurieni tad aizkrēja mūsu Lūka?

— Uz medībām, — Aleksandrs dusmīgi atbildēja.

Viņš skaitās, domājot par to, ka Dato atkal izslīdējis.

Aleksandram bjia neskaidra nojausma, ka kreilis liktenīgā veidā iejaucas arī viņa paša dzīvē.

DATO GŪSTEKNE

Brēkdamas žagatas lidoja virs olīvkoku birzīm, noknābādamas kokiem pērnā gada augļus. Kalnu nogāzēs spirgti zaļoja vīnogulāji.

Rieta stundā, kad pilsēta ietinās vakara dūmakā, no lauka sāka atgriezties dienas darbā nogurušie ļaudis. Viņiem blakus smagi soļoja tikpat nomocītie vērši. Iestājās vakars, viss likās kluss un mierīgs, un tādēļ jo dīvaināks izskatījās pa ieliņu uz jūras pusi skrejošais zēns sarkanā kreklā. Viņš skrēja uz leju, cik jaudas, spiezdams pie sāna milzīgu zobenu. Ielas galā vēl tik tikko bija samanāms slaids cilvēka augums pelēki zaļā jakā. Šo cilvēku vai, pareizāk sakot, viņa muguru zēns neizlaida no acīm. Lūka skrēja, un viņa sirds, likās, dauzījās pašā kaklā. Tikai nepazaudēt «cilvēku no miglas»! Kurp viņš dodas? Ko darīs? Lūka bija klusībā nolēmis sekot Dato kaut vai līdz pasaules galam. Viņš atklās šī kapteiņa īsto seju, viņš visiem pierādīs, ka Dato miglā signalizēja «Lombardijai» un gatavoja sadursmi!

Priekšā baltoja priekšpilsētas zvejnieku mājeles un pavīdēja tumšā jūras mala. Likās, ka Dato dodas tieši uz šo zvejnieku rajonu. Lūka aizturēja elpu — tagad viņu no pelēki zaļās muguras vairs šķīra tikai daži soļi. Un pēkšņi, atsities pret kādu mājas izcilni, nošķinda nolādētais zobens. Dato uzreiz aši cirtās atpakaļ.

— Tu esi šeit? Ko tu šeit meklē, puišeli? Tevi sūtīja mani izspiegot? Runā! — viņš jau stāvēja Lūkam blakus un turēja viņu aiz krekla apkakles.

— Ko jūs sinjor, ufficiale! — Lukaška iegārdzās. — Mani... mani neviens nav sūtījis. Es ... es dzīvoju šeit, šajā mājā. — Un Lūka uz labu laimi norādīja uz pirmo balto mājiņu tuvumā.

— Tu šeit dzīvo? Vai tad tu esi šejienietis? — Dato šaubījās, tomēr atlaida savu tvērienu vaļīgāk.

Laikam gan viņam pat prātā nenāca, ka šis ir tas pats zēns, kuru viņš sastapa toreiz miglā.

— Protams, ka šejienietis. Šis ir mūsu pagalms, bet šeit... — taču Lukaška vēl nepaguva pabeigt savus iedvesmas pilnos melus: no mājiņas pagalma, uz kuru viņš norādīja, izskrēja liels suns un metās viņiem klāt. Svētā madonna! Lūk, tūlīt, šai pašā mirklī suns metīsies Lūkam virsū, sāks riet, un tad viss ir pagalam! «Cilvēks no miglas» viņu nožņaugs, un neviens nekad neuzzinās, ka Lūka ir gājis bojā, dzīdamies pakaļ nodevējam, ka viņš bijis īsts garibaldietis, īsts patriots.

Tas viss pavīdēja mazā ganiņa apziņā tai īsajā mirklī, kamēr suns traucās šurp. Suns redzēja, ka pieaugušais saķēris bērnu aiz apkakles, un sāka pieaugušo riet — neļaus jau zēnam darīt pāri! Lūka juta mitro purnu, kas piegrūdās viņam pie rokas. Ganiņš aizmiedza acis. Pēkšņi lielās suņa ķepas gulēja uz viņa krūtīm un karstā mēle laizīja Lūkas seju. Tai pašā mirklī Lūkas apkakle tika palaista vaļā.

— Tātad tas patiesi ir tavs suns? — Dato izbrīnījies noteica.

— Gerello! — iesaucās zēns. — Gerello, nāc šurp pie manis!

Uz mirkli zēns ieraudzīja suņa apmulsušās acis — suņa vārds, protams, bija pavisam citāds, bet, acīm redzot, suns sen nebija sajutis cilvēka glāstus, — tas sāka lēkāt zēnam apkārt un luncināja asti, visādi cenzdamies izrādīt zēnam savu pateicību un uzticību.

— Kādēļ tu suni esi nosaucis par Gerello? Tā taču sauc arī ģenerāļa suni, — Dato jautāja vēl vienmēr neticīgi.

— Es viņu tā arī nosaucu par godu Galubardo sunim, — Lūka tūlīt atģidās.

Viņš pagrozīja kaklu, lai pārliecinātos, vai tas vēl savā vietā, un visu laiku glaudīja savu glābēju.

— Jūs redzat, sinjor, kā viņš priecājas, ka esmu atkal mājās, — viņš piemetināja, lai būtu pārliecinošāk.

— Hm... redzu, — Dato pamāja. — Nu tā ir tava laime, puika, citādi es jau domāju ...

Ko īsti Dato bija domājis, to viņš nepateica. Nepievērsdams vairs Lūkam nekādu vērību, viņš atkal devās pa ielu lejup uz jūru. Lūka pagaidīja, kamēr «cilvēks no miglas» bija sasniedzis pietiekami lielu atstatumu, tad noraisīja savu slaveno zobenu, kas viņu bija nodevis, paslēpa to tamariska krūmā pie kādas sētas, ievēroja vietu un atkal, ko kājas nes, metās pakaļ Dato. Taču tagad ganiņš bija daudz uzmanīgāks — slēpās te aiz māju stūriem, te balkonu un nojumju tumšajā ēnā, ielīda kādās svešās durvīs un lūkojās pa tām laukā kā zvērēns. Dato bija jau izgājis cauri visam zvejnieku ciematam. Bija palikušas tikai divas vai trīs būdas pašā nomalē, pie jūras. Viņš pamazām palēnināja soli, un Lūka pamanīja, ka viņš nopētī būdas, it kā cenzdamies kaut ko atcerēties. Un tad viņš apstājās pie pašas pēdējās.

Slēģi šai būdai bija aizvērti, bet pa spraugām spīdēja gaisma. Dato piegāja pie durvīm un sāka rakņāties pa kabatām. «Meklē atslēgu,» Lūka uzminēja. «Lai tikai ieiet iekšā, gan jau es tad mācēšu izdibināt, kāpēc viņš šeit ieradies.» Domās viņš jau svinēja uzvaru, kad pēkšņi izdzirda aiz muguras skaļu šņākšanu. Zēns pagriezās atpakaļ: aiz muguras stāvēja lielais, pinkainais suns, mīlīgi luncinādams asti.

— Mājās, Gerello, mājās! Tūlīt ej projām! — Lūka iečukstējās, pilnīgi aizmirsis, ka šo vārdu pats tikko izdomājis.

Taču suns nemaz nedomāja iet projām. Viņš, acīm redzot, priecājās, ka ir atradis laipnu saimnieku, un ar visu savu izskatu rādīja, ka negrib viņu pamest.

— Ej projām no šejienes, es tev to pavēlu! — Lūka šņāca, draudēdams sunim ar dūri.

Tas neradīja nekādu iespaidu. Suns no viņa neatkāpās.

— Ek, izjauksi tu man visu, bet mani pašu iegrūdīsi nelaimē! — Lūka nostenējās.

Ko darīt? Piesiet suni ar jostu vai. nepieciešamības gadījumā, ar kaklautu pie kāda koka? Bet suns noteikti sāks kaukt un tūlīt nodos Luku. «Nē, acīm redzot, nāksies aizvest suni atpakaļ uz tā īsto māju,» Lūka izlēma. Tālumā noklaudzēja durvis. Tur Dato ar savu atslēgu atdarīja durvis un iegāja būdā. «Šo būdu es katrā ziņā mācēšu atrast», Lūka nodomāja. «Jācer, ka kapteinis neizies no turienes laukā, kamēr nebūšu atgriezies».

Ai, kādu sašutumu puisēns izjuta pret suni, kas visu atpakaļceļu lēkāja viņam apkārt un grasījās nolaizīt viņam seju!

— Es tevi būtu mīlējis, ļoti būtu mīlējis, bet citā, brīvākā laikā, — Lūka tam klusītiņām sacīja. — Tagad, tu saproti, ir karš, bet es esmu kareivis, un man ir ļoti maz laika. Nevaru es tagad ar tevi laizīties.

Likās, ka suns saprastu, ko bērns saka, — tas pašķielēja Lūkā melnām, gluži cilvēciskām acīm ar spilgtiem baltumiem un uzmanīgi klausījās. Lūka pieveda suni pie mājas, pie kuras tamariska krūmā bija paslēpis zobenu. Māja likās tukša un pamesta. Zēns ieveda suni pagalmā, vēlreiz noglaudīja tam galvu un pinkaino muguru, izgāja laukā un cieši aizvēra aiz sevis vārtiņus.

Kad viņš skriešus metās lejup uz jūru — viņam nopakaļ skanēja žēlabaina gaudošana: suns apraudāja šķiršanos, un ari Lūka jutās nelādzīgi — tik ļoti žēl bija atstāt jauno draugu.

Kad zēns atgriezās pie būdas, bija jau pilnīgi satumsis. Pa otrā stāva slēģiem lauzās laukā dreboša gaisma. Pie pašas būdas auga vecs olīvkoks. Lūka ar skatienu nomērīja tā augstumu. Ja uzrāptos, lūk, uz tā zara, droši vien būtu iespējams ielūkoties augšējā stāva istabā. Spraugas slēģos ir pietiekami platas, pa tām var visu ieraudzīt. Bet ja nu pēkšņi atveras logs vai arī Dato iznāk laukā? «Neko darīt, es taču esmu karā, bet karā visādi var gadīties,» Lūka pats sevi mierināja. Viņš uzmanīgi pielavījās pie olīvkoka, iespļāva rokās un viegli kā pērtiķis, ieķerdamies zaros, uzlīda augšā. Pašā augšā par laimi bija līks un ļoti parocīgs zars. Zēns iekārtojās uz tā kā krēslā. No šejienes pa spraugu slēģī viņš varēja redzēt nabadzīgu, balsinātu istabu ar vienkāršu koka galdu, uz kura dega viena vienīga pudelē iebāzta svece. Pie galda ar muguru pret zēnu stāvēja Dato. Viņš sarunājās, bet Lūka nevarēja redzēt, ar ko tieši — Dato mugura pilnīgi aizsedza sarunu biedru vai, pareizāk sakot, sarunu biedreni, jo, spriežot pēc balss, tā bija sieviete. Plānie slēģi ļāva sadzirdēt, kas istabā tika runāts.

— Šonakt es ar uzticamu cilvēku aizsūtīšu jūs uz Romu pie maniem radiem, — sacīja Dato. — Tur jūs mani gaidīsiet.

— Neiedrošinieties ar mani runāt tā, it kā jūs būtu mans vīrs, bet es — jūsu sieva! — atbildēja dusmu pilna sievietes balss. — Es neesmu jūsu sieva un nekad ari jūsu sieva nebūšu. Un nekur no šejienes prom iebraukšu.

— Nu, to mēs vēl redzēsim, — Dato aukstasinīgi atteica. — Es nevēlos, ka mana nākamā sieva paliek šeit, šai bandā... Jūs esat meitene, un jums jāuzvedas tā, kā pieklājas meitenei no labas ģimenes.

— Bandā?! Jūs teicāt «bandā»? — iekliedzās viņa sarunu biedre. — Vai jūs esat prātu zaudējis? Kā jūs drīkstat tādā vārdā nosaukt Garibaldi un viņa karavīrus? Un, ja jau mēs par to runājam, sinjor Enriko Dato, tad arī jūs taču esat šeit, šai «bandā»!

— Nu jā, nu jā, jums, protams, taisnība, es gribēju sacīt kaut ko pavisam citu, — Dato steidzoši viņu pārtrauca. — Jūs pati esat vainīga — pēc visiem šiem uztraukumiem, aiz bailēm par jums es pats vairs nesaprotu, ko runāju. Lūcija, saprotiet taču, jums tas jādara, jums noteikti jābrauc projām. Šī vieta nav piemērota jums. Pēc dažām dienām visi garibaldieši tiks sakauti, neviens nepaliks starp dzīvajiem. Arī pašu Garibaldi notvers, un viņu tad sagaida nāves sods. Jūs nedrīkstat šeit palikt, Lūcija!

— Kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka garibaldiešus sakaus? Kā jūs to zināt? — meitene nepadevās,

— Tas nav svarīgi, kā es to zinu, bet es zinu, zinu to pavisam droši, — Dato runāja kā drudzī. — Saprotiet, es neesmu to izdomājis.

— Tad jo vairāk man jāpaliek šeit, kopā ar viņiem,— meitene cieši noteica.

— Bet atcerieties, Lūcija, jums ir tēvs ...

— Mans tēvs sāktu mani nicināt, ja es pamestu mūsu draugus nelaimē! Kā viņš, tā arī es — mēs abi mīlam Garibaldi un savu Itāliju. Un tagad izbeigsim šo sarunu, Enriko. Jūs sameklējāt mani uz «Pjemontas», cilvēks, kuru jūs sūtījāt, ar viltu atveda mani uz šo māju. Man pateica, ka ievainots sinjors Aleksandrs, ka viņam nepieciešama palīdzība. Es atnācu šurp pārliecībā, ka viņš te guļ. Bet šeit mani visu dienu tur aiz atslēgas kā gūstekni, un tagad ierodaties jūs un cenšaties mani pārliecināt, lai pametu Garibaldi un viņa karavīrus!

Dato paraustīja plecus:

— Nu ko, es taču zināju, ka jūs var aizvest, vienalga, kurp, ja jums pateiks, ka šis krievs kaut kur guļ ievainots, šis nelaimīgais zaļknābis, kuru jūs mīlat. Es zināju ...

— Jā, mīlu un nemaz neslēpju, ka mīlu viņu! — Balss ietrīsējās asarās. — Un jūs nepiespiedīsiet mani braukt no šejienes projām, pamest viņu briesmu brīdī!

Iestājās ilgs klusums. Dato ar lakatu slaucīja pieri.

— Lūdziet dievu, Lūcija, lai es aizmirstu visu, ko jūs man tikko pateicāt, — viņš beidzot izgrūda. — Tas būs jūsu labā. Jūs kļūsiet mana sieva, tas ir izlemts. Līdz naktij jūs paliksiet šeit. Naktī atnāks jums pakaļ un nogādās jūs uz Romu. Tur jūs gaidīsiet mani. Esmu visu pateicis.

— Nē! Tas nenotiks! — meitene iekliedzās no visa spēka.

Dato viņā neklausījās. Viņš apkampa Lučiju un noskūpstīja. kaut gan viņa no visa spēka pretojās, un tad izskrēja no istabas

Tūlīt aiz loga kaut kas viegli atsitās pret zemi — tur Lūka nolēca no olīvkoka. Zēns tikko vēl paguva atlēkt būdas ēnā un nokrist uz mutes zemē. Nošķinda atslēga, pagriezta durvīs, un tad, tikko neuzkāpis virsū Lūkam, garām strauji aizsteidzās Dato.

Zēns tūdaļ grasījās mesties Dato pakaļ. Bet uzvarēja kārdinājums pārspēt Dato viltībā, sariebt viņam un izjaukt viņa plānus, taču galvenais bija — noklausītie svešās meitenes vārdi par to, ka viņa pazīst un mīl krievu sinjoru Alesandro. Lūka nogaidīja, kamēr tālumā izgaisa virsnieka soļi, un tikai tad piegāja pie būdas durvīm. Atslēga bija veca un sarūsējusi. Lūka klusiņām piegrabināja pie durvīm. Uz kāpnēm noklaudzēja papēži.

— Kas tur ir? — varēja dzirdēt izbijušos balsi.

— Tas esmu es, Lūka Skabioni, — zēns atbildēja.

— Kāds Skabioni? Es nevienu Skabioni nepazīstu, — meitene sacīja tikpat bailīgi kā iepriekš.

— Nu. kaut arī jūs mani nepazīstat, es tomēr esmu jūsu draugs, sinjorina, — Lūka dedzīgi čukstēja pie durvīm. — Jūs varat man ticēt, es zvēru pie sava aizstāvja, svētā Džovanni! Mani šurp sūtīja sinjors krievs, kuru jūs pazīstat. Es esmu viņa un sinjora Leones gaitnieks.

— Ko tu runā! Tevi sūtīja sinjors Alesandro? Vai tā ir patiesība? — meitene iesaucās. — Zvēri, ka tu nemelo!

— Zvēru pie savas mūžīgās dzīvošanas! — Lūka svinīgi sacīja. — Vai gribat izkļūt no šejienes laukā, sinjorina? Es jūs aizvedīšu pie sinjora Alesandro un viņa drauga.

— Kā gan lai es to negribētu! Bet es esmu šeit ieslēgta! — rūgti sacīja Dato gūstekne.

— To mēs tūlīt nokārtosim. Vai jums tur ir kāds āmurs, nu, kaut vai liela nūja?

— Tepat kaktā mētājas kaut kāds kaplis.

— Dodiet to šurp. Pamēģiniet pabāzt kapli zem durvīm.

Kaplis bija laimīgi ticis cauri. Divi trīs sitieni pa slēdzeni — un sarūsējušais aizslēgs nokrita. Durvis atvērās vaļā, un uz sliekšņa ar sveci rbkā parādījās pavisam jauns, tikai nedaudz vecāks par Luku, garibaldietis sarkanā kreklā un apaļā ungāru cepurītē. Lūka izberzēja acis:

— Ei, puisi, klausies, kur tad ir tā ragaca, tā meitene, kura nupat ar mani runāja?

Jaunais garibaldietis skaļi iesmējās:

— Izberzē acis, puišeli! Es taču esmu tā. Es pati.

— Melo! — Lūka bija samulsis.

— Skaties, ja netici.

Apaļā cepurīte noslīdēja no galvas, un vesels tumšu matu mākonis nokrita uz meitenes pleciem. Lūka sajūsmā paklakšķināja mēli:

— To es saprotu! Tas jums lieliski izdodas, sinjorina!

Viņš nopūta sveci.

— Bet tagad skriesim! Skriesim ātrāk pie sinjora Alesandro un sinjora Leones!

Bet meitene vilcinājās. Viņa atkal paslēpa sprogas zem cepurītes un aizdomīgi paraudzījās zēnā.

— Paklausies, bet vai viņš nebija tas, kas tevi sūtīja? Vai tas nebija Dato? Viņš taču ir tik viltīgs... — viņa nedroši nomurmināja. — Saki — uz kurieni tu mani vedīsi?

Lūka neizturēja, nolādējās.

— Potco Madonna! Ir gan posts ar tām meitenēm! Es taču zvērēju, sinjorina, zvērēju pie savas mūžīgās dzīvošanas. Sakiet ātrāk, kas man jādara, lai jūs man ticētu, citādi šis jūsu Dato, pielūko vien, vēl atgriezīsies, un tad mēs esam pagalam!

— Lūdzu, zvēri vēlreiz, ka tu patiešām pazīsti sinjoru

Alesandro un viņa draugu sinjoru Leone, —* meitene lūdza.

— Ek, kaut tevi! — Lūka sirdīgi nopurpināja. Taču tai pašā brīdī atjūdzās un pacēla abas rokas, sakrustoja pirkstus, noskūpstīja tos. — Zvēru pie svētā Džuzepes un Džovanni, zvēru pie paradīzes jaukumiem, lai es pārsprāgstu, lai mūžu mūžos neredzu savu miesīgo tēvu, lai es nobeidzos bez grēku nožēlošanas, lai es vairs nekustos no šīs vietas, lai es apaugu ar kraupi, lai . . . — Lūkam aizrāvās elpa, un viņš apklusa, domādams, kā vēl varētu zvērēt, lai meiteni pārliecinātu.

Bet tā pēkšņi skanigi iesmējās:

— Pietiek! Pietiek! Es ticu, ticu tev! Kā tevi sauc, puišeli?

— Es taču jums sacīju — Lūka Skabioni. Vai jūs varbūt atkal neticēsiet un iedomāsities, ka esmu sev šo vārdu izdomājis, un man atkal vajadzēs jums zvērēt? — ganiņš sašutis norūca. — Nu ko, nāksiet man līdzi?

— Iešu, iešu, Lūka Skabioni, pat skriešus skriešu! — meitene dedzīgi sacīja.

Un abi tūlīt straujiem soļiem devās pa ielu uz augšu.

Lūka atcerējās, ka septītās vienības sapulcēšanās ir nolikta pie vecā klostera vārtiem, pie izejas uz Kalata-fimi ceļa. Zēnam nebija ne jausmas, kur šis klosteris atrodas, bet viņš nolēma pajautāt to kādam pretimnācējam.

Bija jau pienākusi nakts, mēness lēja savu zilo gaismu pār kalniem, nosudraboja Etnas cepuri un iespraucās cauri stingri aizvērtajiem slēģiem mājās. Ielas bija klusas un tukšas.

Ejot garām pazīstamajam tamariska krūmam, Lūka iebāza tajā roku un izvilka savu zobenu. Viņš nolēma zobenu neapjozt, bet turēt tāpat rokā, lai tas viņu atkal nenodotu.

— Tas ir tavs? — Luči ja izbrīnījusies jautāja. — Kāpēc tu to šeit paslēpi?

— Kara noslēpums, — Lūka negribīgi nomurdēja, viņam nepatika savā kļūdā atzīties.

Pēkšņi aiz kaimiņu mājas vārtiem atskanēja žēlabaina gaudošana.

— Santo diavolone! Taču saoda mani! — sacīja Lūka liekulīgās dusmās.

īstenībā viņš bija sajūsmināts. Viņš pagrūda ar akmeni atbalstītos vārtus, laukā izskrēja pinkains suns un sāka griezties kā vilciņš. Vienā mirklī Lūkas seja un rokas bija nolaizītas, bet pašu viņu gandrīz vai nogāza zemē varenās suņa ķepas.

— Un tas arī ir tavs? — Lūcija brīnījās vēl vairāk.

— Un arī kara noslēpums?

Lūcijas balss skanēja zobgalīgi. Bet Lūka nepagodināja viņu ar atbildi. Viņš uzsvilpa sunim, un viņi turpināja ceļu trijatā.

— Kā sauc to tavu pinkaino nezvēru? — jautāja meitene.

Lūka kļuva neizsakāmi priecīgs. Lūk, tas ir īstais vārds!

— Un tā jau arī sauc — Irsuto-Pinkainis, — viņš paziņoja un uzsauca: — Irsuto, Irsuto, šurp!

Suns pieskrēja klāt un glaudās pie sava jaunā saimnieka kājām.

— Labs suns, gudrs, — Lūcija uzslavēja un ar to ieguva zēna labvēlību.

— Tātad jūs, sinjorina, tāpat kā es, esat aizlaidusies prom no mājas? — viņš jautāja, soļodams pa akmeņaino ceļu. — Jūs, var redzēt, esat īsts malacis! Nemaz nelīdzināties meitenei. Es taču dzirdēju, ko jūs tam Dato teicāt. Kad es to visu pastāstīšu saviem virsniekiem, tad arī viņi droši vien sacīs, ka jūs esat malacis.

— Ko-o?! Tu taisies visu stāstīt sinjoram Leone un ... un sinjoram Alesandro? — Luči ja izbijusies iesaucās.

— Tu taču esi prātu zaudējis!

Lūka izbrīnījies blenza meitenē:

— Nu kā tad citādi? Man taču jāziņo saviem virsniekiem, kur es biju un ko darīju. Es taču, tā teikt, biju izlūkos! — viņš lepni pamāja ar galvu.

— Jā, bet tas ... tas ... — apjukusi nomurmināja Lučija.

Pēkšņi viņi izdzirda zirgu pakavu dipoņu. Tuvojās kaut kādi jātnieki. Lūka saķēra meiteni aiz rokas un ievilka mājas ēnā. Abi viņi satraukti ieklausījās. Bet dipoņa nāca arvien tuvāk un tuvāk... Varēja jau saklausīt balsis. Pēkšņi Lūka palaida vaļā Lūcijas roku un uzskrēja uz ceļa. Viņam pakaļ, skaļi riedams, metās Irsuto.

— Tie ir mūsējie! — Lūka priecīgi iesaucās. — Mūsējie! Es dzirdu sinjoia Leones balsi! Droši vien arī sin-jors Alesandro ir kopā ar viņu!

Viņš sāka māt ar rokām. Irsuto riešana kļuva vēl skaļāka.

— Stāviet! Stāviet! Apstājieties! — Lūka kliedza.

Jātnieki (viņi bija divi) apturēja zirgus.

— Tu, Lukaška? — Ļevs un Aleksandrs izsaucās vienā balsī. — Kur tu biji pazudis, Lukaška?

Irsuto turpināja nevaldāmi riet, nebija iespējams sadzirdēt, ko mazais gaitnieks atbild.

— Apsauc taču to nolādēto suni! — Ļevs pameta ar roku. — Kur tas te uzradies?

Lūkam tikai ar grūtībām izdevās apklusināt pinkaino suni. Irsuto visu laiku šķielēja uz svešajiem virsniekiem, turpināja viņus apostīt — varbūt arī viņi ir ienaidnieki un grib darīt pāri viņa jaunajam saimniekam?

— Es šeit neesmu viens, ar mani kopā ir sinjorina Lūcija. Pazīstat tādu? — Lūka ņēmās skaidrot, kad beidzot bija iestājies klusums.

— Kā tev izdevās atrast Lučiju? — Aleksandrs kļuva priecīgs. — Kur tad viņa ir? Ved mūs ātrāk pie viņas.

— Viņa ir tepat, kopā ar mani.

Lūka pagriezās atpakaļ. Bet tur, kur tikko bija stāvējusi meitene, vairs neredzēja neviena.

KARAGĀJIENS

Nakti garibaldiešu «tūkstotis» pavadīja Maršalā. Daļa kareivju izvietojās kazarmās, daļa — ostas noliktavās, klosterī, vecās baznīcās, bet vairums atrada par labāku gulēt tieši uz zemes, zem klajas debess.

Naktī ziņa par to, ka ieradušies garibaldieši, izplatījās līdz pat visattālākajiem ciematiem, un no kalniem pie Galubardo sāka plūst arvien jauni un jauni volon-tieri. Gandrīz visi viņi bija apbruņoti, bet, ak vai, kas tie gan bija par ieročiem! Kaut kādas viduslaiku musketes, vecas kramenīcas, karabīnes un tēvutēvu pistoles, nūjas ar svina uzgaļiem, dunči un stileti, korsikāņu un kataloniešu naži, pat dakšas un kapļi. Katrs jaunatnācējs lepni rādīja savu apbruņojumu. Arī ietērps bija līdzvērtīgs ieročiem: sākot ar samta kamzoļiem un ziemišķādas biksēm līdz zemnieku lina krekliem un nodriskātām sandalēm. Tomēr ne pašus volontierus, ne Garibaldi tas nespēja samulsināt — lai tikai ļaudīm netrūkst labas gribas, ticības uzvarai un īstas dzimtenes mīlestības. Par kara zinātni un stratēģiju jaunie kareivji nebija pat dzirdējuši; neviens no viņiem nekad nebija piedalījies īstā kaujā. Tāpēc Garibaldi pavēlēja visus jaunatnācējus izvietot «tūkstoša» flangos un ar-jergardā — viņš gribēja pārbaudīt, kā šie improvizētie kareivji izturēsies, kad sastapsies ar burboņu regulāro karaspēku.

Sirtori vēl vakarā izdevās sadabūt vairākus zirgus. Daļu no viņiem iejūdza lielgabalos. Citus pulkvedis atdeva saviem virsniekiem. Arī Aleksandrs un Mečņi-kovs saņēma zirgus.

Aleksandram gadījās pazems, pinkains un ļoti paklausīgs zirdziņš, kuru viņš tūlīt tīri krieviski nosauca par «Kuprainīti», bet Ļevs noskatīja sev un dabūja nervozu, strauju auļotāju, vārdā «Lēcējs». Abiem draugiem tūlīt tai pašā vakarā gribējās pamēģināt ar jaunajiem zirgiem izjāt. Un tā gadījās, ka jau vēlā vakarā attālajā ieliņā, kas veda uz jūru, jaunie virsnieki sastapa savu mazo, pazudušo gaitnieku.

— Un kur tad ir Lučija? — Aleksandrs atkārtoja savu jautājumu.

Bet Lūka tikai griezās riņķī un kaut ko nesaprotami murmināja.

— Ko tu runā?

— Santo Džovanni! Santa madonna! Vai es to visu nosapņoju, vai tā varbūt ir burvība, — Lukaška čukstēja. — Tik tikko taču šī trakule bija šeit, man blakus, tikko es ar viņu runāju.

— Nu, kur tad viņa varēja palikt? Kur tu Lučiju atradi? Un kur ir kapteinis Dato, kam tu aizskrēji pakaļ? — abi draugi apbēra viņu ar jautājumiem.

Lūkam vajadzēja visos sīkumos ziņot sinjoriem virsniekiem, kur bijis un ko darījis pēc tam, kad no telegrāfa kantora aizskrējis Dato pakaļ.

Izdzirdis, ka Dato turējis Lučiju ieslēgtu zvejnieka būdā, Mečņikovs pamāja.

— Es jau toreiz uz «Pjemontas» biju pārliecināts par to, ka viņš zina, kur meitene slēpjas, — Ļevs sacīja. — Pie izcelšanās malā viņš taču bija pilnīgi mierīgs.

— Nē, tas nu gan ir nelietis — piespiest neaizsargātu meiteni kļūt par viņa sievu! — Aleksandrs iekaisa.

— Nu, nav jau viņa nemaz tik neaizsargāta, — Lūka iejaucās. — Būtu jūs dzirdējuši, kā viņa šņāca uz Dato, kā kliedza pilnā balsī: «Es mīlu sinjoru Alesandro! Es mīlu vienīgi viņu!»

Zirdziņš-Kuprainītis negaidīti salēcās un tik pēkšņi aiztrauca ar visu jātnieku prom no Mečņikova un Lūkas, it kā tos būtu aiznesis vējš.

— Ak tu 1-lops! — Aleksandrs rāja zirdziņu, kurš nemaz nebija vainīgs, un likās pilnīgi aizrāvies ar šo nodarbošanos. — Gan jau es tevi piespiedīšu klausīt!

— Neduriet viņam no visa spēka piešus, — Ļevs mierīgi deva padomu. Tad viņš pievērsās Lukaškam: — Tātad, līdzko tu biji izpestījis sinjorinu, tu viņu vedi šurp pie mums?

— Nu jā, kur tad citur? — Lūka brīnījās. — Viņa taču pati to vēlējās. Bet, kad pateicu, ka par visu ziņošu jums, viņa pēkšņi iesaucās: «Tu esi prātu zaudējis! Tu esi prātu zaudējis!» Un tad tūlīt piejājāt jūs. Es saku: «Tie ir mūsējie!» Piesteidzos pie jums, bet viņa pēkšņi ņem un aizbēg! Un, ko viņai vajadzēja, nevaru saprast. Tāda aušīga meitene, — Lūka nobeidza savu stāstu.

— Nu tagad, liekas, viss ir skaidrs. Vismaz man, — Ļevs pašķielēja uz Aleksandru. — Bet jums, mans draugs?

— Jā, jā, protams, — Aleksandrs nomurmināja, vēl visu laiku noņemdamies ar Kuprainlti. — Bet vai mums nav laiks griezties atpakaļ, Ļev? Mūs taču droši vien gaida?

— Ir laiks. — Mečņikovs pasauca Luku. — Sēdies seglos, Pasaules Pēdudzinēj, vai nu pie manis, vai arī pie sinjora Alesandro. Ak tu Pēdudzinēj, palaidis esi gan sinjorinu, gan kapteini Dato! Un viss tāpēc, ka dzinies vienā reizē diviem zaķiem pakaļ, — viņš piebilda pārmetoši.

Samulsušais Lukaška ieskatīja par labāku rausties uz Kuprainīša, pēc iespējas tālāk no bargā kapteiņa Leones. Jātnieki devās atpakaļ uz pilsētu, uz seno katoļu klosteri, kura pagalmā bija izvietojusies Sirtori vienība.

Tur jau dega ugunskuri, un Valbacis bija paspējis uzvārīt veselu katliņu nez kur sadabūtas kafijas. Ilgi viņš gaidīja savus krievu draugus, bet tad viņu pieveica snaudiens, un viņš izstiepās tieši uz zemes, palicis pagalvī karavīra somu. Šeit, pagalma stūrī pie vecajiem mūriem, viņu tad atrada atgriezušies jātnieki un Lūka. Lukaška, uz ātru roku kaut ko uzkodis, pasauca pie sevis Irsuto, kas aizdomīgi apostīja visus kaimiņus, un, piespiedies pie Valbača, tajā pašā mirklī aizmiga. Suns apgūlās pie ugunskura, nopūtās vairākas reizes kā noguris cilvēks un arī aizmiga. Negulēja vienīgi abi draugi. Mečņikovs, parakņājies somā, izņēma ceļojuma albumu un atlocīja to vaļā, sagatavodamies «uz karstām pēdām» iezīmēt tajā savus iespaidus par ekspedīcijas sākumu. Albumiņš atvērās tajā vietā, kur bija peizāža ar mājiņu, ko Ļevs ziemā bija rādījis saviem draugiem studentiem Vasilija salā. Tagad, aplūkodams šo zīmējumu, viņš atcerējās Jaungada vakaru, Natašu Osmolovsku un savus toreizējos sapņus par komūnu Itālijā. Cik daudz ūdeņu jau aiztecējis kopš tā ziemas vakara! Vai gan šim Sicīlijas klosterim ir kāds sakars ar brāļiem Drjominiem, ar Natašu, ar visu to, par ko toreiz sapņoja Mečņikovs! Kas varēja paredzēt, ka maija sākumā viņi abi ar Jesipovu sarkanos garibal-diešu kreklos gulēs pie ugunskura blakus puišiem, kuri nākuši atbrīvot Sicīliju! Mečņikovs strauji pāršķīra lappusi ar mājiņu, izņēma zīmuli un sāka veikli zīmēt savu kaimiņu raksturīgās, bārdainās sejas.

Aleksandrs negulēja. Viņš, kā vienmēr, domāja par «Eņģeli-Cīnītāju». Nekad Aleksandrs vēl tik skaidri nebija sajutis, cik nopietna un cildena ir viņa mīlestība. Tiesa, šī mīlestība vienā mirklī bija padarījusi viņu vecāku, uzreiz pārcēlusi no bērnības brieduma gados, bija prasījusi vīrišķību, gribasspēku, pacietību. Bet viņam bija ļoti laimējies — sieviete, kuru viņš iemīlējis, cīnās par to pašu brīvības ideju, domā un jūt tāpat kā viņš. Aleksandrs var viņai uzticēties, dalīties visā, kas viņu satrauc, var paklausīt viņas norādījumiem. Viņa būs lepna, ja Aleksandram izdosies šeit kaut ko paveikt Itālijas labā, viņa taču pati svētīja Aleksandru šim ceļam . . .

Aleksandrs pievēra acis un mēģināja iztēloties, kāda bija viņas sejas izteiksme tajā mirklī. Cik viegli un daiļi bija pacēlusies viņas roka. Un lente. . . Aleksandrs pieskārās zilajai lentei, kas viņam bija apsieta ap kaklu kaklauta vietā. Tas ir viņa talismans, tas pasargās Aleksandru no lodēm un visādām nelaimēm. Un atkal Aleksandrs atcerējās braucienu uz Sanmikeles cietumu, Aleksandras Nikolajevnas balsi, viņas «ģīboni» un šķelmīgos čukstus: «Vārdabrāli, nesabojājiet cepurīti.» Ai mīļā, mīļā! . . .

Pats nemanot, Aleksandrs sāka domāt par Lučiju. Meitene, protams, tagad ir pārliecināta, ka Lūka atklājis viņas noslēpumu, un vairīsies ar Aleksandru sastapties. Nabaga, nabaga Lučija, arī viņa sirgst ar mīlestību, ar tikpat bezcerīgu mīlestību . ..

Volontierus uzmodināja griezīgas raga skaņas. Sāka aust gaisma.

Diena solījās būt tveicīga — rožainie mākoņi izkusa palsi zeltainajās debesīs. Kūpēja vulkāns, un likās, ka arī no tā nāk karsta, svelmīga elpa. Pēc Biksio, Karini un Sirtori pavēles garibaldiešu vienības steidzīgi stājās ierindā. Atskanēja jauns signāls, un tumšā, putekļos tītā kolona sāka virzīties pa ceļu uz Kalatafimi.

Garibaldi karaspēkā bija visdažādākās nacionalitātes: ungāri, angļi, arābi, franči un mums jau pazīstamie krievi. Artilērija sastāvēja no četriem lielgabaliem, kurus vilka zirgi, bet kavalērija — no duča jātnieku. No kalniem un ielejas sāka pienākt brīvprātīgie izlūki. Viņi stāstīja, ka burboņi pamazām savelkot savu karaspēku pie Kalatafimi, bet atsevišķas burboņu vienības klīstot visās malās un katru brīdi varot sagaidīt sastapšanos un sadursmes ar ienaidnieku.

Ceļš veda kalnā arvien augstāk un stāvāk, saule dedzināja kā caur lupu, no ādas maisiem un blašķēm bija izdzerts viss ūdens. Volontieri aplaizīja izkaltušās lūpas, visi elpoja smagi, visiem kājas bija atdauzītas. Beidzot kļuva redzama Rambingallo pilsētiņa, tika izziņota atpūta.

Pa ceļam Valbacim izdevās parunāties ar Marko Monti, kas šeit apkārtnē pazina katru bedri, katru taciņu. Vai tuvumā ir iespējams atrast ūdeni? Jā, ūdens ir tepat netālu gravā, bet klīstot baumas, ka tieši tur, tajā pusē, esot slēpnī apmetušies burboņi. Runājot, ka arī Rambingallo pilsētā redzēts ienaidnieks. Bīstami, ļoti bīstami!

Valbacis palūkojās uz ļaudīm visapkārt, uz svelmē izmocītajām sejām, uz tumšajām, sausajām lūpām. Viņš piegāja pie Mečņikova, kas vadāja Lēcēju. Zirga zeltainā spalva no sviedriem bija kļuvusi tumša. Ļevs ar zāles kušķīti slaucīja putas no zirga purna.

— Gribu jums, sinjor Leone, palūgt zirdziņu uz neilgu laiku, — iesāka Valbacis. — Iedosiet?

— Kurp tu gribi doties, Lorenco?

— Gribu aizjāt pēc ūdens, piepildīt maisus. Tepat netālu gravā, stāsta, esot avots.

— Gravā? Bet tajā pusē izlūki redzējuši stāvam ienaidnieka kordonus. Protams, kaut arī zirgs ir noguris, es tev to došu, Valbaci, bet vai ir vērts?

— Ir vērts, — apņēmīgi atbildēja Lorenco. Viņš izņēma Mečņikovam no rokas Lēcēja pavadu un viegli ielēca seglos. — Uz drīzu redzēšanos, sinjor Leone! Gaidiet mani ar ūdentiņu.

Vārds «ūdentiņš» sakairināja slāpes arī pašam Valbacim. Arī viņam rīkle bija gluži izkaltusi, bet līdz avotam, kā Monti bija teicis, kilometru desmit, ne mazāk. Valbacis devās kalnos. Lūk, aiz tā divkuprainā kalna ir jābūt gravai, kurā tek avots. Lorenco jau iepriekš priecājās par to, kā viņš metīsies pie skaidrās, ledainās, dzirkstošās strūklas, kā dzers un dzers un kā pēc tanī atvedīs pilnus maisus biedriem. Kalnā, tikai augstāk kalnā ... Lūk, divkuprainais jau tepat blakus. Lēcējs sāk ausīties, grozīt galvu, acīm redzot, arī sajūt ūdeni tuvumā, arī viņu taču moka slāpes. Vēl mazliet jāpiespiežas, vēl — un tad Valbacis ir jau divkuprainajā kalnā, ir jau pie gravas malas. Bet pēkšņi viņa roka instinktīvi parauj pavadu: gravā pie paša avota bur-boņu zaldāts, gulēdams uz mutes zemē, alkatīgi dzer ūdeni. Blakus zaldātam zemē iesprausta viņa «henri-martini» — jauna angļu šautene. Valbacis acumirklī satver pistoli. Par vēlu! Viņa ēna krīt uz zaldātu, tas paceļ galvu un ierauga Lorenco. Apgriezt zirgu, auļot projām? Bet burbonis noteikti laidīs viņam lodi pakaļ. Un tik ļoti gribas dzert, tik nepieciešams aizvest biedriem ūdeni! ...

Ilgi nedomādams, Valbacis nolēca no zirga un nokāpa lejā gravā pie avota. Kareivis noslaucīja lūpas — viņam pat prātā neienāca, ka cilvēks vecajā alpu strēlnieka mundierī ir ienaidnieks: Valbacis bija tik nepiespiesti mierīgs.

— Esi sveicināts, draugs! — viņš sacīja.

— Sveiks. Arī dzert sagribējies? Ir gan karstums! Dzer, brāl, šeit ūdentiņš lielisks, — burbonis atsaucās.

Valbacis neatbildēja un metās pie ūdens. Dzert, dzert, bet pēc tam lai notiek kas notikdams! Viņš rija un atkal rija ledaino ūdeni, bet tad, juzdams, ka vairāk neiet iekšā, atcerējās Lēcēju, atcerējās visus maisus.

— Jāparūpējas arī par citiem, — viņš sacīja kareivim.

Bet tas jau sakārtoja mugursomu, paņēma rokā šauteni un sāka pamazām rausties laukā no gravas. Valbacis panāca viņu.

— Vai negribi sēsties uz mana zirga? Tu, kā redzu, esi pamatīgi noguris, bet man jau apnicis kratīties seglos, — viņš sacīja tikpat brīvi.

— Nu, nē, paldies. Es esmu vecs kājnieks, neesmu pie zirgiem pieradis, — zaldāts atteica.

— Nu, kā gribi. Tad dod kaut vai savu mugursomu un šauteni, es tās aizvedīšu. Tad tev tomēr būs vieglāk.

— Tā ir pavisam cita lieta, par to liels paldies! — sacīja kājnieks un atdeva Valbacim savu šauteni un mugursomu.

Lorenco jāja soļos blakus zaldātam. Tad tikpat nesteidzīgi attaisīja mugursomu, izņēma no tās patronas un sāka pielādēt šauteni.

— Ko tu dari, stulbeni? — zaldāts izbijās.

— Lūk, ko, — Valbacis pagrieza stobru pret bur-boni. — Nu, draugs, griezies atpakaļ, tu ej aplamā virzienā.

— Kā — aplamā virzienā, muļķi tu tāds? — burbonis noskaitās. — Tur aiz pakalna taču stāv mūsējie! Vai tu akls esi kļuvis, vai?

Lorenco vēl vienmēr turēja stobru viņam pievērstu.

— Ja neiesi uz turieni, kurp es tev likšu, pielūdz svēto madonnu, neredzēt tev vairs savus vecākus! — Valbacis aukstasinīgi noklikšķināja gaili.

— Tātad tu neesi vis mūsējais, bet no tiem ... no Galubardo bandītiem! — zaldāts apstulbis sacīja un sāka lādēties: — Ak, es ēzelis! Ak, es stulbais bifelis! Pakārt mani būtu vēl par maz! Tā iekrist! Tik muļķīgi iekrist bandītam ķetnās!

— Par sevi tu taisnību runā, — Valbacis viņam piebalsoja, — bet, ja nebeigsi mūs saukāt par bandītiem, mēs tevi nometnē tā pacienāsim, ka priecīgs vis nebūsi!

Zaldāts turpināja lādēties, bet tagad gan tikai pats uz sevi. Tā, viens uzjautrinādamies, otrs plosīdamies, viņi abi maz pamazām tuvojās garibaldiešu nometnei. Sāka jau krēslot, violeta dūmaka pacēlās virs kalniem, padarīdama neskaidras to kontūras. Pēkšņi Lēcējs sāka ausīties un apstājās, kā zemē ieaudzis, blenzdams uz krūmiem pie ceļa.

— Stāt! Kas tur nāk? — Valbacis klusu jautāja, katram gadījumam turēdams šauteni gatavībā.

Krūmi pie ceļa iečabējās, un Valbača priekšā iznira jātnieks uz melna zirga.

— Ak, tas esat jūs, kapteini Dato, — Valbacis pazina virsnieku. — Bet es jau domāju, ka kāds no karaļa kareivjiem. Līdz mūsu nometnei taču krietns gabals.

— Kas tas par cilvēku tev līdz? Un no kurienes tu jāj? — Dato pieliecās seglos un aplūkoja gūstekni.

— Saņēmu, lūk, «mēli», vedu viņu pie mūsējiem, lai komandieris nopratina, — Valbacis lepni sacīja. Viņš īsi noziņoja, kādi ir lietas apstākļi, un apklusa pārliecībā, ka tūlīt dzirdēs uzslavu.

Tomēr Dato nevis uzslavēja Lorenco par veiklību, bet pēkšņi uzbruka viņam ar pārmetumiem:

— Kas tev atļāva aiziet no nometnes, tuvoties ienaidnieka pozīcijām? Kas tā par patvaļu? Es tevi arestēšu!

Pārsteigtais Valbacis nomurmināja:

— Es taču gribēju biedrus padzirdināt. Mums nebija ne piliena ūdens, un tad man kapteinis Mečņikovs iedeva zirgu . . .

— Kapteinis Mečņikovs nav komandieris, — Dato atcirta tikpat bargi. — Tu aizjāji bez atļaujas un par to atbildēsi. Bet to gūstekni es pats nopratināšu. — Viņš piejāja pie burboņu kareivja.

— Seko man!

Valbacis pēkšņi atcerējās Lūkas čukstus, Dato dīvaino uzvedību telegrāfā. Viņš apņēmīgi aizšķērsoja ceļu gūsteknim.

— Lai sinjors kapteinis mani atvaino, bet man šis puisis jānogādā nometnē, pie pulkveža. Pulkvedis tad pats izlems, ko ar viņu darīt.

— Ko? Tu neklausi virsnieka pavēli?! — Dato kļuva galīgi nikns. — Vai tu arī zini to, ka ģenerālis Garibaldi tādus kā tevi nošauj!

— Mūsu ģenerālis cīnījās ar tādiem kā es jau pie Komo, — Valbacis klusu pateica. — Atvainojiet, kapteini, taču es gūstekni aizvedīšu uz nometni, bet tur jūs varēsiet par mani žēloties priekšniecībai.

Likās, ka šie vārdi atgriež Dato īstenībā. Viņš paraustīja plecus.

— Par patvarīgu prombūtni tu visādā ziņā atbildēsi.

Bet gūstekni es tev atļauju aizvest uz nometni un nodot pulkvedim.

Viņš iespieda zirgam piešus sānos, un tas ieleca krūmu biezoknī.

— Ir gan man tava atļauja ļoti vajadzīga! Mēs vēl palūkosimies, kas tu pats esi par putnu, — Valbacis norūca viņam nopakaļ.

Bez turpmākiem piedzīvojumiem viņš aizgadaja savu laupījumu uz nometni. Ai, cik daudz šeit bija joku, smieklu, asprātību, kad garibaldieši uzzināja, kādā ceļa Lorenco dabūjis «mēli»! Tas tika pastāstīts arī Gari-baldi, un viņš tūlīt deva rīkojumu apbalvot drosminieku ar sudraba medaļu. Nekāds sods par patvaļīgu aiziešanu, protams, netika pat pieminēts. Lorenco staigaja pa nometni ar savu medaļu un jutās kā varonis. Viņam ļoti gribējās sastapt Dato, padižoties viņa priekšā ar medaļu, pakaitināt viņu. Bet Dato viņš tā arī nesatika.

KAUJA

Sicīlijā arvien spēcīgāk uzliesmoja tautas revolūcija. Mazajās pilsētiņās garibaldiešus sagaidīja ar zvanu skaņām un ovācijām. «Tūkstotim» palīgā saplūda arvien jauni un jauni partizāņi, kurus komandēja pazīstami Sicīlijas patrioti. Sešsimt partizāņu Kapolas vadībā atnāca pie garibaldiešiem no Sandžuliano kalniem, kur tie bija slēpušies no valdības karaspēka. Ieradās vēl simt cilvēku franciskāņu mūka fra Pantaleone vadībā. Arī atnācējiem patronu bija maz, bet ieroči pavisam aizvēsturiski, taču paši ļaudis nebaidījās ne no kā un bija gatavi līdz galam cīnīties par savu brīvību.

Garibaldi nolēma doties uz Palermo. Partizaņi paziņoja, ka Sanmartino augstienes, Palermo tuvuma, atrodas sicīliešu patriotu vadoņa Rozalino Pilo rokas. Bez tam vēl daudzas citas atsevišķas vienības slēpjoties kalnos un gaidot tikai signālu, lai dotos cīņā.

«Mēle» — burboņu zaldāts, kuru tik veikli bija saņēmis ciet Lorenco Valbacis, nopratināšanā atklaja, ka burboņu valdība raida pret Garibaldi ģenerāļa Landi regulāro armiju. Landi rīcībā ir piectūkstoš kājnieku, četri lielgabali un vesela kavalēristu daļa. Pašreiz pie Kalatafimi ceļot baterijas un nocietinājumus, un Landi esot ieņēmis izdevīgas pozīcijas — kalnu, kas paceļas pār ceļiem uz Palermo un Trapani.

— Mūsējie ļoti labi zina, ka jūs esat mazākumā, ka jums nav gandrīz nekādu ieroču, — lielīgi sacīja gūsteknis. — Mūsu komandierim pat zināms, ka jums ir tikai divi lielgabali.

— Kā tad viņš to var zināt? — jautāja Sirtori, kas vadīja nopratināšanu.

Burboņu zaldāts viltīgi iesmējās:

— Acīm redzot, kāds no jūsējiem to mums paziņojis.

— Mums nodevēju nav. Tu vienkārši esi nelietīgs melis! — aizsvilās Sirtori, tomēr ieskatīja par vajadzīgu paziņot to Garibaldi.

Ģenerāļa seja satumsa. Nodevība? Nodevība šeit, viņa brīvības armijā?!

Viņš sacīja:

— Es domāju tāpat kā tu, ka šis kareivis melo. Taču tagad mēs ļaudis novērosim, un, ja es atklāšu nodevību ...

Garibaldi neizteica līdz galam. Bet visi zināja, cik nežēlīgs ģenerālis ir pret nodevējiem.

Pati senās saracēņu pilsētas Kalatafimi atrašanās vieta kalnos deva ienaidniekam vērā ņemamas priekšrocības: visa apkārtne bija tālu pārredzama, un gari-baldiešiem nāktos cīnīties ļoti neizdevīgos apstākļos. To zināja ne tikai Garibaldi un viņa karavadoņi, bet pat visjaunākais no volontieriem. Apmešanās vietās jaunatne apstāja Valbaci un Marko Monti, kuri bija vietējie.

— Vai patiesi mums neizdosies ieņemt Kalatafimi? Vai tiešām nāksies atgriezties tukšā? Tā taču būtu izgāšanās, negods!

— To tu met laukā no galvas, — Valbacis ikvienam sacīja. — Atceries, ka mums ir tikai divi ceļi — uzvara vai nāve.

Mečņikovs un Jesipovs gāja savas septītās vienības pirmajās rindās. Sirtori, kas bija paturējis sev kaut kādu nožēlojamu ādinieku un savā melnajā apģērbā atgādināja nevis virsnieku, bet gan garīdznieku, sacīja viņiem, ka sagaidāma karsta cīņa, un Aleksandrs nepacietībā gaidīja pirmo kauju.

Mečņikovs nemierīgi lūkojās uz savu jauno draugu. Ar Aleksandru pārgājiena laikā notika dīvainas lietas — reiz, kad Aleksandrs jāja pa kalnu taku, kāds liels akmens novēlās no kalna virsotnes un tik tikko nenosita viņu. Citu reizi, kad pa šauru dzegu bija jā-pārkļūst pāri aizai, Aleksandrs nejauši uzgāja zem sava Zirdziņa-Kuprainīša segliem asus, durošus balt-dadžus — ja viņš pēkšņi būtu ielēcis seglos, Kuprainītis no sāpēm saslietos uz pakaļkājām un nomestu jātnieku aizā. Protams, tas viss varēja būt nejauša sagadīšanās, bet Mečņikovs klusībā bija nolēmis turēt acis vaļā un censties būt vienmēr drauga tuvumā.

Aiz Aleksandra, stingri ieķēries seglos, svinīgi sēdēja Lūka, bet blakus sīkā suņa riksītī tecēja Irsuto-Pinkai-nis. Suns tā arī nebija atstājis puisēnu, un virsnieki atļāva Lūkam ņemt viņu līdzi karagājienā. Visa vienība izturējās pret Irsuto ļoti laipni, un atpūtas vietās viņam tika laba tiesa siera un maizes gabalu. Irsuto izrādījās ne tikai gudrs, bet arī atminīgs. Kādā no apmešanās vietām, kad Pinkainis košļāja garoziņu, ko kāds bija nometis, viņš pēkšņi, pametis to, sāka ausīties un nikni ierūcās.

— Ko tu, ko tu, Irsuto? Atjēdzies, tas taču ir mūsu ģenerālis! — Lūka iečukstēja viņam pinkainajā ausī. — Tu nedrīksti rūkt ne uz viņu, ne arī uz viņa suni, vai dzirdi?!

Tomēr Irsuto rūca arvien negantāk. Spalva uz viņa muguras sacēlās, zobus atņirdzis, viņš centās izrauties no rokām Lūkam, kas bija ieķēries sunim čuprā un turēja to stingri ciet. Pa nometni savā nemainīgajā baltajā pončo staigāja Garibaldi ar virsnieku pulciņu. Aiz viņa, kā vienmēr, ar platajām, līkajām kājām tecēja taksis Gerello. Lūka ar visu augumu uzgūla Irsuto virsū: ja suns tagad izrausies, taksim spalvas vien pajuks — lūk, ka Irsuto plosās! Kaut nu ģenerālis ātrāk paietu garām!

Bet pēkšņi Gerello, kā par spīti, saodis Pinkaini, uz mirkli apstājās, jautājoši pacēla vienu ķepu — un pieskrēja iepazīties.

— Tūlīt būs kautiņš! Un kāds vēl! Paglāb, svētā madonna! — Lūka aizmiedza acis, katram gadījumam saķēris savu draugu aiz pakaļkājām.

Tomēr Pinkainis tikai pavirši apostīja Gerello un ļāva viņam iet tālāk. Bet pats turpināja rauties un rūkt uz kādu, kas gāja Garibaldi aiz muguras. Un pēkšņi Lūka ieraudzīja Dato, kas sekoja ģenerālim. Ahā, Irsuto labi atcerējās, ka šis cilvēks pirms dažām dienām bija darījis pāri viņa saimniekam.

— Malacis, malacis, mans Irsuto! Atceries viņu uz visiem laikiem, sunīt! Tas ir ļauns, nelabs cilvēks, — Lūka čukstēja sunim.

Bet suns jau tā plosījās kā negudrs. Dato pagrieza galvu_un ieraudzīja zēnu ar suni.

— A, atkal tu esi šeit? — viņš, garām ejot, īgni izmeta. — Saturi savu lopiņu, puika, citādi es to nošaušu.

— Nekā nebūs! — Lūka nočukstēja. — Mēs vēl paskatīsimies, kas gūs virsroku!

Viņam gribējās tūlīt pat doties virsniekam pa pēdām, atkal kļūt par viņa ēnu. Viņš taču tik ļoti apskauda Valbača slavu! Gadījums ar gūstekni bija zināms visiem kareivjiem, un garibaldieši speciāli nāca uz septīto vienību, lai palūkotos uz veiklo un drosmīgo puisi, kurš tik viltīgi bija piemānījis gūstekni. Un Lūkam likās, ka arī viņš varētu kļūt slavens, ja spētu atmaskot Dato. Bet, ka viņam kaut kādā veidā izdosies kapteini pieķert, par to zēns ne mirkli nešaubījās. Tomēr bija kara apstākļi — viņš dienēja par gaitnieku pie krieviem un aiziet bez atļaujas nedrīkstēja.

15. maija rītausmā garibaldieši pagāja garām Vito ciemam, ko ienaidnieks bija atstājis, un tagad atradās netālu no Kalatafimi. Šis apvidus saucās par «Romiešu žēlabām» — atceroties šeit kādreiz sakauto Romas konsulu.

Priekšā, uz augsta kalna, kas bija sadalīts ar septiņām uzejām, atradās pilsēta. Virs pilsētas un kalna gulēja smags mākonis, tas kvēloja kā dzelzs ēzē. No mākoņa šķita atdalāmies mazas, zeltainas pārslas, tās peldēja debesīs un tūlīt pat izgaisa, izkusdamas gaisā. Bet dziļi lejā, ielejās un uz ceļiem kā liela ēna gulēja mākoņa attēls, un likās, ka iesārtā gaisma plūst no tā apakšas. Aiz kalnu kores tikko varēja samanīt tālu zvanu torni, kas atmirdzēja purpurā Dzeltenā klints, jau izdegusī zāle kalnu piegāzēs, retie olīvkoki — viss, kā likās, atainoja rītausmu. Bet pat ausma, rīts, nenesa nekādu spirdzinājumu, dienas smagā elpa jau piepildīja visu apkārtni. Nojauzdams svelmi un bula gaisu, kaut kur brēca ēzelis; suņi, vērši, vistas — visi, visi centās ielavīties kaut kur ēnā, jau pie laika paslēpties no saules dedzinošās acs, kurai katru brīdi vajadzēja parādīties virs kalniem.

Un tad iznira milzīgā, žilbinošā bumba, apstājās uz kalnu kores un citu pēc cita sāka apliet ar svelmi klinšainās vai retiem mežiem apaugušās virsotnes. Likās, ka klintis ii tā nokaitētas, ka tām nedrīkst ne piedurties, ne uzkāpt. Svelmaina dūmaka virmoja gaisā, strāvoja un trīsēja virs ceļiem, un pa šo dūmaku gaja smagi apkrautie Garibaldi ļaudis.

Sirtori deva rīkojumu, lai visi jātnieki atstāj savus zirgus lejā, kalna piekājē.

— Cīnīties mums vajadzēs kā kājniekiem, kalnos zirgi var būt vienīgi par traucēkli, — viņš sacīja kareivjiem.

Ļevs un Aleksandrs, noklausījušies viņa pavēli, piesauca Lukašku un, neraugoties uz zēna lūgumiem un pat asarām, pavēlēja viņam kopā ar Irsuto palikt leja un sargāt zirgus.

— Arī tas ir svarīgs militārs uzdevums, — Aleksandrs centās Lukaškam ieskaidrot. — Tavs pienākums ir nosargāt zirgus, tie mums vēl būs vajadzīgi.

Tomēr Luku nomierināt nespēja pat Irsuto, kas luncinājās zēnam apkārt un laizīja viņa slapjos vaigus, — puisēnam tik ļoti gribējās piedalīties īsta cīņā!

Kauju iesāka burboņu zaldāti. Burboņi bija pārliecināti, ka ar tādām priekšrocībām, kādas ir viņiem, nenāksies grūti pieveikt «salašņu» baru, kā Landi dēvēja garibaldiešus. Karaļa karaspēks atklāja uguni. Taču Garibaldi pavēlēja saviem Dženovas karablneriem neatbildēt un līdz pēdējai iespējai taupīt patronas. Dženo-vieši paklausīja tikai nelabprāt. Bet, kad burboņu zaldāti pienāca tuvāk, karabīneri vairs neizturēja un metās uz viņiem ar durkļiem.

Karaļa zaldāti atkāpās tuvāk kalnam, kur atradās viņu pozīcijas un nocietinājumi. Volontieri sāka dzīties viņiem pakaļ.

«Kas gan spētu atturēt dedzīgos, varonīgos brīvprātīgos, kad viņiem bija izdevies atsist ienaidnieku?» krietni vēlāk atcerējās Garibaldi. «Velti skanēja atkāpšanās signāls, mūsējie to nedzirdēja un rīkojās tāpat kā Nelsons kaujā pie Kopenhāgenas.[3] Tagad nedrīkstēja zaudēt laiku, citādi mūsu varonīgā vienība būtu lemta bojā ejai! Es pavēlēju nekavējoties dot signālu ģenerālajam uzbrukumam.»

Nevērojot briesmas, garibaldieši vajāja karaļa karaspēku. Pēkšņi pacēlusies baltu dūmu josla iezīmēja kalna kontūras, no nocietinājumiem nodārdēja šāvieni. Minūti vēlāk kalns jau atgādināja vulkānu izvirduma laikā: no blīvā dūmu aizsega pār uzbrucējiem nolija svins. Saucieni «Viva Garibaldi!», «Viva l'Italia!» — nogranda aizā, atbalsojās visapkārt un pārspēja burboņu atbildes kliedzienus, kuri slavināja karali.

Garibaldieši devās triecienuzbrukumā. Viņu priekšā pacēlās septiņas terases, septiņas pieejas ienaidniekam — tās vajadzēja ieņemt visas septiņas, citu pēc citas. Katrs solis draudēja ar nāvi, un katrs solis varēja nest uzvaru. Strēlnieki trausās augšā, izmisīgi ķērās pie katra akmens, pie katra vismazākā izciļņa. Augšā ienaidnieki, droši paslēpušies aiz nocietinājumiem, tiešā tēmējumā šāva uz garibaldiešiem. Lodes, lodes . . . Dzēlīga džinkstoņa pie pašas auss — un blakus krīt biedrs, brālis. .. Atkal džinkstoņa — un atkal krīt kārtējais upuris.

Lūk, parādījās balts dūmu mutulis, lielgabala šāviena troksnis plaši nogranda pa visu aizu, un granāta šņākdama un griezdamās iecirtās kaut kur garibaldiešu aizmugurē, apbērdama viņus ar zemi. Tajā pašā acumirklī, lodes ķerts, nokrita karognesējs — dženovietis Skia-fino.

— Karogs! Mūsu karogs! — iesaucās garibaldieši.

Garibaldi dēls Menoti skrējienā satvēra karogu, pacēla to un nesa uz priekšu. Lode ieurbās Menoti roka, viņš palaida vaļā karoga kārti, bet kāds no volontie-riem to bija jau atkal satvēris. Augstu gaisā uzvijās sarkanbaltzaļais audums. Pēkšņi tam apkārt sāka virpuļot cilvēku mutulis, garibaldietis, kas nesa karogu, tika nogāzts zemē un nošauts. Karogu ieguva burboņi.

Kāds niknums sagrāba garibaldiešus, kad viņi redzēja savu svētumu — brīvības karogu ienaidnieka rokās! Uz priekšu izrāvās septītā vienība, kurā cīnījās mūsu draugi. Valbacis, Marko Monti, Ļevs un Aleksandrs vieni no pirmajiem ielauzās ienaidnieka brustvēra. Viņu priekšā atradās lielgabals ar visu aizjūgu un lādiņu kaste. Te tas ir! Iegūt šo lielgabalu, pavērst to pret ienaidnieku! Visi četri sāka ar durkļiem izlauzt sev ceļu pie lielgabala. Aleksandram izdevās aizkļūt, pie lādiņu kastes, bet tai pašā brīdī viņam metās virsū ienaidnieka kareivji. Viņš kaujas karstumā bija pazaudējis cepuri un izpūris, uzbudināts, ar pārvērstu seju centās atsist ienaidnieka durkļus.

— Stāvi! Turies! Es nāku! — Mečņikovs uzsauca viņam krieviski.

Pie pašas sejas Aleksandrs ieraudzīja revolvera stobru — uz viņu mērķēja burbonis. «Beigas!» Bet pēkšņi burbonis iesmilkstējās pārvērstā balsī, izmeta revolveri un saķēra roku. Gandrīz tai pašā mirklī viņam virsū uzmetās kāds dīvains, pērtiķim līdzīgs radījums, kas arī smilkstēja un koda kareivim, sita tam pa galvu ar lielu zobenu. «Lukaška, tas ir Lukaška! Bet kā viņš nokļuvis šeit? Mēs taču atstājām viņu lejā — sargāt zirgus,» Aleksandram vēl iekrita prātā. Viņš metās mazajam gaitniekam palīgā, bet viņam priekšā jau bija aizsteidzies Valbacis, kas ļoti mierīgi un, kā likās, bez jebkādas steigas noguldīja burboni ar savas kara-bīnes laidi.

Kopīgi ar Monti viņi pagrieza lielgabalu un vērsa tā stobru pret bēgošajiem karaļa zaldātiem. Viņiem palīgā piesteidzās Aleksandrs un Ļevs.

— Kā tu uzdrīkstējies, blēdi, pamest mūsu zirgus! —■ Mečņikovs uzsauca un padraudēja Lūkam ar nokvēpušo pirkstu.

— Es viņus nepametu. Viņus sargā Irsuto, — Lūka tāpat kliedzot atbildēja, tādēļ ka kaujas troksnī parastu balsi nevarēja sadzirdēt.

Arī zēns ķērās lielgabalam klāt. Acīm redzot, viņš bija stingri nolēmis ne soli neatkāpties no saviem virsniekiem. Aleksandrs klusībā atmeta ar roku: šis zēns taču tikko viņam bija izglābis dzīvību. Būtu cietsirdīgi viņu padzīt.

— Avanti! Avanti! — atskanēja visiem pazīstamā balss.

Tas bija Garibaldi, kas viegli kā īsts kalnietis rāpās augšā pa stāvo nogāzi un uzmundrināja savus cīnītājus.

Kauja jau turpinājās vairākas stundas. No debesīm lija neciešama svelme. No slāpēm un noguruma gari-baldiešiem zuda spēki. Jau sešas uzejas, seši ienaidnieka nocietinājuma punkti aiz muguras. Vēl palikusi pēdējā pieeja, ar nocietinājumu līniju, ar labām tranšejām, kur atradās ienaidnieka galvenie spēki. Ja šo pēdējo pieeju neieņems, veltīga būs visa diena. Veltīgi būs visi upuri un pūles!

Bet puiši visi tik nāvīgi noguruši, visus pārņēmis tāds nespēks, ka šī pēdējā piespiešanās, liekas, nevienam vairs nav iespējama. Ienaidnieka uguns ir kļuvusi vēl graujošāka. Tā ir uguns vētra, uguns orkāns. Nē, nav iespējams spert tālāk ne soli!

Uzbrucēji apstājās. Biksio, smagi elpodams un slaucīdams asiņaino seju, pieiet pie Garibaldi:

— Šķiet, ka mums nāksies atkāpties, ģenerāli, — viņš saka, galvu nokāris.

— Atkāpties — tagad, kad šeit šodien varbūt izšķiras Itālijas liktenis?! Nu nē, tas nenotiks! — Garibaldi stūrgalvīgi saka.

Viņam blakus, laukumā, kas atrodas septītās uzejas pakājē, salasījušies visi, kas palikuši pāri no «tūkstoša». Apmēram septiņdesmit soļu atstatumā — ienaidnieki, kas droši paslēpušies aiz kalnu nogāzes un ir jau pilnīgi pārliecināti par savu uzvaru, pārliecināti, ka «pičioti» neiedrošināsies doties šai pēdējā uzbrukumā.

Garibaldi uzlūko savus ļaudis, visi gaida, ko viņš teiks.

— Bērni, sakopojiet visus savus speķus. Atvelciet mazliet elpu, bet pēc tam vēl viens, pēdējais izrāviens, — viņš saka.

Garibaldieši nometas zemē. Tā ir karsta, tā slacīta viņu asinīm un nespēj dot veldzi. Tā ir svelmē saplaisājusi, tāpat kā viņu lūpas. Bet tā ir viņu pašu zeme, un par to ir jācīnās, lai tas maksātu ko maksādams. Aleksandrs un Ļevs nekustīgi, gluži kā miruši, guļ blakus itāliešu draugiem. Ne Aleksandram, ne arī Ļevam ne reizi neienāk prātā doma, ka viņiem būtībā nav par ko cīnīties Sicīlijā un atdot savas asinis par klinšaino, izdegušo salu. Viņiem, krieviem, Sicīlija ir kļuvusi tikpat dārga kā visiem garibaldiešiem.

— Ņemiet, sinjori, dzeriet.

Lūka pastiepj Viņiem blašķi. Viņu pašu pudeles jau sen tukšas.

— Kur tu dabūji ūdeni? — Aleksandrs tikko spēj izrunāt šos vārdus.

— Paņēmu tur tam burbonim, — Lukaška pamaj kaut kur lejup, kur uz ceļa guļ ievainotie un nogalinātie.

— Ir gan puika! — Aleksandrs nočukst krieviski.

* * *

Pagāja minūtes desmit. Un atkal atskanēja Garibaldi balss:

— Celties! Uzbrukumā!

Pats viņš nostājās triecienuzbrucēju priekšgalā. Bur-boņi tūlīt pazina Garibaldi zeltmataino galvu, viņa balto pončo. Šāviņu krusa tika mērķēta viņam. Volontieri aplenca Garibaldi, lai ar saviem augumiem aizsargātu viņu pret lodēm. Garibaldi atbīdīja viņus nost.

— Nevajag mani sargāt, — viņš teica. — Varbūt man šodien ir lemts laimīgais mirklis mirt par Itāliju.

Viņš nometa savu pončo un metās augšup.

— Lai dzīvo Garibaldi — Itālijas cerība! — mežonīgi iekliedzās kāda jauna balss.

Kareivji uztvēra saucienu un metās savam varonim pakaļ. Augšā, pie pēdējām baterijām, ģenerālis Landi steidzīgi kārtoja un uzmundrināja savus ļaudis — viņš redzēja visapkārt galīgu apjukumu. Neraugoties uz to, ka no Kalatafimi nāca pastiprinājumi, viss jau vēstīja karaļa karaspēka sakāvi. Mazā mājiņa, kura bija piekļāvusies pie kalna nogāzes, atradās jau garibaldiešu rokās; tur rīkojās ārsti, tur sanesa ievainotos volon-tierus.

Bieza dūmu sega ieskāva septīto, pēdējo pieeju — pēdējo nostiprinājumu līniju. Burboņi iedarbināja visas savas baterijas. Šāvienu dārdi, ieroču šķindoņa, lāsti, lūgšanas, ievainoto vaimanas. Šai baisajā kakofonijā Aleksandrs nedzirdēja un neapjauta, ka arī pats kaut ko mežonīgi kliedz un no visa spēka cenšas uzrausties augšā, tāpat kā citi ķerdamies pie akmeņiem un ērkšķiem, nobrāzdams rokas, kopā ar visiem viņš pieplok pie zemes brīdī, kad ienaidnieka uguns viņus panāk un kļūst neciešama. Laiks vairs neeksistē, — brīžiem tas lido, brīžiem apstājas pavisam. Dūmi augšā pēkšņi izklīda, un atsegtajā plaisā Aleksandrs ieraudzīja vara lielgabala stobra caurumu. Dažus soļus tālāk ar aizdedzinātu degauklu pie lielgabala stāvēja burboņu artilē-rists. Vēl mirklis — tad karteča lidos no vara rīkles un nopļaus uzbrucējus, kas nāk triecienā.

Neapjauzdams, ko dara, Aleksandrs izrāva revolveri un izšāva. Artilērists nokrita, deglis noripoja zemē. Baterijas komandieris, liela auguma virsnieks, pats metās to pacelt, bet nocietinājumā jau iebruka pulks ga-ribaldiešu. Pie lielgabala iedegās cīņa. Virsnieks centās aizskriet līdz deglim, aizdegt, izšaut uz uzbrucējiem. Bet tai mirklī, zobenu vicinādams, piesteidzās trausls, melnīgsnējs garibaldietis.

— Padodies, nelieti!

Nozibēja zobens, un degauklas gals nocirsts nokrita zemē. Virsnieks iebļāvās un trakās dusmās metās uz trauslo garibaldieti, uzklupa tam ar visu savu milzīgo augumu, nogāza to un atvēzēja nazi. Bet tai mirklī pēkšņi viņam pašam kāds iebelza ar laidi, un burbonis novēlās zemē.

Aleksandrs palīdzēja jaunajam garibaldietim piecelties.

— Dzīvs, ragaco? Vai viņš tevi neievainoja?

Pamirdzēja pazīstamas acis, un maiga balss sacīja:

— Esmu laimīga, sinjor, ka varu jums pateikties par savu dzīvību!

Aleksandrs nepaguva ne izbiīnīties, ne arī pateikt Lūcijai kādu vārdu — apkārt atkal iedegās kauja. Viņš ieraudzīja tikai divas spēcīgas vīrieša rokas, kas sagrāba meiteni, un pazina Dato platos plecus. Dato iznesa Lučiju no cīņas drūzmas. Aleksandrs jau gribēja viņiem sekot, bet blakus aci pret aci cīnījās garibal-dieši un karaļa zaldāti, kāds no burboņiem bija izrāvies pie Mečņikova, bet divi citi metās virsū Valbacim. Un Aleksandrs, aizmirsis visu citu, steidzās draugiem palīgā-

Tika pārtverta Landi depeša, kuru viņš sūtīja no_Ka-latafimi kaujas lauka: «Palīgā, pēc iespējas drīzāk!» Tomēr izrādījās jau par vēlu. Visiem bija skaidrs, ka Franciska II karaspēks cietis pilnīgu sakāvi. Tā nebija pat vairs atkāpšanās, bet īsta bēgšana. Burboņi bēga uz Palermo, pamezdami uz ceļa līķus, patronu čaulas, patronu saiņus, granātas, karteču, galetes, miltus, pupas. Pat zābakus viņi bija pametuši, lai būtu vieglāk skriet

Nedaudz vēlāk Garibaldi rakstīja par šo kauju: «Itālija, cik lielisks bija tavs «tūkstotis», kad tas cīnījās ar spalvām un pozamentiem greznotajiem tirānijas dienderiem un padzina tos kā lopu baru! Jūs bijāt lieliski savos apģērbos, kuros nupat vēl strādājāt savas darbnīcās, kad taures skaņas jūs aicināja pildīt pienākumu. Jūs izskatījāties lieliski savās studentu jakās un cepurēs, vienkāršajos akmeņkaļa, galdnieka un kalēja tērpos.» Brīvības armijas ģenerālis vienmēr lepojās ar šo uzvaru!

«Kalatafimi! Kad es, kas esmu piedzīvojis šo kauju, gulēšu uz nāves gultas un manās lūpās pēdējo reizi rotāsies lepns smaids, tas būs veltīts tev, jo es nezinu kaujas, kura būtu lieliskāka par šo.»

Tagad garibaldiešiem bija viss nepieciešamais: ieroči, ēdiens, dzēriens. Viņi varēja pamest ienaidnieka vajāšanu — tas bēga pa galvu pa kaklu, pat nemēģinādams atšaudīties. Veltas bija visas karaļa karavadoņu pūles, un velti bija visi uzsaukumi — Franciska kareivji glāba savas dārgās dzīvības.

Bet kalnā, pašā kaujas laukā, bija izvietojusies gari-baldiešu nometne — ļaudīm tūlīt bija nepieciešama atpūta. Garibaldi, kuru aplenca priecīgi satrauktie kareivji, piesauca pie sevis visizcilākos cīnītājus un apbalvoja tos ar ordeņiem. Viņš atcerējās jaunekli, kurš viņa acu priekšā bija nocirtis galu degauklai un novērsis daudziem kareivjiem nāves draudus.

— Pasauciet pie manis šo drosminieku.

Gandriz tai pašā mirklī ieradās Dato, vezdams sev līdzi jaunu garibaldiešu kareivi. Galvu nokāris tas kā nogrēkojies bērns nostājās Garibaldi priekšā.

— Kā tevi sauc, puisi? — Garibaldi maigi jautāja.

— P . . . Pretori... — kareivis sacīja tikko dzirdami.

— Kā! — Garibaldi pielēca kājās. — Pretori?

Kareivis klusu noņēma savu apaļo ungāru micīti, un

cirtas viņam noslīdēja uz pleciem.

— Lūcija?

Garibaldi, pieri saraucis, raudzījās uz neprātīgo meiteni, sava senā drauga meitu. Piofesors droši vien tur Dženovā vai prātu zaudē aiz satraukuma. Paraugieties tikai, cik daudz drosmes ir šai mazajā, trauslajā būtnē! Lūk, kādas ir viņas — itāliešu meitenes un sievietes, dzimtenes lepnums!

Nokvēpušie, kaujā sakarsušie garibaldieši aplaudēja drosmīgajai meitenei.

— Atļaujiet jums sacīt, ģenerāli, — priekšā pēkšņi iznāca Dato. — Sinjorina Pretori nekavējoties jāsuta no šejienes projām. Man ir uzticams cilvēks . ..

— Es pats parūpēšos par sava drauga meitu, — Gari-baldi sacīja sausi.

— Bet sinjorina ir mana līgava! — Dato iesaucās.

— Un es nevaru pieļaut. ..

— Vai tas tiesa? — Garibaldi pievērsās Lūcijai.

— Kapteinis Dato ir tavs līgavainis? Vai tēvs to zina?

— Mans tēvs neko nezina, jo tas nav taisnība, — stingri noteica Lūcija. — Esmu Dato atteikusi. Es nekad nebūšu viņa sieva!

Garibaldi greizi paskatījās pietvīkušajā Dato. Apkārt bija klusums — kareivji gaidīja.

— Vai dzirdi, kapteini, ko meitene saka? Viņas vārdiem mēs ticam vairāk, — Garibaldi sacīja. Viņš atkal pievērsās Lūcijai. — Es padomāšu, ko darīt ar tevi, bet tagad saki — kā tevi apbalvot? Ja nebūtu tevis, daudzi no mums uzvaru nepieredzētu.

Lūcija pakratīja galvu.

— Apbalvojumu neesmu pelnījusi es, — viņa teica tā, lai visi dzirdētu. — To ir pelnījis krievu jauneklis, kurš izglāba man dzīvību. — Un Lūcija pastāstīja par to, kas norisinājies pie pēdējās karaļa baterijas.

Jo tālāk viņa stāstīja, jo drūmāks kļuva Dato. Nomurminājis kaut ko un izmantodams gadījumu, ka visi klausās Lūcijā, viņš nemanot izlavījās laukā no pūļa.

Garibaldi deva rīkojumu sameklēt un atvest šurp Aleksandru Jesipovu. Bet ne Aleksandra, ne Mečņi-kova, ne arī viņu itāliešu draugus nekur nevarēja atrast. Lūcija, no satraukuma gluži sakritusi, nokāpa pat lejā uz balto mājiņu kalna nogāzē, kur bija iekārtojies garibaldiešu kara hospitālis. Tomēr arī tur ievainoto vidū neatrada ne Aleksandru, ne viņa biedrus. Krituši? Visi krituši? Tādā gadījumā kur gan ir viņu mirstīgas atliekas? Viņus pēc Lūcijas lūguma meklēja arī starp mirušajiem, kuri pārklāja visu kalnu. Vairākas reizes savu meklējumu laikā Lučija sastapa drūmo Dato. Viņš klusēdams raudzījās meitenē, tomēr klāt nenāca un neuzrunāja.

Ilgi vēl meitene klīda pa nometni, pārliecās pār aizmigušajiem kareivjiem, ieskatījās viņu sejās. Un tad vēlā naktī kareivji izdzirda kādu smalkā balsī, pavisam bērnišķīgi raudam.

FRANCISKAŅA ALA

Ļevs Mečņikovs skaitās gan uz saviem ceļabiedriem, gan arī pats uz sevi: kādēļ viņš bija ļāvies pierunāties uz šo bezjēdzīgo, avantūristisko gājienu. Stipri sāpēja potīte, kura uzbrukuma laikā bija izgriezta, viņš ilgojās izstiepties visā garumā, kaut vai uz zemes, ļaut atpūsties iztvīkušajam, nomocītajam ķermenim, bet pēc tam aizmigušās nometnes klusumā varbūt iezīmēt albumā kaut ko no šodienas iespaidiem. Paies dažas dienas, un jauni notikumi izdzēsīs no atmiņas visu, kas šodien norisis. Kauja pie Kalatafimi kļūs atmiņā bālāka, spilgtās krāsas kļūs nespodras, bet tik ļoti vajadzētu, būtu tik nepieciešami visu to saglabāt! Vēlāko laiku vēsturnieki, protams, visu to aprakstīs, bet cik svarīga taču ir aculiecinieka dienasgrāmata!

Bet tagad, kad vajadzētu atpūsties un gleznot, viņš tenterē pa nezināmām kalnu takām, raušas augšā pa kraujām un klintīm, nobrāž rokas asinīs un saplēš apģērbu pret nolādētajiem ērkšķiem. Un tas viss, pateicoties Aleksandram un abiem draugiem — Valbacim un Monti, kuriem ienācis prātā noticēt zēna — gaitnieka pļāpāšanai. Šis puisis iedomājas sevi par nezin kādu detektīvu. Īstenībā viņam vajadzētu sadot pamatīgu sutu par to, ka viņš nav ievērojis pavēli un atstājis pie Vito zirgus bez uzraudzības, pēc tam ieradies pašā ellē, uz visām pusēm vicinādams savu muļķīgo zobenu. Bet kā tu viņu sodīsi, šo šķelmi! Blenž visos ar savām nevainīgajām, melnajām acīm, dievojas, ka atstājis zirgus sava suņa gādībā, zvēr, ka pats svētais Džovanni sūtījis viņu kaujā, lai atvairītu Aleksandram mērķēto sitienu, un ka pats svētais Džovanni atvedis viņu arī šurp, šais kalnos, pa kapteiņa Dato pēdām. Zēns mānās, viņš ir vai nu melis, vai arī naivs fantazētājs — kas gan var to noteikti zināti Pagaidām var apgalvot tikai vienu — kapteinis kreilis tiešām ir noslēpumaina persona, kas nemitīgi jāuzmana. Konstatēt, ka viņa rīcība ir nodevēja rīcība, un pierādīt to pēc iespējas pārliecinošāk Garibaldi? Bet kā to izdarīt? Ģenerālis pats taču ir tik uzticīgs savai lietai un tik akli pārliecināts par visu savu līdzgaitnieku uzticamību . . . Būs vajadzīgi tieši pierādījumi, kas balstās uz noteiktiem faktiem, lai viņš ticētu Dato nodevībai.

Bet signāli jūrā, Dato rīcība telegrāfā, un beidzot visi šie it kā nejaušie atgadījumi ar Aleksandru — vai tie visi nav pietiekami pārliecinoši pierādījumi? «Nē,» Mečņikovs atbildēja pats sev godīgi un stingri, «tie visi ir nedroši pierādījumi, un tie nav ari īsti pārbaudīti. Nedrīkst cilvēku apvainot visdrausmīgākajā noziegumā, kāds vien pasaulē iespējams, — tautas nodevībā tikai uz gaitnieka minējumu un mūsu pieņēmumu pamata.»

— Nu tad izstāsti vēlreiz, ko tu esi novērojis un kur pēdējo reizi redzēji kapteini Dato? — viņš, pieri saraucis, pievērsās Lūkam. — Mēģināsim visu to kopīgi noskaidrot.

Lūka nodūra galvu.

— Jūs neticat man, sinjor kapteini, es zinu, ka jūs man nemaz neticat, — viņš žēlabaini sacīja. — Bet es viņu redzēju tā, kā pašlaik redzu jūs. Tas bija pēdējā — septītajā pieejā, kad mūsējie cīnījās par bateriju. Sinjors Alesandro metās pie lielgabala un neko sev apkārt neredzēja. Bet es — ja gribat ticat, ja negribat, neticat, sinjor kapteini, — es visu, visu ievēroju, kas notika apkārt, un nemaz nebaidījos, — Lūka lepni piemetināja. — Un tad es ieraudzīju, ka aiz sinjora Alesandro kāds lien pa zemi kā šakālis un pieliec galvu, lai viņu nepamanītu. Es tūlīt pazinu kreili, tāpēc ka viņš kreisajā rokā turēja revolveri un mērķēja sinjoram Alesandro mugurā. Viņš būtu izšāvis un nogalinājis, droši vien būtu nogalinājis sinjoru, pat es to nebūtu spējis aizkavēt, tāpēc ka nebūtu paguvis to izdarīt. Tad pēkšņi nez no kurienes izlēca tas trakais skuķis Lūcija un metās pie sinjora

Alesandro, nostājās tā, ka šaujot kreilis būtu trāpījis Lūcijai. Līdzko viņš ieraudzīja meiteni, tūlīt aizskrēja viņai pakaļ. Bet panāca viņu tikai pie pašas baterijas, kad arī mēs visi jau bijām tur. Lūcija saķērās ar bur-boņu virsnieku, bet viņš, tas ir, kreilis, piezagās no mugurpuses, satvēra viņu uz rokām un aizstiepa atpakaļ lejā. Viņš sinjorinu stiepa, bet viņa, lai viņai mūžīga slava, tā zvetēja viņam ar dūrēm, ka kreilis beidzot neizturēja un palaida viņu vaļā. Pašās beigās viņa iedeva tam pamatīgu pļauku, kaut ko uzsauca un aizbēga atkal pie mūsējiem. Tad arī kreilis devās uz bateriju. Es — viņam pakaļ. Un pēkšņi redzu: viņš padod zīmes kaut kādam burboņu lamzakam. Burbonis pamāj viņam ar roku un atskrien šurp uz šīs taciņas, bet kreilis viņam pakaļ. Es neizturēju un arī skrēju šurp. Abi viņi nogriezās aizā un pēkšņi pazuda, it kā būtu zemē iekrituši.

Es ložņāju, ložņāju, izostīju šeit katru spraugu, katru bedrīti un saku jums, sinjori, — viņam pats nelabais palīdz, šim kreilim, varu zvērēt pie sava aizgādnieka svētā Džovanni! Šeit, kur tu arī neraugies, ir kailas klintis, nav kur paslēpties. Viņam pats nešķīstais gars ir palīdzējis, sinjori! — Un Lukaška salika pirkstus radziņos, lai aizbaidītu nešķīsto garu.

— Nezvēri nu, — sacīja Marko Monti, raudzīdamies apkārt skumjām, iekritušām acīm, — šeit arī bez nelabā ir iespējams paslēpties. Tu neskaties uz to, ka visapkārt ir kailas klintis. Kad es biju tāds pats puišelis kā tagad tu, mēs dažreiz ar zēniem skrējām šurp spēlēties Franciskāņa alā. Šeit ikviens zina šo alu. Tur ir liela apakšzemes zāle, ko sauc par kapelu. Pēc nostāstiem, šai alā sensenos laikos dzīvojis kāds svēts mūks vientuļnieks.

— Arī es bērnībā esmu dzirdējis par šo alu, — pamāja Lorenco Valbacis. — Tikai neesmu tur nekad bijis.

Pieci draugi stāvēja uz šauras karnīzes zem nokarena klinšu izciļņa, kas atgādināja auna pieri. Auna piere bija apaugusi ar pelēkzaļiem kaktusiem un dzeloņainiem paliūriem. Lejā vieglā dūmakā grima ieleja, izrak-slita baltiem taciņu diegiem, baltās mājiņas, reti zaļumu puduri un izžuvušu kalnu strautu gultnes, kas no tālienes atgādināja ceļus.

Sāka jau krēslot, un Ļevs, palūkojies lejup, bažīgi domāja, kā gan viņi nokāps lejā uz savu nometni, kad būs jau pilnīgi satumsis. Kāja viņam sāka sāpēt arvien stiprāk, bet tagad, dzirdot Monti stāstu par Franciskāņa alu, viņu pārņēma tīri zēnisks azarts. Nekāda vara pasaulē nepiespiedīs viņu atgriezties nometnē, kamēr viņš neatradīs šo alu. Ja Lūka stāsta patiesību, tad izsekot un atmaskot Dato ir vissvarīgākais uzdevums — kapteinis kā Garibaldi uzticības persona noteikti zina daudzus kara plānus, un viņš viegli var tos darīt zināmus ienaidniekam.

Laikam tas, par ko domāja Mečņikovs, tai pašā laika ienāca prātā arī pārējiem, tāpēc ka Aleksandrs nepa-cietīgi_sacīja itāliešu valodā:

— Ātrāk, ātrāk, Monti, meklē savu slaveno alu. Ja Lūka nemelo, tad tie abi, acīm redzot, var būt noslēpušies vienīgi tur.

— Es — melojot? — Lūka sašutis iebrēcās. — Lai es nekad vairs neredzētu savas dzimtās mājas, lai mans tēvs mani nolād, lai es iekrītu tieši ellē, ja es meloju, sinjor!

Zēnam aizrāvās elpa no nepelnītā apvainojuma, un Aleksandram sametās kauns.

— Nu, nu, neraudi, es taču negribēju tevi apvainot, — viņš maigi sacīja, pieliecies Lukaškam tuvāk. — Kā es, tā arī visi pārējie — mēs tev ticam.

Pa to laiku Marko Monti uzmanīgi pētīja klinti. Gluds, viss gluds un stingrs, nevar pat saprast, kur šeit pieķērušās kaktusu saknes.

— Nāk prātā, ka mēs līdām kaut kur lejā, zem zemes ... — viņš murmināja.

— Zem zemes? — Lukaška uztvēra. — Lūk, šeit, paraugieties, atrodas kaut kādi akmeņi. Tikai tie ir smagi, es tos nevaru pakustināt.

Ļevs piegāja paskatīties — akmeņi likās nekad neskarti, tie bija smiltīm pārklāti. Tomēr Marko un Valb-acis jau bija tiem pieķērušies un sāka tos grūstīt, cenzdamies izkustināt no vietas. Un pēkšņi vislielākais akmens padevās un lēni pavirzījās sānis, gluži kā uz šarnīriem, atsegdams zemē ļoti šauru, tumšu spraugu.

— Lūk! Tā ir īstā! Tā ir Franciskāņu ala! — Monti uztraukts čukstēja. — Es pazīstu ieeju.

— Jā, bet neviens no mums nevarēs ielīst tai caurumā, — Ļevs paraustīja plecus. — Un nekāds Dato šeit nevar būt paslēpies, draugi. Kas ir iespējams divpadsmitgadīgam puišelim, tas taču nav iespējams mums, pieaugušiem vīriešiem.

Lūka jau uz visām četrām tupēja pie spraugas un lūkojās iekšā tās melnajā dziļumā.

— Un priekš kā tad es esmu, kapteini? Es izlīdīšu cauri, es esmu tievs, — viņš sacīja, sagatavodamies lēcienam.

— Pagaidi, nesteidzies, amico mio, — Monti viņu atturēja. — Atceries, ka te ir bijuši arī pieauguši ļaudis, un bez tam kādreiz taču šeit dzīvoja svētais vientuļnieks.

To sacīdams, Monti ņēma laukā vienu pēc otra kaļķakmens slānekļa gabalus, kas aizšķērsoja ieeju alā. Beidzot sprauga kļuva tik plata, ka tajā varēja ielīst pieaudzis cilvēks.

— Ek, būtu kaut vienam no mums lukturis vai svece, kaut kāda uguntiņa! — sacīja Monti. — Ja mēs gribam atrast to, kurš mums vajadzīgs, kā gan mēs viņu tumsā uzmeklēsim? Atceros, mēs vienmēr nesām līdzi baznīcas sveču galus, — viņš turpināja, — bet dažreiz lupatas, samērcētas aitu taukos, tās aizdedzām un sākām no bailēm kliegt, jo no mūsu lāpām lēkāja milzīgas ēnas un likās, ka mums pakaļ dzenas rēgi!

— Hm! .. . Jā, par gaismu mēs neesam padomājuši, — Mečņikovs norūca. — Vai patiesi būs jāatgriežas tukšā?

— Tas jau nu nenotiks! — Valbacis sacīja. — Lāpu mums nav, bet pāris sveču laikam gan atradīsies. — Viņš parakņājās savās neizmērojami lielajās kabatās un izvilka divus sveču galiņus. — Sērkociņi arī ir, es tos ietinu, lai nesamirktu. Te tev būs, Monti, svece un sērkociņi. Ja jau tu šeit esi bijis, tad tev ari jābūt par mūsu ceļvedi un pirmajam jālien alā.

Monti paklausīgi pamāja, apsēdās zemē un ielaida kājas melnajā caurumā. Pamazām izdarot vienu kustību pēc otras, viņš izspraucās cauri ar vidukli, pēc tam ar pleciem. Dažus mirkļus draugu priekšā rēgojas viņa galva, Tad arī tā pazuda. Kaut kur no tālienes varēja dzirdēt Monti balsi: — Laidieties lejā! Šeit ir sauss. Es gaidu.

— Vai drīkst, es iešu, sinjori? — steidzīgi pajautaja Lūka un, negaidīdams atbildi, ātri kā ķirzaka ieslīdēja alā.

— Madonna! Šeit ir šaurs kā aitas zarnā! — atskanēja no tumsas. — Liekas, es uzkāpu tēvocim Marko uz galvas.

— Nu un tagad mūsu kārta, sinjori, — Valbacis pievērsās abiem draugiem. — Bet es kā nabaga radinieks kāzās vilkšos procesijas pašā galā, ar rezerves svecīti.

Viņš klusu iesmējās, un Aleksandrs un Ļevs saprata, ka arī Valbacis jūtas kā puika, interesanta piedzīvojuma līdzdalībnieks.

Aleksandrs un Ļevs ieskatīja par labāku rāpties lejā ar galvu papriekšu. Kaut kā viņi iespraucās melnajā caurumā un patiešām atradās tur telpā, nedaudz platākā par aitas zarnu. Aleksandra pleci sajuta šīs «zarnas» asos akmeņus, kas skrāpēja viņu, tiklīdz pakustējās, un «vilka nost ādu reizē ar kreklu», kā, itā-liski un krieviski lamādamies un visu pasauli nolādēdams, sacīja Mečņikovs.

— Es nesaprotu, kā tie rāpuļi lien pa akmeņiem un ērkšķiem, — Aleksandrs iesmējās. — Laikam gan viņiem, nabadziņiem, klājas tikpat grūti kā mums patlaban.

Viņš vēlējās kaut vai ar kādu mazu joku draugu mazliet uzmundrināt. Virs galvas Aleksandrs dzirdēja Ļeva smago, sēcošo elpu. Acīm redzot, slimā kāja Mečņikovam stipri traucēja, jo viņš, laikam atdauzījis to pret akmeni, vairākas reizes ievaidējās. Aleksandram sviedri tecēja acīs, viņam pietrūka elpas šajā akmens kanālā. Reizi vai divas viņš mēģināja pasaukt Monti, bet viņa balss pazuda, it kā arī to akmeņi saspiestu un nomāktu.

— Kaut kāda žurkas ala! — viņš izdzirda Mečņi-kova īdzīgo balsi. — Vai tikai Monti nav kļūdījies!

Aleksandrs arī pats jau sāka par to baidīties. Bet, kad viņš bija aizlīdis vēl metrus desmit, acīs pēkšņi iespīdēja gaisma, draudzīgas rokas satvēra viņu pie pleciem un izvilka no «zarnas». Pēc pilnīgas tumsas sveces gaisma Aleksandru apžilbināja, un viņš piemiedza acis. Kad Aleksandrs tās atkal atvēra, viņš neviļus iekliedzās. Viņi atradās visdīvainākajā zālē pasaulē, kura vienlaikus atgādināja gan gotisku baznīcu, gan arī indiešu pagodu. Akmens izciļņi — šūnaini, mežģiņu rakstos izrakstīti, smaili, pašas dabas noslīpēti vai izcirsti — gan slējās stāvus kā kolonas, gan zemu pārkārās, līdzīgi velvēm, brīžiem pārliecās pāri kā vieglas arkas. Liesmas īsā mēlīte, tik nožēlojama šajā apakšzemes templī, izrāva laukā no tumsas gan iesārtu kapiteli, gan baismīgu akmens figūru bez galvas, gan guļošu dzīvnieku, līdzīgu drakonam. Šī nevaldāmā dabas rotaļa neviļus ierosināja fantāziju, un ala piepildījās ar dīvainu un drausmīgu būtņu pūli, gribējās ticēt, ka šo apakšzemes zāli radījis kāds nezināms ģēnijs. Lai līdzība būtu pilnīga, zem kājām atradās, kaut arī nelīdzena, tomēr it kā slīpēta kaļķakmens slānekļu grīda. Urdzēja neredzams avots, un no kaut kurienes plūda svaiga gaisa strāva. Šur un tur izsvaidītie lielie akmeņi kalpoja par mēbelēm: daži no tiem atgādināja solus un krēslus, bet viens liels akmens alas dziļumā izskatījās kā galds vai, pareizāk sakot, altāris, un, kad Lūka pielipināja pie tā sveci, šī līdzība kļuva vēl jūtamāka.

— Šeit to arī sauc par altāri, — Monti nočukstēja, izdzirdis Aleksandra piezīmi.

Neviļus gan viņš, gan arī pārējie runāja klusinātās balsīs, it kā patiešām būtu nokļuvuši templī, un visi nodrebēja, kad Valbacis, izlīdis no «zarnas», ļoti skaļi iejautājās:

— Nu, kur tad ir jūsu kapteinis kreilis? Atradāt viņu?

Atbildes vietā Monti un Lūka norādīja uz to, kas atradās uz akmens, sveces gaismā.

Un uzreiz izgaisa jebkura līdzība ar altāri.

Tās nekādā ziņā nebija lūgšanu grāmatas, krusti un sakramentu trauki, kas atradās uz akmens, bet gan, kā pagadās, izmētātas kara kartes, kaut kādi zīmējumi, saraksti, pamesti, acīm redzot, lielā steigā. Bez tam šeit stāvēja vēl divas ar salmiem appītas pudeles un katliņš ar nenotiesātu gaļu.

— Oho, šeit uz vietas ir gan kanceleja, gan arī tra-torija! — sacīja Valbacis, uzmetis skatienu visam, kas atradās uz altāra. — Nu, sinjori, jūs taču mums esat skoloti. Palūkojieties, kas te labs ir, tais papīrīšos, bet, galvenais, — kas šeit saimniekojis un kam pieder šī saimniecība. — Viņš aizdedza otru sveci. — Ehe, šeit, kā redzams, ir viesojušies laba tiesa ļaužu! — viņš piemetināja, pienesdams tuvāk pie gaismas vairakas rupjas māla krūzītes un bļodiņas.

— Arī es kaut ko atradu, — atskanēja Monti balss.

Viņš atvilka no visattālākā alas stūra kaut kādu

drānu saini. Sainī, kad to atraisīja, bija garīdznieka sutana, pilns karaļa armijas pulkveža mundieris un gari-baldieša sarkanais krekls. Ieraudzījis garīdznieka tērpu, kas viņam bija labi pazīstams kopš bēgšanas no cietuma, Monti ļoti uztraucās.

— Bet kas, kas gan šeit ir bijis?! — viņš atkārtoja, aplūkodams mantas.

— Tā vien liekas, brāli Marko, ka tavā baznīciņa mesā piedalījušies spiegi, — Lorenco paziņoja.

Mečņikovs un Aleksandrs saskatījās. Pirmoreiz Valbacis skaļi izrunāja vārdu «spiegs», kuru nevienam no viņiem nebija drosmes pat klusībā izrunāt. Parak neticami viņiem abiem likās, ka uzticamais Garibaldi virsnieks, tuvs proiesora Pretori paziņa, Lūcijas pielūdzējs — pēkšņi izrādījās spiegs! Nē, ne, tas nav iespējams!

Pa to laiku Valbacis ne bez labpatikas paostīja un pēc tam arī nogaršoja to, kas atradās pudeles un piedāvāja vīnu arī Marko Monti. Tas neatsacījās. Toties Lūka, kuram Lorenco piebīdīja katliņu ar gaļu, uz ēdienu pat nepaskatījās, kaut arī bija ļoti izsalcis: visa viņa uzmanība bija pievērsta abiem virsniekiem.

Zēns pūlējās no Aleksandra un Ļeva sejas izteiksmes uzminēt, par ko viņi domā un ko īsti runā Lūkam nepazīstamajā krievu valodā. Pieliekušies tuvu svecei (otro Valbacis taupības dēļ bija nodzēsis), abi draugi pārcilāja to, kas atradās uz «altāra». Šeit bija trīs kartes — viena visas salas ģeogrāfiskā karte, otra — ar roku zīmēta, acīm redzot, bija karaļa armijas Sicīlijas nocietinājumu karte, uz trešās bija atzīmēts Palermo rajons ar tam piederošajiem ciematiem un pilsētām, tai skaitā arī Kalatafimi. Blakus kartēm atradās kaut kādu nocietinājumu plāni ar nosacītiem apzīmējumiem. Ļevs un Aleksandrs ilgi aplūkoja šos zīmējumus, bet, tā arī pie skaidrības netikuši, ielika tos Ļeva somā, lai vēlāk atdotu Sirtori vai arī pašam ģenerālim.

— Bet šeit, kā liekas, ir kaut kas interesantāks, — sacīja Mečņikovs, pievirzīdams tuvāk svecei ceturtdaļ-loksni papīra. — Adresēts Maniskalko, — viņš piebilda, pārliecies pār savu atradumu.

— Lasiet skaļi, — Valbacis lūdza. — Arī mums taču ir svarīgi zināt, kāda sabiedrība bijusi šeit, šai alā!

Lūka pateicīgi palūkojās uz viņa pusi.

— «Papīros, kas jums tiek nosūtīti, — Mečņikovs iesāka klusā balsī, — ir to sicīliešu saraksti, kuri saistīti radnieciskām vai arī kādām citām saitēm ar dumpiniekiem, kuri ietilpst Garibaldi bandā. Jums ir iespēja pēc šiem sarakstiem arestēt visus dumpinieku radiniekus un tuviniekus un, ja tāda būtu jūsu vēlēšanās, sodīt tos ar nāvi. Iespējams, ka tas daudzus dumpiniekus piespiedīs apdomāties un pat atstāt garibaldiešu noziedzīgo bandu. Katrā gadījumā šādi soļi būtu pašā laikā, jo no visām malām pie Garibaldi plūst apbruņoti zemnieki. Pašreiz viņam, cik man zināms, kopā ar dumpiniekiem ir jau apmēram astoņi tūkstoši vīru. Tiesa, kaujas spējīgu no viņiem ir ne vairāk par pusi, tomēr ...» Zīmīte nav pabeigta. Acīm redzot, kaut kas ir iztraucējis to, kurš zīmīti rakstījis. — Ļevs pacēla acis.

— Ai nelieši! Tātad viņi ir jau arestējuši visus mūsu tuviniekus Sicīlijā! — iestenējās Marko Monti. — Man šeit dzīvo brālis. Tātad viņi saņēmuši ciet arī viņu?!

Viņš vairs nevaldīja pār sevi. Kaut ko murmināja, nemierīgi staigāja pa «baznīciņu». Pa to laiku Aleksandrs pētīja pie gaismas kaut kādu saburzītu papīrīti.

— Un kas jums tur ir? — Mečņikovs viņam jautāja.

— Ārkārtīgi interesants melnraksts, — Jesipovs atbildēja. — Un šķiet, ka varēs izdarīt arī kaut kādus secinājumus par pašu autoru.

— Lasiet taču, lasiet, sinjor Alesandro! — Lukaška neizturēja. — Ek, ja es prastu lasīt! — viņš žēli nopūtās.

— «Cienījamais kungs,» — Aleksandrs lasīja, — «vēl Romā man bija tas gods darīt jums zināmas svētā tēva domas par jums pazīstamo pirātu un viņa darbību Itālijā. Pašreiz vairāk nekā jebkad ir nepieciešams atcerēties Garibaldi taktiku. Viņš ir velnišķīgi viltīgs un bieži vien savā cīņā izmanto šķietamu atkāpšanos. Atkāpšanās ir viņa iemīļots manevrs. Tagad, kad šī pirāta vienības tuvojas Palermo . . .» Šeit ir kaut kas pārsvītrots un sasmērēts, — Aleksandrs piemetināja. — Bet šeit, lūk, daudznozīmīgs solījums: «Protams, jus, tapat kā senāk, varat rēķināties ar maniem ziņojumiem, kaut arī F. A. atrodas jau teritorijā, ko ieņēmis Garibaldi.»

— «F. A.» — tas, protams, nozīmē — Franciskaņa ala, — Mečņikovs iestarpināja. — Nu, nu, un kas tālāk?

— Tālāk ir kaut kāds ķeburs paraksta vietā.

Valbacis pienāca tuvāk pie gaismas, arī viņam gribējās paraudzīties uz «ķeburu».

— Rokraksts ir viens un tas pats kā uz jūsu, tā arī uz manas zīmītes, — Mečņikovs salīdzināja abus papīrus. — 2ēl, ka mēs neesam redzējuši Dato rokrakstu.

— Kā kreilis viņš, protams, raksta ar kreiso roku, — Aleksandrs piebilda.

— Jūsu zīmītē, Aleksandr, manuprāt ir divi svarīgi norādījumi, — Mečņikovs sacīja, — pirmkārt, tās autors ir bijis Romā, bet, otrkārt, pildījis paša pāvesta uzdevumu.

— Un, ja tā, šis cilvēks nav nieka vīrs, — piebalsoja Valbacis. — Tas ir ievērojams putns! Nu ko, mēs taču zinām, ka Dato ir bijis Romā, un mēs esam arī redzējuši viņu mūka tērpā melnsvārču sabiedrībā.

— It kā viss sakristu, — Mečņikovs pamāja. — Nav skaidrs tikai viens — kas iztraucējis Dato (ja tas patiesi ir bijis viņš!) uzrakstīt un aizsūtīt savus ziņojumus. Un kur palicis viņš un viņa ceļabiedrs, ja Lūka ir gaidījis viņus pie vienīgās izejas.

Lūka klusu izsaucās, bet neviens nepievērsa viņam uzmanību.

— Arī gaļa nav apēsta, un vīnam viņi nemaz nav pieskārušies, — piebilda Valbacis. — Acīm redzot, iz-dzirduši kaut ko, kas viņus izbiedējis, viņi nolēma pēc iespējas ātrāk bēgt projām, kamēr vēl nav sakampti ciet.

— Bet šeit taču nekā nevar dzirdēt, te ir klusu kā kapā, — Monti nemierīgi sacīja. — Viņi varēja dzirdēt un izbīties tikai no viena — no šāvieniem. Bet mēs taču jau sen neesam šāvuši, vai nav tā?

Lūka pielēca pie Marko.

— Ko? Jūs sakāt, tēvoci Marko, ka viņus varēja izbiedēt vienīgi šāvieni?

Viņš bija tik uztraukts, ka pats nemanīja, ka ieķēries Monti piedurknē.

— Nu jā.. — otrs atbildēja, mierīgi atsvabinādams savu piedurkni. — Atceros, reiz mēs šeit bijām aizķērušies ilgu laiku, un vecāki gribēja mūs izsaukt. Kliedza, sauca, — mēs nedzirdējām. Tad palūdza kādu mednieku izšaut ar šauteni, un tikai pēc šāviena mēs sapratām, ka mūs meklē, un izlīdām laukā.

— Svētais Džovanni! Tātad tas esmu es, es pats ar savām rokām esmu visu to pastrādājis! Es esmu tas, kurš aizbaidīja šo spiegus, sinjori! Sodiet mani, es jūs lūdzu! Sodiet bargi, es atkal esmu viņus palaidis! Es esmu pie visa, visa vainīgs! — sāka vaimanāt un brēkt nelaimīgais Lukaška.

Caur visiem vaimanu, asaru un pašapsūdzību plūdiem četri pieaugušie tikai ar pūlēm varēja izlobīt, ka Lukaška kaut kur ir sadabūjis burboņu pistoli un pievienojis to savam zobenam. Kamēr viņš izsekoja Dato un ienaidnieku virsnieku, viņam nebija laika domāt par savu trofeju, bet, kad abi bēgļi pazuduši un Lūka skraidījis apkārt, aplūkodams visus iedobumus kalnos, viņš nespējis turēties pretī kārdinājumam izmēģināt savu guvumu un vairākas reizes bija izšāvis gaisā un uz kādu garāmlidojošu putnu.

— Es trāpīju tam, sinjori, zvēru pie svētā Džovanni, es viņam tiešām trāpīju, un tas iegāzās gravā, — Lūka nesakarīgi atkārtoja, it kā tas, ka viņš trāpījis putnam, kaut kā varētu attaisnot viņa kļūdu citā lietā.

— Nošāvis vienu mazu putniņu, bet daudzus lielus palaidis garām, — Valbacis bez žēlastības izdarīja kopsavilkumu.

— Jā, puisi, esi gan tu pamatīgu muļķību izstrādājis, — Monti pamāja.

Mečņikovs un Aleksandrs nesacīja nekā, bet mazais gaitnieks redzēja viņu izteiksmīgos skatienus.

Lukaška neizturēja un sāka raudāt. Pirmo reizi, kopš bija kļuvis garibaldietis. Pārāk noskaities viņš bija pats uz sevi.

Tā, viņam raudot, četri pieaugušie paņēma aizsaini, papīrus un visu, ko atrada uz «altāra». Valbacis atkal iededza savu rezerves sveci, piegrūda pie «zarnas» Luku, un visi laimīgi izkļuva laukā no Franciskaņa alas tumšajā un siltajā Sicīlijas naktī.

KARAVADOŅA NAKTS

Jaunais sargkareivis dženovietis klusā, bet bargā balsī rājās ar kādu aizmigušās nometnes tumsā.

— Es sacīju — nelaidīšu un nelaidīšu arī! Kā es varu zināt, kas jūs tādi esat un vai runājat patiesību? Arī dežurējošo virsnieku es nesaukšu, nemaz nelūdziet! Jūs sakāt, ka savā sirdī esat kopā ar mums, ka Galu-bardo jums ir tikpat kā tēvs, bet jums, kā redzams, sirds nemaz nav! Pēc tādas dienas, kāda bija šī, ļaudīm ir vajadzīgs miers, bet jūs gribat, lai es visus uzmodinu! Ģenerālis droši vien tikko kā aizmidzis, es vēl nesen viņa teltī redzēju uguni, bet jums viņa nemaz nav žēl.

— Mēs saprotam to, draugs, mēs visu saprotam, — viņam atbildēja satraukta vīrieša balss, — bet mēģini arī tu saprast mūs ... Šodien, lielās uzvaras dienā, man piedzimusi meita. Bet, ja jau viņa piedzima tieši šodien, tad es un visi mūsu radinieki nolēmām, ka to nedrīkst atstāt tāpat kā jebkuru ikdienišķu dzimšanu .. . Un tāpēc mēs atnācām lūgt žēlastību no ģenerāļa un no tās meitenes varones, par kuru mums stāsta brīnumainas lietas ... Tu taču zini, ja mēs viņu un Galubardo neredzēsim šonakt, tad rīt būs jau par vēlu, jūs visi aiziesiet tālāk .. . Un mūsu ģimenē meitas dzimšana ne ar ko netiks atzīmēta . ..

Jaunais sargkareivis nepadevās.

— Šī meitene ir sena Galubardo drauga meita, tikpat kā viņa audzēkne, un tagad guļ viņa teltī. Viņai kritis draugs, un viņa ļoti skumst, un modināt viņu tagad būtu cietsirdīgi. Es viņu nemodinātu arī tad, ja tev būtu piedzimuši trinīši!

— Nelabi tu runā, puisi! Būtu kaunējies! Lūk, šeit kopā ar mani ir mana vecākā māsa un manas sievas vecākā māsa, un pats sinjors mācītājs, bet tu tik neglīti runā . . .

Dženovietim kļuva neērti. Viņš pacēla lukturi un ieraudzīja sievietes, līdz acīm ietinušās melnās šallēs, un veco mācītāju. Varbūt tiešām vajadzētu aizsūtīt pēc dežurējošā virsnieka, kā lai zina rīkoties tik neparastā gadījumā?

Bet tajā brīdī, kad sargkareivis bija jau izlēmis pasaukt dežurantu, no Garibaldi telts, kuru puiši bija sameistarojuši no segliem un saviem apmetņiem, izskrēja sabozies taksis un rupjā balsī sāka riet nakts viesus.

— Šurp, Gerello! Mierā, Gerello! — Vienlaikus pavēlēja divas balsis — nēģera Aguijara un Garibaldi balss.

Teltī uzliesmoja svece, un Garibaldi iznāca sargkareivja priekšā. Kā redzams, viņš vēl nebija apgūlies. Vismaz mugurā viņam bija parastais apģērbs, pat apaļā micīte bija uzvilkta līdz uzacīm.

— Ar ko tu tur sarunājies? Kas par lietu? — viņš jautāja jaunajam dženovietim.

Tas viņam godbijīgi nosalutēja.

— Ģenerāli, šeit atnākuši pie tevis ļaudis no lejas, no ciemata. Viņi noteikti grib tevi redzēt. Es viņus nelaidu, lai tu varētu mierīgi atpūsties, bet viņi neiet projām un visu laiku atkārto, ka tu viņiem esot vajadzīgs.

Viņš pacēla lukturi un apgaismoja visu grupu. Bārdainais, muskuļotais vīrietis samta biksēs ar ādas ceļgalu uzšuvumiem iznāca priekšā un zemu paklanījās.

— Mēs atnācām lūgt no jums žēlastību, — viņš sacīja ar spēcīgu sicīliešu akcentu, — no tevis, Galu-bardo, un no tās meitenes varones, kuru sauc par Lu-čiju. Mūsu ļaudis šodien atgriezās ciematā un stāstīja visiem, ko šī meitene paveikusi. Bet man tieši šodien pusdienlaikā piedzima meita. Es gribu, lai viņu nosauc par Lučiju — par godu tavai audzēknei un atmiņai par šo lielo mūsu atbrīvošanas dienu. Es un arī sinjors mācītājs Edžisto, kas arī atnāca man līdzi, un mana māsa, un manas sievasmāsa — visi mēs lūdzam tevi un viņu parādīt mums šo žēlastību.

To runādams, cilvēks samta biksēs klusiņām izstūma uz priekšu divas padzīvojušas sievietes nacionālos tērpos un tumšās šallēs un vēl vārgu sirmgalvi sutanā, kuram no vecuma trīcēja galva, tādēļ izskatījās, it kā viņš nepiekristu tam, ko dzirdēja.

Garibaldi lūkojās šais četrās satrauktajās un gaidu pilnajās sejās. Jaunpiedzimušās tēva vārdi_ nozīmēja, ka viņš lūdz Lučiju būt par meitenes krustmāti, bet Garibaldi — par goda liecinieku.

— Bet tagad taču ir nakts, — viņš nedroši ieminējās.

— Rīt agri no rīta jūs jau dosities projām, — vīrietis viņu steidzīgi pārtrauca. — Un es arī iešu kopā ar jums, tādēļ ka gribu cīnīties par Sicīlijas un visas Itālijas brīvību, bet pirms došanās ceļā gribu nokristīt savu meitu un par godu uzvarai nosaukt viņu tavas drosmīgās Lūcijas vārdā.

Garibaldi domāja: ir jau vēla nakts, bet viņš nav paguvis pat atgulties. Kuru katru brīdi var ierasties ievērojamā Sicīlijas patriota Rozalino Pilo vēstneši, kurš ar saviem ļaudīm bija jau ieņēmis vairākus ciematus pie Palermo. Pirms gaismas ieradīsies arī Sirtori, Biksio, Orsini un citi komandieri, lai apspriestu plānu gājienam uz Palermo. Ja viņš tagad kopā ar šiem ļaudīm dosies uz ciematu, miegam vairs laika neatliks un Pilo vēstneši uztrauksies, ka nav sastapuši viņu. Bet atlikt nav iespējams. Šo ļaužu acis runā skaidrāk par visiem vārdiem. Tā ir pati Sicīlija.

Viņš laipni apjautājās:

— Kā tevi sauc, draugs?

— Tresini Luidži, — atbildēja bārdainais spēkavīrs.

— Vai ņemsi mani pie sevis, Galubardo?

-— Ņemšu, — ģenerālis pamāja. — Ar tādiem kā tu mēs noteikti izcīnīsim uzvaru. — Viņš pasauca:

— Aguijar! Pamodini Lučiju un atved zirgus. Mēs jāsim uz ciematu.

Tresini ātri satvēra Garibaldi roku un karsti noskūpstīja.

— Es pateicos tev! Nemūžam neaizmirsīšu šo žēlastību!

Aguijars atveda ne tikai zirgus, bet arī Biksio ar trim jaunākajiem virsniekiem, kuri dzīrās pavadīt Garibaldi uz ciematu.

— Tu nezini, kas tie ir par ļaudīm, — Biksio čukstēja Garibaldi. — Apkārt ir tik daudz ienaidnieku. Doties naktī nezināmā virzienā, vienam ...

— Apkārt ir milzums draugu, — Garibaldi viņam skaļā balsī atbildēja. — Man Sicīlijā nav vajadzīga apsardze. Kopā ar mani būs Lūcija un Aguijars. Vairāk man neviena nevajag.

Kā arī Biksio neuzstāja, ģenerālis palika nelokāms.

Pēkšņi pamodinātajai Lūcijai nevarēja uzreiz ieskaidrot, ko no viņas vēlas Garibaldi un pulciņš klusējošu zemnieku. Izraudājusies meitene beigu beigās bija ģenerāļa teltī blakus Aguijaram tik cieši aizmigusi, ka pašreiz nekādi nespēja saprast, kurp un kāda iemesla dēļ viņi nakts laikā jāj. Pilnīgi viņa atguvās tikai ļaužu un dzīvnieku pārpildītajā zemnieku mājā. Tur izbalsinātās istabas vidū stāvēja trauslās, bālās nedēļnieces koka gulta un blakus niedru groziņš, no kura lūkojās laukā jaunpiedzimušās sīkā sejiņa.

Virs pavarda karājās ķiploku, piparu un lauru vītnes, divi nospodrināti kapara kastroļi spīdēja kā zeltīti dažu sveču gaismā, kuras bija aizdegtas svinīguma dēļ. Pa smilšaino klonu ļaudīm starp kājām staigāja vistas, kaķi un suņi. Ielavījās arī sivēns, bet viņu drīz aizvāca projām.

Atbraucējus sagaidīja ar apsveikumu un svētīšanas vārdu šalkoņu. Ieraudzījusi Garibaldi, nedēļniece nosarka un noteikti vēlējās noskūpstīt viņam un Lūcijai roku. Meitene apmulsa un bija tuvu asarām. Viņa nejauši palūkojās uz sevi un ieraudzīja, ka ir tērpusies kreklā un garibaldieša biksēs. «Tā nu gan būs laba krustmāte!» viņa apjukusi domāja. Tomēr šeit, kā likās, neviens nepievērsa uzmanību viņas apģērbam, un viņa pamazām atguvās.

Tresini aizdedza vēl sveces, un mācītājs tūlīt uzsāka kristību ceremoniju.

Garibaldi izņēma no groziņa jaunpiedzimušo un bija pārsteigts par sīkā ķermenīša vieglumu un kalsnumu. «Droši vien māte nekad nav dabūjusi pietiekami paēst,» viņam ienāca prātā. Un Garibaldi sajuta tādu žēlumu, tādu mīlestību pret šiem ļaudīm, pret skaisto, svešinieku izmocīto, nabadzībā ieslīgušo un sadrumstaloto Itāliju, ka uz brīdi viņam aizrāvās elpa un acīs sariesās asaras. Tik ļoti Garibaldi vēlējās laimi savai tautai, tā vēlējās tai kalpot!

Viņā saspringti vērās jaunā māte un vēl desmitiem zemnieku, ganu un vīnkopju. Viņš mīlēja tos, un arī tie mīlēja viņu — savu Galubardo — zemnieku, jūrnieku, strādnieku, tagad viņu karavadoni, viņi lika uz to visas savas cerības.

Pa klonu aizskrēja pelēns, raiba vista kaut ko knābāja Garibaldi pie pašām kājām. Sasarkusī Lūcija, uztraukumā tikko elpodama, paņēma no viņa rokām Lučiju jaunāko — Garibaldi nekā nemanīja, viņš nekā neredzēja, jo acīs sakāpa dedzinošas, veldzējošas asaras, kas, likās, plūda no pašiem dvēseles dziļumiem.

Mācītājs turpināja ceremoniju čāpstinādams, murminādams latīņu vārdus. Viņam palīdzēja zēns kalpotājs apmetnī, darinātā no mājās adītām mežģinēm. Visur varēja manīt nabadzības un pastāvīga trūkuma pēdas. Bet Garibaldi un Lūcijai šī nakts ceremonija zemnieku mājā ieguva īpašu, cildenu jēgu. Vēlāk Lūcija atcerējās šo nakti kā brīnumainu, visu mūžu neaizmirstamu sapni.

— ... tiek nosaukta par Lučiju, — atskanēja mācītāja beigu vārdi.

Tresini pienesa Garibaldi baznīcas grāmatu, un, valdot godbijīgam klusumam, ģenerālis parakstījās zem kristību akta. Parakstījās arī Lučija, un baznīcas grāmata sāka ceļot no rokas rokā. Visi aplūkoja parakstus, un katrs uzskatīja par savu pienākumu kaut ko pateikt vai arī vienkārši pārkrustīties. Tad beidzot visi sakustējās un sāka runāt pilnā balsī. Dažs spiedās tuvāk Garibaldi, lai pārmainītu ar viņu kādu vārdu vai vismaz pieskartos pie viņa apmetņa, cits vēlējās apsveikt nedēļnieci un jauno krustmāti neparastajā tērpā.

— Un tev nemaz nebija bail kauja? — Lūcijai jautāja kāda vecīte.

— Bet ko tad tavs tēvs par to sacīja, ka tu aizgāji līdzi Galubardo? — jautāja kāda cita.

Meitene, apmēram vienos gados ar Lučiju, godbijīgi skatījās uz viņu, pieskārās pie viņas jostas, lūdza atļauju pielaikot cepurīti.

— Zini, es varbūt arī aizbēgšu, — viņa Lūcijai pačukstēja.

Lūcijai ļoti gribējās uzdāvināt kaut ko savai krustmeitai. Viņa parakņājās kabatās, bet bez kabatlakata un saliekamās pārgājiena karotes tur nekā cita nevarēja atrast. Vai tiešām viņai vairs nav nevienas sievišķīgas greznuma lietiņas? Un tad viņa atcerējās gredzenu ai zilo akmentiņu — tēva dāvanu. Kopš divpadsmit gadu vecuma viņa to nēsāja vienmēr uz kreisās rokas zeltneša un nešķīrās no tā pat mazgājoties. Viņai bija mazliet žēl atdot tēva dāvanu, bet tieši tādēļ viņa, ne brīdi nevilcinādamās, noņēma gredzentiņu no pirksta un atdeva mazās Lūcijas mātei. Sievietes drūzmējās pie gultas un aplūkoja dāvanu. Atskanēja sajūsmināti izsaucieni. Tresini piedāvāja viesiem tasīti kafijas pirms došanās ceļā. Viņš, kā jau bija teicis, arī pats gatavojās iet kopā ar Garibaldi, un māsa, turpat maliņā stāvēdama, kārtoja viņa maisu.

Ienāca Aguijars, kas sargāja zirgus.

— Ir laiks, ģenerāl. Aust jau gaisma.

Ieraugot melno cilvēku, kāda no sirmgalvēm pārkrustījās, bet Garibaldi pateica, ka Aguijars ir viņa sens un uzticams draugs, ar kuru kopā viņš veicis ne vienu vien karagājienu, un tad nēģerim pretī no visām pusēm stiepās rokas. Visi cits caur citu aicināja viņu iedzert kafiju, atsēsties. Tomēr bija jau pienācis laiks doties uz nometni.

Atkal svētības došana, dedzīgi novēlējumi, pateicība. Lūcija noskūpstīja savu krustmeitu, ielūkojās bērna spožajās actiņās: vai viņa vēl kādreiz sastaps šo meitenīti? Un kad tas būs? Varbūt Lūcija pati tad jau būs sirmgalve. Ja dzīvs būtu Alesandro, viņas mīļotais, viņi kādreiz kopā atbrauktu šurp uz brīvo, laimīgo Sicīliju, un Lūcija tad atvestu viņu uz šo māju, parādītu viņam savu krustmeitu. Viņa pastāstītu Aleksandram par šo nakti. ..

Bet pēkšņi viņas sirds pamira un tik sāpīgi iesmeldzās, ka līdz galam šo domu izdomāt nebija iespējams. Cenzdamās novaldīt asaras, viņa steidzīgi izgāja lauka un devās pie sava zirga. Garibaldi un Aguijars jau gaidīja viņu. Tresini pieturēja viņai kāpsli. Viņš bija jau pilnā kaujas apbruņojumā ar vecu kramenīcu uz pleca.

— Šis ierocis vēl ies pakarot par Itāliju, — viņš sacīja, uztvēris Lūcijas skatienu.

Tresini palika ciematā, lai sagaidītu vēl dažus kaimiņus, kuriem arī vajadzēja pievienoties Galubardo. Atjājis naktī zemnieka mājā uz kristībām, Garibaldi bija iekarojis daudz siržu un daudz jaunu karotāju.

Zvaigznes jau dzisa, un debesis virs kalniem kļuva gaišākas. Pūta neliels vējiņš, bet rasas nebija, un diena atkal solīja nežēlīgu tveici. Garibaldi klusu sarunājās ar Aguijaru, zirgi, kāpjot kalnā, uzmanīgi cēla kājas pāri akmeņiem, un jātnieki seglos viegli šūpojās. Šī šūpošanās jau sāka Lučiju ieaijāt, kad pēkšņi Aguijara roka satvēra viņas pavadu. Zirgi apstājās.

— Ģenerāli, kāds jāj mums aiz muguras, — nēģeris sacīja.

Garibaldi ieklausījās.

— Divi zirgi, — viņš noteica, — uz viena ir jātnieks, bet otrs — pavadā.

Vienīgi Lūcija vēl nekā neizšķīra nakts klusumā, lai arī kā centās saklausīt pakavu dipoņu. Viņa jau sāka domāt, ka tas ir sapnis, kad aiz muguras atskanēja zirga zviedziens. Tam atbildēja Aguijara zirgs. Un gandrīz tai pašā mirklī gar zirgu kājām sāka kūņoties kāds pinkains un negants radījums, tas lēkāja un draudīgi rūca.

— Irsuto, pie manis! Šurp, Irsuto! — iesaucās izbijusies zēna balss.

Izdzirdusi balsi, Lūcija tikko nenokrita no zirga.

— Irsuto? Lūka Skabioni? Tu tas esi, Lūka? Tu esi dzīvs?! — viņa sāka saukt, pavisam aizmirsusi Garibaldi un Aguijara klātbūtni. — Šurp, šurp, ātrāk, ātrāk!

Iebrikšķējās, iečabējās zari, un trīs jātnieku priekšā izauga ruds zirgs, kuram mugurā kaut kā sāniski bija uzmeties zēns sarkanā garibaldieša kreklā, pārāk lielu ķepi galvā un lakādas zābakiem basajās kājās. Rokā viņš turēja kailu zobenu, zobens tā raustījās un aprakstīja tādus lokus un cilpas, ka ikviens tūlīt būtu uzminējis, ka zēns ir līdz nāvei nobijies. Rudajam zirgam pavadā sekoja vēl viens zirgs — kuprains un tikpat pinkains kā Irsuto.

— Kas . .. kas mani sauc? — Lūka stomīdamies nomurmināja. — Kas jūs tādi esat?

— Tā esmu es, Lučija. Vai tu mani nepazīsti? Lūka, stāsti ātrāk, kur ir tavi virsnieki? Vai viņi ir dzīvi? Vai nav ievainoti? — Viņa drebēdama gaidīja atbildi.

Lūka cieši palūkojās viņā un ar acīm redzamu atvieglojumu nolaida zobenu.

— Tā taču, kā rādās, ir sinjorina Lūcija! — viņš priecīgi sacīja. — Bet es jāju un pēkšņi dzirdu — kāds mani sauc smalkā smalkā balstiņā: «Lūka Skabioni! Lūka Skabioni!» Kas, es domāju, kas gan mani šeit nakts vidū kalnos un vēl pašā ērkšķu biezoknī varētu saukt? Skaidrs, ka nelabais. Esmu iekritis, domāju, viņam pašās ķetnās. Man pārskrēja šermuļi, jāju, bet pats skaitu lūgšanas visas pēc kārtas, kādas vien atceros. Gan svētajam Džuzepem, gan svētajam Džovanni, gan svētajai Prasedei, gan svētajam Eistāķijam.

— Nu pagaidi, pagaidi tu ar savām lūgšanām! —-Lūcija nenovaldījās. — Pasaki man kaut vienu vārdiņu par sinjoru Alesandro ... Vai viņš dzīvs? Nav nonāvēts?

— Sinjors Alesandro? — Lūka atkārtoja. — Jūs gribat zināt par sinjoru Alesandro? — Tai brīdī viņš ieraudzīja Garibaldi un kūleniski novēlās no zirga. — Svētā madonna! Pats ģenerālis šeit! Bet es nemaz neredzēju! — viņš dievināšanas pilnu skatienu lūkojās uz Garibaldi.

— Skabioni Lūka! Sinjorina tev kaut ko jautāja. Kādēļ tu neatbildi? — Garibaldi jautāja, savukārt aplūkodams mazo, brašo cilvēciņu.

— Jautāja? Ko jautāja? — Lūka apjuka. — Ak jā, par sinjoru Alesandro ... Viņš taču ir nometnē. Mēs ar Irsuto vedam pašreiz turp zirgus viņam un sinjoram Leone. Zirgi pa kaujas laiku bija palikuši lejā, un es viņus sargāju, kā jau man bija pavēlēts, bet, kad izdzirdu, ka augšā šauj, man nebija vairs spēka sēdēt un gaidīt, kamēr mūsējie tur kaujas. Nu un tad es uzdevu Irsuto sargāt zirgus, un viņš tos ir labi nosargājis līdz pat naktij, — Lūka tarkšķēja, nemaz nemanīdams, ka Luči ja noliekusies savam zirgam pie kakla un it kā raud, it kā no prieka smejas.

— Redzi nu, meitiņ, es taču tev sacīju, ka tavs varonis ir dzīvs un noteikti atradīsies, — Gari baidi pievērsās viņai. — Bet tu negribēji man ticēt un raudāji tā, ka sirds vai lūza.

Lūcija priecājās, ka ir vēl tumšs un nav redzami viņas sasarkušie vaigi. Tagad arī Garibaldi zināja viņas noslēpumu.

— Līdzko atgriezīsimies nometnē, es viņu izsaukšu pie sevis, — ģenerālis turpināja, — viņam taču vēl nav pasniegta medaļa . . .

— Viņu nemaz nevajadzēs izsaukt, — Lūka iejaucās. — Mani sinjori ufficiale jau sen gaida ģenerāli. . . Tagad tu vari vairs nebaidīties no sava Dato, — viņš pačukstēja Lūcijai, nemaz nemanīdams, ka uzrunā viņu ar «tu». — Tagad viņš tev vairs nekā nevarēs padarīt. Mēs esam atklājuši viņa īsto seju!

— Ko? — Lūcija nebija sadzirdējusi.

Bet Garibaldi viņu pārtrauca.

— Tu sacīji, zēn, ka virsnieki mani gaidot? — viņš izbrīnījies jautāja. — Viņiem tieši es esmu vajadzīgs? Un steidzīgi?

Lukaška pamāja un piepūtās, apzinādamies savu svarīgumu.

— Viņi gaida ģenerāli, lai parādītu papīrus, kurus mēs visi kopā atradām Franciskāņa alā. Tas ir tepat netālu kalnos, tur ir tāda ala, — viņš piebilda, it ka paskaidrodams. — Ļoti svarīgi papīri.

Viņš čukstus stāstīja Lūcijai, kad un kādos apstākļos Dato pieķerts nodevībā. Bet meitene bija tik ļoti aizņemta ar priecīgo jauno ziņu, ka atradies viņas Alesandro, un Dato atmaskošana viņu gandrīz nemaz neinteresēja.

— Ne jau velti es viņam nekad neuzticējos, — viņa tikai pateica Lūkam.

Garibaldi pa to laiku aplūkoja mazo, ērmīgo vīriņu lakādas zābakos, ar ķepi, kura slīdēja uz paša deguna. Vai zēns izdomājis visu to, spēlē kādu fantastisku spēli, vai arī viņa vārdos slēpjas kaut kas patiešām nopietns? «Papīri, kas atrasti Franciskāņa alā». Mans dievs! Tas jau atgādina agrā bērnībā lasītos lētos dēku romānus! Tomēr viņš sacīja Aguijaram:

— Dodamies ceļā, Aguijar! Un pasteidzini zirgus! Mūs gaida.

* * *•

Stundu vēlāk Garibaldi teltī notika kaut kas līdzīgs slepenai sanāksmei. Bez paša Garibaldi uz zemē noklātajiem apmetņiem sēdēja Sirtori, kalsns, bāls, ar drūmu skatienu mazajās acīs, un abi krievi, arī ļoti bāli pēc negulētās un trauksmainās nakts. Sirtori īsi ziņoja par atradumu alā un atdeva ģenerālim papīrus. Tad viņš pievērsās Mečņikovam:

— Sīkumus pastāstīsi tu pats.

Mečņikovs mazliet sastomījās.

— Pastāsti taču, — Sirtori kā skaldīt noskaldīja. — Ģenerālim ir jāzina, kāds cilvēks ir atradies viņam blakus.

Tā pirmoreiz tika izrunāts Dato vārds, pirmoreiz tika uzskaitīti visi pierādītie fakti: signāli miglā un sastapšanās ar Luku, Dato izturēšanās telegrāfā, Dato saruna ar burboņu virsnieku baterijā un viņa nozušana alā. Un beidzot ziņojumi. Garibaldi klausījās, galvu nodūris. Šie pierādījumi par nodevību viņam likās ļaunāki par jebkuru sakāvi. Tad, aizdedzis lukturi, viņš uzmanīgi izskatīja un pārlasīja visu, ko virsnieki bija atnesuši sev līdzi. Aleksandrs un Ļevs redzēja dziļo rievu, kas šķērsoja Garibaldi skaisto, gludo pieri, viņa seju, kas vienā mirklī šķita sakritusi un novecojusi.

— Man ir zīmītes ar ziņojumiem, kuras rakstītas ar Enriko Dato roku, — viņš neskanīgi sacīja, atraudamies no lasīšanas. — Tās, protams, var apskatīt un salīdzināt. — Viņš nopūtās.

Visi trīs virsnieki saprata, cik mokoši Garibaldi bija meklēt šīs zīmītes pārgājienu šķirstiņā, cik grūti viņam nācās atraisīt sainīti un nolikt blakus atrastajiem papīriem. Bet Garibaldi atmiņā pēkšņi pavīdēja neseno kristību aina. Jaunās mātes acis... Tik priecīgi, tik dziļi nozīmīgi sākās šī nakts un tik bezcerīgi, tik drausmīgi tā beidzās! Tur uzticība, mīlestība, pašaizliedzība, šeit — zemiska nodevība un ļaunums.

Ar riebuma pilnu žestu viņš atstūma no sevis papīrus.

— Nezinu, — viņš sacīja tikpat neskanīgi. — Es neesmu lietpratējs tādos jautājumos un slikti pazīstu rokrakstus. Man liekas, it kā būtu līdzīgi un it kā atkal nebūtu līdzīgi. Šķiet, ka dažus burtus un ciparus rakstījis viens un tas pats cilvēks, bet citi atkal stipri atšķiras . ..

— Ģenerāli, vai tu nevari atcerēties, ar kuru roku Dato tev rakstīja zīmītes? — Sirtori jautāja.

Garibaldi ilgi klusēja un pārdomāja.

— Liekas, ka ar labo, — viņš beidzot sacīja. — Bet es atceros, ka viņš man kādreiz stāstīja, ka esot kreilis un tāpēc labi rakstot arī ar kreiso roku.

— Nu ko, tas arī ir izskaidrojums, — Sirtori noteikti sacīja. — Tev viņš rakstīja ar labo roku, bet Landi un Maniskalko — ar kreiso. Lūk, kādēļ rokraksts šķiet reizē līdzīgs un atšķirīgs.

Garibaldi tik stipri nobāla, ka viņa sejā vairs nebija ne lāsītes asiņu.

— Nodevējs saņems savu sodu, — viņš izteica caur zobiem. — Pasauciet viņu pie manis.

Aguijars aizgāja darīt zināmu pavēli. Virsnieki jau piecēlās, lai dotos projām.

— Palieciet, — Garibaldi viņiem sacīja. — Jūs būsiet šīs tiesas liecinieki.

Atkal visi apsēdās uz saviem apmetņiem. Sirtori atspiedās uz rokas un izlikās, ka snauž. Aleksandrs un Ļevs raudzījās uz Garibaldi ar instinktīvām žēluma jūtām. Minūtes vilkās kā garas stundas. Beidzot gluži aizelsies ieradās Aguijars.

— Ģenerāli, viņu nekur nav iespējams atrast, — viņš ziņoja.

Mečņikovs un Aleksandrs ātri saskatījās. Abiem ienāca prātā viens un tas pats atminējums.

— Nu, ko tur lai saka, ar šo bēgšanu viņš pats atzinies nodevībā, — Sirtori viebdamies sacīja. — Ja līdz šim brīdim varēja vēl būt kaut kādas šaubas, tad tagad tās ir izgaisušas.

— Kāpēc tu viņu nearestēji? — Garibaldi pievērsās Sirtori. — Tev taču bija visi pierādījumi rokās.

— Tieši tādēļ, ka ne es, ne šie virsnieki, — Sirtori pamāja uz abiem krieviem, — mēs vēl nebijām pārliecināti, ka Dato ir nodevējs. Un bez tam es zināju arī, ka tādas lietas tu vienmēr izlem pats, — viņš piemetināja.

Mečņikovs lūdza atļauju kaut ko pateikt.

— Mēs redzējām Enriko Dato, kad nācām šurp pie jums, ģenerāli, — viņš iesāka. — Mēs ļoti steidzāmies un nebijām pat paspējuši vēl nomazgāties pēc mūsu gājiena uz alu. Tur, alā, ir ļoti īpatnēji, sevišķas krāsas sarkanie māli. Dato mūs redzēja un pamanīja arī mālu pēdas uz mūsu apģērbiem. Acīm redzot, viņš ir uzminējis, ka mēs esam bijuši alā, un sapratis arī to, kādēļ ejam pie jums.

— Vienalga, agri vai vēlu viņš saņems savu sodu,— Garibaldi atkārtoja, jau pilnīgi atguvis pašsavaldīšanos.

APBURTAIS KREKLS

«Valdniek! Sauciens «palīgā», kas pārskanēja Sicīliju, aizkustināja sirdi man un dažiem simtiem manu agrāko cīnītāju. Ne jau es saviem brāļiem Sicīlijā devu padomu sacelties, bet kopš tā brīža, kad viņi Itālijas vienības vārdā, kuru pārstāvat Jūs, ir sacēlušies pret mūsu laikmeta kannpilnāko tirāniju, es, ne mirkli nešaubīdamies, kļuvu par šīs ekspedīcijas vadoni. Ja mēs uzvarēsim, ceru, ka Itālija un Eiropa neaizmirsīs, ka šo pasākumu iedvesmojis viscildenākais patriotisms. Ja mēs uzvarēsim, man būs tas gods greznot Jūsu kroni ar jaunu un varbūt pašu vērtīgāko pērli, tomēr tas var notikt ar to vienīgo noteikumu, ka Jūs saviem padomniekiem nekad neļausiet atdot Sicīliju svešzemniekiem, kā tas tika izdarīts ar manu dzimto pilsētu,» — tā karalim Viktoram Emanuēlam rakstīja Garibaldi. Viņš nebija aizmirsis, ka pavisam nesen karalis un tā ministrs Kavurs atdeva Francijai viņa dzimto pilsētu Nicu.

Tagad pēc Kalatafimi kaujas Garibaldi saprata, ka viņa vārdus klausīsies ne tikai Itālija, bet arī visa Eiropa. Viņš bija uzvarētājs. Ģenerālis Landi ar savu karaspēku atstāja Kalatafimi un bēga uz Palermo. Francisks II jutās pilnīgi apjucis — tādu sakāvi viņš nebija gaidījis. Tagad viņš redzēja, ka viņa kundzības laiks Sicīlijā tuvojas galam.

Burboņu zaldātu vidū klīda leģenda par Garibaldi un viņa «apburto» sarkano kreklu. Atradās pat aculiecinieki, kuri stāstīja, kā Garibaldi neskarts stāvējis pretī lielgabala stobram, kas spļāvis uguni. Citi atkal it kā paši savām acīm bija redzējuši, kā piecdesmit strēlnieku izšāvuši uz viņu lodes no piecdesmit šautenēm, tomēr neviena lode Garibaldi neesot trāpījusi, tāpēc ka viņam bijis mugurā sarkanais krekls. Stāstīja, ka Amerikā kādas melnās cilts vadonis, kuram Garibaldi esot izglābis dzīvību, uzdāvinājis «pirātam» apburtu kreklu, bet vēlāk Garibaldi ar nolūku ietērpis tādos pašos kreklos visus savus kareivjus. Vai nu mazums visādu tenku klīda līdz nāvei pārbiedētajā un no neveiksmes saniknotajā burboņu armijā.

Atkāpjoties šī armija pastrādāja visādas zvērības un nejēdzības — karaļa zaldāti gribēja atstāt aiz sevis nopostītu un asinīs mirkstošu Sicīliju. «Tikpat mēs tiekam no šejienes izstumti, nu tad sadosim viņiem pašās beigās pamatīgu sutu,» Landi sacīja, un viņa zaldāti laupīja, nodedzināja veselus ciematus un nogalināja mierīgus iedzīvotājus.

No kāda novadnieka, kas atnāca uz «tūkstoti», Monti uzzināja, ka burboņi apkāvuši visu viņa brāļa ģimeni, bet brāli pašu ciemata vidū pakāruši.

— Par ko? — Marko naivi jautāja.

Volontieris paraustīja plecus.

— Runāja, it kā viņa mājā esot atrasta sērkociņu kastīte, uz kuras bijis uzzīmēts Galubardo. Bet tas viss ir nieki. Viņi gluži vienkārši grib mūs iznīcināt, kamēr vēl atrodas šeit.

— Es sapratu, — Marko sacīja.

No šī brīža agrākais Marko bija zudis. Ne Valb-acis, ne Lūka, ne arī krievi nepazina vairs savu kluso, lēnprātīgo biedru. Nepacietīgs, nikns un nevaldāms atriebējs — lūk, kāds tagad bija kļuvis Marko. Septiņpadsmitajā maijā, tas ir, piecas dienas pēc izsēšanās salā, Garibaldi ar saviem kareivjiem atstāja Kalatafimi un devās uz Palermo. Tā bija nedzirdēti strauja pārvietošanās, tas bija uzvaras gājiens. Bet Monti un citiem sicīliešiem tas šķita neciešami gauss. Viņi tiecās pēc cīņas, tiecās atriebt par visu, ko bija redzējuši savā ceļā.

Bet redzējuši viņi bija nodedzinātus ciematus, sakropļotus mierīgo iedzīvotāju līķus, nomocītus bērnus, nožņaugtas sievietes. Ai, kāds varens naids kvēloja garibaldiešos! Likās, ka viņu spēki un vīrišķība būtu desmitkāršojusies, redzot savas tautas mokas. Jau pieminot vien karaļa karaspēku, «tūkstotis» grieza zobus un kāroja pēc iespējas ātrāk izrēķināties ar viņiem izšķirošā kaujā.

Gandrīz vai katrā ciematā savā ceļā garibaldieši apbedīja nogalinātos, vilka laukā no drupām tos, kuri vēl elpoja, un centās nomierināt visus, kas pēc šīs izrēķināšanās bija palikuši dzīvi.

Bet garibaldiešu karaspēkā atradās trīs cilvēki, kuri tikko kā bija pārkāpuši bērnības slieksni un nebeidzami cieta, redzot asinis, krāsmatas un līķus. Uzreiz, bez jebkādas pārejas šie trīs bija nonākuši nežēlīgā, asinīs mirkstošā pasaulē, un tas viņus satrieca, iedvesa šausmas un riebumu.

Aleksandrs Jesipovs apskauda Mečņikovu, kas stingri un lietišķi vadīja darbus, dzēšot ugunsgrēkus, mierināja pieaugušos, rūpējās par bērniem, kuri bija kļuvuši bāriņi, un par bezpajumtniekiem. Ļevs bija vecāks, vairāk pieredzējis, rūdījies. Aleksandrs turpretī vairs nekur nespēja rast mieru kopš tās reizes, kad bija uzdūries meitenītes līķim, kuras skaistā sprogainā galviņa ar naža cirtienu bija gandrīz atdalīta no ķermeņa.

Meitene gulēja pie pussadegušas mājas sienas, augsti paceltām rokām, it kā gatavodamās aizlidot. Piemiegtās acis piešķīra sejai ļoti lepnu izteiksmi. Aleksandrs ilgi stāvēja pie meitenes, viņa kājas likās gluži kā ar svinu pielietas, bet galvā bez apstājas skanēja vieni un tie paši vārdi: «Kā tas iespējams! Ai, kā gan tas ir iespējams?!»

Viņš atjēdzās tikai tad, kad kāds viņam pieskārās. Tā bija Lučija. Ari viņa šņukstēdama lūkojās meitenē.

Drebošu un raudošu Aleksandrs aizveda Lučiju līdz pussagruvušai mājai, kurā bija apmeties Garibaldi, un nodeva Aguijara rokās. Un tikai tagad, atvadoties, viņš pamanīja, ka meitene novājējusi un kļuvusi it kā vecāka, cik kalsni un sāpēs saduguši ir viņas pleci zem sarkanā garibaldieša krekla. Pēkšņi Aleksandrs sajuta žēlumu un maigumu pret viņu. Garibaldi, pats Garibaldi bija kļuvis par aizbildni šai meitenei un dzīrās pie pirmās izdevības sūtīt viņu uz Dženovu pie tēva, uzticamajam un rūpīgajam Aguijaram bija uzdots par meiteni gādāt. Bet pat Garibaldi, aizņemts ar savām kaujām, cīņām, ar volontieru pārvietošanu, nespēja nosargāt Lučiju no mokošajiem kara iespaidiem, kas tā plosīja dvēseli. Un arī notikumi risinājās tik strauji, tik ļoti garibaldiešus gaidīja ikvienā šejienes mājā, vajadzēja tik ļoti steigties, un Lučiju visi bija kaut kā aizmirsuši — nebija laika par viņu domāt. Un lūk, tagad apjukusī jaunā būtne elsoja un klusu žēlojās un kļāvās Aleksandram pie pleca, meklēdama pie viņa vienīgo drošo atbalstu.

Šai naktī Aleksandrs ilgi nespēja aizmigt; kopā ar draugiem viņš bija apmeties kādā vīna pagrabā, kas palicis neskarts. Viņš pateicās liktenim par to, ka «Eņ-ģelis-Cīnītājs» atrodas tālu no šejienes un neredz to, ko nācās redzēt viņam un Lūcijai. «Kāda laime, ka viņa ir pasargāta no visām šīm šausmām, ka viņa nekad neuzzinās par nogalināto meiteni!» Un mierīga smaida apgarotā seja iznira no tumsas un uz mirkli izdzēsa meitenes nedzīvo sejiņu, tā sniedza mieru un dievišķu veldzi satrauktajam prātam.

Un trešais no šīs jauno brālības bija Lūka Skabioni,

Romas ganiņš, arī viņš bija stipri pārvērties pēdējo dienu laikā. Lūka bija gandrīz pilnīgi zaudējis savu valodīgumu un klusēdams jāja Aleksandram aiz muguras uz Zirdziņa-Kuprainīša. Kad viņš ieraudzīja kaut ko briesmīgu, viņa acis pauda skumju izbrīnu. Tagad Lūkam vairs nelikās, ka karš ir brīnišķa, aizraujoša rotaļa, kur viegli veikt varoņdarbus un iegūt par to ordeņus un apbalvojumus. Tāpat kā viss «tūkstotis», arī zēns vēl joprojām tiecās kaujā, sapņoja par uzvaru, taču ne vairs rotaļas un piedzīvojumu dēļ, bet gan tādēļ, lai uz visiem laikiem padzītu no dzimtās zemes ienaidniekus.

Garibaldi saprata vispārējo noskaņojumu un veda savus ļaudis gandrīz bez atpūtas. Garām aizzibēja pilsētas, ciemati, atsevišķas būdas, dūmoja krāsmatas. Partiniko pilsēta, kas jau pirms garibaldiešu ierašanās bija sacēlusies pret burboņiem, bija viena vienīga drupu kaudze. Pēc cīņām un nāves sodiem dzīvi palikušie iedzīvotāji saplūda «tūkstotī». Spožā uzvara pie Kalatafimi iedvesmoja Garibaldi karavīrus, viņi bija pārliecināti, ka arī turpmāk viņus sagaida uzvaras ceļš. Tomēr «apburtā krekla» īpašnieks bija tālredzīgāks un uz stāvokli raudzījās reālāk. Garibaldi saprata, ka nenāksies tik viegli uzveikt skaita ziņā lielo, teicami bruņoto karaļa armiju.

Zīmējumi un plāni, kurus no Franciskāņa alas bija atnesuši Aleksandrs un Mečņikovs, izpētot tos tuvāk, izrādījās plāni nocietinājumiem, kurus burboņi bija ierīkojuši Palermo pilsētā un Sicīlijas galvaspilsētas pieejās. Rozalino Pilo un citi partizāņu vienību vadoņi ziņoja:

«Palermo pilsētā atrodas apmēram divdesmit tūkstošu izlases kareivju, kurus komandē Lanca un Bosko. Spēcīga artilērija. Ostā kaujas gatavībā stāv kara kuģi, kas apgaismos ar prožektoriem un apšaudīs visas galvenās pieejas pilsētai.»

Lanca bija jaunais Palermo pārvaldnieks, kuru karalis bija iecēlis speciāli tam nolūkam, lai sagūstītu un bargi sodītu «nekaunīgo pirātu», tas ir, Garibaldi.

Francisks II trakoja — astoņi ģenerāļi, tai skaitā arī

Landi, kas bija atdevis Kalatafimi, tika atcelti par to, ka nav attaisnojuši sava valdnieka uzticību. Palermo bija ievests kara stāvoklis. Līdz ar krēslas iestāšanos visiem vajadzēja atrasties mājās, bija aizliegta jebkura kustība ielās, jebkura veida sapulcēšanās. Tomēr pat šajos apstākļos pilsētā darbojās revolucionārā pagrīdes komiteja.

Garibaldi zināja: līdzko viņš būs Palermo pievārtē, viņu atbalstīs dumpinieki, kuriem ir paslēpti ieroči, viņi pacentīsies ieņemt kazarmas, cietoksni, pārvaldnieka pili. Bet līdz tam brīdim vēl bija tālu, un garibal-diešus vēl gaidīja daudzi pārbaudījumi.

ZEM APMETŅA

— Un priekš kā tad ir telegrāfa stabi? — jautāja Lo-renco Valbacis.

Atbildei noskanēja visas septītās vienības sajūsmas pilns rēciens.

— Ai, jā, Valbacis! Tas vienmēr atradīs izeju!

Un gadījums tiešām nebija no vieglajiem. Jau otro diennakti kā smaga, pelēka siena pār garibaldiešiem gāzās lietus. Visapkārt — zem viņiem un virs viņiem — visur bija ūdens. Bija atvērušās visas debess slūžas, un zemie mākoņi stāvēja gluži nekustīgi, gāzdami lejā tādas straumes, ka visi bija izmirkuši līdz ādai.

Pēc leknajām, bagātajām Alkamo un Partiniko ielejām garibaldiešu ceļš veda augšup, cauri Borgeto uz Renē plato. Šis tuksnesīgais un līdzenais plato atrodas virs neparasti zaļa un auglīga apvidus, kam dots poētisks nosaukums «Zelta gliemežnīca» (Konko d'Oro). Un tagad, Renē, «tūkstoti» pārsteidza lietus. Viņi arī paši nebūtu varējuši pateikt, kas labāks — līdzšinējā svelme vai bezcerīga, nebeidzama lietus gāze, jo tagad sāka lauzt krustos un drudžainas trīsas pārņēma visu ķermeni. Apkārt viss bija kails — ne mājokļa, ne gana būdas, ne koku, kur varētu salauzt zarus, iekurt uguni un kaut mazliet apžāvēties. Ceļi un takas bija tā izmirkusi, ka ļaudis un zirgi ar mokām vilka laukā kājas un nepārtraukti klupa slidenajos dubļos. Zirgi, kas vilka lielgabalus, beidzot bija gluži pārguruši un apstājās. Tad iejūdzās ļaudis paši. Vieni veda zirgus, citi vilka laukā mālos iestigušos riteņus. Volontieri uzmundrināja sevi ar dziesmu, uzsaucieniem, bet arī tas maz ko palīdzēja. Beigās, lai atvieglotu darbu zirgiem, cilvēki izjauca lielgabalus un nesa tos pa daļām. «Cilvēki bija drausmīgi pārmocīti,» vēlāk atcerējās Garibaldi, «bet pulciņš drosminieku parādīja, ka viņi grūtības pārvarēt prot tikpat labi kā uzvarēt asiņainās kaujās.»

Visi sapņoja par to, kā varētu kaut mazliet apžāvē-ties. Un tad Valbacim ienāca prātā — telegrāfa stabi! Lūk, kas var noderēt par lielisku kurināmo!

Sacīts — darīts. Un nu jau paceļas tvaiki no sarkanajiem garibaldiešu krekliem. Volontieri drūzmējas ap ugunskuriem, un jautru liesmu atspīdums lēkā uz apaugušajām, novājējušajām un melni iedegušajām sejām, kurās tik dīvaini un žilbinoši mirdz zobi un iekaisušo acu baltumi. Siltumā ļaudis kļūst jautrāki, un, kaut arī no augšas joprojām līst, pie ugunskura var jau dzirdēt jokus, un visa septītā vienība saskrien skatīties, kā Valbacis žāvē drēbes. Lorenco ir izģērbies gandrīz kails un pierunājis izģērbties arī draugus. Viņš sadabūjis kaut kur nūju, uzkāris uz tās visus apģērbus un tagad lēni šūpo koku virs ugunskura.

— Redzēsiet, pēc pusstundas viss būs sauss, — viņš sacīja. — Tā žāvēties man iemācīja kāds dženovietis pie Komo, kad sākās lietus periods. Ek, kas tad ir šejienes lietutiņš, salīdzinot ar lietiem, kādi ir tur! Tīrais kucēns un puišelis! Būtu jūs izmirkuši tur, pie Komo, tad tik zinātu, kas ir īsts lietus.

— Nu tu stāsti gan, — kāds apšaubīja. — Ļaunāks par šīsdienas lietu nemaz nav iespējams. Palūko, es esmu gluži kā no upes izkāpis. Arī visa tabaka samirkusi.

— Dod šurp savu tabaku, es arī to izžāvēšu! — Valbacis atsaucās. — Lūk, šeit parušināsim oglītes un noliksim katla vāku, uzbērsim tavu tabaku — tūlīt tu, kaimiņ, uzsmēķēsi un kļūsi priecīgs.

To teikdams, Lorenco ar vienu roku izrušināja ogles, nolika tur katla vāku, izbēra no ādas maka tabaku, bet ar labo visu laiku šūpoja virs ugunskura koku ar uzkārtajiem apģērba gabaliem.

Vienīgi Marko neatsaucās uz Lorenco stāstiem un uzmundrināj umiem.

Drūms, smagu un mežonīgu, liesmām pievērstu skatienu viņš bija aptupies pie ugunskura. No cepures naga tecēja straumīte, krekls bija gluži izmircis, bet likās, ka viņš to visu nemaz nemana. Valbacis, kurš tā mīlēja padižoties publikas priekšā un par katru cenu centās iekarot sabiedrības uzmanību, beidzot neizturēja un vērsās tieši pie Monti:

— Ei, novadniek, nenokar galvu! Redz, kas par skaistu uguntiņu. Tici man, pienāks arī mūsu laiks. Gan jau Francisks Burbons vēl samaksās par mūsu asarām.

Nu, draugs, dod savu apģērbu, es tev to izžāvēšu.

Monti pakratīja galvu.

— Nevajag. Man nekā nevajag, — viņš aprauti atbildēja. — U, nolādētais lietus! Kā tas mūs aizkavē! Ja nebūtu lietus, mēs jau sen būtu satikušies ar burbo-ņiem un būtu iepazīstinājuši viņus ar saviem nažiem.

— Nesteidzies, tu savu panāksi, varu tev apsolīt, — Valbacis viņu mierināja, visu laiku kustinādams koku virs ugunskura.

No žūstošā apģērba vēlās biezi tvaiki. Resnie telegrāfa stabi dega spēcīgām, augstām liesmām, un ļaudīm bija patīkami raudzīties šais liesmās. Viņi arvien j ciešāk sadrūzmējās ap ugunskuru, bet no debesīm arvien vēl plūda uz viņiem nebeidzamas straumes.

— Saņemiet savas mantas, pičioti, — Valbacis nokomandēja. — Un dodiet nākamo porciju. Kam tagad rinda, dārgās sinjorinas? Nāciet tuvāk, skaistules, ģēr- ■ biet nost savas mežģiņu mantijas!

Gribētāju žāvēt savu apģērbu izrādījās ļoti daudz.

Visi ar jokiem un smiekliem sāka vilkt nost kreklus.

Bet tad Valbacis pamanīja kādu pūlī, kas apstāja ugunskuru, un uzsauca:

— Pagaidiet, pagaidiet, pičioti! Es pavisam aizmirsu— tagad kārta sinjoriem uficiale, maniem priekšniekiem! Lūk, tur jau viņi stāv pilnā gatavībā. Sinjor Leone, sinjor Alesandro, — viņš pievērsās draugiem, — dodiet šurp savas drēbes! Nē, nē, nav ko vilcināties, ģērbieties nost. Tūlīt jūs dabūsiet siltu, sausu, vissvaigākajā lietū mazgātu apģērbu un dzīve jums rādīsies atkal brīnišķīga. Pasteidzieties, sinjori!

— Nu ko, varbūt patiesi noģērbsimies? — Ļevs ierosināja, paceldams slapjo seju pret pelēkajām, bezcerīgajām debesīm. — Tikmēr varēsim pasēdēt zem mana apmetņa.

Aleksandrs ar zināmām šaubām pablenza Valbacī, bet tas jau sniedza viņiem pretī savu koku.

— Kariet šeit. Visu kariet: zeķes, zābakus, kaklautus, šalles, bikses, kreklus! — viņš izrīkoja.

Un abi jaunekļi paklausīgi vilka nost apģērba gabalus, kurus viņš nosauca, un savirknēja tos uz nūjas. Un tagad viņi abi kaili sēž zem Mečņikova platā apmetņa. Apmetnis ir no vadmalas, tas ož pēc slapjas suņa vilnas, bet zem tā ir silti. Gan Aleksandrs, gan arī Ļevs pēkšņi sāk justies apbrīnojami omulīgi. No ugunskura plūst neciešams karstums, svelme dedzina seju, vaigi sāk kvēlot, un šai sēdēšanā pie ugunskura zem apmetņa ir kaut kas no bērnības. Laikam pat prātīgais un ironiskais Ļevs to ir sajutis, tādēļ ka viņš pirmais sāk runāt par bērnību un runā krieviski ļoti klusā balsī, lai to dzirdētu vienīgi Aleksandrs.

— Manam tēvam arī bija platu platais apmetnis, un, kad es spēlēju ceļojumus, es no viņa apmetņa taisīju telti, ielīdu tajā un iztēlojos, ka atrodos mūžamežā. Tad es gāju medībās. Es pārmeklēju plauktus virtuvē un bufetes istabā. Kā zēns es biju ļoti vājš un slikti ēdu. Mani mājinieki bija izmisumā, viņi visādi centās mani pierunāt, piemēram, solīja saldumus, ja es izēdīšu zupu. Es pusdienām gandrīz nemaz nepieskāros. Bet šeit, «medībās», es pats uz savu roku sanesu ēdienu, kā medībās iegūtu, savā teltī un tur vienatnē nolocīju visu, ko biju atnesis. Manu rotaļu atklāja un sāka klusiņām nolikt uz plaukta visādus garšīgus un barojošus ēdienus. Ai, cik tā bija lieliska spēle! — Un Ļevs klusu iesmējās Aleksandram pie pašas auss. — Vai jūs arī

rotaļājāties tā, Aleksandr? — un, nenogaidījis Jesipova atbildi, viņš atkal iesmējās. — Kāda nejēdzība, sēžam kaili zem viena apmetņa, piecus mēnešus dalām ēdienu un pajumti, cīnāmies plecu pie pleca, skaitāmies vislabākie draugi, bet sakām viens otram «jūs». Kā jums tas liekas?!

Aleksandrs apjucis sāka zem apmetņa grozīties.

— Es domāju, ka jūs uzskatīsiet to par familiaritāti, — viņš sacīja. — Jūs taču, Ļev ...

— Nu tad tā — sākot ar šo zīmīgo stundu, mēs pārejam uz «tu», — Mečņikovs noteikti paziņoja. — Bet, kad ieņemsim Palermo, tad nostiprināsim mūsu «tubrālību» pa īstam. Tagad, brāl, izlamā mani! — viņš uzstāja. — Nu nekautrējies, nekautrējies, lamājies pamatīgi, kā pienākas, — viņš piemetināja, pamanījis, ka Aleksandrs vilcinās.

— Tu... nelietīgais zobgali, ciniķi, smējēj... — Aleksandrs iesāka un tad pēkšņi noskūpstīja Ļevu uz vaiga. — Zini, es esmu ļoti lepns un priecīgs, ka tu mani uzskati par savu draugu! — viņš nobeidza.

— Nu paldies, — klusu sacīja Ļevs, juzdamies ļoti apmierināts. — Zini, kaut arī tu mani lamā par ciniķi, es tomēr cilvēkiem ticu un ticu arī mūsu draudzībai. — Viņam, acīm redzot, gribējās atgriezties pie iepriekšējās sarunas. — Bet tu man nepastāstīji vēl, vai arī tev kādreiz gadījies spēlēt ceļojumus.

Aleksandrs pakratīja galvu, un siltas lāses no viņa matiem uzpilēja uz Mečņikova sejas.

— Nē, Ļevuška, negadījās vis, — viņš sacīja tādā kā izdzisušā balsī. — Man, patiesību sakot, bērnības nemaz nav bijis, — viņš uz brīdi apklusa. — Jūs taču droši vien zināt...

— Zini, — Ļevs tūlīt pārlaboja.

— Ko? Ak tā, mēs taču tagad esam «uz tu», — Aleksandrs attapās. Viņš zem apmetņa paspieda Ļeva roku. — Cik tu esi labs, Ļevuška! Savā dzīvē īstu maigumu esmu saņēmis vienīgi no aukles Vasilisas, bet humāns pret mani bija — mans mājskolotājs šveicietis. Savu māti es neatceros, bet tēvs... — Ļevs juta, ka pie

vārda «tēvs» nodreb Aleksandra pleci, likās, ka viņam saltu.

— Nu diezgan, diezgan, lai paliek, aizmirsti to, — viņš steidzīgi ierunājās. — Un, dieva dēļ, atvaino mani par manām nevajadzīgajām atmiņām. Pats nezinu, kur man pēkšņi tāds dullums uznāca.

— Un lieliski, un ļoti labi, ka atcerējies! — dedzīgi iebilda Aleksandrs. — Man arī vēj nesen ienāca prātā, kā mēs ar tevi iepazināmies Jaunajā gadā pie Drjomi-niem Vasilija salā. Atceries?

— Vai tiešām tas notika nupat Jaunajā gadā?! — Mečņikovs sacīja patiesā izbrīnā. — Iedomājies tikai! Pagājis tikai nedaudz vairāk par pieciem mēnešiem, bet šķiet, ka aizlidojuši gadi... Pēterburga, sniegs, studenti — cik tas viss bija sen! Vai tu skumsti pēc Krievijas? — viņš negaidot jautāja.

— Skumt — tas nav īstais vārds, — Aleksandrs atbildēja..— Es agrāk nesapratu, kad kādreiz dzirdēju runājam par dzimtenes ilgām. Bet tagad reizēm, kad atceros mūsu Pleskavas sādžu, nopļautu pļavu smaržas vai arī to, kā ziemā slidoju pa dīķa ledu, tad sirds vai pamirst... Bet ir taču arī tādi ļaudis kā šis Dato, — Aleksandrs domīgi turpināja. — Nodevējs. Kas var būt vēl drausmīgāks par to! Un cik baisai gan jābūt tāda cilvēka dzīvei, — viņš sacīja, atkal salīgi nodrebinādamies.

— Viņš labu galu neņems, tici man, — Mečņikovs atsaucās. — Ai Saša, kā man gribas pierakstīt visu to, kas ar mums notika šajā ekspedīcijā! Gan par Dato, gan arī par mūsu draugiem garibaldiešiem ...

— Nu, protams, tev tas viss, viss jāpieraksta! — Aleksandrs piekrita. — Tu mēģini tikai iedomāties: nākamais vēsturnieks grib rakstīt par Garibaldi, par viņa karagājieniem, un pēkšņi atradums — aculiecinieka piezīmes! Un nevis vienkārša aculiecinieka, bet izglītota, gudra, talantīga aculiecinieka ...

— Nu gan tu pārspīlē! — nomurmināja neiedomājami glaimotais Mečņikovs.

— Nē, nē, es runāju patiesību, — Aleksandrs neat-

laidās. — Un, kā tādas piezīmes noderētu mūsējiem Krievijā, tu vari iedomāties pats! — viņš pēkšņi aprāvās un satvēra draugu pie rokas. — Paklausies, bet var būt, kamēr mēs šeit karojam, tur, pie mums, zemnieki ir jau brīvi un sākusies jauna dzīve? — viņš drebēdams gaidīja Mečņikova atbildi.

Ļevs pašūpoja galvu:

— Diez vai. Mēs būtu par to dzirdējuši. Garibaldi taču saņem ziņojumus, viņš noteikti būtu mums to pateicis. Viņš taču vienmēr inteiesējas par to, kas notiek Krievijā.

Aleksandrs nokāra galvu.

— Jā, jā, tas man neienāca prātā... Ai, kā dažreiz gribas pasapņot par šo jauno dzīvi! Laikam gan manam mājskolotājam mesjē Eviānam bija taisnība, kad viņš sacīja, ka es visu savu mūžu tiekšoties pēc nesasniedzamā. — Viņš nopūtās. — Bet atceries, Ļevuška, cik ironiski tu mani uzlūkoji, kad. es pie Drjominiem izlēcu un piedāvājos tev biedros? Tu toreiz neticēji, ka es tev spēšu būt labs, īsts biedrs? Vai nav tiesa, tu neticēji?

— Nē, es tūlīt tev ticēju, līdzko tu pasniedzi man roku, — Ļevs sirsnīgi atbildēja. — Bet vai tu nenožēlo, ka aizbrauci kopā ar mani, ar tādu dēkainu blandoni?

Par atbildi Aleksandrs tikai stingrāk sažņaudza Mečņikova pirkstus.

— Vai es drīkstu tev kaut ko pajautāt? Tu nenoskaitīsies?

— Es uz tevi nekad un ne par ko neskaitīšos, — Ļevs klusu atsaucās.

— Tad pasaki man — vai Nataša Osmolovska tevi mīl? Bet, nē, nē, to es muļķīgi jautāju, — Aleksandrs atkal sevi pārtrauca. — Pat aklais būtu pamanījis, ka viņa tevi mīl. Bet tu taču viņu nemīli.

— Nē, nemīlu, — Mečņikovs stingri atbildēja.

Uz mirkli zem apmetņa viss apklusa.

— Nabaga, nabaga Nataša! — beidzot Aleksandrs tikko dzirdami nomurmināja.

Un šajos vārdos Mečņikovs saklausīja tādas skumjas, ka saprata — Aleksandrs nožēlo pats sevi.

Viņš uzmanīgi iejautājās:

— Tu... vēl neesi atsalis? Atceries vēl? Domā?

Aleksandrs sarāvās.

— Kār tātad tu to zināji? — Viņš nosarka. — Vai tiešām tu domā, ka es varētu kādreiz aizmirst, atsalt pret viņu?! Tas turpināsies līdz pat nāvei. Un varbūt arī pēc nāves viņu turpināšu mīlēt. — Šie vārdi bija pilni ticības, pilni tik dziļas nopietnības, ka Ļevs neiedrošinājās pat pasmaidīt.

— Viņa droši vien atbrauks šurp, kad mēs ieņemsim Palermo, — Aleksandrs drudžaini turpināja. — Viņa reiz izteicās, ka vēlētos redzēt blīvo Sicīliju, ja Gari-baldi uzvarēšot. Un zini, par ko es dažreiz domāju? — viņš pēkšņi jautāja.

— Par ko?

— Es domāju, ka man viņas dēļ būtu jāveic kaut kas liels. Kaut kas ļoti grūts. Kaut kas tāds, kas prasa lielu drosmi, spēku, izturību. Lai es būtu cienīgs ar viņu sastapties.

Mečņikovu aizkustināja drauga dedzīgā vēlme.

— O jā, tu esi no bruņinieku sugas, — viņš sacīja mazliet zobgalīgi, lai Aleksandru atvēsinātu. — Varoņdarbi daiļās dāmas dēļ?

— Nē, Ļevuška, tu mani neapmulsināsi; un, lūdzu, lūdzu, nesmejies! — Aleksandrs sacīja vēl arvien tikpat nopietni. — Es esmu šeit tādēļ, ka vēlos brīvību Itālijai. Un šīs brīvības dēļ ir darbojusies un riskējusi arī mana, kā tu teici, «daiļā dāma». Es gribu būt tikpat drosmīgs kā viņa.

— Atvaino mani, draugs, es negribēju tevi izsmiet. Varu dot tev goda vārdu, — Ļevs lēnprātīgi sacīja. — Bet tu jau pazīsti mani un manu mēli — nekad nevaru atturēties, tevi mazliet nepazobojis.

— Es ne... — Aleksandrs jau uzsāka, bet šai brīdī kāda roka pacēla apmetņa malu viņam pie pašas galvas, un Valbača balss uzsauca:

— Ei, sinjori, vai jūs tur esat aizmiguši zem sava apmetņa, vai? Nāciet saņemiet savas drēbes, viss ir jau izžāvēts. Varat apģērbties.

Ar lielu nepatiku abi draugi izlīda no apmetņa apakšas. Ne jau tādēļ viņiem bija žēl šķirties no apmetņa, ka tas viņus sildīja un pasargāja no lietus, bet tāpēc, ka zem apmetņa viņi pirmoreiz bija sākuši runāt kā tuvi draugi, uzticējuši viens otram kaut ko nozīmīgu un dārgu. Aleksandram bija tāda sajūta, it kā viņš būtu bijis Mečņikova bērnības teltī. Kopā ar Ļevušku viņš bija ceļojis, medījis mūžamežā, un Mečņikova mātes maigās rokas bija nolikušas viņiem abiem gardus kumosiņus.

Klusējot viņi apģērbās, retumis saskatīdamies kā sazvērnieki un smaidīdami par kaut ko, kas viņus vēl iekšēji sildīja. Ļevs Mečņikovs ar izbrīnu sajuta sevī milzīgu maigumu pret Aleksandru. Cik mīļš un dārgs viņam bija kļuvis šīs trauslais, melnīgsnējais zēns ar spēcīgajām rokām un vīrišķīgajiem pleciem. «Gluži kā brālis... Nē, vēl dārgāks, daudz dārgāks,» viņš domā ja un pats jau māņticībā baiļojās, ka var pazaudēt šo tikko iegūto brāli.

Pa to laiku Valbacis, kurš bija jau paguvis apskraidīt visas vienības, uztraucies atgriezās un sāka neatlaidīgi izjautāt virsniekus, kur viņi likuši savu gaitnieku Luku Skabioni. Līdzenumā visur dega ugunskuri, visur ap ugunskuriem drūzmējās un žāvējās ļaudis, bet Lūkas viņu vidū neredzēja

— Kā tad es varu zināt, kur pazudis šis palaidnīgais puišelis! — Ļevs Mečņikovs beidzot noskaitās. — Tikko mēs ierīkojam apmetni, no viņa vairs nav ne miņas! Un šodien arī — mēs vēl nepaguvām atnākt šurp uz plato, kad viņš ar suni jau bija kaut kur aizbēdzis! Arī manu maisu aiznesis sev līdzi. Varu iedomāties, kādas tagad šai lietū izskatās manas mantas un manas grāmatas! Bet varbūt Lūka tās vispār ir pazaudējis! No tāda to var sagaidīt!

— Nu lai viņš tikai atgriežas, gan tad es izmazgāšu viņam galvu! — Lorenco piedraudēja. — Padomājiet tikai — kopš vakarrīta zēns pat maizes garozu nav redzējis, bet klaiņo tikai ar savu pinkaini kaut kur apkārt! Kas gan ar viņu noticis, nevaru saprast!

— Pie visa vainīga tava medaļa, Lorenco, — Aleksandrs ierunājās. — Lūka ir ieņēmies sev galvā, ka arī viņam par katru cenu jādabū apbalvojums. Un tagad viņš cenšas atrast sev varoņdarbu.

— Hm! ... Es arī zinu kādu. kurš sapņo par varoņdarbu, — Mečņikovs norūca zem deguna, taču tā, lai to dzirdētu vienīgi Aleksandrs.

Aleksandrs strauji apcirtās un gribēja jau kaut ko teikt, bet kāds viņu cieši saķēra aiz rokas, kaut kas sāka kuļāties viņam ap kājām, un Lūka ar Irsuto, abi novājējuši, slapji un uztraukti, nostājās viņa priekšā.

— Sinjor uficiale! Sinjor Alesandro, paklausieties, ko es jums sacīšu, — Lūka sāka čukstēt Aleksandram tieši ausi, bet Irsuto noskurinājās un piegāja tuvāk ugunskuram. — Jūs tikai nebariet mani, es jums visu izstāstīšu. Es šodien sastapu cilvēku no Alkamo un visu uzzināju... — Lūka trīcēja pa pusei no aukstuma, pa pusei no uztraukuma. — Šis cilvēks tur, Alkamo, ir ievērojis kreili. Saka, ka deguns un acis esot kā vanagam un zirgu esot seglojis ar kreiso roku. Viss, viss sakrīt, un tas noteikti ir viņš — Dato... Ar viņu kopā bijuši vēl burboņi, un viņi visi zirgos aizbēguši no Alkamo. Šis cilvēks dzirdējis, ka viņi norunājuši jāt tieši uz Palermo!

— Pagaidi, — Aleksandrs viņu pārtrauca. — Izstāsti to visu sinjoram Leone un Valbacim. Lai viņi tevi uzklausa.

— Nē, nē, nesauciet viņus, es baidos, viņi mani rās, ka esmu aizgājis bez atļaujas, — Lūka turpināja čukstēt, bailīgi atskatīdamies uz Mečņikovu. — Tagad mēs kreili noteikti atradīsim, vai arī es vairs neesmu Lūka Skabioni. Zvēru pie madonnas, ja tikai mēs ieņemsim Palermo, es viņu kaut vai zemē atradīšu! Atradīšu un pats atvedīšu viņu ģenerālim Galubardo. «Lūk, jums, teikšu tad, pats galvenais nodevējs!»

Mečņikovs, kurš jau sen notālēm lūkojās un ieklausījās mazajā gaitniekā, ziņkārīgi pienāca tuvāk. Lūka izskatījās slims: novājējusi seja, drudžaini mirdzošas acis. Piedevām vēl viņa lepnais tērps bija pārvērties

par pilnīgi izmirkušām skrandām, bet no lakādas zābakiem bija pāri palikušas vienīgi izavas, kuras kā par brīnumu vēl turējās kājās.

— Ahā, ieradies gan, putniņ! — viņa priekšā izauga bargais Valbacis. — Nu, ragaco, nāc man līdzi, parunāsimies tā no sirds! Vispirms es, kā nākas, pabarošu tevi un tavu pinkaini. Es vienmēr esmu bijis dievbijīgs katolis un negribu mērdēt badā pat tādus draņķīgus kucēnus kā tevi un viņu. Nu, bet pēc tam ar tevi par visu norēķināšos! Nē, tu, acīm redzot, nekad nespēsi iemācīties militāro disciplīnu! Nāksies sūtīt tevi mājās, uz Romāņu!

Pēdējais drauds bija briesmīgāks par visu. Lūka no šausmām iekliedzās un, liekas, bija tuvu raudām. Bet tai brīdī abi krievi sāka zēnu aizstāvēt.

— Nerāj viņu, Lorenco, — Mečņikovs sacīja, atturēdams Valbača roku, kura jau bija pacelta, lai dotu pļauka. — Un nekādā gadījumā nesit! Tu taču pats viņam devi sutu, ka toreiz alā viņš bija palaidis Dato. Nu, tad tagad viņš atkal bija devies meklēt kreiļa pēdas.

— Un atrada viņu, — Aleksandrs piebilda. -— Tā ka noglabā savu dūri kabatā, Lorenco.

Valbacis ieplēta savas jau tā izvalbītās acis.

— Kreiļa — Dato pēdas?! Bet viņš taču jau sen, jau kopš pašas Kalatafimi ir aizbēdzis! Viņu tagad pat ar suņiem nesadzīsi!

— Bet zēns ar suni ir sadzinis, — Mečņikovs iesmējās. — Nu, Lūka, pastāsti sinjoram Lorenco, ko esi uzzinājis.

Mazais gaitnieks, kuru virsnieku aizstāvība bija nomierinājusi, atkārtoja to, ko bija izdevies uzzināt no Alkamo iedzīvotāja.

— Tātad viņš aizbēdzis uz Palermo?! Ek, kaut ātrāk varētu doties turp! — Valbacim izspruka, kad Lūka bija beidzis savu stāstu.

— Ātrāk uz Palermo! — Aleksandrs sapņaini atkārtoja.

— Ātrāk uz Palermo! — atsaucās garibaldieši pie tuvākā ugunskura.

Biezie mākoņi bija aizķērušies aiz kalnu klinšainajām atradzēm un negribēja vairs no tām rāpties zemē. Likās, it kā tos satrauktu zibens uzliesmojumi. Mākoņi sāka dobji rūkt, atbalss šo rūkoņu izplatīja un padarīja vēl skaļāku, un visas debesis izplūda lāstos un spļaudījās trakā niknumā. Tad lamas un rūkšana apklusa, toties arvien skaidrāk varēja saklausīt dobju, vienmuļu lietus lāšu bungošanu.

Jau otro diennakti lietus ne mirkli nepārstāja. Jau otro diennakti Garibaldi ļaudis mīcījās pa māliem, slīdēja uz klinšainajiem pakāpieniem, klupa uz slapjajiem akmeņiem un visu laiku sajuta zem sava apģērba aukstas straumes. Renē tuvumā viņi sadūrās ar burboņu izlūku vienībām. Acumirkli no abām pusēm sākās neorganizēta un visumā diezgan nevainīga apšaudīšanās. Acīm redzot, karaļa vienības nebija saņēmušas pavēli, kā rīkoties gadījumā, ja sastaptos ar ienaidnieku, un tāpēc, pieklājības pēc pašaudījušas, devās projām.

Volontieri tagad kontrolēja ceļus uz Partiniko un Sandžuzepe. Šīs pozīcijas bija taktikas ziņā izdevīgas, un, ja karaļa karaspēks uzbruktu garibaldiešiem tieši šeit, tas atrastos neizdevīgā stāvoklī. Tomēr Garibaldi meklēja vēl labāku izvietojumu. Viņš apspriedās ar saviem komandieriem un nolēma, ka Korleonas—Pa-lermo ceļš militārā ziņā ir vēl izdevīgāks. Tur varēja viegli manevrēt, bet, galvenais, — pie šī ceļa koncentrējās daudzas dumpinieku vienības, kas darbojās Pa-lermo apkaimē.

Kad līdzenumā nolaidās nakts un dūmakainās debesis pilnīgi saplūda ar zemi, Garibaldi izveda savus ļaudis uz Korleonas ceļa.

Lietum pievienojās vēl migla. Arī bez visa tā gandrīz nepārejamā aiza bija aizklāta ar blīvu, pelēki baltu aizkaru. Daudzas stundas turpinājās šī grūtā aizas pāreja. Puišiem vairs nebija spēka, un pat Valbacis, kurš nekad nezaudēja dūšu, nenoturējās un pateica kaut ko par visgrūtāko pārgājienu viņa mūžā.

Lielgabali, protams, iestiga kaut kur ceļā, un pie tiem

palika artilēristi, kuri paši vilka tos laukā no staignajiem dubļiem. Tomēr lietus un īpaši migla izdarīja ga-ribaldiešiem lielu pakalpojumu — ienaidnieks par vo-lontieru pārgājienu uzzināja tikai tad, kad viņi jau atradās Parko pilsētā.

Garibaldiešu priekšējā kolona iegāja Parko pilsētā, kad bija jau pavisam gaišs. Kolonā soļoja kājnieki un jāja daži jātnieki, tai skaitā ar! mūsu draugi. Lielgabaliem bija jāierodas vēlāk, bet tiem bija nepieciešami nocietinājumi, un Garibaldi pats devās apskatīt visas lielgabalu novietošanai piemērotās vietas.

Pozīcijas šeit bija izdevīgas aizsardzībai, bet Garibaldi redzēja, ka ienaidnieks var izmantot apkārtējos kalnus, apiet viņus un uzbrukt pilnīgi negaidot. Turklāt vajadzēja arī pasteigties. Rozalino Pilo, sicīliešu patriotu vadonis, ar savu pičioti vienību bija jau apvienojies ar garibaldiešu karaspēku. Bez tam Palermo tuvumā atradās vēl atsevišķas partizāņu grupas, kuras vajadzēja sapulcināt un pievienot «tūkstotim». Arī Palermo revolucionārā komiteja gaidīja no Garibaldi signālu, lai sāktu rīkoties.

Sirtori ieradās Parko vecajās kazarmās, kur uz laiku bija apmetusies septītā vienība. Bija pusdienlaiks, un, tā kā nebija nekā labāka, ļaudis uzkoda maizi un sieru. Taču Valbacis, kā vienmēr, pamanījās sameklēt pilsētiņā kādu no savu neskaitāmo kūmu atraitnēm, un tā pagādāja viņam gaļas gabalu un pat vīna pudeli, kurā viņš dalījās ar Aleksandru un Monti. Lietus bija pārstājis, un visi trīs ierīkojās uz plašā pagalma apžuvušajām akmens plāksnēm. Mečņikova pie viņiem nebija — Lūkas un Irsuto pavadībā viņš bija devies paklaiņot pa gleznaino pilsētiņu: viņam gribējās izdarīt dažus uzmetumus albumā un, ja būs izdevība, iegriezties tratorijā, un sadabūt kaut ko ēdamu sev un draugiem.

Nokāpis kazarmu pagalmā no zirga, Sirtori tūlīt ar savām mazajām, vērīgajām acīm pamanīja visu sabiedrību. Valbaci viņš pazina jau no Komo, viņš bija arī apbalvojis to ar medaļu par burboņu «mēli».

ArīLorenco pamanīja pulkvedi un godbijīgi piecēlās.

— Tieši tu man esi vajadzīgs, — Sirtori viņam aprauti pateica. — Tu taču esi vecs, pieredzējis kaujinieks. Vai gribi nopelnīt vēl vienu medaļu un izdarīt lielu pakalpojumu Itālijai?

— Un kā vēl! Kurš tad no tā atteiktos? — Valbacis atbildēja, piemiegdams aci. — Un kas man būtu jādara?

Sirtori paveda viņu sāņus.

— Jātiek cauri uz Palermo un jānodod vēstule ģenerāļa advokātam Frančesko Merlino.

— Ahā, skaidrs. Tātad tam, kurš vada visus Palermo dumpiniekus? — Lorenco jautāja.

Sirtori izbrīnā lūkojās viņā.

— Tas nu gan ir zutis! Visu viņš tev saodīs, šis Valbacis!

— Sinjoram pulkvedim ir zināma mana iesauka? — Lorenco priecājās. — Bet es domāju, ka to nezina neviens, izņemot mūsu puišus! Lai sinjors pulkvedis nebrīnās, ka man zināmas dažādas lietas. Es taču esmu šejienietis. Puse no pilsētniekiem ir vai nu mani kūmi, vai radi. Tāpēc es arī šo to zinu.

— Tātad tu saproti, ka Merlino vajadzīgajā brīdī jāceļ kājās savi ļaudis un jāpalīdz mums? — Sirtori sacīja jau pavisam paļāvīgi, — Izvēlies sev pāris biedru, labāk būtu, ja arī tie būtu šejienieši, no amatniekiem. Mēs iedosim jums piemērotu apģērbu un papīrus, bet jūs dodieties, sacīsim, celt māju kādam Palermo tirgonim.

— Florido Mateuči taisījās būvēt māju, kad es šeit biju pēdējo reizi, — Valbacis pateica priekšā.

— Lieliski. Ierakstīsim papīros to tavu Mateuči, — Sirtori piekrita. — Bet kādus biedrus tu ņemsi sev līdzi?

— Kādus biedrus? — Valbacis padomāja un palūkojās atpakaļ. — Lūk, tur sēž mani draugi, sinjor pulkvedi, visi tie ir labi ļaudis. Viens, lūk, tas bārdainais — tas ir Marko Monti. Arī viņš ir sicīlietis, tāpat kā es. Viņu es ņemtu līdzi. Vai es varu ar viņu parunāt?

— Vai tu galvo par viņu? — jautāja Sirtori.

— Tāpat kā pats par sevi, — Valbacis noteikti atbildēja.

— Tad pasaki viņam, — pulkvedis atļāva.

Valbacis piegāja pie Monti un sāka viņam kaut ko čukstēt. Aleksandrs, kurš jau sen novēroja viņa sarunu ar pulkvedi Sirtori, nemierīgs piecēlās.

— Kas tur ir,Valbaci? — viņš jautāja. — Kas noticis?

— Tūlīt, tūlīt, — Valbacis pagriezās pret viņu. — Nu kā tad būs, Marko, nāksi vai ne? — viņš pievērsās Monti.

— Iešu, protams! — Monti atbildēja.

Aleksandrs redzēja, kā pietvīka viņa seja, cik priecīgi iemirdzējās acis. Viņš saprata.

— Jūs kaut kur iesiet, Lorenco? — viņš jautāja, un viņa balss iedrebējās. — Divi? Bez manis?

— Tūlīt, tūlīt, — Valbacis sāka steigties. — Vienu mirklīti, sinjor Alesandro.

Viņš pieskrēja pie Sirtori:

— Monti ir ar mieru. Bet ir viens šķērslis, sinjor pulkvedi. Mēs esam šeit pieci draugi. Kā iesākām kopā karagaitas, tā neesam šķīrušies. Vai mēs nevaram turp doties visi pieci kopā?

— Pieci — tas ir par daudz, — Sirtori pakratīja galvu. — Augstākais — trīs. Citādi mēs varam ciest neveiksmi. Bet ko tad tu vēl gribētu ņemt līdzi?

— Lūk, tur to jauno, — Valbacis atbildēja, norādīdams uz Aleksandru. — Viņš gan ir jaunatnācējs, bet ļoti drosmīgs. Atcerieties, sinjor pulkvedi, viņš bija tas, kurš pie Kalatafimi uzrausās baterijā un notrieca zemē burboņu virsnieku.

— Kā tad, to es atceros, — Sirtori sacīja, raudzīdamies Jesipovā.

Pulkvedis piesauca viņu pie sevis.

— Kā liekas, krievu students? — viņš pievērsās Aleksandram. — Paredzams bīstams gājiens ienaidnieka pozīcijās. īsi sakot, jātiek cauri uz Palermo un jānodod tur mūsu ļaudīm ģenerāļa rīkojums. Lūk, viņš, — Sirtori norādīja uz Valbaci, — aizrunā par tevi. Vai gribi kā trešais iet līdzi?

Aleksandrs no prieka piesarka, tāpat kā Monti. «Te nu ir — tas lielais uzdevums, par kuru es visu laiku sapņoju! Un pie tam vēl Palermo!» Viņš brīdi klusēja un tikai jūsmīgi raudzījās pulkvedī.

— Tātad ar mieru? — pulkvedis atkal jautāja, kaut arī par atbildi bija jau drošs — tik izteiksmīgi runāja jaunekļa seja.

— Ar mieru, protams, ar mieru! — Aleksandrs beidzot pateica. — Tikai... — Viņš sastomījās: — Sinjor pulkvedi, mans draugs kapteinis Mečņikovs arī droši vien gribēs šai pasākumā piedalīties. Vai nevaram arī viņu ņemt līdzi? Viņam kuru katru brīdi jāatgriežas, un es lūdzu jūs ...

— Kapteinis Mečņikovs saņems no ģenerāļa citu uzdevumu, — Sirtori sacīja. — Kad es biju pie Garibaldi, viņš manā klātbūtnē deva rīkojumu izsaukt tavu draugu.

— Citu uzdevumu? — Aleksandrs apjucis atkārtoja.

— Tātad mēs nebūsim vairs kopā?

Kaut kas viņa balsī aizkustināja bargo askētu Sirtori.

— Nu tad varbūt arī tu paliksi? Neiesi uz Pa-lermo? — viņš jautāja. — Mēs viegli atradīsim tavā vietā citu brīvprātīgo.

— Ai, nē, nē, ko jūs, ko jūs! — Aleksandrs izbijās.

— Es noteikti iešu kopā ar viņiem, — viņš pamāja uz Valbaci un Monti. — Viņi taču arī ir mani draugi.

— Tad pēc divām stundām atnāciet visi trīs, es jums iedošu papīrus un apģērbu, — Sirtori sacīja.

Valbacis pieveda viņam zirgu, Sirtori ielēca seglos un aizauļoja, taisni izslējies, bāls, apņēmības pilns garīdznieks karavīrs.

Kamēr kazarmu pagalmā norisinājās šī saruna, Mečņikovs, ar Lūkas palīdzību uzstādījis pārnēsājamo molbertu, pie maza fontāna gleznoja divas abruciešu meitenes. Meitenes kautrējās un koķeti aizsedzās ar melnām šallēm, kaitināja Luku un viņa pinkaino Irsuto, un viss šīs zaļās pilsētiņas nostūrī bija kluss, mierīgs un bezrūpīgs līdz pat tam brīdim, kamēr atskrēja aizelsies vēstnesis no Biksio.

— Sinjor uficiale, jūs aicina ģenerālis!

Lūka, pa ceļam salocīdams molbertu, kopā ar Irsuto aizskrēja līdzi Mečņikovam, kurš soļoja, burtiski, septiņjūdžu soļiem. Štāba namiņā, kur vēstnesis viņus ieveda, izrādījās, nebija vis Garibaldi, bet Biksio. Viņš tūlīt pieņēma Mečņikovu.

— Ģenerālim ir zināms, ka pie Komo jūs esat piedalījies nocietinājumu būvē,— viņš teica Ļevam. — Mums ir ļoti maz cilvēku, kuriem šis darbs ir pazīstams. Ģenerālis cer uz jums. Jūs esat parādījis sevi kā lielu Itālijas draugu un esat drosmīgi cīnījies par to. Mēs dosim jums abruciešu zemniekus. Vajag steidzīgi ierīkot vairākus brustvērus, grāvjus, barikādes. Tūlīt pat sāciet ar to nodarboties. Visi vajadzīgie norādījumi jums tiks doti. — Tai brīdī viņš pamanīja Luku, kurš ar Irsuto bija piemeties turpat uz grīdas un nenolaida no viņa acu.

— Vai tas ir jūsu gaitnieks? Paturiet viņu pie sevis. Viņš var noderēt sakaru uzturēšanai. Kur dažreiz pieaugušais nevar izkļūt cauri, tas var izdoties zēnam. Apstākļi ir sarežģījušies, es jūs brīdinu.

Mečņikovs tieši no štāba devās uz septītās vienības kazarmām. Viņam bija vēl neskaidra cerība paņemt līdzi arī Aleksandru, Valbaci un Monti. Bet, atnācis kazarmās, viņš uzzināja, ka trīs draugi pēc pulkveža Sir-tori pavēles kaut kur steidzīgi aizgājuši, ka šeit bijis pats pulkvedis un ilgi ar viņiem sarunājies. Ļevs jutās pavisam nelāgi. Neapzināts satraukums neļāva viņam koncentrēties. Bet Lūka tagad visu laiku uzmācās ar jautājumiem.

— Vai sinjors Alesandro nāks kopā ar mums? Vai Irsuto mēs arī ņemsim līdzi? Vai drīz dosimies ceļā? Un vai tas tālu? Un vai mums tur neuzbruks burboņi?

Beidzot sapīkušais Mečņikovs pavēlēja viņam apklust. Pēkšņi Lūka iesaucās:

— Lūk, tur jau mūsējie atgriežas!

Un tiešām kazarmu pagalmā ienāca visi trīs draugi. Katram padusē bija liels aizsainis ar šejienes amatnieku apģērbu: bereti, garu blūzi un samta biksēm. Visi trīs likās satraukti un briesmīgi steidzās — bija pavēlēts no pilsētas iziet dienā un pilnīgi atklāti.

Ieraudzījis Mečņikovu, Aleksandrs metās pie viņa:

— Ļevuška, mēs dodamies projām, un zini uz kurieni — uz Palermo! — viņš steigā pastāstīja, kādēļ viņi iet uz Sicīlijas galvaspilsētu. — Mēs gribējām, lai arī jūs abi ar Luku nākat kopā ar mums, bet Sirtori sacīja, ka Garibaldi tev esot uzticējis citu uzdevumu. Vai tas taisnība?

— Taisnība, — Ļevs sacīja, raukdams pieri. — Es dodos celt nocietinājumus, kaut arī, atklāti runājot, no tā maz ko saprotu. Bet, ja Garibaldi saka, ka tas ir vajadzīgs ... Paklausies, — viņš pārtrauca pats sevi, — vai tiešām tu nenāksi man līdzi? Vajadzētu taču tikai pateikt Sirtori.

— Nē, Ļevuška, kā tu nesaproti, es taču dodos uz Palermo, — Aleksandrs atkal ņēmās skaidrot, neredzēdams, kā tas kaitina Mečņikovu. — Mēs šķirsimies tikai uz neilgu laiku. Satiksimies Palermo. Un tev šajā laikā noteikti jāpieraksta viss, kas notiks ap tevi un ar tevi, lai es vēlāk varētu to izlasīt. Un par mani arī uzraksti, kā mēs abi sēdējām zem apmetņa, — Aleksandrs pasmaidīja. — Vai rakstīsi savas piezīmes? Apsoli?

Ļevs sajuta gan īgnumu, gan arī dīvainu smagumu sirdī.

— Piezīmes es rakstīšu, bet par tevi es tīšam neteikšu ne vārda, — viņš sacīja, un Jesipovs nesaprata, vai viņš jokojas vai runā nopietni.

Ļevs raudzījās uz priecīgo, uztraukumā piesarkušo zēnu, kurš viņam bija kļuvis tuvs kā brālis, un kaut kur dziļi sirdī modās nemierīga doma: «Mums nevajadzētu vis šķirties. Tā būtu labāk.»

NOCIETINĀJUMOS

(No Ļeva Mečņikova piezīmēm)

Tiklīdz norietēja saule, paņēmu līdzi dažus abrucie-šus ar lāpstām un cirvjiem un devos tālāk no šosejas sameklēt tur lauku ceļus. Tos, pa kuriem bija iespējams vest lielgabalus vai iziet jātnieku vienībām, mēs šķērsojām ar grāvjiem, nolikām tur ragaiņus un visāda veida barikādes. Bieži mums nācās pieiet diezgan tuvu ienaidnieka priekšposteņiem. Reizēm mēs pat dzirdējām sarunas burboņu nometnē, un sarunas gandrīz vienmēr noritēja vācu valodā. Ar bieziem krūmājiem apaugusī vieta bija mums ļoti izdevīga, un, pateicoties nolaidīgajam priekšposteņu dienestam karaļa karaspēkā, mēs nebijām apdraudēti. Trīs vai četras dienas pēc kārtas turpinājās mūsu vakara ekskursijas. Mēs izvagojām ar grāvjiem visus ceļus un taciņas. Atgriežoties man ienāca prātā ieiet mazliet dziļāk biezoknī, sānis no ceļa. Es gāju pēc iespējas uzmanīgāk, lēnām likdams soļus un turēdams zobenu padusē. Strādnieki, elpu aizturējuši, nāca aiz manis. Pēkšņi atskanēja vairāki šāvieni un lodes aizspindza virs mūsu galvām. Izbiedētie abrucieši sakņupa deviņos līkumos un metās atpakaļ, lai izkļūtu atkal uz ceļa. Tā, protams, bija ļoti nepārdomāta rīcība. Mums varēja dzīties pakaļ, bet krūmos noslēpties bija nesalīdzināmi vieglāk nekā uz līdzena ceļa, un no jātniekiem izbēgt nebija ko cerēt. Pierunāt viņus un to visu izskaidrot nebija laika, bet vienam palikt bija pārāk neizdevīgi, tāpēc es devos viņiem pakaļ. Viņi skrēja tik ātri, ka nespēju tos panākt. Izrādījās, ka pakaļ mums neviens nedzenas, taču, tiklīdz bijām nogājuši vai, pareizāk sakot, noskrējuši dažus soļus, atkal atskanēja šāvieni un dažas lodes gandrīz turpat pie mūsu kājām izvagoja zemi. Acīm redzot, netālu bija nostādīts pikets, kurš sastāvēja, cik pēc šāvieniem varēja spriest, no pieciem vai sešiem cilvēkiem. Ja viņu būtu bijis vairāk, tie noteikti nāktu traucēt mūsu darbu. Visu apsvēris, es sapratu, ka īpašas briesmas nedraud, un centos to paskaidrot arī strādniekiem, kuri, šāvieniem atskanot, metās zemē. «Tā ir dīvaina lieta, padomā tikai,» pieceldamies nosacīja drusku apmulsis tēvainis, gadu trīsdesmit vecs, šķelmīgu seju. «Tā nolādētā lido it kā kāda vabole vai ods, bet sirds tev tā vien salecas, tikko padzirdi šo nejēdzīgo džinkstoņu.»

Burboņi neuzskatīja par vajadzīgu traucēt mūsu tālākās gaitas. Pēc dažu minūšu strauja gājiena mēs beidzot izkļuvām uz lielā ceļa. Tur ar mūsu pūliņiem bija uzcelta barikāde, kas mums kalpoja par priekšējo līniju.

Barikāde uz ātru roku bija sacelta no materiāla, kāds vien pagadījies pie rokas. Pat grāvja nekāda nebija. Es gribēju izmantot atlikušo brīvo laiku un nekavējoties devu rīkojumu pabeigt barikādi. Strādnieki, apmierināti ar mūsu pēdējā pasākuma laimīgo iznākumu, jautri ķērās pie darba, skandinādami savas tautā iemīļotās kalniešu melodijas. Sicīliešu pulkvedis Korao sēdēja uz bungām. Ap viņu, veidojot gleznainu grupu, bija nometušies vairāki kareivji un virsnieki no Korao bataljona un dedzīgi sarunājās.

Es pievienojos viņiem. Mazliet tālāk, blakus kaudzēs saliktām šautenēm, saulē bija atlaidušies kareivji. Dunēja lielgabali. Sausie, aprautie dārdi skanēja tik neparasti šai vietā, kura likās kā radīta cita veida ainām. Jauns mediķis ar melnu bārdiņu stāvēja, atspiedies uz lepnas karabīnes. Sarkanais krekls platās krokās aptvēra viņa varenās krūtis un piecus. Pēc izrunas viegli varēja sazīmēt venēcieti. Viņš dedzīgi stāstīja par savu bēgšanu no Vičencas, kur viņu piespieduši iestāties austriešu armijā par mediķi. Katrs viņa vārds pauda jaunības degsmi.

Pēkšņi no pilsētas ieradās divi ormaņu rati un apstājās turpat netālu, no tiem izkāpa vairāki cilvēki sarkanos kreklos. «Lai dzīvo ģenerālis!» sauca visās malās, un nebija vairs nekādas iespējas noturēt strādniekus savās vietās. Garibaldi gāja virsnieku grupas priekšgalā. Viņš bija savā parastajā apģērbā. Izbalojis, sarkans krekls, šauras, pelēkas bikses ar platiem galiem un veci, netīri zābaki. Melnā ungāru micīte bija uzvilkta uz pašām uzacīm.

Varēja redzēt, ka viņš nav labā omā. Galva nokārta uz krūtīm, uzacis sarauktas. Viņš atnāca pie vietas, kur bija uzsākti darbi, uzkāpa uz parapeta, paraudzījās uz visām pusēm un klusēdams devās tālāk. Strādnieki meta cepures gaisā un jūsmīgi kliedza: «Viva!» Bet likās, ka viņš nekā nedzird. Pēkšņi, nez no kurienes cēlies, teciņus, svārkus pogādams, atskrēja abruciešu darbu vadītājs dons Domeniko. Viņš panāca Garibaldi, aizskrēja viņam priekšā, nometās uz viena ceļa un, satvēris viņa labo roku, to ekstāzē noskūpstīja. «Io baccio quella destra,» viņš svinīgi sacīja, — «c/?e porto il glo-rioso alloro di liberta nel mio paese.» («Es skūpstu labo roku, kura atnesusi brīvības laurus manai tēvzemei.») Abrucieši sāka nevaldāmi aplaudēt un kliedza: «Viva!» Ganbaldi, šķiet, jutās ļoti neveikli, steidzīgiem soļiem viņš gāja uz priekšu ūn veikli uzrausās stāvajā pakalnā. «Ģenerālis šodien ir ļoti norūpējies,» sacīja man viens no virsniekiem, kas Garibaldi pavadīja, un aizsteidzās viņam pakaļ.

— Žēl, ka nepaņēmu līdzi savu dēlēnu. Kas var zināt, vai viņam izdosies kādieiz redzēt šo apbrīnojamo cilvēku, — sacīja dons Domeniko, berzēdams ar piedurkni acis.

* * *

Un vēl viens notikums. Pa ceļu zagās divi cilvēki, kuru izskatu nevarēja atšķirt. Izskrēja vairāki kareivji ar pielādētām šautenēm.

■— Picciotto! — Korao flegmātiski piezīmēja. — Nežēlo rīkli, uzkliedz viņiem, lai nāk šurp.

— Nu, bet ja viņi metas sāņus un laižas lapās? — atcirta tukls sargkareivis ar platām krekla piedurknēm, kurš šādā izskatā ļoti atgādināja leļļu teātra lelli.

— Ja viņi metas sānis un laižas lapās, — pulkvedis atkārtoja, — tad aizsūti viņiem ceļamaizei pa šķipsnai svina uz katru galviņu, gan tad redzēsi, ka viņi ar šo nastu nekur tālu vis neaizies.

Gājēji apstājās. Viens no viņiem nokrita ceļos. Kareivji notēmēja uz viņiem un māja, lai viņi nāk šurp, taču viņi nekustējās no vietas.

— Gigillo! Mazais! — pulkvedis uzsauca savam gaitniekam. — Paņem manu ērzeli un laidies, ko nagi nes, atved šurp tos abus lopus. Sara qualche spia. Noteikti spiegi, — viņš piemetināja, pievērsdamies mums.

Garāmgājējus atveda. Viens no viņiem bija vājš, iededzis, zemnieka apģērbā, bet otrs, zēns gadu astoņpadsmit, bija ģērbies pēc pilsētnieku ierašas; viņam bija pilnīga seja, no bailēm gluži nobālusi. Viņa melnie mati bija stipri saziesti un švītīgi sasukāti ar anglisku šķirtni pakausī. Abi bailēs trīcēja un drudžaini atkārtoja: «Viva ntalia ... Siamo tutti fratelli... Nonci falte danno ...» («Lai dzīvo Itālija ... Mēs visi esam brāļi... Nedariet mums nekā ļauna» ...)

— Jums neviens netaisās darīt ko ļaunu, — Korao viņiem bargi sacīja. — Bet jūs pastāstiet — kāpēc šeit vazājaties? Tikai nemelojiet, citādi nekā laba negaidiet!

Zēns atguvās pirmais. Viņš stāstīja, ka viņam esot ģimene Kapujā, ka pirms vairākām dienām, būdams stipri nobažījies par savu tuvinieku likteni, viņš nolēmis doties uz aplenkto pilsētu. Mūsu priekšposteņiem viņš laimīgi ticis garām un tad devies pie ģenerāļa, kurš komandē ienaidnieku priekšējo līniju. Tur viņam esot izsniegta atļauja doties uz pilsētu. Bet, tiklīdz viņš tur parādījies, viņu sagrābuši ciet, ņirgājušies par viņu, situši un aizvilkuši uz kazemātu, draudēdami nākamajā dienā nošaut kā nodevēju un spiegu. Kazemātā noturējuši viņu divas diennaktis bez ēšanas un beidzot šodien no turienes izlaiduši, izveduši aiz priekšējās līnijas un padzinuši.

Kontadins (zemnieks) sacīja, ka viņš esot no kāda tuvēja ciemata, ka viņa dēls aizbraucis ar vezumiem un, tā kā viņam nebijis nekādu ziņu ne par dēlu, ne vezumiem, viņš pats gājis dēlu meklēt, esot izgājis cauri mežam un devies pa zemes ceļiem, nekur nesastap-dams burboņu zaldātus, mūsu barikāžu tuvumā viņš iznācis uz lielceļa, kur tad arī sastapis savu tagadējo biedru. Līdz tam viņš nekad neesot šo zēnu redzējis un neesot paspējis pat vārdu ar viņu pārmīt.

Sākās pārmeklēšana. Pie kontadina atrada rakstisku atļauju pāriet burboņu līniju turp un atpakaļ, maciņu ar vara naudu un madonnas tēlu folijas ietvarā. Korao pats savām rokām noņēma no svētbildes ietvaru un, visu pārmeklējis, neatrada ne gabaliņa papīra, ne arī ko citu kompromitējošu. «Zvēri pie šīs madonnas, ka tu sacīji tīru patiesību!» Korao viņam teica. Kontadins klusēja un trīsēja. Ilgi nācās viņu pierunāt, līdz beidzot viņš drebošā balsī pateica, ka neesot vis zadzies pa lauku ceļiem, bet gājis cauri priekšposteņiem, jo izdabūjis atļauju no burboņu ģenerāļa. Viņš vēl piemetināja, ka atļauju esot noslēpis, baidīdamies, ka viņu nošaus, bet viss pārējais gan esot tīra patiesība un to viņš varot apzvērēt pie madonnas un svētā Janu-ārija. Viņš vēl piebilda, ka ienaidnieka nometnē, izsniedzot viņam atļauju, esot pavēlēts noteikti atgriezties, tiklīdz viņš visu būšot nokārtojis.

Pie zēna atrada vairākas piezīmju grāmatiņas un citus nieciņus, maciņu ar dažām zelta monētām un kabatas grāmatiņā arī atļauju atgriezties, kas nemaz nesaskanēja ar to, ko viņš bija stāstījis. Bez tam atradās vēl daži papīra gabaliņi, kuri bija izgriezti apļu veidā un pēc tam sagriezti daļās.

— Tas stipri atgādina kādas norunātas zīmes, — sacīja pulkvedis, cieši raudzīdamies viņam acīs.

Jauneklis apjuka un nobāla. Kaut cik atguvies, viņš sacīja, ka viens paziņa esot lūdzis to nodot aptiekāram, lai tas izrakstot viņam zāles, kuru recepte neesot saglabājusies, bet zāles atradušās kastītē, apliktā ar šiem papīra gabaliem. Tas viss varēja būt patiesība, kaut arī ļoti atgādināja melus. Jaunekļa izteicienos bija daudz pretrunu, šīs pretrunas varēja gan dot iemeslu aizdomām, bet nekādā gadījumā nepierādīja viņa vainu.

— Nu, ko pavēlēsiet darīt ar šiem kungiem? — Ko-rao pievērsās man.

— Var būt, ka tas nav, — es sacīju, norādīdams uz kontadinu, — bet par šo varu galvot, ka viņš ir spiegs.

— Aizvediet viņus uz štābu. Es šodien tur būšu un paziņošu pulkvedim Porčelli mūsu nopratināšanas rezultātus. Pārāk daudz viņu te blandās apkārt! Manuprāt, to zelli vajag uz vietas šaut nost. Kara laiks. Bet Garibaldi ir citās domās un nekādā ziņā nepieņems tādu lēmumu. Viņam vispirms vajag iztaujāt un pierādīt vainu, un arī pēc tam vēl liks cietumā iebāzt. Bet šie par to tikai priecājas. Atcerieties, kā pārģērbušies policisti no logiem mums lēja virsū karstus sveķus un eļļu. Saņēmām viņus vairāk nekā trīsdesmit cilvēku, es būtu tos visus pēc kārtas nošāvis, un beigta balle, bet tas nav atļauts.

— Krievijas ķeizariene Katrīna II sacīja, ka labak piedot desmit vainīgajiem nekā sodīt vienu nevainīgu.

— Tam es nepiekrītu. Nevainīgo, protams, sodīt nedrīkst, bet vainīgajiem gan es ne par ko nepiedotu.

KAS IR GARIBALDIEŠI

(Mečņikova piezīmju turpinājums)

Tūkstotis, lielākoties jauni ļaudis, akli paļaudamies uz savu vadoni, uzsāka grūto un smago cīņu. Viņiem nebija ne atšķirīgu formas tērpu, ne karogu, ne pareizas organizācijas, ne disciplīnas. Garibaldi un kopējā tieksme pēc Itālijas neatkarības bija vienīgās saites, kas viņus saistīja.

Garibaldiešu karaspēkā nekad nav bijis pilnīgu un pareizu sarakstu. Neeksistēja nekādi piespiedu līdzekļi, kā noturēt kareivjus viņu vietās. Par virsniekiem vispār nebija vērts runāt — katrs gāja, kurp gribēja, un dažas rotas pašos izšķirošākajos un smagākajos brīžos savus vadītājus ne acīs neredzēja. Kaujā devās tas, kurš gribēja, taču tie, kuri gāja, tad arī turējās stingri.

Tur bija ļaudis no visām nācijām un visādām kārtām. Apstaigādams priekšposteņus, vairākas reizes sastapu nēģeri, kurš nemaz neprata itāliski, bet ļoti sekmīgi veica seržanta pienākumus. Jaunekļi no visievērojamākajām un bagātākajām itāliešu ģimenēm dienēja kopā ar Romaņas ganiem, un katrs pats vienīgi ar saviem darbiem izcīnīja paaugstinājumus un goda zīmes. Vecāku kareivju bija pavisam maz — rotā labi ja varēja atrast cilvēku divdesmit ar ūsām un bārdu. Visi pārējie bija jaunekļi, bieži vien ne vecāki par četrpadsmit gadiem, bet pēc izskata daudzi atgādināja divpadsmitgadīgus bērnus. Un tieši viņi visvairāk izcēlās briesmu brīžos.

Pirmajā laikā visi dienēja gandrīz bez atalgojuma, kaut arī viņiem pastāvīgi pietrūka pat visnepieciešamākā. Lai ari kareivju dzīve nebija iekārtota un trūka stingras disciplīnas, apkārtējie iedzīvotāji nekad nesūdzējās par varmācību vai zādzībām, kas līdzīgos gadījumos nav retums. Šai ziņā Garibaldi jokus neprata: 1859. gada kampaņas laikā viņš pavēlēja nošaut kareivi, kas bija kādam no apkārtējiem kontadiniem (zemniekiem) nozadzis kaut kādus sīkumus. Kareivji pazina sava vadoņa raksturu, viņi bieži vien cieta badu un trūkumu, bet ne reizes nepaņēma vistu no vietējiem iedzīvotājiem.

X * X

Kāds pavecs maza auguma virsnieks man jautāja:

— Jūs esat lombardietis?

Es atbildēju noliedzoši.

— Arī venēcietis neesat?

— Nē, pat ne itālietis, — es sacīju, lai pasargātu nabaga sirmgalvi no pūlēm uzskaitīt visas Itālijas provinces.

-— Tad jūs esat ungārs, — viņš piezīmēja, vairs nejautādams.

— Arī tas es neesmu. Es esmu slāvs.

Ja es būtu sacījis, ka esmu troglodīts, tas virsnieku būtu pārsteidzis mazāk. Viņa acis tumsā spīdēja un appētīja mani no galvas līdz kājām.

— Jā, arī šī nācija ir milzīga, — viņš piebilda pēc vairāku minūšu klusuma brīža.

TRĪS KRĀSOTĀJI

Valbacis mācēja tā neparasti knikšķināt. pirkstus, gluži kā kastaņetes. Tagad viņš gāja, palēkdamies, knakšķinādams pirkstus un dziedādams dziesmiņu, kas bija noklausīta kaut kur Dženovas ielās:

Esmu neglīts, esmu mazs,

Esmu kroplīgs, esmu bass,

Tomēr katru bagātnieku

Pārtrumpošu es kā nieku, Jo ar Beatriči skaisto Šodien es uz mūžu saistos.

Valbacis par katru cenu centās izraisīt Aleksandra sejā smaidu. Kopš bija atstāta Par ko un pārlaists gatavošanās drudzis, kas Aleksandru bija pārņēmis, uzzinot par gājienu uz Palermo, viņš bija kļuvis domīgs un drūms un klusēdams soļoja aiz saviem biedriem pa kalnu takām — ceļa īsinātājām.

Takas meta sarežģītas cilpas. Diena bija karsta, un smacējoši oda krāsa, kuru visi trīs nesa spainīšos, kā jau īsti krāsotāji. Pat tie, kas labi pazina Aleksandru Jesipovu, diezin vai būtu viņu tagad sazīmējuši garajā olīvkrāsas darba blūzē, tādas pašas krāsas samta biksēs un melnajā sicīliešu beretē, kura bija uzvilkta uz vienas auss. No beretes apakšas raudzījās jauneklīga, melnīgsnēja seja ar tumšām acīm, kuras tikpat labi varēja piederēt dzimušam itālietim. Aleksandrs jau brīvi runāja itāliski, un viņa sicīliešu izruna sajūsmināja Valbaci un Marko Monti.

Nu īsts mūsējais! — viņi abi izsaucās, kad Aleksandrs, gribēdams padižoties, pateica kaut ko piparotu vietējā izloksnē.

Bet pašreiz Aleksandram nebija prātā jautras dziesmiņas, un smaidu viņš izmocīja, tikai lai iepriecinātu Lorenco. Viņu nomāca šķiršanās no Mečņikova un īpaši tas, cik vieglprātīga un puiciska bijusi viņa attieksme pret šo šķiršanos. No pašas Pēterburgas taču viņi ar Ļevu nebija šķīrušies, vienmēr viņš bija jutis sev blakus draugu. Šeit, svešumā, Aleksandrs visā pilnībā spēja novērtēt saprātu, līksmo enerģiju un vieglo ironiju, kāda piemita Mečņikovam attieksmē pret visām dzīves likstām, viņa labsirdību, viņa uzmanīgo un neuzmācīgo draudzību. Un tagad pirmo reizi pa visu draudzības laiku viņi ir šķirti, un Ļevs, liekas, jutās aizvainots. Kaut gan šķiroties viņi apskāvās, tomēr Mečņikova acis bija tādas kā dusmīgas. Bet varbūt tās nebija dusmīgas, bet gan grūtsirdīgas? Kaut kādas māņticīgas skumjas arvien dziļāk nomaca Aleksandru, un pat cerība ieraudzīt Palermo pilsētā «Eņģeli-

Cīnītāju» viņu pašreiz nespēja mierināt. Kādēļ, kādēļ gan viņi ar Ļevušku bija izšķīrušies?

Pa to laiku taciņas trīs ceļiniekus pamazām tuvināja . galvenajam ceļam uz Palermo. Viņi jau sastapās ar vairākiem gājējiem, bet reiz pat uzdūrās burboņu zaldātu patruļai. Par laimi, patruļa bija apmetusies atpūsties veca olīvkoka ēnā, — un, kā redzams, kareivjiem labāk patika pasnaust un iedzert vīnu no pārgājiena blašķes nekā apturēt un pārmeklēt trīs nevainīga izskata krāsotājus. Burboņi tikai pavadīja viņus ar acīm, un katrs no trim krāsotājiem asi sajuta savai mugurai pievērstos skatienus. Kad viņi bija pieklājīgā atstatumā no zaldātiem, Valbacis apturēja biedrus.

— Mums vajag visu sarunāt — katram gadījumam, — viņš sacīja. — Es esmu pats vecākais no jums, un man pulkvedis Sirtori iedeva ģenerāļa vēstuli. Tātad, ja mūs aizturēs, jūs abi nekā nezināt, jūs dodaties uz Palermo krāsot tirgoņa Mateuči māju. Ja mani aizturēs un sāks pārmeklēt, es pacentīšos vēstuli iedot kādam no jums, bet jūs tad to nogādāsiet pēc adreses.

Ja tas neizdosies — es gluži vienkārši vēstuli norīšu. Man jau ir gadījies to darīt, kad mani noķēra ar Ga-lubardo uzsaukumiem. Negaršīgi jau ir, bet pieciest var ... — Valbacis iesmējās. Tad atkal kļuva nopietns:

— Bet es gribu ierosināt, lūk, ko: ikvienam no mums vajadzētu katram gadījumam iegaumēt Merlino adresi un arī pašu vēstuli iemācīties no galvas. Tā būtu drošāk. Kāds no mums taču paliks dzīvs! Bet, ja paliks dzīvs, tad aizkļūs pie Merlino un pastāstīs viņam, kas rakstīts vēstulē.

Tagad, apsēdušies zem veca, kupla koka, gluži tāpat kā pirmīt patruļas zaldāti, trīs draugi sāka mācīties no galvas Garibaldi vēstuli un adresi: krastmalā, sārtas krāsas savrupmājā. Tas nebija grūti. Vēstule izrādījās īsa un saturēja lūgumu: tiklīdz tiek saņemtas pirmās vēstis par garibaldiešu karaspēka tuvošanos Palermo, organizēt dumpiniekus, iznest garibaldiešiem ieročus un ieņemt Gančijas un Svētā Krusta klosterus, kā arī rātsnamu — tas ir, vairākus atbalsta punktus pilsētā.

Aleksandrs vēstuli un adresi iegaumēja dažu minūšu laikā. Grūtāk gāja Marko Monti — viņš bija analfabēts, un mācīties viņam nācās pēc dzirdes. Valb-acis, visu laiku sodīdamies un lādēdams drauga neapķērību, pats ņēmās viņu mācīt. Brīžiem viņš aizmirsās un uztraukumā sāka skaļi kliegt vēstules tekstu Marko tieši ausī, it kā tas būtu kurls.

— Ko tu dari, Lorenco? Drīz visa apkārtne jau zinās par Garibaldi vēstuli, — Aleksandrs viņu apklusināja.

Valbacis saķēra galvu.

— Ak, es ēzelis gatavais! Ak, es nolādētais muļķis! Jums taisnība, sinjor Alesandro. Bet ar šo stulbo mūli katrs var zaudēt pacietību! — viņš žēlojās.

Pār nabaga Marko vaigiem un pieri jau sen ritēja lielas sviedru lāses. Beigu beigās vēstule un adrese tomēr bija iegaumēta, un trīs draugi turpināja savu ceļu uz Palermo.

Tai laikā advokāts Frančesko Merlino, kuram bija adresēta Garibaldi vēstule, izziņoja Palermo pilsētā, ka, atzīmējot savu dzimšanas dienu, rīkos svinīgas vakariņas. Merlino bija pilsētā pazīstams kā devīgs un viesmīlīgs namatēvs, un viņa ielūgumu visi labprāt pieņēma. Tomēr dzimšanas diena bija tikai iemesls. Merlino saprata, ka viņš ir pārāk redzama persona Palermo, ka katru viņa soli novēro policijas priekšnieks Maniskalko un pilsētas komandants ģenerālis Salcano.

Garibaldi vairs nav tālu no Palermo — Merlino to bija uzzinājis no uzticamiem ļaudīm. Tātad ir nepieciešams par katru cenu un pēc iespējas ātrāk sapulcināt visu komiteju, visus revolucionārās organizācijas biedrus, ir jāizlemj, kad un kā doties palīgā garibaldiešu karaspēkam, kā labāk organizēt sacelšanos.

Svinīgas vakariņas — kas gan varētu būt vēl dabiskāks bagāta advokāta dzimšanas dienā! Kam gan varētu ienākt prātā doma, ka cienījamu viesu vidū atrodas dedzīgi revolucionāri, seni Franciska Burboņa

un viņa dienderu ienaidnieki, un saimnieka kabinetā pie kāršu galdiņiem ekarta vietā tiek risināts daudz svarīgāks uzdevums, proti, vai Sicīlijai jākļūst brīvai vai arī turpmāk jāsmok Burboņu jūgā.

Visi ielūgumi bija jau izsūtīti, un pēkšņi pats jaunais Palermo pārvaldnieks ģenerālis Lanca atsūtīja ziņu, ka arī viņš ir nolēmis ierasties un pagodināt saimnieku ar savu klātbūtni. Un, ja atbrauks pārvaldnieks, tad. protams, ieradīsies arī Salcano un Manis-kalko!

Frančesko Merlino bija izmisumā. Ko darīt? Kā atbrīvoties no nelūgtajiem viesiem?

Dienu pirms divdesmit trešajā maijā rīkojamās advokāta dzimšanas dienas Palermo policija saņēma vēstuli, parakstītu ar kaut kādu dīvainu zīmi. Vēstulē bija ziņots, ka divdesmit trešajā maijā tirgoņa Florido Ma-teuči mājā notiks sazvērnieku — Garibaldi piekritēju sapulce. No Garibaldi puses sapulcē piedalīsies vēstnesis — pulkvedis Sirtori.

Visa Palermo policija bija sacelta kājās. Tika ziņots pārvaldniekam Lancam. Viņš deva rīkojumu, lai Sal-cano un Maniskalko paši dodas pie Mateuči un tūlīt saņem ciet visus sazvērniekus.

Merlino māja mirdzēja vienās ugunīs. Kausos tika liets stiprs, skāņš sicīliešu vīns, kad zālē, gluži kā galvu zaudējis, ielidoja «ģenerālis Jūda» — Salcano. Viņš metās pie mazā, aiz resnuma izblīdušā pārvaldnieka.

— Jūsu gaišība, tikko saņēmām ziņu, ka Garibaldi ir jau pie Palermo!

Lanca, aizmirsis noņemt salveti, izdrāzās laukā no zāles. Panikā pietrūkās kājās arī pārējie viesi. Merlino nogaidīja, kamēr nevēlamie cilvēki aizgāja, un tad sacīja savējiem:

— Es biju tas, kas sacēla trauksmi. Ir nepieciešams brīvi parunāties bez nelūgtiem okšķeriem un spiegiem.

Tad piecēlās viens no Rozalino Pilo draugiem.

— Es satiku Garibaldi pie Kalatafimi. Viņa volon-tieriem ir teicams noskaņojums. Garibaldi armijā pašreiz ir apmēram četri tūkstoši vīru, bet burbo-ņiem — divdesmit četri tūkstoši. Mums jāpalldz Gari-baidi, tas visiem ir skaidrs.

Merlino «viesi» nosēdēja līdz rītausmai. Jau uz rīta pusi tika pieņemts lēmums aizsūtīt cilvēku pie Gari-baldi un paziņot, ka Palermo patrioti uzsāks sacelšanos, tiklīdz Garibaldi karaspēks tuvosies pilsētai. Sazvērnieki novirzīs un atturēs burboņus, bet pēc tam uzbruks viņiem no mugurpuses. Ieroči ir, taču ne pārāk daudz, jo viss, Gančijas klosterī savāktais, nonācis karaļa varas iestāžu rokās.

Trīs krāsotāji, kuri tuvojās Palermo, par šiem notikumiem nekā nezināja. No kalnu taciņām viņi tagad bija nokāpuši lejā uz Palermo ceļa. Līdzenumā griezās putekļi, saule nogurdinoši kveldēja pelēko mākoņu jumtu, un debesis bija alvas krāsā. Brīžiem uzbrāzmoja smacējošais, sausais un karstais siroko. Dzeloņainie krūmi no vētras slēpās kalnu ieplakās. Ceļmalā šad tad pagadījās pa kādai drūmai ķieģeļu grēdai, kaut kādas dūmainas būdas un kūtru garradžu bifeļu bari.

Bet, jo tuvāk ceļinieki pienāca pilsētai, jo dzīvāks kļuva ceļš. Gadījās sastapt zemniekus ar groziem uz galvām, ganus, kareivjus. Saceļot putekļu mākoņus, garām pabrauca diližansi, pilni ar pasažieriem. Arvien biežāk varēja redzēt patruļas, kas uzmanīgi vēroja gājējus, bet dažkārt paprasīja dokumentus.

Beidzot parādījās klinšainais kalns, kura pakājē atradās Palermo, un pavīdēja zilā jūras svītra. Pie izžuvušas upes ar tai pāri pārmestu tiltu bija redzams kaut kas līdzīgs būdai, pie kuras stāvēja un sēdēja vairāki zaldāti.

•— Ehe, lūk, kur kontrolpunkts! — Valbacis tūlīt konstatēja. — Nu tagad, labie ļaudis, ņemiet acis pirkstos! Bet labāk būtu pameklēt apkārtceļu. Droši vien kaut kur ir iespējams sameklēt kādu spraugu.

— Kamēr tu meklēsi šo spraugu, tevi desmit reižu apturēs un izkratīs, — nerunīgais Monti pacēla balsi. — Nebaidies, Salcano nav snaudis — visu pilsētu viņš ir aplencis ar tādiem pašiem sargposteņiem.

— Tev laikam būs gan taisnība, Marko, — Valbacis pamāja. — Santa diavolone, esmu gan es piekusis! — viņš nopūtās. — Bet vēders tukšs kā baznīca naktī. Nebūtu par ļaunu mazliet uzkost... Un kā jūs uz to skatāties, sinjor Alesandro?

— Man arī nav iebildumu atpūsties un paēst, — Aleksandrs sacīja. — Lūk, tur uz ceļa es redzu kaut ko līdzīgu tratorijai.

— Jā, tā ir šejienes slavenā tratorija, kas pieder skaistulei atraitnei Renātei! — Valbacis nopriecājās. — Es arī kādreiz esmu tur bijis, iedzēris vīnu. — Viņš pamirkšķināja saviem ceļabiedriem. — Tagad mēs pamatīgi pamielosimies. Renātes makaroni tiek daudzināti visā Sicīlijā.

Zemā, lielā tratorijas istaba bija dūmaina, trokšņaina un pilna ar visādiem ļaudīm. Tiklīdz pārkāpa slieksni, acis sāka sūrstēt no ķiploku un piparu smaržas un no tabakas dūmiem.

Trīs krāsotāji ar saviem spainīšiem tikko spēja izspraukties cauri sēdošo un stāvošo apmeklētāju drūzmai. Te bija vilnas un zirgu tirgoņi, zemnieki, zaldāti un ļaudis, kas vienkārši mīlēja iedzert. Pati Renāte — milzīga auguma resnule ar melnām uzacīm — šaudījās pa istabu, iznēsādama bļodas ar kūpošiem makaroniem. Istabā skanēja viņas bass, kas viegli pārkliedza visu troksni.

— Kam bija makaroni ar sieru? Sinjori, vai jūs nevēlaties ar tomātiem? Fraskati?

Trīs ceļinieki arī dabūja makaronu bļodu un ar baudu sāka tos tīt ap dakšu un bāzt mutē. Aleksandrs vēl vienmēr nespēja apgūt šo mākslu visā pilnībā un sajūsmināts raudzījās uz Valbaci, kas ar burvju mākslinieka veiklību tukšoja bļodu. Šo nodarbību karstākajā brīdī plaši atvērās tratorijas durvis un ienāca bur-boņu patruļa — virsnieks un trīs kareivji.

— Uz kurieni iesi? Kāpēc? Dokumenti ir? — viņš katru iztaujāja.

Trīs krāsotāji, ieraudzījuši patruļu, uzreiz pazaudēja apetīti. Vienīgi Valbacis, cenzdamies pierādīt gan biedriem, gan arī pats sev, ka viss ir labākajā kārtībā, turpināja zvejot makaronus no bļodas, bet ne tik braši vairs kā pirmīt.

Beidzot pienāca viņu kārta.

— Kurp dodaties? Kāpēc? — virsnieks uzdeva jautājumu.

Piecēlās Valbacis, kā jau vecākais, norāva savu bereti, paskatījās ar pastulbu skatienu uz virsnieka zeltītajām uzšuvēm.

— Es jautāju, kurp ejat un kāpēc? — virsnieks jautāja, uzlūkojis visus trīs pēc kārtas.

— Redzat, sinjor uficiale, mēs esam trīs pindzelētāji, trīs paši nabadzīgākie krāsotāji no Fikariki, — lauci-nieciskā sicīliešu izloksnē sāka bērt Valbacis. — Lūk, salīdzis mūs tagad bagāts tirgonis. Pašā, tā sakot, galvaspilsētā, kā stāsta, viņam esot milzu liela māja. Nu un tagad viņš grib, lai mēs nokrāsojam sienas, tās, stāsta, esot no akmens, bet mēs ejam un spriežam savā starpā: nepajautājām, kādā krāsā krāsot, varbūt ka saimniekam mūsu krāsa nepatiks . ..

— Pagaidi, pagaidi, apklusti uz vienu minūti! — virsnieks pamāja viņam ar roku. — Pasaki, pie kā, pie kura tirgoņa jūs esat nolīguši strādāt?

— Pie paša bagātākā, sinjor uficiale, — Valbacis atbildēja svarīgi, — viņu visi pilsētā ciena.

— Bet kā viņu sauc, vai to tu zini?

— Kā tad nu nezināšu! — Mateuči Florido, lūk, kā viņu sauc, — atbildēja Valbacis, būdams pārliecināts, ka šis vārds izraisīs godbijību un visus viņus tūlīt liks mierā.

Tikko viņš bija izrunājis Mateuči vārdu, virsnieks padeva kareivjiem zīmi, un tie tūlīt aplenca trīs ceļiniekus.

— Lūk, tie ir viņi, tā pirāta Garibaldi spiegi! — virsnieks sacīja. — Beidzot mēs viņus notvērām! Kurš no jums ir Sirtori? Tu? -— viņš pievērsās Valbacim. — Pēc auguma tu vairāk viņam līdzinies.

Taču Lorenco tik neliekuļoti zvērēja un dievojās pie visiem svētajiem — viņam ne jausmas neesot par tādu pulkvedi Sirtori, ka virsnieks sāka šaubīties.

— Nu, pats es šo Sirtori neesmu redzējis un nezinu, vai tu esi viņam līdzīgs vai ne, — viņš sacīja. — Lai to noskaidro citi. Mans uzdevums ir — nogādāt jūs visus trīs uz cietumu. Izkratiet viņus! — viņš pavēlēja zaldātiem.

Tagad nu Valbacim nācās nožēlot, ka viņš tik daudz ēdis makaronus. Zaldāts vēl nepaguva pienākt klāt, kad Garibaldi vēstule jau atradās viņa mutē. Ak, cik grūti un negaršīgi bija pēc makaroniem ēst papīru! Valbacis izlikās, ka skaišas par kratīšanu, bez mitas lamājās ar zaldātiem, bet pats tai laikā košļāja un rija nelaimīgo vēstuli. Un, kad kareivis, pēc labākās sirdsapziņas izčamdījis visu viņa apģērbu, paziņoja, ka nekā nav atradis, Valbacis, notvēris izdevīgu brīdi, pamirkšķināja Aleksandram un Monti un pie tam izteiksmīgi noglaudīja sev vēderu.

— Vediet viņus! — virsnieks pavēlēja.

Trīs zaldātu apsardzībā trīs krāsotāji ar spainīšiem izgāja no tratorijas. Skaistules Renātes apmeklētāji pavadīja viņus ar līdzjūtīgiem skatieniem: viņi visi cieta no burboņu patvaļas un, protams, juta līdzi saviem novadniekiem.

Bija jau stipri satumsis, un Palermo ielas tinās tai zilajā novakares dūmakā, kas dienvidos ātri pārvēršas pilnīgā tumsā. Cietums, uz kuru veda trīs «krāsotājus», atradās pilsētas viņā galā. Kareivjiem negribējās tik tālu iet, un viņi dusmojās uz saviem arestantiem *~ bija pazaudēts brīvs vakars. Bet arī arestantu noskaņojums nebija labāks. Valbacis visā notikušajā vainoja sevi — viņš taču pierunāja visus doties uz tratoriju. Ja viņi būtu gājuši tieši uz tiltu, iespējams, ka viņiem nebūtu pievērsuši nekādu uzmanību. Un kāpēc virsnieks bija viņiem tā uzbrucis, tiklīdz pieminēja Mate-uči vārdu? Kā viņš varēja zināt, ka viņi ir Galubardo vēstneši? Kas varēja viņus nodot?

Mehāniski skaitīdams akmeņus zem kājām, Valbacis lauzīja galvu, bet tā arī nekā nevarēja saprast. Marko Monti soļoja gluži mierīgs: viņš cieši ticēja, ka Garibaldi ļaudīm nekas ļauns nevar notikt — Galubardo vienmēr atnāks laikā un izglābs savus ļaudis. Bet Aleksandrs, tiklīdz iznāca uz ielas un redzēja, ka ir satumsis, tūlīt izlēma: «Bēgšu!» Viņš saprata, cik svarīgi ir laikā nodot nemierniekiem Garibaldi vēstuli. Ja

Merlino neuzzinās šīs vēstules saturu, Garibaldi varēs rēķināties vienīgi ar saviem spēkiem, bet to ir pārāk maz. Aleksandrs jau redzēja visu pasākumu zaudētu. Sakāves gadījumā visi līdz pēdējam ies bojā. Ļevuška, Lūka, Lūcija. Bet, galvenais, pats Garibaldi, šis apbrīnojamais cilvēks, šis varonis nonāks ienaidnieka rokās, un tie jau nu viņu nesaudzēs! . . .

Aleksandrs nodrebēja, brīvo roku sažņaugdams dūrē. Būtu bijuši ieroči. Cik viegli viņi trīs pieveiktu apsardzi! Tie iet, uz saviem arestantiem gandrīz neskatīdamies. Acīm redzot, pat virsnieka vārdi nav padarījuši viņus uzmanīgākus, viņi ir pārliecināti, ka ved miermīlīgus amatniekus.

Aleksandrs pašķielēja uz Valbaci, bet viņš bija tā iegrimis domās, ka nekā nemanīja. Pa to laiku bija stipri satumsis. Ielas, pa kurām veda trīs «krāsotājus», gāja paralēli ostai. Reizēm sānieliņā mazliet pavīdēja jūra. Bet tad arī tā tumsā izgaisa, un nu jūru varēja nojaust vienīgi pēc tālajām kuģu ugunīm, kuri stāvēja reidā. Kaut kur tuvumā jābūt krastmalai, bet tur atrodas sārta māja ar kolonām. Advokāta Merlino nams.

Aleksandrs palēnināja soli, neuzkrītoši pieskārās Lorenco rokai un, kad tas pienāca viņam blakus, pamāja uz sānieliņas pusi. Valbacis acumirklī visu saprata, viņa acis iemirdzējās.

— Kājas jaunas, — viņš nočukstēja tikko dzirdami, — laidies!

Sargi aizrautīgi strīdējās par to, kurš no viņiem pagājušajā reizē uzvarējis ķegļu spēlē. Saviem arestantiem viņi nepievērsa ne vismazāko uzmanību. Iela šai stundā bija tukša, un retās laternas nespēja izkliedēt tumsu.

Aleksandrs nogaidīja, kamēr viņi nonāca pretī nākamajai sānieliņai. Tā veda diezgan stāvus lejup, un, kā liekas, stiepās līdz pašai jūrai. Kaut kur priekšā varēja manīt gaismu, droši vien krastmalā. «Svētī mani, Sašiņ!» Aleksandrs noteica pie sevis. Viņš nometa krāsu spainīti, kas tagad traucēja, un drāzās lejup uz jūru. Viņš skrēja līču loču, tīšus pārskriedams ieliņas vienā un otrā pusē, kā bērnībā, spēlējot sunīšus.

Kādreiz viņš bija labs skrējējs. Arī tagad Aleksandram uz brīdi likās, ka tā ir rotaļa un ka viņam, tāpat kā toreiz, dzenas pakaļ aukles Vasilisas mazais krustdēls, neveiklais resnītis Mitjka. Bet pēkšņi zaldāti pilnā rīklē sāka kliegt: «Turi! Ķer!» — noblīkšķēja šāvieni, vairākas lodes aizlidoja Aleksandram gar ausīm, un mājās sāka steidzīgi aizvērt slēģus. Aleksandrs nezināja, ka, nometis spaini, viņš nejauši ir iekāpis krāsā. Tas bija svina baltums un tagad Aleksandra rupjās laucinieka zandales ik pēc soļa atstāja baltu nospiedumu.

— Turi! Turi! — aizmugurē turpināja neganti kliegt.

Aleksandrs saprata, ka viņam dzenas pakaļ. Sirds

sitās kaut kur pie paša kakla. Viņš joņoja arvien ātrāk un ātrāk. Un tad viņš izskrēja uz apgaismotas, ar kokiem apstādītas ielas, pa kuru pastaigājās mierīgi, laimīgi ļaudis. Aiz kokiem klusu šalca jūra. «Krastmala! Kāda laime!» Bet kurp tagad lai skrien — pa labi vai pa kreisi!

Mirkli viņš aplūkoja tuvākās mājas un zaļo ielu, kas aizstiepās tālumā. Un pēkšņi turpat blakus, dažu soļu atstatumā, viņš ieraudzīja sārtu māju ar kolonām. Vairāk tādu māju tuvumā neredzēja — tā bija pati lielākā un pēc izskata greznākā. Aleksandrs metās pie stiklotās verandas, kurā stāvēja divas sveces ar rožainiem kupoliņiem. Pie durvīm snauda sirms kalpotājs ar priekšautu.

— Advokāts Merlino! — aizelsies viņam pateica Aleksandrs. — Pronto! Ātrāk!

— Bet... advokāts ... — kalpotājs jau gribēja teikt.

Aleksandrs atgrūda viņu un ieskrēja mājā.

Dibenistabā ar cigāru zobos, iegrimis avīzes lasīšanā, sēdēja melnbārdains cilvēks.

— Jūs esat Merlino? — Aleksandrs metās pie viņa.

Bārdainais uzlēca no krēsla.

— Es patiesi esmu advokāts, bet kas tu tāds esi?

— Es esmu no ģenerāļa Garibaldi. Parole — «Apvienotie». Es jums mutiski nodošu ģenerāļa vēstuli. Pašu vēstuli mums nācās iznīcināt. Klausieties un atcerieties. Tikai ātrāk, man dzenas pakaļ... — Aleksandrs izgrūda, vēl arvien cīnīdamies pēc elpas.

Merlino piesteidzās pie durvīm un apgrieza atslēgu.

— Runājiet!

Aleksandrs vienā paņēmienā pateica visu vēstulēs saturu. Tikko viņš bija visu pateicis, sāka lauzties durvīs.

— Atveriet! Karaļa vārdā atveriet!

— Kā viņi uzzinājuši, ka es esmu pie jums? — nočukstēja satriektais Aleksandrs.

— Bet pēdas? — teica Merlino. — Ak dievs! Es pat nevaru jūs noslēpt. . .

Aleksandrs palūkojās grīdā un ievaidējās: no pašām durvīm pa visu istabu stiepās baltas pēdas.

Merlino lauzīja tuklās rokas:

— Man nāksies no jums atsacīties! Mans nabaga zēns! To prasa mūsu lieta! Bet, mans dievs, cik tas viss smagi!

— Atveriet, vai arī mēs durvis uzlauzīsim! — kliedza jau vairākas balsis.

— O madonna! — Merlino novaidējās un ar žestu norādīja Aleksandram nostāties tumšā stūrī.

Tikko Aleksandrs paspēra soli, uz vaskotās grīdas palika baltas pēdas.

Merlino atslēdza durvis. Istabā iedrāzās vairaki zaldāti un pirmītējais virsnieks.

— Atvainojiet, sinjor Merlino, ka mēs tik velu_ un trokšņaini ielaužamies jūsu mājā. — virsnieks iesaka. Viņš izturējās ļoti laipni pret advokātu, kuru mēdza apciemot pats pārvaldnieks. — Jūsu mājā ir noslēpies ievērojams politisks noziedznieks, paša Garibaldi spiegs. Mēs viņu arestējām, bet ceļā uz cietumu viņš izbēga. Viņa pēdas ved uz jūsu māju. Jums jāatvaino mūs, sinjor Merlino, bet tā ir nopietna lieta. Mums ir jāpārmekiē visa māja.

— Ak dievs! Ko jūs runājat?! — Merlino teatrāli izsaucās. — Man taču jāpateicas liktenim, kas atveda jūs pie manis, sinjor tenente. Es nupat kļuvu par varmācības upuri. Ja neierastos jūs, manis varbūt vairs nebūtu starp dzīvajiem! Nupat šeit iedrāzās kāds lauku puisis, aizslēdza, lūk, šīs durvis un sacīja, ka neizlaidīšot mani laukā no šejienes! Nezinu, ko viņš gribēja ar mani darīt un kādēļ ieradās manā mājā, bet es drebuj)ie visām miesām!

— A, tur jau viņš ir! — sacīja virsnieks, dodamies pa baltajām pēdām tieši pie Aleksandra. — Redzi nu, brālīt, ko nozīmē nemācēt rīkoties ar krāsu! — viņš iedzēla. — Tagad nu es pats aizvedīšu tevi uz cietumu. Izrādās, tu proti skriet kā jauna lapsa.

Aleksandrs neatbildēja. Viņš mierīgi iznāca no sava kakta un nostājās starp kareivjiem. Viņš zināja, ka Garibaldi vēstule ir nodota pēc adreses.

LIKTENIS BIJA LĒMIS CITĀDI

(Mečņikova piezīmju nobeigums)

Uz rīta pusi bombardēšana pārvērtās nepārtrauktā lielgabalu rūkoņā. Mūsu baterija atbildēja diezgan rosīgi. Mans parapets vainagojās ar trim maisu rindām, un es svinīgi devos raportēt par darbu nobeigumu. Kad strādnieki bija izklīduši, pienāca mans darbīgais līdzgaitnieks dons Domeniko un teica kaut kādu sentimentālu runu, kuras beigās paziņoja, ka justos ļoti laimīgs, ja es piemiņai iedotu zīmīti par viņa varoņdarbiem tautas labā. Vēlēdamies cienījamajam abrucietim izteikt savu pateicību, es paaicināju viņu sev līdzi uz štāba mītni un kara darbības līnijas vadītāja vārdā uzrakstīju oficiālu pateicību.

Dons Domeniko priecājās kā bērns, kad pasniedzu viņam ilgoto lapu.

Sāka jau mesties krēsla, man bija pavēlēts doties uz mājiņu, kurā apmetusies franču rota, un nodot rotas komandierim dažus rīkojumus. Pēc tam vajadzēja vēl aizbraukt uz rekognoscēšanu, un tad beidzot rādījās iespēja dažas dienas pavadīt mierīgi. Bet liktenis bija lēmis citādi.

Divstāvu māja, kurā bija novietojušies franči, atradās soļus divsimt no arkas, nedaudz pa labi no lielā ceļa, vietā, kur auga daudz kastaņu un augļukoku.

Samērā lielā, vāji apgaismotā istabā pie galda sēdēja cilvēku divdesmit — kareivji un virsnieki. Viņi smēķēja, dzēra un ļoti jautri un trokšņaini sarunājās savā starpā. Šai vispārējā kņadā gadus sešpadsmit vecs zēns mierīgi sēdēja uz galda viena gala, kūļādams kājas un skaļā balsī burtodams noskrandušu lapeli, acīm redzot, pagājušā gada neapolitāņu žurnālu, itāliešu vārdus viņš izrunāja stipri franciski.

Mani uzņēma tik viesmīlīgi, ka, tikai izdzēris glāzes trīs punša, konjaka un vēl kaut kā cita, es varēju nodot kapteinim man uzticētos rīkojumus. Kamēr norīkoja kājnieku patruļu, es izgāju, lai paņemtu savu zirgu un pievienotos kapteiņa B. jātnieku patruļai. Komandieris Pogams pavadīja mani līdz durvīm.

— Vai jūs zināt, — viņš man sacīja, — šodien tur aiz zemes ceļa, viens no maniem zuaviem uzdūries burboņu strēlniekiem. Šī vieta ir ļoti izdevīga visāda veida pārsteigumiem.

Kapteini B. es panācu pie pašas priekšējās barikādes un atstāstīju viņam Pogama vārdus. Mēs ilgi klīdām pa visām tām vietām, kur zirgs varēja iziet cauri. Pie-zagāmies pie pašiem ienaidnieka priekšposteņiem. B. pārmeklēja visus krūmus krastā. Varēja vērot īpašu rosību, uz mums vairākas reizes šāva, bet, kā parasts, netrāpīja. Līdz sadursmei ne reizes nenonāca. Nakts bija tumša, sīkumos uzzināt nekā nevarēju, bet bija manāms, ka tiek gatavots uzbrukums. Ap diviem naktī devāmies mājup. B. ar lielu daļu no kareivjiem gaja pa šoseju. Poručiks grāfs Malakori un es vedām pārējos pa plēsumu ceļa tuvumā. Kad tuvojāmies arkai, no šosejas mums uzsauca apstāties un nostādīt kareivjus ierindā. Mēs dažas minūtes stāvējām, uzmanīgi ieklausīdamies, un, cik nakts tumsa to atļāva, sekojām kustībai pa šoseju. Pēkšņi atskanēja šāvieni, troksnis, kliedzieni, un pa ceļu sāka šaudīties kaut kādas ēnas. «Šauj, uz mūsējiem šauj! Uz priekšu!» Mēs sākam skriet un rausties augšā pa ceļa stāvo uzbērumu. Ierinda bija sajukusi, un katrs līda atsevišķi. Šai brīdī

no ceļa tieši mums virsū lielā nekārtībā skrēja burboņu zaldāti. Huzāri sita ar zobeniem tos, kuri skrēja viņiem garām, bet paši steidzās izkļūt uz šosejas, lai pievienotos kapteinim. Es jau biju uzkāpis pa uzbērumu līdz pusei, kad nez no kurienes kāds uzradās un iekārās mana zirga pavadā. «Karaļa vārdā padodieties!» uzbrucējs aizelsies iesaucās. Gaisā krustojās mūsu zobeni. Kādu brīdi mēs nikni dauzījām tos vienu pret otru. Savu pretinieku es nevarēju redzēt — viņu aizsedza mana zirga kakls, kuru viņš stingri turēja aiz pavadas. Pa to laiku garām aizdrāzās pēdējie no mūsu vienības. Viens no viņiem piesteidzās man palīgā. Mans pretinieks atlaida pavadu un iznāca mazliet uz priekšu, tagad viņš atradās gandrīz pie manas kreisās kājas. Kamēr es paguvu izraut revolveru, viņš jau izšāva, un lode aizspindza man gar pašu ausi. Mans šāviens bija trāpīgāks. Kad dūmi izklīda, pretinieku vairs savā priekšā neredzēju. Es iespiedu zirgam piešus sānos un izjāju uz ceļa. Huzāri drūzmējās, nepagūdami nostāties ierindā. Turpat netālu notika kautiņš. Mums garām dārdēdams aizripoja lielgabals, vairāki jātnieki aizdrāzās tam pakaļ. Uz viņiem šāva. Izmantojot vietu, kuru viņi atbrīvojuši, es pavirzījos uz priekšu. Šķērsām pāri ceļam stāvēja četrjūgs ar lielgabala ratu priekšu. Uz pakaļējā zirgu pāra sēdēja kareivis, kāds cits gatavojās rausties uz priekšējā zirga. Dūšīgs ungārs — vahmistrs metās viņam virsū, nogāza to ar zobena sitienu un ar spēcīgu roku pagrieza zirgus uz mūsu bateriju. Aizmugurē dārdēja šāvieni un skanēja zirgu pakavu dipoņa. Priekšā uz ceļa varēja redzēt vienīgi mūsu huzārus, kuri sāka kārtoties ierindā.

— Tagad ar dieva palīgu uz mājām! Un par laimi ne jau ar tukšām rokām! — nosacīja B.

Un mēs aizauļojām, vilkdami sev līdzi četrjūgu ar burboņu zaldātu, kurš sēdēja uz viena no zirgiem.

Vajātājus varēja dzirdēt arvien tuvāk un tuvāk. Atskanēja vairāki šāvieni, bet nevienam netrāpīja. Ungāri pagriezās atpakaļ un izkliedza zobgalības vai lamu vārdus. B. izrādījās mazliet ievainots, man bija ieskrambāts kreisais augšstilbs. Aizjājuši līdz arkai, kur bija ierīkota nobrauktuve, mēs nogriezāmies uz šoseju, pie savējiem. Nelaimīgais gūsteknis, pilnīgi apstulbis, tika noņemts no zirga un nodots nacionālas gvardes rokās.

* # *

Vai ilgi biju gulējis, to nezinu. Vēl bija tumšs, kad uz ielas izdzirdu briesmīgu kņadu, bungu rīboņu, kliedzienus «Pie ieročiem!» Es pat neapzinājos, vai visu to dzirdu īstenībā vai sapnī. Mani gandrīz ar varu izrāva no gultas. Pār mani pārliecies, stāvēja mans ziņnesis gluži bālu seju. Tikko kā lēca saule, bungas rībēja, tās ziņoja trauksmi. Ik brīdi atskanēja atsevišķi šāvieni.

— Kas noticis? — es jautāju, laiski staipīdamies, kaut aiī nenācās grūti uzminēt, kas par lietu.

— Burboņi! ... — mans ziņnesis tikko spēja izrunāt. — Tiklīdz sāka aust gaisma . .. viņi atveda lielgabalus un šauj uz mūsu parapetu. Ģenerālis ir jau šeit.

Es steidzīgi apģērbos, liku apseglot zirgu un aizvest to uz bateriju, bet pats devos uz turieni kājām. Ielās viss bija klusu. Slēģi visur aizvērti. Ciet bija arī kafejnīcas un veikali. Trīskrāsainie karogi bija kaut kur paslēpušies. No dažu māju vārtiem izskrēja nokavējušies kareivji un virsnieki.

Es izgāju uz lauka, un manā priekšā pavērās gleznains skats. Skaidrajās, gaiši zilajās debesīs asi iezīmējās rožainas gaismas apmirdzētā arka. Tās apakšējā daļa grima baltā dūmakā, kurā zibēja kaut kādas ēnas. Visa apkārtne bija pārklāta bieziem, baltiem dūmiem. Lāgiem sprāga granātas un apbēra zemi ar ugunīgām dzirkstelēm.

Pa šoseju spindzēdama lidoja karteča. No blakus stāvošās kazarmas izskrēja bataljons sarkanos kreklos, un kareivji, pa ceļam lādēdami šautenes, veikliem soļiem tuvojās arkai. Pulkvedis Porčelli uz maza bēra ērzeļa, baltā apmetnī un kailu zobenu rokā jāja kareivjiem pa priekšu, viņus uzmundrinādams.

— Liekas, ka dieniņa šodien būs silta, — viņš sacīja, piejājis man tuvāk. — Mums jābūt viņiem sevišķi pateicīgiem par to, ka viņi deva mums laiku visu sakārtot. Paskatīsimies, kādas ir jūsu fortifikācijas iespējas! Nu, uz priekšu, puiši! — viņš turpināja, griezdamies pie kareivjiem, un aizauļoja, jokojot salutēdams man ar zobenu.

Tuvāk arkai ceļš kļuva arvien bīstamāks. Arvien biežāk lidoja lielgabala lodes. Šauteņu lodes spindza gaisā kā mušu bari. Es atstāju lauku un sāku iet pa šauru taciņu, kas stiepās turpat blakus. Uz gaišā fona iezīmējās Milbica kumpais augums sarkanā kreklā bez jostas, rokā viņš turēja zobenu bez portupejas. Viņa sirmā bārdiņa sudrabaini vizēja un brilles spīdēja kā dimanti. Viņš komandēja pie lielgabaliem. Mūsu seš-pēdu lielgabali darbojās bez traucējumiem. Pēc katriem diviem šāvieniem viņus aplēja ar ūdeni un apšaudi nepārtrauca. Biksio atsūtīja ziņu, ka viņam uzbrukusi liela burboņu kolona.

Mūsu baterijā lielgaballodes netrāpīja, toties viss ceļš abās pusēs bija nosēts ar karteču, un lodes bira kā krusa. No visa varēja spriest, ka mūsu pretinieka baterija ir spēcīga kalibra. Vēja nebija, un dūmi klājās pār zemi, neļaudami priekšā nekā saskatīt, Brīžiem varēja redzēt karaļa zaldātu kolonas, bet mazliet tālāk varēja manīt arī kavalēriju. Durkļi un zobeni mirdzēja saulē. Kļuva arvien karstāk un karstāk, pulvera un sadegušas eļļas smaka neļāva brīvi elpot. Degļu smirdīgie dūmi koda degunā un kaklā. Milbics ar savu binokli ik brīdi skrēja pie šaujamlūkas. Starp kokiem parādījās vairāki strēlnieki. Pie lielgabaliem nebija kārtīgas apkalpes, taču virsnieki, kas piesteidzās klāt, lieliski prata rīkoties. Pēc viena šāviena, kuru bija raidījis vecs ar-tilērists, ienaidnieks neatbildēja vairākas minūtes. Dūmi mazliet izklīda. Karaļa kolonas bija kļuvušas jūtami retākas. No būdas logiem, kurā bija apmetušies franči, nemitīgi skanēja šāvieni. Komandieris Pogams ar binokli uzkāpa uz jumta un no turienes deva komandas. Milbics lika sapulcināt brīvprātīgos durkļu cīņai. Pasauca taurētāju, bet tas ar mokām izvilināja no sava instrumenta dažas neskaidras skaņas — no karstuma vai no bailēm viņam bija izžuvusi rīkle. Tiklīdz parādījās mūsu karogs, ienaidnieks salutēja tam ar briesmīgu zalvi. Pagalmā aiz sētas ierindā nostājās bataljons, un pulkvedis Porčelli veda viņus durkļu cīņā. Ar kliedzienu «Savoia!» viņi metās uz priekšu. Daži cilvēki nokrita tūlīt. Bombardēšana apklusa. Pa šau-jamlūku skaidri varēja redzēt strauju kustību uzbrucēju vidū. Vairākas minūtes skanēja šauteņu apšaudes duna, bet arī tā drīz apklusa. Ienaidnieks izklīda starp kokiem. Mūsu bataljons atgriezās no kaujas, uz durkļiem nesdams burboņu zaldātu cepures un vēl citas tāda paša veida trofejas. Pa priekšu gāja divi burboņu artilēristi: viens gludi apcirpts, melns, bez cepures; viņam bija ievainota galva un seja notecējusi asinīm, viņš tikko spēja vilkt kājas. Otrs, sarkanmatains ar ūsām un vaigu bārdu, nebija ievainots. Viņš izbijies skatījās apkārt un muļķīgi šļupstēja nesaprotamus vārdus. Abus veda zem rokas, un abiem tas bija ļoti nepieciešami, tādēļ ka arī veselais tikko spēja noturēties kājās, — viņš bija pilns kā mārks. Aiz viņiem cilvēku divpadsmit vilka 16 mārciņu vītņu lielgabalu, kurā bija iejūgts jājamais zirgs. Baterijā gūstekņus sagaidīja ar gaviļu svilpieniem. No drosmīgo bataljona daudzi bija krituši. Citi uz ātru roku pārsēja nule iegūtos ievainojumus. Lielgabalu ne bez grūtībām uzvilka baterijas aizmugurē uz šosejas. Stobra virsējo daļu bija izvagojušas kartečas, un tā bija noslacīta ar asinīm: vecais artilērists bija mērķējis trāpīgi.

Šie panākumi visus pacilāja. Ļaudis smējās un trokšņoja. «Šodien viņi mums uzdāvināja lielgabalu klāt pie tiem vakarējiem ratiem,» pajokoja B., un šī asprātība tika ļoti labvēlīgi uzņemta. Pa to laiku nopratināja gūstekņus. No viņu juceklīgajām liecībām grūti nācās kaut ko noteiktu izlobīt. Viņiem teikts, ka mums uzbrukšot no mugurpuses, kamēr viņi uzsāks kauju frontāli, ka mums neesot lielgabalu; karalis esot apsolījis, viņiem atgriežoties Neapolē, uzreiz izdot pusgada algu un atļaut trīs dienas laupīt pilsētā un tās apkaimē, taču pagaidām esot iedevuši tikai dažus karlino katram un vēl degvīnu.

Kamēr pūlējāmies uzstādīt ienaidniekam atņemto

lielgabalu un pareizāk sadalīt pozīcijas, zvanu tornī nosita desmit. Tūlīt pēc tam atskanēja šāviens. Granāta nokrita soļus piecus no arkas un sāka lēkāt šņākdama un elsdama.

— Nu, tagad atkal pie darba! Aizstāvēsimies!

Ienaidnieka spēki, salīdzinot ar iepriekšējo reizi, bija daudz lielāki. Apšaude sākās par jaunu. Vācu kājnieku pulki spiedās virsū līnijai starp arku un amfiteātri. Kad ar milzīgām pūlēm un zaudējumiem bijām atsituši vienu kolonu, mums tūlīt pat vajadzēja izturēt jaunu uzbrukumu. Ienaidnieks bija skaitliski vismaz četrreiz pārāks. Karalienes kavalēristu pulks un huzāru eskadrons nogaidīja brīdi, lai uzbruktu mūsu baterijai, bet ienaidnieka lielgabali ne uz minūti nepārstāja graut visdrausmīgākajā veidā. Apkārt viss krita un gāzās. Dažreiz bumbas aizlidoja līdz pašai pilsētai, līdz centrālajam laukumam. Tā tas turpinājās apmēram pusotras stundas. No visiem punktiem pie līnijas priekšnieka ieradās pieprasīt pastiprinājumus, bet cilvēku trūkumu visvairāk varēja manīt centrā. Mūsu centrālajā baterijā, tiesa, nebija neviena nogalinātā, ne arī ievainotā, bet ar diviem veciem lielgabaliem aizstāvētie^ pret spēcīgu, daudz augstāka kalibra bateriju bija ļoti grūti. Bija jābrīnās tikai, kā mūsu lielgabali varēja izturēt tik niknu šaušanu. Mums pastāvīgi draudi bija spēcīgā kavalēristu vienība, un, ja tā būtu drosmīgi metusies uzbrukumā, tad ar mūsu līdzekļiem turēties pretī nebūtu bijis iespējams, un kā par spīti arī diena bija karstāka nekā parasti.

Smirdošais gaiss neļāva elpot. Visi jau kopš paša rīta nebija ne ēduši, ne dzēruši, un daudzi slāpju dēļ, burtiski, krita no kājām. Mana blašķe bija izsīkusi.

Pusdiena.

Negaidīta katastrofa nopietni pasliktināja mūsu stāvokli. Nepieredzējis virsnieks, pielikdams degauklu pie degļa, bija ļāvis dažām dzirkstelēm nokrist uz blakus noliktajiem lādiņiem. Pulveris uzliesmoja. Daži tuvāk stāvošie artilēristi tika visdrausmīgākajā veidā sakropļoti. Milbics un vēl daži metās pie zemes. Mani apbēra ugunīga šalts un apdedzināja seju un plecu. Visi bija pārbijušies un apjukuši. Ienaidnieks pārtrauca apšaudi, un kavalēristi metās uzbrukumā.

Visi apbruņotie vīri, cik vien bija iespējams savākt, tika izvesti uz priekšu, pirms tie vēl paspēja nostāties ierindā. No mājiņas logiem, kuru ieņēma franču rota, uzbrucējiem pretī tika raidīta ložu krusa. Atlikušo lādiņu izšāvām pašā kolonas centrā, un granātas darbības sekas bija postošas. Uzbrucēju eskadrons sajukumā apstājās. Daudzi metās bēgt.

Mani nokomandēja uz dzelzceļa staciju, kur bija vesels vagons ar pulveri un lielgabala lodēm.

Zirgs, izbijies no šāvieniem un, acīm redzot, turēdamies pie parunas «Draugu pulkā pat mirt nav grūti», gražojās un negribēja iet prom no saviem biedriem. Izjājis beidzot tādā vietā, kur reti kad atlidoja lodes un gaiss bija tīrāks, es uzelpoju brīvāk. Rota, tikko atgriezusies no ļoti bīstama punkta, kur bija pazaudējusi gandrīz pusi sava sastāva, par jaunu kārtojās ierindā. Kapteinis, tukls dženovietis, apstaigāja rindas, uzmundrinādams tos, kuriem dūša bija saplakusi. Viņš pienāca pie manis un palūdza cigāru. Es izņēmu no kabatas etviju un pasniedzu viņam. Viņš pastiepa roku, bet tad, pēkšņi ievaidējies, nokrita zemē. Nomaldījusies lode trāpīja viņam tieši pierē, un viņš uz vietas bija beigts.

Es paziņoju stacijas priekšniekam ģenerāļa pavēli. Izrādījās, ka tikai minūti pirms manas ierašanās viņš vagonu ar lādiņiem nosūtījis uz nākamo staciju, baidīdamies, ka retumis atlidojušās granātas neuzspridzina to gaisā.

Vilcieni šeit parasti iet lēni. Man bija ļoti labs zirgs un pie tam labi atpūties, un es metos vilcienam pakaļ. Gandrīz pusceļā es panācu to un uzsaucu konduktoram apstāties. Viņš izpildīja manu pavēli, bet atgriezties nevēlējās, sacīdams, ka nedrīkstot darīt to bez direktora ziņas, kuru man nebija ienācis prātā piesiet pie segliem un paķert līdzi, pēc IļjasMuromieša un citu krievu spēkavīru parauga.

Man bija dots arī uzdevums aizjāt uz dzelzceļa bateriju un uzzināt, kāds stāvoklis ir tur. Apstākļi tur bija ļoti nelādzīgi — baterijas bija stipri sabojātas. Daudzi virsnieki ievainoti, artilēristi nogalināti. Korao, asiņains kā miesnieks, tomēr nezaudēja drosmi. Burboņi cilvēkus netaupīja. Viņi bija jau pazaudējuši lielu skaitu ievainoto un sagūstīto, bet, izmantojot savu skaitlisko pārākumu, uzbruka arvien ar jauniem spēkiem. Acīm redzot, viņu nolūks bija par katru cenu kādā punktā pārraut mūsu līniju un pēc tam, aizejot aizmugurē, atgriezt mūs no galvenās mītnes. Vārdu sakot, visu izbeigt uzreiz.

Atstājis dzelzceļu, es devos atpakaļ arkas virzienā. Apkārtne bija kā nosēta ar līķu rindām — mūsējo un ienaidnieku. Priekšā melnoja pusnodegusi māja. Rīta agrumā tur bija ienesti mūsu ievainotie.

Karaļa karaspēks pēc niknas pretošanās bija izdzinis no turienes mūsu strēlniekus un māju aizdedzinājis. Kad pēc neilga laika mūsu toskāniešu bataljons atkal ieņēma šīs pozīcijas, viņi visus ievainotos atrada zvērīgā kārtā nogalinātus. Vecīte, mājas saimniece, gulēja ar pārsistu galvu, bet viņas ķermeņa apakšējā daļa bija pārogļojusies. Tas pats liktenis bija piemeklējis ievainotos, kuri gulēja salmos. Ārsts, kurš bija kopā ar vir ņiem, izrādījās pazudis bez vēsts.

Atzīstos, ne bez iekšējām trīsām es pagāju garām šai vasarnīcai. Bet arī priekšā mani negaidīja nekas labāks. Vairāki strēlnieki bija izklīduši starp kokiem, kas auga abās pusēs. Atkal lodes spindzēja kā mušas, un es zirgam mugurā, baltā apmetnī lieliski noderēju par mērķi. Par laimi, turpat sāņus stiepās diezgan dziļa ežmala, gar kuru auga vītolu un akāciju siena. Es nogriezos turp un, iespiedis zirgam piešus sānos, aizauļoju, cik jaudas. Mani mocīja slāpes, galva reiba no zirga ātrā skrējiena. Ar roku ieķēries krēpēs, es ar piešiem un kliedzieniem dzinu savu pārgurušo bucefālu.

Arkas priekšā norisa nikna tuvcīņa. Ik pēc katra stundas ceturkšņa saķērās jaunas kolonas, taču karaļa karavīri nespēja izturēt volontieru neganto spiedienu. Lielā nekārtībā bēga rota pēc rotas, bet arvien jaunas ieradās tās nomainīt. Mūsējiem nebija ne mirkļa atpūtas, un, ja viņu vīrišķība nebija mazinājusies, tad spēki gan likās briesmīgi izsīkuši šajā sīvajā cīņā trīsdesmit grādu karstumā.

Uz panākumiem cerēt bija grūti.

Manas prombūtnes laikā bija paguvuši uzstādīt no rīta iegūto lielgabaljļ, bet, tā kā lādiņu bija palicis ļoti maz, tad baterija varēja darboties gaužām vāji.

Toskānieši un sicīliešu bataljons karoja ar īpašu centību. Pēc sadursmes, kura bija ilgusi vairākas stundas, viņi atgriezās, lai atvilktu elpu, un pēc tam atkal devās kaujā.

Tajā pašā mirklī, kad es piejāju pie baterijas, tur norisa viena no tām krīzēm, kuras bieži vien nosaka kauju likteni. Divas rotas, kuras atvairīja kavalērijas uzbrukumu, slāpju un noguruma nomocītas, vājuma brīdī juku jukām metās bēgt. Jau varēja dzirdēt pakavu dipoņu, kliedzienus un šķindoņu, jau varēja saskatīt karalienes dragūnu ūsainos ģīmjus, kuri metas uz mums, dzīdamies bēgošajiem pa pēdām. Vēl mirklis — un viss būtu zaudēts.

«Garibaldi! Garibaldi!» — un Kalatafimi varonis šajā brīdī bija gluži kā no debesīm nokritis.

Mīļotā vadoņa klātbūtne visus iedvesmoja. «Viva ntalia!» Un visi, kuri vēl spēja turēties kājās, izskrēja no baterijas par spīti ložu krusai un lielgabalu šāviņiem, kas svilpoja un krustām šķērsām šķēla gaisu. Milbics, ar granātas šķembu ievainots kājā, staigāja starp rindām. Garibaldi mierīgs un neskarts, gluži ka apburts stāvēja šajā vispārējā kņadā. Pēkšņi mani apbēra ar dzirkstelēm un smiltīm — likās, ka miljoniem adatu ieurbtos miesā, acis satumsa, un es nogāzos zemē...

KARDINĀLA KRUSTDĒLS

Rītausmā nožvadzēja atslēgas, kameras durvis atvērās, un kāda balss sacīja:

— Uz nopratināšanu.

Ar grūtībām Aleksandrs atmodās no ciešā un smagā miega. Nebija pagājusi pat diennakts kopš viņa aiziešanas no Parko, bet tik daudz notikumu! Smagais ceļš pa kalniem, arests skaistules Renātes tratorijā, bēgšana un atkal arests Merlino mājā — visa tā jau pietiktu veselam mūžam!

*

Viņš cereja cietumā sastapt Marko Monti un Valb-aci, bet leitnants, kas bija viņu atvedis, iečukstēja kaut ko dežurējošajam sardzes priekšniekam, un tas, ievērodams ārkārtīgu piesardzību, nogādāja viņu vieninieka kamerā. Viennīca bija šaura un tumša, un tajā nezin kāpēc stipri smaržoja pēc ķiplokiem, kurus Aleksandrs nevarēja ciest. Bet viņš bija tik ļoti noguris no šīs dienas notikumiem, ka, smakai nepievērsis gandrīz nekādu uzmanību, tūlīt nometās uz plānā salmu mai-šeļa un aizmiga.

Palermo cietums bija senlaicīgs — zems un drēgns, ar nebeidzamiem velvētiem koridoriem un kaut kādām tumšām pakaklēm. Šeit bija ieslodzīts milzīgi daudz patriotu. Kamēr divi cietumsargi veda Aleksandru pa līkumotajām ejām, viņš cieši nolēma teikt, ka ir krievs, izlikties, ka nemaz neprot itāliešu valodu, un neatbildēt ne uz vienu jautājumu. Par to, kas ar viņu notiks tālāk, Aleksandrs gandrīz nemaz nedomāja. Daudz vairāk viņu satrauca jautājums, kur tagad atrodas viņa biedri — Marko un Valbacis. Vai arī viņi atvesti uz cietumu un ievietoti kādā no blakus kamerām vai varbūt mēģinājuši bēgt un viņiem palaimējies? Un ja nu pēc Aleksandra bēgšanas no negaidītā pārsteiguma un niknuma pārskaitušies zaldāti viņus uz vietas nošāvuši? Pie šīs domas Aleksandru pārņēma saltas trīsas. Viņš gandrīz jau apstājās, bet laides grūdiens pa muguru atgrieza viņu īstenībā.

— Kusties, bandīt! — uzkliedza viņam viens no cietumsargiem.

Kāda koridora galā vīdēja vāja gaisma. Cietumsargi atvēra neredzamas durvis un ieveda Aleksandru zemā, piesmakušā istabelē ar tinti nolietu galdu, aiz kura sēdēja nevīžīgs sarkanmatains cilvēks, laikam rakstvedis. Un pēkšņi Aleksandrā uzbangoja prieks: uz sola pie pašām durvīm sēdēja abi viņa biedri — Monti un Valb-acis.

Ieraudzījuši Aleksandru, abi pielēca kājās un metās pie viņa:

— Arī tu esi šeit? Viņi tevi tomēr noķēra?

— Jūs arī šeit, draugi? — skanēja no abām pusēm.

Cietumsargi pasteidzās iejaukties:

— Klusēt! Ieslodzītajiem sarunāties aizliegts!

— Mēs taču nesarunājamies, sinjori cietumsargi, mēs tikai gribam apkampties! Sen neesam redzējušies ar novadnieku, — sacīja Lorenco, bet pats pa to laiku ar acīm, lūpām, degunu, ar visu savu kustīgo fiziono-miju jautāja Aleksandram: «Nu kā?! Vai izdevās pateikt vēstules saturu?»

Un Aleksandrs, protams, tūlīt neuzkrītoši nosignali-zēja: «Viss kārtībā. Izpildīts.»

Valbacis atplauka, uzsita sev uz ceļa un pēkšņi visa rīklē ieaurojās:

Esmu neglīts, esmu mazs,

Esmu kroplīgs, esmu bass,

Tomēr katru bagātnieku Pārtrumpošu es kā nieku ...

Atskrēja cietuma uzraugs un iecirta viņam pamatīgu pļauku.

— Vai tu esi prātā jucis, vai? Dziedāt cietuma?!

— Par ko jūs man tā, sinjor cietumsarg? — Valbacis aizstāvējās. — Jūs taču pats sacījāt, ka esot aizliegts sarunāties. Nu un tāpēc es nerunāju, es dziedu. Par dziedāšanu jūs taču nesacījāt ne vārda. — Un Valbacis savilka vismuļķīgāko lauku lempja fizionomiju.

Monti, kurš arī bija uztvēris Aleksandra doto zīmi un jutās ļoti priecīgs, pēkšņi sāka sirsnīgi smieties. Pēc •tam arī Aleksandrs izplūda smieklos. Visi trīs jutās kā zēni, kuriem izdevies parādīt ienaidniekam garu degunu. Cietumsargi apjukuši blenza uz trim jautrajiem arestantiem.

— Pagaidiet tikai, bandīti, tūlīt atnāks pats galvenais priekšnieks, pulkvedis Orlandi, viņš jums vēl parādīs dziedāšanu ar mūziku! — viens no viņiem piedraudēja.

Un, it kā atbildot uz viņa vārdiem, atvērās durvis un ienāca «galvenais priekšnieks».

Palūkojušies uz ienācēju, Valbacis un Aleksandrs apstulba. Arī Monti, kurš sākumā bija paraudzījies ar samērā nevērīgu ziņkāri, pēkšņi nodrebēja un ieurbās viņā ar acīm.

«Galvenais priekšnieks», liela auguma, stalts, labi noaudzis, sarkani zilā karaļa karaspēka pulkveža mundierī, sarunājās ar diviem jaunākajiem virsniekiem, kuri viņu pavadīja, un arestantiem nepievērsa nekādu uzmanību. Viens no jaunajiem virsniekiem bija tas pats leitnants, kurš aizturēja «krāsotājus» un vēlāk Merlino mājā saņēma ciet Aleksandru Jesipovu. Tagad viņam, acīm redzot, bija jābūt par liecinieku.

Pulkvedis ar kreiso roku paņēma no rakstveža kaut kādus papīrus, nesteidzīgi, arī ar kreiso roku, atraisīja no jostas zobenu un tikai tad paskatījās uz arestētajiem.

Viņš sastinga. Bet nākamajā mirklī viņa acīs iegai-lējās nevaldāms triumfs, kalsenā mute izpletās līdz pat ausīm, bet pirksti, kas nupat tik lietišķi pārcilāja papīrus, sāka jautri bungot pa galdu. Pulkvedis nesteidzās. Pagāja minūte, divas minūtes, trīs, piecas minūtes, bet viņš pat nedomāja uzsākt nopratināšanu. Ar baudu viņš skatījās uz Aleksandru, un Aleksandrs šai skatienā skaidri izlasīja savu likteni. Lūk, tagad Dato varēs apmierināt savu naidu un izrēķināties ar viņu par Lučiju!

Beidzot pulkvedis sāka runāt.

— Jūs, tenente, pašreiz redzat vecu paziņu sastapšanos, — viņš teica pavisam priecīgā balsī. — Šie ļaudis patiešām ir no Galubardo, kā viņi to mēdz saukt, bandas. Un, acīm redzot, šeit Palermo viņi ir ieradušies ne bez zināma nolūka. Mēs to tūlīt noskaidrosim. Atzīstos, tenente, kad jūs man ziņojāt par trīs Garibaldi spiegu notveršanu, es jums ne visai noticēju. Domāju, ka tā ir kārtējā pīle, uz kurām tāda vājība mūsu mīļajam sinjoram Maniskalko. Bet tagad man jums jāatvainojas ...

— Ko jūs, apžēlojieties, pulkvedi Orlandi! — leitnants nomurmināja, juzdamies glaimots.

Valbacis nokrekstējās.

— Nu, amiko, tagad es pats redzu, ka daudz izdevīgāk kalpot karalim, — viņš nopietnā balsī paziņoja. — Padomājiet tikai: nav pagājusi ne nedēļa, kad šis apzeltītais kreilis skaitījās pie mums par kapteini Dato, bet tagad, skaties — pulkvedis Orlandi! Gribot negribot jāsāk pārdomāt, vai tiešām nepāriet karaļa dienestā. Varbūt mani no seržanta Valbača uzreiz paaugstinās par Sforcas hercogu?

Nosarkušais Dato izlikās, ka nekā nedzird. Viņš rakņājās papīros. Toties leitnants, varēja redzēt, jutās kā uz adatām un nemierīgi mīņājās uz vietas.

Valbacis, tāpat kā Aleksandrs, saprata, ka sastapšanās ar Dato šeit nozīmē beigas kā viņam, tā arī abiem viņa biedriem, un šīs beigas, bez šaubām, būs mokošas. Lūk, ar kādu ļaunu skatienu kreilis raugās uz sinjoru Alesandro... Bet neparko Valbacis neļaus ienaidniekam tīksmināties kaut par vienu viņu vājības mirkli. Tāpēc arī viņš bārstīja dzēlīgas asprātības, bet pats raudzījās uz draugiem — kā ar viņiem, vai nav noskumuši?

Tomēr Lorenco varēja būt mierīgs — ne Aleksandrs, ne Marko Monti neizrādīja ne mazākās nemiera pazīmes. Bet Marko, kā likās, arī gribēja kaut ko teikt.

— Ai, ai, cik lepns mundieris! — Valbacis sacīja ar sajūsmu. — Tik daudz zelta! Kādas pogas, spīd un laistās! Tāda mundiera dēļ vien, lai tikai varētu padižoties meitenes priekšā, cilvēks var izdarīt gan nekrietnību, gan nodevību! Gadās, protams, arī tā: ar nodevību nopelni sev mundieri, bet arī tas nekā nepalīdz — negrib meitene ar tevi saieties un, lai cik daudz tev arī zelta nebūtu, viņa tomēr pagriež tev muguru ...

Tas bija trieciens vissāpīgākajā vietā.

Dato sarāvās, pamāja ar roku cietumsargam:

— Aizbāziet šim jokdarim rīkli! Pārāk daudz viņš šeit pļāpā!

Abi cietumsargi, kas savu lietu labi prata, acumirklī uzklupa Valbacim, nogāza viņu zemē un iebāza mutē kaut kādu vīšķi.

•— Kāda neģēlība, — Aleksandrs sacīja ar riebumu. — Izmantot to, ka cilvēks nav apbruņots ...

Cietumsargi tūlīt pameta Valbaci un metās pie viņa.

— Šito atstājiet, — pavēlēja Dato-Orlandi. — Ar viņu es pats aprunāšos. — Viņš pievērsās virsniekiem. — Es pazīstu divus no šiem cilvēkiem — lūk, to bļāvēju un ķildnieku, kas tur guļ, ar iesauku Valbacis, un pašu jaunāko un arī pašu bīstamāko, tas ir krievs. Trešo, bārdaino, es nepazīstu.

— Maldāties, sinjor kreili, — pēkšņi atskanēja «bārdainā» — Marko Monti balss. — Mēs ar jums esam veci paziņas.

Dato sarauca uzacis.

— Kādas muļķības tu tur gvelz? Es tevi nekad savās acīs neesmu redzējis.

— Varbūt jūs mani arī neatceraties, sinjor kreili, bet es gan jūs labi atcerēšos uz visu mūžu, — Marko Monti turpināja. Viņš uzsita sev pa celi. — Un kā gan es uzreiz neattapos, muļķis tāds! Dzirdu, visur runā «kreilis», «kreilis», bet man ne prātā neienāca, ka tas ir tas pats kreilis, kuru es jau sen esmu ievērojis!

Marko Monti seja atdzīvojās, kļuva sārta.

— Nu, sinjor, pakustiniet smadzenes un papūlieties atcerēties, kur mēs ar jums esam tikušies. Nē, nevarat? Nu tad es jums pats pateikšu ...

Tad Monti izdarīja kustību, it kā uzaicinādams visus klātesošos paklausīties un pabrīnīties par to, ko viņš tagad pastāstīs.

— Mans draugs Valbacis, kuram jūs esat aizbāzis muti, sacīja, it kā pulkveža mundieri un zeltu dodot par nodevību, — atkal uzsāka Monti. — Tā ir svēta patiesība. Es pats savām ausīm dzirdēju, ka jūs savu zeltu un uzšuves saņēmāt par to, ka nodevāt godīgu un tautā pazīstamu cilvēku. Gribat zināt, kad un kā tas notika? — Monti pievirzījās tuvāk Dato, un cietumsargi tūlīt satvēra viņu aiz pleciem. — Neaizskariet taču mani, es gribu tikai pateikt dažus vārdus jūsu priekšniekam, — Monti viņus atvairīja.

Da to deva zīmi viņu neaiztikt.

— Jums, sinjor, ir labi pazīstama taciņa uz Sanmi-keles cietumu Romā. Jūs tur bieži mēdzāt iet pie komandanta un vedāt viņam jaunus iemītniekus. Bet es toreiz biju arestants — nāvinieks, es tur komandanta dzīvokli veicu galdnieka darbus, un viņš no manis nemaz nekautrējās: mani taču vajadzēja pakārt — tātad es neklāstīšu pasaulei ģimenes nebūšanas... Nu, tāpēc arī komandants manā klātbūtnē sacīja: «Ir gan veikls blēdis šis kardināla krustdēls, Orlandi, kalpo ir mūsējiem, ir garibaldiešiem, pratis iemantot kā vienu, tā otru uzticību.» Bet vienreiz, kad es kabinetā līmēju vecu krēslu, ieradāties jūs. Komandants jums jautāja: «Droši vien par Peluco jūs saņēmāt pamatīgu atalgojumu?» Bet jūs smējāties toreiz un sacījāt: «Diezgan labu. Arī jums kaut kas atleks, sinjor komandant, ja jūs šo Peluco nosargāsiet līdz nāves soda izpildīšanai.» Tad komandants sāka stāstīt, ka Peluco kamerā esot ielicis jaunas restes, un jūs apsolījāt, ka ziņosiet par viņa centību ...

Marko Monti apklusa, aizelsies no neierasti ilgās runāšanas.

Istabā iestājās klusums. Cietumsargi un virsnieki baidījās pacelt acis uz Dato-Orlandi, kurš sēdēja sadrūmis kā nakts un mehāniski plēsa sīkos gabaliņos viņa priekšā guļošos papīrus.

Valbacis, kas ar aizbāztu muti gulēja uz grīdas, pēkšņi sāka neganti raustīties. Viņu smacēja smiekli, ar kājām viņš izdarīja gaisā neiedomājamas atrakcijas. Acīm redzot, viņš plīsa vai pušu no labpatikas un ļauna prieka.

Ar riebumu Aleksandrs domāja par Dato. Tātad viņš bija tas, kurš bija gribējis pazudināt cildeno un labo Peluco, tātad no Dato nagiem viņi ar Aleksandrinu bija izrāvuši laupījumu... Un tad Aleksandra domas, dabiski, pievērsās «Eņģelim-Cīnītājam», un viņš tā iegrima šajās domās, ka pat aizmirsa, kur atrodas. Viņš atguvās, tikai dzirdot Dato-Orlandi piesmakušo balsi.

— Aizvediet šo bandītu un aizlieciet viņu aiz pamatīgas atslēgas, — viņš pavēlēja cietumsargiem. — Tas ir bīstams noziedznieks. Jūs dzirdējāt, ka viņš pats tikko atzinās — Romā viņam piespriests nāvessods pakarot. Es tagad atceros — viņš no cietuma izbēga un, kā man vēlāk tika stāstīts, pievienojās Garibaldi bandai. Tagad viņš no mums vairs neizbēgs.

Cietumsargi izveda rāmi smaidošo Monti.

Dato pievērsās virsniekiem:

— Jūs tikko dzirdējāt šeit veselu apmelojumu straumi. Tie bija stulba, neizglītota un, kā redzams, ari ļoti ļauna tipa murgi. Laikam viņš kādreiz tiešām ir redzējis mani pie mana senā paziņas — Sanmikeles cietuma komandanta Romā. Bet viņa tumšajās, neattīstītajās smadzenēs mūsu nevainīgā saruna tikusi izkropļota un sagrozīta. Es ceru, ka jūs nenoticējāt visam, ko viņš šeit sarunāja? — viņš tieši jautāja abiem jaunajiem leitnantiem.

Jaunākais no viņiem, tas, kurš arestēja Aleksandru, nosarka līdz pašām ausīm. Viņš izskatījās ļoti nelaimīgs.

— Ak sinjor pulkvedi . . . Protams, sinjor pulkvedi ... Viss ir pilnīgā kārtībā, sinjor pulkvedi... — viņš murmināja, pavisam apjucis.

Arī otrs murkšķēja kaut ko nesaprotamu.

— Bet, es, lūk, visam, ko dzirdēju, ticu. Un ne vien ticu, bet esmu gatavs arī pats zem zvēresta apliecināt, ka šis cilvēks runāja patiesību, jūs ne vien esat nodevējs, bet pie tam vēl arī melojat, melojat pat savējiem, — Aleksandrs bezbailīgi sacīja.

Dato pievērsa viņam savu dusmās pārvērsto seju:

— Tu... tu gribi, lai arī tev aizbāž rīkli? Es pats tev to aizbāzīšu, tikai ne ar vīšķi, bet gan ar nazi!

Pārvarējis sevi, viņš atkal pievērsās virsniekiem:

— Tas plukata Garibaldi pieņem savā bandā dažādu tautību salašņas! Šis ir krievs, un viņam bandā ir arī biedrs no tādas pašas sugas. Iespējams, ka arī tas ir atnācis uz Palermo un mēs viņu drīz dabūsim rokā. Kā jūs domājat, sinjori, kas šos krievus atvedis no balto lāču zemes pie mums uz Itāliju? — Viņa sejā atspoguļojās ļauna ironija. — Es, piemēram, esmu pārliecināts, ka visi krievi slimo ar iedzīvošanās kāri. Viņi sapņo palaupīt, iedzīvoties šeit Sicīlijā. Krievija taču ir liela, garlaicīga, nabadzīga zeme ...

Viņš neizteica līdz galam. Aleksandrs ar vienu lēcienu atradās viņam blakus un saķēra viņu pie rīkles.

— Neuzdrošinies! Neuzdrošinies tā runāt par Krieviju, nelieti! Es tev to aizliedzu! Es tev aiz...

Ar baudu viņš redzēja savā priekšā Da to atpakaļ atgāzto seju un viņa strauji pietvīkstošos vaigus.

Cietumsargu rokas ar pūlēm atrāva viņu no kardināla krustdēla.

— Aizvākt! Uz viennīcu! — viņš izdzirda Dato aizsmakušo čukstu.

Šajā naktī nopratināšana nenotika.

Tā nenotika arī nākamajā dienā. Tikai pēc divām dienām ieslodzītos atkal atveda tajā pašā piesmakušajā istabelē, kur viņus vairs nesagaidīja Dato, bet dzeltenīgi sirms večuks, caur un cauri piesūcies ar melnu, stipru cigāru smaržu. Večuks sāka viņus kašķīgi pratināt: kāpēc, kā un kādēļ viņi esot ieradušies Palermo un kādu uzdevumu saņēmuši no Garibaldi, ar ko pilsētā bijis jāuzņem sakari. Trīs ieslodzītie ar prieku pārliecinājās, ka advokātu Merlino neskar nekādas aizdomas: večuks viņa vārdu izrunāja ar lielu godbijību. Visi trīs nopratināšanas laikā izturējās vienādi — tas ir, vai nu nekā neatbildēja, vai arī atbildēja kaut ko, kas neattiecās uz lietu. Tā, piemēram, Valbacis lielā nopietnībā apgalvoja, ka gribējis Palermo apmeklēt savas vecmāmiņas kapu. Večuks izmeklētājs beidzot zaudēja pacietību un nolasīja, acīm redzot, jau sen sagatavoto spriedumu. Visiem trim arestētajiem «spiegiem, kurus sūtījis pirāts Garibaldi», tika piespriests nāvessods pakarot, kas izpildāms tieši divdesmit četras stundas pēc sprieduma pasludināšanas.

Ieslodzītos aizveda uz kamerām. Aizlicis rokas aiz galvas, Aleksandrs atlaidās uz sava salmu maišeļa. Bija rīts, un mazajā, smagām restēm aizrestotajā logā gaiši zilgmoja debesu gabaliņš.

Tātad beigas! Uz mirkli Aleksandru pārņēma žēlums par sevi pašu. Bet tad viņš tūlīt atcerējās «Eņģeli-Cī-nītāju»: «Ja nu viņa to zinātu!»

Ienāca viens no pirmītējiem cietumsargiem, atnesa smirdošu ķiploku strebjamo, gabalu maizes.

— Es dzirdēju, ka tu esi krievs?

— Jā.

— Vai tur pie jums ir auksti?

— Auksti.

Cietumsargs pienāca tuvāk:

— Paklausies, vai tu man vari pateikt patiesību par Galubardo? Runā, ka viņš gādājot, lai visiem nabadzīgajiem būtu labi dzīvot, lai Itālijā visi varētu brīvi uzelpot. Bet vai taisnību runā?

— Tņisnību, — Aleksandrs atbildēja. — Es tāpēc arī aizgāju pie viņa, tāpēc arī cīnījos viņa karapulkos. Zini, pie viņa pulcējas visi, kas vēlas brīvību.

Cietumsargs palūkojās viņā vēl uzmanīgāk:

— Un tu nenožēlo, ka mirsi par Galubardo?

— Nē.

Cietumsargs nopūtās.

— Es tev ticu, krievs. Es tev atnesīšu kaut ko labāku pusdienās.

Bet Aleksandrs palūdza tikai vienu — iedot viņam tinti, spalvu un papīru ar aploksni un vēlāk nosūtīt uzrakstīto pēc adreses, kas būs uz aploksnes. Cietumsargs zvērēja, ka visu izpildīs.

Tā Aleksandrs ieguva iespēju rakstīt. «Mīļā, dārgā Sašiņ,» viņš iesāka, un saldas, mokošas asaras plūda viņam no pašiem sirds dziļumiem un tecēja par vel gluži bērnišķīgajiem vaigiem.

«TŪKSTOTIS» UZVAR

— Ai, kādēļ, kādēļ jūs mani nesūtījāt kopā ar viņiem, tēvoci Džuzepe! Es taču tā lūdzos, lai man ļauj iet! Jūs mani pārāk sargāt, jūs nedodat man īstu darbu. Vai tad es nesaprotu, kāpēc jūs esat apkrāvuši mani ar dažādiem papīriem un kaujinieku sarakstiem, esat nosaucis mani par savu sekretāri? Tas viss tādēļ, ka negribat laist mani cīņā. Es aizbēgu no mājas, lai cīnītos par Itāliju, bet jūs turat mani piesietu! Jūs aizsūtījāt projām abus krievus un pat nepateicāt man to. Bet es tā būtu gribējusi iet viņiem līdzi...

Ar kaistošiem vaigiem un sašutuma asarām acīs Lūcija pienāca pie Garibaldi.

— Katrs no viņiem izpilda savu uzdevumu, meitiņ, — Garibaldi viņai nopietni sacīja. — Sūtīt tevi kopā ar to, par kuru tu tagad domā, es nevarēju: viņam un viņa biedriem bija svarīgs uzdevums, un tu viņiem būtu tikai traucējusi. Un bez tam es taču esmu par tevi atbildīgs tava tēva priekšā. Ko es viņam teikšu, ja ar tevi kaut kas atgadīsies? Un nepareizi domā, ka esmu pieņēmis tevi par savu sekretāri vienkārši skata pēc. Tavs darbs man ir ļoti nepieciešams, tāpat arī visiem mūsu kareivjiem. Un nomierinies — tavs krievs un viņa biedrs drīz vien atgriezīsies.

Bet viņi neatgriezās. Aleksandrs Jesipovs un divi viņa biedri bija ieslodzīti Palermo cietumā un gaidīja nāvessoda izpildīšanu, bet Mečņikovs, smagi ievainots, gulēja nesamaņā pie paša celtajiem nocietinājumiem. Visu mūžu viņam nācās nest šī ievainojuma pēdas, kas bija iegūts cīņā par tālo zemi.

Pa to laiku vētra tuvojās Palermo.

Landi bija apsolījis Franciskam II, ka tuvākajās dienās tiks galā ar Garibaldi «bandītiem», bet pašu barvedi saņems gūstā. Pretī garibaldiešiem, kas tuvojās Palermo, burboņi raidīja lielus spēkus. Sicīlijas parti-zāņiem izdevās Garibaldi paziņot, ka pret viņu dodas desmittūkstoš liela armija un arī pilsētā palicis ap piecpadsmit tūkstošu kareivju un virsnieku.

Divdesmit ceturtajā maijā burboņi iznāca uz ceļa netālu no Parko. Tieši to Garibaldi vēlējās. Viņa plāns bija šāds: atvilināt no pilsētas galvenos ienaidnieka spēkus, notēlot sava karaspēka vienas daļas atkāpšanos un aizvest burboņus tālāk no Palermo, bet pašam ar otru daļu uzbrukt Sicīlijas galvaspilsētai, kur viņam palīdzēs partizāņi.

Šis plāns spoži izdevās. Pirmā Garibaldi karaspēka sadursme ar burboņiem notika pie Parko. Tā bija smaga daudzu stundu ilga kauja kalnos, kas turpinājās no ausmas līdz pat naktij. Garibaldiešu stāvoklis likās bezcerīgs — pret viņiem cīnījās desmit tūkstoši labi bruņotu un apmācītu kareivju.

Šim karaspēka spiedienam pakļaujoties, garibaldieši atstāja Parko. Atkāpšanās Garibaldi neuztrauca — tā ietilpa viņa plānā. Lūk, ko viņš rakstīja: «Nekavējoties aizsūtījis lielgabalus un pajūgus pa galveno ceļu, es ar Kairoli rotu un partizāņu vienību izgāju pretī otrajai ienaidnieku kolonai, kas centās man nogriezt ceļu. Mūsu manevrs izrādījās reti izdevies — ar īsu apšaudi es ienaidnieku apstādināju.»

Garibaldi kaujinieki bija zaudējuši spēkus no noguruma un vēl vairāk no paredzamās sakāves. Bet viņu vadonis saglabāja pilnīgu mieru. Kaut tikai varētu sagaidīt tumsu! Kaut tikai ģenerālis Bosko noticētu savai uzvarai un līdz ar nakts iestāšanos pārtrauktu kauju!

Garibaldi bija uzminējis: Bosko, kura zaldāti arī cīnījās ar pēdējiem spēkiem, redzēdams, ka iestājās tumsa, pavēlēja pārtraukt karadarbību līdz nākamajam rītam.

Garibaldi to tikai bija gaidījis.

Naktī garibaldieši ātri un nedzirdami aizgāja. Pie Piano-de-Greči Garibaldi deva viņiem dažas stundas atpūtas, bet pēc tam turpināja atkāpšanos. Kad volon-tieri bija sasnieguši vietu, kur Korleonas ceļš sadalījās, Garibaldi izsauca pie sevis pulkvedi Orsini un, iedevis viņam strēlnieku rotu, pajūgu un četrus lielgabalus, pavēlēja turpināt atkāpšanos līdz Korleonai, bet, ja tas vajadzīgs, tad arī tālāk, lai aizvilinātu sev līdzi ienaidnieka galvenos spēkus.

Pats Garibaldi ar lielāko daļu no saviem kareivjiem devās pa kreisi no ceļa virzienā uz nelielu, skaistu pilsētiņu Marineo, kas atradās aiz kalnu virknes. Mežā pie šīs pilsētiņas Garibaldi atkal ierīkoja apmetni saviem līdz nāvei nogurušajiem ļaudīm. Lūcija, kas gulēja zem kupla koka, kanonādes dārdu dēļ nevarēja iemigt. Likās, ka negaiss staigā pa kalniem. Tur bur-boņi grāva «pirāta Garibaldi bandas atliekas», kā savos ziņojumos rakstīja Franciska II ģenerāļi. Viņiem pat prātā neienāca, ka Garibaldi jau atradās kalnu virknes otrā pusē un tuvojās Palermo. Viena burboņu kolona uzbruka Kalatafimi, otra dzinās pa pēdām pulkvedim Orsini, kurš izlikās, ka bēg vislielākajā panikā. Parti-zāņi, pārģērbušies par zemniekiem un zemniecēm, visu laiku ziņoja karaļa virsniekiem, ka ceļš uz Korleonu piegāzts pamestiem vezumiem, ieročiem, lafetēm, ka garibaldieši bēg. Bosko ziņoja uz Palermo: «Garibaldi bēg. Slēpjas kalnos. Drīz viņš būs mūsu rokās.»

Bet Garibaldi, tādā veidā apmuļķojis pretinieku, atradās jau pie pašas Palermo Džibilrosas klosterī, kur bija sapulcējušies sicīliešu partizāņu galvenie spēki.

Šeit, pie klostera, Garibaldi izdarīja savas vienības apskati. Viņš sacīja ļaudīm:

— Rīt es ieiešu Palermo pilsētā vai ari manis vairs nebūs starp dzīvajiem.

No viņa «tūkstoša» tagad bija palicis pāri pavisam niecīgs skaits. Daudzi bija nogalināti un ievainoti, citi atkāpās kopā ar Orsini pa Korleonas ceļu. Garibaldi saprata, ka ar tik nelielu karaspēku viņš spēs uzvarēt, vienīgi izdarot negaidītu uzbrukumu.

Divdesmit sestajā maijā, krēslā, garibaldieši nelielās grupās no austrumu puses sāka kāpt lejā uz pilsētu. Bija zināms, ka pie Admiralitātes tilta, kas veda pār Oretusas upi, dežurē lielas apsardzes vienības. Tomēr izlūki, kas bez trokšņa pielīda pie kareivjiem, ziņoja, ka gandrīz visi kareivji snauž un neviens negaida uzbrukumu. Garibaldi jau sāka cerēt uz vieglu uzvaru, bet pienāca papildinājums — Sicīlijas pičioti, tas ir, vēl kaujā nebijušas un nedisciplinētas grupas, kuras iesaistījās Garibaldi vienībās. Tikko viņi tālumā ieraudzīja Palermo, viņi nevaldāmas sajūsmas pārņemti, sāka šaut un apdullinoši klaigāt:

— Vj'va ritalia! Viva Garibaldi!

Apsardze pamodās, sacēla trauksmi.

Burboņi saņēma partizāņus ar durkļiem, un tie pirmajā brīdī apjuka. Bet tad palīgā piesteidzās Garibaldi vecie kaujinieki. Admiralitātes tilts tika ieņemts.

Tomēr šī uzvara vēl nebija galīga. «Pilsētas atslēga» skaitījās Termini vārti.

Vārtu tuvumā atkal izcēlās nikna kauja. Burbo-ņiem bija svaigi spēki, viņi nebija veikuši smagus pārgājienus pa kalniem, viņi nedzīvoja pusbadā un nekaroja gandrīz kailām rokām kā garibaldieši. Un tomēr «apburtie krekli» uzvarēja — viņiem bija tas, kā trūka karaļa zaldātiem: ticība saviem spēkiem, cerība glābt Itāliju un iegūt brīvību. Advokāts Merlino, paklausīdams Garibaldi vēstulei, sapulcēja patriotus un pie pirmajiem šāvieniem deva trauksmes signālu. Dumpinieki izbira ielās un sāka steidzīgi celt barikādes un aplenkt pilsētas galvenās ēkas. Daudzi karaļa zaldāti savās kazarmās izrādījās aplenkti. Bez tam dumpinieki ieņēma arī arsenālu.

Bet Garibaldi kaujinieki šajā laikā sava vadoņa vadībā uzbruka Termini vārtiem.

Pulksten sešos no rīta «tūkstotis» ar uzvaras saucieniem ieņēma vārtus. Galvenajā pilsētas ielā palermieši izkāra sarkanbaltzaļos karogus, gāza zemē laternas un sargu būdas, stiepa matračus, gultas, ratus un visur cēla barikādes. Uz ielām jau dziedāja garibaldiešu himnu:

Ej, svešzemniek, projām no itāļu zemes,

No kurienes nācis, turp atpakaļ ej.

Garibaldi ar saviem kareivjiem ieņēma arhibīskapa pili, pēc tam tiesas ēku. Šeit viņi nolēma ierīkot štābu, un Lūcija ar saviem papīriem tūlīt iekārtojās vienā no istabām.

Panākumu dēļ visi bija sajūsmināti un vētraini priecājās par uzvaru, taču meitenei, kaut gan arī viņa piedalījās šajā vispārējā līksmībā, sirds bija ļoti smaga. Tagad viņi atrodas Palermo, viņi ir uzvarētāji, bet tā vienīgā, par kuru viņa visu laiku domā, nav. Pēc viņas lūguma Aguijars painteresējās, vai nav ieradušies Monti un Valbacis, vai kaut ko nedzird par viņiem. Bet neviens viņus nebija redzējis un nekā par viņiem nezināja.

Lučija sēdēja nodurtu galvu, grauzdama zīmuli un lūkodamās laukā pa logu, aiz kura jau plandījās balt-zaļisarkanais karogs, kad istabā ienāca Garibaldi. Garie mati karājās viņam uz pleciem, acis dzirkstīja, rokā viņš turēja revolveri.

— Raksti, — viņš sacīja Lūcijai, — Es tev nodiktēšu to, ko gribu pateikt sicīliešiem.

Lūcija paņēma zīmuli un gatavojās rakstīt, bet nespēja novērst acis no Garibaldi, kurš šajā brīdī viņai likās tik skaists.

— Sicīlieši, — iesāka Garibaldi, — diktators ģenerālis Garibaldi viņa majestātes Itālijas karaļa Viktora Emanuēla vārdā ienāca šodien, divdesmit septītā maija rītā, Palermo un ieņēma visu pilsētu. Visas komūnas salā tiek aicinātas ķerties pie ieročiem un steigties uz galvaspilsētu, lai nostiprinātu mūsu uzvaru. Palermo 1860. gada 27. maijā.

Lūcija nolika zīmuli.

— Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts par uzvaru? — viņa iedrošinājās jautāt. — Burboņiem taču ir arsenāls, deviņas fregates, artilērija. Pats Lanca ir vēl šeit, viņš sēž karaļa pilī.

— Lanca tur ilgi nesēdēs, — Garibaldi sacīja. — Tauta izsviedīs viņu no turienes laukā.

Izrādījās, ka Garibaldi taisnība: karaļa virspavēlnieks ģenerālis Lanca, kuram bija kuģi, arsenāls, artilērija, kareivji, negaidītās sakāves dēļ bija tā apjucis, ka pat nedomāja izdzīt garibaldiešus no Palermo.

Viņš nocietinājās pilī un no turienes centās sazināties ar Neapoli, kur atradās Francisks Burbonis. Lanca noteikti gribēja dabūt no karaļa instrukcijas, kas darāms tālāk.

Pašā pilsētā vēl notika atsevišķu burboņu zaldātu grupu sadursmes ar garibaldiešiem, bet galvenie rajoni un ēkas jau bija volontieru rokās.

Šāvieni mijās ar dziesmām, smiekli — ar sāpju un baiļu kliedzieniem. Viss notika tā, kā parasti mēdz būt no tirānijas atbrīvotajās pilsētās. Pēkšņi kāds iekliedzās, ka Kastelamare fortā ieslodzīti labākie Sicīlijas ļaudis, ka tur jau sen vārgst patrioti, kurus arestējuši Salcano un Maniskalko.

— Uz fortu! Atbrīvosim patriotus! — garibaldieši iedegās.

Vairāki cilvēki tūlīt devās uz fortu. Pa ceļam viņiem pievienojās arvien vairāk ļaužu — visi gribēja piedalīties šajā cildenajā pasākumā. Pie Kastelamare forta bija salasījies liels pūlis.

— Brīvību patriotiem! Nost atslēgas un režģus! Uz visiem laikiem nost ar Burboņiem! — kliedza aplencēji.

Pārbaidītais garnizons atkāpās. Garibaldieši un viņu brīvprātīgie palīgi sāka ar kaut kādu dzelzs stangu taranēt forta vārtus, dauzīja atslēgas ar šauteņu laidēm. Bet tie bija cietokšņa vārti — no dzelzs, ar dzelzs tapām, tos nebija iespējams salauzt. Vārtus dauzīja, bet tie tikai atbalsoja dobju skaņu un nekādi nepadevās. Jo grūtāk nācās tos salauzt vai izraut no virām, jo aizrautīgāk strādāja sapulcējušies ļaudis.

— Pacietieties, brāļi! Drīz jūs tiksiet brīvībā, draugi! Mēs esam atnākuši jūs atbrīvot! Brīvība! Brīvība! — sauca no pūļa, it kā ieslodzītie cauri sienām varētu dzirdēt šīs uzmundrinošās, draudzīgās balsis.

Pēkšņi norībēja šāvieni, un divi vai trīs cilvēki, kuri darbojās gar atslēgām, nokrita zemē. Aiz forta stūra parādījās burboņu zaldāti, kurus vadīja stalts virsnieks ar skaistu, raksturīgu seju. Kreisajā rokā virsnieks turēja revolveri un nepārtraukti šāva pūlī, kas atradās pie cietuma, mērķēdams uz garibaldiešiem, kurus varēja atšķirt pēc sarkanajiem krekliem.

— Uz priekšu! Padzīsim šos salašņas! — viņš nokomandēja.

Zaldāti metās uz uzbrucējiem, sākās kauja. Daži no aplencējiem, no sadursmes nobijušies, aizbēga. Pa to laiku vienam no garibaldiešiem bija izdevies salauzt vārtu atslēgu, un tie pēkšņi atvērās vaļā. Uzbrucēji un burboņi saplūda forta pagalmā. Vieni traucās ielauzties ēkā, kamerās, lai atbrīvotu ieslodzītos, otri centās to aizkavēt. Burboņu virsnieks joprojām šāva, tāpat kā iepriekš izraudzīdamies mērķim sarkanos kreklus.

Un tad uzbrucēji ielauzās kazemātos. Cīņa tagad turpinājās šaurajos akmens koridoros. Kāvās pie pašām kameru durvīm, pie katras atslēgas. Viss forts jau zināja, ka ieradušies atbrīvotāji un tagad cīnās ar burboņiem par ieslodzīto brīvību. Aiz kazemātu durvīm skanēja uzmundrinoši saucieni:

— Sitiet burboņus! Nost ar tirāniem!

— Ātrāk sasitiet atslēgas, mēs cīnīsimies kopā ar jums!

— Nost Francisku!

— Lai dzīvo Garibaldi, mūsu atbrīvotājs!

Tai laikā, kad Kastelamare cietoksnī notika kaujas, Palermo otrajā galā, tiesas namā, kur bija apmeties Garibaldi štābs, ieskrēja aizelsies, izspūris puišelis ar pinkainu suni pie siksnas.

— Vai ģenerālis Galubardo ir šeit? — no straujā skrējiena tikko spēdams paelpot, viņš noprasīja sargkareivim.

Tas aizdomīgi pablenza viņā.

— Kāpēc viņš tev vajadzīgs?

— Ii vajadzīgs, — zēns īsi atbildēja. — Tātad viņš ir šeit? Runā ātrāk, laiks taču skrien uz priekšu.

— Un tev nav laika, polenta piedegs, ko? — sargkareivis zobgalīgi jautāja.

— Ak tu nožēlojamais mūli! — puišelis _ dusmīgi pateica, tad pēkšņi zibenīgi kā ķirzaka izslīdēja sargkareivim pa rokas apakšu un kopā ar suni metās uz kāpnēm.

— Stāvi! Šaušu! — sargkareivis iebļāvās.

— Šauj! — zēns dusmīgi atsaucās. — Šauj, Mario, ja tu esi tāds muļķis, ka nepazīsti savējos! — Ar šiem vārdiem zēns kopā ar suni pazuda aiz kāpņu pagrieziena.

Sargkareivis Mario apjucis lūkojās augšup.

— Hm, acīm redzot, puisis sacījis patiesību... Liekas, ka patiesi esmu viņu kaut kur redzējis. Varbūt pie Vito,bet varbūt pie Parko. Arī viņa suni esmu redzējis, varu zvērēt pie svētā Džuzepes! Bet kurp viņš tā jož? Un kāpēc viņam tik steidzīgi ievājadzējās ģenerāļa?

Bet zēns jau skrēja pa tiesas ēkas augšējo galeriju, skubinādams suni:

— Meklē, Irsuto, meklē, jnīļais! Ģenerāli meklē, saproti! Ģenerāli Galubardo. Ātrāk, ātrāk, Irsuto!

It kā saprazdams saimnieka uztraukumu, Irsuto dusmīgi vilka viņu tālāk pa gaiteni. Tad suns apstājās pie aizvērtām durvīm, paraudzījās uz Luku un iesēcās.

— Šeit? Galubardo ir šeit? — Lūka atvilka elpu un uzmanīgi pieklauvēja. —

— Ienāciet! — sievietes balss atsaucās.

— Ai Irsuto, tu esi kļūdījies! — Lūka sacīja ar pārmetumu, tomēr pagrūda durvis. Irsuto iedrāzās istabā, raudams sev līdzi zēnu.

Ar vienu lēcienu Irsuto pāršāvās pāri istabai un ar ķetnām aptvēra jaunekli, kas, pagriezis muguru pret durvīm, sēdēja pie galda. No pārsteiguma viņš izmeta tintes pudeli, kuru turēja rokās, un netīri baltā Irsuto vilna nokrāsojās skaistā, melnā krāsā. Tomēr ne Irsuto, ne jaunekli tas nespēja atturēt, un satriektā Lūkas acu priekšā viņi turpināja karsti apkampties.

— Irsuto, sunīt, cik es esmu priecīga! Lūka, cik labi, ka tu esi šeit! Bet es jau tā baidījos! —jauneklis čaloja, notriepies ar tinti no galvas līdz kājām, tāpat kā Pinkainis.

— Ai, tā taču esi tu, Lučija! — Lūka viņu beidzot pazina un satvēra aiz rokas. — Kur Galubardo? Viņš man ir ļoti vajadzīgs! Jo ātrāk, jo labāk!

— Aizbrauca ar virsniekiem uz ostu, — Lučija atbildēja un tūlīt sāka zēnu izprašņāt. — Kur tu biji pazudis? Vai nezini kaut ko par sinjoru Alesandro? Es esmu pilnīgi sabeigusies, — ne par viņu, ne par Valbaci, ne Monti līdz pat šim laikam nav nekādu ziņu. Bet kur ir tavs sinjors Leone? — viņa beidzot jautāja.

Zēnam tūlīt sāka trīcēt lūpas, un Lučija izbijās.

— Ko, vai kritis? Runā, runā ātrāk!

— Dzīvs, bet smagi ievainots, — Lūka steidzīgi atbildēja. — Es tev vēlāk visu pastāstīšu, bet tagad man jāskrien. Ja nav Galubardo, tad es pats kaut kā mēģināšu nokļūt fortā.

— Fortā? Kādēļ tev jātiek Kastelamarē? — meitene brīnījās.

— Tur taču visi mūsējie sēž... Es viņus visus redzēju caur restēm. Bet pats pirmais viņus ieraudzīja Irsuto, — tikpat ātri bērdams, turpināja skaidrot Lūka.

— Mūsējie? Irsuto viņus redzēja? Kādi mūsējie? Vo-lontieri? — Lučija vēl arvien nesaprata.

Lūka zaudēja pacietību.

— O madonna, cik neapķērīgas gan ir sievietes! Nu, vēlāk es tev visu pastāstīšu. Bet tagad skriešu... Sinjors Alesandro un Lorenco taču arī mani redzēja, viņi droši vien gaida, ka es atvedīšu palīdzību ...

Zēns skrēja uz durvīm, un viņam pa pēdām ar tinti notrieptais Irsuto. Tikai tagad Lūcija atjēdzās un metās pie Lūkas:

— Pagaidi! Es iešu tev līdzi! Es tikai tagad sapratu,— sinjors Alesandro un abi pārējie ir šeit, fortā ... — viņa nometa kaut kādu papīru žūksni un paķēra platu sicīliešu nazi. — Cik drausmīgi, ka nav ģenerāļa! Bet vai tu patiešām viņus redzēji? — viņa izjautāja zēnu. — Varbūt viņiem jau izpildīts nāvessods.

Par atbildi zēns noskūpstīja abu roku sakrustotos pirkstus, un Lūcija mazliet nomierinājās.

Viņi izskrēja uz ielas, un Irsuto — viņiem pa pēdām. No kaut kurienes varēja dzirdēt šāvienu troksni, bet ielas jau bija līksmojošu ļaužu pilnas. Garāmejošos garibaldiešus ielenca, apskāva, sauca viņiem pateicības un apsveikuma vārdus:

— Lai dzīvo apvienotā Itālija! Lai dzīvo mūsu varonis — Garibaldi!

Zēns un meitene tik tikko varēja izspraukties cauri gavilējošajam pūlim.

Pa ceļam Lūka paguva pastāstīt Lūcijai, ka Mečņi-kovu smagi ievainojis eksplodējošs šāviņš un sinjors ilgi bez samaņas nogulējis zemē, kamēr viņš, Lūka, sinjoru esot atradis. Mečņikovs ienests abruciešu būdā. Lūka domājis, ka viņa virsnieks nepārcietīšot pat nakti. Tomēr ganiņam par lielu prieku Mečņikovs atguvis samaņu, palūdzis, lai viņu pārnes uz hospitāli un pavēlējis Lūkam noteikti sameklēt Aleksandru vai Valbaci un paziņot viņiem, ka tas ievainots. Lūka negribējis iet projām, viņš vēl arvien nebijis pārliecināts, vai viņa uficiale paliks dzīvs, bet Mečņikovs aizdzinis viņu no sevis projām.

— Es tad aizgāju un atkūlos uz Palermo, kad mūsējie jau bija pilsētā. Irsuto, protams, bija kopā ar mani. Staigājam abi ar viņu pa nomali un ejam garam tādai kā pilij, kā klosterim. Sienas biezas, varen augstas.

Un pēkšņi mans Irsuto tā sāk smilkstēt! Tā sāk lēkāt! — Lūka stāstīja sajūsmināts. — Nu, un es, protams, brīnos: ko gan mans sunītis tā apsveic? Lūkojos uz visām pusēm, dzirdu — kāds klusu uzsvilpj. Paceļu galvu, bet sienā tieši virs manas galvas lodziņš ar režģiem. Un no turienes, kā tu domā, kas skatās? No turienes uz mani un Irsuto raugās, māj un smaida mūsējie — Valbacis un Monti. Bet blakus tāds pats lodziņš, un pa to redzama sinjora Alesandro galva. Viņš gan mani neredzēja, toties Valbacis tūlīt pamanīja un sāka svilpt Irsuto.

Lūcija, sirdij trīcot, klausījās šajā stāstā. Tātad Aleksandrs ir tepat tuvumā. Tātad varbūt vēl šodien viņa to redzēs...

IENAIDNIEKA ASMENS

Atskanēja briesmīga dārdoņa, un šāviņš ietriecās mājas sienā dažus soļus no Lūcijas un Lūkas. Siena sagruva, it kā māja būtu no kartona. Kaļķu mākoņi cēlās pret debesīm un ietina ielu sīku, kodīgu putekļu dūmakā. Varēja dzirdēt izmisīgus kliedzienus: «Stella! Stella!» Pūlis acumirklī saskrēja pie kaut kāda šķūņa un ar šausmām raudzījās postažā.

:— Slepkavas! Slepkavas! — vaimanāja sievietes balss.

Atkal nogranda — un atkal jauns šāviņš eksplodēja kaut kur kaimiņu ielā. Pēc Lancas pavēles burboņu kuģi bombardēja pilsētu, kas bija pārgājusi «pirāta» Garibaldi rokās, Lanca bija pavēlējis nesaudzēt arī mierīgos iedzīvotājus. Vienas dienas laikā viņa kuģi sagāza uz Palermo divtūkstoš bumbu, trīstūkstoš liel-gaballožu un aizdedzes raķešu.

Cieši saķērušies rokās, zēns un meitene skrēja pa pilsētu, un blakus viņiem, ausis piemiedzis, skrēja Ir-suto. Suns saprata, ka notiek kaut kas drausmīgs, un droši vien baidījās gan no šāviņiem, gan arī no ugunsgrēkiem, taču redzē ja_, ka viņa saimnieks vēl skrien uz priekšu, un neatkāpās no tā ne soli. Visu laiku viņiem nācās meklēt apkārtceļus, tādēļ ka iela bija aizsprostota akmeņiem vai arī viņu priekšā pēkšņi stāvēja degoša māja. Lūka uz meiteni neskatījās, bet juta, cik ledaina kļūst viņas roka. Vairākas reizes viņš mēģināja Lučiju atrunāt:

— Paklau, ej atpakaļ... Ir taču bīstami. Nenāc man līdzi. Ja tevi nogalina ...

Par atbildi Lūcija tikai purināja galvu.

Viena iela, otra, trešā... Bumbas kauc, zvankšķ, gaudo, rēc basā .. . Kaļķu putekļi lien nāsīs, plaušās, ir grūti elpot. Mirstošo un ievainoto vaidi plosa sirdi. Uz priekšu, uz priekšu, nedomāt, neskatīties atpakaļ! ...

Un beidzot parādās tumšās, ar zaļganu mitruma apsūbējumu klātās Kastelamare sienas. Šeit nav tādu postījumu, nav tādas apdullinošas dārdoņas. Acīm redzot, uz šejieni kuģi nemērķē, nevirza savu uguni. Bet arī šeit, kaut kur pašā fortā skan šāvienu troksnis. Lūka un Lūcija met līkumu ap cietokšņa sienu, skrienot tuvojas vārtiem un redz, ka tie ir līdz galam vaļā. Atvērtas ir arī iekšējās durvis pagalmā.

— Kas tad tas? Kāpēc viss vaļā? — Lūka nomurmina caur zobiem.

Zēnu sagrābj neskaidras bailes. Līdz galam atvērts forts — tas ir kaut kas pavisam dīvains! Slazdi? Pirms divām stundām viņš taču šeit gāja garām ar Irsuto un vārti bija cieši aizvērti. Kas šeit noticis?!

— Seko man pa pēdām! — viņš uzsauc Lūcijai un kopā ar uzticamo Irsuto iemetas pagalmā.

Pagalmā ir īsts kaujas lauks: visur guļ ievainotie un nogalinātie. Lūka redz garibaldiešu sarkanos kreklus un zilisarkanos karaļa zaldātu mundierus. Bet tur tālāk kaut kas notiek. Šāvieni kļūst arvien skaļāki, un var jau saklausīt kliedzienus, kuri skan no cietuma iekšienes.

— Ātrāk! Ātrāk! — Lūka steidzina meiteni un ciešāk sažņaudz viņas roku.

Pašreiz Lūka atbild par Lūcijas drošību, viņš ir tās aizstāvis un vienīgais balsts. Un pie šis domas viņš uzreiz jūtas spēcīgāks un vairāk pieaudzis, viņš ne no kā nebaidās un droši ieskrien iekšā pa forta durvīm.

Forts dreb vienā drebēšanā. Zem koridoru velvēm, desmitkārt spēcīgāk atbalsoti, rīb šāvieni. Līdzīgi šāviņiem būkš arī dzelzs durvis, kuras ar kaut ko smagu tiek dauzītas. Ieslodzītie kliedz, sit ar dūrēm un kājām. Kliedz tie, kuri nākuši viņus atbrīvot, un arī tie, kuri vēlas to aizkavēt. Pie katras kameras ir ļaužu virpulis, kurā zib sarkanie krekli un zilie mundieri, mežonīgas sejas, laides, dūres, naži.

Garibaldiešiem un viņu palīgiem ir jau izdevies uzlauzt vairākas durvis, un ieslodzītie, kuriem vēl ir spēks cīnīties, tūlīt iejaucas šai virpulī un sāk griezties līdzi.

Redzot ēku pilnu ļaudīm, kuri kaujas, Lūka un Lūcija sastinga uz sliekšņa, bet tūlīt viņiem pieskrēja klāt dūšīgs burboņu zaldāts un iebelza Lūcijai ar laidi krūtīs.

— Še tev, garibaldiešu kucēn! Saņem!

Lūcija nokrita zemē. Lūka iespiedzās, paķēra savu zobenu un metās burbonim virsū. Aiz viņa uz saimnieka ienaidnieku metās Irsuto. Zēna un suņa uzbrukums bija tik spējš, ka burbonis nepaguva ne attapties, kad bija jau sakosts, ar zobenu sagraizīts un tagad ar kaunu atkāpās, aizsedzies ar rokām un brēkdams pilnā kaklā. Lūka palīdzēja Lūcijai piecelties.

— Vai sāp? Nostāvēt vari?

Lūcija neatbildēja. Kā sapnī viņa raudzījās pūlī, kas mutuļoja un kāvās, un redzēja, ka tajā gan parādās, gan atkal pazūd pasaulē vienīgā, viņai visdārgākā seja. Pārsteigts par viņas klusēšanu arī Lūka sāka vērīgi raudzīties tajā pašā virzienā un pēkšņi iesaucās pavisam svešādā balsī:

— Mūsējie! Sinjors Alesandro! Un Valbacis! Un Monti! Brīvi! Brīvi!

Varēja redzēt, ka Aleksandrs un abi viņa draugi spraucās cauri uz durvīm. Bet visi trīs bija bez ieročiem, un virpulis ierāva viņus sevī un atsvieda te uz vienu, te uz otru koridora malu. Taču Valbacis arī ar kailām rokām pamanījās izdalīt tādus sitienus, ka viņam apkārt nepārtraukti gāzās zemē zilisarkanie mundieri. Monti un Aleksandrs neatkāpās no viņa ne par soli. Monti bija pārsista piere un seja notecējusi asinīm. Lūka uzsauca:

— Sinjor Alesandro! Sinjor Lorenco! Šurp! Šurp, mēs esam šeit!

Pēkšņi Irsuto ierūcās. Viņš rūca neganti, drebēja pie visām miesām, vilna viņam sabozās. Viss suņa izskats rādīja, ka tūlīt viņš metīsies virsū senam ienaidniekam. Lūka gribēja pavilkt Irsuto atpakaļ, bet pēkšņi cīnītāju pūlī ieraudzīja platas uzacis un kumpu, plēsēj-putna knābim līdzīgu degunu. Drūzmā bija grūti šaut, un Dato tagad rīkojās ar īsu, platu nazi. Nazis te iegrima cilvēku ķermeņu drūzmā, te atkal iznira no tās gluži kā indīga, sidrabaina zivs. Un katru reizi pūlī kāds krita un vairs necēlās.

— Kreilis! — Lūka iekliedzās, vairs neapjēgdams, ko dara. — Lūk, viņš ir šeit!

Dato atskatījās, ieraudzīja zēnu un viņam blakus Lučiju. Uz mirkli trīsas pārskrēja viņa sejai. Dato metās pie viņiem, grūzdams nost, gāzdams zemē visus, kas biļa ceļā.

— A, tagad tu no manis neaizbēgsi, neuzticīgā!

— Alesandro, Alesandro, palīdziet! — Lūcija šausmās kliedza.

Viņa vēl arvien neticēja, ka viņas mīļais ir šeit, un tomēr instinktīvi palīgā sauca tieši viņu. Aleksandrs izdzirda. Viņš cīnījās ar ūsainu burboņu zaldātu, cenzdamies izraut viņam šauteni. Zaldāts sita un sita viņam ar laidi, visu laiku mēģinādams pagriezt ieroci tā, lai varētu izšaut. Izdzirdis Lūcijas balsi, Aleksandrs ar milzīgu spēku atsvieda nost zaldātu un metās pie meitenes. Lūcija piekļāvās pie viņa:

— Dārgais! . . .

— Nē, tu viņu nedabūsi! — Aleksandram pie pašas auss nosēca aizžņaugta balss.

Gaisā pazibēja indīgā sidrabainā zivs. Asmenis ieslīdēja starp smalkajām, jauneklīgajām ribām. Iegāja dziļi un trāpīgi. Aleksandrs lēni krita.

Dato nevarēja izvilkt savu nazi — rokā viņam iekodās Irsuto ilkņi, un raudošais, aiz bēdām kā prātu zaudējušais zēns novēlās viņam pie kājām un sažņaudza tās kā dzelzs spīlēs.

— Ņemiet viņu! Turiet viņu! — sēca Lūka Valbacim un garibaldiešiem, kuri pieskrēja viņam klāt.

PARĀDĪBAS

Balkona durvis bija pievērtas. Samudžinājušies rožu zari, kuri apvija māju, ielūkojās istabā. Resna kamene dūca samtainā basā un kāri rakās rožu ziedlapās. Pretējās mājas balto sienu, cik spēka, dedzināja saule, un siena, ja uz to paskatījās, tā apžilbināja, ka gribējās aizvērt plakstiņus un pasēdēt nomierinošā, vēsā pustumsā.

Tur aiz sienas kāds jau vairākas stundas centīgi un apnicīgi spēlēja uz klavierēm vienas un tās pašas gammas, un tas viss kopā — kamenes vienmuļā, samtainā dūkšana, nemainīgā saules liesma uz sienas un zemās, monotonās gammas skaņas — savijās mokošā bula laika izjūtā.

Lučija jau gribēja sūtīt Luku, Valbaci vai Monti pie kaimiņiem palūgt, lai pārtrauc spēlēt — mājā ir mirstošs cilvēks, — bet visi trīs jau rītausmā bija aizgājuši uz pilsētu, uz štāba ēku, kur tiesās Garibaldi karaspēka bijušo kapteini Enriko Dato. Tiesas priekšsēdētājs bija pats ģenerālis Garibaldi ar savu neiztrūkstošo apaļo micīti galvā un svītrainajā apmetnī. Viņa palīgs bija Sirtori, kā vienmēr vēss un nerunīgs.

Trīs draugus tiesā izsauca par lieciniekiem. Liecinieks bija Monti, kurš pastāstīja, kā Dato nodevis Pe-luco, kā viņš nācis pie Sanmikeles cietuma komandanta un par ko runājis ar to. Liecinieks bija Valbacis, viņš pastāstīja Garibaldi un visiem pārējiem tiesas locekļiem, kā Dato rīkojies Marsalas telegrāfā un kā gribējis aizvest sev līdzi sagūstīto burboņu «mēli». Un liecinieks bija arī zēns Lūka Skabioni. Viņš bija pats pirmais pamanījis nodevēju uz kuģa, kad tas signalizēja miglā, lai garibaldiešu kuģi sadurtos un noietu dibenā. Un vēl Lūka pastāstīja par Franciskāņa alu un par to, kā viņš sekojis Dato un burboņu virsniekam līdz pašai alai, par dokumentiem, kuri tika atrasti kapelā.

Un tad Dato vai, pareizāk sakot, Orlandi Skiafi, atmaskotais spiegs un nodevējs, saitēm notīts, jo ievainojums vēl nebija sadzijis, naidā pārvērstu seju piecēlās un drebošām lūpām sāka kliegt:

— Kaunieties jūs, nolādētie pirāti! Puiku uzdodat par liecinieku! Ticat viņa riebīgajai muldēšanai! Acīm redzot, jūsu stāvoklis nav pārāk spožs, sinjor laupītāju ģenerāli, ja jau jūs sākat balstīties uz tādiem smurguļiem! — viņš kliedza Garibaldi.

Lūka, kas līdz šim brīdim klusu turējās blakus saviem vecākajiem biedriem un atbildēja tikai uz jautājumiem, tagad neizturēja. Viņš spalgi iebrēcās, un, ja Valbacis nebūtu viņu atturējis, viņš mestos Dato virsū.

— Laidiet mani! Laidiet mani! Es piespiedīšu viņu apklust! Es viņam aizbāzīšu rīkli, šim nodevējam! — viņš kliedza atvairīdamies. — Kā viņš drīkst apvainot mūsu Galubardo! Mūsu svēto varoni Galubardo! Ko jūs visi skatāties uz viņu? — Nobeidziet viņu, lai viņš ar savu netīro mēli neaptraipa mūs visus! — viņš vaimanāja un kārpījās Valbača stiprajās rokās.

Piecēlās bālais, nesatricināmi mierīgais Sirtori. Viņš sāka runāt, un Lūka sastinga, tā arī neatbrīvojies no Lorenco dzelžainajiem apkampieniem.

Savā iespaidīgajā balsī Sirtori apstiprināja Valbača liecību par Dato rīcību telegrāfā, bez tam vēl eksperti grafologi esot konstatējuši, ka vēstules un dokumentus, kas atrasti Franciskāņa alā, rakstījusi tā pati persona, kura rakstījusi Enriko Dato ziņojumus. Tikai vieni rakstīti ar kreiso roku, jo tiesājamais ir kreilis, bet otri — ar labo. Zēna Lūkas Skabioni liecību apstiprinot tas, ko liecinājuši Marko Monti un Lorenco ar iesauku Valbacis.

— Un tā Orlandi Skiafi — pāvesta asesora Orlandi krustdēls, karaļa Franciska II virsnieks, kurš darbojās ar Enriko Dato vārdu, ir pilnīgi atmaskots nodevībā:

ir atklāts, ka viņš nodevis vienu no Itālijas labākajiem dēliem — Bruno Peluco, kuru viņš palīdzēja arestēt un nolēma nāvei, ir atklāts, ka viņš ir dzimtenes un brīvības nodevējs. Ar krāpšanu, ar svešu vārdu viņš ielavījās mūsu brīvības karaspēkā, kas cīnās par neatkarību un visas Itālijas apvienošanu. Ar krāpšanu viņš ieguva ģenerāļa Garibaldi un visu mūsu virsnieku uzticību. Šo uzticību viņš izmantoja, lai mūs izspiegotu, nodotu, lai vestu mūs visus pretī galīgai bojā ejai un sagrāvei. Orlandi Skiafi ienīda mūsu ideālus, viņš ir brīvības un itāliešu tautas ienaidnieks . . .

Šeit Lūka neizturēja un iekliedzās:

— Jūs aizmirsāt! Jūs aizmirsāt, sinjor pulkvedi, vēl vienu lietu. Kreilis ir ne vien nodevējs, bet arī slepkava! Viņš nogalināja krievu, labo, drošsirdīgo, sinjoru Alesandro! Kreilis nogalināja viņu neģēlīgi, aiz atriebības, un tagad sinjors Alesandro, šis laipnais jauneklis, šis skaistais sinjors, mirst! Kreilis ir nekrietns slepkava! Esmu ar mieru pats ar savām rokām viņu nožmiegt, lūk, kā!

— Jā, augsti godājamie tiesneši un sinjori uficiale, zēnam ir taisnība, — sacīja Valbacis. Viņš mazliet atlaida savu tvērienu, un Lūka uzelpoja brīvāk. — Nodevējs ir nogalinājis mūsu lielo draugu, kurš kopā ar mums cīnījās par brīvību. To nedrīkst aizmirst, sinjori!

Marko Monti klusu sacīja:

— Viņš ir slepkava un arī pelnījis nāvi.

— Nē, draugi, mēs neesam aizmirsuši, mēs neesam aizmirsuši nevienu šī cilvēka noziegumu, — atskanēja kāda balss, un visi pagriezās uz to pusi.

Runāja pats Garibaldi. Viņš sēdēja blakus Sirtori tiesnešu galda vidū un līdz šim brīdim nebija sacījis ne vārda. Tagad viņš runāja un skatījās uz Dato-Or-landi, un noziedznieks neizturēja viņa tiešo, skaidro skatienu un nodūra galvu.

— Šim cilvēkam būtu jāmirst jau par savu pirmo noziegumu vien — par Bruno Peluco nodevību, — Garibaldi turpināja. — Bet viņš ir ne tikai nodevis, viņš ir kļuvis neuzticīgs pienākumam pret savu tautu un savu dzimteni. Par to viņam būtu jāmirst otrreiz. Bet

Dato-Orlandi ir ari nogalinājis, nogalinājis krievu, kurš atbraucis pie mums no savas plašās, tālās zemes tādēļ, lai cīnītos par mums, par visas mūsu tautas laimi. Šis krievs nogādāja manu vēstuli šejienes patriotiem, un viņi palīdzēja mums uzvarēt burboņus. Krievs kaujā pie Kalatafimi pierādīja, ka ir īsts varonis. Krievs ar mums kopā pārcieta trūkumu un briesmas, viņš bija drosmīgs un cildens jauneklis! Krievs tika nāvīgi ievainots, glābjot mūsu — itāliešu meiteni. Par viņa dzīvību Dato-Orlandi ir jāmirst trešo reizi.

Garibaldi lepni uzlūkoja klātesošos.

— Nekā es negribu izlemt bez jums, brāļi. Un es jautāju jums: kādu sodu ir pelnījis šis cilvēks?

— Nāvi, — pirmais atsaucās Marko Monti.

— Nāvi, — vienā balsī sacīja Valbacis un Lūka.

— Nāvi, — apstiprināja Sirtori, Biksio, Orsini un citi virsnieki.

— Tu dzirdēji, ko ļaudis nolēma? — Garibaldi pievērsās noziedzniekam. — Mēs varētu tevi pakārt — tā rīkojas ar visiem nodevējiem un slepkavām, bet mēs gribam būt cilvēcīgi līdz galam, un tādēļ es ar manu biedru piekrišanu piespriežu tev nāvessodu nošaujot.

— Sprieduma izpildīšana nolikta uz šodienu, tieši pusdienā, — Sirtori piemetināja.

Visi raudzījās uz Dato. Vai viņš neteiks kaut vārdu, lai attaisnotos, vai viņš nelūgs apžēlošanu, vai nenožēlos izdarīto?

Bet Dato tikai nobāla kā audekls, sašķieba muti un mazdūšīgā balsī iekliedzās:

;— Laupītāji! Pirāti! Jūs vēl par to atbildēsiet! Karalis ar jums vēl pabaros savus suņus! Jūs vēl. . .

— Aizvediet viņu! — Garibaldi teica sardzei.

Dato bļāva, izgrūda lāstus — viņu gandrīz uz rokām

iznesa no tiesas zāles.

Pusdiena. Zvanu tornī dažādās mēlēs runā zvani: brīžiem to balss ir sulīga, brīžiem vecīgi dreboša, brīžiem skan braši un jautri, gluži kā tenku vācelēm

svētdienā. Lūcija iznāk uz balkona un mirkli aizver acis. Saule dedzina viņas seju. Svelme krīt uz viņas novājējušajiem pleciem. Lūk, izskanējusi pēdējā zvanu skaņa — pati smagākā un draudīgākā — un tai paša brīdī norīb sausa šauteņu zalve. It kā kaut kur butu aizdedzināts pulveris. Lūcija nodreb. Brīdi viņa stāv ieklausīdamās. Visa viņas saspringtā būtne it kā gaida vēl kaut ko. Bet atkal ir iestājies klusums un var dzirdēt, ka sīc zaļā muša, kas sapinusies zirnekļa tīklā.

Lūcija zina — nupat, šajā pašā brīdī, tika nošauts Dato. Lūka jau bija paguvis atskriet no tiesas un visu izstāstīt. Dato pirms nošaušanas esot raudājis, rāpojis uz ceļiem Sirtori priekšā un lūdzis atstāt viņu dzīvu. Tāpat, uz ceļiem, viņš laikam arī sagaidīja nāvi. . .

To stāstot, zēns bija pilns atriebības prieka: beidzot Dato ir saņēmis sodu par visiem saviem noziegumiem! Pats ģenerālis Galubardo sacīja, ka viņš ir pelnījis nāvessodu!

Lūka domāja, ka Lūcija priecāsies par sava vajatāja un Aleksandra slepkavas nāvi, bet Lūcija klusēdama ar nekustīgu seju uzklausīja viņu un tad atgriezās atpakaļ mājā. Viņu pašreiz neskāra ne Dato nāvessods, pat ne tas, ka Garibaldi ir uzvarējis, ka viņš kļuvis par Palermo diktatoru, ka pēc viņa pavēles iedzīvotājiem lēti pārdod maizi un ļaudis pirmo reizi kopš daudziem gadiem dzied un priecājas ielās.

Viss, viss viņai ir kļuvis vienaldzīgs, izņemot šo izbalsināto, vēsi krēslaino istabu, kur platā koka gultā svaidās un met nost palagus jauneklis sajauktiem matiem un mirdzošām, nekā neredzošām acīm. Nē, viņš redzēja, bet ne jau Lučiju, ne viņas maigās rokas, kas pasniedza viņam dzērienu, lika ledainas kompreses uz pieres, viņš redzēja kaut ko viņam vien zināmu, tālu. Visu laiku viņš runāja, čukstēja krievu valodā. Kaut ko lūdza, centās kādu pārliecināt, ātri, bez mitas, it kā vēlētos šais pēdējās atlikušajās stundās izrunāties, izrunāties, cik sirds vēlas, ko nav paguvis visā mūžā.

Ai, kā Lūcija vēlējās saprast svešo ziemeļu zemes valodu, kurā runāja viņas mīļais! Tikai vienu viņa saprata: ka Aleksandrs sauc to sievieti ar zelta matiem.

To viņa skaidri saprata pēc viņa sejas izteiksmes, kas brīžiem kļuva lēnprātīga, brīžiem kaisla, saprata pēc viņa lūdzošajiem čukstiem.

— Es taču nekā nelūdzos... — viņš čukstēja. — Sašiņ, eņģeli manu, tikai vienu es vēlos — būt jūsu tuvumā, aizstāvēt jūs, rūpēties, būt jums par atbalstu. Un lai jūsu roka būtu man blakus... Nē, nē, es to neskūpstīšu, nebaidieties, gribu tikai sajust tās vēsumu. Ai, kāda jums maiga un vēsa roka . . . Piespiest tai pieri, man ļoti sāp piere, — viņš pēkšņi sacīja žēli kā mazs zēns.

Un Lūcijai gribējās pašai raudāt, dzirdot šo žēlo balsi.

Brīžiem, cieši lūkodamies baltajā sienā, viņš iztēlojās, it kā visapkārt būtu Krievijas sniegi, sarunājās ar aukli Vasilisu vai ar Mečņikovu.

— Kāds varens sals! — Aleksandrs runāja, ar rokām raustīdams palagu. — Un cik daudz sniega pie-snidzis! Nē, aukle, neberzē man vaigus, man tāpat ir karsti. Labāk brauksim ar kamanām ... Ei, laižamies prom, mīļie! Tu zini, Ļevuška, es esmu straujš, es visu protu. Un tu, lūdzu, nesmejies par mani. Tu man visu raksti, bet es, kad būšu vecs, lasīšu un priecāšos ...

Pirmoreiz mūžā viņš sarunājās ar tēvu tā, kā vienmēr bija vēlējies — nopietni, laipni, droši.

— Nedrīkst, nedrīkst būt tik cietsirdīgs, mon père. Ļaudis tiecas pēc maiguma un labsirdības. Visi mēs piedzimstam brīvi, laimīgi un tikai paši padarām mūsu pasauli smagu un cietsirdīgu. Es jūs lūdzu, tētiņ, esiet laipns pret ļaudīm, nu kaut vai pret Ņikiforu. Arī papīru viņam iedodiet, to pašu, lai arī viņš ir brīvs ... Bet es jūs tā mīlēšu, tā cienīšu .. .

Pēkšņi viņš uzlēca augšā, ieklausījās:

— Nāk! Viņa nāk! Viņa tūlīt būs šeit! — steidzīgi un drudžaini viņš sāka pieglaust matus, aizpogāt kreklu pie kakla. — Viņa tūlīt ienāks! — viņš atkārtoja.

Nesaprazdama vārdus, Lučija tomēr tūlīt nojauta, ko viņš gaida. Un tiešām sāka riet Irsuto, un pie mājas apstājās pajūgs. Aleksandra pārliecība pielipa arī mei-

tenei. Viņa sāka trīcēt un, apsēdusies uz Aleksandra gultas, nenovērsa acu no durvīm.

Lūk, uz kāpnēm varēja dzirdēt soļus. Kāds kāpa augšā. Arvien tuvāk, tuvāk . .. Lūcija neizturēja, pielēca kājās, pieskrēja pie durvīm. Un tajā pašā brīdī durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās Garibaldi.

Viņš nepamanīja apjukumu, kuru izraisīja viņa ierašanās. Ģenerālis bija bāls, drūms un noguris. Viņa pieri šķērsoja grumbas. Viņš uzmeta ātru skatienu Lūcijai:

— Tu jau zini?

Meitene pamāja.

— Un . .. tev nav viņa žēl?

— Nodevējus nežēlo, — Lūcija atbildēja.

— Pat ar cieņu nomirt neprata! — Garibaldi sacīja ai riebumu.

Viņš piegāja pie gultas. Uzreiz viņš ievēroja tumšās ēnas uz Aleksandra plakstiņiem, viņa mitros matus. Garibaldi tik daudz reižu bija redzējis mirstošus cilvēkus savā mūžā, ka kļūdīties vairs nespēja.

— Tas esat jūs, ģenerāli? — roku sniegdams, Aleksandrs pēkšņi sacīja pavisam skaidri, itāliešu valodā. — Jūtos laimīgs un pagodināts... Es jūs ļoti mīlu, ģenerāli, un esmu lepns, ka eju kopā ar jums... Bet meitene, meitene ... — viņš savieba seju. — Cik tas drausmīgi — tādu bērnu nogalināt! Kādēļ jūs to pieļāvāt, ģenerāli? ... Jā, būtu pavisam aizmirsis, — viņš attapās un turpināja krieviski: — Sašiņ, atļaujiet jūs iepazīstināt ar ģenerāli Garibaldi. Ak tā, es laikam esmu kļūdījies, jūs taču jau sen esat pazīstami. — Viņš bezpalīdzīgi raudzījās ģenerālī.

— Ko viņš sauc? — Garibaldi pievērsās Lūcijai.

— Sievieti, kuru mīl, — Lūcija atbildēja.

— Vai tad tu neesi tā, kuru viņš mīl?

Lūcija klusēdama purināja galvu.

— Tagad tam vairs nav nozīmes, — viņa sacīja.

Garibaldi ilgi klusēdams lūkojās te uz viņu, te atkal

uz Aleksandru. Tad jautāja:

— Ko sacīja ārsts?

•— Ka viņš neizcietīs līdz naktij.

Viņš atkal klusēja.

— Tu paliksi šeit, Lūcija?

— Šeit.

Garibaldi piecēlās. Viņš bija noskumis un svinīgs.

— Paldies tev, krievu cilvēk, par to, ka atnāci pie mums un atdevi par mums savu dzīvību, — viņš sacīja un zemu noliecās pār Aleksandru, it kā atdodams viņam militāru godu.

Bet Aleksandrs viņu vairs nedzirdēja.

VĒSTULE «EŅĢELIM-CĪNĪTAJAM»

Aleksandrai Nikolajevnai aploksnes pasniedza pie rīta kafijas. Kalpotājs stāstīja, ka rītausmā tās esot atnesis kāds noputējis ganu zēns, kurš ieradies kopā ar pinkainu suni un aizgājis, tā arī savu vārdu nepateicis.

Valerijs Ivanovičs, sasmaržojies un gludi noskuvies, ar laša krāsas vaigiem pašķielēja no laikrakstu lapas:

— No kurienes?

— Nezinu. Vai tad tu nedzirdēji: sūtnis aizgāja nepateicis, — Aleksandra Nikolajevna atbildēja. Viņa aplūkoja abas aploksnes un piebilda: — Rokraksts pilnīgi svešs.

«Eņģelis-Cīnītājs» neteica patiesību: viens no rokrakstiem — sievišķīgs, sīks un smalks, kas nemaz nelīdzinājās savam īpašniekam, bija viņai labi pazīstams. Tā rakstīja vienīgi Garibaldi. Laikam tā ir atbilde uz viņas vēstuli, kuru arī viņa bija nosūtījusi ar svešu cilvēku. Uz otras aploksnes tiešām bija gluži svešs rokraksts. Tomēr Aleksandra Nikolajevna vēstules tūlīt neatvēra. Kaut kāda neskaidra nojauta sacīja viņai, ka abas vēstules jālasa, kad viņa paliks viena.

Valerijs Ivanovičs saburzīja avīzi.

— Atkal tavi slepenie korespondenti?! Pielūko tikai, meitenīt, iegrūdīsi gan sevi, gan mani nelaimē! Šīs tavas aizraušanās man var dārgi maksāt! Šodien tavs Garibaldi ir uzvarētājs, varonis, bet rīt viņu saņems ciet un uzvilks pie kāķa. Un tos, kuri ar viņu sarakstījušies, arī sauks pie atbildības.

— Ak, lai nu paliek, Valerij! — Aleksandra, pieri saraukusi, novilka. — Nekad mēs šai ziņā viens otru nesapratīsim...

Taču Jakobi nomierinājās tikpat ātri, cik ātri bija sadusmojies. Viņš izgludināja un turpināja lasīt savu laikrakstu, ilgi, skaļiem malkiem strēba kafiju, gari un sīki klāstīja sievai savas jaunās gleznas ieceri, par ko viņa pēdējo gadu laikā bija dzirdējusi jau reizes desmit: Jakobi gribēja uzgleznot lielu darbu — Romas karnevālu. Beidzot viņš devās uz savu studiju — kaut ko «uzmālēt», kā viņš pats izteicās.

Aleksandra Nikolajevna brīvi uzelpoja. Beidzot taču viņa varēs izlasīt, ko raksta Garibaldi.

«Jakobi kundze, jūs jautājat, ko es domāju par Jūsu pašreizējo valdību? Jūsu monarhs cenšas savu valdīšanas laiku padarīt slavenu ai vergu atbrīvošanu. Ceru, ka tas arī tiks izdarīts. Tāds slavas oreols, protams, ir labāks par visām uzvarām.

Nosūtu sirsnīgu sveicienu Jums un Jūsu drosmīgajai tautai, kurai ir lemts piedalīties turpmākajos pasaules notikumos.

Vienmēr Jūsu

Dž. Garibaldi.»

Aleksandra Nikolajevna iegrimst domās. Garibaldi pareģo Krievijai lielu nākotni. Vai viņa paredzējumi piepildīsies? Vai dzimtcilvēku atbrīvošana nepaliks vienīgi fiktīvs akts? Un vai vispār notiks šī atbrīvošana?

Vēl arvien iegrimusi domās, viņa atver otru vēstuli, kuru rakstījusi sveša roka. Uz ceļiem viņai nokrīt divas lapiņas. Viņa uz labu laimi paņem pirmo.

«Sinjora, Jūs mani gandrīz nemaz nepazīstat. Mēs esam tikai vienreiz redzējušies, un Jūs mani, protams, neatcerēsities. Bet es Jūs pazīstu labi.

Daudzas dienas pēc kārtas pārgājienā, kaujā, apmetnē — es Jūs redzēju tā cilvēka acīs, kuru es mīlēju, redzēju Jūs arī viņa sirdī. Jūs valdījāt tur viena pati, un vienīgi brīvību viņš laikam mīlēja vairāk nekā Jūs. Es neprotu krievu valodu, kuru runāja viņš un runājat arī Jūs, bet es sapratu — pirms nāves viņš atcerējās savu dzimteni un Jūs. Kādēļ, kādēļ Jūs neatbraucāt uz Palermo, kā bijāt solījusi? Viņš gaidīja Jūs līdz pat. pēdējam mirklim.

Nosūtu Jums vēstuli, kuru atradu pie viņa, jau miruša.

Lūcija Pretori.»

Aleksandra Nikolajevna lasīja viņai labi pazīstamos itāliešu vārdus, ar acīm redzēja visu teikumu un tomēr it kā nespēja saprast kaut ko, no viņas aizslīdēja un aizbēga galvenā doma, ko gribēja pateikt šī kādreiz nejauši redzētā itāliešu meitene. Bet sirds sāpīgi iesmeldzās, un paņemt rokās trešo vēstuli, aprakstītu prāviem, tīri skolnieciskiem burtiem, krievu valodā, nācās ļoti grūti. Tomēr viņa paņēma to un, jau izlasot pirmos uzrunas vārdus, sāpēs, kādas tie izraisīja, iekoda zobos kabatlakatiņu.

«Mīļā, dārgā Sašiņ, mana vārdamāsa! Šodien pirmo un pēdējo reizi uzdrošinos uzrunāt Jūs tā, kā to mēdzu klusībā pie sevis darīt. Dieva dēļ, piedodiet un neapvainojieties par šo manu vaļību. Atļaujiet man to, kā mēdz izpildīt nāvinieka pēdējo vēlēšanos. Arī mums tikko paziņoja, ka rīt tiks izpildīts nāvessods.

Rakstu Jums bez cerības, ka šī vēstule kādreiz Jūs sasniegs, kaut gan cietumsargs zvēiēja man pie savas dvēseles pestīšanas, ka aizgādās to uz pastu.

Dārgā Sašiņ, Jūs, protams, jau sen esat uzminējusi, ka es Jūs mīlu. Līdz šim es vēl nevienu neesmu mīlējis, bet vienmēr sapņoju, ka reiz sastapšu neparastu sievieti, augstsirdīgu, cēlu, kura ticēs tam, kam ticu arī es.

Pirmoreiz ieraudzīju Jūs astotajā martā, vakarā, un tai pašā mirklī sapratu, ka liktenis man ir dāvājis to, par ko biju sapņojis. Jūs skaidrā, neparastā! Cik laimīgs es jutos, kad Jūs izsacījāt man savas domas un es sapratu, ka arī Jūs neieredzat tirānus un savu dzīvi veltījat cīņai par Cilvēcību. Lai ciniķi smeja-s. par šiem vārdiem, Sašiņ, mēs abi zinām, kāda laime ir — ziedot savu dzīvi tautai! Un vēl es biju bezgala laimīgs, kad Jūs man uzticējāties un ļāvāt pievienoties cildenajā pasākumā, kuru bija uzsācis Dž. G. Viņš ir ievērojams cilvēks, un es esmu pārliecināts, ka viņš izglābs Itāliju.

Tagad, kad es atmiņā pārcilāju pēdējos mēnešus šeit, Itālijā, es saprotu, ka liktenis mani ir bagātīgi apdāvinājis. Sastapt Jūs un Dž. G. — pārāk maz ir atdot par to savu dzīvību!

Žēl ir mirt tāpēc, ka tikai nupat es sāku dzīvot, dzīvot tik brīnišķīgi. Bet no nāves nebaidos, arī Jūs nebaidieties par mani un nežēlojiet mani.

Pateicos Jums par to, ka Jūs esat pasaulē.

Jūsu Aleksandrs.»

Ilgi ilgi Aleksandra Nikolajevna raudzījās uz parakstu ar tik zēniski gari izvilktu asti.

Nav vairs viņas vārdabrāļa — dedzīgā, uzticamā, bezbailīgā. Un nekad vairs nebūs. Dzīvie burti skraidīja pa papīru, dzīvā paraksta astīte draiski piekarinājusies parakstam, bet roka, kura to rakstījusi, salta, nedzīva, nekustīga atdusas kaut kur zem akmeņainās, dzeltenās Sicīlijas zemes.

Asaras smacēja, kņudēja kaklā, bet acis sausi un mokoši dega. Vēl un vēlreiz viņa pārlasīja vēstuli. Viņa nemanīja, ka durvīs parādījās Vereščagins.

Mākslinieks, kā parasti, bija ieradies palaco Mares-koti pie Jakobi. Viņš jau gribēja sasveicināties ar mājasmāti, bet, palūkojies uz viņu, pēkšņi sastinga. Gleznotājs pazina Aleksandru Nikolajevnu kā savu senseno, līdz sīkākajam vilcienam izpētīto modeli. Viņš pazina visu, kā viņam likās, gan viņas acu un mutes izteiksmi, gan viņai raksturīgos pagriezienus, kustības. Pazina viņas smaidu, viņas skatienu caur pieri, drūmo grumbu starp uzacīm, kad viņa nogurusi vai sliktā omā. Viņš uz pirkstiem būtu varējis uzskaitīt šīs pazīstamās, sievišķīgās sejas kustības, tā vienmēr bija enerģiska, noteikta vai arī dzīva un koķeta.

Tagad viņa priekšā sēdēja pavisam cita — sveša sieviete. Viņa cieta, viņas mute bija skumja, acu izteiksme aizkustinoši bezpalīdzīga. Viņa neredzēja Ve-reščaginu un visu laiku cilāja un ar roku gludināja zilu papīra lapiņu, kas atradās viņai uz ceļiem.

— Kas noticis? — Vereščaginam izlauzās. Viņš pat nesasveicinājās, tik ļoti viņu satrieca «Eņģeļa-Cīnī-tāja» izskats.

Viņa pacēla acis ar tumšiem lokiem.

— Lūk. te. Saņēmu vēstuli no Palermo.

— No Ļevuškas Mečņikova? — dzīvi jautāja gleznotājs.

Viņa papurināja galvu.

— Nē. No Aleksandra Jesipova.

— A... — gleznotājs novilka. — Ko tad viņš raksta?

— Viņš ir miris, — viņa vienkārši pateica. Un pēkšņi nolika galvu uz galda, sažņaudza rokas. — Nespēju ... Nespēju... Es, vienīgi es esmu pie visa vainīga ... Es viņu ievilku ... Mēs ar Esperansu iepazīstinājām viņu ar Garibaldi, iesaistījām ... — viņai aizrāvās elpa.

— Nav tiesa, — Vereščagins stingri atbildēja. — Šis zēns jau kopš bērnības loloja sevī sapni par brīvību. Es atceros, man stāstīja Mečņikovs .. . Viņš traucās paveikt kaut ko īstu tautas labā. Viņš tā arī bija nodomājis — atdot dzīvību par ideju. Arī jūs viņš iemīlēja tādēļ, ka jūs gājāt pa to pašu ceļu. Es taču visu saprotu ...

Aleksandra Nikolajevna klausījās viņā aizvērtām acīm.

Viņas sāpju nomākts, Vereščagins pienāca tuvāk, uzlika roku uz karstā pleca.

— Mana mīļā, ejiet atgulieties. Paraudāsiet, kļūs vieglāk.

— Nē, negribu, — viņa pacēla galvu, izslējās taisni, noberzēja ar rokām vaigus. — Ko jūs zināt par Pa-lermo? Runājiet! — viņa uzstāja.

— Droši vien to pašu, ko jūs, — Vereščagins atbildēja, atsēzdamies viņai blakus. — Garibaldi ir pasludināts par diktatoru. Karaļa karaspēks atstājis Palermo, un visa tauta svinējusi tā aiziešanu. Lanca parakstījis kapitulāciju un pēc tam, kad saukājis Garibaldi par «bandītu» un «dumpinieku», sācis godāt viņu par «ģenerāli» un «ekselenci». Katrā gadījumā tagad Garibaldi var uzskatīt Sicīliju par zemi, kura ietilpst «vienotās Itālijas» sastāvā. Jā, es jums atnesu palasīt Igo runu, kuru man atsūtīja Mečņikovs, — Vereščagins piebilda.

— Kā viņš jūtas? Kā ar veselību? — Aleksandra Ni-kolajevna jautāja mazliet dzīvāk.

— Viņam lemts uz visu mūžu palikt klibam, — sacīja mākslinieks. — Viņš vēl arvien ir hospitālī un, liekas, vēl ilgi nogulēs gultā.

— Vai viņš zina ... par Aleksandra nāvi?

— Man liekas, ka tad viņš vēl nezināja, kad sūtīja man vēstulīti, — Vereščagins atbildēja. — Arī viņam būs lielas bēdas, — viņš uzmanīgi piezīmēja. — Viņi ar Jesipovu bija kļuvuši lieli draugi.

Aleksandra Nikolajevna piespieda mutautiņu pie acīm.

«Paldies dievam, liekas, sāks raudāt.» Bet nē. Acis sausas un spožas.

— Tātad ko par Garibaldi teicis Viktors Igo? Izlasiet, — viņa pavēlēja.

Vereščagins paklausīgi izņēma no kabatas laikrakstu.

— Kas ir Garibaldi? — viņš iesāka. — Cilvēks — un nekas vairāk. Bet cilvēks šī vārda viscildenākajā nozīmē. Brīvības cilvēks, Cilvēcības cilvēks, vir, kā būtu sacījis viņa tautietis Vergīlijs. Vai viņam ir armija? Nē. Tikai volontieru saujiņa. Kara materiāli? Nav tādu. Pulveris? Dažas mucas. Lielgabali? Tikai ienaidniekam atņemtie.

Bet kur slēpjas viņa spēks? Kas viņam nodrošina uzvaru? Kas viņam palīdz? Tautas gars.

Aleksandra Nikolajevna klausījās neapzināti, pali domādama par kaut ko citu. Vereščagins to nojauta pēc viņas skatiena, kas bija vērsts sevī.

— Es braukšu uz Palermo, — viņa pēkšņi sacīja.

— Kādēļ?

— Kopšu ievainotos, palīdzēšu Garibaldi... Vai nu tur trūkst darba . . . Mana vieta tagad ir tur.

Vereščagins gribēja iebilst, atrunāt, bet, palūkojies uz «Eņģeli-Cīnītāju», neiedrošinājās to darīt.

GANDRĪZ SIMT GADU VĒLĀK ...

— Moreta! More-et-a!

Klusums. Nekādas atbildes. Pat Moretas zvaniņš nav dzirdams. Tikai atbalss kalnos atgrieza Nikolo balsi — nebēdnīgu un spalgu kā jaunam gailēnam.

Zēns sauca un klaigāja, un lādējās, un saukāja pazudušo govi visādos nievājošos vārdos.

— Ragainā smerdele, lūk, kas viņa ir! Un noteikti viņai vajag, šai nekrietnelei, uzrāpties līdz pašām debesīm, pašā nepieejamākajā biezoknī, tai velna nostūrī! Meklē nu viņu, skrien, lauz vai kājas nost uz klintīm, noplēs pēdējās čočas! Moreta! Moreta! U, tu draņķīgā govs! Būtu vēl mans sunītis Džidži dzīvs, viņš jau sen būtu tevi atradis un, kājās kozdams, aizdzinis uz māju.

Bet nabaga Džidži bija nošāvis tas nelietis meln-krekls, kas atnāca pie viņiem uz ciematu izošņāt un izprašņāt, kur palikuši tādi un vēl tādi puiši. Ai, kā Nikolo toreiz bija nobijies par brāli, kā māte bija izbijusies! Un ja nu fašists uzož, ka Mikele aizgājis kalnos pie partizāņiem! Viņš jau tā bija visu laiku atkārtojis: «Es pazīstu jūs, blēdīgos mežoņus! Visi slēpjaties pa kaktiem, cita nekā nezināt kā tikai govis ganīt un sieru siet, ne ar kādu politiku nenodarbojaties, bet kur tad, sakiet, palikuši visi jūsu jaunie puiši? Vācieši viņus aizveduši? Tā tas nu gan nav! Kas tad uzbruka mūsu komandantūrai lejā ciematā? Kas uzspridzināja mašīnu ar vācu virsniekiem? Nu, mēs no jums vēl izpurināsim visus jūsu noslēpumus, nebaidieties!» Un viņš staigāja un staigāja no vienas mājas uz otru un visu laiku izjautāja, bet, kad atnāca pie viņiem un Džidži sāka viņu riet, viņš izrāva pistoli un nabaga sunīti nošāva. Nikolo tad stāvēja un drebēja — tik ļoti viņam gribējās ieķerties rīklē šim tipam melnajā kreklā, bet māte iečukstēja: «Atceries mūsējos. Viņi tevis dēļ aizies bojā!» Un Nikolo vajadzēja savu naidu apslēpt... Ai, kādēļ gan viņš vēl vienmēr skaitās maziņš! Kādēļ nevar, tāpat kā Mikele, aiziet kalnos un cīnīties ar fašistiem?!

No melnās tūka cepurītes apakšas sviedri aumaļām plūda pār zēna seju. Viņš jau sen bija nogājis no taciņas un tagad taisnā ceļā spraucās cauri ozolājam, kazenāju un paliūru audžu brikšņiem visu laiku augšup, turp, kur, līdzīgi apaļam, plikam paurim, pacēlās kalna virsotne. Dzeloņi plēsa viņa pašdarināto jaku, no kāju apakšas ripoja akmeņi, un bieži jo bieži nācās lēkt pāri duļķainiem, putojošiem strautiem. Bija pavasaris. Šeit kalnos jau mazliet sazēlusi zemā, smaragdzaļā zāle, bet augstāk, pie pārejas, šur tur vēl guļ sniegs, un, jo augstāk kāpa Nikolo, jo saltāk viņam kļuva. Pie tam sāka arī satumsi, un mākoņi arvien zemāk klājās virs kalniem.

— Moreta! Moreta!

Priekšā nelielā ozolainē nobrikšķēja zars. Nikolo vērīgi palūkojās turp: «Ahā, lūk, kur viņa ir, tā bēgle! Tūlīt es viņu noķeršu!» Viņš spraucās uz priekšu un pēkšņi stāvēja vaigu vaigā ar kādu nepazīstamu cilvēku. Cilvēks bija notupies pie strauta un mērcēja ūdenī sausiņu. Viņš bija bez cepures, gaišiem matiem, apaudzis ar bārdiņu, tādu pašu gaišu un sprogainu kā mati. Arī acis viņam bija gaišas, vērīgas. Viņš raudzījās uz Nikolo un, acīm redzot, gaidīja, ko zēns sacīs vai darīs.

Nikolo aplūkoja viņa netīro nenosakāmas krāsas šineli, vecos, novalkātos zābakus.

— Tu meklē govi? — cilvēks jautāja. — Lūk, tur viņa ir, tava govs, ganās ērkšķos.

Viņš to pateica Nikolo svešā valodāf bet pateica tik izteiksmīgi un pie tam norādīja uz paliūru brikšņiem mazliet augstāk, pie klints, ka Nikolo uzreiz saprata. Viņš uzrāpās uz klints un ieraudzīja Moretu. Melnā govs gluži mierīgi ēda cigoriņu dzinumus, kas auga akmeņu starpā.

— Ak tu nolādētā! — Nikolo izvilka no kabatas virvi un piesēja to govij pie ragiem. — Nu, vai iesi uz māju, draņķe tāda!

Govi bikstīdams, viņš atgriezās pie cilvēka krūmājā. Tas bezrūpīgi grauza sausiņu un dzēra ūdeni no saujas.

— Es tevi pazīstu, — Nikolo sacīja. — Es tevi aizvakar redzēju lejā, Sankapelē. — Viņš norādīja uz leju, tur, kur dūmakā viegli sārtojās ciemata kārniņu jumti.

Cilvēks izdzirda vārdu «Sankapele» un saprata zēna žestu. Viņš pamāja.

— Es redzēju, kā tu remontēji vācu kravas mašīnu,— Nikolo turpināja. — Viņu konvojs stāvēja un skubināja tevi. Pēc tam atnāca virsnieks un sāka tev bāzt dūri zem deguna, bet tu pat acu nepamirkšķināji. Tikai pateici kaut ko savā valodā un atkal ielīdi mašīnā. Es tad domāju, ka tu esi ļoti drošs puisis, gandrīz kā mūsu Mikele ...

Šoreiz cilvēks ar gaišajiem matiem nekā nesaprata. Viņš mulsi paraustīja plecus, pasmaidīja un smaidā parādīja jaunus, tīrus zobus.

— Tātad tu no viņiem aizbēgi? — Nikolo neatlaidās. — Redzu, redzu, ka esi aizbēdzis. Varens puisis! Parādīji viņiem garu degunu! Ai, kā es būtu gribējis redzēt viņu mūļus, kad viņi pamanīja, ka tevis nav! — viņš sajūsmā uzsita sev pa celi. — Paklau, kā tevi sauc?

Gaišmatainais lūkojās jautājoši.

— Nesaproti? Ne vārdiņa nesaproti? Tas tik ir numurs! — Zēns pielika pirkstu sev pie krūtīm. — Nu, lūk, mani sauc par Nikolo. Ni-ko-lo. Saproti? Bet kā tevi? Vārds? Kāds ir tavs vārds? — Nikolo kliedza, it kā otrs būtu kurls.

— Nikolajs, — gaišmatis pēkšņi sacīja negaidīti klusā balsī un arī iebakstīja sev krūtīs. — Nikolajs.

— Ko?! — zēns tikko nepalēcās. — Melo! Vai patiesi tev ir tas pats svētais, kas man? Santa madonna! Cik jocīgi! Bet kas tu esi, Nikolaj, — francūzis? Fran-čeze? Nē? Inglese? Arī nē.

— Es esmu krievs, — sacīja gaišmatis, — no Ļeņin-gradas.

— Russo? Leningrado?! — zēns iepleta acis. — Tu esi krievs? Bet vai tu nemelo? Tie tik ir brīnumi! Man taču vienmēr gribējās redzēt īstu krievu! Mikele un citi mūsējie runāja, it kā krievi fašistus sitot labāk par visiem. Vai tas taisnība, Nikolaj? Bet vai taisnība, ka pie jums Krievijā vienmēr ir sniegs un ka jūs dzīvojot midzeņos kā lāči?

Uztraukumā Nikolo bēra jautājumus, nemaz nemanīdams, ka krievs klusēdams raugās uz viņu un, acīm redzot, nekā nesaprot. Pēkšņi zēns apķērās:

— Ak es muļķis gatavais, ko es te stāvu un pļāpāju ar tevi? Drīz taču būs nakts, šurp nāks mākoņi nakšņot, tad vairs uz māju neaizkļūt. Un auksts būs — baisi. Un tad vēl — tie tavi fašisti jau ar neguļ. Nebaidies, visu apkārtni būs sacēluši kājās, meklē tevi, palaiduši suņus tev pa pēdām, tā tik skaties, ieradīsies arī šeit. — Viņš sāka kasīt sprogaino galvu zem cepurītes. Tad atmeta ar roku. — Neko nevarēs darīt, būs jāņem tevi līdz uz māju . . . Neko citu — prātīgāku es nevaru izdomāt. Kādu brāzienu es par to dabūšu no mātes, to zina tikai svētais Nikolo, mans aizgādnis .. . Bet nevar taču atstāt tevi fašistiem. Mikele, mans brālis, man to nekad nepiedotu. Ejam, Nikolaj.

Nikolajs piecēlās. Nikolo turēja govi pie saites un aicināja viņu sev līdzi. Uz kurieni? Krievs nekā nezināja, bet instinktīvi uzticējās šim zēnam saplīsušajā jakā, ar aukliņām sasaistītajos čočos.

Viņi sāka kāpt lejā pa kalnu taku, kas bija nobērta ar akmens šķembām. Viņu kājas visu laiku klupa uz šīm šķembām; bet zēns bija vairāk pieradis pie kalniem un vieglāk pārlēca no akmens uz akmeni. Krievs lūkojās uz kalnu virsotnēm un uz ieleju, kura aizstiepās kaut kur miglā, un domāja, ka Itālijas kalni šajā apkārtnē nemaz nelīdzinās Kaukāza kalniem, kur viņam bija gadījies pabūt. Tur bija klinšainas, sniegotas virsotnes ar ledus mēlēm, ar neizmērojami dziļām plaisām ledājos, bet šeit starp akmeņiem auga zāle, varēja redzēt zaļus ganību klajumus un tikai retumis klintis aizšķērsoja ceļu un kā sarkani sargi nostājās priekšā.

Tumšā krūmāju josla pakāpeniski kļuva retāka, baltās šķembas arvien biežāk noklāja taciņu, un beidzot kalna pakājē parādījās vairākas klinšainajai nogāzei pieplakušas mājiņas. Mājiņas bija pavisam mazas, ar nolaidenu dakstiņu jumtiem, kas laika gaitā bija kļuvuši zaļi, lodziņi lūkojās laukā kaut kur tieši no jumtu apakšas. No vairākiem dūmeņiem virs māju jumtiem pacēlās dūmi, bet no tās mājas dūmeņa, pie kuras Nikolo pieveda savu ceļabiedru, dūmi nenāca. Viņi pārkāpa slieksni un atradās vispilnīgākajā tumsā, tumšs tagad bija jau arī laukā, bet šai mājā nebija nekāda apgaismojuma.

— Mamma! — no sliekšņa uzsauca Nikolo. — Vai tu guli, mamma?

Kaktā kāds sakustējās, iečabējās salmi, iešvirkstējās sērkociņš, sāka plandīties maza, dzeltena uguntiņa un meta lielu ēnu uz baltās sienas.

Nikolajs ieraudzīja eļļas kvēpekli, tad tumšu, dzīslainu roku, kas turēja šo kvēpekli, pēc tam slimīgi spožas acis, kuras, kā likās, raudzījās viņam pašā dvēselē.

— Kas tev ir līdzi? — jautāja zema balss ar piedve-sumu. — Ko tad tu vēl atvedi?

•— Tas ir krievs, mamma, — bikli atbildēja Nikolo.

— Viņu sauc par Nikolaju, tāpat kā mani, saproti? Es atradu viņu augšā, kad meklēju Moretu. Viņš ir aizbēdzis no fašistiem, es viņu redzēju tur Sankapelē. Bet tagad viņš no tiem aizbēdzis.

Zēns centās runāt nepiespiesti, bet varēja manīt, ka viņš labi vis nejūtas.

— Vai tu esi prātu zaudējis, vai? — māte asi_sacīja.

— Vai gribi, lai mūs visus nošauj, lai mūsu māju nodedzina? Atceries vien, ko izdarīja ar Garonu ģimeni, kad pie viņiem atrada svešu kareivi! ... Tu gribi, lai ar mums izdara to pašu? Iedod viņam maizi, ja gribi, un lai iet uz visām četrām debess pusēm! — viņa saka briesmīgi klepot, bet viņas degošais skatiens visu laiku bija pievērsts krievam, turēja viņu kā spīlēs.

— Ko tu runā, māt! — Nikolo pēkšņi aizsvilās. •—Tu padomā pati, ko tu man liec tagad darīt? Padzīt šo nelaimīgo puisi, kas nezina ne vārda mūsu valodā, izdzīt viņu naktī, aukstumā kalnos! Bet. fašisti?! Viņi taču to tūlīt noķers, pat ja viņš izciestu badu un aukstumu! Bet, ja mūsu Mikelem kādreiz nāksies tāpat glābties no ienaidniekiem un kāds tāpat kā tagad tu dzīs viņu laukā? . . .

— Ai Mikele .. . Mikele ... — māte novaidējās.

— Redzi, par to tu nepadomāji, — zēns dedzīgi turpināja. — Tu nebaidies, nekas mums viņa dēļ nenotiks. Es viņu tā noslēpšu, ka neviens viņu neatradīs. Bet vēlāk mēs pasauksim tēvoci Pjeroni un pajautāsim viņam, ko lai ar šo krievu iesāk. Pjerone taču ir bijis Krievijā un pat krieviski runāt māk. Lai viņš parunā ar šo puisi, pārbauda, vai viņš nemelo, vai tā maz ir taisnība, ka viņš ir krievs. Un lai dod padomu, ko darīt ar viņu tālāk.

Slimniece apgaismoja ar savu kvēpekli dēlu.

— Tu runā kā liels gudrinieks, Nikolo, — viņa sacīja reizē īdzīgi un arī ar zināmu labpatiku. — Tieši tāds pats bija arī tavs mirušais tēvs. Nu, pielūko, puisi, aiziesim visi tava krieva dēļ bojā. Un kur tad tu viņu noslēpsi, es gribētu zināt?

— Par to tu nerūpējies, — dzīvi atsaucas ļoti apmierinātais Nikolo. — Ja kaut kas atgadīsies, es viņu noslēpšu klintīs. Tur nu viņu neviens neatradīs.

— Nu skaties, skaties, — slimā nomurmināja. — Iedod taču viņam kaut ko ieēst. Būdā Anna atstaja tev mazliet minestrinas. Dalies tagad ar savu krievu.

Un atkal Nikolajs ieraudzīja asās putna acis, kuras aplūkoja viņu no galvas līdz kājām.

Kamēr zēns savā straujajā, mazliet dziedošajā valoda sarunājās ar māti, Nikolajs paguva apskatīt būdas iekšieni. Smilšu klons, mēbeles ļoti vienkāršas un rupji darinātas — galds, daži salmu krēsli, pašdarināts skapis. Kaktā kaut kas līdzīgs koka gultai, platai un zemai, uz tās kaudze sausu lapu, kas apklātas ar zirga segu. Slimā gulēja uz šīm cisām, ietinusies nodilušā segā.

Nikolajs redzeja, ka slimniece ir neapmierināta ar viņa ierašanos, un uzminēja, ka zēns par to dabūs vēl brāzienu.

Viņš mazliet padomāja un tad devās uz durvīm.

— Uz kurieni tu? — Nikolo pieķērās viņam. — Tu esi prātu zaudējis, Nikolaji Gribi atkal iekrist fašistiem nagos? Redzi, māt, viņš visu ir sapratis! — viņš ar pārmetumu sacīja mātei. — Saprata, ka tu gribi viņu aizdzīt un tagad grib pats iet projām.

— «Saprata, saprata!» nomurmināja slimā, bet pati visu laiku gramstījās un gramstījās pa plauktu blakus gultai. Beidzot viņa sataustīja kaut ko tīrā drānā ievīstītu un pieaicināja krievu pie sevis. — Te būs, paņem vakariņām, — viņa sacīja, pasniegdama viņam apaļu siera galviņu. — Tas ir labs siers, es pati to sēju, kad vēl biju vesela.

Viņa pēkšņi pasmaidīja un uzsita Nikolajam pa izstiepto roku. Un Nikolajs saprata, ka tagad viņam vairs nekur nav jāiet — viņu šeit pieņēmuši.

Nikolo izvilka no pagultes kaut kādu lādīti, izņēma no tās vecu, melnu apmetni.

— Šeit, lūk, atrodas Mikeles mantas. Es iedošu tev viņa apmetni, tev būs silti kā zem segas.

Viņš aizveda Nikolaju uz piebūvi blakus, kura atgādināja kaut ko līdzīgu teltij, tā bija pārklāta salmiem un piekļāvusies akmeņaina kalna nogāzei. Iekšā bija istabiņa ar smilšu klonu, dzelzs gulta un matracis, piebāzts sausām kukurūzas lapām. Pie dibensienas atradās vēl vesela kaudze tādu pašu lapu. Nikolo tās mazliet parausa nost, un atklājās dziļa niša, kura veda zem klints.

— Ja kaut kas atgadās, tad noslēpies šeit. Te tevi neviens neatradīs., — sacīja zēns, rādīdams šo paslēptuvi Nikolajam.

Būdas vidū stāvēja dzelzs trijkājis ar nokvēpušu čuguna podu, zem trijkāja gruzdēja uguns, un sūri dūmi cēlās uz augšu, uz jumtā ierīkoto caurumu.

— Nu, tagad paēdīsim vakariņas, bet pēc tam jāliekas gulēt. Es esmu pavisam nomocījies ar to nolādēto Moretu! — zēns sacīja, apsēzdamies uz koka bluķa pie pavarda. — Tagad nogaršo mūsu minestrinu.

Viņš iedeva Nikolajam karoti, un abi klusēdami sāka ēst, kā bēglim likās, pašu garšīgāko viru pasaulē no maizes un pupām.

Tad zēns aizgāja padot Moretai barību, bet Nikolajam norādīja uz lapām piebāzto matraci.

Un tagad čaukst sausās lapas un sīvi smaržo dūmi, tikko dzirdama Nikolo balss, kurš labina govi, bet ļeņingradietis Nikolajs Drjomins, bijušais medicīnas students, tā kā sapņo, tā kā atceras kaut ko. Viņam vajadzētu padomāt par sevi, par savu tālāko likteni, bet viņš domā kaut ko pavisam citu. Kur viņš ir jau redzējis šādu būdu ar dakstiņu jumtu, akmens žogu un kuprainās kalnu muguras aiz tā? Tik pazīstami liekas šie baltie akmeņi, zaļie ganību klajumi, putojošie kalnu strauti, kas lēkā pār akmeņiem! Kur īsti? Kur?

Un tad viņš atceras albumiņu apdilušā, dzeltenā ādā, kuru kādreiz bija atradis tēva — pazīstama Ļeņin-gradas ķirurga rakstāmgaldā. Albumiņā bija vairāki Itālijas skati, kurus zīmējusi talantīga un meistarīga roka, un divas vēstules, arī tikpat nodzeltējušas un sadilušas, tās atgādināja lapas herbārijā. Arī smarža bija kā ziediem, tik smalka. Zem katras vēstules bija rakstīts: «Sicīlijā 1860. gadā ... — Tavas vecvecmāmiņas Natālijas Osmolovskas mīlestība, — bija teicis tēvs, kad Nikolajs jautāja par vēstulēm un albumu. — Tava vecvecmāmiņa mīlēja kādu lielisku cilvēku — mākslinieku, vēsturnieku, poliglotu Ļevu Mečņikovu, bet, kā liekas, bez cerībām. Zinu pēc ģimenes nostāstiem, ka Mečņikovs aizgājis kopā ar Garibaldi uz Sicīliju un tur stipri ievainots. Natālija Andrejevna arī gribējusi braukt turp kopt viņu, bet tu jau zini, kādi bija ģimenes likumi pagājušajā gadsimtā ... Ar vardu sakot, Natašu Osmolovsku nelaida uz Sicīliju. Tavs vecvectētiņš Mihails Drjomins ļoti ilgi centās iegūt viņas roku, cieta, un pēc vairākiem gadiem Nataša kļuva par viņa sievu ...»

Tagad Nikolajs Drjomins, jaunākais, ļoti skaidri atcerējās gan tēva stāstu, gan arī balto Ļeņingradas nakti, kas lūkojās iekšā pa logiem, kuri izgāja uz Ņevu.

Tas bija pēdējais miera gads. Tēvs viņu sastapa toreiz uz kāpnēm un nepacietīgi jautāja: «Nu kā, noliki eksāmenu? Cik dabūji bioloģijā? Nu paldies, brāl, ka neesi apkaunojis mūsu veco mediķu ģimeni.»

Nikolajs dzirdēja tēva balsi, viņa dārdošo, mazliet neskaidro «r». Kur gan tagad ir tēvs? Noteikti kaut kur frontē. Un kas noticis ar viņu māju? Hitlerieši taču stāstīja, ka Ļeņingradas vairs neesot, tā esot nolīdzināta ar zemi. Ļeņingrada, Ļeņingrada, brīnišķīgā, miglās tītā pilsēta . . .

— Tu vēl neguli, Nikolaj? Guli, guli, puis, tev jābūt stipram, — sacīja Nikolo, likdamies blakus jaunajam draugam un nolīdzinādams sev apkārt lapas. — Oh, kā mani nomocīja tā Moreta!

Viņš uzpūta kvēpeklim un gandrīz tai pašā brīdī sāka vienmērīgi un klusu elpot. No zēna plūda tik brīnišķīgs, nomierinošs un omulīgs siltums, ka arī Nikolajam acis pašas no sevis sāka lipt ciet, un miegs pilnīgi aizdzina visas domas un bažas.

PAROLE

Viņš pamodās, juzdams, ka kāds uz viņu cieši skatās. Pielēca kājās, pa ieradumam iegrūda roku šineļa kabatā — tur nekā nebija. Atskanēja labsirdīgi, vecīgi smiekli.

— Ei, Nikolo, tavs krievs gribēja man asinis nolaist!

Nikolaja priekšā stāvēja mazs vecītis, gluži balts; baltas zeķes līdz ceļiem, īsa jaka un melna, apaļa mi-cīte uz baltajiem matiem. Viņa deguns raudzījās mutē, toties acis bija jauneklīgas, dzīvas un gudras. Viņš visu laiku vēl smējās, lūkodamies uz miegaino Nikolaju.

— Tēvoci Pjerone, parunā ar viņu krieviski, — lūdza Nikolo, iespraucies būdas durvīs. — Paklausīsimies, ko viņš tev pastāstīs par sevi.

— Hm ... Krieviski? Nu ko, parunāsim, — mundri sacīja vecītis, pieiedams Nikolajam tuvāk.

— Vašonis, — viņš pēkšņi pateica, centīgi izrunādams grūto vārdu. — Lū-dzu. Vašonis. Odesa.

Nikolajs neviļus iesmējās.

— Saprotu, saprotu, tēvocīt, jūs bijāt pie mums Odesā, — viņš sacīja. — Tikai tas laikam būs bijis ļoti sen. Tagad vairs Odesā važoņus neatradīsi. Tikai taksometri.

Viņš paņēma oglīti no pavarda un uz viena no bluķiem ātri uzmeta, kā mācēja, vispirms zirgu ar līnij-drošku un kučieri, bet pēc tam automobili. Notupu-šies uz ceļiem, pavērtām mutēm, tēvocis Pjerone un Nikolo saspringti sekoja oglītes vilcieniem. Ieraudzījis zīmējumu, sirmgalvis priecīgi kā bērns sāka sist plaukstas un smieties:

— Si, si! Vašonis. E automobile. Odesa — bell' cittā — skaista pilsēta.

— Arī Odesā tagad ir fašisti, — Nikolajs drūmi pateica.

— Ai, Odesā — fašisti? Cik žēl! Che peccato! — tik skaista pilsēta, — sirmgalvis atkārtoja. Viņš pievērsās Nikolo: — Nu, lūk, es uzzināju visu, ko tu gribēji. Tavs puisis ir tīrasiņu krievs. Viņš tev nav melojis. Viņš visu saprata, ko es viņam sacīju krieviski.

— Tā tik bija saruna! — vīlies sacīja Nikolo. — Un es domāju, tēvoci Pjerone, ka tu tiešām proti viņu valodu.

— Bet kādā valodā tad es, pēc tavām domām, runāju? — Pjerone aizsvilās. — Runā pats ar viņu, ja proti labāk! Un ko tev no viņa vajag, pasaki taču, lūdzams! Ka viņš ir krievs, to tu tagad zini. Ka viņš neieredz fašistus, tāpat kā tu un es, kā visi mūsējie, tas tev arī ir skaidrs! Ka viņam nav viegli gājis pie tiem — to var redzēt pēc viņa izskata. Ka viņš ir izbēdzis un viņu tagad meklē un ka puisim vajag palīdzēt — tas arī saprotams. Bet ko tad tev vēl no viņa vajag?

Runādams sirmgalvis tā žestikulēja, ka tik tikko neiekāpa pavardā. Nikolajs tikai viņu laikus atturēja.

— Bet ko lai iesāk ar viņu? — Nikolo jautāja.

— Mamma negrib, ka viņš paliek šeit mājā. Baidās, ka atnāks melnkrekli vai vācieši.

— Ar māti es pats parunāšu, — padomājis sacīja Pjerone. — Viņa sapratīs, nemaz nevar nesaprast. Krievu vajag pabarot, bet pēc dažām dienām, kad fašisti viņu vairs nemeklēs, nogādāsim viņu pie mūsējiem, kalnos ... Es dzirdēju, it kā tur viņiem kādā vienībā arī esot bijuši krievi. Atnāks Anna, mēs pajautāsim viņai, vai tas taisnība. Viņai tas jāzina.

— Un kas viņu aizvedīs pie mūsējiem? — zēns dzīvi jautāja.

— Kas? Protams, tu.

— Mamma mani neparko nelaidīs.

— Uf. . . Tava mamma! ... — norūca sirmgalvis.

— Kad viņa beidzot sapratīs, ka dzīve tagad kļuvusi pavisam citāda . . .

Bet, acīm redzot, Flaminija, Nikolo un partizāņa Mi-keles māte, sāka jau šo to saprast, tādēļ ka tajā pašā dienā viņa caur jaunāko dēlu aizsūtīja krievam majas desu un vēl vienu siera rituli. Un bez tam viņa biļa atļāvusi Nikolo iedot krievam šo to no Mikeles drānām: kreklu, vecus čočus, bikses ar ādas ceļgalu uzšuvēm, cepuri, un, kad Ļeņingradas students Nikolajs Drjomins uzģērba visu to, viņš pilnīgi pārvērtās. Ne tikai ārēji, bet arī iekšēji viņš iekļāvās šajā skarbajā, nabadzīgajā zemnieku ģimenē, dalīdams tās raizes un rūpes.

Viņš aplūkoja māju un piebūvi, tad palūdza Nikolo cirvi, kapli, veseri. Saskaldīja malku, salāpīja jumtu, izraka aiz mājas grāvi un novirzīja tālāk strautu, kas kuru katru brīdi varēja pārpludināt piebūvi. Mazliet augstāk, dārzā, viņš uzraka zemi. Nikolo, kurš visu dienu bija aizņemts gan ar aitām, gan govi, gan mājas darbiem, gan ar mātes apkopšanu, bija sajūsmināts.

— Tu esi tāds pats kā mūsu Mikele, dari visu viņa darbu! — viņš atkārtoja un skrēja pastāstīt mātei, ko atkal paveicis krievu puisis.

Sirmgalvis Pjerone nogāja lejā uz ciematu «izostīt gaisu», uzzināt, vai bēgli nemeklē, un palūkoties, kā uzvedas vācieši un melnkrekli.

Viņam pateica, ka nacisti pārmeklējuši visas mājas ciematā, — gājuši ar suņiem pat kalnos, likuši arestēt konvojus, kuri sargājuši gūstekni, bet nu jau divas dienas, kopš viņiem tur notiekot kaut kāda rosīšanās, pošanās. Esot atbraukušas vairākas mašīnas ar strēlniekiem, transports ar konserviem, atvesti divi kalnu lielgabali.

— Acīm redzot, pašreiz tu viņiem neesi prātā, puis. Lūdz svēto jaunavu — savu aizstāvi, — vecītis atgriezies sacīja. — Acīm redzot, šie nolēmuši, ka kalnos tu pats nomirsi badā un nav vērts tevis dēļ zaudēt laiku. Bet uz kurieni viņi taisās doties — šie asinssūcēji — lūk, ko vajag noskaidrot!

Nākamajās dienās viss šķita mierīgi. Tikai reizi vai divas no lejas, no ielejas, atskanēja šāvieni, un reiz turpat netālu sāka riet suņi. Nikolajs tūlīt ielīda nišā, Nikolo uzbēra viņam virsū lapas, un līdz pat vakaram bēglis nosēdēja šai slēptuvē.

Ar medicīniskās latīņu valodas palīdzību, kuru Nikolajs vēl nebija aizmirsis, viņš jau sāka kaut ko saprast itāliski. Mazais draugs arvien vairāk iesaistīja viņu savas ģimenes dzīvē. Nikolajs jau zināja, ka Pjerone ir kaimiņš un sens visu Pleti (tas bija Nikolo uzvārds) draugs, ka Pjerones meita Anna ir Mikeles meitene un, kad beigsies karš, viņi ar Miķeli grib apprecēties, ka Mikele un daudzi ciemata puiši aizgājuši kalnos un kļuvuši par partizāņiem. Nikolo arī pats tiecās karot, bet vecākais brālis uz stingrāko esot noteicis nepamest māti un uz ilgāku laiku neiet prom. Kopš tā laika, kad tēvu aizveduši melnkrekli un viņš pazudis bez vēsts, māte visu laiku slimo. Te kājas, te atkal rokas pamirstot. Kā tad viņu var pamest. ..

— Kad atnāk Anna, tad es varu uz visu dienu aiziet, tāpēc ka viņa gan pusdienas pagatavo, gan arī padod mammai visu, kas vajadzīgs. Bet Anna gandrīz visu laiku ir pie mūsu zēniem, vienībā. Viņa tur ir gan sakarniece, gan izlūks, gan virēja, — Nikolo paskaidroja krievu draugam. — Meitenēm vieglāk visur aizskriet, viņas pat caur adatas aci izlīdīs, ja vajadzīgs, — zēns skaudīgi piebilda.

Beidzot kādu rītu ieradās Anna. Nikolajs to noprata pēc tā, ka viņa mazais draugs piebūvē ieradās apmulsis un nosarcis, murminādams kaut ko zem deguna.

— Bet kā tad es to varēju zināt, ka mammai vakara vajadzīgs sildītājs? Kāpēc viņa man pati nekā neteica? Man taču nebūtu bijis grūti uzsildīt ūdeni. Bet tagad lamā mani pēc visām notīm: tagad es esmu nelabojams sliņķis, tāds un šitāds, pat pakustēties neprotu, kā pienākas .. . Mēle man kā čūskai . . . Ai, šīs meitenes, labāk ar viņām neielaisties!

Nikolajs iztēlojās sev Annu — noteikti liela auguma, skaļu balsi, ar komandiera manierēm. Bet atnāca tieviņa, iedegusi meitene, ļoti nerunīga, klusa un veikla kā pelīte.

Viņa tūlīt sāka ātri un klusu tekāt no būdas uz piebūvi un atpakaļ, un drīz vien visur smaržoja, pēc dūmiem un ēdiena, tīriem palagiem un pēc kaut kādām smaržīgām zālēm, ar kurām viņa izslaucīja grīdas. Pje-rone un Nikolo ilgi sačukstējās ar Annu, tad abi atnāca pie Nikolaja.

— Tev no šejienes jāiet prom, ruso, — sirmgalvis sacīja, ar kalsno roku pieskardamies Nikolajam. — Anna stāsta, ka nacisti atdzinuši šurp kalnu strēlniekus, visu apkārtni aplencot un gribot noķert visus partizāņus. Mūsu puiši esot nolēmuši atstāt savu apmetni un doties tālāk, aiz pārejas. Tagad jāpagūst tevi aizsūtīt pie viņiem, kamēr viņi vēl nav aizgājuši.

— Anna esot dzirdējusi, it kā vienā no vienībām esot tavējie, krievi, — Nikolo piebilda. — Būtu labi tev ar viņiem satikties.

Nikolajam sirds gandrīz pamira. Viņa miers bija pēkšņi zudis: krievi, savējie šeit! Viņš varēs tos sastapt, kopā ar viņiem atkal cīnīties!

— Kad iesim? — Nikolajs jautāja.

Pjerone kaut ko pateica. Nikolajs uztraukumā to nesaprata.

— Anna saka, jāejot jau šonakt, — Nikolo paskaidroja, — citādi mūsējie var vēl aiziet. Viņa gribētu pati tevi aizvest, bet viņai ir uzdevums doties pie biedriem Sankapelē. Ar vārdu sakot, es pats būšu tavs ceļvedis. — Nikolo lepni sacīja un tad gluži bērnišķīgi piemetināja: — Bet mammai mēs nekā neteiksim, citādi viņa mani nelaidīs.

Tai pašā aukstajā un, kā par spīti, gaišajā mēnesnīcas naktī viņi devās ceļā. Kā negribējās atstāt silto, ar dzelteno kvēpekļa uguntiņu apgaismoto būdu! Bet Nikolajs gāja pa akmeņaino taku, cenzdamies domāt tikai vienu: drīz drīz viņš ieraudzīs savējos, drīz dzirdēs krievu valodu! ...

Zaļganā, saltā mēness gaisma klājās pāri tālajām un tuvajām virsotnēm, un vienīgi ieplakās un aizās gulēja melnas ēnas. Abi — bēglis un viņa mazais pavadonis — soļoja klusēdami — to prasīja piesardzība, un arī pati nakts pavēlēja ievērot klusumu. Kaut kur naktī mutuļoja un burzguļoja kalnu strauts, klaudzēja akmentiņi, ripodami no kāju apakšas, un Nikolajam pie jostas paklusām iečīkstējās blašķe ar vīnu, kuru māte viņam bija iedevusi ceļam.

Jā, jā, Flaminija tomēr bija uzzinājusi, ka jaunākais dēls iet pavadīt krievu uz vienību, un ne tikai neaizliedza viņam iet, bet pati iedeva viņiem līdzi ēdienu un vīnu.

Flaminija svētīja krievu, kad viņš atnāca no tās atvadīties.

— Es esmu jau veca sieviete, un varbūt jaunava Marija ņems vērā manu svētību, — viņa lietišķi sacīja. — Nu, ruso, lai tavs tēvs un māte ierauga tevi sveiku un veselu.

Saltajās, zaļganajās debesīs, šķiet, griezās mēness. Jau veikta viena pāreja, ledains vējš apņem ceļiniekus. Neredzama taciņa, kuru atrast spēj vienīgi Nikolo, ved lejup, aizā, no kurienes atkal sāksies kāpums. Jāpārvar divas pārejas, jāpāriet divas upes, lai nokļūtu līdz vienības apmetnei, sacīja Nikolo, un Nikolajam šis gājiens naktī pa kalniem liekas kaut kāds teiksmains pārbaudījums: jāveic tādi un tādi šķēršļi, jācīnās ar ļaunajiem gariem un tikai tad sasniegsi to, pēc kā tiecies ar visu sirdi. Klusu slīd zem kājām akmens nobirumi, kā sudraba monētas krīt un skan šīfera klinšu gabaliņi, vientuļš, vēja sašķiebts koks piekļāvies klintij, un liekas, ka tur, koka mezglainajos zaros, kāds slēpjas.

Ceļinieki nejūt vairs aukstumu, viņiem ir karsti. Nikolajs jau noņēmis cepuri no galvas, bet Nikolo — mātes šalli. Taka met cilpas un līkumus. Atkal kalnu pārejas kore, atkal pēc sniega smaržojošs vējš, un atkal jālaižas lejup kaut kur tumsā, pretī nezināmajam.

— Drīz? — jautā Nikolajs.

— Tagad jau drīz, — Nikolo atbild tikko dzirdami. — Lūk, tur lejā ir upe, bet aiz tās — otrā krastā me-žiņš. Tur mežā ir mūsējie.

Nikolajs pieliek soli. Ja būtu iespējams, ja varētu redzēt taku, viņš gluži vienkārši laistos lejup, kā kādreiz bērnībā slidinājies, «pats uz savām kamaniņām» pa sniega kalniņu. Bet te abās pusēs — klinšaini, melni iegruvumi. Mazliet paklupsi — un kaulus vairs nesalasīsi.

Bum! Bu-umm! — nogruva un nodārdēja priekšā.

— Nogruvums? — Nikolajs jautāja. Viņš jautāja to pats sev, gandrīz bez skaņas, bet pats jau zināja: nē, tas nav nogruvums. Lūk, kur viņi — kalnu ļaunie gari!

— Viņi ir jau šeit! Aizsteigušies priekšā! Ko mēs tagad darīsim? — Nikolo satraukts sacīja.

Un gandrīz vienā mirklī nakts pārvērtās dienā. Kā lampadas, sacenzdamās ar mēnesi, tam blakus karājās bāli zilas, gaistošas, līganas raķetes. Kā milzīgas sudraba ērģeļu stabules sāka laistīties un dzirkstīt prožektori. B u m-m! Bum-m!

Dunoņa pārlidoja kalnus, atsitās pret klintīm, atlēca atpakaļ un atkal atgriezās, atbalsodamās vēl desmitkārt skaļāka.

Nikolajs un Nikolo sastinga, no galvas līdz kājām aplieti ar šo ļauno, stindzinošo gaismu. Viņi stāvēja it kā kaili, visiem redzami, un neiedrošinājās kustēties.

Zem kājām gulēja ieleja, visa ugunīgu sprādzienu gredzenos. Bumbas, šāviņi, akmens šķembas — viss dārdēja, spīguļoja, sadrebināja debesis un zemi.

— Bet mūsējie tepat tuvumā! — Nikolo nolieca pie sevis Nikolaja galvu un žēlabaini sēca viņam ausī. — Lūk, tur aiz upītes, redzi mežiņu? Tur viņiem jābūt, ja nav aizgājuši. — Viņš trīcēja un tikko kustināja lūpas.

— Ejam. Jāizlaužas cauri. Palikt šeit stāvam — tās ir drošas beigas. — Nikolajs, nedomādams vairs ne par ceļu, ne par to, ka kuru katru brīdi var nogāzties, salauzt kaulus, metās lejup, vilkdams sev līdzi zēnu, lejup, tur, kur sidrabainās dzirkstīs tecēja kalnu upīte. Gaisa spiediens plēsa pušu bungādiņas, zeme zem bēgļu kājām slējās stāvus vai pēkšņi meta sejā kodīgus sprādzienu putekļus un nekā neļāva saskatīt. Nikolo un Nikolajs klupa, iebruka plaisās, rausās atkal laukā, atkal piecēlās un atkal skrēja.

Laikam nacisti zilganajā gaismā bija pamanījuši divus bēgošos stāvus skrienam pa ieleju. Sprādzieni kļuva biežāki, blakus bēgļiem lēkāja no kalniem norauti akmeņi, nokaitētās metāla šķembas šņāca kā čūskas. Pēkšņi pār bēgļiem nolaidās bieza, tumša ēna. Ar rāvienu Nikolajs nogāza zēnu zemē:

— Gulies!

Likās, ka lidmašīna lien uz vēdera pa ieleju — tik zemu, tik lēni, tik pretīgi tā lidoja. Tā lidoja, ar ložmetēju apšaudīdama kalnus, akmeņus, upīti, zāli, bet, galvenais, pats galvenais, tos divus, kuri tikko bija skrējuši, bet tagad paslēpušies tepat kaut kur aiz akmeņiem. Un milzīgais, indīgais dzīvnieks izošņāja, izlūkoja katru spraugu zem spārniem. Arī lidotājs, kas vadīja to, nezināmais ienaidnieks cepurē un aizsargbrillēs, laikam liecās laukā un mēģināja saskatīt abus bēgļus un sacaurumoja ar savām lodēm skaisto ieleju, kura ne pie kā nebija vainīga:

. Un tad melnā ēna aizslīdēja tālāk. Ložmetējs izšāva pēdējo reizi.

— Celies augšā! Iesim ātrāk! — Nikolajs komandēja.

Zēns neatsaucās. Viņš turpināja klusu gulēt aiz akmens. Nikolajs satvēra viņu aiz rokas:

— Nikolo! Nikolo! Vai tu dzirdi mani! Kas noticis ar tevi, Nikolo?

Mazā roka nevarīga gulēja Nikolaja plaukstā.

— Velns lai parauj!

Nikolajs steidzīgi aptaustīja zēna galvu, krūtis, plecus, kājas. Kad viņš piedūrās kājām, Nikolo tikko dzirdami ievaidējās.

— Io a momenti... Es tūlīt.. . O-o ... kāja, mana kāja.

Nikolajs saplēsa strēmelēs savu kreklu, stipri nosēja, bet redzēja, ka drāna jau piesūkusies asinīm. Būdams mediķis, viņš zināja, ka jāsteidzas.

— Vai vari apķerties man ap kaklu? — viņš steidzīgi jautāja, aizmirsis, ka Nikolo viņu nesaprot. — Stingrāk ķeries.

Viņš uzvēla zēnu sev uz muguras, gribēja piecelties, bet saprata, ka tas nav iespējams — viņu tūlīt pamanīs. Jālien.

Un viņš līda. Līda pa akmeņiem, pa bedrem, pa šķembām, pa drausmīgo kara zemi. Līda zem nepārtrauktām krustugunīm, tāpēc ka tagad šāva ne tikai ienaidnieki, bet arī savējie — partizāņi. Viņa ceļi un plaukstas uzreiz kļuva lipīgas no asinīm — viņš tas nobrāza pret akmeņiem, bet pat nemanīja sāpes, tāpat kā nejuta ne Nikolo smagumu, ne arī pats savu ķermeni. Viņš līda, galvu paslēpis, kā bruņurupucis, un tikai reizēm palūkojās uz priekšu, turp, kur dzirkstīja un mutuļoja upe. Zēns aiz viņa muguras vaidēja, un visu laiku kaut ko čukstēja dedzīgi un neatlaidīgi. Liekas, viņš centās pierunāt savu krievu draugu atstat viņu, pamest un bēgt bez nastas. Nikolajs tikpat viņu nesaprata.

Ūdens ar ledusaukstu mēli laiza svilstošās plaukstas un ceļus, un tikai tad Nikolajs saprot, ka ir jau iekāpis upē. Bet no pretējās krasta piegāzes ber no ložmetēja un arī no muguras svilpo lodes, un uz ūdens kā lietus laikā lēkā burbuļi. No ledainā upes pieskāriena Nikolo atjēdzas un kaut ko kliedz.

— Pagaidi, pagaidi, apstājies! — Nikolajs nesakarīgi murmina, klupdams un slīdēdams uz akmeņiem.

Viņa rokas, viņa ceļi ir jau no aukstuma sastinguši, bet viņš neuzdrošinās piecelties stāvus, neuzdrīkstas paātrināt pāreju: uz muguras viņam ir zēns, un tas jāaiznes līdz galam. Jāaiznes dzīvs.

Mutuļo ledainā straume, no kāju apakšas veļas akmeņi, slideni kā zivis, ūdenī turpat blakus nopakšķ lodes. Vēl solis. Vēl.

— Nešaujiet, — lūdzoši sauc Nikolo. — O madonna, nešaujiet! Savējie, mēs esam savējie! Suoi!

Nikolajs uzguļas pēdējam akmenim, gandrīz velšus noveļas krastā. Pavisam tuvu tumšo koku rindas. Liekas, ka tie būtu akmens ozoli. Tur, ēnā, varēs paglābties, kaut uz īsu brīdi paslēpties no šāviņiem, izslieties taisni, apskatīt Nikolo ievainojumu . ..

Lūk, te ir ēna un meža dzestrums, un brīnišķā, nesalīdzināmā drošības sajūta. Nikolajs uzmanīgi nolaiž zēnu zemē. Pēkšņi viņam acīs iespīd laternas gaisma.

— Stāt! Kas jūs tādi esat? — jautā vīrieša balss.

Nikolo ķepurojas zemē, mēģina piecelties.

— Tie ir mūsējie, mūsējie! — viņš priecīgi saka.

— Es tūlīt viņus pazinu! Ar viņiem kopā ir mans brālis, Mikele Pleti.

No tumsas iznāk bārdains cilvēks. Laternas gaisma apspīd viņa sarkano kaklautu.

— Tu saki, Mikele tev ir brālis? — viņš pārjautā.

— Nu, ja tu esi no mūsējiem, tad tev jazina parole.

— Nu kā gan citādi, protams, ka zinu! — lepni atbild Nikolo. — Parole «Džuzepe Garibaldi».

SATURS

Ievads ..........

PĒTERBURGA

Ģenerāļa Jesipova namā ....

Eksplozija.........

Prom no mājas! .......

Draugi studenti.......

Aizjūras viesis.......

Likteņa pavērsiens......

ROMA

Romas ganuzēns .......

Garibaldietis Valbacis.....

Tēvoča Pjetro tratorijā .... Valbacis vervē brīvprātīgos . .

Palaco Mareskoti......

«Eņģelis-Cīnītājs»......

Sastapšanās uz ielas.....

Mīlestība.........

Romas noslēpumi......

Jūrnieka dēls Pepino.....

Atkal dzimtajā zemē.....

Aiz citronkoka.......

Sanmikeles cietuma gūsteknis . .

Mākslinieks kamerā.....

Līgavas tikšanās ar līgavaini . .

Bēgšana..........

DŽENOVA

Profesora meita .....

Galubardo...... .

Ostā.........

Došanās jūrā......

Uz Sicīlijas krastiem . . .

Signāls miglā......

SICĪLIJA

Uz salas........

Dato gūstekne.....

Karagājiens......

Kauja........

Franciskāņa ala.....

Karavadoņa nakts .... Apburtais krekls ....

Zem apmetņa......

Draugi izšķiras.....

Nocietinājumos.....

Kas ir garibaldieši ....

Trīs krāsotāji......

Liktenis bija lēmis citādi . .

Kardināla krustdēls .... «Tūkstotis» uzvar .... Ienaidnieka asmens ....

Parādības .......

Vēstule «Eņģelim-CInītājam» Gandrīz simt gadu vēlāk ... Parole.........

Н. Кальма(настоящее имя Анна Иосифовна Кальманок

ЗАКОЛДОВАННАЯ РУБАШКА Москва Детгиз 1963 Издательство «Лиесма»

На латышском языке

N. Kaļma

APBURTAIS KREKLS

Redaktore I. Kalnciema Māksi, redaktors H. Purviņš Tehn. redaktore V. Dārziņa Korektore R. Frankenšteine

Nodota salikšanai 1966. g. 9. martā. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 25. maijā. Papīra formāts 84X108/32. 1Q,33 fiz. iespiedi.; 16,92 tizsk. iespiedi.; 17,08 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 69 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20179-J1917. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, 1,.eņina ielā 137/139. Pasūt, Nr. 150.

K2

1

Šeit un tālāk atdzejojis O. Sarma.

2

Myxa — muša

3

1801. gadā angļu admirālis Nelsons bombardēja Kopenhāgenu un divu dienu laikā stipri izpostīja pilsētu.

Content

Kalmanoka N.Kaļma Anna Apburtais krekls

IEVADS

PĒTERBURGA

ĢENERĀĻA JESIPOVA NAMA

EKSPLOZIJA

PROM NO MĀJAS!

ROMA

ROMAS GANUZĒNS

DŽENOVA

PROFESORA MEITA

SICĪLIJA

UZ SALAS

IENAIDNIEKA ASMENS

VĒSTULE «EŅĢELIM-CĪNĪTAJAM»

GANDRĪZ SIMT GADU VĒLĀK ...

PAROLE

SATURS

1