Borisovs Leonīds

Ar Katrionas karogu

AR KATRIONAS KAROGU

LEONIDS BORISOVS

iznāk šādi darbi

72—267

PIRMĀ DAĻA LŪ

.

PIRMĀ NODAĻA. LASlTAJS GŪST īsas ziņas par bākām «SKERIVORA» UN «BELLROKA» UN AR LABA DRAUGA TIESĪBĀM IEIET TOMASA STIVENSONA ĢIMENĒ

1786. gadā Lielbritānijas Ziemeļu bāku pārvalde lūdz; parlamentam atļauju uzcelt bāku uz Bellrokas klints, ka: atrodas divpadsmit jūdžu attālumā no Tējas upes Skoti jas austrumu piekrastē. Parlamentam iesniegtajā ziņojumi bija teikts, ka «... ne vienu reizi vien ir mēģināts š( klinti iežogot, bet allaž nesekmīgi: lielos plostus un pel došās bojas ar zvanu sadragā jau pirmā spēcīgā vētra Kuģu kapteiņi Bellrokas klinti dēvē par «sātana dūri» vētras šeit ir tikpat parasta parādība kā varas iestāži vienaldzība pret kuģu kapteiņu un komandu neapskau žamo likteni. Bāka uz Bellrokas klints jāuzbūvē cik iespē jams drīz. Būves aprēķini, tāme un kapteiņu žēlabaini« lūgumi tiek pievienoti: sk. zilajos aktu vākos ar baltajien stūriem ...»

Atļauja bākas celtniecībai tika saņemta 1806. gadā — divdesmit gadu pēc parlamentam iesniegtā ziņojuma.

Bākas celtniecības darbus uzticēja inženierim Robertam Stīvensonam.

Viņa divpadsmit gadus vecais mazdēls Roberts Lūiss Stīvensons — slimīgais, vājais Lū — ļoti labi zināja šīs bākas tapšanas vēsturi. To viņam tika stāstījuši viņa tēvs, Tomass Stīvensons, un tēvabrālis Allens — sera Roberta dēli. Lū bija lepns, ka gandrīz visas bākas Skotijas piekrastē cēluši viņa ģimenes locekļi. Uzcelt bāku uz Bell-rokas klints bija ārkārtīgi grūts un sarežģīts uzdevums. Vectēvam Robertam vajadzēja izprātot: kā lai uz «sātana dūres», ko paisuma laikā piecu metru augstumā applūdina ūdens, uzceļ izturīgu, trīsdesmit metrus augstu torni, kas pastāvētu gadiem. Lai cik vien iespējams vājinātu viļņu ārdošo spēku, Roberts Stīvensons torņa apakšējo daļu būvēja maksimālā slīpumā. No konstruktīvā viedokļa tas nebija labi, pat neizdevīgi, bīstami: viļņi pret torņa pamatu triecas ar negantu spēku. Ko darīt? Atrisinājumu deva akmeņi. Roberts Stīvensons izvēlējās pašus lielākos un garākos — tādus, kas spēj noturēt augšējo kārtu svara spiedienu

Spēcīga jūras viļņošanās daudz reižu izskaloja un aizrāva projām akmeņus, kas jau bija salikti vietās. Viegli pateikt — «spēcīga viļņošanās», bet katrs akmens taču svēra desmit — divpadsmit tonnu! Un tad vēl iedomājieties vieglo kuģeli, ko vētra dzen uz klinti! Mēģiniet iejusties sera Roberta stāvoklī, viņam taču šie akmeņi bija jānogādā no krasta uz klinti! Ducis velnu un raganu piedevām, augsti godājamais ser! Katru akmeni vajadzēja apskaldīt, pielāgot citu citam un tad vēl palauzīt galvu, kā šīs mantiņas iekraut vieglajā kuģītī, kas lēkā pa viļņiem, un aizvest uz klinti.

Nav brīnums, ka bāku cēla trīs gadus. Bākas augstums bija trīsdesmit metru. Diametrs pie pamata — divpadsmit-arpus metru, virsotnē — trīsarpus metri.

Tēvocis Allens desmit gadus cēla bāku uz Skerivoras klints atklātā jūrā Hebridu arhipelāga dienvidu daļā, divpadsmit jūdžu uz dienvidaustrumiem no Tairi salas. Bākas būvi uzsāka 1834. gadā, sešpadsmit gadu pirms Lū pie-

1 Pirmajā nodaļā izmantoti dati no hidrogrāfa P. Bašmakova grāmatas «Bāku celtnieciba un tās vēsturiskā attīstība». Ļeņingrada, 1925 (krievu vai.). Autora piezīme.

dzimšanas. Četrdesmit divus metrus augsto torni cēla vai-i.ik nekā trīs gadus. Reiz Lū ieprasījās:

— Kāpēc tik ilgi?

Tēvocis atbildēja:

Tūlīt tu sapratīsi, kāpēc tik ātri, nevis ilgi. Divpadsmit metru augstumā virs klints — bet tā, iegaumē, vienmēr atrodas zem ūdens — īpatnējā miteklī — kazarmā mēs pārlaidām ne vienu vien grūtu dienu un ne vienu vien nakti nomocījāmies, gaidot laika pārmaiņu: vētra mums nejāva nolaisties lejā uz klints, lai turpinātu darbu, bijām pavisam trīsdesmit vīru. Visapkārt — piķa melna lumsa, putojošas bangas šļācās augšā līdz pustornim. Mēs sēdējām it kā piltuves centrā, virs mūsu galvām gaudoja vējš un dārdēja milzu viļņi. Aizmigt nevarējām. Viļņi vēlās pāri mūsu kazarmas jumtam, ūdens sūcās iekšā pa durvīm un logiem. Ar šausmām atcerējāmies, kā mūsu pirmo kazarmu aprija viļņi; reizēm šķita, ka arī mūs sagaida tāds pats liktenis. Reiz mūs uzmodināja briesmīgi dārdi, kaucieni un vēja auri. Pietrūkāmies kājās, bet ko mēs varējām darīt? Kāds desmits strādnieku neizturēja šo spīdzināšanu, — baidīdamies, ka bangas sadragās kazarmu, viņi to pameta un pa pagaidu laipām devās meklēt drošāku, kaut arī neērtāku patvērumu aiz pusbūvētā bākas torņa sienas. Tur viņi nosēdēja nakts atlikušo cēlienu tumsā un aukstumā, grūtsirdīgu domu tirdīti.. .

Tajās dienās, kad notika «Skerivoras» bākas būvdarbi, kādā negaisa naktī klintij tuvojās liels burukuģis. Ka tas tiešām bija burinieks, nevis tvaikonis, varēja spriest pēc tā izskata — klājs bija «noslaucīts tīrs».

Sacīt, ka burinieks tuvojās, — tēvocis Allens turpināja, — nebūtu īsti pareizi, Lū. Tā teikdams, es tikai gribu uzsvērt, ka atstatums starp klinti un nelaimīgo kuģi bija gauži mazs. Es un mani biedri stāvējām līdz jostas vietai ūdenī; mēs drebējām aiz aukstuma un aiz bailēm par tiem, kuri šajos mirkļos droši vien jau atvadījās no dzīves, bet dzīve ir tik jauka tieši tad, kad tā iet uz galu ... Un piepeši pats lielākais, pats varenākais vilnis augstu pacēla kuģeli, dažus mirkļus paturēja uz savas muguras un tad ar sparu uzsvieda uz mūsu klints.

Lū domā par cilvēkiem, kuģis viņu neinteresē. Tēvocis Allens labu brīdi cieš klusu. Viņš gaida vaicājumu: «Un kuģis sašķīda gabalos?»

— Un visi cilvēki gāja bojā? — Lū vaicāja.

— Tie, kas bija palikuši kazarmā, — atbildēja tēvocis Allens. — Kazarmu sadragāja burinieks ar pakaļgalu, pāršķeldamies uz pusēm. Astoņus mūsu strādniekus banga pacēla no otras puses. Mani pieskaloja torņa pakājē. Vētra trakoja divdesmit sešas stundas.

— Un kur palika cilvēki no sadauzītā kuģa, tēvoci?

— Viņi ir dzīvi un strādā Edinburgas kuģu būvētavās.

— Vai var ar viņiem iepazīties?

— Kāpēc tev tas vajadzīgs?

—- Viņi man pastāstīs, kā bija, kad viņi gandrīz aizgāja bojā.

— Bet es taču tev jau pastāstīju, Lū!

— Tu, tēvoc, stāstīji sev, nevis man. Tu kavējies atmiņās, bet man vajag, lai būtu tikai man — saproti?

Tēvocis Allens ir pieaudzis cilvēks, viņš nesaprot.

Nesaprot arī tēvs, Tomass Stīvensons. Arī viņš būvē bākas, un ap to laiku, kad Lū kļuva divpadsmit gadus vecs, sers Tomass bija uzcēlis trīsdesmit divas bākas. Kopā ar savu brāli Allenu. Tēvocis uzceļ torni, bet tēvs iebūvē pašu galveno, bez kā tornis nav nekāda bāka, — lukturi.

Lū ir Stīvensonu laulātā pāra vienīgais bērns. Kad zēns kļuva divpadsmit gadus vecs, tēvs ataicināja ārstu, lai tas izmeklē dēlu un pasaka, kas viņam kaiš. Zēns klepo, naktīs svīst, sūdzas par sāpēm krūtīs. Ārsts izklaušināja, izklauvēja, grozīja Lū no vieniem sāniem uz otriem, rauca pieri un nopūtās. Stīvensoni jau nojauta, ko tieši ārsts sacīs, un nebija maldījušies: Lū bija plaušu tuberkuloze.

— Viņš mirs? — misis Stīvensone prasīja.

— Tāpat kā mēs visi, — ārsts atbildēja.

— Kas būtu jādara, lai viņš atspirgtu? — jautāja sers Tomass.

— Vienīgais bērns ģimenē vienmēr ir vārgulīgs, izlutināts un parasti talantīgs, — ārsts atbildēja un savu spriedumu tūlīt pamatoja ar piemēriem no ievērojamu cilvēku biogrāfijām. — Tātad, — viņš turpināja, — jūsu dēla liktenis jau ir zināms.

— Muļķības, — sers Tomass pasmējās.

— Iespējams, — ārsts labprāt piekrita. — Ar diagnozi tam visam nav nekāda sakara. Runājot no medicīnas viedokļa, es stingri ieteicu manu mazo pacientu audzināt spartiskā garā. Jūs pats un jūsu brālis būvējat bākas. Jūsu vārdus zina katrs skolnieks Edinburgā un Londonā. Katrā ziņā ieteicu ...

— Varu iedomāties, — sers Tomass ar atvieglojuma nopūtu viņu pārtrauca. — Nu, tas ir viegli izdarāms. Paņemšu savu Lū līdzi uz bāku.

— Nevis uz bāku, bet uz bākām, — ārsts precizēja. — Neliels ceļojums no Glazgovas uz ziemeļiem, pēc tam gar austrumu piekrasti. Uz nedēļām divām trim.

-— Bet vai tas nekaitēs Lū veselībai? — misis Stīven-sone gribēja zināt.

Ārsts bija jauns, drosmīgs, apdāvināts. Viņš sacīja, ka plaušu tuberkuloze ir izārstējama (nodomādams sevī — «ne vienmēr», ko gan neteica) ar organisma norūdīšanu, spartisku dzīves veidu. Runājot par Lū, jāsaka . . . Zēnam jau divpadsmit gadu. Viens bīstams dzīves posms jau ir pāri, tuvojas otrs; vajadzīgs, lai organisms — pareizāk sakot, tuberkulozes skartās plaušas — līdz slimā sešpadsmit gadiem būtu . . . hm ... kā to lai pasaka ... — Vajadzētu aizdegt bākā lukturi! — ārsts priecīgi pabeidza savu domu, atradis tai īsti atbilstošu izteicienu. — Līdz sešpadsmit gadiem kuģošana pa seklumu starp mazāk bīstamiem rifiem, bet pēc tam ...

— Bellrokas klints, — iesprauda starpā sers Tomass.

— Un uz tās bāka, — ārsts turpināja. — Tā celta tāpēc, lai brīdinātu: šeit draud briesmas! Bākā ir viss, lai vajadzīgā brīdī sniegtu palīdzību.

— Tas vairs nav labi. — Sers Tomass pašūpoja galvu. — Tas jau ir ārkārtējs gadījums.

— Parādiet Lū divas trīs bākas, iepazīstiniet viņu ar bākas dienestu, audziniet viņu par drosmīgu, vīrišķīgu cilvēku. Pastāstiet, kā bāka tiek būvēta, ieinteresējiet par savu profesiju. Var gadīties, ka arī viņš iet jūsu pēdās. Novērst viņa domas no slimības — jau tas vien būs ļoti svarīgi un apsveicami.

Nedēļas divas pēc sarunas ar ārstu seram Tomasam piešķīra ilgstošu komandējumu — bija paredzama bākas lukturu rekonstrukcija.

— Ko lai dara, vai lai ņemu līdzi Lū? — sers Tomass vaicāja sievai. Ārsta padomi viņam šķita riskanti. Divpadsmit gadus vecais dēls klepoja, viņa garastāvoklis ik pēc stundas mainījās, un ne tēvs, ne māte nevarēja viņam izdabāt vai izdarīt ko pa prātam. Lū runāja pretī, dauzīja kājas pret grīdu, bet vēlāk lūdza piedošanu, tikai nevis vecākiem, bet savai auklei Kammijai, kas Stīvensonu ģimenē dzīvoja jau trīsdesmit gadu.

Misis Stīvensone nolēma prasīt viņai padomu — kā viņa teiks, tā lai notiek. Vecā Kammija, uzklausījusi savu kundzi, vairākas reizes grūti nopūtās, atslīga atzveltnī un sāka raudāt.

— Lū paliks mājās, — sers Tomass teica.

— Bīstieties pastarās tiesas dienu, — šņukstēdama teica Kammija. — Lū uzkāps visaugstākajā bākā un no turienes iespļaus sātanam purnā! Bet es, ser, gan jau es kaut kā pārcietīšu šķiršanos no mana puisīša .. .

— Tad sakravājiet visu, kas Lū būs nepieciešams, — sers Tomass izrīkoja. — Mēs atgriezīsimies pēc kādām trim nedēļām.

Kammija tūdaļ ķērās pie darba. Neteikusi ne vārda savam mīlulim par gaidāmo ceļojumu, viņa sameklēja bēniņos vecu, Londonā darinātu ceļasomu, kas bija kalpojusi jau seram Robertam, un piebāza to pilnu ar veļu un matroža uzvalciņiem, ko Lū tik labprāt valkāja, ar

kabatas lakatiņiem un pašā virsū uzlika kaleidoskopu, rotaļu pistoli, kas šāva ar tūbas prapjiem, kompasu un tāl-

skati. «Viņam var ievajadzēties ari pulverlšu pret klepu,» i nimija attapās, bet pulveru pie rokas nebija, un viņa to I tu‘rakstīja uz papīra gabaliņa, lai neaizmirstas. Tad vēl pierakstīja ari sinepju plāksterus, ķemmi, šķēres. Kāmim ja ilgi domāja, vai Lū vajadzētu ņemt līdzi bībeli un tēva un mātes fotogrāfijas. Soma bija tā piestūķēta ar mantām, ka biezajai bībelei ar bildēm nepalika brīvas virtas. Divas dagerotipa fotogrāfijas varēja ielikt jebkurā vietā. «Bībeli Lū paņems mugursomā,» Kammija izlēma, «fotogrāfijas līdzi ņemt nav vērts: tēvs visu laiku būs kopā ar Lū, bet māte . .. viņa ir sveika un vesela, ko tur lik daudz skatīties uz viņas bildi. . .»

Ceļasomu aizslēdza. Mugursomu ar bībeli, galetēm un ledenēm Kammija aizsprādzēja ar siksnām. Pulkstenis no-skandēja divpadsmit reižu. Edinburga gulēja, vēja auru un kaucienu ieaijāta. Ziemeļjūrā trakoja vētra. Lukturi visās četrdesmit sešās bākās — no Noričas līdz Vīkai — bija aizdegti. Lū izlikās aizmidzis. Blakus istabā sarunājās tēvs ar māti. Naktī vecāki vienmēr runā par saviem bērniem. Lū gulēja izstiepies uz muguras, cenšoties nepalaist garām ne vārda.

— Trīs pāri veļas maiņai, impregnēts apmetnis, ādas cepure ... — tēvs teica.

— Augstie šņorzābaki, — māte papildināja.

— Binoklis, pirkstaiņi, bieza klade, zīmuļi, — tēvs pārskaitīja. — Es ierosināju, lai Lū raksta dienasgrāmatu. Esmu apņēmies nopietni pievērsties dēlam. Reizi par visām reizēm jāizbeidz visa tā aizraušanās ar klaidoņiem, kontrabandistiem, dezertieriem, paukotājiem un pirātiem!

Lū tikko novaldījās, neuzsaucis tēvam: «Pirātu nav! Tie sen nozuduši. Ir slepkavas — nu, tie paši paukotāji! Un vēl ir opija smēķētāji, kā Sanfrancisko pilsētā.»

— Lū draudzējas ar emigrantu salašņām no Sanfrancisko, — tēvs turpināja. (Lū pacēla galvu.) -— Bākām un skarbajam bāku dienestam ir sava romantika. Lū no šī brauciena atgriezīsies mājās visādā ziņā atveseļojies, mana mīļā! Būtu labi, ja izgadītos piedzīvot vētru. Es sāku saprast, cik liela gudrība slēpjas ārsta padomos.

Pēc tam paaicināja Kammiju, un pēc brītiņa sākās ceļasomas pārlūkošana. Lū atklāti smējās savā gultā. Pēdīgi viņš nolēma neslēpties — tikpat šodien nevar aizmigt.

Mīļā, labā Kammija! Viņa ir liela pasaku teicēja un labprāt pastāsta savas atmiņas par Skotijas pagātni; pateicoties viņai un tikai viņai, Lū zina Bērnsa dzejas un gandrīz visus Valtera Skota romānus, -— Kammija labi atceras šo dižo vīru; viņa apkalpoja pie galda, kad Valters Skots kopā ar Robertu Stīvensonu — Lū vectēvu — pusdienoja savā pilī. Valters Skots bija vectēva draugs, tam viņš veltījis vienu no savām grāmatām. Kammija ir reti uzticama, rūpīga, gudra aukle, bet, kā sers Tomass mēdz teikt, viņa allaž cērt pār strīpu: palūdziet viņai piecpadsmit pilienus paregorika, un viņa jums iepilinās trīsdesmit. Tagad pat — viņai likts savākt visu, kas Lū nepieciešams nelielā ceļojumā, bet viņa saposusi zēnu ekspedīcijai turpat vai uz pusotra gada.

— Kaleidoskops ir pilnīgi lieks, — ieminējās sers Tomass. — Kompass un tālskatis atradīsies bākas uzraugiem . . . Mutautiņi... te ir veseli trīs duči! Pietiks ar vienu. Pistole . . .

— Man ir īsta! — iesaucās Lū. — Tā ir zem mana matrača. Kā vēlaties, bet to es ņemu līdzi!

— Mēs vēlamies, lai tu gulētu, — īdzīgi sacīja sers Tomass. — Ir nakts. Pulkstenis tūlīt būs viens.

— Es vienmēr aizmiegu divos, — Lū teica un piecēlās gultā stāvus — izstīdzējis, garām kājām, iekritušām krūtīm un izjukušiem, līdz pleciem krītošiem matiem.

— Tev ir labi jāizguļas, — rīt agri no rīta mēs braucam uz Glazgovu, no turienes .. .

— Uz Skerivoras klinti! — tēvu pārtraukdams, iesaucās Lū.

— Uz Skerivoras klinti, — tēvs apstiprinādams pamāja ar galvu. — Barometrs neko briesmīgu nesola. Guli, Lū!

Cik viņš vājš, cik bāls — viņa vienīgais dēls! . .. Sers Tomass izdvesa nopūtu, nopūtās arī sieva.

Kammija pēkšņi apraudājās. Lū pašmauca zem segas, aizvēra acis un sāka skaitīt: viens, divi, trīs ... — cenšoties arī šodien notvert to mirkli, kad uzkrīt miegs. Un atkal neveicās. Dīvaini. Pēc tūkstoša skaitīt vairs negribējās, un pēc tam gar acīm nozibēja sarkanīgi suņi un viņiem sekoja pats Lū . . . No rīta piecas sešas minūtes pēc pamošanās arī tas bija aizmirsies, un Lū vaicāja tēvam, kāpēc sapņi aizmirstas . .. Tik bieži redzi, bet neatceries nevienu.

— Vai tev, tēt, arī tāpat?

— Es ļoti reti redzu sapņus, Lū. Tik reti, ka dažus at-(cros itin skaidri.

— Pastāsti, tēt!

— Vilciena vagonā, Lū. Nekavēsim laiku, posies!

Māte un Kammija raud. Iešņukstējās brālēns Bobs, tēvoča Allena dēls. Pat seters Pirāts — arī tas kā cilvēks grūti nopūtās un aši, aši samirkšķināja acis.

— Dienasgrāmatā ieraksti tikai skatus un ainavas, ko esi redzējis, bet izjūtas nepieraksti, — prātīgi deva padomu Bobs. Viņam tikai mazliet pāri par trīspadsmit, bet viņš visiem iegalvo, ka ir jau piecpadsmit gadus vecs. Viņš jau divas reizes bijis uz bākām un apzvēr, ka stiprā vējā tornis jūtami līgojas, ka bāku uzraugi līdzinās cits citam un visi viņi dzer vērmeļu degvīnu.

Laiks ir lielisks. Edinburgas — Glazgovas vilciena vagonā ļoti maz braucēju. Dāma rūtainā kleitā, kas pilnīgi var noderēt par šaha galdiņu; jūras virsnieks ar tumšām brillēm un biezu sarkanīgu bārdu; viņa vaigubārda atgādina viršu cerus. Lū šķiet, ka tas ir pārģērbies pirāts, tas jāpatur acīs — tāds pat uz sauszemes izmanīsies abordēt vilcienu un apšaut visus braucējus. Ak, kāds blēdis! Viņš jau ir uzsācis sarunu ar dāmu šaha kleitā un visu laiku uzsmaida Lū. Varbūt arī dāma ir pārģērbies laupītājs, viņai uz deguna un kreisā vaiga ir milzīgas, matiem apaugušas kārpas, kādas mēdz būt tikai vīriešiem. Tikpat aizdomīgs ir pasažieris brūnajos svārkos ar cilindru galvā — viņš stāv pie loga un cieši skatās kaut kur sānis. Kāpēc viņš neskatās taisni uz priekšu, bet pa kreisi? Ko viņš tur redz, ko viņš grib ieraudzīt lokomotīvju depo un barakās ar kvadrātiskajiem logiem? Vienā logā uz mirkli pavīdēja skūta galva, pasažieris ar cilindru noklepojās, galva nozuda, un tieši tajā brīdī vagonā ienāca cilvēks ar korķa ķiveri galvā un jau iztālēm pamāja ar roku dāmai šaha kleitā, pēc tam apsēdās viņai blakus un abi sāka skaļi smieties. Skūtā galva atkal skatās pa logu. Tā ir sazvērestība, noteikti un neapšaubāmi tā ir sazvērestība! Bet Lū nav tāds antiņš, kā visi šie pārģērbušies blēži domā. Lū redz viņiem cauri; viņi grib aplaupīt tēti — viņam ceļasomā ir bākas optisko lēcu rasējumi, viņam ir zelta pulkstenis, labās rokas pirkstos divi gredzeni un kabatas grāmatiņā daudz naudas.

Sers Tomass atlocīja avīzi, uzlika brilles, izstiepa kājas, nolieca galvu sānis un sāka lasīt. Netālu no vagona

noskandināja zvans. Lū sasprindzinātu skatienu pavērās apkārt, ieraudzīja sevi šaurajā, garajā spogulī, kas iebūvēts sienā pie durvīm, pa-klakšķināja ar mēli un pameta ar aci puišelim melnajā samta jaciņā. Vēl viens zvana sitiens, griezīgs, trīsuļojošs virskonduktora svilpiens, īss lokomotīves pūtiens. Cilvēks ar korķa cepuri pienāca pie Lū (tas viss redzams spogulī), uzplāja ar plaukstu viņam uz pleca un teica:

— Nu tad paceļam enkuru, kaptein?

Lū nobālis paraudzījās uz tēvu: ko darīt? Tēvs nolaida laikrakstu klēpī, noņēma brilles un uzsmaidīja — vispirms dēlam, tad cilvēkam ar korķa cepuri. Augstais dievs! Viņš smaida! Svētā vientiesība, pilnīga nezināšana, noziedzīga vieglprātība! Vagons viegli un līgani sāka nevis braukt, bet slīdēt pa sliedēm. Korķa cepure apsēdās mīkstajā sēdeklī blakus seram Tomasam un ar plašu vēzienu uzsita arī viņam uz pleca.

Lū izlēma: jāsāk rīkoties. Tēvs gluži kā mazais bērns — smaida un pat kaut ko saka korķa cepurei, šim sazvērnieku un slepkavu vadonim.

— Tēti! — Lū iesaucas. — Mēs esam iekļuvuši lapseņu midzenī! Bet tu nebaidies — es esmu pie tevis!

Visi braucēji kādu brīdi, mutes atpletuši, blenž uz Lū. Tad viņi sāk pilnā kaklā smieties, un skaļāk par visiem zviedz šaha kleita. Sers Tomass, pavērsies pret korķa cepuri, paskaidro:

— Ārkārtējs satraukums! Zēns vēl nav bijis uz bākām, salasījies visādas sēnalas, kādu pie mums Anglijā netrūkst.

Augstu paceltu galvu Lū atiet no loga. Šie blēži pūš tētim miglu acīs, bet tas nekas — pienāks laiks, tētis visu sapratīs un teiks: «Piedod man, mazais Lū, es esmu tik lētticīgs, bet tu — tu esi cienīgs Roba Roja pēctecis!»

Tētim tā būtu bijis jāsaka, bet viņš neteica — viņš ļāva šiem izveicīgajiem krāpniekiem (nav vārdam vietas — ļoti izveicīgi!) aptīt sevi ap pirkstu. Tētis pat atvēra somu un parādīja viņiem savus rasējumus. Pēc tam

tētis sāka spēlēt kārtis, dzēra vīnu un uzkoda, vairākkārt aicināja arī Lū. Drausmīga uzticēšanās, ne ar ko nesalīdzināma labsirdība, svēta cilvēka sirds un zīdaiņa dvēsele! Pēdīgi Lū tas viss apnika, viņš iekārtojās pie loga un aizsnaudās. Viņu pamodināja tēvs.

— Klāt esam, — sers Tomass teica. — Arī lapseņu pūznis aizlidojis. Mēs esam vieni, manu mazo Lū!

— Māmiņa maldās, sacīdama, ka es esot atsities tevī, — Lū sapīcis norūca, ņemdams plecā mugursomu un pārlaizdams acis tukšajam vagonam. — Man ir skaidrs, tēt, kāpēc mēs tagad esam vieni. Šaha kleita un korķa cepure . ..

Tēvs sāka smieties.

— Korķa cepure — tas ir bāku dienesta apgādes priekšnieks. Šaha kleita — bākas uzrauga sieva. Ejam drīzāk, mūs gaida barkass.

Lū liekas, ka Glazgova ir tā pati Edinburga, tikai pārcelta citā vietā: reidā kuģi, divmastu un trīsmastu burinieki, okeāna tvaikoņu milzīgie dūmeņi, un pie apvāršņa — augstu, robainu klinšu rinda. Tas, šķiet, bija vienīgais jaunums, ko Lū vēl nebija redzējis. Barkasā pie airiem sēdēja divi matroži, uz viņu cepuru lentītēm — trīs zelta burti «L. B. P.», kas nozīmē — Lielbritānijas bāku pārvalde. Lū nepatika pirmais burts; tā vietā viņš būtu licis citu, to, ar kādu sākas viņa mīļotās dzimtenes nosaukums — Skotija.

— Kāpēc Lielbritānijas? — viņš dusmīgi noprasīja matrozim, bet tas neko neatbildēja, jo patlaban īrās laukā no šaurās iežmaugas un ievadīja laivu brīvos ūdeņos.

Otrs matrozis, augstu izcēlis airus, atpūtās. Pie stūres sēdēja Lū tēvs.

Arī viņš neko neatbildēja, pat nelikās dzirdam; acis piemiedzis, viņš raudzījās tālumā, viņa vaigubārda zeltaini spīguļoja saulē, vara pogas pie svārkiem mirgoja kā uguntiņas.

Matrožu sejas ir vienaldzīgas. Viņi airē gan pa vienam, gan — pēc stūres vira mājiena — abi kopā, lai bar-kasu neierautu ūdens virpulī.

Pulkstenis trīs pēcpusdienā. Saule cepina. Sers Tomass iesānis vēro dēlu.

Lū ziņkārīgi aplūko matrožus — brašus zēnus apaļām skūtām galvām, viņi ir savā parastajā tērpā, ar melnām zīda kaklasaitēm formas blūzes šķēlumā. Lū zina, ka šādas kaklasaites valkā visi Britānijas karaliskās flotes matroži par zīmi mūžīgām sērām pēc nacionālā varoņa — admirāļa Nelsona.

«Ko viņi dara brīvajā laikā?» Lū prāto. «Vai viņiem patīk būt par matrožiem? Diez vai viņi mīl mani un tēti? Vai tētis viņiem kaut ko iedos par to, ka viņi pūlas mūsu dēļ? Airēt nepavisam nav viegli, — tētis gandrīz katru mirkli viņiem kaut ko norāda ar brīvās rokas pirkstiem, un tad matroži pārstāj airēt, kādu brīdi «žāvē airus» — tur izceltus no ūdens.»

— Vai vēl ilgi jābrauc? — Lū vaicā. — Vai drīz būs bāka?

Matroži smaida. Pasmaida arī tēvs.

— Kad es biju tik liels kā tu, — viņš teica, strauji pagriezdams stūri pa kreisi, — mani vairāk interesēja ceļš uz bāku un atpakaļ nekā. . . Kūp! Kūp! — viņš pēkšņi skaļi teica, mazliet pieceldamies. — Vēl simt vēzienu, draugi!

Kas kūp? Kas kūpina? Te visapkārt svilpj, plīkšķ un taurē. Klinšu pakājē šaudās zvejas laivas, virs tām kaiju bari, kaut kur aizjoņo veikli kuteri, un uz viena no tiem matrozis ar kādu sarunājas, vēcinot divus signālkarodzi-ņus. Apmēram trīssimt metru attālumā redzama zeme; tuvāk piebraucot, tā aizstiepjas pa labi un pa kreisi. Sers Tomass spēji pacēla pie acīm tālskati, palūkojās uz šo zemi un teica:

— Esam pamanīti! Kapteinis Britls māj mums ar lakatiņu. Dūmeņi kūp. Saraujiet, draugi!

Matroži kā pēc komandas atskatījās, kas ir aizmugurē, un atkal sāka cilāt airus.

Lū pieceļas kājās, skatās, redz dūmus, dzird sirēnas kaucienus, svilpienus, virs barkasa riņķo kaijas un žēli brēc.

— Kur tad bāka? — Lū vaicā, apsēzdamies savā vietā blakus tēvam.

— Bākā būsim pievakarē, — tēvs atbild. — Turies, Lū, pie sola! — viņš uzsauc. — Turies stingri!

Kur tāds radies — tas augstais vilnis ar baltajām krēpēm? Tas skanīgi panirst zem barkasa, paceļ to un tūdaļ nolaiž, dodams vietu nākošajam —- trešajam, ceturtajam, piektajam ... Lū ir tāda sajūta, it kā viņam pie vēdera pieliek ledu, brītiņu patur, paņem nost, pieliek atkal un

tā visu laiku, kamēr barkass ieiet šaurajā_ kā gaitenis ii'/.maugā starp pazemām, smailām klintīm. Ūdens te mu-lu|o un dārd. Lū liekas, ka tur apakšā strādā smēde; viņam ir reizē līksmi un kaut kā baismi, bet matroži izturas gluži vienaldzīgi; viņi vēro stūres vīru un nepagurdami airē.

Izrādās, bākā nokļūt nemaz nav tik viegli: no barkasa jnpārsēžas kuģītī, jābrauc apkārt divām salām, tad jāiziet okeānā un, visu laiku lavējot starp klintīm, jāietur kurss uz Tairi salu. «Skerivoras» bāka atrodas uz klints, ko pastāvīgi applūdina ūdens. Kuģītis tur nevar piebraukt tuvāk par divsimt metriem; uz klinti jādodas laivā.

Kā jau Lū bija sagaidījis, tēvs devīgi atlīdzināja matrožiem; viņi atsveicinājās no tēva kā no liela priekšnieka un vairākkārt pateicās, bet pašam Lū novēlēja laimīgu ceļavēju. Oho, tā viņi teica: ceļavēju! . .. Tas nozīmē, ka, izciemojies bākās un atgriezies mājās, viņš drīkstēs Bobam un Kammijai palielīties, ka bijis tālās zemēs, pastāstīt savus piedzīvojumus . . . Tādi noteikti būs, bet, ja viss noritēs klusi, mierīgi un ikdienišķi, vajadzēs kaut ko izdomāt. Piemēram, var izmantot korķa cepuri, šaha kleitu, mazliet ļaunprātības un ļoti daudz lētticības, visu to saistīt ar zīmīti, kas atrasta pudelē, ko viļņi pieskalojuši pie bākas un . . . Un diezgan. Laimīgas beigas nav obligātas, tā tikai grāmatās apprecas, mirst vai skūpstās divu centimetru atstatumā no vārdiņa «beigas». Lū vairāk patīk tās grāmatas, kurās nav noteiktu beigu: labs, tas ir, atjautīgs rakstnieks, cienot savu lasītāju, pēdējā lappusē pasniedz gaļu, dārzeņus, sāli un piparus — vāri pats! Katrā nodaļā ir nepieciešams daudz maizes.

Kapteinis Britls atgādina Pikviku, kas izkāpis no Fiza zīmējumiem. Viņš ieveda seru Tomasu savā kajītē, bet Lū atļāva paskraidīt pa bēniņiem un pagrabiem — tieši tā viņš teica. Pagrabos Lū nepatika, bet bēniņos gan bija interesanti: slidens klājs kā ievaskots, mazliet atpakaļ pagāzies, plats dūmenis, komandtiltiņš, koka stūres rats, tauvu stabiņš kuģa pakaļgalā un veseli blāķi tauvu. Kāds matrozis ar pīpi zobos piegāja pie Lū un apvaicājās:

— Vai mistera Stīvensona dēls?

— Roberts Lūiss Stīvensons. — Luī pievilka kāju. — Sakiet, lūdzu, — vai var kaut kas atgadīties?

— Kam? — Matrozis pakasīja sev aiz auss.

— Mums visiem. Kuģim, piemēram. Vai var?

Matrozis palocīja galvu. Lū piegāja tuvāk un paļāvīgi ielūkojās viņam acīs.

— Gadās, — pīpi no mutes neizņēmis, matrozis norūca. — Rifi, sēkļi, dzenskrūves bojājums^1... Gadās. Un vēl šis tas . ..

— «Klīstošais holandietis»? — Lū izgrūda aprautā čukstā.

— Neesmu redzējis, — matrozis mazliet apmulsis teica. — Citi esot redzējuši. Es neticu. Jūrā tāpat kā uz sauszemes. «Holandietis» — nevis klīstošais — ir visparastākā brigantīna. Mums pavārs ir no Hāgas. Tāds sūdzībnieks, ka riebj!

— Bet vai noslēpumi ir? Noslēpumiem taču jābūt!

Matrozis brītiņu padomāja un atbildēja, ka noslēpumi

esot gan, bet...

— Pagaidi mani, — viņš teica, — es esmu sūtīts ar uzdevumu. Tūlīt nākšu. Tu paskraidi, paskaties! Are, tur ir bāka!

-— «Skerivora»?

— Nē, tā ir «Grīnvida». «Skerivora» pašreiz paslēpusies aiz klintīm. Mēs to redzēsim pēc stundas.

Matrozis aizgāja uz kuģa pakaļgalu un sāka sarunāties ar sardzes vīru. Kuģa zvans noskandināja piekto stundu. Lū atspiedās ar elkoņiem pret margām un sāka skatīties un klausīties, kā strāvo kuģa šķeltais ūdens, kā tas saduras ar pretī nākošiem viļņiem un sagriežas kruzuļos, ko vienkārši sauc par putām, un kā tas skan — gluži kā mūzikas instruments. Tūlīt matrozis atnāks ar noslēpumu — to pašu, kas pasaulē ir pats galvenais. Kad visā plašajā pasaulē vairs nebūs neviena noslēpuma, kad viss būs izskaidrots, apzīmēts un ievietots skolas mācību grāmatās, zeme atkal kļūs līdzena kā galds un ik vārdam, ko cilvēks izdomājis, pietrūks svarīguma, krāsas un smaržas. Tā saka vecā Kammija, un viņa jau nu kaut ko zina, tikai nevienam nekad neteiks. Te ir kuģis, kura kajītē sēž kapteinis Britls un inženieris Tomass Stīvensons, un uz klāja stāv inženiera dēls — Lū. Skaidrs? Viss ir skaidrs, tur vairāk nav ko piebilst. Kaut kur priekšā ir klints, un uz tās «Skerivoras» bāka. Noslēpums jau ir sācies, pārdomas nevar beigt ar vienu punktu, šoreiz būs vajadzīgi trīs punkti vai to vietā — jautātājs. Jau trīsuļo noslēpums un

klusītēm ietinkšķas nedroša atbilde, kas jāsāk ar jaunu rindu . ..

Atgriezās matrozis, uzsita Lū uz pleca un pavēstīja, ka tūlīt pateiks viņam noslēpumu.

— Par to smej visa komanda, — matrozis teica, pīpīti pakšķinādams. — Divas reizes nedēļā mēs braucam no salas uz salu, un katru reizi — nu jau būs gads apkārt, kopš kapteinis Britls ... tu proti turēt mēli aiz zobiem? Lai paliek zvēresti, pataupi tos tai daiļaviņai, kura tevi sauks par savu līgavaini! Nu tad tā, kapteinis Britls nodod rīkojumus visādiem gadījumiem — gan labiem, gan sliktiem, bet pats ieslēdzas kajītē ar šaha kleitu.

— Kā viņu sauc?— Lū iesprauda vidū.

— Neviens nezina, — matrozis atbildēja. — Mēs viņu saucam par šaha dēli.

Lū salēcās.

— Ar kārpu uz vaiga?

— Un divām uz zoda. Tad nu tā, puisēn ...

— Tieši priekšā bāka! — iesaucās sardzes matrozis.

Pie apvāršņa svītras iznira tikko samanāms bākas torņa gals.

OTRĀ NODAĻA LŪ «SKERIVORAS» BĀKĀ

Klints līdzinājās gigantiskam valim, ko tik tikko sedz ūdens, un tajā vietā, kur varēja iztēloties vaļa galvu, slējās četrdesmit divus metrus augsts bākas tornis. Laiva, kurā sēdēja sers Tomass, Lū un matrozis pie airiem, nobrāzdama ķīli gar klinti, piestāja pie torņa pakājes. Ieejas durvis atradās ne mazāk kā piecu metru augstumā; lai nokļūtu bākas iekšienē, vajadzēja uzkāpt pa trapu — īpatnējām metāla spraišļu kāpnītēm, ko veidoja mūrī iestiprinātas bronzas dzinteles.

— Pirmais kāpšu es! — Lū teica, kad augšā pavērās dzelzs durvis un uz sliekšņa parādījās bākas uzrauga garais, kalsenais stāvs.

Uzraugs, ar galvu pamādams, sveicināja atbraucējus, tad pietupās un uzrunāja Lū:

— Nu, mister Stīvenson, jaunākais, esiet tik laipns!

— Es tūlīt! — iesaucās Lū un naigi sāka darboties ar rokām un kājām. «Sākas pamatīgs noslēpums,» viņš nodomāja, nokļuvis bākas uzrauga apkampienos. — Sveicināti! Laidiet mani, es gribu paskatīties, kā tētis kāps augšā!

Sers Tomass bija kāpis bākā ne vienu vien simtu reižu, viņš veikli un ātri, vārda tiešā nozīmē — kā pērtiķis uzskrēja pa dzintelēm augšā un apstājās pie ieejas, sniegdams uzraugam roku.

— Labs vakars, mister Dikson!

— Tēti, kāp augšā žiglāk! — Lū uzsauca.

— Paej nostāk, dēls, — sers Tomass sacīja. — Viens, divi. Hop-lā! — Un ar vieglu lēcienu viņš nostājās uz granīta grīdas līdzās metāla vītņu kāpņu margām.

Lū vienmēr un visur meklēja noslēpumus, satriecošas nejaušības, notikumus, kas pretrunā ar loģiku. Pieaugušo cilvēku valodā to visu varētu apzīmēt ar vienu vārdu: pārsteigums. Šādi pārsteigumi, negaidītas balvas, ar ko liktenis apveltī visus un ikvienu, bākā bija ik uz soļa. Bākas uzraugs misters Diksons, kuram jau bija stāstīts

par inženiera Tomasa Stīvensona vienīgā dēla zinātkāri, bija sagatavojis mazu lekciju, ko nevilcinājās sākt, tiklīdz I ii ar labo roku satvēra kāpņu margas. Durvis aiz viņiem aizvērās, un svešādās telpas pustumsā dīvaini un noslēpu-inaini atskanēja mistera Diksona vārdi:

Mans mīļais viesi! — Lū plecam uzgūla smaga, plata plauksta. — Tev, jādomā, nav ne jausmas, ka zem mūsu l.aļam biezā akmens pamatā atrodas cisterna ar dzeramo lidoni un noliktava, kurā glabājas ripšu eļļa.

I ū nopūtās. «Sākas,» viņš nodomāja.

Mūsu cisternā patlaban atrodas ne mazāk par tūk-sloš spaiņu ūdens, bet noliktavā deviņsimt spaiņu eļļas. Ar šo krājumu var deviņus mēnešus nodrošināt bākas darbu.

— Bet ūdens? — Lū ievaicājās, juzdamies kā kapu

velvē.

— Tūkstoš spaiņu ūdens pietiek vienam mēnesim. Vai dzirdi, kā dun okeāns?

Savādi — okeāna troksnis bija dzirdams cauri trīs metrus biezajām sienām un šeit, Irākas iekšienē, izklausījās kā vienmērīgs, nepārtraukts vaids uz paša zemākā «do»; brīžiem šis vaids apklusa, un tad vienu divas sekundes iestājās klusums — tik nomācošs un baismīgs, bezgalīgi mēms klusums, ka Lū neapzinīgi paspēra soli tuvāk tēvam, piekļāvās viņam pie sāniem un tikpat neapzinīgi izteica to, kas visu laiku bija prātā:

— Te ir labi, te ir noslēpumi. ..

— O, noslēpumu te ir diezgan! — nopietni atsaucas uzraugs. — Nu tad kāpsim augšā. Ser Tomas, esiet tik laipns!

Aiz tēva, kura soļi atbalsojās ar īsu, aprautu skaņu, kāpa Lū, un piecus sešus pakāpienus zemāk smagā gaitā sekoja misters Diksons.

— Dzīvojamās telpas apkalpei, — viņš teica, kad pa kreisi un pa labi no Lū atklājās platformiņas, kuru dziļumā vidēja dzelzs durvis. — Virtuvei mēs jau esam garām.

— Kļūst gaišāks, — Lū ieminējās, brīdi apstājies uz pakāpiena. — Vai vēl ilgi jākāpj, ser?

— Nedaudz mazāk par četrdesmit diviem metriem. Esam nogājuši vienu trešdaļu. Vai dzirdi, kā šņāc okeāns? Lukturis jau ir aizdegts.

— Bet vai apkārt bākai, ser, ir noslēpumi?

— Ļoti daudz, draudziņ, un vienu esmu nodomājis uzdāvināt tev.

— Pateicos, ser. Bet kas tas par noslēpumu?

— Es tikai ieminēšos uz to pusi, bet tev būs jāmēģina uzminēt!

— Šaha kleita, ser?

Virs Lū galvās skaļi iesmējās sers Tomass.

Sešus pakāpienus zemāk iespurcās uzraugs.

— Vai tu esi kaut ko dzirdējis par putnu pārlidojumu? — viņš noprasīja.

— To es zinu, ser!

— Labi. Tagad pa kreisi no mums ir sīko remontu darbnīca. Vēl divdesmit pakāpienu — un mēs sasniegsim bākas piederumu noliktavu. Un tieši zem luktura atrodas sardzes vīra dežūrtelpa.

— Pateicos, ser, tas viss ir ļoti interesanti, — Lū sacīja, prātodams, kāds gan noslēpumiem var būt sakars ar putnu rudens pārlidojumu. — Atļaujiet vaicāt, ser, bet kur jūs šeit pastaigājaties? Tētis teica, ka jūs nomainot reizi mēnesī. Kaut kur taču jāpaietas, jāpastaigā, jāizloka kājas! Vai jūs staigājat pa kāpnēm — augšā un lejā?

— Pastaigai uz bākas ir luktura ārējā galerija, — uzraugs atbildēja. — Uff! ... Vēl trīsdesmit pakāpienu — un būsim galā. Ser Tomas! — viņš pasauca, galvu pacēlis. — Vai jūs jau uzkāpāt?

— Es jau uzkāpu! — no augšas atskanēja dārdoša, līksma balss. — Man gribas ātrāk ķerties klāt savam lukturim!

-— Apsēdīsimies šeit, Lū, — uzraugs noguris sacīja, nosēzdamies uz akmens sola, kas atradās nišā blakus platformai, uz kuras jau stāvēja Lū. Taču zēns negribēja sēdēt, viņu neatturami vilka augšā, pie luktura, uz ārējo galeriju, pa kuru var staigāt, ja taisnība, ka pats uzraugs pastaigājoties pa to . ..

— Piekusu, — smagi nopūtās misters Diksons. — Vēl gads — un būšu kandidāts uz pensiju. Trīsdesmit gadu kalpoju uz bākām. Manā acu priekšā kuģi ir sašķīduši skaidās, bet es un mani padotie esam pa šiem gadiem izglābuši septiņus tūkstošus cilvēku. Esam redzējuši noslīkstam arī tikpat daudz. Šis ir smags darbs, nejauks dienests, zēn . ..

— Jūs ieminējāties par gājputniem, ser, — Lū atgādināja, er elkoņiem uzmeties uz margām, juzdamies kā

gūsteknis kāda cietuma tornī, par kuru bija lasījis Dimā romānā. — Vai jums ir slima sirds, ser? Bēdīgi, — viņš gari novilka, atdarinot Kammijas intonāciju. — Bet man kaut kas ir ar plaušām, ser. Tagad pat — čīkst kā kalēja plēšas.

-— Slikti pateikts. — Uzraugs atmeta ar roku un nodūra sirmo galvu. — Par sirdi mēdz teiķt — tā sitoties kā putns. Cik muļķīgs salīdzinājums, puisīt!

— Es esmu uzrakstījis piecpadsmit dzejoļus, ser, — izmantojot izdevību, Lū bez lielības pateica. — Ar salīdzinājumiem iet grūti, ser. Reiz es teicu, ka nakts ir tad, kad dienai aizliek priekšā necaurredzamus aizslietņus.

— Tjā-ā, — gari novilka uzraugs. — Bet kas tad tos novāc?

Lū paraustīja plecus. Nevarētu teikt, ka jautājums nevietā vai muļķīgs. Bet šādi jautājumi nāk prātā cilvēkiem, kuriem trūkst izdomas, iztēles, — tiem, par kuriem Kam-mija mēdz teikt: «Dievs ar viņiem!» Lū nolēma neko vairāk nestāstīt par savām dzejošanas lietām. Viņam nelika mieru noslēpums, kas saistīts ar gājputniem. Vecais uzraugs tos bija aizklājis ar necaurredzamiem aizslietņiem.

— Kas tas par troksni tur augšā, ser? — Lū pacēla galvu un, acis aizvēris, ieklausījās. Lukturis, šķiet, ir kluss, tas deg bez trokšņa. Troksnis ārpusē nebija nepārtraukts un ritmisks, tas gan pastiprinājās, gan pēkšņi uz mirkli aprāvās, bet pēc tam izklausījās kā lietusgāze, kas cērtas logu rūtīs botāniskajā dārzā.

— Ser, kas tas ir? — no kaut kā izbijies, vaicāja Lū.

— Putni, — atbildēja uzraugs un, abām rokām muguru turēdams, lēnām piecēlās no sola. — Iesim, puisīt, paraudzīsimies uz nabaga gājputniem.

Tas, ko vienkārši sauca par lukturi, izrādās, bija varen liela, sarežģīta un interesanta konstrukcija. Pats lukturis bija novietots augšā uz šīs mašīnas — citādi to nevarēja nosaukt —, par kuru Lū nevarēja vien beigt brīnīties un sajūsmināties. Apakšā, pie akmens pjedestāla, uz kura bija novietoti metāla gredzeni, kas savukārt saturēja augstas tērauda plāksnes ar restotiem lodziņiem, uz augsta ķebļa sēdēja ūsains vīrs ar brillēm un zilu naga cepurīti galvā. Viņš grozīja kaut kādu riteni un kaut ko stāstīja blakus stāvošajam seram Tomasam; viņš pieklājīgi palocījās pret uzraugu un Lū, ar žestu norādīdams uz masīvajām, ar vara plāksnēm apšūtajām durvīm. «Uz kurieni gan šīs durvis ved?» nodomāja Lū. Viņi taču bija uzkāpuši

pašā torņa galā — te, lūk, ir lukturis, tas vienu sekundi ir Inu īss un divas sekundes paspidina gaismu. Vai tikai tur u durvīm nav ārējā galerija? Ja tas ir tā (bet tā tam ari jābūt, Lū to sen zināja no tēva un tēvoča Allena stāstiem), tātad būs iespējams noskaidrot, kas tas par troksni, kas šeit izklausās ne tikai kā troksnis, bet kā kliedzieni, vaidi

un elsas, it kā visu okeānā bojā gājušo dvēseles būtu iznirušas no saviem dzelmju kapiem un tagad pieprasītu taisnīgu tiesu savas nāves vaininiekiem.

Pie Lū piegāja tēvs, uzvilka viņam impregnētu mēteli ar kapuci, ko pārmeta pār galvu, un aizpogāja visas pogas. Tādu pašu jocīgu, neērtu tērpu uzvilka ari uzraugs.

— Nu, puisīt, iziesim laukā, — viņš teica spalgā, ve-

cišķā balsī. — Palūkosimies uz apkārtni, puisīt!

Viņš paņēma Lū aiz rokas, atgrūda durvju aizšaujamo hu Itu un spēcīgi parāva tās uz savu pusi. Durvis atvērās. Apaļajā tornītī iebrāzās troksnis un vējš; Lū sāniski izgāja uz ārējo galeriju. Durvis aiz viņa un uzrauga aizcirtās.

Lū viegli iekliedzās — nevis aiz bailēm, bet no pārsteigumā; viņam šķita, ka ticis izmests gaisā, lielajā plašumā, uzsviests milzīgā augstumā un tagad karājas starp debesīm un zemi. Viņš ar rokām ieķērās galerijas iežogojumā, palūkojās lejup un spēji atkāpās atpakaļ, piespiezdamies pie pašas sienas. Lū pacēla galvu, un viņa sirds krūtīs sāka dauzīties ar tādu pašu spēku, ar kādu melnais putnu mākonis triecās pret biezajiem, ar bronzas stiepļu sietiņu aizrežģotajiem luktura stikliem. Lū ar abām rokām cieši turējās pie margām un reizē ar sajūsmu, bailēm un vēl kādu jaunu, līdz šim nepazītu sajūtu skatījās uz blīvo, plandošo putnu pūli. Putni, ar sparu skriedami, atsitās pret restēm un žēli kliedza, bet viņiem virsū grūdās to ceļabiedri garajā, grūtajā ceļā uz dienvidiem, uz siltajām zemēm. Putnu bija tik daudz, ka tie brīžiem ar saviem ķermeņiem aizēnoja luktura gaismu. Bāka šķita kā apdzisuši.

— Ko tu saki par šo noslēpumu? — uzraugs apvaicājās. — Vai redzi, kā putni krīt zemē, uz klints! Bet tā ir zem ūdens, putni noslīkst.

Putnu saceltā kņada saplūda ar okeāna dunu: rēkdami un šņākdami viļņi pielavījās pie bākas torņa un, atsitoties pret to, dārdēdami sašķīda. Lū gan pacēla, gan nodūra galvu, skatīdamies te uz putniem, te uz viļņu drūzmu torņa pakājē. Tā, ik mirkli mainot skatienu augšup lejup

un stāvot augstu jo augstu virs ūdens, viņam noreiba galva, viņš piespiedās pie torņa sienas un aizvēra acis.

— Tie, nabadziņi, lido uz luktura gaismu, — uzraugs teica, staigādams pa galeriju. — Cik savādi, puisīt, viņiem ir lielu lielā pieredze, gan pašu iegūta, gan pārņemta no priekštečiem, viņiem, šķiet, vajadzētu zināt, ka no bākas nekas labs nav gaidāms... Un tomēr pieredze neko neiemāca.

— Vai jums te ari kuģi iet bojā? — Lū pavaicāja, uz dažiem mirkļiem atvēris acis, juzdams drebuļus un bailes no augstuma.

Jādomā, viņš šos vārdus pateica ļoti klusi, un bākas uzraugs, arvien vēl staigādams pa galeriju, jautājumu nesadzirdēja. Lū stāvēja, pie sienas piespiedies, un domāja par to, ka pagaidām te nekādu noslēpumu nav, ja neskaita šaha kleitu; putni taču nav noslēpums, tas ir tikai neparasts skats, nekas vairāk. Noslēpums . . . Bet kas īsti ir noslēpums? Izdoma, kas vēlāk izrādās patiesība? Fantāzijas sakrišana ar realitāti? Kammija saka — noslēpums esot tas, ko cilvēks nezina. Piemēram: kas notiek ar mums pēc nāves? Kur īsti mājo dievs? Kur tu biji, kad tevis vēl nebija? Tie tad ir paši galvenie noslēpumi. Viss pārējais nav nekādi noslēpumi: šodien tu kaut ko nezini, bet rīt jau zināsi.

— Kāpēc putni lido uz bākas gaismu? — Lū skaļi noprasīja.

— Tas ir noslēpums, — atbildēja bākas uzraugs. — Ei, tu taču trīci, puisīt! Un vēl izgudro man jautājumus! Ko teiks sers Tomass! ... Ejam žiglāk!

— Man nav labi... — nomurmināja Lū. — Tikai, lūdzu, nesakiet tētim. Aizvediet mani pie sevis, iedodiet kafiju, es gribu atgulties, pasēdiet man klāt, lai es neaizmigtu.

Uzraugs noliecās pie sava viesa, nobijies klausījās viņā un māja ar galvu.

— Ja tētis uzzinās, ka man nav labi, viņš vedīs mani uz mājām, — Lū turpināja. — Bet es tā gribu uz «Bell-roku»! Dodiet man roku, ser! — tikko dzirdami viņš izdvesa. — Es pagulēšu, un viss pāries, tas man nav nekas jauns, ser. Nebaidieties. Man plaušas nav veselas . ..

Pēc brīža Lū guļ gultā zem sargtelpas akmens velvēm un, ar miegu cīnīdamies, domā. Tāds jocīgs vārds — plaušas. Ir arī spuraini vārdi, piemēram, sers. Tēva vārds —

tomass — ir apaļš, tas lec kā gumijbumba. Netālu no gultas tikšķ pulkstenis; tā ir tāda skaņa, it kā karavīrs soļotu pa akmeņiem bruģētu ielu. Šeit sardzes telpā ir

tumšs smaržo pēc putekļiem, pēc akmeņiem, jūras, zvaigznēm, augstdzimuša tēva lāstiem, kura meita pametusi .1 mīto pili... Visziņiem pieaugušajiem lāsti ir tikai li.ugs, biedējošs vārds, bet tūkstoši un tūkstoši bērnu, kas ii.iv vecāki par trīspadsmit gadiem, un tāpat arī Lū zina, k.i katram vārdam piemīt sava smarža. Lāsti... Tie smaržo pēc tušas, kas stāv uz tēva darba galda: rūgta; skumja smarža... Smaržas sarunājas, sačukstas, svilpj, pīkst, dzied. Viršu, meža bumbieres un grāmatas smarža dzied. Brīnum jauki smaržo Nirnbergas alvas zaldātiņi, un m skāņā, līksmā smarža ne tikai dzied, bet arī spēlē maršu. Ai, cik smagi un grūti elpot! Rādās, ceļojums ir beidzies. Tētis bez kavēšanās posīsies mājup.

— Kāpēc es esmu tik nelaimīgs? — Lū skaļi saka, apgriezdamies uz otriem sāniem. Spējā, neveiklā kustība iedzeļ asas sāpes krūtīs. — Iekritu, saslimu, — Lū saka un piesauc velnu.

— Tas tik ir jauki! — uzraugs sāka skaļi smieties. Viņš nupat bija aiztaisījis bronzas slēģus un aizdedza uz galda divas sveces. — Tu esi vesels, puisīt! Slimi cilvēki nelādas, ja vien nemirst.

— Un vai es mirstu, ser?

— Tpi! — uzraugs nospļāvās. — Noslauki muti un iekod mēlē! Tu dzīvosi ilgi.

— Ko tētis dara?

— Tētis noņemas ar optiku, puisīt.

— Ar optiku?

Cik jocīgs vārds... Smaržo pēc aptiekas zālēm. Putni — tas ir labs vārds. Puisītis .. . atgādina izstieptu rādītāja pirkstu. Puisītis ir bāls vārds, bez vienas vienīgas asins lāsītes. Kā nāk miegs! ...

— Ser!

— Ko, puisīt?

Lū jau ir aizmidzis. Uzraugs nopūta sveces. Viņam jāiet augšā pie saviem pienākumiem, katru mirkli jābūt modram: nakts ir bākas uzrauga darba diena. Noteikti jāziņo seram Tomasam par viņa dēla stāvokli: zēns ir slims, kaut kas jādara, jādod viņam kādas zāles — pulverīšus, mikstūru, dzērienu. Bet nevar arī bāku pārvērst par slimnīcu — šādiem gadījumiem ir noteiktas instrukcijas un

norādījumi, kaut gan . .. Bez tam rītā uzraugu nomainīs — viņa sardzes dienesta mēnesis beidzies; un kas notiks ar slimo zēnu? Tēvs, protams, aizvedīs viņu mājās, citādi nedrīkst būt, bet tas ir ļoti bīstami: vairākas stundas laivā, pēc tam kuģī, atkal laivā vai barkasā, tad no Glazgovas līdz Edinburgai vilcienā ... Tik daudz nemiera, uztraukumu, burzmas! Pie velna!

— Pie velna! — miegā iesaucās Lū. — Putni! Lukturis!

Zēns ir satraukts, un pie tā vainīgs tēvs un arī viņš, uzraugs, — tēvs neapdomīgi paņēma līdzi uz «Skerivoru» mazgadīgo slimo dēlu, uzraugs šo noziedzīgo, vieglprātīgo rīcībujio savas puses papildināja ar lētu, aušīgu romantiku. Arējā galerija, gājputni, nopietna saruna, kad vajadzēja tūlīt nolikt zēnu gultā un ieteikt godājamam seram Tomasam pārtraukt komandējumu vai atstāt dēlu uzrauga gādībā un pašam doties kaut vai uz Uguns Zemi.

— Korķa cepure! — Lū miegā skaidri pateica. — Ser! . ..

— Vai es? — uzraugs piegāja pie guļošā, noliecās tam pāri un ieklausījās elpā: gārdzieni, guldzieni un pēc tam svilpiens. Pie velna! Uzraugs kaut kur bija lasījis par tādu elpu un tikai tagad īsti novērtēja grāmatas autora novērošanas spējas: gārdzieni, guldzieni un tikai pēc tam svilpiens. Cik žēl, ka bākā nav sievietes — tā zinātu, kas darāms. Vīrietis . . .

«Vīrietim vienmēr jābūt vīrietim,» nopūzdamies nodomāja uzraugs. «Zēns mani lūdza, lai nestāstu viņa tēvam, ka .. .»

— Es neko neteikšu seram Tomasam, — skaļi noteica misters Diksons. -— Zēns lūdza, lai uzvāra viņam kafiju . . . Idiots, vecais idiots! Tas man pavisam izkrita no prāta! Zēns lūdza noguldīt viņu un pasēdēt klāt, lai viņš neaizmigtu . . . Pie velna! — uzraugs skaļi iesaucās, tik skaļi, ka Lū pamodās un, elpu aizturējis, sāka klausīties. — Vecais bezastainais mērkaķis! — uzraugs turpināja, ar dūri pikti dauzīdams pa mūra sienu. — Pašam trīs bērni, bet uzvedas kā kuģa puika stiprā lietū Temzas upē! Puisīt! Mosties! Tu nedrīksti gulēt!

— Es neguļu, ser! Kas te notika, kamēr es kāvos ar Bobu?

— Un sadevi viņam pa ausīm? — priecīgi bubināja uzraugs, aizdegdams sveces. — Neguli vairs, tūlīt es atnesīšu karstu kafiju, un pēc tam mēs parunāsimies!

Pateicos jums, ser! — Lū teica. — Man arī ir kaut Kas jums. Tikai ne vārda tētim! ,

Un kā ir šite? — Uzraugs papliķēja sev pa krūtīm.

Vai svilpj?

Kas svilpj? — sers Tomass pārvaicāja.

Jā, tieši sers Tomass pats visā godībā. Viņam nenāca ar prātā slapstīties vai ienākt klusītēm, nebija nekādas vajadzības, bet tagad gan vajadzēja noskaidrot, kāpēc Lū ii gultā un kas tas par noslēpumu, ko nedrīkst teikt tētim, sers Tomass, nākdams pa kāpnēm lejā, bija dzirdējis gandrīz visu, kas nenovēršami izraisa nemieru un bažas tēva iidī. Nebija skaidrs tikai par to svilpšanu. Sers Tomass pajautāja vēlreiz:

— Kas svilpj?

— Vējš, tēt, — ar vislielāko bezrūpību atbildēja Lū.

— Stiprs vējš, mister Stīvenson, — piebalsoja uzraugs.

— Gārdzieni un guldzieni. Putni, lukturis un velns. Tūlīt atnesīšu kafiju.

Uzraugs izgāja; viņš naski devās lejā pašās apakšējās telpās, virtuvē. Sers Tomass klusēdams, rokas aiz muguras salicis, piegāja pie gultas, kurā sēdēja Lū — vājš, bāls, iekritušiem vaigiem, taisnā celiņā pāršķirtiem matiem, kas apsedza ausis. Dēls raudzījās tēvā — uz viņa vaigubārdu, augsto, skaisto pieri — un centās uzminēt, kas gaidāms pēc dažiem mirkļiem. «Tētis jau rītdien posīsies uz mājām,» Lū nodomāja. — «Medicīna ir bezspēcīga, ārsti mānās,» domāja sers Tomass. «Ja es arī pārtraukšu komandējumu un atgriezīšos mājās, Lū no tā vieglāk nekļūs,» sers Tomass risināja savu domu tālāk, ļoti labi zinādams, ka dēls lasa viņa domas un nojauš viņa plānus.

— Pagaidīsim līdz ritam, — sers Tomass skaļi teica un uzlika savu plaukstu dēlam uz pieres.

— Man vienkārši sagribējās gulēt, — Lū teica. — Miljons iespaidu, tēt!

— Tev ir karstumi, mans mīļais!

— Kā parasti, tēt. Nav nekas sevišķs. Es jau esmu iepazinies ar bāku, «Bellrokas» bākā uzkāpšu kā jebkurā kokā mūsu dārzā.

— Paklepo, Lū, — tēvs teica.

Lū ieklepojās, un tūlīt viņam rīklē sāka guldzēt un svilpt.

— Redzi nu! — tēvs teica.

— Tas nav nekas jauns, tēt! Jauns ir tas, ka nav

noslēpumu. Putni un lukturis — tas... Es vēl neesmi redzējis kuģa bojā eju — varbūt tad ...

— Paklepo, Lū! Vēl, vēl!

Lū sāka smieties.

— Jocīgi, tēt, — zēns teica un pieglauda vaigu tēva rokai. — Mēs esam bākā, visapkārt okeāns, putni lido uz dienvidiem, bet tu esi tāds pats kā mājās, un ar mani viss ir tāpat kā mājās. Kaut kur taču vajadzētu būt citādi, tēt

— Dzīve ir jauka visur, Lū, — sers Tomass aši piemetināja. — Galvenais, jābūt veselam, draudziņ!

Viņš pēkšņi abām rokām satvēra dēla miklo, sasvīdušo galvu, pieplaka pie tās ar lūpām un, asaras rīdams, īs iestenējās.

— Tēt! Mīļais! Manu tētiņ, — Lū aizsmacis izdvesa. — Es esmu vesels! Vesels kā cirka stiprinieks! Tas tikai tāpēc, ka ir miljons iespaidu, tēt!

Viņš nostājās uz ceļiem un apkampa tēvu. Ienāca bākas uzraugs, nolika uz galda vara katliņu ar kūpošu kafiju, pašķielēja uz saviem viesiem un izgāja laukā.

«Nakts uz 21. septembri 1863. gadā. Neliels NW vējš. Nekādu notikumu nav,» viņš rakstīja žurnālā. «Bākā atrodas inženieris Tomass Stīvensons ar savu dēlu. Pārtika, sveces, tabaka un medikamenti pēc saraksta Nr. 733 izlietoti normas robežās, ir ietaupīts. Šeit pievienots akts par luktura stāvokli, ko sastādījis inženieris Tomass Stīvensons ...»

Sers Tomass ierīvēja ar etiķi dēla muguru un krūtis, apmainīja viņam veļu. Lū izdzēra glāzi karstas kafijas, noskūpstīja tēvu uz vaiga.

— Ar labu nakti, manu draudziņ, — sers Tomass aizkustināti teica. — Apliecini ar goda vārdu, mazais, ka nejūties slims.

— Tagad vairs nejūtos slims, tēt, dodu goda vārdu, — tēvam acīs skatīdamies, Lū teica. — Mājās es droši vien būtu apslimis pa īstam. Kaut vai lai paklausītos pasakas, kuru Kammijai ir vesels miljons.

— Mēs esam vīrieši, Lū, — sers Tomass teica, piesegdams dēlu ar rupju matrožu segu. — Mēs nedrīkstam melot viens otram. Meli — tas ir cieņas trūkums, vai saproti? Nu tad tā, ja rīt pulksten astoņos tu man pateiksi, ka tev nekur nesāp, mēs dosimies uz Skeijas salu un no turienes ...

bellroka»! — līksmi un skanīgi iesaucas Lū.

Tomass pasmaidīja un pakratīja galvu.

«Bellroka», Lū, būs pēc pāris nedēļām, ne ātrāk.

mēs vēl iegriezīsimies astoņās bākās. Viena no tām slavena ar to, ka pirms četrdesmit gadiem tur desmit dienas uzturējies Valters Skots. Un bākas uzraugs — viņš ir tuvu septiņdesmitiem — pastāstīs tev par . . .

Tēti! Tēti! Kāda laime, ka es esmu tavs dēls! — I.ū n uucās. — Ej projām, tēt! Citādi sākšu tevi izprašņāt par bobu Roju un Aivenho! Ar labu nakti, tēt! Kaut tu zinātu, ka man nepatīk gulēt!

— Bet tu esi bākā, Lū, — pats sajūsmināts par to, dedzīgi teica sers Tomass. — Iedomājies tikai!

— Kā lai iedomājos, tēt, ja es patiešām jau esmu te! Es labāk iedomāšos, ka esmu «Bellrokas» bākā!

No rīta Lū tēvam ar goda vārdu apliecināja, ka jūtoties lieliski, — nakti neesot svīdis, sapņi neesot rādījušies, nekur nekas nesāpot. Pusdienas laikā tēvs un dēls atvadījās no mistera Diksona. Garkājainais, kalsnais vecais vīrs, kas, pēc Lū vērtējuma, atgādina smaili nodrāztu brūnu zīmuli, ilgi stāvēja vaļējās durvīs un, rokas vēcinādams, kliedza nopakaļ barkasam:

— Ei, matroži! Pateiciet misteram Krosbijam, lai nomainītājs atved rumu un ziepju pulveri bārdas dzīšanai! Ei, matroži! Lieciet to aiz auss!

— Tieši tā, liekam aiz auss, ser! — atsaucās Lū. — Es viņiem atgādināšu! Divas mucas ruma un trīs kastes pulvera!

— Labi daudz mistera Dikensa grāmatu! — bākas uzraugs nerimās klaigāt. — Papīru, spalvas un tinti!

— Tieši tā, mucu tintes un tūkstoš spalvu! — zobgalīgi atsaucās viens no matrožiem un teica seram Tomasam: — Jocīgs večuks! Pats rītdien būs mājās, bet vēl raizējas par citiem!

Un matroži sāka dūšīgi airēt. Lū teica:

— Tā turēt!

Virs okeāna būvējās mākoņi. Laiks bija ļoti auksts, nemīlīgs. Nevilšus nāca prātā tie, kas atrodas tālu no krastiem.

Ap kaklu Lū trīskārt aptīta vilnas šalle, galvā_ berete, rokās silti pirkstaiņi. Mugurā atspēries spēcīgs_ vējš. Sers Tomass nolūkojas dēlā un domā: kas viņš būs? Un vai ilgi nodzīvos? Lū domā par to pašu. Viņš zina, kas viņš nebūs: ne kuģa kapteinis, ne bākas uzraugs. Kuģa kapteini viņš jau ir redzējis, bākā jau ir bijis. Un kapteiņus redzēs vēl daudz reižu un bākas arī apciemos daudz reižu. Jādomā, tās ne ar ko neatšķiras cita no citas, vienīgi ārējais izskats katrai citāds un citi uzraugu uzvārdi. Kas tad Lū vēlētos būt?

Cilvēks, kurš rada un atšķetina noslēpumus. Kaut kas līdzīgs Valteram Skotam — cilvēks, noslēpumu zinātājs, brīnumdaris -— nepagurstošs un neparasts: jo vairāk lasi un pārlasi viņa grāmatas, jo vērtīgāks ir tajās apslēptais noslēpums. Cik reižu varēsi grāmatas pārlasīt no jauna? Citiem vārdiem — cik gadu dzīvosi?

— Es dzīvošu ilgi, — Lū ska]i saka un pēkšņi — negaidot sev pašam un saviem ceļa biedriem — nopietni un paklusā balsī sāk skandēt ritmiskas, viegli prātā paturamas vārsmas:

Kopš sendienām torni uz klintīm kur redz,

Tur Skerivorbāka savas ugunis dedz,

Un tumsā tās acs nu spulgo un zib,

Bet sargs tikmēr aizmidzis pats.

— Kas jūrā tur noslīcis atkal nupat? —

To ūdeņu ķēniņš zināt grib.

Un pūš viņš jo sparīgi ragā tūlīt,

Lai slavenā Bellroka spožāka spīd,

— Vai nav labi? — viņš noprasa matrožiem. Acis viņam spīd, viņš atmet galvu un uzvaras priekā skatās uz tēvu. — Vai nav labi, tēt?

— Kad? — tēvs spēji noprasa. — Nupat? Uz bākas?

— Nupat, tēt. Pēkšņi kāds pačukstēja, un es atkārtoju. Kaut nu.neaizmirstos! .. . Noskaitīšu vēlreiz. Bet jūs visi mēģiniet atcerēties, jā? Kad piestāsim krastā — es pierakstīšu. Kāpēc jūs klusējat?! — Lū uzkliedz matrožiem. — Vai jums nepatīk? Nu, nu, izceliet airus! Un tagad atbildiet: vai patīk? Jums liekas, ka slikti?

— Labu dzejoli gribas nodziedāt, — atbild viens matrozis, nepārstādams airēt tāpat kā viņa biedrs.

— Dziediet manu dzejoli! — Lū parausta plecus.

Arī matrozis parausta plecus.

— Nevar piemeklēt meldiņu, nesanāk. Dzejolis taču ir tas pats, kas dziesma, vai ne tā?

lū kādu brītiņu kaut ko domā, pieri savilcis, sabozies. sers tomass ar lielu maigumu smaidot noraugās dēlā.

Tas, ko es noskaitīju, nav dziedams, — Lū saka. par noslēpumiem nedzied . . .

trešā NODAĻA ARI «BELLROKAS» BĀKā NAV NOSLĒPUMA

Menesi pēc traģēdijas, par kuru stāstīts šajā nodaļā, visās angļu avīzēs bija iespiesta intervija, ko devusi brigantīnas «Trafalgara» komanda, — matroži un virsnieki no vecā kuģa, kas brīnumainā kārtā bija palicis vesels, sīki pastāstīja par visu, ko redzējuši paši savām acīm.

Vētra mūs pluinīja pusjūdzes attālumā no krasta, — leica brigantīnas kapteinis Bleks Pembertons. — Ilgus gadus kuģojot, bijām pieraduši, ka netālu no mājām mūs laipni sagaida «Bellroka». Todien, kad vētra ar mums kai-l('jās kā ļauns kaķis ar nevarīgu peli, «Bellroka» mūsu acu priekšā nodzisa. Zibsnis, tumsa, zibsnis, tumsa — tā tas viss bija iegājies, kopš paradīze nožogota ar čuguna režģiem un paradīzes āboliem cena cēlusies trīskārt, ser. Un pēkšņi lukturis bākā nodzisa.

— Mums likās, ka sākam prātā jukt vai, ļaunākā gadījumā, jau esam jukuši, — teica matrozis Diķs Kāts. — Varēja nodomāt, ka vētra bāku aiznesusi, — bija gadījies, ka viesuļvētra pasit bākai kāju priekšā un tā nogāžas, sabrūkot gabalu gabalos. Bet nekā tamlīdzīga: izrāviens tuvāk klintīm — un mēs redzam augsto torni, durvis ir vaļā, un no turienes atskan cilvēka balss, sauciens pēc palīdzības. Būtu naivi, ser, jautāt mums, ko tieši tā balss teica, — apkārt viss dārdēja un rībēja daudz spēcīgāk nekā tad, ja sagrūtu sešstāvu nams. Kad bākā vairs nedarbojas lukturis — un tādā gadījumā tā vairs nav bāka, bet kaut kas Ēģiptes piramīdai līdzīgs —, tad var saderēt, ka bākas uzraugs lūdz pasviest viņam divus cigārus un uguntiņu, ko piesmēķēt. Ar vārdu sakot, jokus pie malas, vētra mūs pluinīja turpat bākas priekšā trīs dienas un trīs naktis. Bet, kā tagad zināms, vētra bija plosījusies sešpadsmit dienas no vietas. Mēs tātad bijām ieradušies, lai noklausītos šīs traģiskās mūzikas trīs pēdējās taktis .. .

— Un tā gadījās, ka no bākas nomestā pudele nokļuva

mūsu rokās, — teica karaliskās flotes virsnieks Džons Linslejs, kam toreiz nejauši gadījies būt uz «Trafalga-ras». — Bet diemžēl pudele ar ielikto zīmīti bija novēlo-i jusi: tā bija mētājusies viļņos desmit dienas, un mēs arī vēl tur nomalāmies labu laiku. Nu, un kaut arī pudele būtu nonākusi mūsu rokās tai pašā dienā, kad iemesta? Kā mēs būtu varējuši palīdzēt «Bellrokas» bākas apkalpei? . . .

Angļu avīzes pilnībā citēja no pudeles izņemtās zīmītes tekstu. Šis lakoniskais, traģiskais teksts skan šādi:

«Nepieredzēta vētra kavē ierasties mūsu maiņai. Jau desmit dienas, kopš izbeigusies apgaismošanas eļļa, dzeramais ūdens, milti, žāvētā gaļa, kaltētie dārzeņi un tabaka. Ciešam badu, bet turamies. Maiņas apkalpe divas reizes mēģināja tuvoties bākai, bet tika sadragāta pret rifiem. No visas sirds sērojam par tiem, kas jūrā gājuši bojā.

«Bellrokas» bākas -apkalpe: Čārlzs Bilets, Bobs Rič-monds, Allens Tenersijs.»

Lū un viņa tēvs šo Ziemeļjūrā nepieredzēto vētru pārlaida «Eberdīnas» bākā. Tā atrodas uz klinšaina krasta, un apkalpe dzīvo kazarmā bākas pakājē. Bet atgadījās tā, ka vētra koka būvi izārdīja pa dēlim vien, četri drosmīgie bākas kalpotāji tikko paguva izglābt pārtikas krājumus un ar milzu grūtībām pārnest tos uz bāku. Viļņi triecās pret bākas sienām divdesmit metru augstumā, tornis it jūtami drebēja — kā cilvēks, uz kuru birst sitieni gan pa krūtīm,' gan pa muguru.

Neierastie apstākļi, vētras dārdi, kas neapklusa ne sekundi, visu jutekļu un domu spriegums labvēlīgi iedarbojās uz Lū: viņš ne reizi netika ieklepojies, viņa ēstgriba iepriecināja seru Tomasu, un, ja Lū bākā nerakstītu dzejoļus, viss būtu vislabākajā kārtībā. Šie dzejoļi seru Tomasu darīja nemierīgu — kā tēvu. Lū mīl savu dzimteni — Skotiju, labi pazīst tās vēsturi un laikam tāpēc tik nosodoši izsakās par Angliju — tieši par Angliju, kas ir tikai Skotijas attāls radinieks, turklāt slikti audzināts, skops, ļaunvēlīgs radinieks. Dzejoļos, kas uzrakstīti bākā, nav ne vārda par šo tematu, toties tie pauž filozofiju, prātojumus. Seram Tomasam ir tikai viens bērns — dēls Lū. Kļūst skumji, ka zēns aizklīst kaut kur sānis — pa putekļaino, grambaino tukšu sapņojumu ceļu . . . Sers Tomass daļēji jūtas vainīgs, ka viņa dēls ir slims, sapņains, ka zēnam nav ne mazākās slieksmes uz praktiskām lietām. Tāds

īstenībā ir arī pats sers Tomass, atskaitot slimīgumu (viņš

Vienmēr izvairās teikt: slimību). Sers Tomass ir vesels.

vesela ir ari viņa sieva. No kurienes tad uzkritusi tāda šī sasodītā plaušu tuberkuloze? Varbūt tas ir

liktenis?

vētr a sāka aprimt. Lū steidzināja tēvu braukt projām no Eberdīnas»: viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs uzkāpt«Bellrokā», ko cēlis viņa vectēvs Roberts.

Man liekas, tēt, ka es kļūšu gluži cits cilvēks, tiklīdz

uzkāpšu «Bellrokā».

‘ rs Tomass pasmaidīja. Viņam patika, ka dēls runā kā pieaudzis — tik gudriem vārdiem — un pēc šo vārdu salmu ir un paliek tīrais bērns.

«Bellrokā» ir mans sapnis, tēt, — Lū turpināja, un viņu skatiens, sastindzis un skumjš, it kā gremdējās sevī.

Tiklīdz ieraudzīšu «Bellroku» — kaut kas notiks, kaut l.o uzzināšu un man kļūs tik labi.. .

Pēc ilgstošas vētras jūra, kā vienmēr, piekrastes tuvumā slipri atgādināja parastu ūdeņiem bagātu upi: iztrakojušos slinkie viļņi ieaijāja sevi, un tajos varēja vērties kā spogulī, ko tur viegli trīsoša roka. Debess bez viena vieni m mākonīša, no vizlas taisīta saule, stingrs, atsperīgs vējš, kas pūš nepārstādams un nedraiskodamies, pie ap-vāršņa zilgana migliņa, dvēselē miers.

Uz «Bellrokas» Irāku izbrauca ar kuteri. Lū sēdēja niecīgajā kajītē un ierakstīja dienasgrāmatā iespaidus un izjūtas, ko pieredzējis un pārdzīvojis bākās. Sers Tomass sēdēja blakus stūres vīram, kas grozīja vara stūres ratu gan uz kreiso, gan uz labo un, acis piemiedzis, raudzījās tālē. Kutera iekšās ritmiski pukstēja tvaika sirds.

«Noslēpumi jāizdomā pašam,» rakstīja Lū. «Tie droši vien ir visur un jo sevišķi bākā, bet jāgaida ilgi un pacietīgi. Patlaban esam ceļā uz «Bellroku»: tur gan, manuprāt, būs kaut kas interesants, un uzraugs .. .»

Lū nepabeidza teikumu, — aiz kajītes plānās šķērssienas matrozis skaļi teica:

— Pie bākas torņa stāv divi kuteri un sanitārā laiva! Ņemiet manu tālskati, ser!

Un viņš sniedza izvelkamo tālskati seram Tomasam. Lū izskrēja no kajītes.

Kuteris paātrināja gaitu, tā sirds sāka pukšķēt straujāk. Satraukti sāka dauzīties arī Lū sirds. Viņš pavaicāja matrozim:

— Kāpēc sanitārā laiva?

Viņam neatbildēja. Stūres vīrs tobrīd ar sarežģītu manevru vadīja kuteri starp rifiem. Sers Tomass, kājās stāvēdams, skatījās tālskatī. Pēc stundas ceturkšņa kuteris piestāja pie Bellrokas klints. Lū jau gandrīz pilnīgi reāli iztēlojās, kā viņš kāpj augšā pa torņa trapu, turēdamies pie metāla dzintelēm, kā veikli uzlec uz pirmā stāva betonētās platformiņas . . .

Sers Tomass pārmija dažus vārdus ar kādu vīru civilā, kurš sēdēja sanitārajā laivā, un tūdaļ noņēma cepuri. To pašu darīja arī Lū. Viņš nesaprata, kas šeit notiek, kāpēc te piestājušies divi kuteri, kāpēc bākas durvis ir atvērtas, kāpēc .. . desmitiem «kāpēc» un «kālab» drūzmējās zēna apziņā, un viņš klusēja, gandrīz nekustēdamies sāka gaidīt, kas notiks tālāk. Viņa garos, kā indiānim taisnos matus viegli šķirstīja vēja pūsma.

Tas, ko Lū ieraudzīja turpmākajās dažās minūtēs, uz ilgiem laikiem iespiedās viņa prātā. Lidz šim viņš vārdu «Bellroka» bija izrunājis kā pašu svētāko, dārgāko, iztēles uzburts, tas viņam bija nozīmējis kaut ko daudz vairāk nekā parastu bāku. Pēc tam kad pa torņa atvērtajām durvīm trosēs citu pēc cita nolaida lejā tris zārkus, ko, dziļam klusumam valdot, nolika uz sanitārlaivas plašās, līdzenās grīdas, skanīgais, gaišais vārds «Bellroka» pēkšņi ieguva jaunu jēgu un uz visiem laikiem satumsa, it kā būtu bijis kaut kas vizuāls, un Lū saprata, ka vispār visiem vārdiem piemīt divas īpašības: atsaukt atmiņā kādu priekšmetu vai parādību un piešķirt šim priekšstatam krāsu.

«Bellroka» bija bāka, augsts tornis; pāri tam peldēja saules apvizmoti mākoņi.

«Bellroka» nu bija kļuvusi par melnu, ārkārtīgi augstu sienu; pāri tai slīdēja negaisa padebeši, bet kaijas zemā lidojumā brēca cilvēku balsīs.

— Tēt! -— Lū aprauti pasauca tēvu. — Kāpēc? Kas te notiek? Tā taču ir mūsu «Bellroka»!

— Šeit norisinājusies liela drāma, ser, — bijīgi atsaucās matrozis, kurš stāvēja blakus kutera pakaļgalā. — Es biju tur augšā, ser . . .

— Tur augšā un . . . — Lū nepacietībā piecirta kājas, juzdams, kā skumjas uzmācas viņa trīspadsmit gadiem.

— Un redzēju tos visus trīs, — dobjā, nedzīvā balsī atbildēja matrozis. — Viņus nevarēja nomainīt, viņiem bija izbeidzies pat dzeramais ūdens, un viņi nomira.

Nevajag! — Lū nikni iesaucās, un viņa seja mirkli ,.iviebās. — Tas nav taisnība!

Matrozis paraustīja plecus. Viņš neturēja par sevis cienīgu taisnoties un turklāt uzrunāt zēnu par seru. Lū nav nekāds, priekšnieks, bet tikai kādas, kā rādās, svarīgas personas dēls, kura šeit ieradusies, bez šaubām, lai apbēri natu traģisko laktu.

— Tu nerunā taisnību, — Lū noteica maigāk.

Viņš sāka klepot. Krūtīs iesmeldzās pazīstamā sāpe. Pa lo laiku kuteris ar vara dūmeni bija paņēmis tauvā sani-lārlaivu. Sers Tomass noslīga uz klāja sola un, galvu nodūris, paslēpa seju rokās.

Mazais zilais kuteritis ar plato melno svītru uz sāniem pavadīja skumjo braucienu. Pēc pusminūtes sāka strādāt arī tā kutera mašīna, uz kura atradās sers Tomass un Lū. Durvis bākā aizvērās. Un tūlīt matroži no laivas un kuteriem sāka mest jūrā maizes gabalus; griezīgi, sēri brēkdamas, vesels bars kaiju metās tos uzlasīt. Visu laiku, kamēr sasniedza krastu, — divdesmit minūtes turpinājās šī senā skotu paraža; Lū nejautāja, kāpēc tā dara: viņš zināja, ka tā vajag — putni jāpabaro, pieminot «Bellrokas» bākā bada nāvē bojā gājušo dvēseles. Pērngad «Stokvoras» bākā ar sirdstrieku nomira uzraugs, un arī toreiz kaijas baroja ar maizi. Paraža pieļauj maizes vietā mest kaijām zivis, tomēr maize labāka — zivis kaijas noķer arī bez cilvēka palīdzības. Bet interesanti gan: vai putni zina, kāpēc viņiem met maizi? Zina, protams, zina. Lū skatās uz kaijām, ieklausās viņu balsīs un pārliecinās, ka šo parasti rijīgo putnu izturēšanās šobrīd atbilst notikušajam: paķērusi knābī maizes kumosu, kaija ilgi riņķo virs laivas un kuteriem, virs dzīvajiem un mirušajiem un tikai pēc laba brīža metas lejā pēc jauna kumosa. «Uzrakstīšu dzejoli par kaijām,» Lū nodomā.

Viņš atskatās un ilgi raugās uz «Bellroku», un pēkšņi viņam šķiet, ka viņš dzīvo jau ļoti ilgi, ka ir vismaz četrdesmit piecus gadus vecs, ka ir paveicis kaut ko tādu, par ko gan bāka, gan kaijas, gan kuģu kapteiņi un cilvēki uz jūras un uz sauszemes viņam dziļi pateicīgi. Viņu pārņem liela pacilātība un sajūsma; viņš palūdz, lai matrozis iedod gabalu maizes. Matrozis ar skatienu norāda uz maisu; Lū paņem apkaltušu biezu maizes garozu un ar plašu vēzienu iemet to ūdenī.

— Pasakiet, kaijas, visiem, — viņš skaļi saka, — ka

pasaulē ir tāds Lū! Vai dzirdat? Lū! Roberts Lūiss Stīven-sons, sera Tomasa — bāku cēlāja dēls!

Sers Tomass tukšu skatienu raugās uz dēlu — iespējams, ka viņš pat nav sapratis, ko īsti viņa Lū nupat izteicis: sers Tomass līdz sirds dziļumiem apbēdināts par notikumiem bākā — tik ļoti apbēdināts un satriekts, ka ne mirkli neuzkavējās tornī. Sers Tomass īstenībā ir romantiķis pēc savas dabas; viņa iztēle daudzējādā ziņā līdzinās dēla iztēlei — starpība tikai tā, ka sers Tomass prot analizēt un ironizēt un daudzas ikdienišķas parādības uztver ar humoru.

«Pasviediet slīcējam dzīves bangainajā jūrā humora korķa riņķi!» sers Tomass mēdza teikt. Sis tīri aforistis-kais teiciens Skotijā kļuva populārs. Divdesmit gadu vēlāk trīsdesmit trīs gadus vecais Lū uzies šo spārnoto teicienu Kartera krājumā «Skotu folklora» un ierakstīs savā dienasgrāmatā: «Es cietīšu klusu un neteikšu neko. Varbūt tieši šādā kārtā arī rodas tas, ko mēdz apzīmēt par tautas gudrību. Mans pienākums klusēt, jo — tāpat kā es, tā arī mans tēvs — mēs esam tautas daļa, tās pārstāvji, bērni, gudrie un romantiķi . . .»

CETURTĀ NODAĻA SERA TOMASA ATTAPĪBA IZGLĀBJ PIRĀTU

Visi Lū ģimenes senči, par kuriem viņš bija dzirdējis, pēc tautības skoti, mīlēja savu dzimteni aktīvi un pašaizliedzīgi. Valters Skots bija šīs mīlestības paudējs un dziesminieks. Valters Skots, kā sers Tomass mēdza pastāvīgi atgādināt sievai, dēlam un draugiem, bijis liels draugs viņa tēvam —- seram Robertam. Valters Skots kopā ar Lū vecotēvu gājis medībās Skotijas kalnos, kā biežs un zinātkārs viesis apmeklējis bākas un uz šī te dīvāna sēdējis, atpūties un pat gulējis. Saglabājies pat sīks pieraksts par tām dienām, kad augstais viesis apmeklējis sera Roberta ģimeni. Bet, ja runājam par dīvānu, tad vecā Kam-mija, šķelmīgi acis grozīdama un galvu šūpodama, jums pastāstīs, kādi norādījumi viņai doti par šo sagrabējušo, čīkstošo mantu, uz kuras katrs vis nedrīkst apsēsties. Putekļu notraukšanai no šī dīvāna ir īpaša slotiņa, ir īpaša lupata, ar ko tīrīt tā veco ādas pārvalku, un pat nagliņas,

ar kurām drīkst, piesist ielāpus uz tā sāniem un muguri-n.i Jūs varat ar kāju vai roku aizķert jebkuru krēslu, pildu vai atzveltni; neviens neko neteiks, ja sāksiet pārbīdīt tos pēc savas patikas. Jūs pat drīkstat atzveltni vai krēslu apveltīt ar ne visai glaimojošu apzīmējumu sakarā ,u tā vecumu, bet dīvāns, uz kura sēdējis un pārgulējis Valters Skots, tika glabāts kā .. . kā ... pats Valters nevaidu šeit atrast salīdzinājumu.

Kādudien uz šī neaizskaramā dīvāna bija nolicies Pi-i ātš — Lū mīlulis suns. Vecā Kammija aiz šausmām apsēdās uz grīdas.

— Te neviens nedrīkst nākt, Pirāt, — Lū sacīja. — Ej dārzā, tur tev būs labi!

Pirāts pat galvu nepacēla. Pametis skatienu uz savu draugu, viņš ar asti pakulstīja pa dīvāna muguriņu, iegrozījās ērtāk un aizvēra acis.

— Ņem viņu ciet aiz ausīm, Lū, un stiep zemē uz grīdas, — Kammija izdvesa. — Debesu tēvs, es dzirdu sera Tomasa soļus! . . .

Lū nosēdās zemē līdzās savai auklei. Durvis atvērās, un istabā ienāca sers Tomass. Pirāts pacēla galvu un sveicināja viņu, asti kuldams. Kammija un Lū samiedza acis.

— Laukā no šejienes! — uzbļāva sers Tomass un ar strauju žestu norādīja sunim uz durvīm. — Uz vietas laukā!

Pirāts neizpratnē raudzījās savā saimniekā un joprojām bungoja ar asti. Seram Tomasam acis kļuva lielas un apaļas, augstā piere savilkās dziļās grumbās, mute saviebās

dusmās un sašutumā. Lū paskatījās uz tēvu un nodomāja: «Cik tētis ir smieklīgs!» Kammija, palūkojusies uz savu kungu, nočukstēja: «Dievs, stāvi viņam klāt!»

— Uz visdrīzāko laukā! — vēlreiz uzsauca sers Tomass un cirta dūri pret galdu. Pirāts mazliet paslējās, izstiepa kaklu un atieza zobus. Kaut kas tāds vēl nebija pieredzēts. Sers Tomass atvēzējās pret Pirātu, un suns topašu-brīd ierūcās, bet pēc tam, it kā nekas nebūtu noticis, itin mierīgi nolika galvu uz izstieptajām ķepām un, smagi, pārmetoši nosēcies, nicīgi aizvēra acis.

Sers Tomass, zābakus čīkstinādams, kāpās uz durvīm. Pirāts atvēra acis un, greizi pašķielējis, gandrīz vai noteica: «Sen tā vajadzēja . . .»

Bet Lū skaļi sacīja:

— Mans tētis ir ļoti attapīgs cilvēks!

Kammija, no grīdas pieceldamās, drebošā balsī piebilda:

-— Izrādās, savs dievs ir arī suņiem!

Ar šo brīdi sunim bija atļauts, kad vien viņam iepatikās, gulēt uz vēsturiskā dīvāna. Sers Tomass svinīgi pavēstīja sievai, dēlam, Kammijai, savam brālim Allenam, tā sievai un viņu dēlam Bobam, ka Pirāts lieliski saprotot cilvēku — kā dzīvu, tā mirušu — un, šķiet, mirušo viņš saprot pat labāk un izjūt tā diženumu vēl pilnīgāk nekā dzīvajo. Pēc sera Tomasa domām, Pirāts no šī brīža kļuvis tā dīvāna sargs, uz kura ... utt.

— Gudrais suns zina, ka viņš dzīvo Roba Roja pēcteču ģimenē, — sers Tomass vēl piemetināja.

— Bet šis gudrais suns gribēja tev iekost, — nedroši ieminējās sers Allens. — Kammija saka, suns esot atiezis zobus, tiklīdz tu . ..

— Tas jāsaprot citādi, — sers Tomass samulsis taisnojās. — Un es tā arī sapratu. Man patika tā saprast. — Viņš uzsmaidīja brālim un bargi palūkojās uz pārējiem.

Vērīgais Lū šo atgadījumu iztulkoja pēc sava prātā: tētis šaubās. Lū lielu nozīmi piešķīra žestiem; viņš zināja, ka cilvēku nodod tieši žesti. Pasaulē vislielākais melis varēja sarunāt visu ko, pataisīt melnu par baltu, bet žesti melot neprot. Tētis reizēm šaubās, vai Stīvensoni tiešām pieder pie Makgregora klana, no kura cēlies slavenais Robs Rojs. Tētis savācis daudz arhīva materiālu, kas apstiprina viņa tiesības saukties par šī slavenā cilvēka pēcteci. Tētis būvē bākas, izgudro dažnedažāda veida un formas bākas lukturus, bet tas ir tikai darbs, nodarboša-

nās profesija, tas, kas ienes naudu un ļauj dzīvot bez rū-

pēm. Lū ļoti labi zina, ka viņa tētis nepavisam nav inže-

nieris. Tētis ir romantiķis, sapņotājs, dzejnieks, kas karsti mīl savu dzimto Skotiju un nesatricināmi tic, ka viņa

m is bijis Robs Rojs.

i’ninantiķis, savdabis,.dzejnieks par to nešaubījās. Lū-ii H, ielūkojieties dokumentos! Un tad vēl šis atgadījums i I’irātu, kas bija uzrāpies uz dīvāna. Taču.. . inženieris, i iku cēlājs, talantīgais optiķis, reālists un matemātiķis ne iil-.ai šaubījās, bet paraustīja pat plecus, kā prot vienīgi • vcšzemnieki.

Roba Roja pēctecis .. . Lū tas viss patika. Viņš neraus-11 ja plecus. Bet, kad viņa brālēns reiz atkārtoja šo žestu, I u piecirta kāju un teica:

— Tu esi muļķis, Bob! Katram cilvēkam ir senči, katrs cilvēks ir kāda cita pēctecis. Mūsu vectēvs bija Valtera 'kota draugs. Un kādēļ? Tādēļ, ka Valters Skots bija uz-lakstījis romānu par viņa senci. Valters Skots jutās glaimots, ka varēja būt mūsu vectēva draugs.

— Tev patīk tā domāt? •— pavaicāja Bobs, puika ar Irupu degunteli, dūru varonis un slinkuma maiss.

— Tu un es — mēs esam Makgregora klana pēcteči, — vienkārši, lietišķi, ar cieņu atbildēja Lū.

— Lieliski! — iesaucās Bobs, uz augšu palēkdamies. - Tas tik ir numurs!

— Muļķis, — caur zobiem noteica Lū. — Tu esi visnecienīgākais Roba Roja pēctecis!

— Es esmu Ādama un Ievas pēctecis, — nosmīnēja Bobs. — Ādams un Ieva ir visievērojamākie cilvēki zemes virsū. Par viņiem pat skolā liek mācīties. Bet Robs Rojs bija laupītājs.

Lū noskaitās un pamatīgi samizoja savu brālēnu. Bobs nosūdzēja Lū tēvocim Tomasam. Tīrie brīnumi, dīvaini un neizprotami: sers Tomass nesodīja dēlu. Viņš pasauca zēnu pie sevis kabinetā, apsēdās lielajā krēslā pie galda, uz kura, apsegts ar stikla kupolu, stāvēja brigantīnas modelis ar dzeltenām zīda burām, bet dēlam norādīja vietu uz koka sola, virs kura karājas kāda admirāļa portrets.

— Par ko tu piekāvi Bobu? — sers Tomass vaicāja.

— Par to, ka viņš Robu Roju nosauca par laupītāju. Un vēl par to, ka Bobs ir muļķis.

Sers Tomass pasmaidīja, un Lū nožēloja, ka Bobam bija

ticis gauži maz — tikai pa muguru un pa sāniem. Vajadzēja sadot pa ģīmi.

— Uzskatīsim, ka tu iekaustīji Bobu par to, ka viņš apvainoja mūsu senci, — sacīja sers Tomass. — Par kaut ko citu kauties nevajag — tā jau var piekaut deviņas desmitdaļas edinburdziešu.

Lū, savām ausīm, neticēdams, skatījās tēvā. Viņš tiešām pateica: «mūsu senci». Lū uzlēca no sola un apkrita tēvam ap kaklu.

Audience bija beigusies.

Tā sers Tomass ar nolūku vai bez īpaša nolūka iepotēja dēlam mīlestību uz Skotijas pagātni, dāvāja zēna iztēlei kādu noslēpumu, kurš tā arī palika neatminēts viņa grūtās, trauksmainās dzīves visus četrdesmit četrus gadus.

— Un cik reizes tu, Karamij, esi redzējusi Valteru Skotu? — Lū vaicāja savai vecajai auklei. Viesistabā gaiši kurējās kamīns; Lū sēdēja uz zema soliņa, Kamīni ja — tieši uz grīdas, kājas izstiepusi, un raudzījās ugunī savām pusaklajām, asarojošām acīm. Vidū starp Lū un Kammiju uz sāniem gulēja Pirāts.

Bija pagājis mēnesis no tās dienas, kad Lū atgriezās no brauciena. Viņa veselības stāvoklis nebija kļuvis ļaunāks, bet nebija vērojama ari nekāda uzlabošanās. Lū, tāpat kā līdz šim, bija gurdens, domīgs, spriedelēja kā vecs vīrs, ātri iekarsa un vienmēr likās esam nezin ar ko nemierā. Bobs mājās dauzīja logus, šaudīja ar pašdarinātu «kaķeni». Lū draudzējās ar ubagiem, kontrabandistiem, kuģu kapteiņiem. Gans Džons Tods mācīja Lū taisīt svilpītes no niedrēm, lipināt no māliem zirdziņus un resnvēderainus karaļus, stāstīja aizraujošus stāstus no Skotijas pagātnes . . .

— Un vai tu sarunājies ar Valteru Skotu? — Lū no jauna pavaicāja, kad Kammija bija atbildējusi, ka redzējusi Valteru Skotu daudzas reizes; vienudien viņš tai vaicājis: «Vai tev nav vēsi, Kammij?» — un viņa atbildējusi: «Nē, ser!» Bet viņš neesot noticējis, apņēmis Kammiju ap pleciem un teicis: «Nevar būt, tev ir vēsi, mīlā Kammij!» Tas noticis pirms piecdesmit gadiem.

— Un tu atceries? — Lū brīnījās.

— Veci ļaudis labi atceras to, kas noticis sen, un aiz-

mirst vakardienas notikumus, — par kaut ko smaidīdama, it11 atbildēja vecā auklīte un noglāstīja Pirātu.

tā . . . — Lū gari novilka. — Cik tad Valteram Skotam toeiz bija gadu?

V iņam tolaik bija tā ap četrdesmit. — Kammija no-i nu uz dažiem mirkļiem aizvēra acis.

liet vai tu netiki dzirdējusi, — Lū viņu pārtrauca, vai Valters Skots neieminējās par Makgregoru? Par M.ikgregora klanu, saproti? Vai tu, Kammij, kaut ko zini Imi Robu Roju? Neko nezini? Un neko neesi dzirdējusi par Makgregoru?

Kammija joprojām glaudīja Pirātu. Viņa kavējās savās ik iinās.

Vienudien Valters Skots man teica — es esot ļoti lauka, skaista kā puķe . . . Tas taisnība, Lū. Jauna biju — 1'Jaik man bija divdesmit trīs gadi. Pie tava vectēva mēti /.a atbraukt kāds mākslinieks no Glazgovas. Viņš mani gleznoja ar krāsām — ar dzeltenu, zilu, zaļu. Ak, Lū, Lū!

Kammija paņēma krāsns kruķi, iebāza to ugunī, izvandīja zeltaino ogļu kaudzīti. Liesma ar garu mēli nolaizīja stūrī malkas šķilu, un tā, brītiņu sprakšķējusi, žēli iepīkstējās un pārklājās ar mikluma burbulīšiem, kas tūlīt pārplīsa.

— Are, te, Kammij, ir pavisam tumšs, — Lū teica, rādīdams uz pagalēm, ko liesma nebija skārusi. — Kapteinis neko neredz, viņam vajag pagaisinot, Kammij! Skaties, kāda bārda šim mūkam! Robs Rojs necieta mūkus, Kammij. Pirāt, ņem ciet mūku!

Pirāts pietrūkās kājās, atšiepa zobus, jautājoši paskatījās uz Lū un atkal nogūlās.

— Paurķē, paurķē, Kammij! — Lū karsti dvesa, pavirzīdamies kamīnam tuvāk. — Mūks nobēris zeltu! Paskat, kas viņam naudas! Un tad vēl saka, ka Robs Rojs esot laupītājs! Robam Rojam nekad nav bijis dālderu — vai ne, Kammij?

Kammija pašūpoja galvu un teica, ka tas, kuram daudz naudas, nekad neizdarot nekā laba; nauda — tā ir slimība, tā ir kā vēzis, ar ko šobrīd sirgst Edinburgas galvenais tiesnesis; sāpēt sāp vienā vietā, bet pati vaina — citur. Dakteris ārstē šeku, bet vēzis aizsniedzies ar spīlēm gan te, gan tur. Tomēr nabagam būt arī nav nekāda labuma. Vajag, lai katram rītdienas tiesai galdā būtu prāva maizes ņuka un lai katliņā burbuļotu gaļas vira. Mākslinieks,

kurš gleznojis Kammijas portretu, pārticis no maizes un viras. Kammija uz bildes izskatījusies kā dzīva. Portretu nopircis Valters Skots. Mākslinieks saņemto naudu notērējis par vīnu.

— Bet, kad viņam aptrūka naudas vīnam, — rāmā balsī Kammija stāstīja tālāk, — maizes kumosu un viru viņš varēja dabūt savu draugu mājās, un draugu viņam bija, kazi, divi tūkstoši. Šis mākslinieks taisīja bildes grāmatām, ko sarakstīja Valters Skots. Es pie viņa redzēju Roba Roja portretu, viņš . ..

— Ko tad tu agrāk neteici! — iesaucās Lū. Viņa balsī ieskanējās kaut kas žēlabains; šo teikumu viņš izteica sāpīgi un skumji. — Un kur tagad ir tas portrets, pie kā?

-—Tu neļauj man runāt, — Kammija teica ar maigu mātes pārmetumu. — Šo portretu Valters Skots uzdāvāja tavam vectētiņam, bet vectētiņš ...

-— Kam?

Lū pielēca kājās. Arī Pirāts pacēla galvu, tramīgi pagrozīja acis un saslēja ausis. Kammija sašutusi nostenējās:

— Nedod dievs, šito bērnu! . . . Vectētiņš to uzdāvināja seram Tomasam, tavam tēvam. Sers Tomass to atdeva Valtera Skota piederīgajiem.

— Bet vai tu neievēroji, Kammij, vai Robs Rojs nebija līdzīgs man? Vai tētim? Vai vectētiņam? . . .

Paraustījusi plecus, Kammija no sāniem pameta acis uz Lū.

— Es jau zinu, ko tev vajag, — viņa teica. — Bet par tām lietām mani liec mierā. Pastāsti labāk, kas notika bākā, — kā varēja pieļaut, lai cilvēki nomirst badā . . .

— Robs Rojs nomira tūkstoš septiņi simti trīsdesmit trešajā gadā... — Kammij ā neklausīdamies, Lū čukst. — Pirms simt trīsdesmit gadiem. Mans vectēvs dzimis . . . jāuzzina, kad vectēvs dzimis. Un vai viņam bija brālis ...

— Bija māsa, — Kammija saka.

— Māsa nav tas, māsa nav vīriešu līnijā. — Lū atmet ar roku un raugās kamīna ugunī, kur redz kaut ko tādu, ko neredzēs neviens un nekad: savas dzimtenes kalnu upes, nabagļaužu būdas, bārdainus vīrus ar pistolēm aiz jostas. Lū ieklausās: viņš dzird šo ļaužu sarunas, viņu smieklus, jokus un dziesmas. Blakus istabā — sera Tomasa kabinetā — pie liela kvadrātiska loga, kas vērsts uz dārza pusi, dziļā klubkrēslā sēž Lū tēvs. Uz maza soliņa pie viņa kājām, uzlikusi rokas viņam uz ceļiem, apsēdusies Lū

māte Viņa lūdz savu laulāto draugu uzmanīgāk izturēties pret dēdu, nopietnāk pievērsties viņa audzināšanai, novir-i^1 vi ņ 11 no romantisma postošās ietekmes, no visām šīm senajāim balādēm, teikām, leģendām. Lū jau ir trīspa-i mīt gadu, bet vēl arvien neiet skolā ...

Es nodarbojos ar viņu mājās, — saka sers Tomass nu ,ir plaukstu nervozi glāsta sievas roku. — Es neuzticos i .dagogiem, viņu sausajai mācīšanas manierei, vienaldzību pret bērnu. Vai ir iespējams mīlēt bērnus, ja klasē tev ir divdesmit solu un katrā sēž pa divi? ...

Lū visā nopietnībā tic, ka viņš ir Makgregora klana pēctecis, — sieva gaužas un, smagi nopūzdamās, lūdzoši ēras vīram acīs. — Zēns kļūst par sapņotāju. Kas ar viņu notiks...

- Ar viņu notiks tas, ko liktenis būs lēmis, — mierīgi nlbild vīrs. — Man bērnībā pareģoja karātavas, mana mīļā. Bet par Makgregora klanu es teikšu... kāpēc gan ne! — Sers Tomass noliecas un noskūpsta sievu uz pieres.

Redz, ja es apgalvotu, ka mēs esam Šekspīra pēcteči... l as ir, nevis mēs, bet es un mans dēls. Man patīk domāt lā, kā es domāju.

— Bet tavs brālis par to smejas, — bez dusmām iekaisa sieva. — Viņš vienmēr stāv uz zemes, bet tu lido kaut kur pa mākoņiem un aizrauj līdzi arī Lū. Viņam ir vāja sirds, slimas plaušas. Es baidos — viņš kļūs par bohē-mieti, sāks sacerēt romānus!

-— Viņš būvēs bākas vai kļūs pār advokātu, — vīrs noteica. — Vaļas brīžos var nodarboties arī ar literatūru. Robs Rojs sacērēja dziesmas, pats rakstīja tām melodijas, izgudroja motīvus — saproti? Jābaidās par mums pašiem, nevis par dēlu. Kamēr mēs esam dzīvi.. .

— Mēs neesam nemirstīgi, Tomas!

— Pasargi, dievs, mūs no nemirstības un dod mums ilgu mūžu! — ne gluži nopietni, bet arī ne pa jokam saka sers Tomass.

—, Tu esi fantazētājs, jūsmotājs. Es esmu reāla zemes būtne, bet es mūsu Lū neesmu autoritāte. Pirmajā vietā esi tu, tad nāk Kammija. Man ir mazāka nozīme nekā Pirātam. Bet es taču esmu māte, Tomas! Tu paklausies — Lū klepo . ..

— Jā, tas mani uztrauc, — noraizējies saka sers Tomass ieklausīdamies. Pulkstenis sit desmit reižu. Lū kāsē.

Viņa māte saliek rokas kā lūgšanā un, pacēlusi acis pret griestiem, čukst:

— Dievs, sargi un glabā manu dēlu! Dāvā viņam laimīgu un ilgu mūžu! ...

Lū grūti klepo. Tā turpinās septiņas dienas, bet astotajā saslimst viņa māte. Mājas ārsts ieteic seram Tomasam nekavējoši nosūtīt sievu un dēlu uz Franciju vai Itāliju, — Skotijas gaiss viņu veselībai kaitīgs. Neliels ceļojums slimniekus glābs.

-— Atsakieties no visa, bet paklausiet mani, — ārsts piebilda un, lai piešķirtu lielāku svaru savam padomam, aizgāja neatvadījies.

Sers Tomass parēķināja savus ietaupījumus. Naudas pietiktu pat ceļojumam pa visu Eiropu veselu gadu. Bet nav zināms, vai tas izglābs sievu un dēlu reizi par visām reizēm. Visvairāk domājams — neizglābs. Taču kaut kas ir jādara. Ārsts ir pieredzējis, gudrs, talantīgs vīrs. Nauda, kas stāv neizmantota, ir kā sargsuns, ko tur ieslodzītu pagrabā. Bet kas brauks slimniekiem līdzi? Sāc tikai domāt —- un tai pašā mirklī pakalpīgi uzpeld desmitiem āķīgu, nejauku «bet». Sers Tomass pieķēra sevi pie domas: visi šie «bet.» īstenībā ir tikai egoisma atrunas, nekas vairāk. Līdzko sāc domāt par savu tuvinieku labklājību, šie «bet» neuzdrīkstas vairs rādīties ne pistoles šāviena attālumā. Kāpēc vēl līdz šim laikam nav sintakses un stila filozofijas?

— Pagaidi vien, es ķeršos tai klāt! — pats sev piedraudēja sers Tomass. — Bet mana sieva un mans dēls brauks uz Neapoli, Romu, Florenci, Parīzi un Nicu! Naudas pilnīgi pietiks. Bet nākamreiz arī es braukšu viņiem līdzi. Es taču tāpat neesmu no akmens! Bet arī man ir nepieciešama Eiropa! Es arī gribu atpūsties un izklaidēties! Bet. . .

Sintakses un stila praktiskās filozofijas pirmajai nodaļai vajadzēja pieredzējušu redaktoru, tas pateica tikai vienu teikumu:

— Lai viņi brauc, nav jau maziņie, viņiem līdzi būs nauda un labākie no kalpotājiem, bet es jūs te nepametīšu, ser!

— Bet, Kamrnij, labāk gan būtu, ja tu brauktu līdzi. Kā nu zini, bet. ..

— Nekādus «bet», ser, — Kammija pasmīnēdama iebilda. — Viņi brauc, mēs paliekam. Mēs esam veseli,

viņi ir slimi. Jūs viņiem iedosiet naudu, cilvēki, kam ir

nauda, nepazīst «bet».

c nedēļas sers Tomass aizvadīja sievu un dēlu ceļā.

īve trim mēnešiem viņš tos sagaidīja tajā pašā pie-i.i.ilnē Fērt of Pērtā. Sieva izskatījās apaļīgāka, sārtāka, l ii bija pastiepies garāks, viņa mati krita pār melnās mita jaciņas balto apkaklīti.

Mans bērns! —• iesaucās sers Tomass, sirsnīgi nomu-iēdams dēlu. — Kā es ilgojos pēc tevis, manu puisīt! ! l inu mazo Lū!

Lū, tēti, vairs nav, — Lū lietišķi paziņoja. — Tavā priekšā ir cilvēks, kas redzējis Eiropu.

— Kā patika, Lū?

- Paldies, tēti, ļoti labi, bet Skotijā ir labāk. Jau rit došos uz ziemeļiem, kalnos, uz Roba Roja dzimteni..,

OTRĀ DAĻA LUĪ

.

PIRMĀ NODAĻA KRUSTMĀTE, VIŅAS BRĀĻADĒLS UN DIVI VIESI

Pasaulē, kurā viņš dzīvoja, viss bija citādi nekā līdz šim, ne tā, kā viņš vēlējās, lai šo pasauli varētu milēt un cienīt. Sera Tomasa dēls (viņam apritēja pilni piecpadsmit gadi, un viņa vārdam nāca klāt viens burts) aizrautīgi lasīja grāmatas par Skotijas pagātni, salīdzināja pagātni ar šodienu un ikreiz deva priekšroku vakardienai.

Edinburgas miertiesa 1865. gadā ik mēnesi maksāja algu četrdesmit septiņiem kalpotājiem. Pirms piecdesmit gadiem tiesas štatos skaitījās tiesnesis, viņa palīgs, pioku-rors, aizstāvis, kurinātājs un kurjers. Pirms simt gadiem visus šos amatus pildīja viens cilvēks — tiesnesis. Vienā reizē viņš apsūdzēja, citā aizstāvēja, aukstās dienās kurināja vienu krāsni, bet dienās, kad notika tiesas sēdes, — divas. Viņš pats iznēsāja pavēstes ierasties tiesā. Dažreiz šo pienākumu izpildīja viņa dēls.

— Sodi viņos laikos bija bargāki nekā mūsdienās, —

sers Tomass kādreiz dēlam teica un pajautāja: — No kurienes tu ņem tik aplamas ziņas? Viss bija pavisam citādi, Luī! Netici romāniem, mans draugs! Ja nu tevi tā interesē tiesneša persona, vislabāk papēti arhīvus.

Luī nevēlējās papētīt arhīvus. Viņš runāja ar tiesas lietu pārvaldnieku, un šim pārvaldniekam bija apaļi astoņdesmit gadi. Sers Tomass ne vienu vien reizi tika nosaucis dēlu par slaistu, sliņķi un (kad bija sevišķi noskaities) par cilvēku bez nākotnes, bet šis piecpadsmit gadus vecais slaists un sliņķis prata vērīgi saskatīt savas pilsētas dzīvē ir slikto, ir labo.

— Novērojumiem vajadzīgs brīvs laiks, tēt, — Luī mēdza teikt, — un saskare ar tiem ļaudīm, kurus tu dēvē par salašņām.

Edinburga stāvgrūdām pilna ar kontrabandistiem, dezertieriem, ielās daudz ubagu. Stipri palielinājies policistu skaits. Bija laiki, kad kontrabandisti neslēpās, — slēpt vajadzēja preces, un tas bija daudz vieglāk. Šodien slēpjas kontrabandists, bet preces brīvi pārdod veikalos. Starp citu: vai ne tāpēc tik labi un grezni ģērbjas tiesnesis, viņa sieva, prokurora ģimene, augstākie policijas ierēdņi? ... Vecos laikos bija mazāk dezertieru. Kāpēc gan?

Ir saprotams, kāpēc tik daudz ubagu. Kad ubagu daudz, tas nozīmē — arī zagļu ir vairāk. Vieni diedelē, otri ņem paši. Un pie tam ļoti bieži slepkavo. Arī agrāk slepkavoja, un, iespējams, senāk vairāk lija asinis, taču citu — cēlāku iemeslu dēļ, nevis aiz mantkāres vai, kā biežāk gadījās, aiz bada. Agrāk kāvās un kautiņā nosita otru. Tagad nogalina slepus. Nav vairs divkauju. Edinbuigā ir garlaicīgi, arvien mazāk dzīvē var novērot pieklājību, smalkjūtību, uzmanību. Edinburga ir pasaules niecīga daļiņa. Jādomā, ka labāk nav arī citās pilsētās.

Dārdzība ceļas ar katru mēnesi. Kammija vēl atceras tos laikus, kad par trim šiliņiem varēja sapirkt tik daudz ēdamā, ka piecu cilvēku ģimenei ar to pietika trim dienām. Šodien par to pašu naudu tā pati ģimene iztiek tikai vienu dienu. Kammija stāsta, ka vēl pirms četrdesmit gadiem nepazīstami cilvēki Anglijā un Skotijā satiekoties sveicinājuši viens otru. Valteru Skotu ikvienā vietā un mājā uzņēmuši kā visaugstāko, visvairāk gaidīto viesi. «Viņam varēja naudas arī nebūt,» Kammija piemetināja, «visi viņu cienāja, apdāvināja, bet krodziņos un viesnīcās uzskatīja par godu nosēdināt viņu labākajā vietā pie galda ierādīt labāko istabu. Par naudu neviens neieminēja jau pati Valtera Skota klātbūtne vien bija zelta vērts. |i i , ,id...» — Kammija sparīgi atmeta ar roku un sa-

agrāk, tā Luī domāja, poēzija bija kā dzīva, visiem redzana realitāte. Šodien tādas nav — tā ir kļuvusi par sili, .minu atmiņām, tai pievēršas tikai nedaudzi — veci ļaudis izredzētie, kuriem kopš dzimšanas dāvāta spēja ļ. manīt neredzamo un redzēt tikai iedomājamo . . .

Kas no tevis iznāks, kas tu būsi? — sers Tomass reiz Ieprasījās. — Neko tu nedari, no rīta līdz vakaram tevis nav mājās. Es esmu nopietni nobažījies par tavu nākotni.

Es ari esmu nobažījies, — Luī pievienojās, un, pēc ImIss spriežot, viņš to teica nopietni. — Bet — gan būs l ;bi! Es daru to, kas man patīk. Tātad nākotne jau veidola.;. Kur ir robeža starp tagadni un nākotni, tēt? Pēc dēsim! gadiem — vai tā ir nākotne? Un pēc pusgada? Un 11^1diena — vai tā ir nākotne?

— Nākotne, Luī, — padomājis un dažu labu reizi nolaides, atbildēja sers Tomass, — tas ir cilvēks ar stāvokli sabiedrībā. Tavs spriedums ir abstrakts, mans — konkrēts.

— Vai tev ir nākotne, tēt? Jeb vai tu domā, ka viss jau ir beidzies: rītdiena tāda pati kā šodiena, pēc desmit gadiem tāpat. ..

— Ja tavs jautājums nav nekaunība, bet godīga spriedelēšana, — sers Tomass teica un ar skatienu nomērīja dēlu no galvas līdz kājām, — tad es atbildēšu tā: jā, es esmu cilvēks, kas ir pielicis roku pie savas nākotnes. Ar pacietību, ar darbu ...

— Bet sapņi, tēt! — iesaucās Luī un pielēca kājās.

— Vai tiešām tev nav nekādu vēlēšanos, ilgu, cerību, vismaz ilūziju!

— Ilūzijas ir, — galvu nodūris, atbildēja sers Tomass.

— Tavs vectēvs mēdza teikt, ka ilūzijas esot paralizēti sapņi. Lai dievs tevi pasargā . . .

— Jaukais vectētiņš! Lai dievs mani pasargā atteikties no ilūzijām! Kādā grāmatā, tēt, es izlasīju un paturēju prātā šādu domu, paklausies: «Šajā dzīvē neatsakies arī no ilūzijām, jo tās rodas nejauši, nevis tiek mums pasniegtas gatavas.»

— Tas ir paradokss, Luī. — Sers Tomass dusmīgi saviebās. — Man nepatīk, ka tu dzīvo pagātnē. Par agru, Luī!

Tev vēl tikai piecpadsmit gadu, mans draugs! Tikai piecpadsmit, nevis sešdesmit.

— Tā ir maldīšanās, tēt, un ļoti rupja maldīšanās, — nopietni kā pieaudzis cilvēks un pat mazliet noraizējies un noskumis iebilda Luī. — Es nedzīvoju pagātnē, nepavisam ne! Es tikai vēlētos, kaut šodien viss būtu tāpat kā pirms daudziem gadiem.

— Kāda ir tava tēze, Luī; pasaki tēzi, tad es tevi sapratīšu.

— Mana tēze? Lūdzu, tēt. Pagājušajos laikos parasts cilvēks dzīvoja neparastos apstākļos. Šodien neparastam cilvēkam jādzīvo visparastākajos apstākļos. Tas, ko es teicu, tēt, ir tikai vispārējos vilcienos, tā sakot, melnraksts. Pagaidi, es to izlabošu un pateikšu labāk.

— Tādā gadījumā, — sers Tomass noplātīja rokas, — sēdi un raksti romānus.

— Varbūt es to arī darīšu. Tikai šodien es vēl nezinu, kā pie tā ķerties klāt.

Luī dzīvoja pagātnē viegli un brīvi, bet reizēm, kad viņu pārņēma kādas īpašas jūtas, kaut kas līdzīgs tai noskaņai, ko izraisa mūzikas klausīšanās, viņš sacerēja dzejoļus. Piepilsētas lauku mājā Svanstonā (ko sers Tomass speciāli nopirka dēlam) Luī, kā pats izteicās, jutās kā izsaukuma zīme Roberta Bērnsa četrrindē. Kuplais, žuburainais skābardis un gobas dārzā, čalojošā upīte, mazie kvadrātiskie lodziņi ar slēģiem, plašā ainava visapkārt dziedinoši iedarbojās uz Luī veselību — dziedinoši tajā nozīmē, ka viņš aizmirsa savu slimību un slimība aizmirsa viņu.

No rītiem Luī mēdza aizstaigāt uz ganībām pie sava drauga — Džona Toda. Bārdainais garais gans jau iztālēm sveica Luī, paceldams virs galvas savu kūju. Milzīgie plušķainie aitu suņi saklupa jauneklim pie kājām, aizrautīgi rēja un neviltotā sajūsmā palēkdamies bučoja viņu uz pieres, deguna un vaigiem. Luī vienu pasauca vārdā, un tas, priecīgi asti izslējis, skrēja pie Toda, lai pavēstītu par ciemiņa ierašanos. Luī pēc kārtas nosauca otru, trešo, ceturto un piegāja pie sava drauga reizē ar to, kurš šāsdienas mutiskajā vārdu sarakstā bija palicis pēdējais.

Šodien Luī nesagaidīja neviens suns. Milzīgais, tūkstoš galvu lielais aitu bars ganījās uz seram Tomasam piederoša zemes gabala.

— Tavs tēvs, jādomā, neiesūdzēs mani tiesā par to, ka nabaga skotu zemnieku aitas ēd viņa zāli, — Tods sacīja,

paspiezdams Luī roku. — Domāju, ka neiesūdzēs vis, —

viņš piemetināja. — Kopienas ganībās zāles tik vien, cik skeletam miesas uz kauliem. Piesēdi, patērzēsim.

liet kur ir Barģis, Karabass, Ērglis, Barons, Burvis un — Luī vaicāja, pārlaidis skatienu pār ganībām un n , i mijis neviena suņa.

Mani četrkājainie draugi iepatikās Duglasam Blend-bi iiii, — gans atbildēja, izstiepdams savas garās kājas un . ii.ik apsēzdamies uz plakana ceļmalas akmens. — Aitas i lēnu mirkli ieklupa viņa ganībās — nepaguva ne muti . 111jlēst, kad uzradās pats misters Blendlijs. Viņš pieklājīgi sasveicinājās ar mani, pēc tam parādīja suņiem prāvu ga-|, is gabalu un aizveda tos uz savu muižu. Viņš zina manu vārīgo vietu, Luī. Viņš noķīlāja manus suņus.

- Par nogānīšanu? — Luī vaicāja.

— Par nogānīšanu, — gans apstiprināja. — Suņi padevīgi tecēja misteram Blendlijam līdzi, un vienīgi Burvis, kurš vis lēti neuzticas svešam, tāpēc ka ir visvecākais, — tas paskatījās uz mani un prasīja, ko darīt. Es teicu: «Iekamp viņam, Burvi!» Burvis maķenīt pakutināja šim misteram kreiso kāju. Misters pietupēs un sāka bļaut aiz sāpēm. «Suņi kož, ser,» es teicu. «Vai jūs to nezinājāt?»

Luī sāka smieties. Gans viņam padraudēja ar pirkstu.

— Nesmej vis! — viņš noskumis sacīja. — Par Burvi būs jāatbild Džonam Todam. Rīt es saņemšu no tiesas kunga pavēsti, un pēc piecām sešām dieniņām mani atlaidīs no vietas.

Viņš brītiņu klusēja, kaut ko padomāja un piebilda:

-— To vien es arī gaidu, Luī. Es jau sen kāroju kājām pastaigāt pa mūsu mīļo Skotiju. Pēc gada man paliek apaļi sešdesmit pieci. Divos gados es pagūšu izkāpelēt visus kalnus, izstaigāt visus mežus, padzerties, cik sirds ņem pretī, no visiem strautiem un upītēm. Vai nāksi man līdzi — ko tu saki?

— Ak, Džon! — Luī sapņaini izdvesa un apkampa Todu. — Bet tevi jau neatlaidis, suņus atbrīvos un tu . ..

Džons Tods pašūpoja galvu un, atturēdams smaidu, iečukstēja Luī tieši ausī:

— Es samācīju savus suņus tā sakost šo Blendliju, lai viņš uz rāviena sāktu ticēt paradīzei un šķīstītavai. Barģis makten prot iekrist stilbos, bet Baronam ir savs ķēriens: tas vienmēr kampj pirkstos. Nu, bet Sers — tas iekampj

mīkstākās vietās .. .

— Viņi apēdīs Blendliju! — Luī gavilēja, plaukšķinādams sev pa ceļiem. — Un tev nebūs jāatbild, Džon!

— Ja apēdis — tad jau nu nebūs jāatbild, — gans piekrita. — Bet, ja kaut kas paliks pāri, tad ... Lai nu būtu kā būdams, — viņš atmeta ar roku, — bet tagad aprunāsimies. Pagriezies atpakaļ, Luī, un pavēro, kāds karogs ir mistera Blendlija tornī.

Luī atskatījās. Viņam šī rotaļa sāka patikt.

— Balts, Džon, un uz tā ģerbonis — vāvere ar zelta sveci.

— Tā... Kad uzvilks melnu bez vāveres un bez sveces, tad piegrūd man. Tad man jālaižas lapās. Bet tikmēr . . .

— Vakar tu paliki tajā vietā, kad būdā ienāca svešinieks, — Luī teica. — Viņš ienāca. Aizvēra aiz sevis durvis un . . .

— Un sulīgi nolamājās, — gans turpināja. — Būda bija tukša. Svešinieks izņēma no svārku kabatas posu un šķiltavas, iekūra pavardā uguni un apsēdās sasildīties. «Bēdīgas lietas,» svešais sacīja. Tā arī bija, viņam bija tāda pati bēda kā man, tikai man — suņi, bet viņam — draugi. Nu, viņš atsila, atpūtās un nolēma staigāt tālāk. Bet, tikko viņš atvēra durvis, piepeši dzird — kāds paklusām sauc viņu vārdā . ..

— Un viņa vārds ir Robs Rojs, — Luī iekrita starpā. — Es jau vakar to nojautu.

— Paturi pie sevis savas gudrības, — Džons apvainojās. •— Ja tu esi tik attapīgs, tas nozīmē, ka es esmu vājš stāstītājs . . .

— Es nemaz neesmu attapīgs, Džon. — Luī nopūtās un, acis aizvēris, izstiepās zālē. — Bet tu esi ļoti labs stāstītājs. Ak, Džon, Džon, kā gan man neienāca prātā aizbēgt no mājām . ..

— No sevis paša neaizbēgsi, — Džons piezīmēja, ausīdamies uz kādu troksni.

— Es neiedomājos pirms diviem gadiem palikt Parīzē, — Luī turpināja nožēlnieka tonī.

-— Ubagu netrūkst arī Parīzē, — Džons pielika no sevis.

— Es neiedomājos aiziet kopā ar kapteini Djūku jūrā, — teica Luī un uz brītiņu atvēra acis, lai palūkotos uz savu draugu. Pamācība sakarā ar kapteini Djūku nesekoja tūlīt, — Džons pacēla galvu, uzmanīgi ieklausīdamies, tad paskatījās uz Luī un teica:

jūrā nav labāk kā uz sauszemes. Un ko tad vēl, Luī?

Un vēl es neiedomājos kļūt par pirātu. Pagaidi, Mi-ļi.ii Irauc! Mēs viens otru pazīstam jau trīs gadus. Tu, U n, esi mana Edinburgas universitātes vēstures fatāli ate.

Un kas tad ir Kammija? — Gans pasmaidīja.

Kammija . . . Kammija ir Kammija. Būt par pirātu — i.1 n pasaulē visjaukākā nodarbošanās, Džon! Nodur, ko viimi vēlies un kas pelnījis, aplaupi to, kurš pats ir salau-Injis, izdali naudu tiem, kam tā visvairāk nepieciešama. Un pats galvenais, — Luī paslējās uz elkoņa un skatījās ii veco ganu, — bet pats galvenais ir tas, ka visu tavu dzīvi klāj noslēpums!

Noslēpumi ir arī tepat līdzās, — rāmi bilda Džons iin piecēlās visā savā raženajā augumā. —- Vai dzirdi, Luī? Man tā rādās, ka tur rej Burvis un visas pārējās lēdijas un džentlmeņi. . .

Luī ieklausījās.

— Man likās, — viņš teica, — ka nupat divas reizes ievaukšķējās Sers. Jā, jā! Un tagad smilkst Barons. Palūk, arī aitas pacēlušas galvu un klausās!

Džons Tods nometa savu kūju zemē un aši nostiepās zālē uz mutes.

— Griezies apkārt! — viņš pavēlēja Luī, un tas, smiedamies par sevi un Džonu, veikli apsviedās, pieplakdams pie siltās, valgās zemes. Nebija saprotams, kāpēc tā jādara, bet, ja vajag, tad vajag — lūdzu! Var nostāties arī uz galvas. Kaut kur tepat netālu aprauti un nikni rej suņi.

— Mūsējie! — Džons teica. — Tūlīt es tos pasaukšu.

Viņš pasvilpa — ne tā kā visi, bet kaut kā īpaši — ar

gurguļojošu, aprautu svilpienu; tūlīt ieblējās kāda aita, pēc tās divas vai trīs, pēc mirkļa visas aitas reizē «sāka runāt», un tas izklausījās kā kaut kas saprātīgs, labs un mīļš.

— Ar diviem pirkstiem! — Džons pavēlēja.

Bet viņš vēl nebija paguvis ielikt mutē divus kā cirkuļa kājiņas izplestus pirkstus, arī Luī nepaspēja izdarīt to pašu, kad pār Duglasa Blendlija muižas žogu pārlēca sar-kanruds suns un, priecīgi, laimīgi smilkstēdams, joņoja pāri ganībām šurp.

Džons uzlēca kājās, izslējās un sauca:

— Burvi! Šurp!

Aiz Burvja izrāvās brīvībā šmaugais Barģis, izspraucies

caur žoga stieņiem, aiz tā Barons, bet īskājainais, apaļīgais Sers pārlingoja sētai pāri un, sunim pavisam nepiedienīgi ierukšķējies, smagi nokrita, ka noplaukšķēja vien, tad, īsti suniski nolamājies, klibodams joza biedriem pa pēdām. Karabass un Ērglis izskrēja kaut kur no labās puses; viņi padrāzās garām Burvim un pirmie pieskrēja pie saimnieka, aizgūtnēm, riedami, steigdamies pastāstīt, kā viņiem klājies Blendlija muižā . ..

— Bet tagad — pasargi, dievs, no šī mistera! — Džons teica, lūkodamies visapkārt. — Tūlīt te saskries visa viņa ļaužu varza.

— Liec, lai suņi sadzen kopā aitas, un mēs pa to laiku aiziesim pusdienās, — Luī ierosināja. — Mana krustmāte ir atvērusi ēdamistabā logus — tas nozīmē, ka buljona terīne ir galdā. Vakarā atnāks tēvs. Viņš tevi mīl un izpestīs no nelaimes.

— Kad saka «izpestīs» — tās nozimē, ka atgadījies kaut kas lielāks par nelaimi, — Džons teica, apsvērdams, ko īsti darīt. — Bet, kad saka «nelaime», tad paļaujies vien uz saviem spēkiem. Ser, Burvi, neļaujiet aitām izklīst! Bargi, Baron, Karabas, palīdziet Seram un Burvim! Ērgli, es eju uz turieni, vai redzi? Sēdi te un, ja kas, — skrien pēc manis! Es eju pusdienās pie mistera Stīven-sona. Vai tā, Luī?

— Tā gan, — Luī smējās, noskatīdamies uz suņiem. Burvis un Sers nolaistām astēm un paceltām galvām aizskrēja ganāmpulkam gar kreiso pusi, dusmīgi blenzdami uz aitām, bet Barģis, Barons un Karabass metās pa labi, apriedami tās aitas, kas atšķīrušās no pulka; Ērglis nolikās gulēt pie akmens.

— Liekas, šī būs Skotijā vienīgā māja, kur gans sēž ēdamistabā kopā ar kungiem, — Džons pie pusdienām sacīja, apsēdināts pašā goda vietā — pretim Luī krustmātei, zem Roberta Stīvensona portreta. — Un neviens nepiemin, ka no gana nāk nelaba smaka.

— Ko viņš teica? — pārjautāja krustmāte, kas vāji dzirdēja.

— Viņš teica, ka balts jūs dara jaunāku, krustmāti

— Un neviens, degunu raustīdams, nepavilksies sāņus, neviens neaiznesīs garām saldo ēdienu, -— Džons turpināja, gardu muti notiesādams rīsu pudiņu ar rozīnēm.

— Ko viņš sacīja? — krustmāte gribēja zināt.

— Viņš teica, ka jūs, krustmāt, esat visinteresantākā i' victe, kādu viņš jebkad redzējis.

Un neviens man neprasīs, kas šajā namā noticis pii ms piecdesmit gadiem. Bet es zinu, un tas ir ļoti intendanti. Vai pastāstīt? Tikai, Luī, papriekš pasniedz man, i.m, to maizes gabalu. Un, ja krustmāte prasīs, ko es miču, saki viņai, ka vecajam Džonam par visu vairāk iet pie dūšas maize un ka viņa pati ir svēta sieviete — to es viņai iekliegšu abās ausīs.

— Lai paliek, Džo! — Luī sāka smieties, bet krustmāte noprasīja:

— Ko viņš sacīja?

Pie durvīm klauvēja. «Dīvaini,» nodomāja Luī un aicināja:

— Iekšā!

Durvis atvērās, un klātesošie ieraudzīja plecīgu vīreli īsām kājām un resnu vēderu, līku ērgļa degunu un iz-velbtām acīm.

Mugurā viņam bija tumšbrūni svārki, kājās gari stulm-zābaki ar atlokiem. Viņš noņēma no galvas cepuri, panācās dažus soļus uz priekšu un zemu palocījās vispirms dāmai, tad pret Luī. Džons sēdēja pret ienācēju ar muguru.

— Skaisti gan! — viesis ierunājās, un visiem likās, ka viņam mute pilna ar biezputru. — Cienījama ģimene sēž pie viena galda ar aitu bara pavēlnieku! Kaut kas fantastisks! Šā godājamā džentlmeņa suņi sakoduši manus kalpotājus, pieķēzījuši — lūdzu atvainošanu — visredzamākajās vietās un pirms stundas izmukuši no aresta. Skaisti! Fantastiski! Tūkstoš velnu sirdī un dvēselē, džentlmeņi!

— Ko viņš teica? — krustmāte, pie visām miesām drebēdama, vaicāja.

— Misters Blendlijs, krustmāt, teica, ka jūs savā sirdī esat devusi mājvietu velniem! — Luī kliedza. — Apsēdieties, ser, — viņš pievērsās viesim. — Mana krustmāte vāji dzird, toties es dzirdu lieliski. Vai nevēlaties pudiņu?

Blendlijs nievīgi atmeta ar roku. Džons Tods klusēdams piecēlās no galda, palocījās pret klātesošajiem, dusmīgo viesi ieskaitot, un uz pirkstgaliem izgāja no istabas. Luī krustmāte, kā jau visi pakurli cilvēki, jocīgi sasprindzinātā uzmanībā uzsmaidīja krustdēlam un viesim,

domādama, ka runā tikai par viņu un viņas dēļ.

— Es sūdzēšos seram Tomasam! — rēca Blendlijs, plātīdamies ar rokām pa gaisu. — Nedzirdēts demokrātisms! Gans sēž pie cienījamas ģimenes galda! Es eju uz tiesu. Atnācu šurp tikai brīdināt šī blēža Džona Toda draugus.

— Ko viņš' saka? — krustmāte vaicāja, koķeti smaidīdama.

— Viņš mani palūdza, mīļo krustmāt, parādīt izeju no mūsu

ēdamistabas un pie viena palīdzēt viņam izlocīt kājas! — skaļi teica Luī un tūdaļ sagrāba misteru Blendliju aiz apkakles, pagrieza ar seju pret durvīm un, neraugoties uz savu vājo spēcinu un viesa ducīgo augumu, viegli kā zīdaini ar diviem spērieniem izvadīja viņu no ēdamistabas laukā, apgrieza durvis atslēgu un tikai pēc tam pagurumā atslīga uz dīvāna. Krustmāte sāka sist plaukstas.

— Es visu redzēju, manu puisīt! — viņa teica. — Tu esi varonis! Šis misters Blendlijs ir slikti audzināts cilvēks, nekauņa un negantnieks. Tu esi stiprs kā Goliāts, manu mīlulīt!

Luī atvilka elpu, atguvās, bet vēl arvien viņam bija karsti, deniņos klaudzēja veserīši, un aiz pārmērīgas spēku piepūles acu priekšā viss dubultojās un trīskāršojās.

— Krustmāt, — viņš ierunājās dobjā, aizlūstošā balsī, piegājis cieši blakus savas mātes māsai, jaunavīgai veca-vai, kas bija kurla un turklāt nevarēja lepoties ar asu prātu un atjautību. — Krustmāt! Sākot ar šo vakaru, Džons Tods dzīvos mūsu mājā, gulēs manā istabā un ēdīs ar mums pie viena galda! Krustmāt! Vai jūs dzirdat, ko es saku, krustmāt?!

— Es tevis dēļ darīšu visu, Luī, visu! — krustmāte teica un atkal sāka sist plaukstas. — Dzīvo, guli un ēd, cik vien gribi, tu šeit esi saimnieks, es esmu tava viešņa! Es tikai nesaprotu, par ko tu tā noskaities uz to nabadziņu Džonu Todu . ..

.

OTRĀ NODAĻA SIRDS PILNGADĪBA

«... un samācīja savus suņus, lai tie sakož misteru Blendliju un viņa kalpotājus . . .»

Kā tad es tos varēju samācīt, milord? — Džons Tods iekrita starrpā un iesmējās.

Stāviet klusu, — tiesnesis valdonīgi teica un, sakārtojis uz u.ilvas parūku, turpināja tiesas lēmuma lasīšanu. — «Džons Tods ne tikai vairākkārt noganījis misteram Blendlijam piederošas ganības, bet visrupjākā veidā licis saprast augšminētajai personai, ka viņš, Džons Tods, agri vai vēlu iedos viņam, tas ir, misteram Blendlijam, ar knipi pa degunu, pie kam šis izteiciens, acīm redzot, jāsaprot kā metafora un tādējādi tas padziļina augšminētā Džona Toda vainu, jo ar to var saprast kā dedzināšanu, tā slepkavību, kā arī īstu knipi pa degunu, kāds nodarījums uzskatāms par nepārprotamu aizvainojumu, un tālab . . .»

Luī iespurcās plaukstā. To pašu darīja arī blakussēdētāji, bet Džons Tods nogrozīja galvu un, laizdams gar ausīm tiesneša frāzes sarežģīto konstrukciju, sasprindzināti un pacietīgi gaidīja, kas gan sekos pēc šī «tālab».

— «... un tālab,» — tiesnesis atkārtoja, brīdinoši kratīdams labās rokas rādītāja pirkstu, — «apsūdzētajam Džonam Todam, ganam, sešdesmit četrus gadus vecam, neprecētam un bez jebkāda viņam piederoša personiska īpašuma un naudas noguldījuma bankā, tiek piespriests .. .»

Tiesnesis nočāpstināja lūpas, pamīņājās no vienas kājas uz otru un, dziļdomīgi nopūties, turpināja:

— «Pirmais punkts: publiski atvainoties mistera Blendlija priekšā divdesmit četru stundu laikā kopš sprieduma pasludināšanas brīža ...»

— Liela vajadzība pēc viņa atvainošanās! — skaļi piezīmēja misters Blendlijs. — Pilnīgi lieks punkts.

— Jums taisnība, ser, — Džons Tods pameta ar galvu uz runātāja pusi. — Es nedomāju atvainoties jūsu priekšā!

— Ak nedomā vis? — nodārdināja misters Blendlijs. •— Nekā nebij, ja tiesa to prasa, būs jāatvainojas!

— «Otrais punkts,» — tiesnesis turpināja, balsi paceldams. — «Lai atlīdzinātu zaudējumus, kas nodarīti misteram Blendlijam, gans Džons Tods, kuram nav īpašuma, ne arī noguldījuma bankā, tiek norīkots strādāt aresta namā un tur nopelnīto naudu vienā vai otrā veidā nodot cietušajiem — misteram Blendlijam un viņa kalpotājiem. Džona Toda uzturēšanās aresta namā būs atkarīga no tā, cik ilgā laikā viņš iespēs nolīdzināt savus parādus .. .»

Tiesnesis paskatījās uz Džonu Todu un gluži citādā balsī — kā draugs un padomdevējs — piebilda:

-— Jo centīgāk strādāsi, jo drīzāk tiksi brīvībā!

— Tagad jūs runājat kā cilvēks, — skaidri dzirdami un sirsnīgi atsaucās Džons Tods. — Pēc tiem simtiem kroņa vārdu beidzot paspruka viens kā pašu ļaudīs, un par to es jūs tencinu, milord! Vajadzētu izkalt medaļu ar jūsu profilu un šo jūsu teicienu palaist ļaudīs!

Viņš paspēra soli tuvāk tiesas galdam un noprasīja:

— Kas t' man tagad būtu jādara, milord?

— Stāvi un gaidi, — sacīja tiesnesis, nododams papīru ar spriedumu tiesas sekretāram. — No kancelejas tev atnesīs pavēsti, ar kuru tu dosies uz aresta namu. Bet vispirms tev jāatvainojas misteram Blendlijam.

— To es nedarīšu, — stingri pateica Džons Tods un apsēdās savā vietā, novietojis gana spieķi starp cieši kopā saspiestiem ceļgaliem. — Neparko ar ne, milord! Izdomājiet papildu sodu, bet vienīgais, ko es varu, — iesist knipi misteram Blendlijam pa degunu!

Zālē iestājās klusums. Misters Blendlijs kā skolnieks pacēla roku, nenolaizdams acis no tiesneša.

— Misters Blendlijs izdomājis kaut ko pavisam jocīgu, — ieteicās Luī, pievērsdams tiesneša uzmanību paceltajai rokai. — Atļaujiet viņam, milord, dot piekrišanu vienam pamatīgam knipim pa degunu!

— Kas jūs tāds esat? — tiesnesis nosēcās un trieca ar dūri pa galdu. — Es likšu tiesas kalpotājam izvest jūs laukā no šejienes!

— Lieciet! — Luī teica. — Bet es nevaru klusēt,

redzot, ka Skotijā tā noniecina humoru, milord! Sodīt vajadzētu tos, kuriem trūkst šīs izjūtas.

Kas jūs tāds esat? — tiesnesis iespiedzās, pārliecies pārii galdam, ar acīm ieurbdamies zēnā. — Vēl vienu ' . I i elu . . .

Lai jums atbildētu, ar vienu vārdu vien nepietiks, — i iii nerimās. Viņš vairs nespēja valdīties: viņā bija ielīdis pats nelabais un čukstēja priekšā tādus vārdus, ko ik kādos apstākļos nedrīkstētu sacīt tiesas procesa laikā, pašam tiesnesim acīs. — Es esmu Edinburgas skolnieks Roberts Lūiss Stīvensons, — viņš cieņas pilns lepni pazinēja. — Gribu jums darīt zināmu, milord, ka manam drau-! am Džonam Todam pilnā mērā piemīt šī humora izjūta nn par to viņu nedrīkst sodīt un pieprasīt muļķīgo atvainošanos misteram Blendlijam, cilvēkam, kuram pilnīgi li ūkst šīs dievišķās īpašības.

— Robert Lūis Stīvenson! — skaļā balsī uzrunāja tiesnesis, juzdams, ka nepieciešams glābt kā savu, tā ari tiesas prestižu, un nezinādams, kā to izdarīt. — Jūs esat apvainojis tiesu, personiski mani un ... — Viņš paķēra zvaniņu un sāka trauksmaini skandināt.

— Tā visa ir viena laupītāju banda, milord! — raudulīgi iebrēcās misters Blendlijs, aizmirsis nolaist roku. — Zvaniet, zvaniet, un lai dievs un visi labie eņģeļi jūs sadzird! Tikai to es gribēju sacīt.

— Pateicos jums, mister Blendlij, — tiesnesis teica un pēc brītiņa atkal paskandināja zvanu.

Ieradās tiesas zāles kalpotājs. Pēc tiesneša mēmā mājiena viņš paņēma Luī zem rokas un ar neveiklu, oficiālu pieklājību uzaicināja viņu sev līdzi uz kanceleju.

Šeit tika sacerēts raksts, ko visur un vienmēr dēvē par protokolu. Pa to laiku Džonu Todu kaut kur aizveda. Luī deva parakstu, ka līdz izsaukumam tiesā no Edinburgas nekur neaizbrauks.

Viņš atstāja dzimto pilsētu un tēva māju jau nākošajā dienā. Viņš uzvilka melnus rupjas vadmalas svārkus, galvā uzlika cepuri platām malām, mugursomā ielika divus maizes kukuļus, siera gabalu un trīs lielus rāceņus. Rokā viņš paņēma zarainu kūju — Džona dāvinātu.

— Uz kurieni? — sers Tomass vaicāja.

— Kalnos, tēt.

— Un mācības? — Sers Tomass aizstājās durvīm priekšā.

Es mācos, — Lul, acis nodūris, atbildēja.

Nav labi, — sers Tomass noskumis teica, pārmetoši l><išūpodams galvu. — Par ko tu gatavojies kļūt? Ko tu galu galā dari? Man kauns tevis dēļ, manu zēn! Nu, uz kurieni tu taisies iet? Kad pārnāksi mājās?

— Tēt, tas ir stiprāks par mani, — Luī teica, un šoreiz viņš nemeloja.

Bet līdz kalniem, līdz viņa mīļās Skotijas sirdij, bija tālu, tāpēc, tēvam atbildēdams, viņš nebija teicis taisnību, kaut gan sers Tomass nekādu blēdišanos te nesaskatīja: viņš ļoti labi saprata, ka «aiziet kalnos» viņa dēla valodā nozīmēja daudz grūtāku un bīstamāku ceļojumu nekā tiešais brauciens uz ziemeļiem. Skotijā ir Grampjonu kalni ar Bennovisa virsotni, bet kājām tie nav tik drīz sasniedzami. Un ir izloloti sapņi, iztēle, un tā ir spārnota, tā spēj cilvēku vienā sekundē aiznest no Edinburgas uz Ņujorku, Ēģipti un pat uz Marsu. Luī sapņu kartē vistālākais punkts atrodas kalnos, kur ir visīstākā Skotijas pagātne, un šī pagātne iemiesojas cilvēka tēlā. Tā vārds — Robs Rojs. Katru reizi, kad Luī nevar ar kaut ko samierināties reālajā īstenībā, viņš aiziet šajos kalnos.

Tēvs labi pazina savu dēlu: šodien viņš aiziet kalnos, rīt atgriezīsies mājās. Bet, kur tieši Luī pavada šo dienu un nakti, tas zināms viņam vienam pašam.

Šoreiz viņš nepārnāca arī trešajā dienā. Bet ceturtajā Edinburgas tiesas ziņnesis nodeva seram Tomasam pavēsti, kas bija adresēta dēlam: «Ierasties tiesas kancelejā 1866. gada 12. augustā tieši pulksten divpadsmitos.»

— Tas ir pārpratums, kļūdīšanās, — sers Tomass nosprieda un parādīja pavēsti savai laulātai draudzenei.

— Aizej uz tiesu un uzzini, kas tur īsti ir, — sieva ieteica.

Sers Tomass labi pazina tiesas priekšsēdētāju, prokuroru un kancelejas darbiniekus, kaut arī viņam nekad nebija iznācis ar tiem tuvāk saskarties. Un tagad nu atklājās, ka Luī apvainojis tiesnesi, sācis ar to strīdēties, kad tas pildījis savus augstos amata pienākumus, un par šādu nodarījumu tiesa var piespriest vainīgajam vai nu divus mēnešus cietuma, vai likt samaksāt soda naudu divdesmit mārciņu sterliņu apmērā. Bail iedomāties — cietumā...

Varbūt ir vēl kāds trešais «vai arī»?

Kancelejas ierēdnis sastomījās un ieteica parunāt ar tiesas priekšsēdētāju. Seram Tomasam kā akmens novēlās no sirds: tātad ir iespējams vēl trešais «vai arī». Jautājums tikai, cik daudz tiesas priekšsēdētājs gribēs. Hm . .. Vai nav vienkāršāk nomaksāt soda naudu vai... Piķis lai parauj — ir taču arī ceturtais «vai arī»!

— Manam dēlam sešpadsmit gadu, — sers Tomass teica tiesas priekšsēdētājam. — Viņu nevar saukt tiesas priekšā. Ir noticis pārpratums.

Priekšsēdētājs iepazinās ar lietas būtību un iebilda:

— Pārpratuma nav — sera Tomasa dēls tiek aicināts uz tiesas kanceleju, lai izteiktu viņam notāciju, aizrādījumu, attiecīgu nosodījumu. Tas ir viss. Bet par ierēdņa paskaidrojumu ... — Tiesas priekšsēdētājs pasmaidīja un sacīja, ka vienīgi dievs par palīdzēšanu negaida atlīdzību, bet cilvēkiem, sevišķi kanceleju ierēdņiem, aldziņa gauži maza . . .

Luī tai laikā klejoja pa Skotijas lielceļiem. Viņš iegriezās krodziņos, ēda un dzēra kopā ar tirgotājiem, klaidoņiem, kontrabandistiem, zagļiem, mūkiem, ubagiem, atvaļinātiem kapteiņiem un apraktas mantas meklētājiem. Kādā krodziņā viņš sapazinās ar cilvēku, kurš, glābdamies no īpašuma aprakstīšanas, pirms daudziem gadiem pats bija noracis zemē zeltu un vērtslietas, divus gadus slapstījies pa ārzemēm, bet tagad atgriezies dzimtenē, lai izraktu savu bagātību un varētu dzīvot bez rūpēm un raizēm.

— Man ir vajadzīgs palīgs, — jaunais paziņa teica Luī.

— Tu man liecies uzticams. Man vajag, lai tu prastu klusēt un, kamēr es rīkošos ar lāpstu, staigātu turpat tuvumā.

Luī bija iepriecināts un jutās glaimots. Beidzot taču tepat līdzās ir atradies kaut kas noslēpumains un poētisks, uzvēdījis kaut kas no astoņpadsmitā gadsimta beigām — piķa melna tumsa kapsētas nomalē, mēnesnīca un zvanu duna pusnakts stundā. Un arī viņš tur pieliks savu roku. Rakt apslēptu mantu! . .. Augstais dievs, vai tad bāku var salīdzināt ar šādu piedzīvojumu! ... Luī sirds sāka lēkāt kā zvaniņš tiesneša rokās.

— Es, starp citu, protu riet kā suns, — Luī palielījās.

— Paļaujieties vien uz mani: neviens nepienāks klāt, neviens jūs neiztraucēs, ser!

— Šodien es vēl esmu klaidonis, — mantas meklētājs teica. — Sers es būšu tikai rītā. Tev, draugs, es par palīdzēšanu došu lielu pērli zelta kalumā. Cik tev gadu, četrpadsmit? Ko, jau sešpadsmit? No skata tu esi tikai tāds puikiņš, un galvā tev ir vējš.

Un tas ar katru mēnesi kļūst stiprāks, — Luī piemetinājaVēl divi trīs gadi, un vējš pāraugs vētrā, ser!

un lielā satraukumā čukstēja:

pērli es uzdāvināšu māmuļai. Tētim pateikšu, ka trīs reize s nolaidos pēc tās dzelmē.

Pulksten vienpadsmitos, kad visa apkārtne gulēja dziļā mi' uu, mantas meklētājs ar savu palīgu iegāja skābaržu 1111 /1 netālu no sagruvušās pils, kas celta Kārļa I laikā. I iii.ija lietus, tālumā rēja suņi. Nebija mēnesnīcas, nedimdēja zvani. Mantas meklētājs piegāja pie koka, kas bija .ii nnēts ar ierobu, noskaitīja no tā trīs soļus uz austru-mirin un, krustu pārmetis, iedūra dzelzs lāpstu zemē. Luī • i.iigāja turpat netālu šurp un turp, drebinādamies, kad .11/, apkakles aizbira saltas lāses. Lukturis, ko mantas mek-lulājs bija nolicis zemē līdzās tai vietai, kur bija noraktas vērtslietas, meta bālu, sērīgu gaismu, bet Luī jutās laimīgs: vēl piecas, desmit minūtes — un viņš turēs rokā apsolīto pērli zelta kalumā. Viņš tik ļoti iedzīvojās šajā domā, ka jau redzēja mātes seju, viņas sajūsmas pilno smaidu, dzirdēja viņas balsi: «Mans dēls, kur tu ņēmi šo brīnišķīgo pērli?» — «Tas ir noslēpums, māmiņ! Es gandrīz noslīku, nirdams tai pakaļ.»

— Tas ir noslēpums, māmiņ, — Luī skaļi izteica, un tūlīt atskanēja mantas meklētāja brēciens:

— Tūkstoš velnu!

Divos lēcienos Luī atradās pie dziļās bedres, kuras dibenā stāvēja cilvēks ar metāla šķirstiņu rokā. Šķirstiņš bija vaļā. Tajā nebija nekā, izņemot papīra drisku, uz kuras ar zīmuli kaut kas uzskribelēts. Mantas meklētājs ar delnas virspusi nobraucīja sviedrus no pieres un teica:

— Še, lasi, kas tur ir . . .

— «No sirds pateicos par nenovērtējamo palīdzību grūtajā brīdī! Jūs izbraukājāt svešas zemes, bet es savā zemē miru badā. Vēlu veselību un prieku. Ar cieņu — mantas meklētājs Džons Mieža Grauds. 1864. gada 18. maijā.»

—- Džons Mieža Grauds — tas ir ļoti labs Roberta Bērnsa dzejolis, — Luī piemetināja. — Vai esat lasījis?

Viņš jau bija aizmirsis pērli zelta kalumā, prātā rosījās pavisam citas domas. Viņš vēlreiz skaļi nolasīja zīmītes saturu un iesmējās.

—- Nozadzis .. . Izracis .. . Nolūrējis ... — neveiksmīgais mantas meklētājs izdabūja pār lūpām un iešņukstēdamies smagi nošļuka bedres dibenā. — Aproc mani,

ceļotāj! — viņš palūdza Luī un uzlūkoja viņu ar žēlabu un ciešanu pilnām acīm. — Man vairs nav dzīves šai saulē...

— Muļķības, nekas taču nav noticis, — Luī iebilda un, notupies bedres malā, sāka mierināt savu nejaušo draugu. — Es tavā vietā, draugs, pamēģinātu rakt tepat blakus, — šajā birzī no vienas vietas ir aprakta manta! Ja tu esi te apracis, tad, ļoti ticams, tāpat darījuši arī citi. Nenokar degunu, draugs! Džons Mieža Grauds .. .

— Viņš nav muļķis. — Mantas meklētājs nogrozīja galvu. — Dzīvo tagad kā kungs, būs uzbūvējis sev māju, iegādājies zirgus . . .

— Kaut vai tā, bet roc, meklē, — Luī neatlaidās. — Paklausies, paturi lukturi, es rakšu! Tas taču traki interesanti, draugs!

— Aproc mani, es tevi lūdzu! Ašāk, ašāk! Ņem lāpstu un aproc!

Luī paņēma lāpstu un iemeta bedrē dažas smagas, slapjas smilšu pikas. Mantas meklētājs tūlīt lika izbeigt šo muļķošanos; viņš nobijies pastiepa pretī rokas un ar Luī palīdzību izrāpās no bedres.

— Pats esi vainīgs, — Luī teica, vienā rokā turēdams lukturi, ar otru apķēris mantas meklētāju, lai tas nepakristu. — Rakt vajadzēja bez palīgiem un, ja tādu nebija, tumsā, bez luktura. Tādās reizēs acis ir luktura vietā, draugs! Nu, uz kurieni tad tagad dosimies?

Mantas meklētājs lūdza, lai atstājot šo vienu ar viņa bēdām. Luī neiebilda, bet, šķiroties no visas šīs traģikomiskās māžošanās, palūdza šīs nakts izrādes galvenās lomas tēlotāju nosaukt savu vārdu — par piemiņu, visādi taču var gadīties . ..

— Deivids Ebenezers, — pēc brītiņa skanēja atbilde. — Piemini mani savās lūgšanās, draugs!

— Ņemšu vērā, — nopietni apsolījās Luī un sāka soļot uz to pusi, kura likās īstā. Pēc pusstundas viņš nonāca mazā pilsētiņā ezera krastā. Tās iedzīvotāji gulēja. Kurā mājā pieklaudzināt, kurp iet, kur meklēt naktsmājas? Kabatā pieci šiliņi; ar to pilnīgi pietiek, ko samaksāt par naktsmāju un vakariņām. Dzelzceļa stacijā pie dežurējošā policista Luī apvaicājās, vai tālu līdz Edinburgai un kā turp nokļūt, — viņš gribēja uzzināt, uz kuru pusi jāiet, bet policists to saprata citādi.

— Tur var nokļūt pa dzelzceļu, personiskā ekipāžā, kājām, jāšus uz laba zirga un šajos te ratos — pēc stundas

tie vedīs uz Edinburgu divus tādus pašus putniņus kā tu. Nl.ivi, tev saka! Pacel rokas!

Policists ātri un veikli pārmeklēja Luī, noprasīja par •.ii'vu, bērniem un vecākiem, tad iebāza roku sava mun-ih -ra krūšu kabatā, bet tai pašā mirklī Luī pakāpās atpa-l.iiļ un laidās lapās no stacijas ēkas pa labi. Virziens izrādījās pareizs: nakts krodziņā, kur par vienu šiliņu viņu ielaida pārnakšņot līdz septiņiem rītā, viņam pieteica visu laiku turēties gar ezeru un pēc tam gar upes krastu. Krodziņa saimnieks apzvērēja, ka pievakarē Luī noteikti sasniegšot Edinburgu.

No rīta lietus bija pārstājis, spīdēja saule, un Luī, salicis rokas uz muguras, svilpodams lēnā garā soļoja pa ceļu, kas bija iedēvēts par «Kluso Riteni»: pa to brauca omnibusi ar gumijas riteņiem. Ik pa laiciņam Luī atpūtināja kājas mežmalā, iegriezās ceļmalas mājās un palūdza krūzīti ūdens. Kabatā vēl glabājās četri šiliņi, un viņš nolēma tos pietaupīt līdz tam brīdim, kad stipri sagribēsies ēst. Viņš gāja un domāja par tēvu un māti, par Kammiju un Džonu Todu, par saviem draugiem un nākotni. Viņš bija lieliskā omā. Ja vien pasaulē ir pilsētas un ceļi un krodziņos var sastapt jautrus savādniekus, dzīve ir jauka un interesanta. Nākotne? Kas tā īsti ir? Tēvs saka — tā esot inženiera vai advokāta karjera. Māte, piekrizdama tēvam, vēl piebilst: «Luī jābūt laimīgam.» Kammija saka — nākotne esot rūpes un reimatisms kaulos. Pēc Džona Toda domām, nākotne jāizkaro ar spēku un pastāvīgā cīniņā. Vairums cilvēku nākotni iztēlojas kā naudas maku, pilnu ar zelta gabaliem. Ja tas tā, tad nav ko raizēties — Luī pēc naudas netiecas. Tiktāl nu būtu skaidrs, bet reizē ar rūpēm par labklājību nākotne nozīmē «par ko kļūt». Lln par to gan jāpadomā.

Bet domāt netīkas — ir tik labi soļot, sveicināt pretimnācējus, sajust, kā saule silda pakausi, kā pamazām pārņem nogurums un sāk gribēties ēst.

— Vai tālu līdz krodziņam? — Luī pavaicāja vecītim, kas sēdēja ceļmalā uz akmens.

Vecais klusēdams pameta ar roku kaut kur pa kreisi un tūlīt nodūra galvu un aizvēra acis.

— Kas jums kaiš? — Luī norūpējies apvaicājās. — Vai esat slims?

— Neesmu vesels, — sirmgalvis atbildēja, galvu nepa-

celdams. — Man ir astoņdesmit seši gadi. Neviena tuvinieka man nav, nevienam neesmu vajadzīgs .. .

— Ko niekus, draugs! — Luī nepiekrita. — Jūs esat vajadzīgs man.

Vecais pacēla galvu. Viņa seja bija krunku krunkām izvagota, acis asaroja, lūpas drebēja.

— Ja es tev esmu vajadzīgs, — sirmgalvis ar pūlēm izteica, — iedod man maizes tiesai, un es . . .

— Ņem, draugs, — Lu! teica un atdeva vecītim savus četrus šiliņus. — Ej un paēd. Ardievu, Džon Mieža Graud!

— Un es tev parādīšu, kur guļ aprakta manta, — vecītis nobeidza iesākto teikumu. — Duvera birzī, kā stāsta, esot norakts zelts. Es zinu to vietu. Vai gribi, aizkāpsim abi divi!

Luī sāka skaļi smieties, nevērīgi atmeta ar roku un g.āja tālāk. Lai vecais pats patur norakto zeltu. Luī tas nav vajadzīgs. Ir labi arī bez tā. Tikai nupat atkal sāk sāpēt labajā krūšu pusē. Liekas, ka krūtis sažņaudz dzelzs stīpas. Grūti elpot. Diena iet uz galu. Ļoti gribas ēst. . .

— Viens-divi, viens-divi, — Luī komandē un kā karavīrs vēcina rokas. -— Labo plecu uz priekšu — viens-divi! Naktsmājas, ēdiens un jauki sapņi nekur neaizbēgs. Viss ir labi. Mājās man ir grāmatas. Aiziešu un varēšu lasīt.

Pagāja vēl divas stundas, un no piekalnītes jau varēja saredzēt Edinburgas kārniņu un skārda jumtus. Vēl stunda — un Luī no dārza puses pienāca pie savām mājām. Viņš iegāja virtuvē, atkrita uz sola pie loga, noņēma mugursomu, izstiepa kājas, aizvēra acis. Klusēdami viņā veras Kammija, dārznieks Ralfs, virēja Pollija. Kammija ieklausās sava mīluļa elpas vilcienos. Nē, viņš neguļ, viņš tikai ir noguris. Vai vajadzētu seram Tomasam pavēstīt par dēla atgriešanos? Nē, tas nebūtu prātīgi — seram Tomasam viesi, neliela apspriede, kurā pārrunā Luī izdarības un meklē īstāko metodi dzimtas vienīgā dēla audzināšanai. Kammija šoreiz apspriedē nav aicināta, bet viņa gan zina, kas būtu darāms: mazāk vārdu, vairāk maiguma; Luī ir ļoti labs zēns, viņam atsaucīga sirds, plaša dvēsele, turklāt viņš ir slims. Zēnam jau sešpadsmit gadu, bet izskatā viņš atgādina trīspadsmitgadīgu — un gauži mīl klejot, lasīt, sapņot. . . Nu, lai klejo, lai lasa un sapņo.

Luī atvilka elpu, atžilba un palūdza ēst.

— Labi daudz... Visu, kas ir ...

Pollija tūdaļ lika galdā desmit šķīvjus ar visdažādākā-

jiem edieniem. Luī apvaicājās dārzniekam, kā jūtas Pini , vai Bobs vesels, vai tētis mājās, ko'dara māmuļa — i H HI vai lasa grāmatu?

Bija atnākuši no skolas, Luī, — vienkārši un nopietni saka Pollija, — atgādināja seram Tomasam, ka mācības skolā notiekot katru dienu. Un tu atkal tik daudz esi Kavējis!

Kammij, atnes man grāmatu ar zelta maliņu — to, Km ai uz vāka portrets, — Pollijā neklausīdamies, Luī izliki > savu aukli. — Uz vāka rakstīts: Roberts Bērnss. Atnes, Kammij! Es palasīšu priekšā, jums visiem būs jautri.

Kammija stāv un nekust no vietas. Nekādas grāmatas viņa uz šejieni nenesīs, grāmatām jāstāv plauktos, un, ja kadam ir vēlēšanās lasīt, tad cilvēkam jāiet pie grāmatas, nevis otrādi. Bez tam — patlaban istabās nemaz nedrīkst rādīties: sers Tomass tūlīt nojautīs, ka dēls atgriezies. Bet viņiem tur ir ģimenes apspriede. Par ko tad viņi vairs varēs runāt...

Ka Luī pārnācis, to sers Tomass jau zina: no dārza iedrāžas Pirāts, skraida pa kabinetu, vēcina asti, raugās Lielajam Saimniekam acīs un ar skatienu liek noprast, ka uz dārza celiņa no vārtiem līdz virtuves durvīm var saost, ka tur gājis Mazais Saimnieks — pati galvenā persona šajās mājās.

TREŠĀ NODAĻA GALVA UZ ŠĶĪVJA

Bervuza grāmatu tirgotavā Leitstrītā Luī nopirka Dostojevska stāstus un Zila Verna romānu «Piecas nedēļas gaisa balonā». Šo rakstnieku vārdus Luī dzirdēja pirmoreiz.

Krievu rakstnieks (tā stāstu tulkojumu angļu valodā bija ļoti cildinājis kāds Londonas laikraksts) ar sarežģīto, grūti izrunājamo uzvārdu jau ar pirmajām lappusēm apbūra un savaldzināja Luī. Nabaga nelaimīgie cilvēki; viņi priecājas par nenozīmīgām lietiņām, par niekiem, viņu dzīvē tik maz siltuma un gaismas, viņi ir vientuļi un slimi. . . Krievu rakstnieks savu vēstulēs rakstīto stāstu nosaucis «Nabaga ļaudis», kaut gan vajadzēja nosaukt citādi, proti — «Labie ļaudis». Vareņka un Makars

Djevuškins tieši tāpēc ir nabagi, ka viņi ir labi, labāki par visiem, bet šis misters Bikovs nedos Vareņkai laimi — tāpēc ka viņš ir nelabs, sauss cilvēks, viņš mīl tikai sevi, nevis Vareņku. Viņš līdzīgs misteram Blendlijam.

— Kas tagad notiks ar Makaru Djevuškinu? — bēdīgi noprasīja Kammija, kad bija izlasīta viņa pēdējā vēstule Vareņkai.

Luī atbildēja, ka Makars Djevuškins droši vien izdarīs pašnāvību, citas izejas viņam nav. Kammija piekrizdama pamāja ar galvu un piemetināja, ka Vareņkas liktenis esot smagāks — viņa iziet pie nemīlama cilvēka, bet tas jaunai meitenei ir visbriesmīgākais, lai viņa būtu kas būdama — krieviete vai angliete, francūziete vai vāciete.

— Makars arī apprecēsies. Aiz bēdām, — Luī teica.

Otrā dienā, steigšus un šā tā izmācījies, kas uzdots

skolā, Luī aizgāja uz virtuvi un līdz pusnaktij lasīja priekšā «Ņetočku Ņezvanovu». Virēja Pollija un Kammija bija satriektas līdz sirds dziļumiem; viņas lūdza, lai lasot lēnāk un ne tik skaļi, bet dārznieks Ralfs ieteicās, ka grāmatu sacerētājiem vispār pienāktos tā rakstīt, lai cilvēkiem būtu prieks, lai viņi smaidītu, nevis raudātu. Taču, kad Luī paziņoja: «Cauri ir,» — Ralfs palūdza izlasīt vēl divas trīs lappusītes. Luī tad atbildēja, ka tālāk jau sākas jauns stāsts — «Baltās naktis», bet «Ņetočka Ņezvanova» beigusies, kaut gan, protams, nekādu beigu nav, krievu rakstnieks nezin kādēļ tālāk vairs nav gribējis rakstīt.

-— Viņš rakstījis pirms nāves, — Kammija izteica savas domas. — Es visu saprotu, nāve viņam neļāva pabeigt.

— Sapinās un nejaudāja izkulties, — Ralfs noteica.

Luī sadusmojās uz dārznieku un teica, lai tad lasot avīzes «Atbalss» svētdienas pielikumus — tur drukājot stāstus ar laimīgām beigām; tādos avīžu sacerējumos katrā lappusē bučojas, katrā nodaļā dzer vīnu un ēd ceptas irbes, runā dumjības, un vispār tur ir vienas blēņas. Kammija piezīmēja:

— Tāpēc jau tā ir svētdiena.

— Palasies kaut vai Dikensu, — Luī dārzniekam teica. — Tā rakstnieka varoņiem arī neklājas spoži.

—- Skumīgs rakstnieks, — Ralfs nobrāķēja.

— Vai nav kādas grāmatas par apraktas mantas meklētājiem? —1 Pollija painteresējās.

— Es pazinu vienu mantas meklētāju, — Luī tūlīt zināja pateikt. — Viņš raka, raka un izraka ...

Maisu ar zeltu, — Kammija pasteidzās minēt.

« ;,ilvaskausu un kaulus, — Luī ar uzsvaru teica,

un šķirstiņā ieliktu zīmīti, kurā bija rakstīts: «Tas notikas arī ar tevi, dzīvo vesels.»

Noraktas mantas ir daudz, — Pollija teica un nez kādēļ palūkojās spogulī, noglauda iesirmos matus un ar l>iil .1 u paspaidīja kārpu pie kreisās acs.

Es jums pastāstīšu par kādu mantas meklētāju, — kammija piedāvājās, bet pati snauduļodama noklanīja ar i un plati nožāvājās. Pulkstenis rādīja divpadsmit minūtes uz vieniem.

Laiks pie miera, — Ralfs īdzīgi noburkšķēja, pasle-i ni žāvādamies un pakasīdamies. —- Sers Tomass rāsies.

un arī Luī mēs iegāzīsim . . .

Rītā sāksim 2ilu Vernu, — Luī apsolīja. — Ļoti žel, k.i jums visiem nāk miegs, ļoti žēl. Par Zilu Vernu es dzirdēju skolā — trakoti interesanti, daudz piedzīvojumu un .i rī par apraktām mantām. Bet man nemaz negribas gulēt. Es tūlīt iešu pastaigāt — paņemšu līdzi Pirātu . . .

— Pirāts tagad pārnakšņo sera Tomasa kabinetā, — Ralfs sacīja.

— Un sers Tomass strādā, — Pollija piebilda.

— Tētis vienmēr iet gulēt pulksten divos. Nu nekas, es pagaidīšu ...

Kammija saprata, ka Luī viņu ķircina. Nu paskatieties vien uz šo zēnu — viņš smaida un šķelmīgi met ar aci Pollijai, bet tā savukārt saskatās ar Ralfu. Dārzniekam jau nu nevar pamest ar aci, viņš ir noteikts un nopietns cilvēks un tādu familiaritāti necietīs. Viņš ar pirkstu rāda Pollijai uz sienas pulksteni un pamet ar galvu uz Luī pusi, tad bargi savelk uzacis un vieglītēm piecērt kāju, kas nozīmē: to mēs dabūsim no sera Tomasa, ja . . .

Durvis atvērās, un virtuvē ienāca sers Tomass. Pats samiegojies, mati izpūruši, brūnie svārki sagumzīti. Viņš pa kārtai visus noskatīja, tad, dusmīgi savilcis uzacis, nopūtās un dēlam teica:

— Es saku tev pēdējo reizi: gultā jābūt ne vēlāk par pusnakti. Vai saprati?

«Tēti var iežēlināt ar joku,» Luī nodomāja un atbildēja:

— Līdz pusnaktij, tēt, mazliet vairāk par divdesmit trim stundām. Ja vēlies, es apgulšos bez ceturkšņa divpadsmit.

— Ko tu te darīji? — smieklus valdīdams, jautāja sers Tomass.

— Gatavoju stundas, tēt. Kammija jau saprot vienādojumu ar vienu nezināmo, bet Pollija teicami tiek galā ar deklināciju un konjugāciju un vispār nekļūdās. Es viņas mācu, tēt.

— Tā, — nopūtās sers Tomass. Viņam ļoti gribas pasmaidīt, bet vēl jānoturas. Vēl vienu jautājumu un tad .. .

— Un kādas ir Ralfa sekmes? — sers Tomass lēni noprasīja.

Luī iekoda mēlē. Ralfu šajā komēdijā iesaistīt nedrīkst — Ralfs vienmēr nostājas saimnieka pusē, saimnieks viņam ir vislielākā autoritāte: sers Tomass būvē bākas, kuras, pēc dārznieka vārdiem, rāda gaismu cilvēcei.

— Ralfu, tēt, — Luī saka pēc garākas pauzes, likdams, kā mēdz teikt, visu uz vienas kārts, — es izraidīju no klases. Ralfs netic nevienam vārdam, kas rakstīts mācību grāmatās, viņš grib būt pārgudrs, tēt. Viņš apgalvo, ka Zeme ir četrstūraina un visos stūros mājo žurkas un peles. Pedagoģiskā padome atstāj Ralfu uz otru gadu ceturtajā klasē, tēt.

Sers Tomass pasmaidīja. Pollija iespurcās, Kammija mīlīgām acīm lūkojās savā audzēknī. Ralfs uzticīgi kā suns vērās savam saimniekam pretī un ar lielu pašapziņu paskaidroja:

— Man, ser, ir slimas aknas, un man ir kaitīgi klausīties stāstus par cilvēku ciešanām. Es esmu tik satraukts, ser, ka labprāt iziešu vēlreiz no klases laukā . . .

— Arā vējš, — vientiesīgi ieminējās Pollija un līdzjūtīgi nopūtās.

— Un Ralfam tās aknas un slimi kauli, — Kammija pateica no savas puses.

•— Mani mīļie draugi, — sers Tomass aizkustināts teica. — Jūs visi man esat mīļi, ļoti mīļi! — Viņš uzlika roku uz sirds. — Es protu novērtēt jūsu uzticību un mīlestību, ko parādāt manam dēlam. Apliecinot savus vārdus, es jums atļauju šo sestdienu nestrādāt — no piektdienas vakara līdz pirmdienas rītam jūs esat brīvi. Bet Luī, — viņš noskūpstīja dēlu uz pieres, — tomēr ir jāiet gulēt.

. . . Ārkārtīgi nepatīkama, smieklīga situācija: piektdienas vakarā Kammija aizbrauca pie sava brāļa uz pilsētas nomali. Ralfs aizgāja uz katedrāli (dārznieks labprāt klausījās ērģeļu spēli) un no turienes bija nodomājis uz divām dienām iegriezties paciemoties pie savas māsas. Virēja Pollija sakopa virtuvi, ka spīd un laistās, un aizbrauca uz Stīvensonu vasaras mītni, — pakurlās mis Balturas virē ja atzīmēja savu četrdesmit sesto gadskārtu šajā . bēdu ielejā. Bet svētdien misis Stīvensone atgādināja savam l.mlatajam draugam, ka vakarā paredzēts tradicionālais rauts un jau ir ielūgta Allena Stīvensona ģimene, m.! i.r; ārsts Hjūlets, kuģu būves inženieris Diks Aits un ....... priekšsēdētājs.

Daru zināmu, ka virtuvē tukšs kā naktī kapsētā, — istajā brīdī un īstajā reizē sers Tomass nocitēja pazīstamo l i ii ii parunu.

Un arīdzan kā tavā galvā, — papildināja misis Stī-

ven.sone. — Atlaist Polliju, kad mums paredzēts rauts!

tad jāpalūdz Kammija.

Kammija aicināta uz rautu pie sava brāļa, — paskaidroja Luī. Viņš bija priecīgs, viņam patika, ja mājā kaut kas atgadījās.

Asprātīgi gan, — misis Stivensone noskumusi bilda.

Būs jāskrien uz krodziņu «Negantais zilonis», un Ral-lam vajadzēs aizsiet priekšautu un uzlikt mici galvā.

— To tu varēsi izdarīt tikai pirmdien, māmiņ, —- Luī teica.

— Es laikam saslimšu, — gluži nopietni teica misis Stīvensone. Tēvs un dēls saskatījās. «Ko es esmu izdarījis!» pauda tēva skatiens. «Vienmēr var atrast izeju!» atbildēja dēla skatiens.

— Es būšu slima, — misis Stīvensone piedraudēja.

— Tas viss iederas romānos, bet dzīvē . . . Nē, es saslimšu!

— Tad rauts izvērtīsies par līdzjūtības viziti, — Luī teica un piedāvāja šādu atrisinājumu: viņš, Luī, pazudīs no mājām; viņu sāks meklēt; tētis aizbrauks uz Glazgovu, māmiņa vēl nezin kur, māja būs aizslēgta. Pie durvīm sēdēs Pirāts, viņam kaklā karāsies dēlītis ar paziņojumu: «Luī pazudis, vecāki panikā!»

Misis Stivensone lūdza atnest viņai ožamo sāli, nomierinošus pilienus un sildītāju.

— Jūs, ser, esat tīrais bērns, — viņa vīram pārmeta.

— Jums jau četrdesmit gadu. Jūs esat visievērojamākā persona ne tikai pilsētā vien. Un ko jūs esat izdarījis! Atlaist brivdienā visus kalpotājus šādā reizē!

— Viņi mūs mīl, bet mīlestība ir jāatalgo, — sers Tomass nedroši ieteicās. — Mūsu ģimenē, cik atceros, ir bijuši rauti arī bez sēšanās pie galda.

— Jūsu ģimenē ir sarikotas divkaujas ar spokiem un

tikušas dresētas peles, — misis Stīvensone zobgalīgi teica.-

— Manā ģimenē jukušo nav bijis, ser! Kaunieties! Inženieris ar plaši pazīstamu vārdu, optiķis, bāku cēlājs, zinātnisku biedrību loceklis, universitātes pasniedzējs — un pēkšņi tāds nepieļaujams, nepiedodams izlēciens! Vai jums kauna nemaz nav?

Sers Tomass atzinās, ka esot gan ļoti kauns — viņš izdarījis kaut ko nepārdomātu, muļķīgu, bet pasaule tāpēc bojā neiešot, griesti mājā neiebrukšot, visi palikšot sveiki un veseli. Rautu varot atcelt.

Visvienkāršākais atrisinājums — paaicināt virēju no kalpotāju līgšanas kantora — laulātajiem draugiem ienāca prātā tikai pusnaktī.

— Par vēlu, — teica sers Tomass, — kantoris rīt slēgts . . .

— Būs šausmīgi interesanti, — Luī čukstus 'kaut ko iegalvoja savam brālēnam. — Otras tādas izdevības tik drīz nebūs, Bob. Tas būs kā Ponča romānā. Tur, ja tu atceries, Dika tēvs gandrīz nomirst, bet māte zaudē prātu.

— Bērnišķīga muļķošanās, — Bobs nicīgi noraidīja.

— Cik tev gadu, vai astoņi? Mums nav daļas gar visiem šiem rautiem, ballēm un pieņemšanām. Tēvocis Tomass plēsīs sev bārdu, bet krustmāte . ..

— Maniem vecākiem ir tipisku britu raksturs, — Luī paziņoja. — Noliec viņiem priekšā paplāti ar manu galvu, un viņi pieprasīs: «Bet kur viss pārējais?» Rauts nenotiks. Tiesas priekšsēdētājs droši vien paspēlētu arī šoreiz. Tētis to nevēlas. Bet es trakoti vēlos. Visi mūsu kalpotāji atbrīvoti līdz pirmdienai. Tātad gaidi mani rīt tieši piecos pie krodziņa «Zelta enkurs». Vai, pulkstenis jau trīs pēc pusnakts! Pag, es tevi izlaidīšu pa virtuves durvīm, no turienes dārzā. Pirātam iedod šo te cukura graudu. Vai visu atcerēsies? Vajag kādus piecus cilvēkus, ne mazāk.

Svētdienas vakarā Leitstrītas un Ziemeļu avēnijas krustojumā Luī uzklupa pieci nepazīstami cilvēki. Visi bija ģērbušies melnās drēbēs, visiem bija pār kreiso plecu pārmesti apmetņi, sejas aizklātas ar sarkanām pusmaskām. Luī izmisīgi turējās pretī, bet — ko var iespēt viens pret pieciem? Uzbrucēji Luī piekāva un — šito nekaunību! — apkārt saskrējušo edinburdziešu acu priekšā piesprauda viņam pie svārkiem zīmīti, kurā vārds vārdā bija rakstīts sekojošais: «Drosmīgo virves staigātāju līga brīdina Luī Stīvensona vecākus: ja līdz rītvakaram nebūs nolikts mil-

|ons . m.irciņu sterliņu pludmalē augošās vīksnas dobumā, vim .11>i — vīrs un sieva — tiks nošauti ar vietējā garni-....... lauka artilērijas lielgabaliem.»

I ai aizveda uz slimnīcu. Pirmais viņu apciemoja Bobs.

Tā ir cūcība, — Luī viņam iečukstēja ausī, — tavi drauģeļi kāvās pa īstam! Viņi man sadauzīja zilu aci un pamatīīgi samīcīja sānus. Vai to no viņiem kāds prasīja? Mīla taču norunāts — vēcināties tikai ar rokām, lai īzska-liliis, ka ... Ej projām, Bob, es redzu māmiņu un tēti!

Misis Stīvensone izlasīja zīmīti, ko bija atstājuši drosmīgie virves staigātāji, un tiešām izturējās tā, it kā viņas piiekšā būtu nolikta paplāte ar dēla galvu, — viņa teica: - Šeit ir tikai virves staigātāji, bet kur paliek īstie Imndīti? Pacienā viņus, Luī, rīt krodziņā «Priekšzīmīgais skolnieks», viņi to pelnījuši! Kurā vietā tev visvairāk sāp?

— Visur sāp, māmiņ! Viņi sita mani pa īstam, muļķi un stulbeņi gatavie!

Sers Tomass noskūpstīja dēlu un aiz satraukuma aizlūzušā balsī teica:

— Tiešām gan tavās dzīslās tek Roba Roja asinis! Tikai turpmāk gan neizdomā tādus stiķus!

— Tēti, pasēdi vēl brītiņu! Šādā reizē viesi tevi atvainos! Bet ārsti noteica diagnozi: stiprs nervu satricinājums ...

— Te ir ļoti labi ārsti, — sers Tomass teica. — Bet viesi tikpat atnāks, Luī. Viņi visi jau ir šeit — visi līdz pēdējam. Bobs papūlējās visus apziņot.

Sers Tomass pasmējās un, pamirkšķinājis dēlam ar aci, piebilda:

— Rauts tiek pārcelts no mūsu mājām uz slimnīcu.

Minūtes divdesmit pie Luī gultas nosēdēja krusttēvs

Allens. Atvadoties no brāļadēla, viņš to nomutēja uz vaiga un paklusu teica:

— Nesaki nevienam, bet izdomāts tas bija tīri labi!

Tiesas priekšsēdētājs nožēloja, ka slimniekiem aizliegts

spēlēt šahu. Stīvensonu mājas ārsts Hjūlets ataicināja dežurējošo ordinatoru un pieteica viņam ārstēt Luī tā, it kā zēns būtu paša karaļa dēls. Ordinators palocījās.

— Tiks izpildīts, ser! — viņš teica.

Vairāk nekā trīs stundas kā svētceļojumā nāca visas tās personas, kas parasti ieradās uz rautu pie Stīvenso-niem. Pulksten desmitos palātā ielūkojās vecākais ārsts.

Slimais smagi elpoja. Slimības vēsturē, trešajā punktā, kur bija atzīme par stipru nervu satricinājumu, ko vecākais ārsts tomēr apšaubīja, vēl bija pierakstītas šādas rindas: «Augsta temperatūra, plaušu tuberkulozes procesa paasināšanās.» Pulksten vienpadsmitos atnāca sers Tomass — viņu bija izsaucis vecākais ārsts.

— Debesu tēvs! — iesaucās sers Tomass, salicis plaukstas kā lūgšanā. — Kas tev vainas, mīļais?

— Tā pati vecā vaina, tēt, — lēni, ar pūlēm izrunāja Luī, atglauzdams no pieres un vaigiem garos matus. — Tā pati, kas tevi uz visiem laikiem atbrīvos no visiem rautiem. Tie ir jāatceļ, tēt, — tu tik ļoti nogursti...

Sers Tomass noslīga krēslā pie gultas un, ieslēpis seju plaukstās, sāka raudāt.

— Es nemiršu, tēt, nebaidies, — Luī mīļi mierināja tēvu. — Es dzīvošu ilgi, gan redzēsi! Braukšu uz Eiropu, ceļošu — gan redzēsi! Uzrakstīšu daudz grāmatu, tēt, par ērmotiem cilvēkiem, par jūras braucējiem, sapņotājiem, apslēptas mantas meklētājiem . . . Gan redzēsi!

— Bet kā tad paliek ar miljonu mārciņu sterliņu? — rokas no sejas neatņemdams, sers Tomass vaicāja, un tēva balsī Luī uztvēra mundru, līksmu pieskaņu. — Mani un māti gaida briesmīgs liktenis ...

— Naudu nevajag likt, tēt, — mirkli padomājis, Luī atbildēja. — Ieliec piecas kastītes šokolādes konfekšu. Bet es pieteikšu Bobam — un viņš paziņos drosmīgajiem virves staigātājiem, lai tie katrā ziņā pameklē vīksnas dobumā — tajā, kas aug pludmalē .

CETURTĀ NODAĻA ĻOTI VĀJŠ EKSPROMTS

Luī bija pilni septiņpadsmit gadi. Sers Tomass izmantoja visu savu pazīšanos, lai Luī uzņemtu Edinburgas universitātē. Fizikas un matemātikas fakultātes dekāns palūdza Luī pie sevis kabinetā un, uzlūkodams viņu pāri brillēm, paziņoja:

— Jūsu tēva mistera Stīvensona nopelni ir tik lieli, ka ne man, ne maniem kolēģiem nav iemesla atteikties uzņemt viņa dēlu pirmajā kursā bez eksāmeniem. Bet, — dekāns aizlika rokas aiz muguras un pagājās pāris soļu

Luī piekšā, it kā apdomādams, kas būtu sakāms pēc šī nepārprotami brīdinošā «bet». — Bet, — viņš atkārtoja,

apstājot ies, cieši lūkodamies uz Luī, — jums, Robert Lūis Mm nson, jāzina, ka cieņa, ko es izjūtu pret jūsu tēvu, n.iv ,illiecināma uz jums. Pagaidām vēl nav attiecnāma, — viņš sevi pārlaboja, ar žestu uzsvērdams frāzes iiim variantu. — Jūs tiekat uzņemts izņēmuma kārtā, kastad arī jāatceras ...

Atceros, zinu, saprotu, — Luī apliecināja, nodomāti mis, ka pēc tik lakoniski izteiktām padevības jūtām dēli. nīs viņu atlaidis.

Ir jāuzrāda ļoti lielas sekmes, — dekāns pacēla krei-i . rokas rādītāja pirkstu un mirkli paturēja to sava de-i'ima priekšā, — jāuzrāda sekmes visās disciplīnās un Iii ickšzīmīga morālā stāja, lai. ..

Apsolos, ka labi mācīšos un priekšzīmīgi uzvedī-mis, —- Luī teica, izmantodams daudzpunktu dekāna monologā.

— Lai, — nesamulsdams, neklausīdamies uz Luī, turpināja dekāns, cilādamies no papēžiem uz purngaliem savos vecajos, čīkstošajos šņorzābakos, — nedod dievs, neizli-dotu no universitātes pie visiem velniem. Par jūsu izdali bām, student, tikai kurlais nav dzirdējis. Protiet novērtēt tos apstākļus, pateicoties kuriem jūs esat iekļuvis pirmā kursa sarakstos!

Un, pasniedzis Luī roku, dekāns gluži citādi — īsti cilvēciski noteica:

— Apsveicu un lūdzu nodot manu sirsnīgo sveicienu seram Tomasam. Mācības sākas parīt. Uz redzēšanos.

— Uz redzēšanos, pateicos jums, atvainojiet, — Luī kā karavīrs noskaldīja un, izdarījis pilnu apgriezienu ar kreiso plecu uz priekšu, soļoja uz durvīm.

— Vienu mirkli, student! — dekāns viņu apturēja. — Cik man zināms, jūs rakstot dzejoļus. Vai tas tiesa?

— Tiesa, ser, — Luī apstiprināja.

Dekāns bargi nopētīja viņu no galvas līdz kājām, kā pirmāk aizlika rokas aiz muguras un, skanīgi noklepojies, paziņoja, ka cilvēkam, kurš pēc universitātes beigšanas būvēs bākas un nodarbosies ar optiku, nepavisam nepiestāv noņemties ar tādām sieviešu padarīšanām kā, piemēram, izšūšanu uz kanvas, mājas kūku cepšanu un dzejoļu taisīšanu. Dekāns tā arī pateica: dzejoļu taisīšanu ...

— Es tos rakstu, ser, — Luī vainīgi nomurmināja,

mazliet demonstratīvi paraustījis plecus. — Saceru, — viņš piebilda, juzdams, ka pār muguru pārskrien tirpas. «Neuzņems, atbrīvos, padzīs,» viņš nodomāja, «un tētim vajadzēs rūpēties par jaunu ...»

— Nolasiet kaut ko no jūsu sarīmētā, — dekāns uzaicināja un atlaidās dziļajā krēslā. — Tikai ne garu, man nav laika. Es klausos!

— Es nolasīšu savu dzejoli «Ceļinieks», — Luī teica, atglauda matus, atmeta galvu un puspievērtām acīm droši un skaidri nolasīja:

Nevajag man dzīvē daudz,

Viss, pēc kā es tiecos:

Debess zilgme, vēsais strauts,

Ceļš, kas tālē liecas.

Lapu klēpis guļvietā,

Ūdens malks un maize,

Ja vien netrūks visa tā,

Dzīvošu bez raizēm.

Reiz jau nāve mani sauks,

Šodien — tikai dzīvo!

Lai visapkārt zeme plaukst,

Eju ceļu brīvo!

Draudzība ir pārpratums,

Mīlestība -— lieka!

Man virs galvas debess jums,

Klejoju ar prieku.

— Te vēl nav beigas, — Luī paskaidroja, — bet es neuzdrošinos jūs apgrūtināt, ser. Kādreiz es atgriezīšos pie šī dzejoļa, vēl piestrādāšu pie tā.

— Nav vērts, un absolūti nevienam nav interesanti, — dekāns teica, neatzinīgi pakratīdams galvu. — Liekulība un neīstums, poza un atdarinājums.. Nekad neticēšu, ka jūs vēlētos tā dzīvot, kā esat tur savā dzejolī sapūtis. Neticu tam, student! Bet, ja jūs nemelojat, tad kāda velna pēc jāstājas universitātē?! Klaidonim izglītība nav vajadzīga. Kā jūs domājat?

— Tāpat kā jūs, ser, — Luī atbildēja, visiem spēkiem turēdamies, lai nesarunātu rupjības šim izglītotajam vērtētājam. — Tikai, ser, poēzijai jāpieiet ar citādu mērauklu. Ja literatūru vērtētu ar jūsu mērauklu, tad ...

— Literatūrai man ir cita mēraukla, student! — dekāns dusmīgi atcirta. — Diemžēl esmu nevaļīgs, citādi gan es jums domāšanu iegrieztu pareizās sliedēs. Uz redzēšanos!

Cik ļoti Luī būtu vēlējies pateikt: «Uz neredzēša-

nos.» Bet viņš vēl nebija ceļinieks, un tāpēc vajadzēja paciest un lēnprātīgi atstāt istabu. Viņš izstāstīja tēvam, i - īss bija norisinājies, ar goda vārdu apliecinādams, ka runā patiesību. Tēvs pasmējās un teica, lai turpmāk ne -pii i ;šot uzmanību dekāna ērmībām, — svarīgākais ir labi mācīties un iecietīgi izturēties pret savu tuvāko trūkumiem un dīvainībām. Ir cilvēki, kuriem trūkst dzirdes un kuri nesaprot mūziku un dzeju — šīs divas māsas, ko iii• katrs spēj iemīlēt. Vienam iekrīt sirdī Bēthovens un H.iirons, cits jūsmo par varietē kuplejām un romāniem, ko iespiež laikrakstu svētdienas pielikumos. Tēvs minēja K.immijas iemīļoto izteicienu: «Dievs atstājis zemi neno-lidzinātu.»

— Saprotu, tēt, — Luī piekrita. — Balto mēs redzam l.ipēc, ka blakus ir melnais, bet muļķi vajadzīgi tāpēc, lai atšķirtu tos, kas ir gudri.

— Un vēl, Luī, — tēvs lēnprātīgi pasmaidīja, — atceries, ka es neesmu ne bagāts, ne jauns. Es varu ļoti drīz nomirt, un pēc manas nāves tu nekā daudz nemantosi. Mācies, nepaļaujies uz savām iedzimtām spējām vien. Dienišķo maizi parasti dod nevis talants, bet ikdienišķs darbs, ko veic visi cilvēki.

Šai ziņā Luī bija pašam sava izpratne, bet viņš nolēma nerunāt pretī. Viņš sāka centīgi apmeklēt universitāti, stundām ilgi kvernēja pie mācību grāmatām. Karnmija noraudzījās uz viņu kā uz mocekli. Pollija nevarēja vien sagaidīt, kad Luī beidzot uz kādu stundiņu iegriezīsies virtuvē ar interesantu grāmatu, un pat Ralfam kaut kā sāka pietrūkt: nebija neviena, ar ko pastrīdēties, kam runāt pretī, retāk izgadījās parunāt ar mājas saimnieku.

1868. gada janvāra sākumā Luī sekmīgi nokārtoja eksāmenus un nolēma atvilkt elpu. Viņa draugi — Anlons un Šantrels — dažu labu reizi klaudzināja pie viņa loga, sūtīja vēstules. «Un mēs?» — atgādināja sevi matemātika, fizika, mehānika un optika. Draugu balsis, krodziņu ugunis un ceļmalas akmeņi ņēma virsroku. Luī apvilka samta jaku, pārmeta pār plecu apmetni, tvēra rokā spieķi un, pasaucis līdzi Pirātu, devās uz Vaterlo laukumu.

Izmantojot savas veca, sevišķi uzticama un pārbaudīta drauga tiesības, Pirāts ar skatienu, astes vēcināšanu un visiem sunim iespējamiem līdzekļiem lūdza Luī retāk iziet no mājas un pažēlot viņu, vienpadsmit gadus veco sugas suni.

Iznācis no krodziņa, kur apmeklētāji bija aizrāvušies ar kauliņu spēli, domino un šahu, Luī pasvilpa Pirātu un, iekams devās tālāk, ilgi skatījās sunim acīs (kas neprata melot) un, glāstīdams tā spalvainos, apaļos sānus, runāja:

— Nenosodi mani, Pirāt! Es uzvedos ļoti priekšzīmīgi. Izslavētais žūpa Anlons saderēja: pudeli burgundieša pret pudeli ābolu vīna no manas puses, ka viņš, Anlons, sadzers ar ikvienu, kurš ienāks tavernā, un pēc trim stundām izlasīs bez vienas kļūdas pirmo un pēdējo lappusi kurā katrā grāmatā, ko turēs augšpēdu. Viņš to var, Pirāt, bet es . . .

«Nevajag!» iesmilkstējās suns un ar asti pabungoja pa kāpnītēm, kas veda krodziņā.

— Es, kā redzi, aizgāju. — Luī paraustīja plecus. — Pašreiz taisos doties pie Šantrela -— franču eiūigranta. Šis cilvēks zaudējis divus miljonus franku un trīs namus, Pirāt. Viņš ir nabags, šis Šantrels. Raudi, suns!

Pirāts pacēla galvu un iegaudojās.

— Pietiek, — Luī pavēlēja. — Šantrels — tā man ir prakse, ar viņu es sarunājos viņa mātes valodā. Šantrels ir apbrīnojams cilvēks. Viņš skandē no galvas Verlēna, Misē un Igo dzejoļus. Par katru nolasītu dzejoli viņš saņem no krodziņa saimnieka kausu vīna. Par vienu lappusi Balzaka brīnišķīgās prozas — tā tomēr ir mazliet spuraina un nevajadzīgi piebārstīta ar periodiem —- Šantrels saņem maizi, sieru un vārītu gaļu. Es esmu students, Pirāt, bet nākotnē esmu nodomājis soļot pa romānu un stāstu takām, tāpēc man daudz jāzina. Saproti mani, Pirāt, un sniedz savu cēlo ķepu kā uzticības un mīlestības apliecinājumu.

Pirāts prātīgi paskatījās uz Luī un, samirkšķinājis vecās, asarojošās acis, svinīgi pasniedza ķepu un nolaizīja saimnieka roku.

— Paldies, draugs, — Luī teica. — Es tevi padarīšu nemirstīgu, goda vārds! Tu nomirsi, tavi kauli satrūdēs, bet tava sirds pukstēs manā grāmatā. Ak, Pirāt, Pirāt! ... Es neesmu dižens cilvēks, taču, tāpat kā viņi, tie dižgari, esmu vientuļš un nesaprasts. Man ir draugi, man ir tuvinieki, visbeidzot, esi arī tu, bet visi jūs esat tikai fons. Pag, tūlīt es sākšu runāt dzejā . ..

«Nevajag,» ierējās Pirāts un pamuka gabaliņu tālāk. Viņš saprata vārdu «dzejā», viņam tā nepatika. Bet Luī jau iesāka:

Jau Edinburga miegā dus Un visos krogos tumšs un kluss.

Lai nakts, lai tumsa, man ir labi,

Mēs, Pirāt, kopā esam abi!

Anlons ir pilns, Šantrels jau krāc.

Nu, Zajais Zilon, sveicināts!

Un koki, krūmi, puķu lauki!

Mums, Pirāt, abiem kopā jauki!

Suns pa gabalu vēroja cilvēku, gaidot, kad tas beigs plātīties ar rokām, — tikai tad atsāksies pārtraukta saruna.

Mums tikties reti izgadās,

Sai saulē mūžīgs nav nekas,

Tev arī, Pirāt, gadi skrien,

Mans draugs, mans brālis tu arvien!

Nāc, Pirāt, iesim pastaigāt,

Neviens mūs šodien nevar rāt:

Nu Stīvensonam ļauts ir viss,

Viņš ieskaites ir nolicis ...

— Pirāt, šurpu! — Luī pasauca. — Tagad vēl jāizdomā beigu pants — un tad cauri. Divas rindas, Pirāt, nebaidies!

Un viņa dzīve — ziedošs lauks,

Tu modri sargā to, mans draugs!

Vaterlo laukumā Luī piegāja pie Santrela, kas viņu jau labu laiku bija nogaidījies, un abi apkampušies pazuda tumšajās, šaurajās pilsētas ieliņās. Pirāts kā miesassargs cienīgā solī sekoja saimniekam. Vecais suns nemīlēja Šantrelu — gara auguma salīkušo cilvēku ar ļauni dzalk-stošajām acīm, garo degunu un kuplajām ūsām. Pirātam nepatika šī cilvēka balss intonācija, — tāpat kā visi suņi, Pirāts vārdus nesaprata, viņam svarīgāks bija tonis, runas maniere un bez tam — smaka. No Santrela vēdīja nelabas smakas — vīns, tabaka, smaržas. Patlaban Šantrels — tā Pirātam likās — saimnieku kaut kur vedināja līdzi, kaut ko solīja viņam, ar kaut ko iekārdināja un, vērojot pēc stūrainajām, ašajām kustībām, melsa tukšas blēņas. Kāda laime, ka saimnieks noraidoši purina galvu un smejas . . .

— Es jau sarunāju kuģi, kapteinis divās dienās nogādās mūs uz salas, — glaimīgi dūkoja Šantrels. — Un tur, uz salas, mūs gaida Montekristo liktenis, Luī! Piekrīti! Es ticu

tev no nebīstos, ka mans noslēpums tiktu izpausts visā Anglijā. Mēs kļūsim bagāti, Luī! Mēs uzbūvēsim lielu l irņ un dosim tam vārdu «Stīvensons». Mēs brauksim ceļojumā ap zemeslodi, mēs nodibināsim trīs stipendijas tavā vārdā: pirmo — Anglijas visdaiļākajai meitenei, otro — visslinkākajam studentam un trešo — Anglijas v i labākajam romānu rakstniekam. Mēs svaidīsimies ar ii.indu kā ar konfeti, kā ar serpentīnu! Par mums rakstīs visas pasaules avīzes, Luī! Nu, ko tu nīksti šeit, šajā dieva • ii/.mirstajā kaktā, kas aiz pārpratuma nokļuvis uz kartes!

Luī pakratīja galvu. Pirāts paskatījās augšup un nomierinājās: saimnieks pasmaidīja. Kad viņš pakrata galvu un nesmaida, tas nozīmē — jāpatur acīs viņa pavadonis: gaidāms kaut kas nelabs.

— Tu aizmirsti, Santrel, — Luī teica, — ka Edinburga ir mana dzimtene. Es to varu pamest tikai uz laiku, ko arī darīju, kad aizceļoju kopā ar māti uz ārzemēm. Ja es kādreiz atstāšu dzimteni, tas nozīmēs, ka man klājas ļoti ļauni vai ka es pats nekur vairs nederu, Santrel.

— Augsti vārdi, deklamācija, — Šantrels ņirdzīgi teica. — Bet es taču esmu pametis dzimteni!

— Un tagad to nožēlo un sarunā visādas blēņas.

— Sala un apraktie dārgumi nav nekādas blēņas! — Šantrels kaismi iesaucās. — Un kur tu ķēri, ka es nožēlojot? Man ir labi arī šeit, Anglijā. Man ir slikti visur — kā dzimtenē, tā svešumā, Luī. Mana dzimtene ir tur, kur man klājas labi.

— Briesmīgi, pretīgi vārdi, — Luī skumji teica. — Nevienam es nepiedotu šādu atzīšanos, bet tev piedodu — tu esi nelaimīgs, Santrel. Bet par apraktām bagātībām jāsaka tā: tās labi noder iztēlē, iedomās; īstenībā tām nevajadzētu būt — jo kas tad paliek izdomai? Saki — kas?

— Vai tas tev tik svarīgi?

— Ļoti svarīgi, Santrel! Tieši tādēļ es mācos, lai kļūtu par neatkarīgu cilvēku un kādreiz pastrādātu šī «kas» labā. Kādā veidā? Es nedziedu, nezīmēju, neesmu arī aktieris. Liekas, es esmu rakstnieks. Un, kas zina, varbūt es radīšu pats savu Montekristo, kas nebūs līdzīgs nevienam citam.

— Bet es piesolu tev Montekristo likteni, — Šantrels dedzīgi un skaļi teica. — Lieta ir droša. Kuģis ostā gaida. Kapteinis ir mans draugs. Mēs dosim viņam daļu. Nu, kādu nieku, teiksim — simt zelta dukātu, ne vairāk ...

— Pērli zelta kalumā! — Luī skaļi iesmējās, atcerējies apraktās mantas meklētāju un neveiksminieku Deividu Ebenezeru. — Es tevi mīlu, Šantrel, bet tavām apraktajām bagātībām gan neticu. Lai tās paliek literatūrai, mans draugs! Lai bagātības mierīgi paliek, kur bijušas, liec tās mierā! Aprakta manta ir Edgara Po kompetencē. Dosim viņam, lai negarlaikojas, Zilu Vernu: ari tas, cik atceros, ir viens no tiem, kuri visvisādi liek griezties mūsu vecajai zemeslodei.

Pirāts jau bija tiktāl nomierinājies, ka palika mazliet iepakaļ un cītīgi apošņāja ielas stabiņus un laternas, iztālēm vērodams, kā viņa saimnieks apskauj Šantrelu un pa-pliķē tā plecus un muguru. Laba pazīme! Ja kādam pa-pliķē pa muguru, tas nozīmē tikpat kā teiktu: «Ej projām! Liec mani mierā!» Kuram gan citam, ja ne Pirātam, šis žests tik labi pazīstams!

•— Cik žēl, ka tev nav dzimtenes, — Luī Šantrelam teica. — Tu vienādi esi pieķēries visām zemēm, kaut gan mīlēt vajag visas, bet īpaši izcelt to, kurā esi dzimis. Tu esi cilvēks bez saknēm, Santrel. Kad tu dodies uz to savu salu?

— Bez tevis nebraukšu nekur, — Šantrels atbildēja. -— Palikšu tepat un aiziešu postā.

Briesmas! Briesmas! Pirāts kā dzinējsuns divos lēcienos panāca saimnieku un ierūcās pret francūzi: Šantrels bija paņēmis saimnieku zem elkoņa un pagriezis atpakaļ, uz centru, kur daudz gaismas, cilvēku un suņu. Kas viņam padomā, šim nepatiesajam cilvēkam? Viņš nekad nepaglauda suni, zobojas par viņu, izliekas, ka pamet cukura graudu, bet, kad aizskrieni turp, — nav nekā. Tādi cilvēki jākož, jāaprej, nav jālaiž mājā iekšā ...

Seram Tomasam nav pa prātam ne dēla draugi, ne viņa paziņas. It īpaši Anlons — pazudis cilvēks, kas grib saķert visu, bet neprot darīt nekā. Ari par dēla sekmēm seram Tomasam nav ko priecāties: nupat viņdien dekāns izteicās, ka Luī esot nepieklājīgs zobgalis, mēle kā atspole, bet prātīgu atbildi no viņa nedzirdēsi.

«Viņš nebūs bāku celtnieks,» dekāns secināja.

«Starp citu, tādu jau ir diezgan,» rotaļīgā tonī, bet būtībā pavisam nopietni viņam atbildēja sers Tomass. «Kas tad, pēc jūsu domām, man būtu darāms ar dēlu?»

«Jūsu dēls sacer visādus neticamus stāstus un taisa dzejoļus,» dekāns nicīgi teica. «Raksta epigrammas. Gribot

nākamgad ierasties uz eksāmeniem un atbildēt par visu kursu Kā jums tas patīk? Un pēc tam pāriešot uz juri- ii i.o fakultāti. Varu iedomāties, kas tas būs par advokātu! I. r. lad notiks ar mums!» ts Tomass pasmaidīja.

-Un tomēr, ser, Luī ir spējīgs jauneklis, vai nav tiesa? i v jau katrs var rakstīt dzejas un epigrammas. Likt gala |mi baudījumus, kad pagājuši tikai divi gadi kopš iestāša-i - tur, jūs maifpiekritīsiet, vajag dūšu.»

Dekāns pačāpstināja lūpas un paziņoja, ka nemīlot ģēnijus, viņš uzticoties tikai parastiem caurmēra cilvēkiem. Umūjs, viņš teica, vienmēr ir savā dzimtā pēdējais, turpretī caurmēra cilvēks vienmēr ir valsts balsts. «Visu labu, mister Stīvenson! Cik žēl, ka jūs pasteidzāties ar bākām!»

— Uz kurieni tu, Luī?

— Nevaru nosēdēt mājās, tēt. Gribu apciemot Džonu l odu. Dzirdēju, viņam neklājoties labi. Aresta nams licis sevi just.

— Pagaidi, Luī, vakarā no Svanstonas atbrauks tava māte un krustmāte, rītā varēsi iet reizē ar viņām. Katram gadījumam — kur lai tevi sameklē?

— Kas par jautājumu, tēt!

— Tu nemīli, nesaudzē ne mani, ne māti, Luī, — skumji pārmezdams, teica sers Tomass. — Mācies no Boba — viņš vienmēr ir mājās.

— Pēc pusnakts, — Luī pārlaboja.

Krodziņš «Zaļais zilonis» trokšņa un dūmu pilns. Pie apaļa galdiņa jau sēž Šantrels un Anlons, sūkdami nejēdzīgu maisījumu, kas sastāv no viskija, portvīna un portera. Kapteiņi un matroži, kas patlaban bez darba, spēlē dambreti, šahu un kārtis, tirdzniecības kuģu salīgtie aģenti vēro ieskurbušos vīrus, uzsāk ar viņiem sarunas, kaut ko pieraksta, izsniedz avansu, ar kuru tikko pietiek, lai ieskatītos īskaklainas pudeles dibenā. Luī jūtas labi šo ļaužu vidū; viņos interesanti paklausīties, viņi daudz zina; ko gan visu skatījušas viņu acis, kādās dēkās tikai viņi nav iekūlušies! . . .

-— Sveiks, Samta Jaka!

Ar' šādiem vārdiem Luī tiek sagaidīts krodziņos un matrožu dzertuvēs ostas apkaimē. «Samta Jaka» kļuva par viņa īpašvārdu; disputā par jauniem dzinējiem mehānikas

pasniedzējs palūdza studentu Robertu Lūisu Stīvensonu paskaidrot automobiļa uzbūvi, un, kad students tīri ciešami bija ticis galā ar šo uzdevumu, pasniedzējs teica:

— Teicami, Samta Jaka!

Šodien Lul bija uzvilcis baltu kreklu ar vaļēju apkakli, plecos uzmetis apmetni ar vara sprādzi, izveidotu kā divas lauvu galvas, izsukājis biezos, pāri pleciem krītošos matus un, ieejot «Zaļā ziloņa» spoguļzālē, tika sagaidīts ar laipniem saucieniem:

— Samta Jaka! Labs vakars!

— Labvakar, Samta Jaka!

Pūlītis amerikāņu matrožu te praksē iepazīstas ar viskiju, nobaudot to gan tieši no pudeles kakliņa, gan no zemām, vēderainām glāzēm duļķaini zaļā krāsā. Studenti mediķi dzer, atzīmēdami pirmo līķa uzšķēršanu morgā. Pamatīgi sasviķojušies tālbraucēji kapteiņi blenž cits citā un pēc angļu parašas cieš klusu. Luī te nepazīst neviena paša, bet viņu pazīst visi:

— Šurp, Samta Jaka!

•— Piesēd, Samta Jaka!

— Samta Jaka, nolasi epigrammu!

— Ekspromtu, Samta Jaka, ekspromtu!

Tāds aicinājums skan glaimojoši. Luī neatteicas — viņš nostājas pie galdiņa zāles vidū un, roku pacēlis, pieprasa klusumu. Tas iestājas tikai pēc laba brīža.

— Draugi, — skaļā balsī, pagriezdamies uz visām pusēm, Luī iesāk. — Es vēl esmu ļoti jauns, neesmu paguvis iemantot popularitāti, tā nāk ar laiku. Neesmu paveicis ne lielus darbus, ne mazus darbus, neesmu uzrakstījis grāmatu, kas jums sagrozītu prātus. O, gan es to paveikšu, katrā ziņā, un tad ikviens no klātesošajiem būs laimīgs notvert manu skatienu — manu labvēlīgo skatienu, bet par ko tad jūs, džentlmeņi, šodien mani sumināt? Klusāk! Neaurojiet! Kas grib izteikties, lai paceļ roku!

Garš kapteinis sirmām ūsām, ar cigāru zobos paceļ roku un pēc Luī mājiena iesāk:

— Mēs tevi sveicam, Samta Jaka, par to, ka tu vienmēr esi viens, kaut arī pie tava galda apsēdušies divi vai trīs, un arī par to, ka tavās acīs ir ilgas pēc nākotnes, kad tu, kā jau vakar solījies, pastāstīšot par mums, kapteiņiem, un par tavu cēlo sirdi — kas ir cēla tāpēc, ka tu, Samta Jaka, esi bagāts cilvēks!

Balti meli! — Luī smejas un uzsit ar plaukstu pa galdu Man nav ne pensa ne labajā, ne kreisajā kabatā!

Balti meli! — sirmūsainais kapteinis tiepjas un uzsit ar dūri pa krēsla atzveltni. — Kreisajā tev ir ekspromts, laba |<i — simtiem interesantu nostāstu! Uzcienā mūs ar ekspromtu, Samta Jaka!

l uī atkal pacēla roku un, kad iestājās klusums, lēni un l'.iUusi iesāka:

Jau rīta stundā šurpu skrien Dažs labs, kam čaklas kājas,

Šeit vīns un viskijs ir arvien,

Un man te otras mājas,

Lai «Ziloni» mēs suminām ...

Durvis atvērās, un ienāca sers Tomass. Viņš uzmeta Bilam īsu mirkli un apsēdās pie blakus galdiņa. Neviens 11.11 nepamanīja ienācēju, visi gaidīja ekspromta beigu vārdus. Un Luī atrada šos vienkāršos, sirsnīgos vārdus, tie n.ica paši no sevis, tos nevārēja noklusēt. Luī atkārtoja:

+

Lai «Ziloni» mēs suminām ... un, uz tēvu norādot, piebilda:

Un manu tēvu arīdzan!

Klātesošajiem par godu jāpiezīmē, ka aplausus nevarēja saukt ne par vētrainiem, ne ilgstošiem. Luī bija nokaunējies par savu neveiklo, ļoti vājo ekspromtu. Viņš tēvam tā arī pateica:

— Piedod, tēt, dzejolis man šoreiz lāgā neizdevās. Ļoti vājš, klibojošs — «taisīts», kā saka dekāns, nevis sadzejots. Bet pievērs uzmanību publikai — tā tomēr aplaudē! Viņiem patīk otrā šķira.

— Viņiem tā nepatīk, Luī, — sers Tomass iebilda, nokozdams cigāra galu. — Viņi aplaudē paši sev par iecietību, šīm viscēlākajām mūsu jūtām.

Luī cieši, acis nemirkšķinādams, ieskatījās tēvam sejā.

— Mīļo tēt, es ļoti vēlētos, kaut šodien tu būtu bagātīgi apveltīts ar šīm jūtām. Un nesavelc pieri šķērsām grumbās, tēt! Tēvoci Džim, — Luī uzsauca rudbārdainam milzim aiz letes, — divas glāzes kafijas turku gaumē!

TREŠĀ DAĻA UZ AUGSTA VIĻŅA

.

PIRMĀ NODAĻA KEITA DRAMONDA

«Jautrais taurētājs» atver savas durvis, kad baznīcas lorņa pulkstenis noskandina pusnakts stundu, un slēdz precīzi pulksten sešos no rīta. Šeit ik nakti iededz lustru ar piecdesmit svecēm un piecas piekaru lampas, kurās iepildīta ripšu eļļa. Uz atklātās skatuves, kas atrodas divtik augstu kā galdiņi, stāv klavieres labajā pusē un aizslietņi kreisajā pusē. Aiz aizslietņiem pārģērbjas un grimējas aktieri. «Jautrā taurētāja» īpašnieks, kas savu mūžu pat gana tauri nav ņēmis rokā, nolīdzis uz visu aprīli baritonu Lourensu, to pašu, kurš pirms desmit gadiem Glaz-govā dziedāja tenora partijas, soprānu mis Bitiju un dejotāju Keitu Dramondu. Lourensu un Bitiju uz klavierēm pavada saimnieka laulene. Keitas deju pavada pudeļu korķu paukšķi, glāžu šķinda un viesu atzinīgā murdoņa pie divdesmit galdiņiem.

Luī ieraudzīja Keitu todien, kad spīdoši bija nolicis pēdējo gala eksāmenu un bez pārbaudījumiem tika uzņemts juridiskās fakultātes otrajā kursā. Šādam nedzirdētam, sevišķam notikumam par godu sers Tomass uzdāvāja dēlam kabatas portfeli ar gluži jaunām naudas zīmēm, ber, kad Luī vēl ieminējās, ka pirms pieciem mēnešiem kļuvis divdesmit gadus vecs, sers Tomass teica:

— Es neko nesaku, dari, ko zini, bet neaizmirsti, ka es vēlos tevi redzēt un mīlēt skaidru, gudru, tādu, kas taupa savus spēkus nākamībai.

Luī ieraudzīja Keitu Dramondu, un pār viņa augumu it kā pārskrēja elektriskā dzirksts — viņš to apzīmēja par «augstsprieguma iespaidu». Keita izskrēja skatītāju priekšā, paklanījās un, kaut ko dungodama, vijīgi izlocīja augumu, pakratīja galvu, aizvēra acis un uzsāka kādu lēnu, melanholisku deju. Viņas tumši zilā kleita, kas sniedzās līdz ceļiem, švīkstēja un šalca, un Luī šķita, ka tur šalc un švīkst nevis zīds, bet buras un pati Keita — tā ir tieva rāja, ko vētras brāzmas notriekušas un kas tūlīt, tūlīt ievaidēdamās, iešņukstēdamās salūzīs un nokritīs zemē. Mazā skatuvīte Luī šķita brigantīnas klājs, bet piecdesmit sveču lustra — zvaigznes, kas šeit sapulcējušās, lai labāk redzētu to, kura saucās Keita Dramonda.

Uz dažiem bezgala gariem, mokošiem mirkļiem dejotāja pēkšņi sastinga un nekustējās, izstiepusi uz priekšu rokas, it kā grasīdamās aizlidot. Luī nopētīja viņu visu — no kājām līdz galvai — un, kad viņa skatiens apstājās pie meitenes sejas, nespēja atturēt izbrīna saucienu: Keita skatījās tieši uz viņu, un, jādomā, tas bija gluži nejauši — uz kādu taču jāskatās.

Bet Luī, nebēdādams, ka pievērš sev visas zāles skatienus, iesaucās:

-— Keita Dramonda, es esmu šeit!

Un sāka aplaudēt. Tikai viņš vienīgais, citi nepievienojās. Un tad dejotāja viņu ieraudzīja, pasmaidīja, bet jūras virsnieki, kas sēdēja netālu no Luī, pieskandināja ar dakšiņām pie glāzēm un paklusu, it kā pēc kādas nezināmas komandas sāka dziedāt skotu valša melodijā: «Tik plaša un dziļa ir jūra, kas zvaigznēs mirdz .. .»

Keita pēc šās dziesmas skaņām sāka dejot. Kāds uzkāpa uz galdiņa un, vēcinot cepuri, nodzēsa lustrā visas sveces. Un, kad Luī nogrieza zemāk vienā lampā dakti un viņa kaimiņi to pašu darīja ar pārējām, kas karājās virs viņu

galvām, kad saimnieks palūdza izbeigt šo muļķošanos, bet keita, skaļi smiedamās, nozuda aiz kulisēm, kad uz skatu-• uzkāpa cilvēks īsām kājām, ar vēderiņu un lielu plikumu galvvidū un paziņoja: «Es esmu Lourenss un dzie-il.iui senās romances,» -— tad brīnums izgaisa. Sveces kūpēja, no lampām viļņiem atplūda pretīgā ripšu eļļas mii.ika. Lourenss jau dziedāja:

Es uzvarēju turnīrā ..,

Uzvarēja Keita Dramonda. Viņa apģērbās, ar kāju at-ļuuda āra durvis, kas veda pagalmā. Luī izgāja no zāles un skriešus izmetās no vestibila uz ielas. Keita pagāja vi-ii,im garām, izaicinoši klaudzinot ar papēdīšiem. Luī viņu pasauca, viņa apstājās: vējš norima, un viss sastinga gaidas, klausoties, ko teica vai ko vēl teiks Luī un ko atbildēs Keita.

Luī izstiepa roku un paspieda Keitas slaidos pirkstus. Viņa ziņkārē vēroja jaunekli, sagaidot nodrāztas frāzes, ko parasti saka, nejauši iepazīstoties. Viņš skatījās meitenē kā debesu brīnumā, kas parādījies tikai viņam vienam. Pēc daudziem gadiem viņš nespēja sev izskaidrot, ar ko un kādā kārtā viņu bija apbūrusi Keita Dramonda — deviņpadsmit gadus vecā Keita Dramonda, Edinburgas nakts krodziņu dejotāja.

— Keita Dramonda, — Luī iesāka satraukti, līksmes pilnā balsī, — man ir jārunā ar jums, jādzird jūs un jāpaliek jūsu atmiņā uz mūžu!

— Oho! — iesmējās Keita. — Kā no grāmatas! Kas jūs tāds esat, ser?

— Roberts Lūiss Stīvensons, — Luī atbildēja un nolēma, ka tūdaļ jāuzskaita viss pārējais, kas papildina viņa titulu: — Roba Roja pēctecis, sapņotājs, kas skumst zemes virsū, cilvēks, kas mokās ar nostalģiju un . . .

— Kas tā nostalģija tāda? — Keita painteresējās un sāka iet, ar žestu aicinot Luī sev līdzi.

— Nostalģija ir ilgas pēc dzimtenes, Keita.

— Jūsu dzimtene ir Francija, ser?

— Nevis sers, bet Luī, Keit! Mana dzimtene ir Skotija, taču nevis šodienas Skotija, bet tā, kas bija pagātnē. Es gribu to atdot cilvēkiem, visiem, kuri sirgst tāpat kā es. Es gribu celt augšā savu dzimteni, es . . . No kurienes nākat jūs, Keit?

— Esmu aizmirsusi, ser .. . piedošanu, Lul. ..

— Kāpēc es jūs nekur netiku redzējis, Keit? Vai jūs Edinburgā nesen? Jūs brīnišķīgi dejojat!

— Es dziedu arī un protu tēlot mirstošo Ofēliju.

Viņa skāņi pasmējās. Viņas smiekli noskanēja kā sudraba zvaniņš, ko pazvanīja, lai uzaicinātu Luī atbildēt.

— Vai atļausiet paņemt jūs zem rokas, Keit? Kas tad jūs galu galā esat?

— Dejotāja, dziedātāja, pieticīga mis, izlutināts bērns, māmiņas un tētiņa acuraugs, apaļa bārene, dzīvē paspēlējusī Keita Dramonda.

— Man nepatīk tukšas frāzes. — Luī savilka pieri, cenšoties piemēroties meitenes solim, gudrodams, kurp lai iet, un baidīdamies atmosties. — Tā parasti runā Parīzē, Keit. Bet mēs esam skoti.

— Vai esat bijis Parīzē, ser?

— Es biju Eiropā, mis.

— Jūs esat bagāts?

— Manam tēvam ir nauda.

— Un jūs to notriecat?

— Esmu students, mis.

— Students? Nu, tad es esmu zīdītāja, ser.

— Uz kurieni mēs ejam, Keit?

— Es eju uz savām mājām, Luī.

— Pie tētiņa un māmiņas?

— Ak, ja man viņi būtu, Luī! Viņi droši vien mani gaidītu. Ar labu nakti, garmati student! Vai gribat rītā mani redzēt?

— Keit! Noņemiet masku!

— Oho, ko sagribējis! Esmu klāt. Tūlīt ejiet atpakaļ! Skaitīšu līdz pieci — viens, divi, trīs, četri, pieci... Rītā neredzēsimies, ser!

Viņa iegāja trīsstāvu nama durvīs Zvejnieku ielā. Luī griezās atpakaļ. Viņš pacēla labo roku pie deguna: tā asi smaržoja pēc lēta smaržūdens.

Nākošajā dienā Luī atkal atnāca uz to pašu krodziņu. Keita Dramonda šoreiz nedejoja, bet uzstājās ar vieglām, izklaidējošām dziesmiņām, mugurā viņai bija melna kleita — gara un plata. Viņai bija liela piekrišana, katru dziesmiņu vajadzēja atkārtot piecas reizes. Luī klausījās Keitā ar sajūsmu, ar nepacietību un dusmām: viņš jau mīlēja šo dziedātāju un dejotāju (saukt viņu par mākslinieci viņš neuzdrošinājās); viņš gaidīja, kad viņa nozudīs aiz

kulisēm un viņas vietā stāsies nākamais dīkās, ieskurbu-.. |mblikas uzjautrinātājs; ar dusmām un sirdssāpēm Luī M ilija, kā Keita samirkšķinājās ar jūrniekiem, rādija zīmi:, te vienam, te otram, sūtīja gaisa skūpstus karaliskās iiuli's virsniekiem. «Kas viņiem te vajadzīgs?» Luī mūrim n.i ja, nicīgi nopētīdams virsniekus. «Būtu sēdējuši savā portsmutā vai Londonā — par jūrniekiem saucoties, bet pīpi zobos noturēt neprot! Arlekīni, ne virsnieki!»

Keita nobeidza savu numuru, uzlika cepuri, apvilka mēli h un izgāja uz ielas. Luī straujiem soļiem piegāja viņai Kl.it, bet virsnieki pasteidzās pirmie -— paņēma meiteni zem rokas un pakalpīgi iesēdināja važoņa ratos. Kučieris .11 cilindru galvā, noplukušā mētelī ar pelerīni savēcināja palagu, un zirgs tūlīt sāka rikšot. Luī iegaumēja ekipāžas numuru, pierakstīja to un gurdiem soļiem kāpa mājup.

Otrā dienā viņš nostājās postenī pie «aktieru ieejas» nevis pusnaktī, kad «Jautrais taurētājs» vēra savas durvis, bet jau tūlīt pēc vienpadsmitiem cerībā ieraudzīt Keitu un nodot viņai zīmīti, kurā bija uzstādīts ultimāts: «Vai nu es, vai sauszemes jūrnieki! Ar viņiem, Keit, parastā laika nosišana, ar mani — viss, ko vēlies. Luī.»

«Jautrais taurētājs» savas durvis vēra parastajā laikā, liet Keita neatnāca. Krodziņa īpašnieks paskaidroja Luī, ka mis Dramonda atteikusies uzstāties viņa iestādē, esot prasījusi algas pielikumu — tik lielu, ka tur vairs nebijis ko runāt. Jādomā, ka šī aušīgā mis vai nu dzied un dejo kaut kur pilsētas nomalē par smiekla grašiem (atgriezties neļauj muļķīgs lepnums), vai arī aizbraukusi uz Londonu.

— Kāpēc tad tieši uz Londonu? — Luī tīri izbijies jautāja.

— Ne jau uz Madridi viņai būtu jabrauc, — saimnieks zobgalīgi teica. — Un arī ne uz Romu vai Lisabonu. Pameklējiet vien Londonā, apskraidiet visus pagrabus — gan atradīsiet!

Luī kļuva grūtsirdīgs, pameta mācības, nesatikās vairs ar draugiem. Kammijai viņš teica:

— Keita ir tik jauka, viņa patīk visiem! Kad viņa dejo, visi aiztur elpu. Balss viņai ir sīciņa, bet kā viņa to prot valdīt! Keitai ir lielas acis, maza galviņa, smalks augums; viņa pieder pie tām visai parastajām sievietēm, uz kurām gaida mūsu sirds, kas spēj pārveidot un izskaistināt. . .

— Lai slavēts debesu tēvs — nav nekas sevišķs, — mierinādama sevi un Luī, noteica Kammija.

— Keitu Dramondu es iemīlēju tāpēc, ka viņu viegli' pārveidot, — vai tu mani saproti? Tevi nevar pārveidot, tu esi nenovērtējama un vienreizēja, Kammij! Tētis — viņš ir gatavs, bronzā atliets tēls. Saproti taču mani, Kammij, Keita ir dabas bērns! Jūras virsnieki viņu pārvērtīs' par konfekšu papīrīti!

— Runā tā, lai es varu saprast, — Kammija palūdza.

— Es mīlu Keitu, — Luī atbildēja. — Vari to kliegt pa

visu pasauli. Es pat prasu — kliedz, kliedz, varbūt Keita; sadzirdēs... , }

— Es viņai uzkliegšu: «Pazūdi un iznīksti!» — Kammija teica.

Taču, jādomā, Kammija to nebūs darījusi, — nedēļu^ vēlāk Luī sastapa Keitu krastmalā. Pretimnācēji jūrnieki — vienkārši matroži un virsnieki viņu laipni sveicināja, piemezdami roku pie cepures. Meitene sveicienus atņēma, pielikdama divus pirkstus pie savas platās ce-? pures malas. «Cik jauki un ģeniāli,» Luī sajūsminājās un aizturēja Keitu, pacēlis spieķi pie pleca kā sargkareivis.

— Šautene dreb, desmit dienas karcerī, — Keita teica un sniedza roku. — Es par tevi domāju, student. Vai tul par mani domāji?

— Ak, neapstrādātais materiāls! — Luī iesaucās, prie- j cādamies par sastapšanos un baiļodamies, ka ikbrīd var 1 pienākt sveši cilvēki un Keita aizies viņiem līdzi. — Un : tev nav kauna man tā vaicāt, tu ļaunā? Es tevi mīlu, tu esi cienīga, ka tevi pārveido, Keit! Par ko vēlies būt —1 par karalieni, pirāta sievu, studenta māsu vai deviņpa- j dsmitā gadsimta diženu mākslinieci?

— Es gribu būt izstudējuša cilvēka sieva, — Keita padomājusi atbildēja. — Neaizkavē mani, es eju uz ostas krodziņu. Būtu uzrakstījis dažas dziesmiņas! Man uzdā-vāja labas notis, bet nav Vārdu.

— Kas tu esi, Keit, no kurienes?

— Aizmirsies. — Viņa paraustīja plecus un dziedoši noskandēja: — Ha-ha! Un kas no tā, ja zināsi, kas esi un no kurienes nāc! Vai tas dos laimi?

Ardievu, universitāte! Luī sāka sacerēt dziesmiņas, pielāgodams tās anonīmu, kaut arī diezgan apdāvinātu komponistu mūzikas ritmam. Luī pats bija gatavs kopā ar Keitu uzstāties krodziņos.

— No krodziņa uz teātri, no teātra uz visas skotu un angļu tautas sirdīm, no tām uz popularitāti visā pa-

saulē - Lul runāja un uz Keitas priekšlikumu — nogriezt matus un skūties vismaz katru otro dienu — atbil-No pasaules slavas līdz kosmiskai slavai, no sla-v i līdz nemirstībai, no nemirstības . . . līdz tādam stāvok-h dzīvē, kad tevi un mani visu Edinburgas ceļojošo un l'i Uvīgo teātru īpašnieki ķertin ķers! Ko tu teici? No-griezt matus? Atceries traģisko epizodi ar Samsonu! Skūties katru otro dienu? Es audzēšu pilnbārdu. Vai gribi, lai i ' . iepazīstinu ar savu tēvu?

.la viņš kaut ko ļoti vēlējās, nekas nebija par šķērsli. Iepazīstināt Keitu ar tēvu — tas nozīmēja skandālu. »Skandāls — tas būs divas stundas, augstākais, četras,» l.ui sprieda. «Ievest mājā nezin no kurienes uzradušos dejotāju un dziedātāju, kas uzstājas «Jautrajā taurētājā» un «Klejotājā pāvā», un nosaukt viņu par savu līgavu . .. Tas vairs nav skandāls, tā ir vētra, ģībšana un kliegšana, izmisīga raudāšana un lāsti.»

Iekams mesties šajā kaujā, Luī devās izlūkgājienā. Pēc divu dienu prombūtnes viņš pārnāca mājās, sasveicinājās ar tēvu un māti, apsēdās pie galda. Kammija kaktā pie kamīna raudāja.

— Piedodiet man, es pavadīju laiku ar draugiem, — Lul iesāka. — Sakiet — kas te atgadījies? Kāpēc jūs visi esat tik noskumuši?

— Nomira, — Kammija, asaras rīdama, atbildēja.

— Kas nomira? — Luī pagriezās pret tēvu.

— Pirāts, — māte atbildēja.

— Vakar pulksten vienpadsmitos vakarā, — klusi, ar dziļu nopūtu pavēstīja tēvs. — Mūsu mīļais draugs ikreiz notrīsēja un cilāja galvu, tiklīdz kāds klauvēja pie durvīm. Pirāts tevi gaidīja . . . Tūlīt ēdīsim pusdienas, — sers Tomass apjucis nevietā piebilda.

— Kur viņš ir? — Luī apgāja apkārt galdam un apstājās pie mātes. — Apglabājāt?

— Dārzā, — sers Tomass atbildēja. — Rakām Ralfs un es. Nomira mūsu vecais draugs — uzticamais, krietnais draugs. No kurienes tu nāc?

— Aizmirsies, — Luī atbildēja, taču nevis gribēdams lēkt acīs vai būt oriģināls. Keita, kuru viņš gatavojās pārveidot, jau bija paguvusi viņu pašu pārveidot.

— Es gribu precēties, tēt, — Luī iesāka par pašu svarīgāko. — Ļauj man precēties, māt! Es lūdzu jūsu atļauju pieņemt manu līgavu — es gribu jūs iepazīstināt ar...

— Keitu? — Kammija dziļās skumjās nenovaldījās.

— Keitu Dramondu, — Luī ar cieņu apstiprināja.

— Sāksim pusdienot, — sers Tomass atkārtoti uzaicināja. Un, kad visi bija apsēdušies pie galda, viņš palūdza Luī sīki pastāstīt par līgavu: kas viņa tāda ir, kas viņas vecāki, cik viņai gadu, ar ko nodarbojas . . . Luī daudz ko sameloja, bet par vecumu, vārdu un nodarbošanos pateica visu, kā ir. Sers Tomass vairāk neko nejautāja. Māte klusēja. Kammija par kaut ko grūti pūta.

Est ēda maz un negribīgi. Luī saprata, ka skumjām par Pirāta nāvi viņš pievienojis kaut ko arī no savas puses, paziņodams par nodomu precēties ar Keitu. Viņš jau nojauta, ko sacīs tēvs, kad pusdienas būs galā. Tā arī bija.

— Jokus pie malas, Luī, — sers Tomass teica, ataicinājis dēlu savā kabinetā. — Tev jau ir divdesmit viens gads. Es nepiekrītu tavām laulībām. Es neatzīstu šo nezin no kurienes uzradušos Keitu Dramondu. Pieliksim punktu, Luī. Tu pat nezini savas līgavas vecākus. Līgava! — Sers Tomass iesmējās. — Līgava, kuru uz ielas sveicina visādi virsnieki! Līgava, kurai krogos aplaudē piedzēruši matroži! Negribu ne redzēt, ne dzirdēt! Atgriezies universitātē, Luī! Bet, ja tu vēlies rīkoties citādi, tad ...

Viņš neizrunāja līdz galam. Viņa žests runāja skaidru valodu.

— Bet ja nu ... — tīši neizteikdams visu, sacīja Luī, likdams saprast, ka šis žests viņu nav nobiedējis, ka viņam vairs nav desmit gadu, ka viņam ir tiesības būt patstāvīgam.

Sers Tomass noplātīja ar rokām un, dēlu neuzlūkodams, teica, ka tādā gadījumā viņš nonāvēšot savus vecākus — pilnīgi droši un neticami ātri.

— Ja tu to vēlies, — atstādams kabinetu, sers Tomass nobeidza, — tad dari to drīzāk. Tikai atceries, Luī, ka sirdsapziņa tevi nomocīs un dievs tev nepiedos.

Sirdsapziņa un dievs . . . Luī jau sen bija skaidrs, ka šie jēdzieni ir sinonīmi. Sirdsapziņa viņam liek precēt Keitu. Bet. . .

— Un vai tev maz ir īstas jūtas pret šo. .. kā viņu? ... — nicīgi saviebies, knipjus sizdams, teica sers Tomass. Un piebilda vēl kaut ko svarīgāku nekā atgādinājums par sirdsapziņu un dievu: — Roba Roja pēctecis prec ...

i atcerējās vārdu un uzvārdu, bet Luī jau bija izskrējis; no mājas laukā. Viņa izturēšanās bija gluži ne-l.. i. i.Ia: divas stundas viņš nosēdēja universitātes audito-111 i, klausījās un pierakstīja lekciju, pēc tam aizgāja pie tāvočaa Allena, kur pavadīja līdz pulksten desmitiem, tērzēda ms par laiku, par mācībām, literatūru un Skotijas pa-ļ'.iini, — tēvocis Allens jau diez kuro reizi pārlasīja Valli iii Skotu un labprāt mēdza parunāties par astoņpa-11' mito gadsimtu.

Pusnaktī Luī noskatījās, kā Keita dejo, pulksten vienos n.iktī atveda viņu pludmalē, apsēdās līdzās uz sola un

noprasīja:

— Bet no kurienes tu īsti esi, mana mīļā? Patlaban man lus ir ļoti svarīgi!

— Aizmirsies, — Keita atbildēja. — Stāsta, mani dzemdējusi kāda sieviete, viņai bijis vīrs. Es apmeklēju skolu, un, liekas, mana bērnība nav pagājusi uz Svētās Helēnas salas. Kāpēc tu tik noskumis, Luī?

— Mans tēvs ir tipisks puritānis, — Keita neklausīdamies, Luī iesāka. — Viņš ir spējīgs kāpt ešafotā un mirt par saviem uzskatiem. Kā redzams, man vēl nav uzskatu, es nevēlos stāvēt uz ešafota. Es netaisos nogalināt savus vecākus. Tā nav metafora ...

— Es visu saprotu. Un tavā vietā uz ešafota kāpšu es. Dzīvo laimīgs, mīļais!

Viņa piecēlās no sola, aizklāja ar roku acis, pēc tam nomutēja Luī uz pieres un vaigiem.

— Uz kurieni, Keit? — viņš jautāja, neizkustēdamies no vietas. — Nav vajadzīgs šķirties — kāpēc gan? Tēva atļauja nav tik nepieciešama. Es vairs neesmu puika.

— Tu esi zēns, Luī, un ļoti labs, skaidrs zēns. Tu nemelo, un tevi nekad nekrimtīs sirdsapziņa. Paskaties uz mani, mīļais . .. No visas sirds pateicos tev, ka tu noticēji savām jūtām, runāji par tām ar vecākiem. Man arī tas ir pārāk daudz.

Viņa sāka raudāt. Luī, kā vainīgs juzdamies, kaunēdamies pats no sevis, nodūra galvu. Un, kad viņš to pacēla un pavērās apkārt, Keitas vairs tuvumā nebija. Nejauki svilpa vējš, un kaut kur tālu Ziemeļjūrā brīdinādami pūta kuģi, kauca sirēna. Visu bāku uzraugiem, jādomā, bija ko norauties šādā naktī...

OTRA NODAĻA KOKFELDA, MENTONA, KRIEVU DĀMAS

Laiks ir drošs, bet ļoti dārgs dziednieks, tas sadziedē visas brūces, tikai neprot saaudzēt rētas, ko atstājušas šuves, bet tās sāp — ilgi, nepārstādamas sāp, visu mūžu. «Esmu aizmirsis,» — tā saka tie, ko dziedinājis laiks, bet viņi to saka tāpēc, ka atmiņa uzticīgi glabā visu, kas pārdzīvots.

Tas, kurš aizmirsis, neteiks: «Esmu aizmirsis.»

Trīs mēnešus pēc Luī izšķiršanās ar Keitu Dramondu sers Tomass saņēma vēstuli. Tajā starp sīkumiem, niekiem un tēva sirdij dārgiem dēla mīlestības un paklausības apliecinājumiem bija šādas rindas:

«Kokfeldā ir klusi un mājīgi. Dzīvoju mazā baznīcas namiņā, ko apvij vīteņaugi ar lieliem baltiem un violetiem ziedu zvaniņiem. Es priecīgs vēroju to, ko sauc par dabu, un cenšos justies saskaņā un mierā pats ar se\i, kas man izdodas tikai tad, ja es vienkārši dzīvoju, t. i., staigāju, ēdu, guļu, lasu. Kaut gan, jāsaka, es cenšos arī nelasīt, bet — pasaulē ir daudz neparasti labu grāmatu . .. Mans jaunais draugs Sidnejs Kolvins ir desmit gadus vecāks par mani, viņš jau ir mākslas vēstures profesors. Viņš ir vājš un kalsens, pretskatā viņam sejas nemaz nav, toties profils ir asām līnijām, skaisti veidots. Iedomājies, tēt, Danti, bet Danti ar mazu, retu bārdeli — un tas būs Kolvina precīzs portrets. Un tad iedomājies Donu Kihotu jaunībā, un tas būs tava mīlošā dēla Luī precīzs portrets ...»

Apakšā, piezīmē, sers Tomass sev par lielu nepatiku izlasīja:

«Vēstules, kas pienāk uz mana vārda, noglabā tajā kastītē, kas uz mana galda. Vēstules ar atzīmi uz aploksnes: no K. Dramondas, — pārsūti man. Es, tēt, visu esmu aizmirsis, bet •— ir taču jābūt vēstulēm no Keitas.»

— Vēstulēm nav jābūt, — reiz ieteicās Sidnejs Kolvins, kas ļoti, ļoti maz līdzinājās Dantem, bet bija gan neiedomājami vājš, un šo vājumu vēl vairāk izcēla viņa augstā, apaļā piere. — Jums jāatceras, Luī, ka samta jaka, ko jūs valkājat, nevar pretendēt uz kaut ko lielāku. Tas ir tikai apģērba gabals, nevis iesauka.

— Es neesmu vainīgs, ja . ..

esat gan vainīgs! Iesauka turas nevis tāpēc, ka to bieži a gadiņa, bet tāpēc, ka patīk tam, kuram tā dota. i m,adāt! Es vēlētos redzēt smaidu citā sakarībā. Tālāk jums ir divdesmit divi gadi. Jums nav nodarbošanās, i piedodiet, esat sliņķis un sapņotājs.

tie ir sinonīmi, mīļo Kolvin!

Tā ir frāze, Luī! Par frāzi es saucu to, kas izteikts |h domas. Sliņķis vienmēr sapņo, ka varēs slinkot arī impināk. Sapņotājs ir tas, kurš redz, kas viņš būs nākami ki, un tās vārdā strādā. Ja vēlaties, jūs, Luī, esat dzīvs •.inonīmu iemiesojums, un par to es jūs neapsveicu.

Ko tad lai es daru, Kolvin?

Ķerieties pie darba! Negaidiet vēstules no tās jūsu Keitas! Ja vēstules būs, tās pienāks arī bez gaidīšanas.

• īdas bezcerīgas gaidas dezorganizē. Keita ir jāaizmirst. Vienas rūpes var aizmirst, ja vietā stājas citas, lielākas.

Tad vēl.. .

— Nevelciet garumā, Kolvin! Es jau esmu aizmirsis.

— Pieņemsim. Sēdiet mierīgi, Luī! Es vis neesmu sers Tomass, mani nav tēva jūtu, neesmu noskaņots izdabāt jūsu nelabajām slieksmēm. Es esmu jūsu draugs, cilvēks, kuram ir tiesības uzvest jūs uz ceļa un pamācīt. Daba jums ir piešķīrusi retu balvu, jūs esat dzejnieks.

— Pāris desmitu dzejoļu, mīļais Kolvin! ...

— Un kaut. vai pieci, vai pat trīs; svarīgs nav daudzums, svarīgi tas, ka jūs esat dzejnieks, es vēlreiz saku. Bez kavēšanās pievērsieties literatūrai.

— Un tā tūlīt uz līdzenas vietas sēsties un sākt rakstīt romānu?

— Saturs, domas pateiks īsto formu. Kas tā jums par

grāmatu?

-— īgo, romāns par Parīzes Dievmātes katedrāli. Apbrīnojama grāmata, mans draugs!

— Uzrakstiet apcerējumu par Igo. Vairāk domu, kaut arī apstrīdamas, bet domas pirmā vietā. Igo jūsu izpratnē.

Ir svarīgi izkustēties no vietas. Vienai domai sekos otra. Jūs vairs neslinkosiet, sāksiet ilgoties pēc darba. ' Darbs izveidos jūsu personību, Luī. No šī brīža es zināmās reizēs uzrunāšu jūs nevis vārdā, bet uzvārdā. Pie darba, Stīvenson! Šodien pat, pēc divām stundām.

Divas stundas pēc šīs stingrās sarunas Luī sēdēja pie galda un rakstīja. Mājas saimniece — jaukā misis Sitvela, mācītāja laulātā draudzene — uzmundrināja Luī ar

smaidu, ar padomiem («... viņa nevis runā, bet dūdo,» Lul rakstīja tēvam, «un es baidos, ka viņas vīrs savos svētdienas sprediķos sāks runāt nevis par elli un paradīzi, bet par mūsu grēcīgo zemi un mīlestību, kas īstenībā ir paradīze un elle, raugoties pēc tā, kura mums labāk patīk...»); misis Sitvela apgādāja savu viesi ar papīru, aploksnēm un markām, bet Sidnejs Kolvins skaļi nolasīja uzrakstīto un reiz, paslavējis Luī par viņa stilu un domu bagātību, piemetināja:

— Nu, protams, Keita no tā nekā nesaprastu . ..

— Kas par Keitu? — Luī pavaicāja.

— Lūk, tagad es ticu, ka jūs sākat viņu aizmirst, — Kolvins teica. — Pirmajā vietā darbs, Keita — tā starp citu.

— Būšu laimīgs, ja viņa atnāks pie manis kaut uz desmit minūtēm! — Luī sāpīgi novaidējās.

— Ja tā notiks, es to pašu brīdi braukšu prom uz savām mājām, uz Kembridžu, — Kolvins piedraudēja, un Luī teica, ka negribot rakstīt par Igo: sievieti šis francūzis tēlojot abstraktu; cita lieta Beranžē: Mimī, Zanna, Madlēna . . .

— Rakstiet par Beranžē, — Kolvins teica.

— Bet kāpēc jūs esat tik nejauks pret manu Keitu?

— Tāpēc, ka viņa ieradās pirms darba.

•— Manam tēvam bija citi argumenti, — ar zināmu rūgtumu teica Luī, un Kolvins, mazliet padomājis, piebilda, ka, iespējams, viņa vērtējums par šo dejotāju un dziedātāju neesot īsti pareizs, taču Luī raksti visu izlabošot un ienesīšot skaidrību šajā lietā: ja Keita dos par sevi kādu ziņu — tas nozīmēs, ka viņa lasa grāmatas un žurnālus, tas nozīmēs ...

— Kā tad viņa zinās, kurā tieši žurnālā ir mans raksts! — Luī smiedamies iebilda. — Ak, Kolvin, Kolvin, jūs esat ačgārns sers Tomass! Augstais dievs, jūs pat nenosarkāt!

— Sašauts putns svešu ligzdu nemeklē, — Kolvins rāmi bilda un ilgi raudzījās savā draugā, bet tas raustīja plecus, cenšoties saprast, kādā sakarībā par viņu teikts šis putnu aforisms ...

Divi raksti — viens par Igo, otrs par Beranžē — tika pabeigti un nosūtīti Londonas žurnāla redakcijai. Luī atzinās Kolvinam, ka viņam niezot rokas — ļoti gribētos uzrakstīt par Vitmenu. Kolvins kā uzvarētājs pakratīja

gaisā paceltu roku un apmierināts pasmaidīja; viss iet uz labo* pusi, viņa jaunais draugs atradis sev nodarbošanos, i i īd viņš bez mudinājuma sēžas pie darba un atsakās pat ic * pastaigām un izpriecām.

. . Mani mīļie tēvs un māte,» Luī rakstīja, «esmu otro i <‘i/.i piedzimis šai pasaulē, un šoreiz man viss šķiet inte-i. .intāks, dziļāks, labāks. Sidnejs Kolvins ir brīnišķīgs i ilvēks, un, ja es dzīvē par kaut ko kļūšu un kaut ko pa-\ rikšu, tad par to būšu tikai viņam pateicību parādā ...»

Sers Tomass aizkustināts nosūtīja dēlam naudu un vairi kas uz viņa vārda saņemtās vēstules. No Keitas nebija nevienas. Luī ieinteresējās par dīvainu sūtījumu, kas bija parakstīts ar diviem burtiem — «D» un «E».

«Jūs man rādījāt gaismu meža tumsā, tagad es gribu iedegt gaismu Jūsu dzīves tumsā. Kāda maz pazīstama aktrise Keita Dramonda man uzticēja, kādas Jums uzbrukušas bēdas. Jūs esot viņu iemīlējis un spēris soli pretrunā savai sirdsapziņai. Gatavībā Jums pakalpot — D.E.»

— Kādi vārdi sākas ar burtu D? — Luī pavaicāja Kol-vinam, un tas sāka uzskaitīt: Džons, Džims, Daniels, Džordžs, Deivids ...

— Deivids! — Luī iesaucās. — Deivids Ebenezers! Mantas meklētājs! Un viņš gatavs pakalpot! Bet kur es viņu atradīšu? . . .

Šorīt iesāktais raksts par Bērnsu palika nepabeigts. Luī atsveicinājās no Kolvina, mācītāja un viņa sievas un izskrēja no mājas laukā. Viņš aizmirsa paņemt savu somu, spieķi un apmetni. Viņš iekāpa omnibusā un palūdza važoni triekt zirgus, cik jaudas. Vairākas reizes viņš izrāva tam no rokām pātagu un uzšāva zirgiem. Cienīgie, nerunīgie ceļabiedri nesapratnē uzlūkoja cits citu un nosodoši nogrozīja galvas.

— Šis cilvēks ir bīstami slims, — teica viens no pasažieriem.

— Viņa māte mirst, un viņš steidzas, — sacīja otrs.

Kāds cits zīmīgi pabungoja ar pirkstu pa pieri.

Luī šķita, ka zirgi tikko velkas. Viņš izlēca no omnibusa un sāka skriet, apdzīdams gājējus un braucējus. Viņam šķita, ka sirds ielēkusi galvā un kāju vietā ir stingras, nepakļāvīgas atsperes. Viņš pats nezināja, kurp skrien un ko grib saķert, pie kā grib nokļūt, ko teiks, ko pajautās. Deivids Ebenezers, Keita Dramonda — šie četri

vārdi trīsēja viņa apziņā kā mušas zirnekļa tiklā, sagrūdās un jaucās cits caur citu, Luī brīžiem aizvēra acis, smagi kampa gaisu un pēdīgi apstājās. Priekšā no stāva pakalna lejup brauca omnibuss, netālu gans spēlēja dūdas; pa kreisi kvēloja rieta dziesna, sejā triecās valga jūras vēja pūsma. Luī nespēkā noslīga zālē, izstiepās visā garumā, pasmaidīja, nosauca sevi par teļa pakausi un tai pašā mirklī aizmiga.

Sidnejs Kolvins ieradās īstā brīdī. No ekipāžas cienīgi izkāpa ārsts; viņš noliecās pie guļošā, paraudzīja miklo pieri, sataustīja pulsu uz rokas.

— Traks cilvēks, — ārsts teica Kolvinam. — Pulss simt divdesmit pieci. Piere slapja. Visīstākā pašnāvība, ser. Vai viņš vienmēr tāds? Hm . . .

Sidnejs Kolvins gribēja telegrafēt seram Tomasam, bet apdomīgais saimnieks viņu atrunāja: nav ko traucēt cilvēku; trakulis jauneklis aprimsies, apkaunēsies un ķersies pie darba. Ak, tavu karstu galvu, šito neprātīgo sirdi, šito nenormālo raksturu! Ko? Augsta temperatūra, murgi, klepus? Kazi, vajadzēs gan aizlaist telegrammu, bet tā jāsastāda gudri, ar prātu, piemēram, tā: jūsu dēls saslimis, nevar atgriezties mājās ... Nē, tas neder —- misters Stīven-sons būs klāt kā likts. Tad varbūt tā: tēti, piedod, mazliet aizkavējos, skūpstu, Luī. Nevar, tā nebūs godīgi, nevar. Vislabākais — nesūtīt nekādu telegrammu. Neprātīgajam jauneklim divdesmit divi gadi.

Pagāja divdesmit četras stundas, un ārsts paziņoja:

— Slimajam ir plaušu karsonis.

Sers Tomass ieradās Kokfeldā arī bez telegrammas. Viņu par visu bija informējis ar vēstuli mācītājs — tas atrada īstos, pareizos vārdus; tie panāca tieši to, ko mācītājs arī bija gaidījis: sers Tomass bija saniknots.

-— Ko jūs izdarījāt! — Kolvins mācītājam pārmeta. — Bail ielaist pie slimnieka šo tīģeri!

Mācītājs svētulīgi salika kopā plaukstiņas un, viltīgi acis piemiedzis, teica:

— Es viņam uzrakstīju par to liktenīgo Keitu, un tas viņu nokaitināja kā tīģeri. Tūlīt viņš uzzinās par plaušu karsoni un, kas zina, telegrafēs Keitai.

— Ak dievs, šito kazuistiku! — Kolvins saķēra galvu, ieklausīdamies, kas notiek blakus istabā. Sers Tomass spī-viem vārdiem atkal un atkal mierināja dēlu, neatlaidīgi uzstādams, ka, tiklīdz viņš jutīsies labāk, viņam tūdaļ

jābrauc uz Mentonu, uz Francijas dienvidiem, pie Vidusjūras krastiem.

— Es atvedu tev siltas drēbes, naudu, mātes svētību, sveicienus no draugiem — ir no Čārlza Bakstera, ir no Valtera Simpsona, — sers Tomass skaitīja, cenšoties neko un nevienu neaizmirst. — Tēvocis Allens skūpsta tevi. Tā redz. . . Bija atnācis kāds Ebenezers, es viņam iedevu tavu adresi. Keita Dramonda . ..

— Kas ir ar Keitu Dramondu? — Luī cieši saspieda tēva roku.

Sers Tomass nosodoši pagrieza acis augšup.

— Keita Dramonda ... — Viņš atmeta ar roku. — Tu biji nosapņojis nepieļaujami komisku gadījumu, Luī. Brīnums, ka tu vēl arvien to nevari aizmirst.

— Tāds brīnišķīgs sapnis, tēt!

— Novēlu tev jaukus sapņus Mentonā, Luī. Es steidzos. Palaid ziņu, kad būsi galā, paziņo viesnīcas adresi. Neknapinies ar līdzekļiem. Turi dārgu draudzību ar Kolvinu. Uz redzēšanos!

— Cik ilgi es varu palikt Mentonā, tēt?

— Kamēr būsi pilnīgi vesels. Sešus mēnešus, gadu, pusotra gada.

— Man būs skumji bez tevis un bez māmuļas.

— Izklaidējies, Luī! Tu jau esi vīrietis. Nesmēķē! Un — turies tālāk no franču Keitām — viņas ir bīstamas; tici man, es to labi zinu.

Luī izveseļojās un pēc mēneša apmetās dzīvot Mentonā.

Viņš rakstīja dzejoļus par savu mīļo dzimto Skotiju, par vienkāršām lietām, tādām kā virši, skumjā dūdu balss, putnu vīterošana, dūmi, kas kāpj no krodziņu skursteņiem . . . «Disciplīnu un vēsu prātu, ser,» viņš sev atgādināja no rīta un vakarā. Dienā viņš to aizmirsa — pārāk raiba un trauksmaina bija dzīve šajā paradīzes stūrītī, trīs kilometrus no Itālijas robežas, no zemes, kas Luī vilināt vilināja; ja tikai padomā — tepat blakus Dženova, Milāna, Florence ... Ak, doties braucienā apkārt pasaulei un katrā ziņā ar kuģi, apmainot to pret dzelzceļa vagonu tikai tad, kad to prasa «zemeslodes uzbūve»! Apbraukāt visas malas, visu redzēt, un lai visur kaut kas atgadītos — pat kuģa bojā eju neizslēdzot. Luī ar saviem divdesmit diviem gadiem vēl joprojām bija tajā pārliecībā, ka noslēpumi un dēkas var atgadīties tikai uz jūras, uz kuģa, bet, ja arī tur nav, tad tās ir jāizdomā. Pietiek, reizi par

visām reizēm jāizbeidz ar sauszemi, prospektiem, noslē-i mainām mājām! Karaļi un karalienes, detektīvi, slepka-, ķīmiķi, vēderrunātāji, burvji, triku meistari, no cie-h niiem izbēguši noziedznieki, Montekristo bagātnieki un i • Isirdīgi ubagi — pasaules literatūrā grāmatas ir pilnum l Inas ar visu šo jautro publiku.

Lai dzīvo jūra un kuģis!

Vai Luī juta, ka viņš ir rakstnieks? Vai apzinājās savas pajas un saredzēja savu nākotni? Jā, saredzēja, bet tikai tālās dienās un stundās, kad slimība nolika viņu gultā, — līkai tad viņš ar īpašu gaišredzību saskatīja atmirdzam Ins zilgmainos krastus, ko uzbūra viņa dīkdienīgie sapņi — dīkdienīgi tāpēc, ka viņš ne pirkstiņa nepakustināja, lai pastrādātu nākotnes labā. Dienas gāja un nāca, ik gadu tika nosvinēta dzimšanas diena, draugi un paziņas vēlēja labu veselību, laimi, ilgu mūžu, labu dzīvi. Veselība? Tās nu ir pamaz. Laime? Bet kas tā ir? Laba, nodrošināta dzīve? Bet vai tā dod cilvēkam laimi? Turklāt laba, materiāli nodrošināta dzīve ir relatīvs jēdziens. Paga, paga, bet vai tādā gadījumā arī laime nav relatīva? Protams. Bet ja nu tieši veselība ir tā, kas visus dara pilnīgi laimīgus?

Luī izdevās sevi piespiest katru dienu strādāt. Viņš jau sāka ilgoties pēc mājām. Lai cik labi Mentonā, Edinburgā tomēr labāk. Pirms simt gadiem Edinburgā bija pavisam labi. Bet kas to teicis, ka tā tiešām bijis? «Es tā domāju, es par to esmu pārliecināts,» Luī sev iegalvoja. «Vecos laikos ir dzīvot bija vieglāk, ir cilvēki bija labāki.»

No Mentonas Luī aizbrauca 1873. gada pavasarī. Viņa portfelis bija piebāzts ar rakstu uzmetumiem un melnrakstiem. Montekario viņš sastapās ar Kolvinu.

— Mans dārgais draugs un skolotāj, — Luī, priecīgs par tikšanos, teica, -— man ir daži lieki simtiņi franku — vai neliksim tos uz zaļā galda?

— Esmu radis maksāt par reālām lietām. Ilūzijas pirkt nav manā dabā.

— Bet ir iespēja laimēt, Kolvin!

— Mēs laimējam tikai strādādami, Luī. Tikai un vienmēr tā. Atcerieties Balzaku — visos savos darījumos un spekulācijās viņš cieta neveiksmi, bet zaudēto atguva ar darbu un tā saglabāja sevi pēctečiem, cilvēcei.

— Bet viņam pašam no tā ne silts, ne auksts, Kolvin! Balzaks ir miris, viņš neko neredz, neko nejūt...

— Iztiksim bez aforismiem, tie der vienīgi zīdaiņiem, Luī! Balzaks, tāpat kā ikviens cits, kas krietni pastrādājis savā mūžā, droši vien neticēja aizkapa dzīvei, bet viņš ik brīdi, ik mīļu stundiņu ticēja, ka personīgi viņš nemirs nākamajām audzēm. Dzīvot ar tādu domu, Luī, — tā ir bezgalīga laime!

— Bet man gribas laimēt pie apaļā zaļā galda, Kolvin! Vai tāda vēlēšanās ir apkaunojoša? Uzlikt simt franku un paņemt piecus simtus. Uzlikt piecus simtus un aiznest mājās piecus tūkstošus. Es taču dzīvoju par tēva līdzekļiem, mans draugs!

— Nav prātīgi riskēt ar tēva naudu, Luī. Cik vien drīz varat, sagādājiet pats sev līdzekļus.

— Kādā veidā? Nodarboties *ar advokāta praksi? Man negribas, nevelk.

— Ko jūs darījāt manas prombūtnes laikā?

— Pa jūsu prombūtni es uzrakstīju trīs dzejoļus, iesāku vienu rakstu, apārstēju savas plaušas un iemīlējos vienā dāmā.

— Žiglāk prom uz Mentonu, Luī! Baidos, vai te nebūs kādi slazdi. To dāmu sauc Keita?

Luī sadrūma. Kolvins bija uzbēris sāli viņa brūcei.

Nākamajā dienā viņi atgriezās Mentonā un apmetās viesnīcā «Mirabo». Namā ielas pretējā pusē dzīvoja divas sievietes: viena no viņām bija tā, kas savaldzinājusi Luī iztēli. Noskaidrojās, ka dāmas atbraukušas no Krievijas un vecāko no viņām sauc par Kseniju, bet viņas ceļa-biedreni — par Mariju.

— Es vēlos iepazīties ar jaunāko, Kolvin. Pamāciet, kā tas izdarāms.

— Vecāko es jau pazīstu. Varu jūs iepazīstināt ar jaunāko. Es to darīšu, bet kā pateicību par pakalpojumu jums katru dienu jāuzraksta ne mazāk par divām lappusēm. Rakstiet par savu iemīlēšanos, Luī, — literatūrā ir ļoti daudz izplaukušu, kuplu rožu un ļoti maz pumpuru.

— Jūs runājat kā francūzis, Kolvin. Jūs nemaz nelīdzināties anglim.

— Vai tas ir kompliments vai pārmetums?

— Skaudība, mīļo Kolvin! Es mīlu asprātīgus cilvēkus, kuriem nav aizspriedumu un kuri ir mazliet vieglprātīgi. Cik labi, ka es neesmu anglis!

— Kas tad jūs esat?

Skots, Kolvin! Skots no pagājušā gadsimta piecdes-iii'lajiem gadiem.

Ksenija un Marija ir krievietes, Luī. To paturiet i i.ilā, kad es jūs iepazīstināšu ar viņām. Viņas ir atklātas, i'.iliesas, bezbailīgas, principiālas. Bet tās ir augstāko ap-

i mdu dāmas. Tāpēc katrā ziņā novelciet savu samta jaku

ii n apmainiet to kaut vai pret vizītsvārkiem. Fraka nav obligāta, jūs to neprotat valkāt.

Luī iepazīšanās ar krievu dāmām notika koncertzālē, luīr todien Parīzes filharmonijas orķestris Pjēra Šanuā vadībā atskaņoja Bēthovena Heroisko simfoniju un fragmen-lus no Gļinkas operām. Luī sev pievērsa visas zāles uzmanību. Viņš bija palaidis ļaudīs steigā sacerētu leģendu, saskaņā ar kuru viņam, kopš bērnu dienām ieslodzītam klosterī, ir izdevies no turienes izbēgt ar klostera baznīcas priekšnieka brāļa Sidneja palīdzību, kurš tagad uzdodo-I ies par mākslas vēstures profesoru. Šī pasaciņa tika papildināta ar visdažādākiem piedzejojumiem un faktiskiem komentāriem, par ko visai veiksmīgi parūpējās kāds viesnīcas «Mirabo» balamute, kurš prata sacerēt neticamus nostāstus tikpat veikli kā «brālis Luī», kas pēc izskata atgādināja pārģērbušos mūku. Krievu dāmas bija ieintriģētas. Pēc Bēthovena mūzikas, kas atstāja ilgstošu spēcīgu iespaidu uz visiem klausītājiem un it īpaši uz Kseniju un Mariju (viņām šķita, ka pasaulei pārbrāzies pāri pērkona negaiss, šķīstīdams cilvēkus no meliem un atbrīvodams no nelaimēm), tika pasludināts pusstundu ilgs starpbrīdis. Kolvins pieveda savu draugu pie satrauktajām, laimīgajām (lai paldies par to ģēnijam!) krievu dāmām un iepazīstināja viņu:

— Nākamais romānists Roberts Lūiss Stīvensons. Nepievērsiet uzmanību viņa dīvainībām. Misters Stīvensons ilgus gadus bija pamests pats savā ziņā.

— Mums Krievijā arī ir klosteri, — teica Ksenija, stalta gaišmate ar daiļi izliektām skropstām un valdonīgu profilu. Luī noskūpstīja pasniegto roku.

— Pastāstiet mums, kā dzīvojāt klosterī, — teica Marija, kā divas ūdens lāses līdzīga Keitai, un tūlīt sāka runāt par jaunā paziņas postā aizlaisto jaunību, par to, ka vīrietim nav pieklājīgi valkāt tik garus matus, -— tas, kas klostera sienās bijis pieļaujami un labi, vairs nepiedien parasto, grēcīgo ļaužu sabiedrībā . ..

— Es esmu liels grēcinieks, — Luī teica, pastaigāda-

mies ar Mariju pa foajē. — Mana sirdsapziņa ir melna kā elles tumsība. Drīz, ļoti drīz es atkal atgriezīšos savā cellē. Tur es karsti lūgšu dievu, lai viņš nenovērš savu vaigu no taisnās dieva kalpones Marijas ..,

— Vai jūs esat francūzis?

— Skots, jūsu žilbinošā visvarenība! Esmu dzimis pagājušā gadsimta vidū, labi pazinu jūsu vecvecmāmiņu Annu.

— Jūs jaucat sevi ar Melmotu! — Marija sāka smieties.

— Es nekad nemeloju, Keit! — Luī attrauca. — Vai nebūtu jāiet zālē — jau zvana.

Gļinkas mūzika, sacenzdamās ar Bēthovenu, pārliecināja klausītājus, ka tajā ir daudz diža talanta un labdarīga, dziedinoša spēka. «Tā jāiegaumē,» Luī nodomāja. Un nākošajā dienā viņš teicami bez notīm, pie klavierēm stāvēdams, pēc atmiņas nospēlēja «Ruslana un Ludmilas» uvertīras pirmo pusi.

— Otro es aizmirsu, klausījos pavirši, jo apbrīnoju jūsu profilu, — Luī teica.

Marija palūdza viņa roku, nē, ne to, kreiso. Viņa apgrieza delnu uz augšu, paņēma no galda palielināmo stiklu un sāka uzmanīgi pētīt līnijas, krustojumus, izcilnīšus — visus šos hieroglifus, kas, pēc hiromantu apgalvojuma, esot atklāta grāmata, kurā var lasīt pagātni, tagadni un nākotni.

— Patiesību, tikai patiesību! — par kaut ko nobijies, Luī teica. — Tikai to, kas ir plaukstā! Kaut arī tas būtu nepatīkams un pat briesmīgs!

— Jūs esat talantīgs, — Marija nopietni iesāka — tādā tonī kā ārsts, izklausīdams slimnieku. — Jūs atstājāt par sevi labas atmiņas klosterī, bet jums ir daudz ienaidnieku, nelabvēļu. Vāja veselība . . .

— Ar ko es sirgstu, Marij?

— Sirdskaite, iespējams, kaut kas ar aknām. Jūsu dzīve būs ļoti laba, interesanta, bet. ..

— Es drīz miršu?

— Ne tik drīz, bet redziet, šī līnija — to sauc par dzīvības līniju — spēji izbeidzas, vai redzat?

— Piecdesmit gadus nodzīvošu?

— Varbūt pat vairāk. Bez tam jūs esat ceļotājs. Un ...

— Bet ko nozīmē šis te krustiņš?

— Tas ir jūsu gara aicinājums, tā man liekas. Tas tad ir viss.

— Paldies! Tagad es visu sapratu. Es arī pats pratīšu

Luī apmierināts teica. Šī krieviete viņam iepati-i ,11 vien vairāk, arvien labāk. — Dodiet jūsu roku, pa-: ik •/.iet delnu uz augšu! Nē, lupa man nav vajadzīga, es ,111 bez tās ļoti labi redzu, ka mēs drīz šķirsimies, jūs aiz-i i.mksiet uz savu Krieviju un tur iziesiet pie vīra miljo-n,n,i, Sibīrijas tirgoņa. Pēc tam ...

Negribu, viss ir aplam; es zinu savu likteni, princi! t^1 n apprecējusies es jau esmu kopš četriem gadiem. Man ivierburgā ir meita, viņai ir trīs gadiņi, viņa palika pie manas mātes.

— Jūs esat precējusies! — uz durvīm atkāpdamies, Luī spēja izdabūt pār lūpām. — Jums, Keit, ir meita?

— Pēc dienām trim es jūs iepazīstināšu ar savu vīru, — Marija teica. — Uz kurieni jūs? Jūtaties slikti? Jūs pēkšņi Kļuvāt tik bāls! Mister Kolvin, kas viņam notika?

Tonakt Roberts Lūiss Stīvensons uzrakstīja ļoti labu, vīrišķīgu dzejoli.

— Klausieties, mans dārgais skolotāj, — viņš teica Kol-vinam. -— Šo dzejoli, šo īso poēmu es nosaucu «Ziemassvētki uz jūras». Tai ir zemteksts, jūs to redzēsiet un sapratīsiet. Es sāku.

Acis pievēris, mazliet sasvēries uz priekšu, ar vienu roku atspiedies pret galdu, otru iebāzis kabatā, Luī dziļi ievilka elpu, pēc tam mierīgā, vienaldzīgā balsī sāka skandēt rindu pēc rindas:

Kā Iedus cietas šotis, mums rokas sāp un kaist,

Pa glumo klāja grīdu pat nevar paiet vairs;

Nordvests ar niknu sparu uz klintīm nesa mūs,

Kur bangas rēc un trako, mums bojā jāiet būs.

Visapkārt dziļa tumsa, tik viļņi krāc un šalc,

Kad ausa rits, bij redzams, cik bēdīgs gaidāms gals.

Mēs vīrus augšā saucām un likām pasteigties,

Lai marsburu var uzvilkt, uz .otru halzi griezt.

Tā augu dienu svīdām un ilgi lavējām,

Cik spēka vilkām šotis, bet projām netikām.

Un orkāns pūta sīvi, kā labdarība salts,

Pret klintīm kuģi dzina, kur virmo putu šalts.

Uz dienvidiem mēs griezām, mūs glābtu bēgums vien,

Viss velti — vēl joprojām uz krastu kuģis skrien.

Tur viedu mājas, ceļus un klinšu izciļņus,

Un sardzes viru augšā, un slapjos akmeņus.

Par jūras putām baltāks uz jumtiem gula sniegs,

No jautrām uguns liesmām bij krāsnīs sārtums liegs,

Un logi vizuļoja, un vērpās dūmu stabs,

Nudien, es jutu smaržas, tur cepās kaut kas labsi

— Lieliski! — Kolvins iesprauda. — Piedodiet, Luī, bet tas tiešām ir ļoti labs! Es klausos. Lasiet!

— Nepārtrauciet, Kolvin! — Luī saviebās. — Es lasu un redzu . . .

Es sadzirdēju skaidri, kā zvani dimd un skan.

Par ļauno liktens joku ir jāpastāsta man:

Bij Ziemassvētku vakars, tik mīļš, tik pazīstams,

Un pakalniņā, dārzā, tas bij mans tēva nams.

Man acu priekšā stājās ik kaktiņš aizmirstais Un māmuļa ar brillēm, un tēva sirmais vaigs.

Lūk, uguns jautri sprēgā, un blāzma rotājas Uz krūzītēm un bļodām, kas plauktā rindojas.

Es zināju it labi, ko abi klusi spriež,

Ka dēla jūras dēkas nu skumjas mājā vieš.

Ak, nožēlojams nelga es biju gan, paties':

Gar sasalušām virvēm šai dienā staipīties!

Bet uzzibsnīja bāka, un tumsā grima viss.

Tad reidelburu pacelt mums lika kapteinis.

— Mēs apvelsimies apkārt! — vēl palīgs nokliedzās.

— Par vēlu tagad domāt! — tā viņam atsaucās.

Bet virves bija jaunas un buru audums stiprs,

Un šoneris pret vēju nu traucās itin ņiprs. '

Kad ziemas diena dzisa un tumsa nolaidās,

Tad beidzot mūsu kuģis no krasta atrāvās.

Un laimīgs jutās katris, ka beidzies viļņu gūsts,

Ka jūra, plaša jūra visapkārt apņem mūs.

Tik es arvien vēl skumu — kā spēju projām iet,

Kad māmuļai Un tētim jau mūža dienas riet.

Luī strauji nolaidās krēslā un sēžot atkārtoja pēdējo rindu:

— Kad māmuļai un tētim jau mūža dienas riet.

— Ļoti labi, kolosāli, nedzirdēti! — Kolvins satraukts teica. — Bet pagaidiet, Luī, uz kurieni jūs? Ko? Ko jūs teicāt?

— Man šeit vairs nav ko darīt, dārgais draugs un skolotāj, — Luī skumji teica. — Es eju uz kantori samaksāt rēķinu par uzturēšanos viesnīcā. Vakarā es braucu projām.

— Luī! — iesaucās Kolvins, apskaudams savu draugu. — Kas noticis?

— Uz mājām, pie tēva, pie māmuļas, pie manas aukles! Skotija mani sauc, Kolvin! Es gribu strādāt! Man ir apnicis slaistīties. Paldies, labo skolotāj, par visu!

trešā  NODAĻA «PILNĀS BURĀS MANA BRIGANTĪNA TRAUC»

Luī pārradās mājās pilnīgi negaidīti: nekas nebija sagatavots viņa uzņemšanai, un arī pats sers Tomass dienesta «1.1 išanās tikko bija aizbraucis uz Glazgovu. Misis Stīvensone viesojās pie māsas Svanstonā. Luī iegāja savā istabā un, iekams devās uz vannas istabu nomazgāt seju un rotu s vērīgi aplūkoja kopš bērnības pazīstamos priekšme-lus: dīvānu, apaļo galdu pie tā, grāmatu skapi, rakstām-galdu loga aiļu starpā, bronzas pulksteni uz kamīna, dziļo k i eslu pie rakstāmgalda, bet uz rakstāmgalda . .. Dīvaini.,-— uz rakstāmgalda nolikta bībele biezos ādas vākos, lai līdzās no kārklu klūdziņām pīts groziņš, tajā brilles, sarkanas dzijas kamols, albums ar dagerotipijas uzņēmumiem un fotogrāfijām, vara zvaniņš ar garu koka rokturi — visas kopš bērnu dienām pazīstamās lietiņas; tās pieder vecajai Kammijai. Bet kāpēc un kas atnesis tās šurp, uz galda? . ..

Luī pašķindināja zvaniņu, kas atradās uz mazā apaļā galdiņa. Pēc mirkļa ienāca Ralfs; viņš palocījās jaunajam saimniekam, apsveica ar laimīgu atgriešanos mājās, pajautāja, ko vēloties. Luī ar skatienu norādīja uz bībeli un groziņu ar mantām.

— Kāpēc tas viss uz mana galdiņa?

— Vai tad sers Tomass jums nerakstīja? — Ralfs brīnījās.

— Ko nerakstīja? Es nekā nezinu. Kas noticis?

— Kammija tā lika, ser.

— Kad lika, ko lika? Es nekā nesaprotu. Un bez tam tev es joprojām esmu Luī, nevis sers.

— Vai jūs nezināt, ka Kammija mirusi? Un ka viņa pirms nāves lika, lai šīs lietas nododot jums? Par piemiņu, ser. «Tas ir viss mans mantojums,» viņa teica. Nevajag raudāt, Luī! Jūsu aukle-piedzīvoja lielu vecumu.

Ralfs izgāja no istabas, bet- Luī, aizmirsis, ka jāiet vannas istabā, apsēdās krēslā pie galda; vienu roku viņš uzlika uz bībeles, ar otru sāka pārcilāt groziņā saliktās mantas. Bija smagi un sāpīgi iedomāties dzimto māju bez Kammijas, neiespējami ticēt, ka viņas vairs nav. — Divi mani draugi — cilvēks un suns — atstāja šo pasauli manas prombūtnes laikā, — Luī skaļi sacīja. — Divas dzīvas būtnes tik karsti un uzticīgi mani mīlēja, bet es pat aizmirsu, ka viņas ir pasaulē ... Nabaga vecā Kammija . . .

Kā svētu relikviju viņš skūpstīja vienkāršo dzijas kamolu, žņaudzīja rokā brilles apsūbējušā metāla ietvarā, apskatīja fotogrāfijas albumā; tur bija vairāki dagerotipi-jas uzņēmumi, kuros mazais Luī gulēja šūpulī, un kāds desmits jocīgu zīmējumu: mājiņa, kuģītis, cilvēks ar ragiem pierē un astīti aizmugurē, bāka, lokomotīve ... Un uz Jcatra zīmējuma neveikliem lieliem burtiem paraksts: «LU STĪVENSONS» — un datums: «1856. gads».

— Visu atceros, visu redzu; pat bērnības smaržas vēsmo ap mani, — čukstēja Luī. — Man bija seši gadi, kad es zīmēju šo mājiņu un cilvēciņu ar ragiem . .. Ak, Kammij, Kammij!

Viņš sāka raudāt. Pulkstenis noskandēja sešas, pēc tam septiņas reizes, bet viņam bija grūti šķirties no šīm atmiņai un sirdij dārgajām lietiņām. .. Viņš raudāja un reizē juta, ka priecājas par to, ka viņam ir tāda pati sirds kā visiem cilvēkiem, spējīga žēlot, ciest un aizmirst sevi. Vairākas reizes ienāca Ralfs un aicināja ēdamistabā, ielūkojās Pollija un, uz sliekšņa apstājusies, iztālēm raudzījās uz misteru Stīvensonu, jaunāko, kurš, šķiet, vēl pavisam nesen skrēja uz virtuvi skatīties, kā cep pudiņu, un pasle-pen, pie auss lūdza dot viņam pusi šķīvja tūlīt, bet otru pusi viņš apēdīšot vēlāk — pie galda . . . Vai sen tas bija, kad Luī kalpotājiem virtuvē lasīja priekšā un pats sacerēja noslēpumainus stāstus! Un tur viņam liels palīgs bija vecā Kammija. Cik ātri paiet laiks! Misters Stīvensons jau pieaudzis vīrietis; viiiam laiks precēties, — par to bieži pārrunā sers Tomass ar sievu; bet viņi ļoti baiļojas, ka dēls varētu izvēlēties kādu vieglas uzvedības dejotāju, kuru Edinburgas sauszemes un jūras garnizons iedēvējis par «mūsu skaistulīti Keitu». Misters Stīvensons raud ... «Jaunais saimnieks ir labs cilvēks,» Pollija nosaka un aizsteidzas uz virtuvi.

— Sēž un sēž, — Ralfs nomurmināja. — Es viņu saucu pusdienā, bet viņš. .. «Jā, parādi, katrā ziņā aizved mani!» Ko viņš ar to domā, Pollij?

— To viņš saka par Kammiju: grib, lai tu aizej ar viņu uz tās kapu, -— Pollija atbild, neizpratnē skatīdamās uz dārznieku. Šis arī vecs kļuvis un vairs neapjēdz tik vienkāršas lietas . ..

Luī aizgāja uz savas aukles kapu, divas nedēļas kopa 114

ar vecākiem viesojās Svanstonā, vairākas dienas klejoja pa turienes laukiem un birztalām. Uz pusstundiņu viņš iegriezās «Jautrajā taurētājā» un apvaicājās saimniekam, vai tas nezina, kur ir Keita.

Saimnieks pasmaidīja.

— Kāda Keita? Dramonda? Edinburgā, ser, ir daudzas, kas saucas Keita, un katra no tām gribētu būt Dramonda.

— Viņa pie jums dejoja un dziedāja, — Luī atgādināja. — Un visi vai prātu zaudēja viņas dēļ!

— Nedod dievs, ka jūs zaudētu prātu Keitas dēļ, — tēvišķā balsi aizrādīja saimnieks. — Atcerējos gan! Kāds Ebenezers savāca klejojošu aktieru trupu, pats rāda trikus, un Keita viņam palīdz.

— Jūs viņu redzējāt? — Luī iesaucās.

— Triki man patīk, — saimnieks teica. — Laidiet, ser, jūs saplēsīsiet man priekšautu!

Viens dzejolis par Keitu, īsa poēma par jūras klejojumiem, vētrām un miglām. Luī trīs eksemplāros pārrakstīja «Ziemassvētkus uz jūras» un paņēma tos līdzi uz Londonu: nupat bija pienākusi vēstule no Sidneja Kolvina, kurā viņš aicināja Luī pie sevis ciemā un it kā starp citu, bet ļoti daudzsološi pavēstīja, ka Londonas žurnāla redaktors Leslijs Stefans «ar prieku pieņēma drukāšanai aprakstus un esejas, ko Jūs uzrakstījāt Mentonā, un sagaida, ka dosiet vēl kaut ko ...».

Milzīgā, nemīlīgā Londona bija piekvēpusi, miglaina un mitra todien, kad Luī meklēja māju, kurā dzīvoja Kolvins. Luī varēja izmantot omnibusus un lcebus, bet tīšām gāja kājām, lai pilnīgāk un dziļāk izjustu Dikensu un varbūt pat satiktu ielās viņa varoņus. Ak, to šeit bija papilnam! Kā teiksmaini rēgi miglā klīst mazie Dāvidi Koperfīldi un Oliveri Tvisti, bet aiz viņiem soļo, nelikdamies par viņiem zinis, misteri Mikoberi, Dombiji, Kārkeri — visa Dikensa personāžu dzīvā galerija, atskaitot Pikviku, kurš, tā Luī nodomāja, droši vien vēl nebija atgriezies no ceļojuma. Tad piepeši no miglas iznira varen liela auguma tēvainis ar kuplu vaigubārdu, spožu cilindru galvā, uzsita ar spieķi un nozuda. Kāds uzgrūdās virsū Luī, nikni norūca: «Nostājušies te ...» — un acumirklī pazuda, it kā gaisā izkūpējis. Vecmodīgā tērpā ģērbusies dāma pagāja garām Luī un arī kaut kur nozuda, papēži vien noklaudzēja. Viss likās neīsts, kā sapnis slimības gultā. Pēkšņi Luī ieraudzīja zirga purnu un pakāpās atpakaļ, un reizē

ar viņu lādēdamies un šķendēdamies par slikto laiku, divi m|us atkāpās arī tie, kas gāja blakus. Aiz pirmā zirga

purna sprauslādams, zobus rādīdams, iznira otrs, pēc tam

trešais, ceturtais... Kā zobena cirtiens miglu pāršķēla blāvs, ņirbošs gaismas kūlis omnibusa ratu priekšā.

pār ceļu pārtecēja suns un, it kā apliecinot, ka gājējiem ceļš brīvs, dažas reizes ierējās no pretējās ietves.

Luī tūlīt devās tajā virzienā, no kurienes atskanēja rējiens, bet bija atkal spiests apstāties: no labās puses vien-nicrīgā, nepārtrauktā straumē ripoja kebi, karietes, rati; l i Ādami un skaļi elsdami, soļoja zirgi garām krēpēm — v isas pasaules pilsētu smagā darba darītāji, kas strādā ilienu un nakti. Pēdīgi Lui tika pāri ielai un, uzkāpis uz ietves, spēra soli, vēl. vienu — un atdūrās mājas sienā. «Stūri uz kreiso!» Luī sev nokomandēja. «Sūce salaiduma vietā, ser, sagatavojiet sūkņus!» viņš piebilda un, cilādams kājas kā pa ledu, nedroši, piesardzīgi sekoja londoniešiem, kas cienīgi soļoja pa priekšu.

«Nez kā te ar satikšanos?» viņš nodomāja. — Gaidi mani tur un tur tikos un tikos, — Luī pasmējās, skaļi izteikdams šo frāzi.

— Jūs esat jucis! — kāds tepat blakus sacīja. Luī pagrieza galvu, ciešāk ielūkojās un sarāvās.

— Keit! — viņš iekliedzās, uz priekšu izstieptām rokām tvarstīdams pretimnācējus. — Vai tu tā esi, Keit?

Varbūt tā bija viņa, varbūt arī ne, bet tik līdzīga, it sevišķi balss.

— Keit! — Luī iesaucās lielās skumjās, juzdams, ka nav vairs spēka iet tālāk: krūtis spieda smagums, zem lāpstiņām iedūrās sāpe. — Keit! Apstājies! Tas esmu es, Luī! Dārgā!

Griezīgs radziņa pūtiens, spilgts luktura gaismas stars, desmitiem muguru; atkal pāreja, tikai jānogaida signāls, kad var brīvi doties uz priekšu.

— Uzstādiet laukumos bāku! — Luī iesaucās. — Apgaismojiet savu pilsētu, lēdijas un džentlmeņi! Keit!

Paskatījās pulkstenī: vienpadsmit. Pusdienas stundā, ja var ticēt, migla kļūstot skrajāka, saule spiežas tai cauri, bet dažkārt pat uzspīd un silda. Taču šodien, tāpat kā vakar, Londona sauli nav redzējusi, lukturi dega visu dienu, bet vakarā aizdedza papildu lukturus. — Nē, uz jūras ir labāk, — Luī teica — ne īsti sev, bet tāpat vien,

paspruka skaļi. — Ja es nodzīvotu šajā pilsētā kādus sešus mēnešus — man būtu beigas.

Pulksten divos dienā viņš beidzot sasniedza to rajonu, kurā dzīvoja Kolvins, un šis rajons, kā izrādās, bija tikai nedaudz mazāks par pusi Edinburgas. Mājiņas šeit maziņas, vienstāva, pie katram durvīm gulšņāja labi barots, nikns suns. «Kolvinam suņa nav — tātad viņa mēju var atrast viegli,» Luī nodomāja.

Viņš to atrada, bet Kolvina nebija mājās. Kalpone ieveda Luī viņa drauga kabinetā. Kāda laime — milzīgs kamīns, tajā sprakstēdamas liesmo pusotra metra garas šķilas! Mīlīgi, silti — kā mājās . ..

— Es atgulšos, nejūtos labi, — Luī teica kalponei.

Septiņas dienas viņš nomocījās ar klepu. Astotajā parādījās asinis. Kolvins nobālēja. Luī iesmējās.

— Mans draugs un skolotāj, drīzāk iepazīstiniet mani ar tiem cilvēkiem, kuru dēļ aicinājāt manu slimo personu uz Londonu. Es nevaru te ilgi uzkavēties — man nav ko elpot. . .

Viņš gluži nopietni atzinās Kolvinam, ka mīlot viņu kā paša brāli, ja tāds būtu bijis, ka Kolvins viņam esot ja ne kā māte, tad katrā ziņā kā Kammija: vecā vienkāršā sieviete ieaudzināja viņā poētisku mīlestību uz dzimteni, piešķirdama šīm jūtām romantiku un mīlestībai piemītošo sapņainību. Kammija iemācīja savam lolojumam cienīt tautas teikas un leģendas par Skotijas pagātni, pasakas un dziesmas, parunas un sakāmvārdus. — Ja es patiesi esmu mākslinieks un ja man ir lemts atstāt pēdas literatūrā, tad par to man jāpateicas manai auklītei, — Luī teica Kolvinam un tikpat nopietni piebilda: — Bet jūs man norādījāt, kādā virzienā lai darbojos, uzmundrinājāt mani un palīdzējāt manas dzīves visizšķirīgākajā brīdī. Bez jums es būtu palicis diletants, jūs atmodinājāt manī mākslinieku . . .

Kolvins ieveda savu draugu klubos un salonos, iepazīstināja ar visu mākslas veidu pārstāvjiem, un Luī varēja uzskatāmi pārliecināties, ka dažā ziņā viņš ir apsteidzis savus tautiešus angļus, dažā ziņā atpalicis no viņiem. Autoritatīvais kritiķis Edmunds Goss, kādu stundu sarunājies ar Luī, teica:

— Jums vajag noskaidrot sava talanta spēcīgākās puses un, kā zelta rūpnieki mēdz teikt, jāsāk izmantot šo atrasto zelta āderi. Dzejoļi, raksti un dažādie spalvas mēģi-

nājumi «sakarā ar» — tas, manuprāt, ir tikai jūsu kreisās rokas. darbs. Bet jūs neesat kreilis. Celiet kaut ko ar labo

roku

Ar labo un ar kreiso, — Luī atjokoja, norādīdams, l i turēs vīrs strādā ar abām rokām.

Un tomēr tikai ar labo, — pamācoši iebilda Goss.

Rīkojumus no smadzenēm saņem tieši labā roka. Kreisā

n tikai labas palīgs.

Esmu nodomājis piestrādāt pie stila, — Luī teica.

To man ir mācījuši un uz to pamudinājuši dzejoļi.

- Pirmām kārtām nepieciešams daudz strādāt, — tādā Inišā tonī teica Goss. — Simtiem jaunu cilvēku aizlaiduši postā savu talantu tikai tāpēc vien, ka paļāvās uz kādu burvestības palīdzību un noniecināja ilgstošus pūliņus, pa-•. la vīģu darbu. Bet kas gan var būt lielāka burvestībā nekā darbs!

— Pagaidiet vien, saņemšos, sēdīšos klāt un sākšu strādāt, — Luī nosolījās sev un Gosam. — Es ļoti vēiu sastapu tādus labus padomdevējus kā jūs un Kolvins.

Londonā bija grūti elpot — migla, mitrums, dūmi. Luī drīz vien sāka ilgoties pēc zilas debess, saules, lēni slīdošiem mākoņiem. 1874. gada jūnijā viņš atgriezās mājās.

Uz viņa darba galda pa labi un pa kreisi kaudzītēs bija saliktas grāmatas: Balzaks, Igo, Dimā, Mišlē, Valters Skots, Vijona un Roberta Bērnsa dzejoļi. Baltās zīda grāmatzīmes Luī bija tikai divas, un tās pārceļoja no vienas Balzaka vai Dimā grāmatas uz otru. Igo dzejoļu grāmatu viņš mēdza uzšķirt uz labu laimi. Valteru Skotu kā relikviju Luī pārlapoja ar tādu pašu bijību, ar kādu kādreiz bija pārstaigājis Luvras muzeja zāles: lielais daudzums šedevru nomāca vēlēšanos iepazīties ar katru atsevišķi. Turpat vai pusstundu Luī pakavējās pie vienas pašas gleznas. Gluži tāpat, atšķīris Valteru Skotu, viņš labu laiku skaļā balsī lasīja kādu lappusi, iejuzdamies stilā, pētīdams un analizēdams frāzi. Pēc divu trīs stundu lasīšanas viņš ķērās pie rakstīšanas. Svešā frāze deva grūdienu,, atklāja īsto intonāciju, mudināja sacensties . ..

«Mīļo Kolvin, es rakstu kā apsēsts ... Šajos desmit gados esmu kaut ko sapratis, es zinu, ka, gatavojoties par kaut ko kļūt, ir jāstrādā, Balzaka vārdiem izsakoties, kā ogļracim, kas aprakts zem nogruvuma . . .»

Viņš rakstīja par saviem ceļojuma iespaidiem, par

Parīzi, Londonu, par «Skerivoras» un «Bellrokas» bakām, par Skotijas klejojošiem dziedoņiem un dejotājiem, par Robu Roju un vienkāršo ganu Todu. Starp citu, kur viņš ir, un kā viņam klājas? Neviens nezina.

Sers Tomass reiz dēlam teica: «Skotijā ganu ir ļoti daudz, un viņu vidū nav tāda, kura dēļ var un drīkst visu pamest un doties viņu meklēt. Tods lai uzmeklē tevi, nevis tu viņu.»

Sers Tomass novecoja, kļuva īdzīgs, viegli aizkaitināms. Misis Stīvensone, kas visās lietās pakļāvās vīram, jutās laimīga ar to vien, ka viņas dēls — vienīgais dēls — atkal ir mājās un, jādomā, uz ilgu laiku.

— Tev, Luī, vēl nav papīra, kuram apakšmalā daudz parakstu un zīmogs, bet augšā daži vārdi par tiesībām uz advokāta nosaukumu.

— Man tāds nav vajadzīgs, tēt!

— Bet es pieprasu, Luī! Pēc gada tu man to papīru parādi! Dzejoļi un feļetoni var pagaidīt.

— Man ir jāpasteidzas, tēt. Vislielākais melis ārsts teica, ka es nodzīvošot sešdesmit gadu. Vispatiesīgākais palika pie četrdesmit pieciem. Dzīves patiesība vienmēr ir kaut kur vidū.

— Kas par muļķībām, — īgni nostenējās sers Tomass. — Tev vajag atvērt savu kantori, tad vari rakstīt, kas ienāk prātā! Man bieži vaicā: ar ko nodarbojas jūsu dēls? Bet es.. .

— Vai tad tu nezini, ar ko es nodarbojos, tēt? Manus rakstus jau drukā. Drīz par mani dzirdēs arī tie, kas uzdod tik tukšus, ļaunus jautājumus. Es taisos rakstīt romānu. To tu izlasīsi vienā rāvienā un trīsreiz gadā pārlasīsi no jauna.

Sers Tomass piecēlās un nolamājās, piesaukdams velnu, ko darīja tikai ārkārtīgi retos izņēmuma gadījumos. Luī paskatījās uz tēvu gluži citādām acīm, it kā pirmo reizi viņu redzētu, un sers Tomass to pamanīja. Viņš pat izbīlī sarāvās un.jautāja:

— Ko tu tā skaties?

Luī nenovērsa skatienu no tēva, raudzījās viņā, acu nepamirkšķinājis. Pēdīgi viņš teica:

— Man nupat sametās tevis žēl, tēt. No visas sirds žēl. Lieta tā, ka tu esi radis redzēt un saprast cilvēka likteni kā taisnu līniju: cilvēks piedzimst, līdz tādam un tādam

vecumam aug ģimenē, tad iestājas skolā, no turienes uni-

vecumam, pēc tam kļūst par advokātu, skolotāju, tiesnesi, inženieri, ārstu... Šinī pašā ierastajā kārtībā tu gribi i 1 |,mi. arī mākslinieku, kas neizskolojas mācību iestādē, bet ierodas pasaulē kā neredzēts brīnums. Kas mums de-\ r, V alteru Skotu? Kāda mācību iestāde var teikt, ka izaudzinājusi savās sienās Baironu ar ģēnija sirdi un dvē-mīi? Kuram no pasniedzējiem tu paspiedīsi roku patei-i ili.i par to, ka viņš dāvājis pasaulei Dikensu? Nestāvi man ceļā, tēt, neraizējies par manu likteni — es to zinu. Nelaime tā, ka neesmu vesels un mans mūžs droši vien nebūs garš. Bet es steidzos, es skrienu garām puspieturām un mazām stacijām. Vēl pēc gada, diviem, trim es varēšu nolīdzināt tev visus savus parādus. Bet pēc tam . . .

— Par ko tad tev manis ir žēl? — aizvainotā, sāpīgā balsī vaicāja sers Tomass.

— Man tevis žēl tāpēc, ka tu uztraucies un veltīgi sevi nomoki. Tu esi sev radījis smieklīgus dievus — Karjeru un Amatu — un visā nopietnībā iedomājies, ka tie ir vienīgie zemes virsū. Nē, tēt, vēl ir Māksla, un to izvēlies nevis tu, bet tā izraugās tevi.

— Un tu sevi uzskati par izredzēto? — kā prokurors tiesā sers Tomass tincināja.

Luī pašūpoja galvu.

— Tas nav īstais vārds, tēt. Nevis par izredzēto, bet par cilvēku, kas spēj radīt mākslas darbus. Es jau redzu, kā ceļā uz reidu, kur noenkurojušies lieliski kuģi ar visu mākslas veidu karogiem, pilnās burās traucas mana bri-gantīna! Un viņu gatavojas sagaidīt ar lielgabala salūtu. Tēti, — skaļā un jautrā balsī Luī pabeidza savu runu, — manu mīļo tēti! Radības mēdz būt vieglas un grūtas. Man nav viegli, bet es esmu ceļā uz savu krastu!

Sers Tomass, ne vārda neteicis, pagriezās un izgāja no istabas. Viņš apsēdās pie galda savā kabinetā, savija pirkstus un ilgu laiku nogremdējās sevī. Viņš domāja par dēlu, ko ļoti mīlēja, mīl vēl tagad un droši vien mīlēs arī uz priekšu, bet tomēr baiļojās par viņu.

— Luī nav vesels, — čukstēja sers Tomass, — viņa mūžs nebūs ilgs. Bet ja nu viņš patiesi kļūst par rakstnieku? Kā Valters Skots! Un es vēl sagaidīšu viņa grāmatas, izlasīšu tās ...

Sers Tomass pasmaidīja. Acīs viņam sariesās asaras.

«MAN JAU IR DIVDESMIT PIECI GADI!

MAN VĒL TIKAI DIVDESMIT PIECI GADI!»

Leslijs Stefans atbrauca uz Edinburgu tikai tāpēc, lai iepazīstinātu Luī ar vienu no sava žurnāla līdzstrādniekiem — dzejnieku Viljamu Henliju. 1875. gada februāra vidū kādā pelēkā dienā viņi iegāja pilsētas slimnīcas telpās un uzkāpa šīs cietumam līdzīgās drūmās ēkas otrajā stāvā. Krēslainajā gaitenī, kas likās ne mazāk kā četrdesmit metrus garš, Luī bailīgā čukstā apjautājās:

— Kurp jūs mani vedat? Vai Henlijs ir šeit? Viņš ir slims?

Viņam atbildēja tādā pašā čukstā, it kā apsverot ikvienu vārdu. Baznīcā, slimnīcā un morgā neklājas skaļi runāt.

— Henlijam nesen noņēma kreiso kāju ... Viņam ir kaulu tuberkuloze. Viņš, nabags, ir ļoti apdāvināts, viņa dzejoļi ir brīnišķīgi, bet pats . .. Nu, gan jau redzēsiet. Viņš ir sajūsmināts par jūsu aprakstiem, pareizāk, viņam patīk jūsu stils, frāze, forma, bet... Es vēlētos, kaut jūs iemīļotu šo cilvēku . ..

Mazā palāta gaiteņa pašā galā bija gaiša un neomulīga kā jau slimnīcā; Luī šķita, ka viņš ienācis cietuma kamerā; viņam nebija ne jausmas, ka Edinburgā pastāv tā saucamas ārstniecības iestādes, kas stipri atgādina to aresta namu, kurā bija ieslodzīts Džons Tods. Stefans piegāja pie gultas, kas stāvēja pie loga, un pusbalsī uzrunāja:

— Draugs Henlij, labdien! Es jums atvedu Luī Stīven-sonu.

No spilvena pacēlās spuraina galva, un pēc piecām sekundēm apmeklētāju skatieniem parādījās plecīgs milzis ar zilām acīm un rudu bārdu. Viņš izslējās visā augumā, labsirdīgā smaidā parādīja stiprus dzeltenīgus zobus un, neatbalstījies pret krēslu, kas stāvēja pie gultas, vienā lēcienā uz savas vienīgās labās kājas pielēca pie loga, atbrīvoja pusi palodzes no kaut kādām kārbiņām un zāļu pudelītēm, pēc tam ar trenēta invalīda-vingrotāja veiklību apsēdās uz gultas.

— Jūs, mister Stīvenson, — viņš sniedza Luī roku un, minējis savu vārdu, norādīja uz palodzi, — es lūgšu

iņemt to ložu, bet jūs, cienījamais redaktora šķēru īpašniek sēdieties parterā, lūk, tā. Jūtos iepriecināts un laimīgs 1.ieciet galdā visus savus pienesumus!

stefans atvēra ceļasomu un sāka celt laukā sainīšus un

vīstokļus, pārsietus ar šaurām lentītēm.

Cigāri, draugs Henlij, — viņš teica, pabungojis ar pirktiem pa kastīti ar raibu bildi uz vāka. — Sērkociņi,šķiņķis. Bet šeit. . .

Sērkociņu daudz, šķiņķa maz, — zemā balsī norūca Henlijs, mezdams acis gan uz pienesumiem, gan uz Luī.

Cigāri — tas ir labi! O! Rums! Jūs ilgi nedzīvosiet, Stefan — cilvēki ar tik labu sirdi parasti mirst pēc četrdesmit pieciem gadiem.

Rumu jums atnesa Luī Stīvensons, — Stefans teica.

Un te ir konservēti krabji.

— Asprātīgi! — Henlijs smējās, glaudīdams savu neredzēti krāšņo bārdu. — Paldies, Stīvenson!

— Krabji — tie no Stefana, — Luī paskaidroja. — No manis paciņa Ēģiptes cigarešu.

— Jums arī ir cēla sirds, — Henlijs teica. — Es spriežu pēc jūsu stila, mister! Tas jums ir no laba angļu tērauda. Vai viss?

-— Nē, vēl nav viss. — Stefans iesmējās. — Pašā somas apakšā ir burka ar ķiršu ievārījumu. Tagad viss. Kā jūtaties, veco zēn?

— Ķirurgi taisās amputēt man arī otru kāju, — Henlijs teica. — Tikai diez vai viņiem izdosies tas trakais numurs. Viņi nedomā ilgi, kad atstāj jūs ar vienu kāju, bet nevar vien izlemt, kad nodomājuši jūs galīgi pataisīt par kropli. Es gribu pasteigties pirmais un iešu projām no šejienes. Man te ir garš laiks. Es nedzirdu putnu dziesmas, neredzu skaistas sievietes, nevaru elpot meža gaisu. Kāpēc jūs raugāties manī ar tik nepiedienīgu līdzjūtību, mister Stīvenson?

Luī nezināja, ko teikt, ko ne. Situācija līdzjūtībai, šķiet, bija tāda, ka labāku nevar vēlēties. Vienkāji grasījās padarīt par bezkāji. Par ko lai runā ar šo cilvēku, kurš nepavisam nenokar degunu un kurš, acīm redzot, nevēlas sevi uzskatīt par nelaimīgu un slimu? . . .

— Nu, pastāstiet par saviem sapņiem, plāniem, sirdslietām, — otra domas uzminējis, sacīja Henlijs. — Jums pārlieku gari mati, ser! Biežāk sapuriniet tos pēc mana parauga! Angļu dāmām patīk ekscentriski vīrieši.

— Vai esat kaut ko uzrakstījis šai laikā? — vēlīgi un piesardzīgi iejautājās Stefans. — Jums es pataupīju piecas brīvas lappuses, draugs!

— Esmu kaut ko uzrakstījis — tādu kā pasaules radīšanas priekšspēli; viss vēl ir tapšanas stadijā, — Henlijs atbildēja, aizsmēķēdams cigāru un paziņodams saviem apmeklētājiem, ka palātā smēķēt stingri aizliegts. — Piecu lappušu man par daudz. Dodiet vienu, bet pirmo. Četrām rindām, tikai četrām rindām!

— Es jūs ļoti lūdzu — nolasiet! — Luī negaidot izgrūda.

Henlijs atbildēja, ka nevajagot nemaz lūgt, — tepat

sēžot redaktors, viņam kabatā čeku grāmatiņa: četras rindas pa piecdesmit šiliņu katra — kopā divas mārciņas sterliņu.

— Lūdzu, klausieties! Četrrinde saucas «Logs».

Henlijs nokāsējās, sakrustoja rokas pār krūtīm un

zemā oktāvā — par daudz zemā četrām rindām vien — noskandēja:

Aiz loga balta gaisma blāv,

Es zinu, tur jūs mītat,

Tur ēdat, guļat, elpojat,

Tik manis paša vairs tur nav ...

— Nu, ko teiksiet? — Henlijs noprasīja, ar vienu roku uzplīkšķinādams pa Luī celi, ar otru — pa Stefana mu--guru. — Kāds lakonisms! Un doma! Tikai pēc šīs četrrindes publikācijas angļi sapratīs, kā viņiem pietrūkst!

Viņš pašapmierināts iesmējās. Luī šis cilvēks sāka arvien vairāk iepatikties . . . «Lūk, no kā jāmācās būt vīrišķīgam un pieņemties prātā,» Luī nodomāja, apskauzdams Henlija raksturu, tāpēc ka viņš ikkurā situācijā prata palikt viņš pats. Palātā divas reizes ielūkojās kāda balti ģērbta persona. Luī nodomāja, ka tas būs bijis ārsts, kas tūlīt paziņos, ka apmeklētājiem laiks aiziet. Tā arī bija. Henlijs lūdza ordinatoru, lai atļauj paildzināt satikšanos, bet tas neatļāva, paskaidrojis, ka, pirmkārt, šodien neesot viesu diena un, otrkārt, apmeklētāji nez kāpēc esot bez ķiteļiem. Henlijs piespēra ar kāju un uzbļāva: «Ārā!» — un baltā persona atkal parādījās tikai pēc trīsdesmit minūtēm, kad Luī un Stefans jau atsveicinājās no dzejnieka, apsolījušies apmeklēt viņu nākošajā nedēļā.

— Vairāk cigarešu un jaunumu! — Henlijs vēl uzsauca

Velti, Henlijs bija savaldzinājis Luī. Parastajā apmeklētāju dienā viņš atnāca šurp viens pats un atnesa dažas naudas zīmes aploksnē, pudeli vīna un kasti cigāru, Henlijs vispirms; ieskatījās, cik aploksnē naudas, tad uzmanīgi izstudēja pudeles etiķeti, paostīja cigāru, īsi pateicās un bez vilcināšanās, uz līdzenas vietas sāka kritizēt Luī rakstus.

Tajos valdzina stils, izklāsts, bet saturs ... — Henlijs ļ«,i .upoja savu plušķaino galvu, — saturs novecojis. Jā, novecojis. Deviņpadsmitā gadsimta beigās neder atkārtot Valtera Skota vēsturiskās un liriskās atkāpes, nav vajadzības apdziedāt Skotijas pagātni — ko jums dod šī pagātne? Ko jūs esat zaudējis — zemju īpašumus, naudu, vārdu? Atbildiet kā eksāmenā, ser! Un tūlīt, bez domā-šanas!

Luī nebija gaidījis tādus jautājumus, nekad nebija domājis, ka viņa dzejoļi un raksti varētu kādam nepatikt, l<> vairāk tāpēc, ka visi, kas lasījuši gan dzejoļus, gan rak-.'.lus, cildeniem vārdiem atsaucās par stilu, tas ir, par iekšējā satura ārējo ietērpu. Dīvaini... Vai tad ikviena literāra darba saturs nav paša autora ziņā? Dīvaini. . . Luī smalkjūtīgi lika Henlijam saprast, ka nav gaidījis šādu kritiku, — vai gan var nosodīt par «ko», ja «kā» ir nevainojams?

— Kā no debesīm nokritis! — Henlijs īsi rezumēja, ieliekot šajos četros vārdos visu savu sašutumu un dusmas. -— Paskatieties uz mani, ser! Neskuvies, nesukājies, slikti audzināts un iegrūsts visriebīgāko nepatikšanu bezdibenī. Bet Henlijam ir dvēsele un sirds, un šī dvēsele un sirds un tikai tās, nevis bārda un spalvainās krūtis, nevis milža augums un gorillas rokas piedalās Henlija nemirstības radīšanā! Vai jūs pazīstat svētdienas kupleju autoru no Londonas «Visitor»? Skaists, jauns, elegants un — dumjš kā zābaks! Nē, ser, cilvēkam, kas pārvalda stilu, jādod arī saturs!

— Bet jūs taču mūsu pirmajā satikšanās reizē ... — Luī nedroši iesāka.

— Es runāju par stilu, par formu un saturu, bet jūs — par mani, nožēlojamo kropli, kas tuvākajās dienās var kļūt par simt divdesmit centimetriem īsāks! — Henlijs aizkaitināts viņu pārtrauca un iemeta kūpošo cigāru palātas kaktā. — Vai kauns arī ir?

-— Šobrīd vēl ne, bet, iespējams, turpmāk es visu sapratīšu, -— Luī atzinās, izjuzdams lielu patiku, ka spēj būt patiess pret šo vaļsirdīgo, pat līdz rupjībai atklāto cilvēku.

— Jūs esat apdāvināts, mans draugs, — pielaidīgākā' tonī sacīja Henlijs. — Un jums nepiestāv apdziedāt visās hrestomātijās apjūsmotos viršus un Skotijas pagātni. Betr. ja reiz dodas pagātnē, tad — par spīti tagadnei, ser!

— Tā es arī daru, — Luī nedroši ieminējās. — Cenšos darīt.

— Centieties, centieties, — Henlijs norūca un, neapmierināti saviebies, aizsmēķēja jaunu cigāru. — Nekad nepērciet preci, ko jums pasniedz no vitrīnas! — viņš pamācīja. — Kā es to uzzināju? Hm . . . esmu diezgan acīgs, tas ir viss. Esiet tik laipns, paskatieties! — Viņš paņēma cigāru kārbu un palūdza salīdzināt tās vāku ar apakšpusi: uzraksts uz kārbas gaismā bija izbalojis, krāsas noplukušas.

— Un cigāri savilguši, — Henlijs secināja. — Kaut ko līdzīgu varam novērot literatūrā. Rakstiet romānu! — piepeši bez jebkādas pārejas viņš teica, nevērīgi nometis kasti ar cigāriem uz palodzes. — Un lai stils pakļaujas sižetam, intrigai, interesantam notikumam. Vai jūsu tēvs ir 1 bāku cēlājs?

— Vectēvs un tēvocis arī, — naivā lepnumā sacīja Luī.

— Tad jau jūs pazīstat jūru?

— Mazliet, bet mīlu to. Manuprāt, kuģis ir vispoētiskākais no visa, ko cilvēks radījis zemes virsū.

— Rakstīt vajag tikai par to, ko karsti mīl, — sakaunējies, acis nodūris, Henlijs teica un pats pasmējās, ka, acīm redzot, spiests atkārtot skolas gudrības. — Un — to 1 nu katrā ziņā — attēlot vajag labus cilvēkus. Nu, bet, lai jūs ticētu, ka misters Henlijs, piemēram, ir labs cilvēks, t jāpierāda, ka viņš reizēm spēj izdarīt arī ko sliktu. Kas ; pie tā vainojams? Ahā, redziet nu! Stāsts ir sācies! Mezgls ] ir aizmeties! Un tad vēl jūra, bākas, mīla un viltus. Kāpēc jūs klusējat?

— Es uzmanīgi klausos jūsos, dārgo Henlij, — Luī atsaucās. — Sidnejs Kolvins manā labā ir daudz darījis, bet...

— Iesāka ar teorēmām, bet pēc aksiomām sūtīja pie manis? — skaļi smiedamies, aizelsies Henlijs jautāja.

— Jūsu Kolvins bija apžilbis no stila. Es viņu saprotu. Ļoti labi saprotu. Jūs, ser, esat meistars. Stilu veidot var

tikai darbā. To es saku arī sev, bet... — Viņš lēni noplā-

tīja rokas ūn spēcīgi ievilka dūmu no cigāra. — Mana dzies miņa izdziedāta.

es runāju ar hospitāļa galveno ķirurgu, — bikli

ieteicās Luī, — viņš cer, ka varēšot iztikt bez amputā-

cijas

Iespējams, — Henlijs skumji piekrita, — bet kaulu

tuberkuloze no manis tikpat neatkāpsies. Mans liktenis

ir izlemts. Ilgi dzīvotājs nebūšu. Pie velna! — viņš iesau-,is. — Dzersim vīnu! No vienas glāzes, otras man nav.

- Es atnesīšu glāzes, Henlij.

- Atnesiet! Ak, labā dvēsele! Tādā gadījumā, mans 111, i ugs, atnesiet arī krēslu, bet ar ritentiņiem pie visām ( oirām kājām. Drīz es varēšu iet dārzā. Ar krēslu es pratīšu pārvietoties. Vai jums tāds ir?

— Ir, — Luī atbildēja, atcerējies vectēva Roberta pasūtīto krēslu, kas stāvēja tēva kabinetā. — Atnesīšu, Hen-lij, noteikti atnesīšu!

Otrā dienā viņš uzvēla krēslu sev uz galvas un tā nesa no mājām līdz hospitālim cauri visai Edinburgai. Viņš jums kā puika, kas no bufetes nočiepis dārgu kārumu savam draugam. Henlijs ar dāvanu bija ļoti apmierināts, no priekiem viņš lēkāja pa palātu uz savas vienīgās kājas, sēdās krēslā un, ar kruķiem stumdamies, braukāja no viena istabas kakta otrā.

— Laba manta, — beidzot, kad bija noguris, viņš teica. — Tagad tādas vairs netaisa.

— Ahā! — Luī pieķēra viņu. — Jūs pats . ..

— Cildināsim amata pratējus, kas spējuši padarīt vieglāku mūsu dzīvi, — Henlijs viņu pārtrauca, — un apdziedāsim tikai to, kas ir mūsu acu priekšā.

— Mūsu acu priekšā ir veco meistaru māksla, — Luī piezīmēja.

— Pašbraucējs krēsls būtu daudz labāks un ērtāks, — Henlijs attrauca. — Un tādu krēslu izgatavos mūsdienu meistars, vienkārši sakot — galdnieks. Lasiet, ko esat uzrakstījis vakar un pirms nedēļas!

Luī nolasīja dzejoli, kas slavināja viršu alu un senās Skotijas vienkāršo ļaužu varonību. Henlijam dzejolis nepatika, viņš nosauca to par imitāciju, atdarinājumu, par darbu, kas veikts aizsietām acīm.

— Atveriet acis, noņemiet apsēju, mister Stīvenson! — Henlijs kliedza, dūres kratīdams. — Dzīvē viss ir daudz

vienkāršāk! Esiet dabiskāks! Tīšuprāt neaizlaidiet postā jūsu stilu! Izmantojiet to īstā darbā! •

Pēc dažām dienām Henlijam atļāva iziet dārzā, un tur tika iznests arī krēsls ar ritentiņiem. Kādudien Luī noīrēja > kebu un trīs stundas no vietas vizināja Henliju pa Edinburgas ielām. Tas bija reti izteiksmīgs skats: spurains rudbārdis milzis slimnīcas halātā un viņam blakus bāls jauneklis iekritušiem vaigiem, gariem, taisnā celiņā pāršķirtiem plandošiem matiem. Milzis, raudzīdamies uz namiem un cilvēkiem, skaļi smejas un izmet vienu otru asprātību, viņa ceļabiedrs svētlaimīgi smaida. Viens ir pilnīgi laimīgs, otrs cenšas sev iestāstīt, ka citādas laimes nav. Kāda dāma ar tumšzilu saulessargu rokā apstājas uz ietves, noskatās uz kebā sēdošajiem un traģiski nolaiž rokas. Hen-lijs saka — tā esot viena no viņa cienītājām, kas priecājas, redzot viņu sveiku un veselu.

— Tā ir mana māte, Henlij, — Luī viņu pārlabo.

— Māte? Ja tas tiešām tā, tad viņa ar kaut ko ir neapmierināta.

— Viņa jūs noturēja par kādas viņas sirdij netīkamas meičas tēvu, — ar pūlēm pieskaņodamies sava drauga rotaļīgajam tonim, teica Luī.

— Vai es jūs kompromitēju? — Henlijs apvaicājās.

Atbildes vietā Luī viņu apkampa un uzsāka dziesmu par

jūrnieku, kas okeānā nomaldījies no kursa. Henlijs, nezi-

not dziesmas vārdus, basā dūca līdzi un diriģēja ar abām lokām. «Rītdienas avīzēs par mums būs rakstīts pilsētas hronikā,» Luī nodomāja.

Laikraksti tomēr nereaģēja uz šādu Edinburgas iedzīvoti jiem neparastu bārdaiņa un garmataiņa izlēcienu, kā to raksturoja Stlvensonu ģimenes paziņas, vēlēdamies aiz-i adīt uz viņu dēla nepieļaujamo uzvedību.

— Tie visi ir puritāņi, ēzeļi! — Luī zaudēja savaldīšanos, klausoties tēva un mātes gaušanos. — Henlijs ir viscienījamākais cilvēks! Es viņu mīlu un nicinu tā saucamo etiķeti un klīrīgo pieklājību! Kas var būt svētāks par draudzību! . ..

Henlijs drīz izrakstījās no slimnīcas un apmetās vecā mājelē netālu no universitātes, bet Luī beidzot izpildīja tēva vēlēšanos un saņēma advokāta diplomu. Strādāt tiesā viņš tomēr atteicās.

— Kāpēc? — sers Tomass gribēja zināt. — Tev jau ir divdesmit pieci gadi.

— Vēl gads vai divi — un mani jau pazīs kā rakstnieku, tēt. Āmen!

— Dievs lai stāv tev klāt, — bez ironijas sacīja sers Tomass. — Mans draugs, — viņš nedroši iesāka, — tavs tēvocis Allens saņēmis vēstuli no Boba. Mans brāļadēls dzīvo Parīzē un glezno. Viņš pievienojies barbizoniešiem; nevaru aptvert, kā tas gadījies, ka viņš ticis pieņemts! Jeb vai tur visi ir tādi kā tavs brālēns Bobs?

— Bobs, tēt, ir slīpēts cilvēks. — Luī pavīpsnāja. — Viņš uzgleznos portretu un acis uzkrāsos spilgti dzeltenas.

— Vai tādas mēdz būt? — sers Tomass pabrīnījās.

— Protams, ne. Taču portretu ar spilgti dzeltenām acīm neviens nesauks par amatiera darbu — gribot negribot sāks prātot: bet ja nu tur slēpjas kāda doma, ideja? Viens tā nodomās, otrs par šo domu paslavēs.

— Bet kas tādā gadījumā tiek apkrāpts? — sers Tomass vaicāja. — Bāku bez luktura nevar celt, un nevar luktura vietā ielikt būri ar papagaili!

— Mākslā, tēt, un jo sevišķi glezniecībā, tas ir iespējams, — Luī smiedamies teica. — Kāds mans draugs attēloja uz audekla milzīgu tējkaroti un tajā milzīgu, izpū-rušu, zaļu kaķi. Publika smējās pilnā kaklā, avīzes trakoja, mākslinieks kļuva par slavenību. Līdz pat šai dienai

viņš mālē uz audekla siiņu astes un zilas govis ar piecām kājām.

— Nekā nesaprotu, — vaļsirdīgi atzinās sers Tomass. — Labprāt paraudzītos uz portretiem, ko glezno Bobs.

— Es aizbraukšu un paskatīšos, tēt, un ziņošu tev, — Luī, mazliet padomājis, teica. — Atlaid mani uz Fon-tenblo mežmalu, uz Barbizonas ciematu. Vecie barbizo-nieši sen atdusas kapā, bet man ļoti gribas padzīvot starp ļaudīm manos gados.

— Kad tu norimsies, Luī! — ar maigu pārmetumu iesaucās sers Tomass un piekļāva dēlu sev klāt, kā bija darījis pirms divdesmit gadiem. Viņa rokas trīcēja, skatiens pauda lūgumu. — Padomā, Luī, es kļūstu vecs, tu jau esi vīrietis. Tu gatavojies rakstīt romānus. Lai dievs man palīdz nodzīvot līdz tam laikam un tavai mātei arīdzan. Cik man zināms, par visiem rakstniekiem pēc viņu nāves raksta biogrāfijas. Ko varēs rakstīt par tevi? Cik grūti būs tam, kurš iedomāsies attēlot tavu dzīvi! Viena vienīga nepastāvība -— šodien te, rītu tur . .. Neapskaužama klaidoņa dzīve, pilnīgs sava «es» trūkums, aušīgas domas, ģeķīgas izdarības. Pašreiz tev gribas pamest ģimeni kaut kādu barbizoniešu dēļ, klejot pa Franciju, nelietīgi šķiest savus spēkus. Tev jāpatur prātā, mans mīļais, ka tu neesi vesels, tev ir slimas plaušas, vāja sirds. Saudzē sevi kaut vai literatūras labā, ja nu es un māte esam kļuvuši tev sveši... Tu pat nenojaut, kā bēdājas nabaga māte, cik daudz asaru ... E, ko tur runāt! Brauc prom! Grūti izprotamais smaga rakstura cilvēk!

Viņš atgrūda dēlu no sevis, piecēlās, sagrīļojās. Luī saturēja tēvu, apkampa viņu. Sers Tomass klusēdams noskūpstīja viņu uz pieres.

— Uz ilgu laiku? — viņš jautāja, skatīdamies dēlam acīs.

— Manī viss mutuļo, tēt, — Luī atbildēja uz visu, ko nupat bija teicis tēvs. — Mans sapnis -— apmesties Skotijas kalnos, bet tur sabūvējuši savas kotedžas mani garlaicīgie tautas brāļi . .. Tie ir tie — ar spilgti dzeltenajām acīm, tēt! Jā, Bobam taisnība, ja vien viņš ir domājis angļus. Manās dzīslās ir klaidoņa asinis. Es visā nopietnībā esmu Roba Roja pēctecis. Man jau ir divdesmit pieci gadi. Man vēl tikai divdesmit pieci gadi. . .

— Apprecies, sameklē sev paspārni, nomierinies un sāc strādāt! — sers Tomass valdonīgā tonī teica.

Laba doma! — Luī iesaucas. — Jau rīt došos meklēt

sievu!

Tāpēc nav jābrauc uz Parīzi, līgavu ir diezgan arī pie mums Skotijā, Luī.

Viena bija, tēt, bet tu . ..

Sers Tomass klusēdams iespieda dēlam rokā čeku un i/.gāja, aizcirzdams durvis.

Pēc mēneša viņš vēlreiz aizcirta durvis, kad Luī pasniedza viņam svētdienas avīzi un parādīja astoņrindu dzejoli ar nosaukumu «Meitene no Kalniem». Dzejoļa autors bija Henlijs.

— Lasi skaļi, tēt, — Luī palūdza. — Dzejolis ir bez atskaņām, tev tādi patīk. Lasi!

Sers Tomass sāka lasīt:

Par levi, Keit, man stāstīja draugs,

Es redzu tevi, Meitene no Kalniem ...

Kā mana dzimtene tu pazemota tiec,

Kā mana dzimtene — lepna un daiļa.

Tālāk sers Tomass vairs nelasīja. Viņš nosvieda avīzi uz galda, piecēlās no krēsla un izgāja no kabineta, pikti aizcirzdams durvis. Luī smējās. Bet viņš nobāla, pats balsī pārlasot Henlija dzejoli,,.

CETURTĀ DAĻA KLEJOJUMI

.

PIRMĀ NODAĻA PAR ITIN AUGSTĀM, NOPIETNĀM, PERSONISKĀM LIETĀM

Lu! uztverē Parīze bija pilsēta, kur dzīvo literārie varoņi, kas viņam nekad nelikās izdomāti. Londonā viņš bija sastapis tikai Dikensa ļaundarus, savādniekus, kariķētas labdarības dāmas un nelaimīgus puisēnus. Dikensa personāži pastaigājās ne tikai pa Londonas ielām, viņi bija kolonizējuši visu Angliju, salīduši privātās mājās un kantoros, ierīkojušies omnibusu sēdekļos un nostājušies aiz veikalu letēm, sasēdušies skolas solos un aizņēmuši visus atpūtas krēslus pie visiem kamīniem visās mājās.

Tikai Dikenss, tikai viņš viens pats, it kā angļu literatūrā tas būtu sākums un beigas.

Parīzē brīvi dzīvoja un darbojās visu literāro darbu varoņi, kādus vien radījis Francijas ģēnijs. Visbiežāk te varēja sastapt Balzaka romānu personāžus. Rastiņaks ik dienas vajāja Luī visās iespējamās vietās. Gorio tēvs visbiežāk klaiņoja pa to apkārtni, kur Balzaks viņu bija

pierakstījis, — Nēvsenženevjēvas ielā starp Latīņu kvartālu un Senmarso priekšpilsētu. Pilsētas centrā cēli soļoja no provinces iebraukušais mesjē Grandē. Nusingena kundze kājām nestaigāja, Luī viņu redzēja tikai ekipāža zem mežģiņota violeta saulessarga, ko viņa turēja augstu virs galvas. Arī pats ļaužu pūlis, tā pārstāvji dūrās acīs un palika prātā, pateicoties Balzakam. Luī ne tikai likās vien, viņš pat bija pārliecināts — un tā tas, acīm redzot, arī īstenībā bija —, ka visu Parīzi galvenokārt radījis Bal-zaks, bet pirms viņa — ko gan ļoti grūti un pat neiespējami pārbaudīt — Aleksandrs Dimā un Igo.

Zolā personāži dzīvoja savrupmājās un ielās parādījās reti. Nemaz nevajadzēja braukt uz provinci, lai iepazītu Bovarī kundzi — viņa taču vakaros ar savu vīru zem rokas pastaigājās pa Sēnas krastmalu, acu nepacēlusi, augumu viegli pieliekusi. Vieglprātīgā, bet varen acīgā Miržē Mimijas un Mizetes spurdz visās ielās un laukumos. Joprojām dzīvo un labklājībā laiku pavada Fromoni, jaunākie, un Risleri, vecākie, kurus pasaulē laidis Alfonss Dodē, šis Francijas Dikenss. Bet cik dzīvīgs, glums un nemirstīgs ir veiksmīgais laimes luteklis Rastiņaks! Parīzē viņš sastopams gan ielās, gan mājās, gan kafejnīcās.

«Kādus cilvēkus iedzīvināšu es?» Luī sev vaicāja, uzsvērdams pēdējo vārdu — šo reizē lepno un pazemīgo vārdu, kas gandrīz vienmēr ir uzbāzīgs savas blēdīgās intonācijas dēļ. «Paies gadi, kafejnīcā, kur es patlaban sēžu pie galdiņa, ienāks kāds jauns rakstnieks, un arī viņš jutīsies mazliet neveikli daudzo Rastiņaku vidū, un tai pašā laikā viņš izjutīs skaudību pret rakstnieku, kurš spējis radīt tik dzīvu — varbūt pat nemirstīgu raksturu . . . Sim jaunajam rakstniekam katrā ziņā jāsaredz arī tas cilvēks, ko būs laidis pasaulē Roberts Lūiss Stīvensons ...»

Luī pasmaidīja. Gausi, kā paradis, sūkdams vīnu, viņš ar skatienu sekoja dzīvajiem personāžiem no Miržē romāna par bohēmu un domās pārlūkoja savu dzīvi aizvadītajā gadā. Kas ir paveikts? Svanstonā kopā ar «aizvēsturiskā alu laikmeta» Flenliju (tā viņu iedēvēja sers Tomass) uzrakstīta luga; Londonā iesākti un vēl nav pabeigti strīdi par mākslu ar Edmondu Gosu; Edinburgā sastapšanās ar Keitu — viņa izlikās, ka nav pazinusi Luī, un, ielēkusi īrētā ekipāžā, kaut kur aizauļoja. Ševijonas viesnīcā netālu no Parīzes Luī iepazinās ar kādu amerikānieti . .. Viņš atstāja kausu neizdzertu un, sirdij sažņau-

dzoties, domās iztēlojās viņu acu priekšā, čukstus nosauca viņas vārdu . . .

Misis Osborna, dzimusi Penija van de Grifta. Vidēja auguma. Tumši, viļņaini mati. Lielas acis ar zeltaini mirdzošām zīlītēm. Vai skaista?

(Viņa atgādina čigānieti,» Luī rakstīja mātei. «Viņas vns palicis Amerikā; viņa vīru nemīl, viņš negrib tai dot šķ iršanos, izseko viņas gaitām pāri okeānam; šāda rīcība ļoti ticama un piestāv tiem vīriem, kuri nav iedomājušies savas jūtas parādīt jau pirmajos laulības mēnešos. Es esmu šo sievieti iemīlējis, un man liekas, ka daiļākas par viņu nav zemes virsū nevienas, atskaitot eņģeļus, ja pieņemam, ka Rafaels tos gleznojis no dabas. Mīļā māt, es cenšos panākt šķiršanos; esmu nodomājis apprecēties ar Peniju. Nevaicā man, ar ko viņa nodarbojas. Pirmām kārtam viņa ir savu bērnu māte un bez tam māksliniece, brīnišķīgs cilvēks un dzīvs eņģelis; Rafaelam var ticēt pilnīgi. Lūdzu Tevi, mīļo māmiņ, nestāsti tētim par manu romantisko aizraušanos (starp citu, ikviena aizraušanās var būt tikai romantiska), bet, ja ieskati par vajadzīgu, pasaki viņam, ka man jau laiks padomāt par ģimenes nodibināšanu .. .»

Viņš nopietni, pat līdz galvas sāpēm domāja par ģimenes dzīvi. Lielās, patiesās jūtas viņu bija pārņēmušas tālu no dzimtenes un uz ilgu laiku piesaistīja Parīzei. Luī mulsināja tikai viens apstāklis: Penija ir desmit gadu vecāka par viņu. Viņai divi bērni: meitai sešpadsmit gadu, dēlam — deviņi.

Visbriesmīgākais tas, ka Roberts Lūiss Stīvensons ir absolūti nenodrošināts cilvēks, nesastāv nekādā dienestā, nesaņem renti, dzīvo par līdzekļiem, ko viņam piešķir tēvs, bet Penija itin nopietni nesen atzinās: «Ar jums, Lūis, es iešu kaut vai līdz pasaules malai!» Uz pasaules malu kājām neiet, bet, ja paliek uz vietas, tas izmaksā daudz dārgāk nekā ceļojums divatā. Sīki rakstiņi žurnāliem, divi trīs stāsti — tas var dot tikai dienišķo maizi, kā izteicās kāds talantīgs prozaiķis, kurš dzīvoja no rakstiem žurnālos. Mīlestība prasa līdzekļus. Luī saprot, ka tad jāraksta romāns. Pa vienam romānam gadā. Un lai jaunā romāna pēdās sekotu vecā atkārtots izdevums. Tad . . .

Lūk, šis melnūsainais parīzietis cilindru galva un masīvu spieķi rokā katru dienu ierodas kafejnīcā «Avots»,

aizņem apaļo galdiņu pie loga un sēž stundām ilgi, lēni sūkdams vīnu. Izliets Rastiņaks, kas vēl nav iekļuvis finansu buržuāzijas viesistabās, bet droši vien uz visiem laikiem pametis pusbada dzīvi Parīzes priekšpilsētu jumtistabās. Viņš izņem no vestes kabatas zelta pulksteni un ilgi skatās tajā; viņam ir dresēta tīģera skatiens un manieres, acis kā lūsim. Maksādams rēķinu, šis Rastiņaks nekad neprasa atlikumu. Viesmīļi lielā godbijībā klanās viņa priekšā, lieliski saprazdami, ka viņu kafejnīca ir tikai starpstacija šī mesjē spīdošajā ceļā.

Luī vēroja svešo un skumji domāja par to, ka šādu plēsonīgu radījumu jau notvēris Balzaks. «Man aizsteigušies priekšā.» Luī pasmejas.

Lielais romāns par viduslaiku Parīzi jau ir uzrakstīts. Raksti un apskati par rakstniekiem tiek drukāti visos Eiropas žurnālos, un labāk par frančiem neviens nevar uzrakstīt — viņi ir stila likumdevēji, tāpat kā krievi — pasaulē vienīgie bezbailīgie cilvēka dvēseles anatomi. Dzejoļi. .. Dzimtajai Skotijai jau ir Roberts Bērnss. Prozai šajā mazajā zemītē jābūt uzskaņotai pēc Valtera Skota kamertoņa. Lielbritānija (iedomājieties to kā klīrīgu dāmu ar pensneju) noliekusi galvu zem Dikensa kroņa smaguma. Itālijā literatūra šobrīd rodama vieglo tenoru un baritonu rīklē. Spānija — dievs ar viņu — pēc «Dona Kihota» var pilnā mierā atpūsties un slinkot vēl veselu gadsimtu. Vitmens un Edgars Po padarījuši nemirstīgu Ameriku. Vācija ir filozofu zeme, un tās literatūras stils ir pašu vāciešu ģimenes lieta.

Sauszeme ir iekarota. Brīvi paliek okeāni un jūras.

«Mans vectēvs cēlis bākas,» Luī prāto, vērodams Rasti-ņaku. «Mans tēvs konstruē bākām optiskās ierīces. Stīven-sonu mazdēlam un dēlam nekas cits neātliek kā iziet jūrā. «Skerivora» un «Bellroka» pāršķeļ miglu ar gaismas strēlēm .. .»

Mazajā Amjēnas pilsētiņā netālu no Parīzes slavenais Zils Verns gatavojas sēsties pie jauna romāna, kura nosaukums paredzēts — «Mazais kapteinis». Okeāns un jūra jau atraduši vietu viņa grāmatās «Kapteiņa Granta bērni», «20 000 Ijē pa jūras dzelmi», «Astoņdesmit dienās ap zemeslodi». Luī šīs grāmatas ir lasījis. Viņš atzinīgi novērtē mesjē Verna diženo, gaišo talantu, bet netaisās sekot cita pēdās — viņu saista intriga nevis kāda notikuma virspusē, bet dziļumā. Virspuse, tā ir fabula — tie ir apstākļi, cēloņi

un sokas. Dziļums — tas ir cilvēks, viņa sirds un dvēsele, i M tāpat kā īstajā dzīvē labais vienmēr gūst uzvaru pār |auno, dažreiz itin drīz, citā gadījumā uzvara nāk pēc daudziem ilgstošiem pūliņiem un cīņas — tā arī grāmatā likumība, iesaistījusies notikumos jau piektajā lappusē, pieveic cilvēka tumšās dziņas priekšpēdējā lappusē vai,

kas spēcīgāk ietekmē lasītāju, visās nodaļās. Labā cīņa ar

ļauno grāmatā risinās tik ilgu laiku, cik paiet, kamēr r/.lasa visu grāmatu.

Sīkumos, detaļās, niansēs viss pagaidām ir neskaidrs, liet galvenais — ideja, saturs, doma — ir skaidrs. «Manas dzīves notikumi katrā ziņā atspoguļosies grāmatā,» l.uī risina domu tālāk. «Tas nozīmē, ka man ir jādzīvo bezbailīgi, ar pilnu krūti un dziļi. Lūk, šis pats Rastiņaks atradīsies uz kuģa, jūrā sacelsies vētra, tumsa baidās tumsas, Rastiņakam vajadzēs ...»

Ūsainais francūzis pasauca viesmīli un, steigā nokārtojis rēķinu un pametis skatienu uz Luī, aši izgāja no kafejnīcas. Luī bija lieliskā noskaņojumā — viņam iegribējās pasekot šim cilvēkam, uzzināt, ko tas gaidījis, kāpēc tieši aizgājis no kafejnīcas, uz kurieni tagad dosies . . . Luī sevī iedēvēja viņu par Rastiņaku: grāmatas tēls bija pārceļojis reālajā dzīvē. Balzakam tas notika otrādi.

Ak, visu redzošais vārda mākslinieks!

Rastiņaks gāja gāzelēdamies, klaudzinādams spieķi, pasizdams ar to smēķu galus, augsti cilādams to un balansēdams. «Viņam laikam šodien kaut kā paveicies,» Luī nosprieda, sekodams svešajam (ja tas nav Rastiņaks!) desmit, divpadsmit, soļu atstatumā. Par Parīzi bija nolaidies bāli violets mijkrēslis, kas apdziedāts gan ar vārdiem, gan ar otu. Luī noņēma cepuri — gadījumam, ja svešinieks atskatītos, ar to varētu un vajadzētu aizsegt seju. «Ja tas tiešām ir Rastiņaks, tad viņš, protams, būs mani pamanījis kafejnīcā, atcerējies un . ..» Svešais atskatījās, izstiepa lūpas, pasvilpoja, aplaida skatienu pāri gājēju galvām un, joprojām darbodamies ar spieķi, devās tālāk. Uz stūra pie laikrakstu kioska viņš nopirka no puķu pārdevējas koši sarkanu rozi un iesprauda to sava vieglā, Parīzes mijkrēslim līdzīgā mēteļa pogcaurumā. Viņš gāja un svilpoja. Luī aizrāvās ar pēdu dzīšanu, arī viņš nopirka rozi un piesprauda to pie savas zilās samta jakas, ko bija uzvilcis virs baltā krekla ar atsegto krūti. Svešinieks nogriezās pa labi, vēlreiz pa labi — un iznāca šaurajās Marē kvartāla

ieliņās, pa kurām nevar iziet pat laulāts pāris ar bērniem pie rokas. Šarlemana pasāžā svešinieks apstājās pie vecu mantu uzpircēja bodeles, pusminūti kaut ko apsvēra un apņēmīgi ar spieķa galu pagrūda vecās, čīkstošās durvis. Nošķindēja zvaniņš, un durvis aizcirtās. Luī brītiņu pastāvēja pie kaimiņmājas ārdurvīm, tad, sešus septiņus soļus pagājis, pusapgriezienā pa labi ieraudzīja savu atspulgu krāmu tirgotāja bodeles kvadrātiskajā logā.

Tas bija īpatnējs nabadzības un izmisuma antikvariāts. Šajā bodē zagšus ielavījās visi tie, kuri vai nu kādreiz bija krituši Gobseka tētiņa nagos, vai, visu aizlaiduši pilsētas centrālo ielu veikalos, šeit pārdeva virtuves un gaiteņu inventāra atliekas, vai arī nožēlojami žūpas, kas cerēja par sievas nomītajām tupelēm dabūt dažus sū, lai rītā atnestu paši savu kreklu un saņemtu no saimnieka ubaga dāvanu — divus sū un nicīgu smīnu piedevām. Šīs bodītes skatlogā greznojās visdažādākie mājsaimniecības priekšmeti, kas neesošās izkārtnes vietā garāmgājējiem pauda: «Šeit visu pērk un visu pārdod.»

«Ieiešu un piedāvāšu savu cepuri,» Luī nodomāja, neiedrošinājies vienkārši tāpat ieiet, apskatīties un tūlīt aiziet. Aušīgā spēle, ko bija iesācis pirms stundas, viņam varen iepatikās; šajā spēlē iezīmējās gluži negaidīti pavērsieni: veco mantu uzpircēja bodītē jau aizmetās neliels sižeta mezgliņš, un Luī labprātīgi pieteicās savilkt to ciešāk. Paiet bodītei garām un doties tālāk to ceļu, kurp vestu viņa personiskā vēlēšanās un apstākļi, viņš vairs nevarēja: neizskaidrojamais viņu nelaida vaļā, satrauca un intriģēja tāpat kā cilvēku, kurš aizrāvies ar grāmatu, kas jau ar pirmajām lappusēm sola atklāt noslēpumus, kuri uzskaitīti garā satura rādītājā.

— Šis Rastiņaks pārdod kādu zeltlietu vai briljantus, — Luī skaļi teica, līdz ar to pārvērtis nīkulīgo bodīti par Gobseka mītni, kur apkalpo augstāko aprindu pārstāvjus, kā arī tos upurus, kurus savos tīklos ievilcis īstais, klasiskais Rastiņaks, pavisam citāds nekā tas, kurš jau kaut ko runā, dara un, iespējams, savā veidā ietekmē Balzaka dedzīgo piekritēju iztēli: daži jau zīlē, ka Rastiņaks esot ticis tēva godā.

«Vai tikai šis nebūs tā — klasiskā Rastiņaka dēls?» Luī sev jautāja un bezbailīgi spēra kāju pār bodītes slieksni. No dziļā krēsla, kas stāvēja pie durvīm, piecēlās vecs vīrs ar pāršķirtu bārdu, samta benīti ar pušķi un, galvu piešķiebis, nogaidoši ieklausīdamies, ko viņam atbildēs, pajautāja:

— Misters Stivensons?

Luī sarāvās, cepure viņam izkrita no rokām, un viņš pieliecās to pacelt, bet vecais pasteidzās pirmais. Kaut arī negaidot pārsteigts, Luī tomēr noturējās uzsāktās spēles robežās un atbildēja:

Es nepazīstu tādu Stīvensonu.

— Ko tad mesjē vēlētos? — vecais jautāja, un viņa tonis liecināja: «Es zinu, ka tu esi Stīvensons.»

Piedāvāt cepuri ieķīlāšanai vairs nevarēja: ko var zināt, paņems cepuri, noskaitīs divus frankus — un paliec sveiks! Interesanti gan, velns lai parauj, ko tas īsti nozīmē! Nosaukt sevi, atzīties? Galu galā vecu mantu pārdotava nav prokurora kabinets, nekas briesmīgs nav noticis — spēle turpinās, un tas ir viss. Jā, tā tas ir, bet kur tad palicis šis Rastiņaka pēctecis?

«Gatavs stāsts,» Luī nodomāja. Vecais brīžiem pablenza uz viņu caur pieri un pacietīgi gaidīja. Uz galda Luī ieraudzīja baltu aploksni, uz tās savu vārdu un uzvārdu. «Tas nav Rastiņaks, bet spiegs,» Luī nosprieda un mēģināja atcerēties, kurš gan no franču rakstniekiem izdomājis spiegu.

— Balzaks? — Luī skaļi minēja un pasniedzās pēc aploksnes. Vecais vīrs tai uzlika plaukstu virsū un neskanīgi iesmējās.

•— Jūs, mesjē, esat Roberts Lūiss Stīvensons, — viņš sacīja, skatīdamies Luī tieši acīs. — Vēstule adresēta jums. Par to jums jādod man pieci franki.

— Desmit! — iesaucās Luī un, izņēmis no jakas kabatas naudas maku, noskaitīja desmit franku un sniedza tos vecim. — Vislabākais, mesjē, vienmēr palikt tam, kas tu esi, — viņš piebilda, aploksni saņēmis. — Es tiešām esmu Stīvensons, bet jūs, kā redzu, esat kaut kāds pilnīgi jauns personāžs un pilnīgi manā gaumē!

Vecais, pacēlies no krēsla, palocījās.

— Gribētos zināt, — Luī turpināja, — kur ir tas cilvēks, kas ienāca pie jums pirms piecām sešām minūtēm?

— Viņš vēl ir šeit, mesjē, — večuks atbildēja, — bet tā jau ir viņa paša darīšana. Viņš jūs atveda pie manis, un to izdarīt, kā redzat, nebija nemaz tik grūti. Jums ir domāta vēstule, un tā ir jūsu rokās.

— Nodaļa ir beigusies, — Luī teica palocīdamies.

— Nākamās nodaļas sākumu es tūlīt izlasīšu. Visu labu, mesjē!

— Pamatīgi! — skaļā balsī, bet tikai sev noteica Luī, no bodītes iznākdams. — Es iztēlojos, ka dzenu pēdas šim cilvēkam, izspiegoju viņu, bet īstenībā izrādījās, ka tieši viņš veda mani šurp, uz šo bodīti! Ļoti pamatīgi nostrādāts! Paraudzīsimies, kādā virzienā pavērsīsies sižets!

Viņš pagāja labu gabaliņu no bodītes, atplēsa aploksni un uz bāli violetas papīra lapas ar zeltītām malām izlasīja:

«Mistera Osborna uzdevuma esmu pilnvarots Jums, ser Robert, darīt zināmu, ka misis Osborna saņems piekrišanu laulības šķiršanai tikai tad, kad Jūs vairs netīkosiet pēc viņas rokas. Ja Jūs patiesi mīlat šo dāmu, Jūs atmetīsiet savas muļķīgās pretenzijas, tādējādi dodot iespēju misis Osbornai pēc viņas pašas ieskata izkārtot savu un bērnu likteni. Ar cieņu — kafejnīcas «Avots» pastāvīgais apmeklētājs, kura vārds Jums nav jāzina. Es esmu cēlsirdīgs cilvēks, un morāles jautājumi man ir pirmā vietā.»

Ko tur teikt, veikli strādā privātpolicija. Taču Luī nekā neteica ne skaļi, ne klusībā — viņš pat nejūsmoja par šo jaunāko funkciju, ko uzņēmies šīsdienas Rastiņaks, tik zemu un ciniski noslīdējis savā kādreiz nekautrīgajā un spīdošajā ceļā uz bagātību, stāvokli un slavu. Starp citu, slavu viņš bija ieguvis, bet kas noticis ar viņa dēlu!

Līdz šim Luī bija ticies (savās klejotāja gaitās) tikai ar labiem un cēlsirdīgiem cilvēkiem, kuri jau pēc savas dabas neprata un nevēlējās sagādāt citiem nepatikšanas un ļaunumu. Tie bija viengabalaina rakstura cilvēki, sers Tomass viņus dēvēja par «pozitīviem» — tādā nozīmē, ka uz viņiem varēja paļauties, jo viņi bija cildeni un augstāk par visu turēja cilvēka godu un cieņu. Vai šādi raksturi bija iegājuši literatūrā? Jā, bet uz vienu cēlsirdīgo un pozitīvo metās vesels lērums ļaundaru, karjeristu, nekrietnu un sīkmanīgu egoistu. Visa šī publika literatūrā un glezniecībā attēlota stereoskopiski skaidri, profilā un pretskatā; un, tā kā māksla tai pievērsusies jau ļoti sen, turklāt ar lielu cītību un pompu, tad notika tas, ko arī varēja gaidīt, dzīvais cilvēks simpatizēja mākslas radītajam raksturam, ņēma to par paraugu — un te nu ir rezultāts: šīsdienas Rastiņaks ieņēmis sulaiņa — spiega posteni pie cilvēka, kurš, acīm redzot, pēc savas dabas ir tāds pats okšķeris un spiegs, vienīgi ar to starpību, ka salīgst un noalgo, bet tas otrs viņam kalpo un katru mēnesi parakstās par algas saņemšanu . ..

— Literatūrā trūkst cildena, skaidra, patiesi tikumīga rakstura, kas varētu būt citiem par paraugu, — Luī teica, izklaidīgi klaiņodams pa ielām, virzīdamies uz centru, līdz kuram nebija vairs tālu. — Nabadzīte Fenija! — Luī čukstēja, juzdams, ka spēs radīt gan cildenu, morāli audzinošu raksturu, gan iekarot Feniju Osbornu sevis paša un sava nākotnes darba labā.

OTRĀ NODAĻA PARĪZE — EDINBURGA — ŅUJORKA — MONTEREJA — EDINBURGA

Pie darba ķerties kavēja vājā veselība, materiālā atkarība no tēva un krasi izteiktā, daļēji no senčiem mantotā rakstura iezīme, ko precīzāk varētu saukt par tieksmi pēc klaidonīgas čigānu dzīves. 1877. gadā Luī atkal sāka vilināt svešas jūras un upes, meži un ceļi. Šeit mūsu varoņa raksturošanai būtu pilnīgi vietā Puškina nemirstīgās rindas:

Spējš nemiers, kas dzen ceļā doties,

Nu viņam bija uzplijies.

(Posts, kuru, paši uzņemoties,

Mēdz nedaudzi no ļaudīm ciest.)

Luī labprātīgi uzņēmās šo postu.

— Uz kurieni nu atkal? — jautāja viņa senais draugs Valters Simpsons. — Tev ievajadzējies burukuģis — kālab? Esi kļuvis bagāts? Nesaprotu, kāpēc tu nevari nosēdēt uz vietas. Ir gan nemierīgs raksturs!

— Daži cilvēki piedzimst strupiem deguniem, citiem deguns ar kumpumiņu, — Luī uz to atbildēja. — Skotijā es aiziešu bojā, bet mīlestību pret dzimteni asāk izjūt no tāluma. Tā būs labāk manam darbam, Valter. Tevis pirkto kuģi mēs nosauksim . . .

— Kaut vai par «Neptūnu», — Simpsons pateica priekšā.

— «Vienpadsmit tūkstoš jaunavu», — nedomājot, priecādamies par šo atradumu, pateica priekšā Luī. — Kā patīk? Es ierīkošos kajītē un no rīta līdz vakaram rakstīšu stāstus. Romānam man vajadzīgs ieskrējiens. Dzīvošanai

uz vietas — nauda. Ceļojot mazāk notērējas. Ceļojot uzkrājas iespaidi pašam un atmiņai. Turklāt es neciešu gatavas patiesības. īsāk sakot — prom no Parīzes!

No augusta līdz decembrim Luī braukāja pa Francijas upēm; viņa garastāvoklis mainījās ik stundu: ja izdevās kāds teikums, ja asprātīgi un dzīvi skanēja dialogs — Luī jokojās, dungoja savā nodabā, stāstīja anekdotes, sagudroja jautrus nostāstus ar pilnīgi negaidītām beigām. Ja teikums nepadevās, vārdi pa pāriem nešķīrās no teikuma centra uz flangiem, rindkopa kā mēma tikko vārstīja lūpas — Luī vairs ne ar vienu nerunāja, bija nikns pats uz sevi un uz visu kuģa komandu. Tādās reizēs viņš rakstīja garas vēstules Fenijai, dodams padomus, kā rīkoties vienā vai otrā juridiskā gadījumā un ko darīt, ja dzīve vispār saiet grīstē. «Tādos gadījumos vislabākais — nedarīt neko, jo var izdarīt kaut ko aplam,» viņš rakstīja un pārsvītroja šo frāzi, bet tā, lai tomēr varētu izlasīt, un pāri tai drukātiem burtiem uzrakstīja: «Es nezinu, kas darāms, bet ticu, ka drīz mēs būsim kopā un es varēšu pateikt, cik ļoti, cik karsti tevi mīlu . . .»

Luī ilgojās doties okeānā uz liela kuģa, kas brauc ar burām, bet, ja rodas vajadzība, kūp arī tā dūmeņi un milzīga tērauda dzenskrūve kuļ ūdeni. Pie stūres rata stāv vecs jūras vilks sirmām ūsām un paklusām kaut ko dzied, bet pa klāju staigā kapteinis — visīstākais jūras vilks, izskatā līdzīgs seram Tomasam; viņš rūc, ka pastiprinās sāniskā šūpošanās, ka saule ieslīdējusi «mākoņu duļķēs» un vējam ir kaļķu smarža; tas nozīmē, ka kaut kur netālu ir koraļļu rifi, vajag, tā sakot, acis turēt vaļā. Uz kuģa ir pasažieris, ļoti bagāts cilvēks; kapteinim viņš jānogādā uz kādu salu Klusajā okeānā, vienalga, uz kādu. Šis pasažieris ir Fēni ja Stīvensone, un vēl viens pasažieris — Loids Osborns. Tādā gadījumā ir vēl viens pasažieris. Kas tad īsti?

Dzīvei, šķiet, nebūs gala, par nāvi dažreiz iedomā vienīgi tāpēc, ka pasaulē viss noveco, nolietojas, un tikai zilonis, līdaka un krauklis dzīvo divsimt, trīssimt un pat četrsimt gadu.

Viens no burinieka «Vienpadsmit tūkstoš jaunavu» matrožiem atstāstīja visdažādākos notikumus uz jūras, pie tam meloja.kā zirgs, jaukdams datumus, un, ne acu nepamirkšķinājis, pārvietoja okeānus un valstis: frančiem viņš sadeva angļu vārdus un otrādi. Ludviķis XIV viņa stāstos piedalījās Pūniešu karos, Kārlis I cīnījās ar Napoleonu l'.onapartu. Luī pierakstīja šo aizraujošo savārstījumu, un vēlāk tas viņam noderēja: matrozis deva meistarīgi pre-i r/.us, vērīgus raksturojumus, negaidītus salīdzinājumus,

11 .ipīgus epitetus.

«Var likt noticēt arī neiespējamam,» Luī sprieda, «un, ka es skatos, visgrūtāk piesaistīt klausītāju uzmanību tad, kad tu stāsti skaidru patiesību. Acīm redzot, svarīgi nav las, vai tu stāsti patiesību vai nepatiesību, bet kā tu pats novērtē faktu vai izdomu. Īstenībā izdomas nav. Pasaulē viss ir iespējams, dzīvē viss var notikt. Galvenais — zināt, kālab tu to izdomā, kādā nolūkā runā patiesību. Jo lo zina arī bez tevis ...»

Šādas domas, gluži dabiski, beidzās ar pašu galveno, ar pamatjautājumu: kādā nolūkā un kādam lasītājam es to rakstīšu, ko tieši pateikšu, kurp viņu vedīšu, un ko es pats zinu? Viņa zemapziņā ar grūtībām dzima mākslinieks, talantīgs un spēcīgs vārda meistars. Viņa apziņā sarunās piedalījās gan slimās plaušas un nenokārtotā dzīve, gan viss pārējais, intīmi personiskais, ko visās pasaules valodās mēdz apzīmēt ar vienu vārdu: sirds.

Savus fantastiskos stāstus par cilvēku piedzīvojumiem jūrā un uz sauszemes, noslēpumainu gadījumu aprakstus, ko sacerēja brīvajā laikā (vajas bija tik daudz, ka nakts miegu viņš visā nopietnībā dēvēja par darbu), viņš sūtīja uz Londonu Henlijam; Henlijs rediģēja žurnālu un jau bija paguvis sastādīt no sava klejotāja drauga stāstiem veselu krājumu ar nosaukumu «Tūkstoš un vienas nakts noveles».

Fēni ja Osborna aizbrauca uz Ameriku, lai dabūtu šķiršanos un brīvību sevis un Luī labā. Bet Luī atkal ceļinieka tērpā jāšus uz ēzelīša ceļo pa Franciju un uz draugu vaicājumiem: «Kāpēc? Kādai vajadzībai?» — atbild: «Man sanāk aprakstu grāmata, kuru nosaukšu «Ceļojums ēzeļa mugurā». Dažs sēž un raksta mājās, citam vajadzīgas dzīves vētras, lai vēlāk cilvēkiem tās pasniegtu kā saistošu lasāmvielu. Man jāpaliek, kas es esmu, lai saglabātos enerģija, kuras nosaukums R. L. S.»

1878. gada vasarā Luī ceļojumu pabeidza. Viņš pārdeva ēzelīti un nosūtīja uz Londonu rokrakstu, ko nosauca, kā bija iecerējis, un vēstuli Gosam, kurā apsveica savu draugu, kas nesen bija apprecējies, un pašās beigās pierakstīja dažus vārdus par sevi: «Es apskaužu Jūs, Jums

ir sieva, mājas pavards, būs arī bērns .. . Jums liekas, ka mana eksistence — tā jau ir dzīve. Īstenībā tā ir tikai gaidīšana. Visām īsām operām ir garas uvertīras. Es paceļu priekškaru, diriģents dod mājienu korim, dramatiskais baritons stāv aiz kulisēm, gaidot, kad būs jāiziet uz skatuves. Viņu neviens vēl nav redzējis, bet par viņu jau runā. Ārija, ko viņš iestudējis tikai sev, drīzumā būs jānodzied priekšā divtūkstoš klausītājiem. Viņš gatavojas improvizēt, bet, protams, pieskaņojoties mūzikai, ko ir rakstījis liktenis ...»

Pagāja dažas nedēļas, un Luī atkal nolēma visu pamest, neuzklausot draugu padomus, atmest literatūrai ar roku un braukt uz Ameriku pie Feni jas.

— Nelaidīšu, — teica ārsts, tikai uzmetis acis Luī, nemaz netaisīdamies izklausīt viņa plaušas un sirdi. — Jūs nomirsiet ceļā, neizturēsiet tik grūtu un nogurdinošu ceļojumu. Pieejiet pie spoguļa un paskatieties uz sevi — pēc kā jūs izskatāties! Skelets, pārvilkts ar pergamentu!

— Tas ir ārsta pienākums -— pateikt kaut ko tādu, — Luī pasmaidīja un pa gabalu ieskatījās spogulī: no tā saltajām, noslēpumainajām dzīlēm pretī vērās garš, izģindis cilvēks, un Luī izbijās, novērsa skatienu un nosolījās turpmāk nesmaidīt, lai neatgādinātu Gvinplēnu [1] . . .

— Jums ir divdesmit astoņi gadi, — ārsts nelikās mierā, — bet no izskata kurš katrs dos ne mazāk par četrdesmit, mister Stīvenson!

— Oho! — Luī tomēr pasmaidīja, atiedams nost no spoguļa. — Tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs: man jābūt gadus desmit, divpadsmit vecākam par misis Osbornu.

— Neprāts! — noteica ārsts.

— Protams, — skumji piebalsoja Luī. — Tas mani ir piemeklējis, un man ir labi, labāk nekā jums, mesjē Esku-lap, — jūs ķērcat, kā nelaimi piesaukdams, bet es esmu pavisam citas sugas putns.

— Desmit dienas okeānā uz kuģa, nedēļa vagonā, nezin cik tur vēl dienu ratos, — ārsts turpināja un, nelaipni pamājis, demonstratīvi atmeta galvu un izsoļoja no istabas.

Pēc piecām dienām Luī jau klaiņoja pa okeāna tvaikoņa «Devonia» klāju. Trešajā klasē (Luī bija ieskaitīts otrās klases pasažieru skaitā) kuģa priekšgalā dziedāja, dejoja un raudāja emigranti. Stāvas bangas, rēkdamas kā tīģeri, lēca pāri šo ļaužu galvām, apšļācot tos ar putām. Luī mēdza apsēsties uz tauvu rituļa un paklusām dziedāja līdzi skandināviem, poļiem, krieviem, vāciešiem, rumāņiem, austriešiem. Viņam pielipa šo ļaužu grūtsirdība; nezinot svešo cilvēku valodu, viņš ar nojautu saprata katru viņu vārdu. Bet, kad viņi sāka dziedāt jautras dziesmas, Luī apklusa, brīnīdamies, ka bēdām un ciešanām ir it kā kopēja valoda, ko saprot gan vācietis, gan krievs, gan norvēģis, turpretī priekam un laimei vēl nav atrasta vienota mūzikas nots, pēc kuras skanētu cilvēku vārdi. Luī šķita, ka vajadzētu būt otrādi: katrs cieš savā veidā, bet priecājas visi vienādi. Izrādījās, ka tā vis nav — vismaz tad ne, kad dzied. «Bet raud visi vienādi,» Luī sev teica. Arī viņam gribējās raudāt, un viņš slaucīja no acīm asaras, ko sauca par līdzjūtības, līdzcietības asarām. Viņš tuvojās laimes krastam, bet cilvēks raud arī no laimes — vai nav tiesa? Jā, taisnība, bet vienmēr tieši tajā brīdī, kad esi sastapies ar laimi; turpretī, iekams vaigu vaigā sastapsies ar nelaimi un lielām ciešanām, cilvēks jau iepriekš ir lējis asaras, bet, kad nelaime vairs nav novēršama, kad nekas un neviens cilvēkam vairs nevar palīdzēt, viņš stāv mēms un kluss.

Ņujorkā Luī uzkavējās tikai vienu dienu. Ar prāmi viņš pārcēlās uz Džersiju un tur sēdās vilcienā. Pareizāk būtu sacīt, ka viņš iekāpa vagonā, bet apsēsties neiznāca — visi soli bija aizņemti, un stāvētāju skaits trīskārt pārsniedza normu. Vilciens lietišķi traucās uz Kaliforniju — zelta zemi, jauno kapitālistisko paradīzi, vulgarizēto Eldo-rado. Luī izkāpa Sanfrancisko. Pēc divām stundām viņš uzzināja, ka Fenija ar meitu un dēlu kopš trim nedēļām aizbraukusi atpakaļ uz Montereju, tas ir, kādas simt divdesmit jūdzes uz dienvidiem. Luī spēki ir galā, viņš vairs nespēj ceļojumu turpināt. Viņam ir grūti elpot.

Viņš turpina ceļojumu.

Viņš nopērk zirgu, kāpj seglos un jāj — ļoti līdzīgs donam Kihotam, īsts dons Kihots. «Zirgs klausīja manai balsij, es tam sacīju: «Vajadzētu pa kreisi,» — un tas klikstināja pa ceļu, kas aiziet pa labi. Tā, par spīti manām pavēlēm, tas mani atveda tur, kur tieši vajadzēja, salieca kājas ceļgalos, brītiņu nogaidīja, kamēr es nostājos blakus, un novēlās uz sāniem, padevīgi šķielēdams uz mani ar savu gudro aci. Es nomutēju viņu uz galvas, nosaucu par savu cēlo draugu un, novēlējis nejauša ga-i migājēja gādībai, grīļodamies aiz bada, noguruma un sāpēm krūtīs, sāku soļot uz Alvatadstrītu serenāžu un kastaņešu tarkšķu pavadījumā . . .»

Viss, ko Lul dabūja pārciest, vēlāk aprakstīts viņa romānos, kurus viņš mēdza saukt par «apstākļu poēziju» pretstatā drāmai — «stāvokļu poēzijai». Luī arī pašam neizsakāmi gribējās «norimties», iekārtoties uz dzīvi vienā pastāvīgā vietā, lai varētu strādāt un strādāt, bet... Ja nebūtu šā «bet», dzīve kļūtu par sasmakušu dīķi un viņš nebūtu pievērsies mākslai, un pirmām kārtām nebūtu mūzikas, kas liek samierināties ar visiem un dažādiem dzīves «bet» un protestē tās nerimtīgās, neapslāpējamās kustības vārdā, kura ved uz priekšu, atgādina, ka mūzika tieši tāpēc vien radusies, ka ne literatūra, ne glezniecība nespēj parādīt, cik varens ir šis dzīvi apliecinošais «bet» ... Jā, «bet» . .. vai citiem vārdiem: cīnies — un tu uzvarēsi, un pēc tam būs jauni «bet» taviem bērniem, valstij, visai zemeslodei — tā domāja Luī.

Ir jāstrādā, bet dzīve nav nostabilizējusies. Tēvs nesūta naudu. Fenija Osborna vēl nav dabūjusi šķiršanos. Viss ir gatavs darbam, sēdies un raksti, bet — kurā mājā un kur tieši tev ir galds, krēsls, papīrs? Met visu pie malas un nododies savam aicinājumam! Dievišķā aksioma, bet, kad Luī trīs mēnešus bija nodzīvojis nabadzīgā, vecā mājelē un katru dienu varēja atļauties izdot tikai ubaga grašus, — slimība nolika viņu gultā. Viņš rakstīja savam draugam Baksteram uz Edinburgu: «Pārdod manu bibliotēku un nekavējoties atsūti naudu...» Baksters vēstuli parādīja seram Tomasam.

— Mans dēls aizbrauca, no mums neatvadījies, — sers Tomass teica. — Viņš mūs visus grūž postā. Tas ir kauns, dieva sods, izsmiekls un . . . — Sers Tomass (cik ļoti viņš novājējis, sakrities, sakumpis) sāka aši, aši mirkšķināt acis un krampjaini savilka seju.

Baksters neizpildīja Luī norādījumu; viņš aizsūtīja draugam visu, cik vien varēja sagrabināt savā makā.

«Jūsu dēls mirst viņam strutojošais pleirīts daru visu kas spēkos neguļu sēžu blakus cauras naktis mīlu viņu cienu jūs un jūsu dzīves biedri šo telegrammu lūdz sūtīt Luī viņš jūs dievina lūdz piedot viņa mīlestību Fenija Osborna.»

Tajā pašā dienā Luī saņēma zibenstelegrammu:

«Rēķinies ar divsimt piecdesmit mārciņām sterliņu gadā skūpstām māte tēvs.»

— Brīnos, kā viņš vēl ir dzīvs! — ārsts teica Fenijai Osbornai. — Viņš sver četrdesmit trīs kilogramus. Kakla apmērs — trīsdesmit četri centimetri. Krūšu .. . Nē, tas ir brīnums, tas apgāž visas zinātnes prognozes.

Par spīti zinātnei, Luī izveseļojās. Ar rūpīgu mātes gādību viņu izglāba Fēni ja. Slimības laikā viņš izlasīja daudz grāmatu — Balzaku, Šekspīru, Valteru Skotu, Igo. Viņš iecerēja uzrakstīt romānu «Princis Oto». Izlasītajās grā-

matās viņam bija paticis un viņš sevišķi apbrīnoja kārnim, mērķtiecību, daļu harmonisko izkārtojumu, raksturu iekšējo attīstību — visu to, ko nekad nebija novērojis

dzīvē.

«Dzīve ir kolosāla, bezgalīga, tajā trūkst loģikas,» viņš rakstīja Kolvinam, «tā ir strauja un ar sīvu piegaršu. Mākslas darbs salīdzinājumā ar dzīvi ir noslīpēts, nobeigts, loģisks, harmonisks . . . Dzīve iedarbojas uz mums ar rupju spēku, kā neskaidri pērkona dārdi, māksla sasniedz mūsu ausi cauri īstenības visskaļākajiem trokšņiem kā melodija, ko radījis apdāvināts mūziķis ...»

1880. gada maijā Fēni ja Osborna beidzot dabūja šķiršanos un tā paša mēneša deviņpadsmitajā datumā kļuva Luī sieva.

Tā paša gada septītajā augustā Penija Stīvensone, viņas dēls Loids, meita Izabella ar savu vīru Džo Strongu un Luī sēdās kuģī, kas brauca uz Angliju. Luī māte un tēvs ieradās Liverpūlē sagaidīt dēlu. Viņiem līdzi bija arī Sidnejs Kolvins.

. . . Luī ar Feniju zem rokas stāvēja uz klāja, raudzīdamies tālē. Dzimtais krasts uzvēdīja dūmu smaržu, kas cēlās no ostā noenkuroto kuģu dūmeņiem. Luī plaši ieplestām nāsīm skaļi ievilka elpu. Viņa vaigos iesitās liegs sārtums.

TRESA nodaļa AUKSTA ZVAIGŽŅOTA NAKTS

Sers Tomass bija aizkustināts līdz asarām. Fenija vairs nevalkāja melnas zeķes, bet visur lepni staigāja ar baltajām, ko nevarēja ciest; taču tādas bija pieņemts valkāt Edinburgā, par melnām te zobojās un tās nosodīja. Fenija kopā ar seru Tomasu katru dienu gāja uz baznīcu, vakaros sēdēja viņam blakus uz dīvāna un skaļi lasīja priekšā avīzes.

— Jūs esat eņģelis, — sers Tomass reiz teica, piedurdamies ar pirkstu viņas elkonim. — Jūs izglābāt manu dēlu, jūs viņu radināt pie kārtīgas dzīves, jūs . . .

— Jūs pārspīlējat, krusttēv Tom! — ar viņai raksturīgo dedzību iesaucās Fenija. — Piedodiet, — viņa aprāvās, — varbūt jums nepatīk tāds vārds?

— Toms ... — plati smaidot, atkārtoja sers Tomass. — Tīrais brīnums, cik ļoti es līdzinos krusttēvam Tomam! Es pat esmu aizmirsis, ka tā mani reiz nosauca Henlijs, jūsu vīra aušīgais draugs. Uz viņu es apvainojos — uz viņu nevar neapvainoties, — kas es viņam par Tomu! Bet. . .

— Jūs esat krusttēvs Toms! — Fenija čivināja, un sera Tomasa smaids kļuva vēl platāks. — Un es nožēloju, ka man nav divdesmit gadu.

-— Jums nesen palika astoņpadsmit, — sers Tomass bilda vismaigākajā balsī un pacēla Fenijas roku pie savām lūpām. Viņš jutās bezgalīgi laimīgs; viņš jau nožēloja, ka, neredzējis šo sprigano, ļoti glīto amerikānieti, bijis sliktās domās par viņu, gaidījis no viņas visdažādākās nelaimes un likstas savam dēlam. Brīnišķīga sieviete, lielisks cilvēks; viņa dēls ar to būs laimīgs. «Krusttēvs Toms . . .» Cik jauki izdomāts!

— Es pateicos dievam, ka jūs esat pasaulē, — sers Tomass teica, skūpstīdams Fenijas roku un glāstīdams viņas cirtainos matus — mīksto, augsto sasukājumu. — Esmu laimīgs! Pilnīgi! Paldies!

— Krusttēv Tom, es jūs mīlu kā pašas tēvu! Bet ko mēs iesāksim ar manu vīru? Viņš novājē, klepo. Skotijas migla viņam nenāk par labu ...

Sers Tomass sadrūma. Vēl nav mēnesis apkārt, kopš dēls atbraucis, un liekas — vajadzēs atkal no viņa šķirties. Tāda šķiršanās ir briesmīga. Misis Stīvensone jau paguvusi iemīļot Feniju un tās dēlu, kurš viņu sauc par vecmāmuļu Margo, bet seru Tomasu par vectētiņu, reizēm piebilstot: ser. Luī zēns uzrunā: mans mīļais Lūiss. Liekas, Stīvensonu namā ienākusi laime — nē, nevis liekas, bet tā patiešām ari ir: Luī darbus izdod, par viņu raksta, kaut vai šodienas pasts — vēstuļu žūksnis no Londonas draugiem un avīžu un žurnālu redaktoriem; Luī jau saņem naudu par savu darbu — un tik daudz! Par vienu nelielu stāstiņu viņš saņēma divreiz vairāk nekā sera Tomasa mēnešalga. Žēl, ka Valtera Skota vairs nav starp dzīvajiem; viņš, protams, priecātos, lasot rakstus un stāstus ar parakstu R. L. S. Un neviens no lasītājiem nezina, ka šis R. L. S. ir slims, ļoti slims, bet viņš ir vīrišķīgs cilvēks, viņš pārvar slimību, cīnās ar to, un šajā cīņā viņam palīdz Fenija, viņa sieva, lai slavēts viņas vārds . . .

Luī jutās, kā avīžu feļetona autors izteiktos, «laimes

Kalngalos». Viņš pastaigājās pa visu māju, apkampis Fēni iii, un stāstīja viņai par lietām, kas viņam mīļas un dārgas kopš bērnības. Lūk, alvas zaldātiņi. Divsimt kārdinu, kājnieki, jātnieki un artilērija; katrā kārbiņā ducis zaldātiņu. Kopš šā vakara tie pieder Loidam. Pagaidām — zaldātiņi, bet vēlāk . . . vēlāk mēs pagudrosim kaut ko nopietnāku. Piemēram, piedzīvojumu romānu. — Es tev apsolu, Loid, — Luī padēlam teica. -— Tu paaugsies, es atspirgšu, un mēs katru dienu sacerēsim visaizraujošāko stāstu, kaut ko par apraktas mantas meklētājiem vai noslēpumainu salu, uz kuras . . . Montekristo? Nē, nē — Dimā būs tikai izejas punkts, bet mēs paturēsim pilnīgu patstāvību. Dodu vārdu, Loid, mēs to izdarīsim!

Un tur, lūk, Kammijas bībele, viņas brilles, dzijas kamolu groziņš. Jaukās, klusās, dārgās atmiņas! . . . Pirāta kakla siksna. Optiskā stikla drumsla no «Bellrokas» bākas. Dzelzceļa biļete Edinburga — Glazgova atmiņai par pirmo braucienu ar tēvu. Šaujamā «kaķene». Nu, tas nav jāpaskaidro, to katrs pazīst. Jūs jautājat, kas tas par akmentiņu? Ha-ha, tas ielidoja kaimiņmājas logā, izsita rūti un iekrita zupas terīnē, uzšļākdams gaisā karstu, taukainu strūklu. Nestāstiet seram Tomasam — viņš vēl šodien nekā nezina par to, bet māmuļa toreiz sašausminājās, tad sāka smieties un nosauca astoņgadīgo delveri par savu prieku un acuraugu ... Un te ir samta jaka — slavenā samta jaka, tā pati, par kuru netīk stāstīt. Katram jaunībā ir bijusi sava jaka — vienam samta, otram vadmalas, tre-šam zīda, ar zelta pogu uz muguras. Tādu jaku savā laikā valkājis Henlijs. Un, palūk, te ir pasakas, Žila Verna sējumiņš, kapteiņa Marieta un Valtera Skota romāni, Bērnsa dzejoļi. Mantas, kas mums piederējušas bērnībā, nedrīkst iznīcināt: tās ir zāles pret daudzām vecuma kaitēm ...

— Manas mīļās Skotijas migla mani smacē nost, — Luī teica. — Man sāp krūtis. Nolādētā kaite!

Ģimenes padomē tika nolemts gada nogalē aizsūtīt Luī ar sievu un padēlu uz Šveici, uz Davosas kalnu ieleju. Mājas ārsts apgalvoja, ka trīs mēnešu ārstēšanās kurss sanatorijā izdziedināšot Luī ilgākam laikam. Plaušu kaite vairs netraucēs strādāt. Atgriezīsies spēki, radīsies ēstgriba, pazudīs miegainība, gurdums.

— Es priecājos, ka jūs esat ar mieru aizvest manu dēlu uz Davosu, — teica sers Tomass. — Bet...

— Ar manu mīļo Lūisu — kurp vien vēlaties, — bezrūpīgi teica Loids.

— Ja vajag, tad vajag, — smagi nopūtusies, teica Luī māte.

Sers Tomass, aizķēries pie kāda «bet», paraustīja plecus un aizvēra acis. Luī uzsmaidīja mātei, ar komisku sejas izteiksmi palocījās pret padēlu, ar lielu maigumu paraudzījās uz sievu un, apskāvis tēvu, pieglauda vaigu viņa vaigam.

Davosa Luī nepalīdzēja. Viņš sāka ilgoties pēc savas mīļās Skotijas; ilgas ļauni atsaucās uz viņa veselību. 1881. gada aprīlī Stīvensona, jaunākā, ģimene atgriezās mājās.

. . . Bija auksta pavasara nakts. Spoži spulgoja zvaigznes, vējš, no svešām zemēm atskrējis, kaut ko aprauti murmināja. Luī sēdēja uz verandas nelielajā mājā, ko sers Tomass bija nopircis Edinburgas apkaimē dēlam ar ģimeni. Luī drebinājās; vajadzēja iet gultā, izdzert glāzi novārījuma, kas pēc Kammijas receptes pagatavots no viršiem un dažādām zālītēm, un pamazām laisties miegā. Modrā iztēle nelaida Luī projām no galda. Šis neredzamais darbs viņu uzbudināja, galvā kaut kas dzima. Luī sakoda zobus, lai neļautu vēl neietērptai, nesakārtotai domai atraisīties un gulties uz papīra gurdenā, garā un samocītā teikumā, kas noder tikai ausij, nevis acij. Pirmajam teikumam — tam, kuram seko visa rindkopa, jābūt muzikāli skanīgam, viegli lasāmam, tas nedrīkst nomākt blakus teikumu, bet ceturtajam, piektajam — līdz pat priekšpēdējam — jāapmierina lasītāja ziņkāre, kas nule pamodināta . . .

Tas, ko pieņemts saukt par stilu, prasa grūtu un rūpīgu darbu. Iznākumā šāds darbs sajūsmina lasītāju; viņš atzīst; «Cik labi! Es visu redzu, visam ticu un gribu zināt, kas būs tālāk.» Luī pūlējās izveidot pirmo frāzi. Viņš zināja, par ko rakstīs, ko tieši sacīs lasītājam, un viņam, māksliniekam, protams, gribējās savām domām dot vienkāršu ietērpu, lai nebūtu stikliņu matos, neviena neīsta akmeņa gredzenos, aproču pogās un pārējos rotājumos, kuriem būtībā ir tikai palīgloma, tās ir tikai pieturas zīmes.

Ne vienu vien reizi tinte izžuva Stīvensona spalvas galiņā — Luī jau garā skatīja parakstu zem pēdējā teikuma stāstā, ko nupat sācis; viņš redzēja savu uzvārdu grāma-

tas. tilullapā un pat cenu uz tumšzaļajiem cietajiem vākiem. Vakar Loids uz vatmaņa papīra bija uzzīmējis kaut i c līdzīgu salai, zīmējums bija jocīgs un reizē it kā noslēpumains — tāda bildīte būtu derējusi Dimā romānam "Montekristo»; sala, kurā apraktas bagātības. «Piķis un /cvele, vai nesākt romānu par noslēpumainu bagātību .. 11u? Un nobeigt to, tiklīdz bagātības atrastas . . . Dimā ar mi uzdevumu nebija ticis galā: viņš spīdoši atrisināja pirmo pusi — stāstu par apraktās mantas meklēšanu, bet nav saprotams, kāpēc viņam ievajadzējās stāstīt par grāfa Montekristo turpmāko likteni.. .»

Briesmīgi nāk miegs. Visi sen jau guļ, tikai viņš vienīgais . . .

Fenija ieklausījās, ko dara viņas vīrs: čirkst spalva, čaukst papīrs. Klepus, nopūtas. Loids palūrēja pa durvju spraudziņu: ko dara «mans mīļais Lūiss»? Cik viņš briesmīgi vājš, vai manu dieniņ, cik viņam garas rokas! Ko viņš dara? Kāpēc viņš smejas, bet nekā neraksta? «Savādnieks! Mīļais, labais cilvēks, manas māmiņas vīrs. Rītā pajautāšu, ko viņš tur sadomājis, ko nositis, ko noslīcinājis, ko sodījis par nelabiem darbiem ...»

«Lasītājam jājūtas savaldzinātam un apburtam,» Luī sprieda. «Ja notikumi, kaut arī ļoti interesanti, attīstīsies gausi, tie piesaistīs lasītāja uzmanību ilgākam laikam, liks viņam prātot, ielūkoties vērīgāk. Ir nepieciešama ātra iespaidu maiņa, trauksmainība — lasītājs jāsatver un jāaizrauj līdzi nebeidzamā virpulī. Citiem vārdiem — es došu darbību, bet lasītājs, vadoties no tās, savā iztēlē radīs raksturu ...»

Loids joprojām vēroja patēvu. «Varbūt viņš raksta to romānu, par kuru man stāstīja pirms piecām vai septiņām dienām? Mans mīļais Lūiss jau ir uz kuģa! Viņš gan zinās, kas darāms. Rītā pavaicāšu, ar ko sākas visbaigākais piedzīvojums ...»

Loids, sajūsmināts un iemīlējies, trīcēja aiz aukstuma un nepacietības. Viņa patēvs beidzot nometa spalvu uz galda, piecēlās, izslējās taisni, sažņaudza pirkstus dūrēs un, noliecies pār galdu, sāka skaļi lasīt, ko nupat bija uzrakstījis:

— «Skvairs Trelonijs, ārsts Laivsijs un citi džentlmeņi mani lūdza visai sīki aprakstīt notikumus, kas saistīti ar Bagātību salu, no sākuma līdz beigām, nekā neslēpjot, vienīgi salas atrašanās vietu. Norādīt, kur šī sala atrodas,

šobrīd vēl nav iespējams, jo ari pašlaik tur glabājas bagātības, ko nevarējām no turienes izvest. Un tā šogad es ķeros pie spalvas un domās atgriežos pie tiem laikiem, kad manam tēvam piederēja lauku viesnīca «Admirālis Benbovs» un tajā apmetās vecais melnīgsnējais jūrnieks ar zobena cirstu rētu vaigā. Atceros, it kā tas būtu noticis vakardien, kā viņš smagiem soļiem tuvojās viesnīcas durvīm, bet viņa mantu lādi kāds vīrs stūma nopakaļ ar rokas ratiņiem ...»

Stīvensons (Loids bija vienīgais liecinieks, kas redzēja piedzimstam nepārspēto romantiķi Robertu Lūisu Stīven-sonu) uzrāva sērkociņu, aizsmēķēja. Loids mazliet pavēra durvis un pabāza spraugā galvu. — Lasi taču tālāk, lasi! — viņš dedzīgi čukstēja, jau aizrauts, savaldzināts, aizmirsis, ka ārā nakts, zvaigznes, auksts pavasaris. — Lasi, mans mīļais Lūis!

— «Tas bija liela auguma, spēcīgs, drukns vīrs ar tumšbrūnu seju,» — Stīvensons lasīja tālāk, kaut ko izlabodams, pārsvītrodams, neapmierināti vaibstīdamies. — «Pār viņa notraipīto zilo svārku apkakli nokarājās ar degutu piesūkusies bižele. Rokas viņam bija aprepējušas, vienās rētās un skrambās, nagi melni, aplauzīti, bet uz viena vaiga netīri blāvoja zobena cirsta tumšsārta rēta. Atceros, kā svešais svilpodams pārlaida pētošu skatienu pār mūsu līci un pēkšņi sāka dziedāt vecu matrožu dziesmu, ko tik bieži dziedāja vēlāk: «Piecpadsmit vīru uz miroņa lādes, jo-ho-ho un pudele ruma .. .»»

— Sākums ir? — Stīvensons sev jautāja, enerģiski pārsvītrodams kādu teikumu un apsēzdamies krēslā.

Loids vairs nespēja slēpties; viņš ieskrēja verandā, apķērās patēvam ap kaklu un nevaldāmā, brāzmainā sajūsmā iesaucās:

— Labi, manu mīļo Lūis! Sākums ir! Neejiet gulēt, rakstiet tālāk!

CETURTĀ NODAĻA «BAGĀTĪBU SALA»

Vairākas dienas stipri lija, pēc tam lietus sāka gāzt straumēm un nebija iespējams iziet no mājas. Stīvensons un Loids sāka sacerēt «Bagātību salu». Pirmā daļa ar nosaukumu «Vecais pirāts» tika uzrakstīta vienā nedēļā, un

stīvensons pēc pusdienām to nolasīja priekšā Fenijai un loidam. Fenija, jūsmīgi aplaudēdama, teica, ka labais, aisaucīgais un smalkjūtīgais Luī šoreiz ar viņu un viņas dēlu apgājies ļoti cietsirdīgi: ieintriģēja un aizvēra burtnīcu. Izlasīja frāzi: «Laivsij,» skvairs atbildēja, «jums i.iisnība kā vienmēr, — es būšu kluss kā kaps,» — un sāka Mīlieties. Smējās arī Loids. Un tikai Fenija, lielais bērns, 1:ražīgi uzsita ar salveti pa šķīvi un bez jokiem teica:

— Nekrietnie! Savaldzināt vecu dāmu un pamest uz tik interesantu notikumu sliekšņa! Tad nevajadzēja nemaz lasīt, ser, ja jums nav turpinājuma!

— Bet es zinu, kas būs tālāk, — Loids teica un sāka plaukšķināt. — Visi varoņi dodas uz noslēpumaino salu un .. .

— Nu, un tad? — valdīdams zobgalīgu smaidu, Stīven-sons jautāja. — Velti iedomājies, ka tev kaut kas zināms, — nekā, itin nekā tu nezini, mans mīļais!

— Viņi atradīs noslēptas bagātības, — nedroši ieminējās Loids.

— Par to jāpadomā, — jau domādams par to, atbildēja Stīvensons. — Noslēptu bagātību dēļ vien nav jāraksta grāmata, nav vajadzības sūtīt ekspedīciju. Vai tev neliekas . . .

— Man liekas, — Fenija viņu pārtrauca, — ka ceļā uz šo salu jānotiek kaut kam ļoti svarīgam. Kaut kam jānotiek. Tas, kurš visu to stāsta, nokļūs tādās sprukās, ka . . .

Stīvensons pateica: — Hm, — un iekoda lūpā. Ļoti labi, ka viņš nolasīja pirmo daļu, saskaņā ar lasītāja minējumiem un iztēli pārbaudīja savu fantastisko konstrukciju. Viens no klausītājiem saredz beigas, pēdējo lappusi. Otrs ieinteresējies par stāsta vidu, un, redzams, viņu intriģē pati darbība, kurā, protams, jābūt daudziem samezgloju-miem. Hm . r. Vecumu prasības . . . Tas nozīmē, ka galds tā jāklāj un tā jāizvieto trauki ar cienastu, lai visi uzaicinātie būtu apmierināti.

— Vai negribi, lai uz kuģa sāk kauties? — Stīvensons padēlam vaicāja.

— Kautiņš man patīk, manu mīļo Lūis!

— Mazāk kaušanās, dieva dēļ, mazāk kaušanās! — Fenija saviebās.

— Vienu kārtīgu izkaušanos pašās beigās, — Loids deva padomu.

— Bet vidū? — Stīvensons noprasīja, jau kaut ko

apsvērdams, pārlikdams, vērodams raksturu rīcību, par ko pasūtītāji nebija nemaz ieminējušies. Stīvensons saprata, ka pat kautiņš — arī tas ir raksturs, augstākā mērā ekspresīvs raksturs, ko lasītājs iztēlē retušē pēc sava prāta... Hm . . . Raksturi... Darbības komponenti... Varoņu rīcība . . .

— Ņemiet šo te ābolu, — Loids piedāvāja un pameta patēvam iegareno, bumbierim līdzīgo «Skotijas šķirnes» ābolu.

— Cik labi, ka es iedomājos tos nopirkt veselu mucu, — Fenija kā starp citu ieteicās. — Pie mums, Amerikā, āboli nav garšīgi. Jā, — viņa attapās, — vidū, kamēr kuģis ir jūrā, es ieteiktu . . . Hm ...

Stīvensons strauji piecēlās no krēsla un aizgāja uz savu istabu. Paldies, mīļie lasītāji, — jūs man uzdāvājāt mucu ar āboliem! Šī ābolu muca sagādās jums pārsteigumu, kur jūs to nemaz negaidīsiet. Tā, tā, tā .. . Kaut nu neaizmirstos, nepazustu . . . Mainīsies nodaļu sakārtojums un nosaukumi. «Ko es dzirdēju, sēdēdams ābolu mucā» — tā būs apmēram vienpadsmitā nodaļa, bet tā, kurā noturēta kara padome (to tā arī nosauksim), sekos pēc matroža sauciena, ka redzama zeme.

Stīvensons apsēdās un sāka rakstīt, smīnēdams kuplajās, mīkstajās ūsās, ar kreiso roku glaudīdams labo, aplūkodams savas prāviem vasaras raibumiem nosētās rokas.

«Lasītāja uzmanība piesaistīta kuģim,» viņš nodomāja. «Nu, bet es viņu izsēdināšu malā. Tas būs pilnīgi negaidīti un īstā reizē.»

Uzrakstīja dažus teikumus un atgriezās pie pirmās nodaļas jaunajā daļā, dažus vārdus svītrodams un apmainīdams pret citiem, vērīgi uzmanīdams, kā veidojas ritms, kā teikums elpo, vai nav kaut kur precīzo vārdu labajā kompānijā nejauši ielavījies kāds no tiem vārdiņiem, kuri vienmēr prasa vienu vai divus adjektīvus.

— Līdz bagātību salai vēl ļoti tālu, — Stīvensons teica ir sev, ir iedomātai auditorijai. — Pacietību, draugi! Jūs to nenožēlosiet!

Ja nebūtu tas klepus! Ja nebūtu lietus, šīs nebeidzamās lietusgāzes un pērkona negaisa! Ja Fenija un Loids nebūtu tik nepacietīgi! Katru mīļu stundiņu viņi klauvē pie - kabineta durvīm un apvaicājas:

— Vai šodien lasīsi priekšā?

Šodien ne, — Stīvensons atbild. — Uz jūras ir vētra. Visa kuģa komanda .. .

nepateica līdz beigām, — dzirdams, kā aiz durvīm čīkstinās Loida zābaki, švīkst Fenijas zīda tērps. «Paga, tūlīt , viņiem . . .» Stīvensons sevī nosmējās un uzsauca:

- Astoņi reāli! Astoņi reāli!

Ko tas nozīmē? — Loids jautāja.

- Uz kuģa ir putnu būris, un tajā tup papagailis, — Uivensons atbildēja. — Rītā visu dabūsi zināt. Bet tagad ņem savus alvas zaldātiņus un parotaļājies ar tiem!

Otrā dienā pēc pusdienām Loids sāka rūgti un nevaidami raudāt, bet Fenija visā nopietnībā noskaitās uz vīru, kas atteicās lasīt turpmākās romāna nodaļas.

Tās taču vēl nav gatavas! — Stīvensons taisnojās, ar padevīgu un gaišu skatienu lūgdams Loidam piedošanu.

Es neesmu apmierināts ar savu darbu, mīļie! Iznāca īsts juceklis, es mazliet pasteidzināju stāstījumu — un teikumi laidās skriet kā bērni no skolas.

— Vai tad vajag soļot nopietni, kā uz skolu ejot? — Loids norūca.

Stīvensons klusēdams palocījās un devās uz savu kabinetu.

— Astoņi reāli! Astoņi reāli! — viņš paķircināja sievu un padēlu. — Līdz rītam! Manis nav mājās! Sakiet visiem, ka esmu izbraucis — uz ilgu laiku!

Ak, kā viņš strādāja! Viņš negribēja maldināt ne sevi, ne lasītājus. «Es esmu kļuvis lepns,» viņš rakstīja Kolvi-nam, «esmu uztaustījis stāsta pareizo gaitu, kur vajadzēja, es aizgāju priekšā visiem jūras stāstu rakstniekiem un pierādīšu, ka Dimā velti ierobežojis aprakto bagātību meklēšanu savā «Montekristo»; visinteresantākais ir pati meklēšana, nevis tas, kas notiek pēc tam. Mēs zinām, ka nauda samaitā cilvēku, un tāpēc es atbalstu tikai šīs spēcīgākās kaislības pirmo pusi. Otra gandrīz vienmēr ir netikumiska, tajā nav nekādu audzinošu, morālu momentu. Padomājiet tikai — es esmu morālists! . . . Nē, vispirmām kārtām es esmu mākslinieks, bet pašlabumu un melīgumu man nevarēs piedēvēt. Apraktās bagātības manā romānā tiks atrastas, un tas arī būs viss. Ak kungs, palīdzi maniem varoņiem sasniegt salu! ...»

Viņi sasniedza gala mērķi, atrada bagātības, bet tas notika tikai pēc trīsdesmit pēcpusdienas lasīšanas stundām. Priekšpēdējo nodaļu klausījās sers Tomass, Henlijs un

Kolvins, — Stīvensons īsumā bija pārstāstījis viņiem to, ko jau tika lasījis sievai un padēlam. Kolvins pavaicāja, kad būšot gatava pēdējā nodaļa.

— Esmu ar mieru gaidīt mēnesi vai divus, — viņš paziņoja, bet, uzzinājis, ka tā jau ir uzrakstīta un tiks nolasīta rītdien, apņēma savu draugu ap vidukli un sagrieza viņu straujā, ātrā valsī, ko pats svilpoja. Sers Tomass takti piebasēja, dūrē pūšot, bet Henlijs ar kruķiem bungoja pa krēslu, kas dobji rībēja. Viesistabā plosījās Loids — lēca pāri krēsliem, galdiem un auroja:

— Rītā! Rītā! Astoņi reāli! Jo-ho-ho un pudele ruma! Sveiks lai dzīvo mans mīļais Lūiss!

— Lai dzīvo Roberts Lūiss Stīvensons! — uzsauca otrā dienā klausītāji, kad bija izlasīta pēdējā nodaļa, kas beidzās ar divrindi: «No komandas palika dzīvs tikai viens, no septiņdesmit pieciem — viens.»

-— Un tas ir viss? — Loids aizvainots noprasīja, pārtraukdams pieaugušos, kuri jau bija uzsākuši autoram glaimojošas sarunas par sižetu, raksturiem un stilu. . .

— Nē, mīļo Lūis, ir vajadzīgs vēl kaut kas . ..

•— Viņam taisnība, — Fenija pievienojās. — Loids runā miljonu lasītāju vārdā. Viņi pieprasīs pilnīgu skaidrību, noteiktas beigas.

— Lēdij! — iesaucās Henlijs, kas bija mazliet noreibis no izdzertā vīna. — Es esmu labākās domās par miljoniem lasītāju, zvēru pie diženā Šekspīra manšetēm! Romāns ir pabeigts. Bet savā iztēlē to turpina pateicīgais, saviļņotais, laimīgais un . . .

— Kādas divdesmit rindas esmu ar mieru pievienot, —• domīgi teica Stīvensons, raudzīdamies kaut kur tālumā.

— Loidam ir taisnība. Dārgais Kolvin, paņemiet zīmuli, — man prātā jau kaut kas rosās, vārdi laužas uz āru, un es tur vairs neko nevaru darīt. Rakstiet, mans draugs ...

Loids kā uzvarētājs uzlūkoja pieaugušos. Fenija noskūpstīja viņu uz galvas, dziļi nopūtās aiz mātes maiguma un lepnuma, kas pildīja sirdi, un veltīja vīram mīlestības pilnu skatienu.

— Rakstiet, mans draugs, — Stīvensons atkārtoja. «Katrs no mums saņēma savu daļu atrastās bagātības. Vieni to izlietoja gudri, citi turpretī muļķīgi, saskaņā ar savu dabu. Kapteinis Smolets aizgāja no jūras dienesta. Grejs sāka apgūt jūrlietas. Tagad viņš ir kapteiņa palīgs un lieliska kuģa līdzīpašnieks. Turpretī Bens Ganns, saņē-

mis savas tūkstoš mārciņas, notrieca tās trīs nedēļās vai, i'i.cizāk runājot, deviņpadsmit dienās — divdesmitajā dienā viņš ieradās pie mums pilnīgi nabags. Skvairs pieņēma dienestā Benu tieši par to, no kā . . .»

Beigas muļķa puišeļiem, — Henlijs neapmierināti norūca. — Vecmāmiņa nomira, vectētiņš apprecējās, zirgs aizauļoja, no skursteņa vēlās dūmi, ubags piesūcās kā zeķe un lauza sev kaklu . . .

- Jūs nekā nesaprotat, ser, — Loids ar neiedomājamu vīzdegunību pārtrauca Henliju. — Mans mīļais Lūiss zina, Ko dara. Pamēģiniet pats uzrakstīt tādu stāstu!

Henlijs iebelza ar kruķi pa krēslu, bet Stīvensons, iegrimis sevī un savās vīzijās, diktēja vēl piecas sešas minūtes, tad iesmējās un ar uzsvaru teica:

— Astoņi reāli! Astoņi reāli! Astoņi reāli! Trīs reizes, Kolvin! — Un gurdi piebilda: — Beigas. Ne vārda vai-rāk. Āmen.

Pa logu rūtīm spēcīgi bungoja lietus, gaudoja vējš, pamazām pieņemdamies viesuļvētras spēkā. Kolvins un Henlijs nevarēja izbraukt uz Londonu — stiprā vētra bija pārtraukusi dzelzceļa satiksmi, apturējusi vilcienus, norāvusi no enkura kuģus līcī un ostā. Stīvensons atkal mocījās ar klepu, kājas viņam ļodzījās.

— Man viss ir apnicis, — viņš Fenijai teica. — Atkal būs jābrauc uz Davosu vai jāmirst nost. Par ko tas man uzlikts? Vai es esmu tik slikts, tik grēcīgs, vai esmu kādu nositis?

— Tas tev par tavu talantu, — teica māņticīgā Penija un izrīkoja kalpotājus, lai sakravā čemodānus un somas. Stīvensons noskuma. Atkal kaut kur jābrauc, jādzīvo svešās mājās, nedrīkstēs strādāt, kad iepatīkas, vajadzēs gaidīt, kamēr nokrīt temperatūra un var staigāt bez spieķa...

Naktī viņš piecēlās no gultas, uzvilka mēteli, aptina ap kaklu vilnas šalli un slepus no mājiniekiem izgāja dārzā. Šeit nekas neatgādināja bagātību salu, to pasauli, kas bija dzimusi viņa iztēlē. Iedomu pasaules daiļums darīja bagātāku reālo pasauli, to neaizvainodams un neizlabodams, bet dziedinādams daudzas kaites cilvēkam, kurš nevēlējās samierināties ar īstenību, kas neatlaidīgi sauca pēc pārkārtošanas. Bagātību sala bija izdoma, taču šī izdoma audzināja un briedēja cilvēka sapni par nākotni — savu un bērnu nākotni. Žilbinoši mainot ainas, rādot neparastus notikumus un varoņu neparasto rīcību, Stīvensons

apzināti sniedza — visizdevīgākajā formā — līksmu mācību par pakļaušanos savām jūtām, kas tiecas nākotnē.

— Loids jutās laimīgs, klausoties mana romāna nodaļas, — Stīvensons balsī sprieda, soļodams pa tukšo, miglas apņemto dārzu. — Laimīgi jutās arī pieaugušie un visvairāk un visīstāk es pats. Kaut kur tālu, tālu ir bagātību sala — lai domā par to, bet es no savas puses vēl pievienošu klāt sāli, piparus un saules spožumu!

Varbūt tiešām kaut kur tālu, tālu no šejienes ir kāda bagātību sala . . . Mazais Lū ticēja, ka tā ir. Jauneklis Luī nešaubījās, ka pasaule pilna noslēpumu un neatrisinātu mīklu. Pieaugušais cilvēks Roberts Lūiss Stīvensons nevarēja iedomāties dzīvi bez kādas īpašas apdzīvotas pasaules savā fantāzijā, un šī pasaule, bez šaubām, pārveidoja tiešo realitāti, un abas šīs pasaules saplūda kopā, viena otrai netraucējot, bet, gluži otrādi, bagātinot un plaukstot.

Stīvensons pacēla galvu, paskatījās uz zaļo mirdzošo zvaigzni virs dārza un dziļi ievilka elpu. Viņš atcerējās nenodzēsto lampu savā kabinetā, viegli pievērtās durvis uz Loida istabu un knašiem soļiem steidzās uz māju.

Loids gultā grozījās — vai nu kaut ko sasapņojies, vai bija vēl nomodā. Stīvensons paklusām pasauca viņu:

— Ko teiksi, manu mīļo Lūis? — Loids atsaucās.

— Astoņi reāli! Astoņi reāli! Astoņi reāli! — dobjā balsī kā no teātra sufliera būdas pateica Stīvensons. — Tev būs interesanti. Tu neaizmigsi līdz parītrītam!

— Es nemaz negulēšu, — ķiķinādams un plati smaidīdams, atbildēja Loids. — Celšos augšā un sākšu dancot!

-— Vai jūs pie pilna prāta! — uzsauca pamodusies Fe-nija. — Tūlīt palieciet klusu! Rīt mēs braucam projām! Pavisam jukuši!

— Astoņi reāli! Astoņi reāli! Astoņi reāli! — tīši miegainā balsī nodudināja Loids. — Piecpadsmit vīru uz miroņa lādes! ...

•— Jo-ho-ho un pudele ruma! — Fenija piemetināja smiedamās.

Davosā Stīvensons pārrakstīja «Bagātību salu». Divus mēnešus vēlāk romānu jau lasīja miljoni angļu — gan pieaugušie, gan skolēni. Stīvensona vārds uzreiz aplidoja visu pasauli. «Pie mūsu literatūras debesīm,» rakstīja kritika, «uzlēkusi jauna pirmā lieluma zvaigzne.»

«Bet vai mani jūs neesat aizmirsis?» —- tā Stīvensonam noprasīja pats pirmais teikums īsajā vēstulītē, ko viņam

pārsūtīja sers Tomass. «Biežāk piedomājiet par nelaimīgo ! - iia Dramondu! Var būt, ka viss iegrozījies Jums par labu: apprecējies ar mani, Jūs droši vien nebūtu uzrak-•.lijis «Bagātību salu». Es šo grāmatu izlasīju trīs reizes. Astoņi reāli, astoņi reāli, astoņi reāli, mīļais Luī! . . .»

Bija daudz vēstuļu no visām Lielbritānijas pilsētām, (l.iudz recenziju un kritikas rakstu Francijas, Vācijas un Amerikas laikrakstos un žurnālos. Un vienā laikā ar šim p.itīkamām, glaimojošām vēstīm kaut kas tāds, no kā Stīvi msonam sažņaudzās sirds: trešajā lappusē viņa romāna slavinājums, bet pirmajā — oficiāls paziņojums par to, ka sacelšanās tālajā Transvālā apspiesta. Saujiņu vīrišķīgās tautas nomācis angļu pārspēks. Laikraksti svin «uzvaru».

— Nevis uzvara, bet nelietība, — aiz dusmām drebēdams, teica Stīvensons. — Nelietība no britu puses, bet uzvara tomēr paliek būriem. Ak, kā angļi izgāzušies!

Tajā pašā dienā Stīvensons uzrakstīja protestu sakarā ar britu iebrukumu. To rakstot, viņš rūpīgi izvēlējās visniknākos, dzēlīgākos vārdus, kas pauda sarkasmu un sašutumu par Lielbritānijas valdības rīcību. «Mani pārņem kauns un sāpes,» Stīvensons rakstīja savā protesta vēstulē, «ar visu sirdi es apsveicu cīnītājus par neatkarību — Transvālas lepno tautu! Ar lielgabaliem neko nevar pierādīt, un es nekad nenostāšos apspiedēju pusē ...»

Vēstuli Stīvensons nodeva Fenijai, piekodinādams, lai to nekavējoties nosūta ietekmīgāko angļu laikrakstu redakcijām. Penija teica: «Labi, Luī, tiks izdarīts.»

Fēni ja sprieda tā: viņas vīrs spoži uzsācis literāro karjeru, par viņu raksta un runā, viņa vārdu piemin ar cieņu un mīlestību. Muļķīgi un bīstami nostāties pret sabiedrisko domu — tā, pēc Fenijas ieskata, nav būru pusē. Roberts Lūiss Stīvensons ir mākslinieks, nevis politiķis. Ko viņš saprot no politikas? Kur un kāpēc viņš bāžas? Muļķīgi rakstīt protestus. Cēlsirdība ir laba lieta, bet pirmajā vietā ir ģimene, veselība un literārā karjera, un tāpēc ...

Stīvensona protests netika publicēts.

Penija to nenosūtīja, kam tas bija domāts, un Stīvensons par to nekad neuzzināja .. .

PIEKTĀ DAĻA GAIŠAIS VĀRDS

.

PIRMĀ NODAĻA PETITA IESPIESTA REPLIKA

Jau 1881. gadā Stīvensons publicēja rakstu «Profesionāla rakstnieka morāle». Tajā viņš izteicās:

«.. . Tas, ko nācija mūsu dienās lasa avīzēs, kopumā ļoti ietekmē tās valodu, bet valoda un lasīšana, kopā ņemot, ir iedarbīgs jaunatnes audzināšanas līdzeklis. Labs vīrietis vai laba sieviete varētu zināmu laiku noturēt jaunieti spirgtā, nesamaitātā vidē, un tomēr mūsdienu atmosfēra beidzot atstāj savu iespaidu uz viduvēju ļaužu caurmēra līmeni.

. . . Zemiskums, ko savos viegli lasāmajos ražojumos pauž amerikāņu reportieris vai Parīzes vietējo ziņu korespondents, nevar neatstāt neglābjami kaitīgu ietekmi. Sie cilvēki visiem tematiem pieskaras ar vienu un to pašu nekrietno roku, jaunajos, nenobriedušajos prātos viņi sēj informāciju par visu negodīgā apgaismojumā un visam pievieno zināmu porciju asprātību, lai truli cilvēki varētu tās nocitēt. Šo nejēdzīgo raksta lērums nomāc retos krietnu cilvēku izteikumus... Es runāju par amerikāņu i un franču presi ne tādēļ, ka tā būtu daudz zemiskāka par j angļu presi, bet tāpēc, ka viņi labāk raksta un tātad viņu ) sludinātais ļaunums ir iedarbīgāks .. .»

Stīvensons novērsās no «buržuāziskās seklības», viņšj deva priekšroku savas fantāzijas laipnajai, bagātajai pa- ļ saulei. Paies septiņi gadi — un Stīvensons aizbrauks uz fl Samoa, lai paildzinātu savu dzīvi, saudzējot slimās plaušas ar tām vienīgi piemēroto klimatu, un pirmām kārtām reizi par visām reizēm lai pateiktu «uz neredzēšanos» tai šķirai, kurā viņš izaudzis un izskolots. Četrdesmit gadu vecumā — 1890. gadā — viņš rakstīs vienam no saviem i draugiem: «Nekad es neesmu mīlējis pilsētas, namus, sa- ļ biedrību vai (šķiet) civilizāciju . .. Jūra, salas, salinieki, dzīve uz salām un šejienes klimats mani dara patiesi laimīgu ...»

1884. gadā, izbraukājies pa pasauli, Stīvensons pabeidza melnrakstā romānu «Melnā bulta». Tas iznāca tikai 1888. gadā, divus gadus pēc viņa otrā vēsturiskā romāna «Nolaupītais» klajā nākšanas.

— Mani interesē, saista, aicina manas dzimtenes pagātne, — viņš izteicās Fenijai, kas nemitīgi interesējās, ko patlaban viņas vīrs raksta. — Man liekas, ka sirmajā senatnē esmu atradis raksturus, kādi šodien nav vairs rodami. Nemiernieki, feodāļi, Baltās un Sarkanās rozes karš, drosmīgi zemnieki, romantiski pirāti. . . Visas pasaules jaunatne, lasot manu romānu, varēs salīdzināt tā saturu un ideju arī ar savas zemes pagātni.

— Tu šodien izskaties bālāks nekā citkārt, — Fenija tikai teica, pataustot ar plaukstu vīra pieri. — Nelieli karstumi. Tev vajag atgulties, mans draugs.

— Ļoti lieli karstumi! — Stīvensons iebilda. — Mani krata drudzis, Fenij! Esmu saaukstējies ceļā uz bagātību salu un neatbrīvošos no tā vairs nekad.

— Loidu arī krata drudzis. — Fenija smējās. ,

— Un tevi pašu?

— Mani krata gaidu drudzis. Man ir mīļš viss, par ko tu raksti.

— Un tas, kā es rakstu? — Stīvensons saboza uzacis un cieši saknieba lūpas.

— Tu raksti brīnišķīgi. Tevi lasot, liekas, ka skatītos stereoskopā. Un tavi dzejoji, tavs «Bērna poēzijas dārzs»

ir tik skaists, ka nav vārdos izteicams. Atgulies, manu Luī, atpūties. Kad atnāks tas vienkājis Henlijs, es teikšu, i i ' strādā.

I u nemīli Henliju?

Nemīlu. Es mīlu vienīgi tevi un savu dēlu. Meita viņai pašai ir vīrs, viņa jau ir manu jūtu ēnā.

Penij, nu redzi — es atguļos. Skaties, es izstiepjos, m veru acis . . .

Piedod, es tūlīt iešu projām.

Vai tad es tevi dzenu?

Nē, nē, es nevienu drusciņu neesmu apvainoju-Me . - tev jāpaguļ, jāatpūšas ...

Penija aiziet. Visdīvainākie ir tie cilvēki, kuri mūs ļoti ini! Dažbrīd ienāk prātā traka doma: kaut jel viņi nemīli lu tik stipri! Tad varbūt viņi arī neapvainotos. Gadās, k.i arī mīlestība kļūst par slogu. Ir saprotami un gluži 11.1 Diski, ja pie pusdienu galda tev reizi un divas reizes 11 i < dāvā paņemt savā šķīvī vienu vai otru ēdienu, tu paklausi, ēd, bet tā gribētos klusējot pasēdēt kādu minūti, divas, trīs, taču tiem, kas tevi mīl, šķiet, ka viņi nav diez-gan uzmanīgi pret tevi, viņi vēlreiz un vēl otru un trešo leizi piedāvā tev paņemt vēl no tā un nobaudīt vēl šito. Divdesmit reižu jāatkārto: «Paldies, esmu paēdis,» — bet lev netic. Ak, kaut jel ticētu! Kaut jel ļautu darīt to, ko velies, ēst tik daudz, cik vajag pašam, nevis viņiem ... Penija nogulda tevi. Tu apgulies. Bet viņa neļauj tev aizmigt, viņa pļāpā bez mitas, viņa jau sāk krist uz nerviem, traucē un tikai tāpēc, ka uzticīgi un ļoti mīl. Mātes mīlestība — tā ir pavisam citāda. Māte sapratīs visu, kas tev vajadzīgs, sapratīs pēc skatiena, pēc dvašas vilciena, pēc gluži nemanāmas galvas kustības. .. Fenija ir brīnum jauka sieviete, bet reizēm uznāk vēlēšanās, kaut viņa būtu citāda.

Stīvensons piecēlās no gultas, piegāja pie galda, paņēma rokās zīmuli, nolika to nost, piedūra pirkstu pie vara svečtura, aizgāja līdz logam, uzmeta acis savam portretam, ko darinājis Seržēns.

«Ko tu tā staigā, ko tu tā skaties, kā tev trūkst?» Stīvensons sev vaicāja. «Guli, tā tu sagādā Fenijai prieku. Tepat viņa ir -— viņa nolūko pa durvju spraugu, tūlīt būs brāziens, tev ir jāguļ.»

Bet blakus istabā guļ sers Tomass. Viņš ir grūti slims — kaut kas nav labi ar galvu, ar smadzenēm. Ārsts paredz,

ka viņu ķers trieka. Vēl nesen sers Tomass uzdāvinājāt Fenijai lauku mājas Edinburgas apkaimē. Stlvensons tās nosauca bākas vārdā — «Skerivora». Šodien sers Tomass] nespēj šo vārdu izrunāt un jūtas nelaimīgs. Viņš cieš.

Stīvensons ielūkojās tēva kabinetā. Vecais vīrs guļ. Viņa sejā atspoguļojas miera, laimes izteiksme. Miers un| laime vajadzīgi visiem cilvēkiem viņu dzīves ceļā, miers! un laime — tas ir cilvēces ilgotais mērķis, bet kāpēc gan; šo stāvokli, šīs izjūtas pazīst vienīgi tie, kas uz brīdi izrā-j vušies no sāpju, skumju un ciešanu gūsta? ... Pasaule navs laba, tai nepieciešama pārveidošana; reiz visai cilvēcei vajadzētu vienoties un kopīgiem spēkiem ķerties pie pasaules pārkārtošanas. Kas tieši būtu darāms? Stīvensonam ļ liekas, ka viņš to zina: jāietekmē cilvēka morālie pamati. Stīvensons pārliecināts, ka vairāk vai mazāk labi viņam tas izdodas.

Piemēram, romāns «Melnā bulta» — tāla pagātne, viduslaiki, gotika . . . Praktiski cilvēki ar ironiju izrunā šos vārdus, bet māksla — un pirmām kārtām literatūra — iedarbojas uz cilvēku, reljefi attēlojot raksturus, un savukārt raksturs -— tā ir pienākuma apziņa, drosme, nesavtīgi nolūki, mīlestība uz dzimto zemi. Dzimtā zeme — tā ir sieviete, māte, sieva. Un arī Keita Dramonda, tas ir, atmiņas par pirmo mīlestību. Keita Dramonda . ..

Stīvensons pārvilka segu pār galvu un pasmaidīja. Šis smaids nevienam nav jāredz, atmiņas par Keitu — tā ir viņa dvēseles daļiņa, it kā viņa miesa un asinis, tās pasaules kripatiņa, kura Fenijai Osbornai ir sveša. Nevienam nav dotas tiesības ielauzties mūsu atmiņās, nevienam pašam... Stīvensons ir iecerējis uzrakstīt romānu, kurā dzīvos un darbosies Keita. — Tas ir mans noslēpums, — Stīvensons čukst, — tā ir mana bagātību sala. Tas, kas nebija iespējams dzīvē, lieliski dzīvo atmiņās . ..

Viņš aizmiga. Un izlikās par aizmigušu visu nākošo dienu. Viņš sīki pārdomāja notikumu, kuru bija sapņojis uz rīta pusi, tad piecēlās, apģērbās un pēkšņi sajuta garlaicību un tukšumu. Iegribējās dzirdēt mūziku. Ar labās rokas pirkstiem viņš viegli pieskārās klavieru taustiņiem, nospieda pedāli, un tikai tad kreisā roka sāka improvizēt. Nedroši, bikli — izjuzdams cieņu pret šo veco instrumentu, kas bērnībā bija licies sastindzis briesmonis ar vaļēju rīkli, — Stīvensons izvilināja no mēmajiem baltajiem taustiņiem divas trīs taktis, kas ārkārtīgi precīzi izteica viņa pašreizējās izjūtas. Vēlreiz to pašu un vēlreiz, un tadl labā roka noglāstīja melnos taustiņus — tie gulēja kā , sapūtušies bērneļi, nometuši baltās segas un rātni izstiepu ,i savus melnos, vājos ķermenīšus. — Labi, paldies, — Mivonsons noteica un, galvu atmetis, uzrāva kājās visu k l.iviatūru.

Notikums, par ko bija vakar sapņojis, spieda plecus, I, i ulis,_galvu, visvairāk krūtis — un bija sāpīgi, smagi un baisi. Ārsti bija piekodinājuši sargāties no vēja, caurvējiem, rīta un vakara rasas; ārsti bija parakstījuši bromu piims gulētiešanas un alojes novārījumu trīs reizes dienā.

Fenija noadīja vilnas kamzoli, nopirka garas, siltas zeķes. Ir sieva, ir ārsti domā, ka broms, garlaicība un silts apģērbs spēj iežēlināt plaušu tuberkulozi. Sieva (dievs lai viņu svētī!) uzskata, ka plaušu slimība izdziedināma ar tādiem un tādiem līdzekļiem, to viņa uzzinājusi no medicīnas (visu labu tai!) — vārdu «medicīna», pēc Fenijas domām, vajadzētu rakstīt ar lielo burtu.

Sapnis visu laiku acu priekšā, un nav spēka atkratīties no tā dīvainās, maģiskās varas. Kas tas bija par sapni? las bija tā: aprauts piesitiens uz klavierēm. Juceklīgas, melodijā neizkārtojušās skaņas bez steigas rindiņā attālinājās, atskatīdamās un mādamas ar galvu.

— Es zinu labāk par viņiem visiem., — Stīvensons teica, salīgi drebinādamies. — Dziedē tas, kas remdina sāpes. Svarīgākais nav tas, ka man ir slimas plaušas, bet tas, ka mana apziņa ir gatava šim faktam noticēt. Un varbūt tāpēc arī sapnis . . . Nu, pagudro, parunājies, Lū, — viņš nosauca sevi šajā bērna vārdā un, gaidot labas, uzmundrinošas domas, zinādams, ka tās katrā ziņā atnāks, sāka spēlēt valsi «Skotija». Jaukais valsis — lai tas dzīvo mūžos! Ak, cik daudz palīdz, cik daudz gaismas dod mūzika! Kas ir bijis pirmais muzikants, un ko viņš spēlējis? Stabuli, dū-das uz vienas stīgas? Daudzās stīgas radās septiņpadsmitajā gadsimtā, kad izgudroja klavieres. Un pie tām tad arī palika, ar māņticīgām bailēm sagaidot, ka nākotnē varētu rasties mehāniska, uzvelkama mūzika — kaut kas tāds jau nu būs!

Lai debesis sarga klavieres, stabuli, dūdas! Un lūstošos trauslos viršus, un meža rozi, un grāmatas, un mātes silto roku, un līgavas balto tērpu — visu šo dzīves liego svētlaimi, kurai nav ne sākuma, ne beigu.

Valsis nogurdināja Stīvensonu, un viņš vienu mirkli

noticēja ārstiem: ja ir slimas plaušas, tad tās vajag ārstēt, | ja ir veselas plaušas, tad ... ko tad? «Labi tam, kam ir veselas plaušas,» Stivensons nodomāja un atcerējās, cik neganti klepoja ārsts Hjūlets, uz šauras, garas papīra lapi-i ņas parakstīdams kaut kādu mikstūru. «Ser Hjūlet, bet vai nevēlaties dzirdēt, ko jūsu slimnieks sapņojis naktī uz piekto martu? Apsēdieties šeit...»

Stīvensons pablenza uz durvīm un sienām, padraudēja j ar pirkstu savam attēlam spogulī un, paņēmis ieciomātoi ārstu zem rokas, pieveda viņu pie dīvāna, apsēdināja, piedāvāja cigāru, un, kad cienījamais Pneimonijas un Maz-j asinības kalps noraidoši papurināja galvu, Stīvensons ēr- ļ tāk iegrozījās klubkrēslā un iesāka:

— Katru nakti, no visas tiesas, godātais ser, es redzu sapņus. Katru nakti — kopš vien sevi atceros. Tiklīdz noliekos gultā un iesnaužos, tūlīt manā priekšā sāk risināties visbrīnišķīgākie notikumi. Sapņi mēdz būt parasti, ste- J reoskopiski un... nezinu, kā lai nosauc tos redzējumus, kuri neiziet no prāta. Parasto sapni atceros divas trīs minūtes pēc pamošanās, stereoskopiskais sapnis dzīvo atmiņā kādas divas diennaktis, pēc tam kā uz burvja mājienu izgaist . .. Trešais sapņa paveids ir tik reāls, ka ar laiku nāk prātā kā kaut kas īstenībā noticis. Esmu pārliecināts, visugodājamais Eskulap, ka sapnis ir mūsu smadzeņu darbības produkts; sīkākus paskaidrojumus pat zinātne atsakās dot. Tā saka: sapnis ir smadzeņu darbības rezultāts. Un vairāk nekā. Zinātne meklē izskaidrojumu. Izmantojot šo gadījumu, mēģināšu izskaidrot minēto parādību, kā es to saprotu. Paņemiet cigāru, ser. Man vieglāk vedas runāt, kad redzu dūmu gredzentiņus. Lūk, tā. Jūsu gados nikotīns sevišķi kaitīgs, bet neliecieties par to zinis. Es turpinu.

Stīvensons piecēlās, piegāja pie klavierēm, pāršūdināja pirkstus pār melnajiem taustiņiem, aiztaisīja lakoto vāku ar atainoto cilvēka siluetu. Vāks viegli noklaudzēja, kā atbalss zālē kaut kas nočīkstēja. Stīvensons pacēla vāku un atkal nolaida to. Uz vāka virsmas, tieši zem laka kārtiņas, Stīvensona lielās acis raudzījās acīs Stīvensonam. Atspulgs bija tik skaidrs un ass, ka neviļus iešāvās prātā doma: kāds svars patlaban balstās uz taustiņiem. Stīvensons pacēla vāku. Gluži tāpat arī sapnī derdzīga izskata vīrelis, strupām kājām un resns, cilāja vāku pār taustiņiem un ņirdzīgi raudzījās kaut kur sānis.

turpinot iesākto sarunu ar iedomāto ārstu, Stīvensons ir. |,i nost no klavierēm un sarāvās: uz dīvāna sēdēja I liulets.

Jūs! — Stīvensons iesaucās.

Piedodiet, tas esmu es, — ārsts atbildēja un, mazliet li.m dies kājās, palocījās. — Es jau dzirdēju visu to, ko jūs • i.islījāt par sapņiem, manu mīļo Lū. Negribējās iztraucēt i k .11 improvizāciju, tāpēc apsēdos krēslā viņpus durvīm, vvlreiz lūdzu piedošanu, un turpiniet.

Paņemiet cigāru, ser, — Stīvensons teica, ar žestu ikir.idīdams uz apaļo galdu dīvāna priekšā. — Es turpinu. I". sapņoju brīnišķīgu stāstu, ser. Tas man nedod miera, spiež nost, traucē dzīvot. Man tas jāuzraksta. Tikai tad es Iutīšu atvieglojumu. Īstenībā ar mani vienmēr ir tā: es i.ikstu tāpēc, ka mani urda prieks vai lielas rūpes . ..

— Okeāns, vētra, kuģis, — domādams, ka tieši par to sapņojis Stīvensons, ārsts teica un dziļi ievilka smaržīgo nāvekli. Viņa sārtajā, tuklajā sejā smaidīja ikviena grumbiņa. Dūmu ievilcis, viņš jocīgi piepūta vaigus, izbaudīdams gaistošo indi, pēc tam pacēla galvu un palaida dūmu gredzentiņus. Šis cilvēks pirms desmit gadiem bija noslēdzis derības, ka dzers viršu degvīnu un konjaku tādos vairumos, kas ir pretrunā takta un pieklājības likumiem, turklāt izsmēķēs dienā duci cigāru un, par spīti šādai paš-sadedzināšanai, nodzīvos deviņdesmit gadu. Šinīs dienās viņam apritēja septiņdesmit. Konjaku un degvīnu viņš dzēra kā ūdeni un tikai mazliet kliboja reizēm ar vienu, reizēm ar otru kāju. — Okeāns, vētra, kuģis, — viņš atkārtoja dobjā, viegli trīcošā basā. — Daudz asiņu, pirātu uzbrukums, dūmi un pusotra miljona velnu, — viņš piebilda, pamirkšķinājis ar aci.

Stīvensons noraidoši papurināja galvu.

— Man sapnī rādījās cilvēks, kura miesās iemājo divas būtnes: viena laba, otra ļauna. Viens — sauksim viņu par Džekilu un iedomāsimies, ka viņš ir ārsts, — ir labi audzināts, solīds un pilnīgi cienījams džentlmenis. Turpretī viss nejaukais, nelietīgais, ļaunais, viss, ko Džekils slēpj savā zemapziņā, iemiesojies viņa dubultniekā. Sauksim to par misteru Haidu. Šis otrais ir vienas un tās pašas personas, tas ir — Džekila reālais tēls. Viņa eksistence ir aktīva — vai skaidrs? Šodien viņš ir viņš pats, rītā — pavisam cits. Visbiežāk viņš ir labs. Ikviens no mums, mīļo ser, ir gan labs, gan ļauns, raugoties pēc apstākļiem, — jo nav taču

absolūti ļauna cilvēka. Bende, izpildījis nāves sodu, pāriet mājās un laista puķes, apmīļo savu dēlu. Tātad es sapnī] redzēju Džekila divdabi, viņš . . .

— Viņš jums stādījās priekšā? — Hjūlets zobgalīgi] viņu pārtrauca, tik zobgalīgi, ka dūmu gredzentiņi šoreiz izpalika.

— Nē, — Stīvensons labsirdīgi attrauca, — sapnis bija bez skaņas, bet sižetiski tik lielisks, tik pabeigts, ka man tur vairs nekas nav jāpiedomā, — jāņem un jāraksta augšā, ietērpjot attiecīgā formā.

Reizes divas trīs sēcoši, grūti noklepojies un pārbaidījis ārstu, Stīvensons lēni, it kā pa sapņiem sacīja:

— Man šis sižets nepatīk, bet no tā ir jātiek vaļā. Kad | tas būs nodots lasītājam, tas vairs man nepiederēs. Jūs, ser, man palīdzējāt uzsākt jauno stāstu, kuru es nosaukšu tā: «Neparasts stāsts par dakteri Džekilu un misteru Haidu».

— Es esot palīdzējis? — ārsts Hjūlets izbrīnījās, sataisījis lielas, briesmīgas acis. — Kādā gan veidā, es gribētu

zināt?

— Jūs stāvējāt tur, aiz durvīm, — Stīvensons iesāka, bet viņu tūlīt pārlaboja: nevis stāvējis, bet sēdējis, atgāzies krēslā.

-— Tam nav nozīmes, jūs varējāt arī gulēt uz dīvāna, -ērcīgi sacīja Stīvensons, un ārsts saprata, ka darbs jau sācies. — Pirmās nodaļas nosaukums: «Notikums ar durvīm» — jā, tieši tā . ..

— Vai bromu dzerat? — ārsts viņu bargi pārtrauca.

Stīvensons paskatījās uz viesi, tad nodūra acis.

-— Pārveidošanās notiks ar dzēriena palīdzību, —- viņā

nedroši teica. — Un šis dzēriens piekrāps nabaga Džekilu. Jā! — Stīvensons iesaucās, sasliedamies krēslā. -— Viss ir, trūkst tikai idejas. Trūkst idejas, ser! Va velns! Kāda tad ir ideja? Kur tā jāmeklē? Ar sižetu vien, ar kailu dēku, konfliktu, notikumu ir par maz. Ak, protams, — idejas, domas nevar nosapņot!

— Lasītājiem ideja nav vajadzīga, — nevērīgi piezīmēja ārsts.

Stīvensona skatienā uzplaiksnīja dusmas. Viņš pielēca no krēsla un sāka soļot no viena istabas kakta uz otru, aizgūtnēm un asi runādams:

— Es mīlu un cienu savu lasītāju, ser! Es viņu audzinu, cik manos spēkos stāv, iedarbojos uz labā dīgļiem viņā,

es viņu mācu mīlēt un cienīt dzīvi. Tā tad ir ideja, ser!nesen es biju Londonā, parakstīju līgumu par «Bagātību salas> atkārtotu izdevumu. Kad izsūtāmais zēns uzzināja, ka es. esmu šā romāna autors, viņš piegāja pie loga un

uzsauca «Ei, nāciet šurp, te ir Stīvensons!» Pēc brīža viss

gaitenis, vestibils un kāpnes visos trijos stāvos bija stāv-

......... pilnas ar puikām. Viņi noraudzījās manī mirdzo-

',,uii acīm. Ielā salasījās ļaužu drūzma. Kāds cilvēks uz-iausās uz furgona jumta un no turienes apsveica mani t.ava un, kā viņš izteicās, visu to cilvēku vārdā, kuriem i'i' inīt iztēle, kas, pateicoties manai grāmatai, bez eksāmena pārgājusi no trešās klases tūlīt uz sesto. Es biju laimīgs, ser! Mana grāmata . . .

- Tā ir uzrakstīta lieliski, — norūca doktors Hjūlets.

— Tā jau ir puse idejas, — pamācīgi piemetināja Stī-vensons. — Ar katru savu nākošo romānu vai stāstu es pateikšu, parādīšu un pierādīšu, ka labsirdība ir ikviena inkstura pamatiezīme, ka ļaunums ir bezspēcīgs, ka tam nebūs lemts radīt ko jaunu un valdīt, — vai skaidrs?

Ārsts iebāza cigāru pelnu traukā un paraustīja plecus.

— Pirmais tāds gadījums manā četrdesmit gadu praksē, — viņš lēni runāja, vērodams Stīvensonu. — Pacients izrāj savu ārstu! Kaut kas nedzirdēts!

—• Jūs pieskārāties vārīgai vietai, ser! — Stīvensons lurpināja, lieliem soļiem mērīdams zāli pa diagonāli, kā kājnieks, steigdamies uz atpūtas vietu. — Man jau ir pārmetuši idejas trūkumu, — dievs lai viņiem piedod! Bez-īdejiskums! — viņš pasvieda šo vārdu gaisā un ilgi vēroja, kā tas pilnīgi izgaisa sirmās krēslas stundas klusumā. — Bezidejiskums — tā ir vienaldzība, ser! Neatsau-cība, kurlums. Man pārmet, ka es aizbēgot pagātnē , . . Jā, es aizeju un aiziešu savas dzimtenes pagātnē, bet tikai ar to nolūku, lai rādītu ceļu šodienas īstenībai. Kas man ir svarīgi, ser? Etiķa, ētika, ētika. — Stīvensons aizvēra acis, paklakšķināja pirkstus, ilgi meklēja vajadzīgos vārdus. — Pagātnē es atrodu dižus raksturus, mūsdienās tādu nav. Bet jūs, ser, ar savu repliku ...

—- Mana replika salikta petitā, — ārsts vainīgi bilda, atkal paņemdams cigāru. — Piedodiet man, Lū! Apsēdieties.

Stīvensons atlaidās krēslā.

— Atļaujiet jūs izklausīt. — Ārsts savilka plaukstu taurītē un piegāja pie Stīvensona. — Vecais muļķis, — viņš

sevi norāja. — Elpojiet! Neelpojiet! Ieelpojiet! Hm ... Atkal svīstat, velns lai parauj!

— Dakteris Džekils līdzināsies jums, ser, — Stīvensons sacīja.

— Jūtos ārkārtīgi pagodināts, mīļais Lū, — ārsts Hjū-lets nodudināja. — Ārkārtīgi pagodināts! Kad rakstīsiet par piedzīvojumiem uz kuģa — pataisiet mani par vecu, dumju, prātu izdzīvojušu žurku! Pagrieziet muguru, Lū!

Stīvensons atsedza krūtis un muguru, bet stāvokli nemainīja, tikai zemu nolieca- galvu, atspiezdams pieri pret ārsta cietajiem ceļiem, kurš ar saliektu pirkstu bungoja pacientam pa muguru, pielika ausi pie lāpstiņām, šņākāja un smagi pūta.

— Ser, — galvu nepacēlis, Stīvensons vaicāja. — Vai es varu nodzīvot vēl desmit gadu?

— Ar vienu noteikumu, — atbildēja ārsts, nepārtraukdams izklausīšanu. — Par šo jautājumu jau esam runājuši.

— Jāmaina klimats? — Stīvensons noprasīja, skaitīdams kvadrātiņus uz ārsta brūnajām biksēm.

— Un apstākļi, — nobeidza Hjūlets. — Kaut kur Klusajā okeānā, pie mežoņiem. Tad es galvoju, ka nodzīvosiet vēl desmit un pat divdesmit gadu.

— Bet ja palieku šeit? — Stīvensons atliecās mazliet taisnāk.

— Šeit jūsu tuvumā ir tādi nejēgas kā es, — ārsts atbildēja un palīdzēja Stīvensonam uzvilkt kamzoļi. — Bet arī gudrie jūs šeit neglābs, — viņš sevi pārlaboja. — Tūlītēja apstākļu maiņa, Lū! Es daudz ko zaudēšu — es vairs neredzēšu jūs šeit, toties zināšu, ka jūs kaut kur esat dzīvs un vesels . . .

Pulkstenis dobji, apmierināti noskandēja astoņas reizes. Ārsts izvilka no vestes kabatas apaļu kabatas pulksteni; tas rādīja bez desmit minūtēm astoņi.

— Jūsējais ir ātrāks, — viņš teica, noglabādams pulksteni kabatā.

— Jūsējais ir vēlāks, — Stīvensons tiepās.

— Mans stundenis ir uz mata pareizs, — Hjūlets tēvišķīgi aizrādīja.

— Manu pulksteni pārbaudījis meistars: viņš te bija pirms piecām dienām, — Stīvensons neatlaidās. — Pulkstenis izgatavots pēc mana vectēva pasūtījuma, ser! Trīsdesmit dienās tas aiziet priekšā tikai trīs minūtes.

Mans stundenis ... — ārsts iesāka.

Mans pulkstenis, — Stīvensons viņu pārtrauca un

sāka smieties, pamanījis ārsta acīs asaras. — Manu mīļo

iin niek, — viņš līdzjūtīgi teica, — jūsu nervi jau tā ir i < īgti, pasaudzējiet tos! Jūsu pulkstenis. ..

Mans pulkstenis neder ne velnam, — ārsts raudulīgi P ica, pieglauzdms vaigu Stīvensona plecam.

Nē, mans pulkstenis melo un steidzas, — pilnīgi nopietni, saudzīgi un maigi sacīja Stīvensons. — Jūsu pulk- lī nis ir cienīgs ieiet romānā, ser! Tūlīt pat nostādīšu savējo pēc jūsējā. Ak dievs, kas jums par apbrīnojami precīzu pulksteni, ser!

Ārsts Hjūlets iespurcās plaukstā un tipšināja uz durvju pusi. Stīvensons viņu pavadīja līdz hallei — tālāk ārsts vairs nelaida.

— Uz redzēšanos, mans vecais draugs, — Stīvensons sacīja. — Es jūs ļoti mīlu!

Ienāca kalpotājs ar pastu: divas vēstules, kāda jauna Parīzes dzejnieka grāmata, franču avīze. Stīvensons mīlēja Franciju — zemi, kas devusi lieliskus romānu rakstniekus un atjautīgus stāstītājus. «Ja es nebūtu piedzimis Edin-burgā, es būtu gribējis piedzimt Parīzē,» viņš bieži mēdza teikt. Atlocījis franču avīzi, nodalījumā par jaunajām grāmatām viņš izlasīja garu romānu un stāstu sarakstu un atrada arī sava mīļākā rakstnieka Zila Verna vārdu un tam pretī — «Robūrs Uzvarētājs». Norādīta izdevniecība, grāmatas cena.

— Vernam piecdesmit astoņi, man trīsdesmit seši gadi, — Stīvensons konstatēja, īsti neapzinādamies, kāpēc bija vajadzīgs šāds salīdzinājums. — Verns ir vesels un katru gadu izdod divus romānus, bet es sapnī redzēju gatavu stāstu un gaidu palīdzību no klavierēm, no atmiņām . . . Dīvaini, kas tad īsti ir sapnis? Vai tā nav īpatnēja noliktava, kur uzglabājas mūsu reālo, dzīvē gūto iespaidu pārpalikums?

Viņš atgūlās uz dīvāna, izstiepās, aizvēra acis. Durvis mazliet pavērusi, istabā ielūkojās Fenija. Vīra vienmērīgie elpas vilcieni, kuros nevarēja saklausīt čīkstēšanu un pauzes, viņu nomierināja. Viņš gulēja un sapni atkal redzēja dakteri Džekilu; tas izskatījās ļoti līdzīgs vecajam Hjūletam — mīļajam labajam ārstam, kuram pieder stundenis, kas diennaktī novēlojas par ceturtdaļstundu ...

OTRA NODAĻA 180 KILOMETRU NO HAVRAS LĪDZ PORTSMUTAI

Nomira sers Tomass.

Uz savu dzimteni aizbrauca Fenija. No turienes — no Kalifornijas viņa rakstīja vīram: «... esmu savā zemē, un skumjas izgaist, krūts uzelpo vieglāk. Es drīz atgriezīšos, neskumsti...»

Stīvensons neskuma. Tēva nāve viņam bija smags trieciens.

«Esmu izsists no ierastajām, mierīgajām, ērtajām sliedēm, un man jāmeklē aizmiršanās darbā,» viņš rakstīja Kolvinam. «Ar ieskriešanos metos virsū tam vilnim, kura dziedošajam ritmam esmu stingri pakļāvis savu dzīvi; aizslēdzu sava nama durvis, aiztaisu logu slēģus, uzvelku siltos mājas svārkus un, pa brižam klepodams kabatas lakatiņā, lai neviens nedzird un nesāk mani žēlot, sēžos pie darba ...»

Savā jaunajā romānā «Nolaupītais» — veltījumā draugam Čarlijam Baksteram Stīvensons ierakstīja:

«. . . Ikdienas darbu un nodarbību plūsmā pārtraukuma brīžos visu laiku atmiņā skan pagātne. Ak, kā tā skan! Lai šī atbalss sauc Jūs arvien biežāk un lai tā modina Jūsos domas par Jūsu draugu R. L. S.»

Astoņpadsmitā gadsimta vidus, kad valdīja Valtera Skota varoņi, neatturami vilināja Stīvensonu ar cilvēku raksturiem, piedzīvojumiem Skotijas kalnos un uz jūras, ar cildenām jūtām, kas brīvas no zemiskām kaislībām un zemiskām dziņām, kuras uzveic pienākuma apziņa un bezbailība. «Ar savu varoņu sīkajām vājībām es izdabāšu šodienas gaumei,» Stīvensons sprieda, «mana romāna spogulī atainosies pagātne, tās dižums un spožums, bet diben-fonā svina pelēkā tumsā parādīsies mūsdienu buržuā veikalnieciskais gars, kas nav spējīgs uz varoņdarbiem un kož pats sev elkoņos, -— tas būs triks, kāds nebija iedomājams pirms simt gadiem ... Es rakstu grāmatu nevis skolas bibliotēkai, bet lasīšanai ziemas vakaros, kad mācības klasēs jau beigušās un tuvojas nakts miega stunda ...»

Tuvojās nakts miega stunda. Stīvensons iegāja mātes istabā, noskūpstīja viņas roku; māte noglauda dēla galvu; Abi novēlēja viens otram labu nakti.

Kaut varētu atvērt slēģus! Logus un durvis līdz galam vaļā!

Sasodītā tuberkuloze! ,

Neviens nezina un pat iedomāties nespēj, cik daudz spēka, enerģijas, cik daudz izlikšanās vajadzīgs, lai varētu sarunāties ar cilvēkiem, smaidīt, skaļi nosodīt vienu un cildināt kaut ko citu, lai, vispār runājot, varētu dzīvot. Un, ja nebūtu sava aicinājuma, kas katru dienu ieliek rokā spalvu, ja nebūtu apziņas un izjūtas par pienākumu pret sevi un cilvēkiem, ja apziņa nebūtu pārpilna ainām, domām, tēliem, ja nebūtu priekšnojautas par drīzo galu, — dzīve liktos tukša, nevajadzīga ...

Rakstā par Stīvensonu kāds franču žurnāls viņu nosaucis par «gaišo vārdu», — tas glaimo un uzmudina. «Bagātību salas» desmitais izdevums ļauj bez rūpēm rakstīt, lasīt, nedomāt par rītdienu Ak, ja vien būtu veselība!

Divus mēnešus pēc tam, kad bija iesākts romāns «Nolaupītais», franču skulptors Rodēns sastapa Stīvensonu Parīzē un uzaicināja viņu apciemot savā darbnīcā.

— Jūs klepojat, mans draugs, — noraizējies sacīja Rodēns — veselīgs četrdesmit piecus gadus vecs bārdainis, ļoti līdzīgs Igo. — Jums piere mikla... Vai esat apauk-stējies?

— Uz visu mūžu, mesjē, — Stīvensons atbildēja, nokāsēdamies kā pilnīgi vesels cilvēks. — Ar maniem spēkiem būtu ļoti grūti, pat neiespējami valdīt šos marmora bluķus. Veseris izkristu no manām rokām, mesjē, vai arī es izkaltu kaut ko tādu . ..

— Bet spalva taču smagāka par veseri, — Rodēns sacīja, — un vārds — tas ir vēl nepakļāvīgāks materiāls nekā marmors — tādā nozīmē, ka marmora gabals tepat jūsu priekšā, bet vārdu ir daudz! Un tie spieto jums riņķī un apkārt, bet marmors guļ rāmi. Es apbrīnoju jūs, mesjē, mani sajūsmina jūsu grāmatas!

— Esmu laimīgs, to dzirdot no jums, mesjē, — Stīvensons aizkustināts bilda. — Es esmu ļoti slims, man visu laiku nepieciešams sajust kādu roku uz krūtīm — laipnu un siltu roku kā jūsējo . . .

Komplimenti, slavinājumi, banketi, ielūgumi uz premjerām Lielajā operā un Franču komēdijā, vēstules ar lūgumu dot autogrāfu un pat atzīšanās mīlestībā. Stīvensons smejas: «Viņi mīl manas grāmatas, nevis mani pašu! Ak, cik liela vara ir grāmatām! Liec to aiz auss, Luī!»

tāds saltums un nemiers, un visu laiku it kā kaut ko gaidi Reiz Stīvensons pusnaktī sēdās vilcienā un no rīta iebrauca Havrā. Te viņam nebija ne radu, ne paziņu,

bet šeit, stāvot Lamanša krastā, varēja lūkoties tālē, mikli H, valgajā miglā apjaušot Anglijas krastus. Nav jau n<maz tik tālu — tikai simt astoņdesmit kilometru līdz l'i Mīsmutai, tuvāk nekā no Glazgovas līdz «Bellrokas» bā-I ii. Labā, skaidrā laikā jūras tālskatī var saredzēt krastu aprises, viļņotu svītriņu pie neskaidrās apvāršņa Ūnijas. Anglija . . . Skotija . . . Dzimtene . . . Tur ir viss, bez kā n.iv iespējams dzīvot un strādāt. Bet strādāt tur nav iespēri ms — tāpēc ka tieši tur, dzimtenē, nedrīkst dzīvot. Tā saka ārsti. Viņu vārdus apstiprina arī pašsajūta. Francijā elpa plūst vieglāk. Varbūt vajadzētu apmesties uz dzīvi I rancijā, kaut kur Provansā vai Normandijā? Neiespē-Iomi, Fenija nebūs ar mieru. Arī ārsts Hjūlets nepiekritīs, .labrauc uz salām Klusajā okeānā. Pasapņot par to var, arī iztēle vilina turp, bet. . .

Iegaudojās sirēna, bākās iedegās ugunis; viena uzliesmo ik pēc divām sekundēm, un tas nozīmē: «Šeit, kur es atrodos, ir bīstami!» — otra — ik pēc sekundes, un tas nozīmē: «Apej no labās puses!» Retām rupjām lāsēm rasina lietus. Izmisīgi svilpj kuģis; tam atsaucas pa kreisi un pa labi, un kaut kur no biezās miglas. Stīvensons lasa šos signālus un atceras vakaru, kad atvadījās no Keitas Dra-mondas. Cik bieži jādomā par viņu, par Keitu Dramondu! Acīm redzot, viņai bija nodarīts pāri, Keita ir apbēdināta, aizvainota. . . Atceries, Luī, sarunu ar tēvu (lai viņam vieglas smiltis!), aizliegumu precēties, atceries savu svārstīgo nostāju, mazdūšību, asarās mirdzošās Keitas acis — un kā tovakar gaudoja sirēna, cik stipri kauca un plosījās vējš, kādas neizsakāmas skumjas un mokas pauda neaizsargātais, trauslais Keitas augumiņš! . ..

— Pavirzieties, mesjē!

Stīvensons pagāja nostāk. Bariņš matrožu ielēca laivā, divi ķērās pie airiem, un pēc stundas ceturkšņa viņi pazuda miglā. Tā nav šejienes migla — tā nāk no turienes, no Anglijas . . . Atkal iekaucās sirēna. Stīvensonam šķita, ka tur kliedz, cilvēks, kuram sāp, ir grūti, skumji. Kur gan šobrīd ir Keita?

«Es sašķeļos divās daļās,» Stīvensons nodomāja, dziļāk ieraudams zodu kaklautā un nolocīdams ādas cepures ausis. «Fenija, Keita .. . Bet man taču ir grūtāk nekā Fēni j ai!»

Šī doma viņu nomierināja. Neviens jau necieš viņa fantāziju dēļ, toties viņam pašam ir labi: apziņā mostas jauna iecere, kas slavinās jūru un drosmīgus, krietnus cilvēkus un nosodīs melus un viltu.

— Kur tik ilgi bijāt? — draugi jautāja, kad Stīvensons negaidīti parādījās viņu sabiedrībā.

— Apmeklēju savu bagātību salu, — Stīvensons atbildēja. — Atpūtos, uzkrāju spēkus, izšķiežot pēdējos fiziskos spēkus, un tagad atkal varu sēsties un strādāt.

Francija ir ļoti jauka zeme, bet tā nav dzimtene, tā ir sveša, un tik neērti ir sēdēt pie sveša galda dārgā viesnīcā. Vieglāk un brīvāk var justies Rodēna darbnīcā un pat pieticīgajā kambarītī pie Marsela Švoba, kurš atbrauc uz Parīzi, lai patērzētu ar pasaulslavenā romāna «Bagātību sala» autoru, — tie cilvēki ir garīgi tuvi, tuvi ar savu gaumi, simpātijām un uztveri par lietām un notikumiem. Buržuā nomāc gaišas galvas un talantus. Franču buržuā ne ar ko neatšķiras no angļu buržuā: pirmais nav tik skops, toties otrais nav tik pļāpīgs.

Pēc mēneša Stīvensons atgriezās dzimtenē. Ārsts Hjū-lets neatlaidīgi steidzināja braukt projām uz Itāliju vai Klusā okeāna salām.

— Jūsu plaušas ir vienos caurumos, — Hjūlets teica. — Mūsu lietavas un miglas jūs drīz vien noguldīs zārkā, Vai vēlaties konsīliju? Jūs man neticat?

— Es esmu noguris, man visu laiku, nepārstājot, diendienā sāp krūtis, — Stīvensons sūdzējās, kā bērns raudzīdamies ārstam acīs. — Paskatieties, pēc kā es izskatos, ser! Esmu izdēdējis, manas ribas drīz pārdurs ādu un rēgosies laukā kā naglas ...

Konsīlijs piecu ārstu sastāvā deva vienprātīgu atzinumu: slimajam nekavējoties jāmaina klimats, jāatmet smēķēšana, visa dzīve jāpakļauj stingram režīmam, citādi . . .

— Cik jums briesmīga profesija, džentlmeņi! — Stīvensons saviem likteņlēmējiem teica. — Un, jo gudrāki jūs esat, jo cilvēkam ļaunāk . . .

Tajā pašā dienā Stīvensons telegrafēja Fenijai: «Gaidi mani izbraucu astotajā ar kuģi «Džennija» vesels strādāju skūpstu mīlu Luī.»

TREŠA NODAĻA FENIJA UN KEITA. KEITA UN FENIJA

Reizēm viņam šķita, ka galva plīsīs pušu no plānu un h c n u pārpilnības, un, iespējams, ka tieši tas viņam palu Iz dzīvot, tieši tas dod spēkus un pārliecību, ka pareizs ii viņa apgalvojums: «Ilūzijas ir nepiepildītas cerības, bet pii pildīties mēdz tikai tas, pie kā mēs ik mīļu stundu strādājam.» Ļoti bieži viņš izteicās, ka viņa nedziedējamā kaite ir viņa labākais draugs un palīgs — tā neļauj nolaist rokas un veltīgi cerēt uz izveseļošanos. Izveseļošanās nav iespējama, bet strādājot jūties vesels. No tā izriet, ka veselība, nav nekas vairāk kā sajūta. Cik daudz sliņķu un lantjē aizgājuši bojā no tuberkulozes pašā dzīves plaukumā! «Bet es dzīvoju,» Stīvensons mēdza pavīpsnāt, «un nomiršu tikai tad, kad būšu piepildījis visas savas ieceres,» Nepieciešams uzrakstīt romānu par naidu. Balstīties likai uz dzīves faktiem — tas nozīmē aplaupīt iztēli, —

tāds bija viņa uzskats, un bez šīs pārliecības viņš nespēja sevi iedomāties kā mākslinieku. Naids brālim pret brāli. Kāpēc, kā vārdā? Tur ir dots iztēlei plašums.

Nepieciešams uzrakstīt romānu par Keitu. Tsss! . . . Klusāk, nesaki ne vārda, Lū! Neielaid savā pasaulē ne tuvākus, ne tālākus draugus, dod ir vieniem, ir otriem grāmatu, ļauj viņiem spriest tiesu par to, vienīgi par to, nevis par sevi. Nerunā par saviem nodomiem, runā par to, ko tu jau esi paveicis, centies visu izdarīt labi. Keita . .. Romānam par Keitu liec virsrakstu «Katriona».

Hm . .. Tsss! . . . Keita izlasīs un dos ziņu par sevi. Un vairāk nekas nav vajadzīgs, un vairāk nevienam par to ne vārda...

Stīvensons vēlreiz neilgu laiku uzkavējās dzimtenē. Hjūlets kategoriski pieprasīja, lai viņš paziņo sava ķermeņa svaru.

— Mana ķermeņa svaru? — Stīvensons sērīgi pārvaicāja. — Cik tas dīvaini izklausās, mans draugs! Manuprāt, tas nav mazāks par četrdesmit astoņiem kilogramiem.

— Tas nevar būt! — izbijies nomurmināja dakteris. — Četrdesmit astoņi kilogrami! Tik daudz sver mironis.

Nākamajā dienā Stīvensons vienā kreklā un ar tupelēm kājās kāpa uz svaru platformiņas. Vecais Hjūlets ilgi būrās ap kādu līstīti, kas pārvietojās pa metāla standziņu, cieši pētīja pacientu, vairākas reizes uzlika un noņēma brilles un pēdīgi vārgā balsī teica:

— Četrdesmit seši kilogrami... Es nekā nesaprotu. Divpadsmit gadus veca zēna svars.

— Bet ko tad lai dara, sakiet! — jau pavisam nopietni vaicāja Stīvensons.

Ārsts paraustīja plecus, noskaitīja dažas vispārzināmas, novecojušas patiesibas par to, cik derīga cūkgaļa, piens un alojes sulas uzlējums un cik kaitīga svaiga, labi neiz-cepusies maize, bet pēc tam paņēma papīra lapu un uz tās uzrakstīja: «Tūlītēja klimata maiņa. Skraidīšana apkārt pa pasauli stingri .noliegta. Dons Kihots salīdzinājumā ar misteru Stīvensonu ir nobarojies spēkavīrs. Ārsts Hjūlets. 1887. gada 26. septembrī.»

— Te būs, — sniegdams Stīvensonam zīmīti, viņš sacīja. — Un meklējiet sev citu ārstu, es atsakos jūs ārstēt.

Vai lasītājiem zināms, kā dzīvo Roberts Lūiss Stīvensons? Jaunā — 1888. gada priekšvakarā pazīstamo romānu «Bagātību sala», «Melnā bulta» un «Nolaupītais» autors saņēma divsimt apsveikuma telegrammu no Londonas, Parīzes, Ņujorkas, Edinburgas, Sanfrancisko, Romas, Madrides un Sanktpēterburgas un piecsimt vēstuļu — lielāko tiesu no skolēniem. Paceļot glāzi pie svētku galda un saskandinot ar Feniju, Stīvensons pie piektā sienas pulksteņa sitiena aši nomurmināja: «Uzrakstīt grāmatu, būt veselam un ...» — pulkstenis noskandēja septīto reizi, Stīvensonam gar ac’m paslīdēja Keitas maigais tēls, atstādams aiz sevis zeltainu putekšņu sliedi. «Un vēl. . .» Stīvensons skaļi sacīja, bet jau noskanēja pēdējais — divpadsmitais sitiens, pulksteņa kastē spalgi iedziedājās atspere, Fenija iztukšoja savu glāzi sausu . .. Stīvensons nomalkoja tikai vienu lāsi. Par Keitu.

«Es mīlu savu patēvu,» Loids rakstīja savam draugam. «Nezinu, vai māte ir laimīga, bet es savu mīļo Lūisu labprāt sauktu par tēvu: viņš pret mani ir maigs, laipns, rūpīgs, reizēm gan pēkšņi iegrimst domās, un tad es varu novērot kaut ko dīvainu — viņš skatās pāri sarunu biedra galvai kaut kur tālumā, neko ne dzird, ne redz, un lūpas viņam smaida. Cik laimīgs tas, par kuru tajā brīdī domā mans mīļais Lūiss! Tiešām gan, par ko viņš domā?»

Viņš domā par sevi, Feniju, Loidu, par savu māti. Un kā murgs domās par tuvajiem cilvēkiem nelūgtas iezogas ilgas pēc Keitas, mīlestība uz Keitu Dramondu, nāk miņā

tālie gadi, dzimtā Edinburga, krodziņš, kurā dejoja Keita, lini i ic oļi liedagā, kuģu izbiedētā sasaukšanās, bākas rāmā n • is mirga, glābšanas laivas pie mola. Jau kuro reizi vin:; lasa savas dzīves saistošo stāstu, kura detaļas veikli i. |is romānos un pat īsajos stāstos, un neviens to ne-imiauš; reizēm ari viņš to darījis neapzināti. «Tik cieši, d iļi un, šķiet, uz visiem laikiem manī dzīvo atmiņas |ni Keitu,» domāja Stivensons, atvairīdams acu priekšā l, nirušo Fenijas tēlu.

Fenija? Kas tad īsti ir Fenija? Darbīga, praktiska ame-nkāniete, raksturs, kas vienmēr un visur mīl otru pamācīt un prot iekārtot un radīt mājīgu ģimenes dzīvi. Keita droši vien to neprastu. Taču Keitai ir spārni. .. Bet līnijai... Un kam gan viņai spārni? Pietiek, ka viņas vīram ir spārnota fantāzija. Fenija — tā ir lasītāja, pirmā lasītāja, kas tūlīt reaģē uz dzirdēto, tomēr nespēj vadīt sava vīra iztēles lidojumu. Keita droši vien to varētu.

Loids . . . Viņam jau divdesmit gadu; viņš ir skaists, gudrs, apdāvināts. Viņš raksta stāstus — parasto beletris-liku, kuru rakstīt nevedas viegli. Viņa māsa Izabella apprecējusies; viņa ir septiņus gadus vecāka par Loidu. Vairāk par viņu nav nekā, ko teikt.

Cik pašlaik, jādomā, Skotijā ir jauki!

Sasodītā tuberkuloze!

Reiz ģimenes apspriedē (tā turpinājās sešas stundas) Slīvensons noprasīja visiem saviem piederīgajiem, tuviniekiem un mājiniekiem:

— Tātad jūs esat ar mieru atstāt dzimto pusi un kopā ar mani doties uz vienu no Klusā okeāna salām? Neaizmirstiet — ceļojums būs ilgs, bīstams... Ja divu trīs gadu laikā mana veselība neuzlabosies, mēs atgriezīsimies mājās.

Viņam atbildēja:

— Mēs esam ar mieru.

Šajā apspriedē piedalījās amerikāņu rakstnieks Marks Tvens. Viņš ilgi vērās Stīvensonam acīs — gaišajās, mirdzošajās, laipnajās acīs — un pēdīgi teica:

— Toms Sojers un viņa draugs Haklberijs Fins man iegalvo, ka es neparko neizturēšot šūpošanos uz jūras, ka es droši vien nomiršu ceļā uz jūsu salu, mans mīļais draugs, citādi es . . .

Norausis no skropstas asaru un mēmi palocījies, viņš izgāja.

Stlvensons deva mājiniekiem rīkojumu gatavoties ceļojumam, lai.. . Baigi to izrunāt — Stīvensons to tikai domās izteica: lai «kaut kur» paliktu uz visiem laikiem, lai «kaut kur» neilgi dzīvotu un nomirtu.

CETURTĀ NODAĻA KVĒLA MĪLESTĪBA, ilgas

Jā, nomirt kaut kur tur, tālumā, Klusajā okeānā, un nevis no plaušu tuberkulozes: šī slimība viegli un ātri var novest kapā arī dzimtenē .. . Sāpe sirdī — tas ir tas, kas nomoca, sagandē dzīvi, un, liekas, vieglāk kļūs tieši tur, Klusajā okeānā. Kāpēc gan tieši tur? Tāpēc ka Eiropā viss pierasts, garlaicīgs, morāle neīsta, cilvēki ieslīguši melos ...

Pirms aizbraukšanas Stīvensons tikās ar angļu rakst-, nieku Arturu Konanu Doilu — tas bija trīsdesmit gadus vecs brūni iededzis vīrietis ar angļiem nepiedienīgā manierē saskrullētām ūsām, jautrs sārtvaidzis, labs mēļo-tājs un fantazētājs. Arturs Konans Doils spēlēja biljardu lielā hotelī, kur Stīvensons bija iegriezies tāpat vien, lai nogaidītu, kamēr pārskrien lietus tūce. Bumbu klaudzieni aicināja viņu biljarda istabā — velvētā telpā ar zemiem griestiem, kur tobrīd aizrautīgi sacentās kāds amerikāņu flotes virsnieks un pelēkā uzvalkā ģērbies civilists. Civilistam gāja no rokas, viņš meistarīgi rīkojās ar kiju. Stīvensons seru Arturu jau pazina, tāpēc pamāja viņam ar galvu, saņemdams pretī tādu pašu, tikai daudz sparīgāku galvas mājienu, bet pēc divdesmit minūtēm, kad partija beidzās, pats pieteicās saspēlēt.

— Dodu desmit punktus priekšā, — sers Arturs sacīja, kad bumbas bija sakrautas piramīdā uz milzīgā galda zaļās vadmalas. — Nedusmojiet, ser, bet es esmu tikpat kā čempions.

— Pieņemu, — Stīvensons smaidot atsaucās. — Bet ar vienu noteikumu: jūs paspēlēsiet tieši pēc trīsdesmit minūtēm.

— Jūs ari esat čempions? — sers Arturs painteresējās un, atbildi negaidījis, turpināja: — Piekrītu! Bet, ja jūs paspēlēsiet, ser, tad man vienam pašam pastāstīsiet jocīgu un zīmīgu notikumu, kas nevilksies ilgāk par piecām sešām minūtēm.

- Nedusmojiet, ser, — Stlvensons iesmējās, — bet ..ijā ziņā es esmu tikpat kā čempions. Piekritu. Notikums, kuru jūs stāstīsiet man, var ilgt vairāk nekā stundu. Iz-l i neiet piramīdu!

Sers Arturs, kā izrādās, bija sevišķi bīstams pretinieks — viņš nevis spēlēja, bet rādīja trikus; pēc desmit minūtēm viņš iedzina makā sešas bumbas un palielījās:

— Man ir trīsdesmit septiņi punkti, ser! Varu saderēt, ka stāsts, ko dabūšu dzirdēt, būs aizraujošs!

— Kā jūsu Šerloks Holmss? — Stīvensons jautāja, mērķēdams uz visai apšaubāmu bumbu ar tikpat apšaubāmu bumbu.

— Šerloks Holmss ir izdomāts, — sers Arturs teica, pie-lupdamies, lai pārbaudītu nākamā sitiena virzienu, un nodomādams, ko tūlīt ari pateica skaļi:

— Nekā nebūs, ser! Piedodiet, ka iejaucos, bet atļauju arī jums pazoboties par mani.

— Kā jūsu Šerloks Holmss? — otrreiz pavaicāja Stīvensons, ar profesionāla biljarda spēlētāja žestu mērķēdams uz nolūkoto bumbu. — Der atcerēties, ka detektīvu zinātnieku jau izgudrojis Edgars Po. Par sevi varu sacīt. ..

— Zinu, ser, zinu, — pārtrauca vēl nedzimušā, bet drīzumā pasaulslavenā detektīva Šerloka Holmsa autors. — Esmu lasījis jūsu «Jaunās Arābijas naktis», šo asprātīgo parodiju par visiem pasaulē iespējamiem piedzīvojumiem.

— Keitas vārdā — makā! — skaļi iesaucās Stīvensons un ar kiju spēcīgi pagrūda bumbu. — Iekšā! — vēl skaļāk viņš noteica, kad bumba ievēlās makā. — Tas ir brīnums, ser Artur! — viņš iesaucās. — Bet tagad, lūdzu jūs, norādiet man nākošo sitienu. Es esmu māņticīgs.

Sers Arturs norādīja uz kādu bumbu sevišķi neizdevīgā stāvoklī, atļaudams to sist no borta ar divkāršu, pat ar trīskāršu sitienu. «Tas nu neies cauri,» Stīvensons nodomāja. «Ko es te plātos, nevaru saprast! Laikam tāpēc, ka ar šo cilvēku citādi nemaz nav iedomājams . . .»

— Skatieties, ser, — viņš uzrunāja partneri, — Keitas vārdā!

Arī šī bumba ievēlās makā pa kreisi vidū. Pēc piecām minūtēm makā bija ari trešā bumba. Sers Arturs kaut kur nozuda uz īsu mirkli un atgriezās ar bariņu jaunekļu, kurus bija aicinājis paskatīties uz «izlēcēju čempionu».

— Kas tā tāda, atļaujiet pavaicāt, par maģisko Keitu,

kura tik trakoti jums palīdz, ser? — viņš vērsās pie Stī-vensona. — Es, redziet, lūdzu palīdzību dievam, bet, ko domājat, viņš man palīdz tikai retu reizi.

— Tāpēc ka jūs viņam neticat un, ja arī piesaucat, tad vienīgi aiz paraduma, — Stīvensons aši nobēra. — Mana Keita . . . kaut gan par viņu es jums pastāstīšu pēc dažām, minūtēm.

— Vai sen spēlējat? — Stīvensonam apvaicājās viens no jaunekļiem un saņēma atbildi:

— Trešo reizi mūžā.

— Nevajag tēlot. — Jaunais cilvēks atmeta ar roku.

— No tiesas; vajadzēja teikt: pirmo reizi. Bet es arī pats tam neticu. Uzmanību: Keitas vārdā — makā pa labi piecpadsmito bumbu! Hop-pā!

Bumba droši iekrita makā. Sers Arturs piesauca velnu un, atkāpies līdz sienai, platām acīm ņēmās nopētīt savu partneri. Bet tas, iedzinis vēl vienu bumbu un ieguvis vairāk punktu nekā seram Arturam, gurdeni apsēdās uz samta dīvāna.

— Šerloka Holmsa radītāj, dieva dēļ, paskaidrojiet — kāpēc un kā tas notiek? Keita — tas ir saprotams, bet, kas nav saprotams, — ar ko to lai izskaidro? Dodu goda vārdu: biljardu spēlēju otro reizi mūžā.

— Brīnums, — skaļi nopūties, teica sers Arturs.

— Kvēla mīlestība, ilgas, skumjas... — Stīvensons turpināja.

Vienu reizi, pat Keitas vārdu piesaucot, nekas neizdevās, bet pēc tam, viņu nepieminot, izdevās divas ieizes pēc kārtas iedzīt bumbas makā. Pagāja piecas minūtes, un Stīvensons vinnēja. Jaunie cilvēki, mezdami uz viņu skaudības pilnus skatienus, aizgāja. Sers Arturs ieteicās:

— Ir žēl, ir dusmas, ir neticami! Tas nozīmē, ka es nedabūšu paklausīties jūsos, ser .. .

— Es pastāstīšu. — Stīvensons nomazgāja rokas un aicināja savu partneri restorāna zālē. Sulainis atnesa un nolika uz galda vīnu, aukstas uzkodas, vīnogas. Stīvensons izdzēra vienu kausu, ielēja otru, pielika pie lūpām.

Sers Arturs dūšīgi ieturējās ar auksto gaļu.

— Iesitās galvā, — Stīvensons teica un ar vienu malku iztukšoja kausu. — Es jūtos uzbudināts, ser! Mēs esam reālisti romantiķi, ja tā var izteikties — dzīves romantiķi. Mums nepiedien agrā romantisma teatrālā jūsmošana. Mums tuvākas ir zemes lietas, ikdienība, morāle, bet tā nav iedomājama bez tā, ko saucam par sadzīvi. Nav ii domājama.

Jā, bet — Keita? — Sers Arturs pacēla uzacis un no-pildīja tā labu brīdi. — Nevis par gadījuma laimi biljarda '.pelē, bet tieši par Keitu. Vai varbūt tas nav taktiski no m.inas puses? Tad piedodiet...

- Es, ser, esmu skots, — uzmanīgi izrunādams ik vardu, Stīvensons iesāka un pievirzījās tuvāk sarunu biedram. — Keita ir atmiņas par manu dzimteni un arī...

— Saprotu, un piedodiet, ser.

— Dzimtene man palīdz no attāluma, — Stīvensons turpināja. — Es tai kalpoju ar katru savu asins lāsi — tā, kā viņa to nesaprot un nevēlas. Es tai kalpoju nākamības v.irdā, tas ir visaristokrātiskākais patriotisms — vai ne tā, ser Artur?

— O! — tik vien spēja pateikt sers Arturs Konans Doils, būdams pati uzmanība.

— Keita ... ko nozīmē Keita, ser? Keita — tās ir ilgas pēc dzimtās zemes, pēc romantikas tās pagātnē. Keitu es ļoti mīlu. Un — tas ir viss. Sakiet — vai jums neapšķe-bina dūšu mūsdienu Anglijas klīrība? Tās varizejiskums? Vai jūs nevilina salas Klusajā okeānā?

— Jūs aizmirsāt, ka es ilgu laiku esmu kalpojis kā ārsts Āfrikā, — mazliet aizvainotā balsī atsaucās ne drusciņu neaizvainotais sarunu biedrs.

— Zinu, atceros, ser, bet jūs joprojām esat savas tēvzemes pavalstnieks un tās dēj vairs nekur netaisāties aizbēgt, kaut gan . . . kaut gan Šerloks Holmss — tā arī ir sava veida aizbēgšana. Tātad — Keita. Tā ir tāda kaislība, tas ir tāds aicinājums uz pilnību, uz brīnumu, tā ir mīlestība uz dzimteni, kurā daudz kas nav tā, kā vajadzētu būt; tās ir tādas ilgas pēc brīnuma, ka . . .

— Jūs esat neparasts cilvēks, ser, — bilda sers Arturs un piecēlies palocījās. — Es esmu bijis liecinieks pašhip-nozei, kas dara brīnumus. Tagad es visu saprotu, ser!

Stīvensons un viņa sarunu biedrs neteica ne vārda. Ilgu laiku. Pēdīgi Stīvensons piecēlās, ar pirkstu piedūrās sera Artura plecam un sacīja:

— Tikai, šķiet, veltīgi bija meklēt brīnumu spēlē ar jums... Es esmu ļoti vājš spēlētājs — tikpat labi būtu varējis vinnēt arī bez Keitas palīdzības ...

SESTĀ DAĻA CEĻĀ UZ SAMOA

.

PIRMĀ NODAĻA KAPTEINIS OTISS — PRIEKŠNIEKS, SOĢIS UN TĒVS

1888. gada 18. jūnijā tvaika burujahta «Kasko» izgāja pa «Zelta Vārtiem». Pūta ceļavējš. Kapteinis lika uzvilkt visas buras. Uzpūta vējš, un buras iedūcās kā ēiģeles. Stundu pēc iziešanas jūrā kapteinis paaicināja kopkajītē pasažierus un uzrunāja viņus.

— Izteikšos īsi, lēdijas un džentlmeņi, — viņš iesāka zemā, skarbā balsī, nelaipni pārlaizdams acis Fenijai un viņas meitai — misis Strongai; abas sievietes smēķēja papirosus un rotaļīgi uzsmaidīja kapteiņa palīgam, kuram bija reta laime saukties tādā pašā uzvārdā kā «Olivera Tvista» autoram.

— Jahtas īpašnieks, — misters Otiss turpināja, — jums zināmais doktors Merids uzticējis man jūsu dzīvības un līdz ar to pilnvarojis mani vienoties mūsu starpā par noteikumiem, tiesībām un pienākumiem. No «Zelta Vārtiem» līdz Samoa ir pieci tūkstoši jūdžu. Ceļš ir grūts un bīstams. Okeāns nav vis sliedes un gulšņi, te ir ūdens, vējš

un vētras. Ceļā ir iespējamas slimības, neparedzēti gadījumi, nāve. Mans pirmais un galvenais pasažieris misters Stīvensons — ir smagi slims cilvēks, es esmu par viņu atbildīgs. Tāpēc es nelūdzu, bet prasu, lai visi klātesošie palīdzētu man nest šo lielo atbildību.

— Kādā veidā? — Stīvensons iejautājās. Kapteinis Otiss viņam šķita kā paša fantāzijas radīts, un tai vienmēr padevās savdabīgi īpatņi. Stīvensons savu jautājumu atkārtoja, piebilzdams, ka par «Kasko» pasažieru veselības stāvokli misters Otiss varot neraizēties. Kapteinis kā lācis pamīņājās no vienas kājas uz otru, ar kreisās rokas pirkstiem pašķirstīja savu biezo iesirmo bārdu un sacīja:

— Likumi uz kuģa ir bargi un nepielūdzami, ser! Cilvēku, kas uz jūras nomirst, gulda zemē to pašu dienu. Bet, lai viņš nonāktu līdz zemei, viņam pie kājas piesien piecdesmit kilogramu smagu svara bumbu.

— Un vai jums ir tāda bumba, ser? — Stīvensons pilnīgi nopietni jautāja.

— Pa vienai katram pasažierim, ser, — atbildēja kapteinis. — Un attiecīgie apbedīšanas piederumi, — viņš piebilda bez mazākās humora vai ironijas pieskaņas.

Fenija ar meitu pārtrauca smēķēt. Stīvensons, aci nepamirkšķinājis, aplūkoja kapteiņa drukno stāvu.

— Mums visiem jāuzmana misters Stīvensons, — tikpat nesatricināmi mierīgi turpināja kapteinis. — Nelaist viņu uz klāja pēc saules rieta, raudzīties, lai viņš apēd visu viņam paredzēto ēdiena porciju. Kad kuģi stipri šūpo, kajītēs iluminatoriem jābūt cieši aizvērtiem. No visiem jums, lēdijas un džentlmeņi, — viņš pa kārtai bargi uzlūkoja ikvienu no klātesošajiem, — es prasu ievērot oficiālās normas satiksmē ar «Kasko» komandu. Kalpotājs paliek kalpotājs, viņš strādā, saņem nolīgto atalgojumu. Piebildīšu, ka mana komanda lieliski ietrenēta biežajos braucienos ap zemeslodi un uz to var paļauties. Par sevi varu teikt, ka mans pienākums jūs aizvest uz Samoa un to es arī izdarīšu, ja vien neaizkavēs kādi neparedzēti apstākļi. Lūdzu atcerēties, ka kuģa saimnieks ir kapteinis. Viņš ir priekšnieks, soģis un tēvs. Esmu visu pateicis. Lūdzu, uzdodiet jautājumus, ja vien kāds no jums sadūšosies atzīties, ka nav sapratis angļu valodu.

Minūtes piecas visi klusēja. Okeāns, smagi valstīdamies, lielīgi šūpoja jahtu. Stīvensons vīpsnādams pameta skatienus uz Feniju. Viņa māte kaut ko pačukstēja blakus sēdošajam Loidam. Misters Strongs nenovērsa nicinājuma pilno skatienu no kapteiņa Otisa.

Piedodiet, ser, — pēdīgi ierunājās misis Stīvensone, vecākā, pievērsdamās kapteinim. — Iedomāsimies — es pieņemu hipotētisku gadījumu . ..

Ņemiet kaut ko citu, — kapteinis viņu pārtrauca.

Piemēram, vētru, krusu, kuģa dzenskrūves salūšanu . .. Es ņemu spēcīgu vēju. — Misis Stīvensone pasmai- 11 i.i, un Fenija pievienojās, teikdama, ka viņa arī ņemot spēcīgu, ļoti spēcīgu, velns sazin cik spēcīgu vēju.

- Astoņas balles, — kapteinis norūca.

— Lai būtu divdesmit, — Fenija no sevis papildināja.

Kapteinis, ieplētis lielas acis, paskaidroja, ka tādas nemēdzot būt. Misis Stīvensone, labprāt pielikusi klāt vēl desmit balles, turpināja:

— Es izeju uz klāja. Kuģis stipri zvalstās ..

— Sāniskā vai galeniskā zvalstīšanās? — kapteinis pavaicāja. (Stīvensonam uznāca vēlēšanās gardi smieties. Ila-ha! Ar šo kapteini garlaicīgi nebūs!)

— Šūpo uz visām četrām pusēm, — atbildēja Stīven-sona māte. — Mans dēls, noskatījies, kā saule noriet, aiziet uz savu kajīti. Mani vilnis noskalo pār bortu.

— Ahā, sāniskā, — kapteinis piezīmēja.

— Manis nav, es esmu noslīkusi, mister Otis. Gribētos zināt, ko jūs tādā gadījumā darītu?

— Es? Nekavējoties ierakstītu šo atgadījumu kuģa žurnālā, — kapteinis lietišķi noteica. — Kaut kas līdzīgs notika pirms pieciem gadiem, kad es kuģoju Atlantijas okeānā. Nelaimīgajam misteram Klarkam divas dienas pirms viņa bojā ejas es paspēlēju pokerā divdesmit piecus dolārus. Viņš noslīka ar visiem. Kāds labums no tiem mirušam cilvēkam?

— Vai jūs labi spēlējat kārtis? — Stīvensons vaicāja.

— Šahu arīdzan. — Kapteinis palocījās un lepni izrieza krūtis. — Tātad, lēdijas un džentlmeņi, jūs esat informēti par svarīgāko. Jā, gandrīz aizmirsu, mēneša maksā — piecsimt dolāru par jahtas lietošanu — nav ieskaitīts atalgojums personiski man, mister Stīvenson. Par šo lietu parunāsim rīt. Bet tagad, — viņš paskatījās pulkstenī, — tieši pēc četrdesmit minūtēm norietēs saule. Man ir tas gods uzaicināt jūs iznākt uz klāja. Jūsu padevīgs kalps!

Piemetis divus pirkstus pie cepures naga, viņš izgāja.

«. . . Jahta «Kasko», uz kuras atrodos es un visi tie, kuri mani mīl,» Stīvensons rakstīja Kolvinam, «ir trīsdesmit metrus gara, grezni iekārtota, tā ir bagāta buržuā peldoša māja. Nu jau pagājušas divas diennaktis, kopš izbraucām okeānā; mana pašsajūta nav diez kāda labā; sirdi skumjas, ļ plaušas gārdz un čikst, galvā rosās jauns sižets, kas dzimis jau uz sauszemes. Fenija īsi apgriezusi matus un atgādina palaidņa puiku. Viņa lāpa matrožiem apģērbu, skraida pa klāju, ķircina mūsu kapteini, kas vaļas brīžos lasa manu «Bagātību salu». Vakar viņš man sacīja: «Jūs esat varens zēns, ser! Es jūs mīlu! Atļaujiet paspiest jūsu roku. . .» Jūs droši vien vaicāsiet, kas īsti ir okeāns. Okeāns — tas ir daudz ūdens, kurā izmētāti punkti -salas. Zirņu graudi uz biljarda galda. Mans draugs, mans vienīgais draugs, viss, kas no manis palicis pāri, brauc uz Samoa, lai tur novecotu un nomirtu. Kaut tikai varētu aizbraukt, aizpeldēt, sasniegt! . .. Jūtos ļoti nelāga. Vienīgā cerība okeāns — varbūt tas mani glābs. Tā gribas dzīvot, Kolvin, mans dārgais! Vai šajā dzīvē ir vēl kas dārgāks par dzīvību! ...»

Saule cepināja kā uz pannas. Buras vienmuļi dūca kādu | nesaprotamu, noslēpumainu dziesmu. Strongu laulātais | pāris savā kajītē spēlēja kārtis. Fenija un misis Stīven-sone pēc matrožu parauga noāva kājas un staigāja pa klāju basām. Stīvensons, ģērbies baltās drānās, zvilnēja guļamkrēslā un snauda, klausoties buru dziedāšanā, matrožu smieklos, savās iekšējās balsīs, kas stāstīja par bērnību, par tālo, mīļoto Skotiju ...

— Barometrs mums sola vētru, ser, — kapteinis Otiss Stīvensonam sacīja. — Lūdzu, brīdiniet lēdijas, lai never vaļā iluminatorus. Buras vajadzēs novākt. Dabūsim krietni pašūpoties. Ledu un citronus esmu jau pagādājis.

Vētra pluinīja «Kasko» visu nakti. Fenija vaidēja un lūdza vīru parunāt ar kapteini, lai tas izbeidz šo nejēdzību. Loids pēc jūras slimības iegrima ciešā miegā. Stīvensonam mazliet šķebināja dūšu, un vienīgi vecajai misis Stīvensonei nepiemetās jūras slimība. Strongu laulātais pāris no rīta paziņoja, ka neesot manījuši nekādu vētru, taču sejas abiem bija bālākas nekā parasti. Kapteinis Otiss ar savu parasto atklātību teica, ka melot var uz sauszemes, uz kuģa meliem var būt bīstamas sekas: ščdien noslēpsi patiesību, bet rit savā kajītē stāvēsi uz galvas.

Tad atkal iestājās jauks, skaidrs laiks. Stīvensons pre-tēji iekšējās kārtības noteikumiem sarīkoja «Kasko» ko-in.imkii mielastu. Atkorķēja pudeles ar viskiju, konjaku ini mmu. Kapteini kopā ar misis Stīvensoni tālredzīgi ieslēdza kajītē, kur viņi bija iekārtojušies pie šaha galdiņa

Nobaudot no visām pudelēm, komanda piedzērās. Stī-vi nsons uzsāka skotu galdadziesmu, viņam piebalsoja —-11/ «Kasko», izrādās, bija viņa tautieši; viņi apkampās un iiiibučojās ar Stīvensonu, slēdza derības, ka sašaus apgāztu pudeli tā, lai lode, iegājusi pa kakliņu, iztriektos cauri dibenam. Šaudoties vienu matrozi viegli ievainoja plecā. Līksmība turpinājās trīs stundas. Kapteinis Otiss pa šo laiku divas partijas zaudēja un trešo nospēlēja neizšķirti. Kapteiņa palīgu aiz kājām un aiz galvas iznesa no kopkajītes un noguldīja uz klāja klusā vietiņā. Jahtu vadīja vējš, dievs tas kungs un nejaušības labā griba. Misters Otiss bija saniknots līdz pēdējam. Viņš ieradās pie Stīvensona un pieprasīja paskaidrojumus.

— Man, ser, galva sprāgst pušu, esmu laimīgs, jūtos lieliski, — neskaidri murmulēja Stīvensons.

— Tūkstoš velnu, ser! — Otiss iebrēcās. — Tā kaut kas nav ne dzirdēts, ne redzēts! Šādu demokrātismu es uz savas jahtas necietīšu!

— Jūs alojaties, ser, tas ir vistīrākais aristokrātisms, — smaidīdams delikāti iebilda Stīvensons.

— Pie velna aristokrātus! — kapteinis iesaucās.

— Pilnīgi pareizi, — Stīvensons piekrita. — Pie velna visus aristokrātus, un lai dzīvo aristokrātisms!

Šo lozungu, acīm redzot, kapteinis nespēja saprast. «Priekšnieks, soģis un tēvs» drebošiem pirkstiem braucīja sava mundiera zeltītās pogas, nosodoši šņākāja un gaidīja, vai Stīvensons vēl ko teiks par aristokrātiem.

— Es esmu vainīgs, ser, piedodiet, — Stīvensons sacīja un ielūkojās kapteinim acīs. — Tamlīdzīgas uzdzīves vairs neatkārtosies, dodu vārdu. Bet manā izpratnē uz jahtas nav zemāko un augstāko, ser. Es sniedzu roku katram, kam piešķirts vārds: Cilvēks. Kā uz jahtas, tā uz sauszemes, ser!

Kapteinis brīdi cieta klusu. Pēdīgi, pēc sava prāta iztulkojis teikto, viņš jau citādi — draudzīgā tonī pavēstīja, ka pēc septiņām astoņām dienām «Kasko» uz neilgu laiku noenkurosies Anaho ostā. Iezemieši, jādomā, uzlavīsies uz jahtas, atnesīs augļus un vietējo vīnu — tāpēc jātur acis

vaļā, tie ir zaglīgi ļautiņi, kajītēs viņus nedrīkst laist; bet, ja viņiem sniegs roku, to viņi nesapratīs, viņi pat nepa-zīst skūpstīšanos, kaut gan virsaitim, piemēram, ir vienpadsmit dēlu un divas meitas.

Iezemieši tiešām uznāca uz jahtas, izlodāja kajītes, visu apskatīja un aptaustīja. Vislielākais pārsteigums viņiem bija rakstāmmašīna; iezemiešu virsaitis ar vienu pirkstu 1 uzdrukāja uz papīra lapiņas savu vārdu, tad sniedza StI- -vensonam pretī abas rokas, kaut ko bubinādams un pa- • dancodams, paspieda Stīvensonam pirkstu galus un lau-zītā angļu valodā sacīja:

— Tu esi bagāts, draugs! Dievs tevi apveltī ar žēlastību ' un balvām. Ņem manu vārdu un dod man pretī savējo!

Kajītē sadrūzmējās daudz iezemiešu; atnāca vēl viens virsaitis. Stīvensons ar viņiem kopā nofotografējās un solījās pēc kāda laiciņa atsūtīt uzņēmumus. Virsaiši raudzījās Stīvensonā ar apbrīnu un dievināšanu, pavaicāja, kā-pēc viņam ir ūsas un kāpēc tik bagātam -— viņam ir tikai viena sieva. Kapteinis Otiss stāvēja uz kajītes sliekšņa un modri uzmanīja, lai kajītē neieietu Fenija, — šim mīļajam priekšniekam, soģim un tēvam nebija ne jausmas, ka Fenija savā kajītē pieņem ne tikai iezemiešus, bet arī viņu sievas un bērnus, iemainīdama pret pogām un krellītēm augļus, un pēc savas saprašanas ierāda viešņām šūšanu un piegriešanu, pielaiko viņām savas rītakleitas un labprāt atdāvina tās, ja kādai iepatīkas.

Stīvensonam virsaiši deva vārdu «Ona», kas nozīmē īpašnieks, bagātnieks, dieva izredzētais. Virsaitis Paausa sāka saukties par Robertu. Stīvensons ar prieku pievienoja saviem diviem vārdiem vēl trešo — Paausa. Vien- ; kāršajiem iezemiešiem viņš lika uzklāt uz klāja galdu un katram, kas vēlējās, pasniegt pusdienas, vīnu, maizi. Iezemiešiem sevišķi iegaršojās maize — viņi ēda paši un deva saviem bērniem, ēda ar rokām, bez naža piepalīdzības. :

— Naudu viņiem nedodiet, nodzers, — kapteinis Sti-vensonam pačukstēja. — Un vispār šo publiku vajag patriekt!

Stīvensons deva rīkojumu izdalīt iezemiešiem visu maizi un daļu sausiņu no noliktavas krājumiem. Kapteinis saviebās. Stīvensons paziņoja, ka jahtas komandai nepieciešamo pārtiku varēs nopirkt kurā katrā ostā.

— Jūs tiešām esat Ona! — Kapteinis nosmējās.

— Pat vairāk. — Stīvensons pamāja ar galvu.

Hivaoa salā viņš iepazinās ar princi un viņa māti — ka-i iļumi. Iezemieši jahtas pasažieriem savā ciematā sarīkoja

dejas. Viņi sita bungas, klaigāja un dziedāja, atdarinot

put nu un zvēru balsis. Stīvensons ievēroja, ka visi ieze-......mieši ir ļoti vāji, krūtis viņiem klātas ar krevelēm, acis

asaro Karaliene vistīrākā franču valodā Stīvensonam atzinās, ka pavalstnieku kļūstot arvien mazāk: cilvēki mirstot no bada un slimībām, salas administrācija pret iezeltu u likstām izturoties vienaldzīgi. . .

Jūtos labi,» Stīvensons rakstīja Kolvinam. «Bradāju pa ūdeni, meklēju gliemežnīcas. Šejienes klimats ir k.i poēma. Koloniju politika ir briesmīgs ļaunums. Čaklie, apdāvinātie iezemieši iet bojā no slimībām, ar kurām viņus apveltījuši esam mēs, eiropieši. Mans pienākums kaut ko uzsākt, kaut ko darīt, kaut kā palīdzēt nelaimīgajiem. Un es to izdarīšu ...»

Divdesmit dienas «Kasko» brauca starp koraļļu salām. Ceļš bija ārkārtīgi bīstams. Kapteinis atzinās, ka viņam nav šo vietu karšu, un to neesot nevienam, pat ne Britā-nijas jūrlietu štābā. «Kasko» gandrīz uzgrūdās virsū vienai no šīm salām; jahtu ar veiklu manevru izglāba komanda. — Nāve sēdēja mums uz pleca un raudzījās acīs, — kapteinis teica, kad briesmas bija garām.

Stīvensons aizrautīgi strādāja. «Balantrē īpašnieka» pirmo un otro nodaļu uzrakstīja viegli, ar iedvesmu. Trešo nodaļu viņš sāka rakstīt agri no rīta, kamēr visi viņa piederīgie gulēja ciešā miegā, kad kaut kur no labās puses kajītē ielidoja nesaprotamas, brīnum jaukas balsis. Stīvensons izliecās laukā pa apaļo lodziņu, ieklausījās. Jā, lai cik tas bija dīvaini, kaut kur dziedāja. Stīvensons uzkāpa uz klāja. Pa kreisi rēgojās tumša, plakana blīva; virs šīs tumšās masas kā apaļš bērna vaidziņš bija sastindzis viegls, rožains mākonītis. Kapteiņa palīgs sacīja, ka tā esot Tuamotu sala, līdz kurai piecu stundu brauciens.

— Bet kas tur dzied? — Stīvensons vaicāja. — Vai dzirdat?

— Dzirdu, — kapteiņa palīgs atbildēja, sataisījis nopietnu seju, piegāja sarunu biedram tuvāk un, it kā ko slepenu vēstīdams, sacīja: — Aizviņgad tie dziedāja skaļāk, ser. Mūsu kapteinis — cits, ne misters Otiss — bija liels savādnieks, viņš rakstīja dzejoļus un spēlēja flautu.

Un viņš, tas kapteinis, noņēma cepuri un teica: «Zinātne visu to izskaidros, bet burvība tā ir un paliek . . .» Ieklausieties, ser, sieviešu balsis labāk dzirdamas nekā vīriešu.

— Bet kas tad tas ir! — iesaucās Stīvensons un tai pašā mirklī atmeta galvu un no jauna ieklausījās liegajās, sērīgi skanošajās balsīs. Likās — tur dzied okeāns, gaiss, varbūt pat mākoņos lidojoši gari.. .

•— Kas tad tur dzied? — Stīvensons jautāja.

— Koraļļu salas, — kapteiņa palīgs paklusu sacīja un uz nedaudz mirkļiem aizvēra acis. — Mēs tās saucam par «balsu salām». Droši vien viļņi, ser, bet varbūt straume . . Tas viss nāk no dabas, bet daba, ser, ir noslēpums .. .

Dziedāšana pēkšņi izbeidzās. Uzpūta skaudrs, spēcīgs ļ vējš. Stīvensons nodrebinājās.

— Dabūsiet rājienu no laulātās draudzenes un mistera Otisa, — piesardzīgi aizrādīja kapteiņa palīgs. — Piedošanu, ser, bet jums gan labāk doties lejā . . .

Trešā nodaļa pati prasījās uz papīra. Intrigas mezgls bija rokā: muižas mantinieks, kas stājies zem sakauto Stjuartu karogiem, ilgu laiku uzskatīts par kritušu. Īstenībā viņš tikai slēpjas. Stīvensons pārnesa romāna notikumus uz astoņpadsmitā gadsimta vidu, lai vieglāk varētu ļaut vaļu romantiskai izdomai. Neparastie apstākļi, kādos Stīvensons patlaban atradās, gandrīz ik stundu jaunu iespaidu maiņa, iepazīšanās ar neparastiem cilvēkiem, kādus līdz šim nekur nebija sastapis, ceļojuma poētiskā vide un pilnīgs sirds miers — tas viss un vēl daudz kas cits, iztēles stimulēts, diktēja saviļņojošas, spraiga sižeta faktiem piesātinātas lappuses. Balsis, kas dziedāja okeānā, bija apklusušas, bet atmiņas par tām, ar pateicību iedomājoties, ka tā bijusi kāda burvestība, palīdzēja māksliniekam, uzmundrināja cilvēku, uz laiku apklusināja sāpes slimnieka krūtīs.

— Man ir labi, — Stīvensons čukstēja, — Samoa salās kļūs vēl labāk. Kaut jel nekas ar mums nenotiktu — māmuļa nesaslimtu, Penija nesāktu garlaikoties, Loids un viņa māsa ar savu vīru nesāktu ilgoties pēc izglītotajiem eiropiešiem ...

Pēc dažām dienām «Kasko» izmeta enkuru Taiti salas austrumu piekrastē. No vakariem tuvojās negaiss. Okeānu ietina melna tumsa. Šķita, ka pērkons un zibeņi trako ne tikai šeit, bet arī visā pasaulē. No smacīgās tveices Stīvensons brīžiem zaudēja samaņu. Ieklepojoties sīkā strau-194

mītē no rīkles sāka tecēt asinis. «Vai negriezties atpa-lm|?» viņam iešāvās doma. Viļņi nikni dauzīja jahtu. Fenija un kapteiņa palīgs, par spīti dzīvības briesmām, iesēdi, laivā un ķērās pie airiem.

Neprātīgie! — auroja misters Otiss. — Jums sagribējies ar velniem spēlēt pokeru? Tūlīt kāpiet augšā uz Klaja!

Mans vīrs mirst! — iesaucās Fenija zibeņu gaismā. • Es braucu pēc ārsta! Gaidiet mūs, ser!

— Tā nav sieviete, tā ir . .. — misters Otiss gremzās.

Tas ir īsts eņģelis, ideāla sieva! . . . Lai dievs jūs sarga! — viņš nokliedza tumsā un dārdos. — Tūlīt pat brauciet atpakaļ, velns jūs rāvis. Ei jūs, mister Dik! Jūs man atbildēsiet par šo sievieti!

OTRA NODAĻA EKSCENTRISKA SIEVIETE

Negaiss un vētra drīz pārstāja: pēkšņi kā pēc labā burvja mājiena debess noskaidrojās un uz melna samta iespulgojās lieli briljanti. No salas puses uzdvesmoja spēcīga augu smarža. Kapteiņa palīgs atgriezās viens pats, bez Fenijas un bez ārsta. Viņš pastāstīja misteram Otisam, ka misis Stīvensone palikusi viesnīcā, uz kurieni jānogādā arī misters Stīvensons. Kapteinis nolamājās, viņa palīgs paraustīja plecus un pateica, ka jādara tas, ko liek «Kasko» pirmā un galvenā pasažiera sieva. Krastā gaidot iezemieši ar nestuvēm. Vilcināties nedrīkst.

— Vai jums galva ir uz pleciem, Dik? — bargi dūres kratīdams, misters Otiss vaicāja. — Misteru Stīvensonu iznest krastā? Viņš taču nomirs!

— Iespējams, ka tā, — palīgs piekrita. — Taču, kad sieviete pavēl, ser, tad ...

— Es to zinu bez jūsu teikšanas, stāviet klusu! — kapteinis norūca. — Esmu vecāks par jums un diezgan ilgi kuģoju pa pasauli!

-— Bet es labi pazīstu sievietes sirdi, ser! Tai ir jāpakļaujas.

— Kam jāpakļaujas — mums vai Stīvensonam?

— Visiem trim, ser. Piedodiet, bet viņa uztraucas.

— Hm . . . Laivā kāpšu es. Jūs paliksiet uz jahtas. Mēs i te ilgi nestāvēsim.

— Kā vēlaties, ser, tikai pasteidzieties!

— Tas ir tīrais neprāts, Dik! Kāpēc viņa jūs sūtīja bez, ārsta?

— Acīm redzot, tāpēc, ser, ka viņa labāk par mums pazīst savu vīru. Kad saslimsiet jūs vai es . . .

— Pamēģiniet tikai! Viņa pirmā jums nenoticēs! Jūs esat iedomīgs jauneklis, kaut arī mans palīgs! Sieviešu siržu pazinējs! Ha! Jūs pazīstat sirdi, bet es •— sievieti! J Nemaz nemēģiniet runāt pretī!

Kapteinis pieklauvēja pie kajītes durvīm. Atskanēja aicinājums ienākt. Stīvensons gulēja kojā un smagi elpoja. Viņa piere bija sviedros norasojusi, valgie mati sa- J lipuši un nokarājās taisnām, stīvām šķipsnām. Acis spīdēja un šķita ļoti lielas. Kapteinis Otiss norādīja uz savu ļ palīgu un paziņoja, ka misis Stīvensone vēloties, lai laulātais draugs tūdaļ tiktu nogādāts krastā, kur viņu gaidot iezemieši ar nestuvēm. Stīvensons pasmaidīja un teica, ka pat apgriešanās uz sāniem viņam sagādājot sāpes, kur nu vēl runāt par braucienu uz salu.

— Tīrais neprāts, ser! — kapteinis nobubināja un atlaidās krēslā. — Es neļaušu jums pieskarties, kur nu vēl. . .

— Mana sieva ir ekscentriska sieviete, — Stīvensons sacīja. — Esiet tik laipns, ser, palūdziet, lai viņa atbrauc šurp — kaut vai bez ārsta.

— Tā, lūk, jārunā vīrietim, — kapteinis pamācošā tonī teica savam palīgam. — Bet jūs te spriedelējat par sievietēm!

— Lai svētītas mūsu mātes, sievas, māsas un meitas, — ievilcis elpu, lēni sacīja Stīvensons.

— Āmen, — dobjā basā teica kapteinis un piebilda: -— Mans palīgs nekavējoties ziņos jūsu dzīves biedrei, ka jūs noteikti prasāt, lai viņa un ārsts ierodas uz kuģa. Atļausiet rīkoties?

Stīvensons klusējot palocīja galvu. Kapteinis ar palīgu izgāja no kajītes.

— Ekscentriska sieviete, nav vārdam vietas, Dik! Bet — pat svētā var būt ekscentriska, es vienu tādu redzēju. Ejiet, Dik! Un turieties, kā bruņiniekam klājas. Stīvensons ir lielisks! Es viņu mīlu! Bet arī viņa — kā viņš to

sauc Fenija — ir ko vērts! Pat grimstot noprasīs: «Un

kur (e ir šuvēja?» Tā ja ...

pēc stundas Diks atveda Feniju un ārstu — francūzi no k iiisulāta. Tas bija lasījis «Melno bultu» un «Bagātību salu» un priecājās iepazīties ar pašu autoru. Apskatījis un pamatīgi izmeklējis slimnieku, viņš Fenijai pačukstēja: Iespējams asins izplūdums smadzenēs. Stāvoklis ir smags. Tūlīt ledu un pilnīgu mieru. Un jūs, cienītā, gribējāt, lai dzīves biedru atved uz viesnīcu! Atvainojiet, bet vai jūs sen esat precējusies?

Fenija pietvīka.

- Šādus jautājumus es varu piedot vienīgi francūzim, — viņa pikti atteica.

..... Es esmu dzimis provansietis, kundze. —- Ārsts palocies un paplūkāja savu ķīļbārdiņu. — Jūsu skaisto acu Hii nepārspējamā mistera Stīvensona labad es ātrāk nenokopšu krastā, līdz temperatūra viņam kļūs normāla.

— Un kad tā kļūs normāla, mesjē?

— Līdzīgu jautājumu es varu piedot tikai amerikānie-lm! — iesaucās ārsts un palocījās kā musketieris, apsveicot karalieni.

Stīvensons, kas visu laiku bija klusējis, ierunājās:

— Mīļo dakter, es ticu jums un jūsu noteiktajai diagnozei par iespējamu asins izplūdumu smadzenēs, tāpēc saldēt atklāti — vai mans stāvoklis ir ļoti Jauns?

— Bet šādu jautājumu var uzdot vienīgi anglis! — ārsts sajūsmināts teica, taču Stīvensons viņu pārlaboja:

— Skots, mesjē!

— Tas ir viens un tas pats, — ārsts atsaucās.

— Nav vis! — Stīvensons tiepīgi attrauca. — Bet tas lai paliek, ne vārda vairāk. Vai es vairs necelšos?

— Nezinu, — ārsts atzinās. — Ja nodzīvosiet līdz rītva-karam, spriedums tiek atcelts uz nenoteiktu laiku. Par to asins izplūdumu esmu maldījies. Jūs esat ārkārtīgi vājš.

— Kaulu kambaris, — Stīvensons teica.

Ārsts ar acīm deva zīmi Fenijai, un viņi abi izgāja no kajītes.

— Katram gadījumam, kundze: ja jūsu laulātajam draugam būtu kādi norādījumi, lai pasaka tos nekavējoties. Stāvoklis ir nelādzīgs. Jūsu vīrs joko un runā asprātības, bet tas vēl neko nenozīmē. Kur ledus? Ne mirkli neatstājiet slimo vienu. Es došos pie kapteiņa.

Fenija noraudājusies iegāja kajītē.

Stīvensons sāka smieties.

— Es no tiesas nejūtos labi, dārgā, — viņš teica, pastiepdams viņai pretī rokas, — bet šis d'Artanjans mani sasmīdināja. Asins izplūdums smadzenēs! Bet, ja man gadījumā tiešām kādreiz kļūst slikti uz «Kasko», — apglabā mani uz salas, neizmet okeānā! Un uz kapa plāksnes liec izcirst uzrakstu: «Roberts Lūiss Stīvensons . . .»

To pateicis, viņš zaudēja samaņu. Bet, kad atkal atjūdzās un atvēra acis, ieraudzīja gaišus, pūkainus zaķīšus uz galda, grāmatu skapja, uz savas ģīmetnes pie sienas pretī apaļajam galdam. Saule stāvēja zenītā, aiz loga kaut kas mīksti plakšķēja, it kā tur būtu vannas istaba un kaut kas ļoti liels tīksmīgi aplaistītos ar ūdeni, krekstēdams un gari nopūzdamies. «Kur es esmu?» Stīvensons sev jautāja, lēni grozīdams galvu uz spilvena. Viņam likās, ka viņš ir mājās, savā ierastajā kaktā, blakus tēva kabinetam, ka ir jau laiks celties, dzert kafiju un izvingroties un pēc tam skraidīt pa dārza celiņiem kopā ar Pirātu. Viņš atcerējās Keitu Dramondu un saprata, ka viņa mājas un Keita atrodas kaut kur ļoti tālu — pagātnē, atmiņu kapā, bet patlaban viņš tikai atceras to, kas kādreiz bijis un ar ko nebija pratis apieties tā, lai atmiņas nesūrstētu, neskumdi-nātu un nesāpinātu. Viņš pilnīgi atguva skaidru apziņu un vaicāja: «Bet kāpēc un uz kurieni es braucu ar kuģi? Vai lai dzīvotu? Ak jā, klimats, mūžīga saule, vasara . . .» Viņš skaļā balsī pasauca sievu un palūdza nodzerties — tikai tāpēc vien, lai pārliecinātos, ka Fenija tiešām ir Fēni ja un dzēriens — vēss ūdens ar citronu. Viss ir, kā tam jābūt: zemeslode griežas, jahta peld; kaut kur ļoti tālu atrodas Sarnoa, bet šeit, divu soļu attālumā, Fenija. Un kaut kur tur, aiz muguras, dzimtene — un tur staigā Keita, ja vien viņa ir dzīva . . .

— Keita ... — viņš pasauca.

— Ko tu teici? — Fenija vaicāja, sniegdama viņam glāzi ar ūdeni.

—-Tas nebija tev. — Stīvensons sabrūvējās un pieplaka ar lūpām pie glāzes. — Paldies, Keit!

— Kas tev notika, Luī? — Fenijas roka notrīcēja.

— Nekas. Es runājos ar savu pagātni, Fenij. Vai tev tādas nav?

— Bija, — visu sapratusi, sacīja Fenija. — Dzer, Luī! Vai kļuva labāk?

— Man ir labāk. — Viņš paskatījās kaut kur pāri sie-vas galvai. — Neesi greizsirdīga uz manu pagātni, Fenij.

tā ir maza, ļoti maza pasaulīte . ..

Bet tās centrā ir Keita, — greizsirdīgi aizrādīja Fenija.

ir centrā, ir ārpus tā, — Stīvensons piebilda. — Viss un visur ir Keita. Es tur neko nevaru līdzēt, Fenij. Tu esi un paliec mana sieva, bet Keita . ..

Kaut kas vairāk, Luī, to es jūtu. Dzer, mans mīļais klejotāj! Pagaidi, drīz būsim galā, sāksim dzīvot jaunā vietā, pie mums atbrauks Henlijs, Kolvins; tu sāksi rakstīt, tu . ..

— Fenij! — Stīvensons kļuva možāks. — Paņem, lūk, tur tās lapas un palasi priekšā, ko esmu uzrakstījis.

— Labi, Luī, bet man jāpaprasa ārsta domas.

—_Ak, svētā piesardzība! — Stīvensons pasmējās.

- Ārsts brauc reizē ar mums? Mēs vairs neesam pie Taiti?

— Pēc dienām desmit būsim pie Taravas salas, Luī. Šis jocīgais dakteris solījās braukt ar mums līdz Honolulu. Tur viņš apciemošot brāli un atgriezīšoties mājās ar kādu turp braucošu kuģi.

— Viņam vajag labi atlīdzināt, Fenij L

— Viņš atteicās no naudas. Viņš lūdz tavu grāmatu ar autogrāfu.

— O! — iesaucās Stīvensons. — Ir gan savādnieks! Pasaulē vēl atrodami savādnieki! Tas nozīmē, ka man ir taisnība, Fenij, — vēl ir vajadzīgi romantiķi, vēl ir vajadzīgas pasakas, dzejoļi un dēku stāsti. Atved to dakteri pie manis, Fenij!

.. . Taravas salā princese apmeklēja «Kasko», viņa atnesa Stīvensonam jēlu zivi, kas bija šķērsām sagriezta gabalos un satīta ripulīšos. Princese — nenosakāma vecuma sieviete, viscaur noklāta ar tetovējumiem — Stīvensonam ieteica apēst divus ripulīšus zivs un pēc tam nolēkt no klāja okeānā un ienirt.

— Tad tu, Ona, kļūsi vesels, — princese sacīja.

Princese runāja jauktā angļu, franču un vācu valodā,

pie tam angļu vārdu tajā bija vairāk, no kā Stīvensons pareizi secināja, pie kādas nācijas pieskaitāmi salas valdnieki. Viņi arī šeit izrīkojās ar cietsirdīgu vienaldzību pret iezemiešiem, no kuriem pēdējos desmit gados puse bija izmirusi. Stīvensons uzdāvināja princesei savu dzejoli, kuram divus pantus vēl pierakstīja klāt pēc tam, kad

bija paklausīgi apēdis divus jēlās zivs ripulīšus un (iespējams, tam par cēloni bija pašsuģestija) sajuties labāk, nemaz nenirstot okeānā. Pateicībā par labajām zālēm Stī-vensons lika kapteinim iezemiešu vajadzībām nogādāt krastā desmit maisus sausiņu un tikpat daudz kastes ar konserviem. Kapteinis šo rīkojumu atteicās izpildīt. Viņš paskaidroja, ka, pirmkārt, krājumi jau esot pie beigām un, otrkārt, viņam esot tas gods pavēstīt sekojošo: fokmasts draud apgāzties, tas ir satrunējis. Nepieciešams jahtu aizvest uz kādu no tuvējām salām un tur ķerties pie remontdarbiem. Tie prasīšot piecas sešas nedēļas laika. Strādnieki ēdīšot divtik daudz, tāpēc par iezemiešiem šobrīd lai neraizējoties: tikpat viņus visam mūžam nepiebaros.

— Tāpat kā tos, kas labos mastu, — Stīvensons piezīmēja. — Honolulu mani gaida lielāks naudas pārvedums no Anglijas bankas un arī no Amerikas. Tur, Honolulu, mēs sapirksim pārtiku tik, cik būs nepieciešami, mister Otis. Esiet tik laipns un izpildiet manu rīkojumu! — Un pielaidīgāk piebilda: — Atcerieties, ka es nedrīkstu uztraukties — tas man kaitīgi. Pajautājiet manai sievai -viņai, šķiet, jūs ticat, ser . ..

Kapteinis piekāpās.

Ceļā uz Honolulu «Kasko» piestāja kādā salā, lai sāktu remontdarbus. Veco, pussatrunējušo fokmastu nomainīja ar jaunu. Stīvensons vienā mierā strādāja pie «Balantrē īpašnieka». Loids nodarbojās ar gliemežnīcu un augu vākšanu. Vecā misis Stīvensone un Fenija lāpīja buras. 1888. gada decembra beigās kapteinis ar skumju izteiksmi sejā Stīvensonam paziņoja, ka Taiti viņš saņēmis no mistera Merida — «Kasko» īpašnieka telegrammu, kurā kapteinim Otisam uzdots nogādāt savus pasažierus uz Honolulu un nekavējoties braukt atpakaļ, mājās.

— Bet es? Bet mēs? — Stīvensons noraizējies jautāja.

Kapteinis aizgriezās, ilgi slaucīja acis un grūti pūta.

Viņš apsēdās blakus savam pirmajam un galvenajam pasažierim, ielūkojās viņam acīs, pavirpināja īkšķus un iesāka:

— Ser! Es esmu jūs iemīlējis. Iemīlējis no visas sirds, ticiet man. Jūs un jūsu dzīves biedri — Feniju, kā jūs viņu saucat. Piedodiet! Bet saimnieks paliek saimnieks, ser. Viņš ziņo, ka jūs toreiz Amerikā esot nolīdzis nevis braucienu uz Samoa, bet tikai līdz Havaju salām. Vai tas tiesa? Bez tam, ja nu runājam par Samoa, jūs, ser, esat trasi mainījis mūsu maršrutu, pēc kartes skatoties, mēs dodamies uz augšu, tālu no Samoa. Honolulu jūs bez pūlēm salūkosiet sev jahtu — tur to ir ļoti daudz. Un kap-leiņi, pats par sevi saprotams, nebūs tādi rupji tēviņi kā lūšu padevīgais kalps.

— Es arī esmu jūs iemīlējis, ser, — aizkustināts sacīja Stīvensons. — Jūs esat vīrišķīgs, taisnprātīgs cilvēks. Jūs esat īsts jūras vilks, mans mīļais mister Otis! Es attēlošu jūs — kādā no savām grāmatām, protams!

Kapteinis apraudājās.

— Jāpasteidzas, ser, — viņš pieceldamies sacīja.

Ceļš līdz Havaju salām nav viegls. Pūš pretvējš, un tas

pieturēsies ilgi. Mūsu noliktavā ir tikai sālīta gaļa un sausiņi. Divdesmit pudeles vīna. Konservēts kompots — un tas ir viss, ser.

— Nu tad jau lieliski! — Stīvensons sacīja. — Darīsim tā: atkorķēsim visas pudeles un uzcienāsim komandu.

— Tā piesūksies un liksies uz auss, — kapteinis drūmi secināja.

— Un nekrāksies kādas divpadsmit vai četrpadsmit stundas, — jautri turpināja Stīvensons. — Un pēc tam ķersies pie darba; citiem vārdiem — jahta būs gatava ceļam. Tātad, ser, izbraucam divdesmit astotajā decembrī. Braucienā pārtiksim no sālītās gaļas, sausiņiem un kompota. Svētajiem tuksnesi, ser, klājās daudz ļaunāk.

— Nekad neesmu apskaudis svētos, — norūca kapteinis. — Havaju salās, ser, man jāiepērk pārtika komandai, lai nebūtu jāpārmaksā tajā metropolē — Honolulu. Tur, Honolulu, šie iedomājušies sevi par tādu kā Klusā okeāna Angliju. Velti gan, ser, jūs tik bieži smēķējat! Vismaz būtu iegādājies pīpi — ar to ir ko noņemties! Iebāž adatu, pačakarē, un nāk laukā smirdīgs ķīselis. Draņķis, ser! Svētie nesmēķēja.

— Nekad neesmu apskaudis svētos, — Stīvensons teica un gardi nosmējās.

TREŠĀ NODAĻA SPITĀLĪGO SALĀ

Pēc trim nedēļām Stīvensons jau pastaigājās pa Honolulu — Havaju salu galvaspilsētas ielām, vērīgi «skatīdams vaigā namus, cilvēkus, dzīvniekus un augus», tā viņš rakstīja savam tālajam draugam Kolvinam. Pilsētai gar

vienu malu stiepās mežs; tā dziļumā kokospalmu vidū bal-snīja mazītiņas vasarnīcas, ko šejienieši sauca par bun-galo. Dārzos pie mājām auga milzu kaktusi un papardes. Jautri un pat uzbāzīgi zvanīja gar ielu malām joņojošie zilie tramvaja vagoni, ar spalgiem rīkles saucieniem — «ceļu» (angļu valodā) — rikšoja rateļos iejūgušies ķinieši un iezemieši baltās jakās un biksēs līdz ceļgaliem.

Veikalos un uz ielām pārdod neredzētas puķes, bet puskaili puišeļi piedāvājas notīrīt zābakus; un Stīvensons pabrīnās: puiku ar sukām rokās ir daudz, bet zābakos apāvušos cilvēku ļoti maz — gājēji gandrīz visi staigā sandalēs un pat basām kājām. Ik uz soļa duras acīs amerikāņu tipa reklāmas, piedāvājot konjaku, zīda tērpus, gramofona plates un visdažādākos medikamentus pret visām slimībām. Stīvensons iegriezās grāmatu veikalā un uz letes ieraudzīja savu «Melno bultu» līdzās pavārmāk-sīas grāmatai un fizikas kursam «mājas mācībai». Stīvensons pavaicāja, vai kāds pērk šo te grāmatu — viņš norādīja uz savu romānu; viņam atbildēja: «Jā, pērk, turklāt ļoti bieži; šai grāmatai ir tādi paši panākumi kā Zila Verna un Aleksandra Dimā romāniem.»

Ļoti labi! Bet kāpēc vēl joprojām nav pienācis naudas pārvedums no Anglijas un čeks no amerikāņu izdevējiem? Un kāpēc tikai viena vēstule no Kolvina? Un kur radušās tādas ilgas pēc mājām — vai tad šeit, Honolulu, nav labi? Ļoti labi, bet tikai ļoti labi, un pat katru dienu labi, un reizē arī ļoti slikti; ilgas, skumjas, atmiņas. . . Jaukais kapteinis Otiss pagrieza «Kasko» uz māju pusi, un tas pēc tradicionālā šauteņu salūta izgāja no ostas. Laimīgs cilvēks — šis kapteinis, laimīgi visi matroži uz «Kasko» klāja — viņi brauc uz dzimteni un drīz redzēs to. «Bet es? . . .» Stīvensons čukst un, noguris no pastaigas, ieiet savā pagaidu mājoklī — mazā namiņā sena vulkāna pakājē. Pa dārzu lodā ķirzakas, zaļi spalvaini zirnekļi un skorpioni. Pār sarkaniem, ziliem un baltiem ziediem lidinās milzu tauriņi, tik lieli kā bezdelīgas, un putni, tikai nedaudz lielāki par tiem tauriņiem, kas lidinās Edinburgas un Glazgovas priekšpilsētās. Šeit, Honolulu, viss ir neparasts, dīvains un brīnumains: zibeņi kā zobeni, kas ieduras zemē, bet kalpotāji — iezemieši un ķīnieši •— skatās jums acīs un ievelk galvu plecos, kad jūs ar smaidu nododat sīkus rīkojumus: allaž ar smaidu sejā saimnieks viņus sit par mazāko nepaklausību, un kā lai te nepārskatās vai neizdara kaut ko aplam, ja sitienu vairāk nekā pavēļu! '.livensons nekad nevienam nesita, un kalpotāji to nesakoda, viņi baidījās un trīcēja, gaidot pamatīgu kāvienu, domādami, ka saimnieks uzkrāj, saskaita sitienus, lai tad uzreiz norēķinātos par visiem grēkiem . ..

Šeit viss ir tik savāds. Pulksten deviņos vakarā ir gaišs, bet pēc piecām minūtēm uzkrīt tumsa — un visa debess izskatās kā iluminēta: tik daudz zvaigžņu, un visas iik lielas. Aumaļām gāž lietus un plaiksni zibeņi, un piepeši viss norimst, peļķes vienā mirklī izžūst, putni dzied deviņās mēlēs, un visās mājās spēlē vijoles un flautas.

Honolulu atrodas Anglijas, Amerikas un Vācijas pārstāvji un ir arī tronis, ko ieņem Havajas karalis Kalakaua — žūpa un kāršu spēlmanis, ļoti viltīgs cilvēks. Stīvensonam jau ir bijis gods ar viņu iepazīties — vispirms pieņemšanā pilī un vēlāk viesos pie viņa, tad abi spēlēja šahu un Iriktraku, sarunājās par politiku un Stīvensons lasīja savus dzejoļus.

— Es tevi mīlu — tu esi mans brālis, — karalis Stīvensonam sacīja. — Un arī tavu sievu mīlu — viņa ir mana

māsa.

— Es esmu laimīgs, jūsu augstība, — Stīvensons atbildēja. -— Pieņemiet manu . . .

— Pie velna visas ceremonijas! -— karalis teica. — Iesim paļāties ar zirgiem, un pēc tam tu uzspēlē flautu.

Kādudien pieņemšanas stundās Kalakaua, būdams ļoti noguris, palūdza Stīvensonu pasēdēt pusstundu uz troņa.

— Pie tevis atnāks un kaut ko prasīs, — karalis Stīvensonu noinstruēja, — tu tikai saki «jā» un tad aiztaisi acis un saliec rokas uz vēdera — neviens tevi netraucēs, mans brāli! Daudz ļaunāk, kad es viens palieku mājās: pilnīgi nav ko darīt!

Stīvensons minūtes desmit pasēdēja tronī, un Fēni ja viņu nofotografēja. Atnāca karalis un izteica vēlēšanos uzņemties kopā ar Stīvensonu.

— Es esmu gudrs, — viņš Stīvensonam teica, — man vienalga, kur es sēžu, kaut tikai ilgāk dzīvot un būt par karali. Arī tur ir savs labums, mans brāli! Padzīvo Hono-lulu ilgāk, gan mēs kaut ko sagudrosim!

Viss ir dīvaini, nesaprotami, bezjēdzīgi. Labi, ka vēl nav pabeigts «Balantrē īpašnieks», — tā ir laime, sēdēt pie galda un strādāt! Cik žēl, ka nav kapteiņa Otisa un

divu skotu matrožu. «Ar ko es dziedāšu dzimtenes dziesmas?» Stīvensons čukstēja.

Beidzot pienāca ilgi gaidītā nauda — daudz naudas no Anglijas un no diviem Ņujorkas izdevējiem.

— Mēs esam bagāti, Fenij, — viņš sacīja sievai. — Vai nedosimies ceļojumā pa Eiropu?

Fenij a par šādu priekšlikumu kļuva priecīga, bet Loids deva padomu pagudrot kaut ko citu. Ceļojums — laba lieta, tikai ne pa Eiropu, bet...

— Uz Madeiras salu! — Stīvensons viņu pārtrauca.

— Tuvāk salai, ko sauc par Lielbritāniju!

— Uz Austrāliju! — Penija ierosināja.

— Uz mājām, — bikli piebilda vecā misis Stīvensone.

— Neilgi... Uz pusgadu, Lū!

' •— Arī man gribas mājās, — Stīvensons atzinās, uzmetis skatienu sievai un padēlam un uzsmaidījis mātei. — Padomāsim, ko izvēlēties, — viņš teica, — bet pagaidām es jūs atstāšu uz pāris nedēļām, ne ilgāk. Es uzzināju, ka Molokaji salā dzīvo spitālīgie; tur ir ne mazāk kā piecsimt . ilvcku. Nu, un tad . . .

Tu gribi braukt pie spitālīgajiem! — šausmās iesaucās misis Stīvensone, ar rokām aizklādama seju. — Tu joko!

Viņš joko, — Fenija piebalsoja.

Mans mīļais Lūiss mīl piedzīvojumus, — sacīja loids.

Es mīlu cilvēku, mani draugi, — Stīvensons atsaucās uz visām šīm replikām. — Un es nīstu ciešanas. Ja esat ii manīgi lasījuši manas grāmatas, tad droši vien būsiet ii vērojuši kādu zīmīgu parādību, proti — manu grāmatu varoņi vienmēr ir veseli cilvēki; viņi kaisli mīl dzīvi, viņi

II vīrišķīgi, viņi... īsāk izsakoties, man nepieciešams sa-v.un acīm redzēt spitālīgos. Varbūt es spēšu viņiem palīdzēt.

— Naudu var nosūtīt arī no šejienes, — sacīja Fenija. Stīvensons pārmetoši paskatījās uz sievu, viņa šo skatienu nepamanīja.

— Nauda te neko nevar līdzēt, — Stīvensons teica pats sev. — Nesen leprozorijā Molokaji salā nomira beļģu misionārs — Demjēna tēvs. Pirms pieciem gadiem viņš aplipis ar spitālību. Pateicoties šim cilvēkam, slimie nebija jutušies tik nelaimīgi, viņš prata... es nezinu, ko viņš prata un ko tieši darīja, bet viņa varonīgais solis ir nepieredzēts. Par šo cilvēku klīst visdažādākās valodas un nostāsti. Valodas, kā ikkuras baumas, ir riebīgas, tām es neticu. Nostāsti ir brīnišķīgi. Es vēlos apmeklēt šo Varonības salu — tā es to nosauktu. Starp citu, kartē šīs salas nav.

Otrā dienā Stīvensons aizbrauca uz salu. Tā atstāja drūmu iespaidu: augstas klintis, izdzisis vulkāns, nīkulīga, nabadzīga augu valsts, un salas vidienē sastingušu lavas bluķu vidū — ar dzeloņstieplēm iežogotas koka barakas, divi sargtornīši, cilvēks ar šauteni pie ieejas. Tai pašā stundā, kad salā ieradās Stīvensons, tur atveda arī lielu skaitu spitālīgo, kurus pavadīja žēlsirdīgās māsas ar baltiem lakatiņiem ap galvu, brūnās kleitās, virs kurām bija baltas pelerīnes. Spitālīgie nāca militārā kolonnā pa četri rindā. Stīvensons pierāvās malā. Viņš nolaida rokas gar sāniem un, nespēdams valdīt visdziļākās līdzjūtības uzplūdus, caur pieri skatījās, kā garām virzās skumjais gājiens.

Palūk, iet nenosakāma vecuma cilvēks ar pietūkušu

seju un slimības gandrīz pilnīgi saēstām ausīm. Viņa acīs lasāmas skumjas un vēl kaut kas, vārdos nepasakāms. Viņš iet kā notiesāts uz nāvi — nevis uz to, kura žēlsirdīgi iestāsies pēc divām trim minūtēm, bet, visticamāk, pēc diviem vai trim gadiem, kad visa miesa būs satrūdējusi, bet gars turpinās dzīvot, smadzenes joprojām strādās, dvēsele pārdzīvos drausmīgākas ciešanas nekā miesa ...

Lūk, garām paiet jauna sieviete; viņas acis asaro, sejas krāsa atgādina olas dzeltenumu, mati uz galvas gandrīz izkrituši. Viņa uzmeta īsu mirkli Stīvensonam, un viņš dobji iekliedzās, atcerēdamies sievas piezīmi par naudu, ko «var nosūtīt arī no šejienes», un neatrāva acis no nelaimīgajiem, kas lēni vilkās uz savu pastāvīgo, pēdējo dzīves vietu.

Pagāja garām pēdējais spitālīgais un aiz viņa žēlsirdīgā māsa un misionārs. Dzelzs vārtu durtiņas aizcirtās. Saule karsēja, vienaldzīga kā pirms miljoniem gadu. Stīvensons tuvojās vārtiem, nedomādams par atkāpšanos, parādīja sargam atļauju leprozorijas apmeklēšanai un pēc brīža jau soļoja uz to nesamērīgi garo vienstāva baraku, uz kuras jumta sēdēja puskails zēns, kas meta bumbu savam biedram, kurš skraidīja pa akmeņaino, saules kveldēto pagalmu.

Stīvensons pavadīja leprozorijā astoņas dienas. Ar spitālīgo bērniem viņš spēlēja kroketu un nevilka rokā cimdus, uzskatīdams šādu piesardzību par nevajadzīgu un netaktisku;

— Nepieskarieties bērniem, —• viņu brīdināja žēlsirdīgā māsa un arī misionārs. — Neiedomājieties viņus apkampt, ser!

— Un ko darāt jūs? — Stīvensons neizpratnē jautāja vienai no māsām — zeltmatainajai mis Mariannai. — Smieklīgi būtu domāt, ka jūs visu laiku apsverat, kādā attālumā no slimniekiem sēdēt vai stāvēt pagalmā vai barakā! Ne tuvāk par pieciem metriem no bērniem un desmit metriem no pieaugušajiem! Ha!

— Es esmu es, bet jūs esat jūs, ser, — mis Marianna iebilda. — Es šeit esmu darbā un uz visiem laikiem, bet jūs paciemosieties un aizbrauksiet. Jums jāsargājas.

— Pilnīgi pareizi, — Stīvensons dedzīgi piekrita, — jā-sargās, lai neaizvainotu nelaimīgos, it īpaši bērnus!

— Kā vēlaties, ser. — Mis Marianna paraustīja plecus.

Kā liek mana sirdsapziņa, — Stīvensons teica ar pa-i .i lo atklātību un pievērsās saviem kroketa spēles partne-iirm. — Tātad mēs turpinām. Manai bumbai jāiziet cauri l>c|u slazdam! Piķis un zēvele! Neizdevās!

Jūs to tīši darījāt, ser, — teica kāda divpadsmit gadus veca meitene.

- Jūs domājat, ka mēs esam mazi, bet jūs čempions, — pārmetoši sacīja jauns zilacains zēniņš, pagaidām vesels, pec izskata spriežot, kā nodomāja Stīvensons, un viņam 1.1uva baismi no domas, ka veselie bērni neglābjami aplipināsies no saviem vecākiem vai no tiešas saskares ar slimajiem. Kad šis zēns vadīja bumbu cauri sānu vārtiem, •nliecot zemē iesprausto stiepli, Stīvensons ievēroja, ka zēna kreisās rokas mazais pirkstiņš ir līks (tam vajadzēja l ūt taisni izstieptam un cieši piekļautam pie vesera kāta), bet labās rokas pirkstu starpās parādījušies aizdomīgi tumši dzelteni plankumi. Stīvensons nodrebēja pie visām miesām. Zēns nomērķējis sita ar veseri pa bumbu un aiz priekiem sāka lēkāt: bumba izgāja cauri vārtiem un apstājās tajā vietā, no kuras vajadzēja sākt. nākošo gājienu.

— Viņam vienmēr laime! — iesaucās meitenīte, skaudīgi noskatīdamās uz izveicīgo spēlētāju un viņa bumbu.

— Jā, viņam veicas, nav vārdam vietas, -— nomurmināja Stīvensons un ar spēcīgu sitienu aizraidīja bumbu garām vārtiem un ietrieca saules sadedzināto augu brikšņos. — Bet man nepavisam neiet, — viņš teica, — es nervozēju, baidos paspēlēt! Nupat jau arī paspēlēju!

— Paspēlējāt, ser, — meitenīte cienīgi noteica, veikli vadīdama savu bumbu. — Tūlīt jūs krokēs!

— Vēl vienu partiju, ser, — zēns uzaicināja. — Pasauksim Robertu; viņš jau sen ilgojas pamēroties spēkiem ar īstu spēlētāju. Robert! — viņš pasauca.

No bērnu pūliša iznāca vājiņš puisēns līkām kājām; kakls viņam bija pārmērīgi garš un noklāts ar vātīm, kas izskatījās kā piesūkušās dēles. Viņš palocījās Stīvenso-nam un, paņēmis rokā veseri, atkāpās trīs metrus tālāk. Stīvensons paspēra soli tuvāk. Zēns atkāpās nostāk.

— Vai tu no manis baidies? — Stīvensons jautāja, viņa balsi aizžņaudza asaras.

— Jums jābaidās no manis, ser, — zēns nodurtu galvu klusi sacīja. — Svētais tēvs Duglass pieteica, lai. ..

— Pie velna visus Duglasus! — dusmīgi iesaucās Stīvensons un apkampa zēnu, pievilka viņu sev klāt un mīļi

ielūkojās acīs. — Es esmu čempions, draudziņ, un atbraucu uz šejieni tikai tādēļ, lai saspēlētu ar jums kroketu, futbolu un . . . kādas jums vēl ir spēles?

. . . Stivensons sastādīja sarakstu par visiem slimniekiem, precīzi noskaidrojis viņu vārdus, vecumu, profesiju un laiku, kad Molokaji salā atbraukušajam uzbrukusi nelaime. Stivensons nezināja, kādā nolūkā viņš to visu dara, bet nedarīt nespēja. «Noderēs,» viņš sev iegalvoja. Viņš savāca slimo atsauksmes par Demjēna tēvu; vieni stāstīja, ka šis cilvēks bijis stūrgalvīgs, primitivs, cietsirdīgs, vil-tigs un visādā nozimē netīrīgs. Citi (un šādu atsauksmju bija vairāk) atcerējās misionāru ar mīlestibu, sauca viņu par svēto, varoni, augstsirdīgu, drosmīgu un krietnu cilvēku.

Atgriezies Honolulu, Stivensons savas piezīmes rūpīgi sakārtoja, pagaidām allicis iesāktā romāna rakstīšanu. Viņu māca skumjas, viņš ilgojās pēc kustības, okeāna vētrām, plašuma, buru dūkšanas. Drīz viņam izdevās saligt ar maza šonera «Ekvators» kapteini; divdesmit trīs gadus vecais kapteinis misters Reids, Stīvensona tautietis, par visai pieticīgu atlīdzibu apņēmās aizvest viņu līdz Žilbēra salai. 1889. gada divdesmit ceturtajā jūnijā Stivensons ar piederīgajiem uzkāpa uz šonera klāja. Stundu pirms izbraukšanas jūrā ieradās karalis Kalakaua ar muzikantiem.

— Tu velti aizbrauc, mans brāli, — karalis Stīvenso-nam sacīja. — Ko es iesākšu bez taviem gudrajiem padomiem, bez tavu laipno acu gaišā starojuma? Man viss ir līdz kaklam, mans brāli! Ko lai dara, laimīgu ceļu! Kapelmeistar — Havajas maršu!

Iedūcās tromboni, sāka rībēt bungas, smalkās balsīs iedziedājās flautas un angļu radziņš. Uz angļu kuģiem, kas bija noenkurojušies reidā, matroži uzsauca «urā». Londonas laikraksta korespondents stāvēja krastmalā un steidzās pierakstīt savus iespaidus par to, kā aizvadits «slavenais Roberts Lūiss Stivensons, kas devās pretī savam liktenim». Pēc dažām dienām korespondence bija iespiesta laikrakstā.

«. . . Rakstnieks stāvēja uz šonera «Ekvators» klāja,» nobeigumā bija teikts, «un ar asarām acīs klanījās saviem pavadītājiem — Havajas salu karalim Kalakaua un daudzajiem cienītājiem. Stivensons bija ģērbies baltā kreklā ar vaļēju apkakli, melnās šaurās biksēs; vējš šķirstīja viņa garos matus. Viņš ir ļoti vājš, turas taisni un izskatās daudz vecāks par saviem gadiem. Novēlēsim talantīgajam misteram Stīvensonam ilgu mūžu, un lai ražīgs darbs un laime viņu pavada visur, kur vien viņš kāju sper CETURTA nodaļa

PAR SKOTIJU UN STĪVENSONU!

Neparasts, dīvains ceļojums .. . Cilvēks, kas ir fiziski slims, bet sasniedzis savu radošo spēku briedumu, klejo pa Kluso okeānu, meklēdams labāko apmešanās vietu uz visu mūžu sev un saviem tuviniekiem, kuri vīrišķīgi un, l>ezvšaubām, no brīvas gribas un labprāt piekrituši ziedoties Stīvensona miera un laimes labad, pakjaujoties šī cilvēka iztēles radītajai ilūzijai, cilvēka, kuram viņi tagad apņēmušies kalpot.

Dažas dienas pirms brauciena, gatavodamās atstāt Ameriku un apzināti doties riskantā, briesmu pilnā, ilgstošā kuģošanā pa okeānu un pēc tam uzsākt nemierīgu dzīvi Samoa salās, misis Stīvensone (viņa jau bija sešdesmit gadus veca) rakstīja savai māsai Skotijā:

«. . . tā vēlas Lū, mans vienīgais dēls, un es, viņa māte, bez apdomāšanās došos viņam līdzi ne tikvien dievs zina kurp, bet pat uz tādu vietu, kur man būs ļoti slikti un labi tikai viņam. Es visu saprotu, bet manu saprašanu diktē nevis galva, bet sirds, tas nozīmē — es droši vien maldīšos, teikdama, ka tuberkulozes slimnieka plaušām nav veselīgāka klimata par Itāliju. Neapole, Sorento, varbūt vēl salas — Kapri, Sicīlija, Korsika, ak mans dievs — arī Edinburgā dzīvo plaušu slimnieki, tādi paši vāji un izģin-duši kā mans Luī, un viņi nodzīvo līdz sirmam vecumam, ja vien laimējas pārkāpt pār trīsdesmit piektā gada slieksni. Luī ir trīsdesmit astoņus gadus vecs. Dažbrīd man ienāk prātā šaušalīga doma: viņš brauc, lai tur nomirtu un dara to pilnīgi apzināti, kaut ko slēpjot no manis, Fe-nijas un Loida. Kas viņam vajadzīgs, ko viņš vēlas, ko tieši, kādu cilvēku viņš meklē?

Mums teica, ka ceļojums sagaidāms grūts, ka mēs sastapsimies gandrīz ar visiem Klusā okeāna salu apdzīvotājiem, redzēsim karaļus, princeses, virsaišus, mežoņus, cilvēkēdājus . .. Ļoti interesanti, mana dārgā, bet lai nu tas interesē tikai Lū — viņš ir rakstnieks, viņam jāinteresējas par visu, es saprotu, šajā, gadījumā ar galvu, nevis ar sirdi vien. Es neceļu šķēršļus braucienam, nē, esmu gatava iet līdzi savam dēlam pat ellē, bet, ja ellē, tad tikai pēc dieva tā kunga pavēles. Samoa .. . Palikt tur uz visiem laikiem . . . Un tur nomirt — tālu no dzimtenes! Bet viņš dzimteni tik ļoti mīl! Un viņš tagad ir tik bagāts! Viens amerikāņu izdevējs maksā viņam 20 000 dolāru gadā par vienu vienīgu rakstu mēnesī! Pēc viņa «Bagātību salas» izdevēji vai plēšas savā starpā — tikai angļu valodā vien Anglijā un Amerikā tā izdota divdesmit septiņas reizes. Es negribu uz Samoa. Bet tur es būšu pie L.Ū. Un tikai tāpēc es viņam teicu: jā, es braucu tev līdzi. . .»

Pēc smagiem pārbaudījumiem un bēdīgiem piedzīvojumiem Buritari salā, kur visi «Ekvatora» pasažieri nopietni riskēja ar dzīvību pēc iepazīšanās ar karali žūpu Tevi-reimu, kurš noturēja Stīvensonu par karalienes Viktorijas dēlu, pēc daudzu dienu uzturēšanās Apemamas salā, kurā valdīja cietsirdīgais tirāns Tembinoks — «mežonīgais pus-cilvēks ar Dantes profilu», kā Stīvensons viņu iedēvēja, pēc vairākkārtējām asiņošanas lēkmēm, sirds vājuma lēkmēm un negantām sāpēm krūtīs un mugurā, kad Stīvenso-nam šķita, ka nākošā tuvākā sala kļūs par viņa kapu, — pēc «derībām uz dzīvi» (tā viņš nosauca savu ceļojumu pa Kluso okeānu) viņam tomēr gribējās braukt tālāk. Jau pats nosaukums «Samoa» Stīvensonam šķita kaut kas brīnumains, ar burvību saistīts, dziedinošs.

-— Tur es atspirgšu, uzrakstīšu vēl piecpadsmit grāmatas un nomiršu sirmā vecumā, — viņš Loidam teica.

— Es arī gatavojos rakstīt, — bikli ierunājās Loids, mēģinādams balsij piešķirt ironisku pieskaņu, bet pozai un žestiem — kaut ko no satīriskā žurnāla karikatūrām. — Sis tas man jau ir padomā, manu mīļo Lūis!

Stīvensons vērīgi noskatīja savu padēlu un pateica frāzi, kas Loidam iespiedās atmiņā uz visu mūžu, un dzīvot viņš dzīvoja ilgi: nāve viņu paņēma 1947. gadā.

— Nabaga Loid, — Stīvensons sacīja. — Manuprāt, tu velti iesaistījies man līdzi šajā ceļojumā ... Tev būtu vajadzējis dzīvot Eiropā — Parīzē vai Londonā. Un arī man ... Man gribas iepazīt Samoa ļaužu augsti attīstīto tikumību, viņu godīgumu, saprātu, sirsnību, kultūru, ko nav skāris Rietumu samaitājošais gars . . . Man tas ir vajadzīgs — bet tev? Man liekas, tu esi citāda veidojuma cilvēks. Tu, šķiet, esi ideāls šālaika produkts, ideāls tajā 210

nozīmē, ka tu vēl nesamaitā cilvēkus ar netikumīgiem sa-

cerējumiem ...

Saruna norisa «Ekvatora» šaurajā, trūcīgajā kajītē 1889 gada 13. novembrī. Pie pusdienu galda visi šonera pasažieri un komanda bija pacēluši kausus uz «jaundzimušā» veselību: Stīvensonam apritēja 39 gadi.

Es ļoti mīlu savu dārgo Lūisu, — Loids sacīja, pārlaizdams acis kajītes tukšajiem kaktiem: puse bagāžas bija atstāta pie karaļiem Tevireimas un Tembinoka kā dāvanas, ko tikai ar lielu piespiešanos varēja uzskatīt par labprātīgi dotām. — Rakstīt var arī Samoa salās, — viņš pateica, kad bija izturējis ilgo, pētošo patēva skatienu.

— Bet, ja sametīsies garlaicīgi, — kas man var liegt apciemot veco Eiropu!

— Taisnība gan, kurš mums to var liegt! — Stīvensons satraukti teica. — Upolo salas ostā, uz kurieni mēs traucamies pilnās burās, ienāk kuģi no visām pasaules malām. Ja iegribēsies — ņemsim un aizbrauksim! Tu uz savu zemi, es uz savu ...

— Nē, tagad gan tikai viesos, — Loids attrauca ar nopūtu, un Stīvensons uztvēra skumjas, kas slēpās šajā nopūtā. — Mēs, manu mīļo Lūis, braucam uz mājām...

— Mēs visi uz zemes esam viesi, mans draugs! Ir svarīgi nezaudēt cieņu gan pie galda, gan dejās.

Stīvensons pasmaidīja un piemetināja, ka dejot visbiežāk iznāk ar nejaušiem partneriem, bet, ja reiz esi kādu uzlūdzis uz valsi, tad tas jānodejo, kā pienākas. Un pie galda . . . pie sveša galda ēd pieklājības pēc un tikai pie sava — cik sirds ņem pretī.

— Atstāj mani kādu stundiņu vienu, mans draugs, — Stīvensons palūdza, —- «Balantrē īpašnieks» ir ļoti untumains, viņš prasa, lai es katru dienu pievēršos viņa personai.

— Sakiet, manu mīļo Lūis, — no krēsla pieceldamies, Loids teica, — kur jums veicas vieglāk un labāk strādāt — svešatnē vai mājās?

Stīvensons atstāja jautājumu bez atbildes. Iespējams, ka viņš šajā sakarībā kaut ko arī būtu teicis un droši vien aiz tīras smalkjūtības nebūtu klusējis, ja vien Loids ilgāk un nepacietīgāk būtu gaidījis atbildi. Taču viņš — arī smalkjūtības mudināts — pamāja ar galvu un, īsu brīdi pakavējies uz sliekšņa, izgāja no kajītes, cieši aizvēris aiz sevis durvis.

Tiešām gan, kur varēja labāk strādāt: mājās vai šeit, svešumā, kur ik stundu mainījās apstākļi? Stīvensons zināja, ka mājās darbs šķīrās labāk un arī sekmes bija labākas. Viņš zināja un labi atcerējās krievu parunu: «Mājās pat sienas dziedina.» Taču mājās bez sienām, tuviniekiem un draugiem, kas starp tām dzīvoja, pastāvēja un ļauni iedarbojās valsts un valdības likumi, kulturālā bur-žuā paradumi un tikumi. «Es esmu dīvaini veidots,» Stīvensons rakstīja uz «Ekvatora», vēl nezinādams, kam tieši adresēs vēstuli — Kolvinam vai Henlijam, «mākslinieka spējas un spēki manī ir pavērsti pret pagātni, demonstratīvi uzgriežot muguru tam nevarīgi vārgajam, bet aiz branguma vai pušu plīstošajam,'-riebīgi nekaunīgajam un seklajam cilvēkam, kas dēvē sevi par kultūras nesēju. Un viņa kultūra — tas ir pērkamās preses neapvaldītais brēciens, ministra spalvas čirksti, kurš pārdod, maina un apspiež. Ak, ja es būtu vesels! Es tad prastu citādi izlietot savus spēkus, man nevajadzētu tik daudz noņemties ar sevi. Bet, arī domājot tikai par sevi, es plānoju savu dzīvi tā saucamo mežonīgo cilvēku vidū, kurus par mežoņiem nosaukuši tie, kas paši nav nekas vairāk kā frakā un cilindrā ietērpta cilvēkēdāja klasisks paraugs .. .»

— Mēs esam aplaupīti, — Fenija teica vīram, kad «Ekvators», piedzērušā Tembinoka rokaspuišu apšaudīts, bija labu gabalu attālinājies no Apemamas neviesmīlīgajiem krastiem. — Kapteinis Reids atdeva karaļa svītai gandrīz visus pārtikas krājumus, es atdāvināju savus tērpus šiem karaliskajiem salašņām. Luī, mans dārgais, es baidos zaudēt tevi! Tur, Amerikā, man tavi plāni šķita saprātīgāki. Šeit, okeānā, tie atklāj savu īsto dabu, un es skaidri redzu, ka tas viss ir murgi, neprāts un . ..

Viņa aprāvās, un Stīvensons, baidīdamies, ka Fenija aizmirsīs, ko gribējusi teikt, atkārtoja:

— Neprāts un . . . Turpini, dieva dēļ, turpini!

-— Un vēlreiz neprāts un murgi, Luī! — Fenija sparīgi atkārtoja. — Tu uzskati mani par aušīgu, dumju, ekscentrisku sievieti — nu lai! Šī vieglprātīgā, dumjā un ekscentriskā sieviete ir tava sieva, un viņa ir šeit, tev blakus, pie tevis. Kad un ko tu esi izraudzījies starp daudziem tūkstošiem, Luī!

— Fenij, — Stīvensons iesāka, vēl nezinādams, ko īsti pateiks pēc mirkļa.

Sieva viņu pārtrauca:

Pavaicā Loidam, manai meitai, tavai mātei; viņi visi 11• v i žēlo, mēs visi gribam, lai tu dzīvotu. Tu esi eiropie-h:,, tev jādzīvo starp sev līdzīgiem. Tu taču neraksti tiem, I.ui i dzīvo uz salām okeānā!

Un pati nodomāja: «Ahā, ko tu tagad teiksi!»

Es rakstu tāpēc, ka nevaru nerakstīt, — Stīvensons .111nīdēja, rāmā garā. — Es rakstu sev, Fenij, bet uzrunāju 11is, kuri vēl ir spējīgi klausīties un saprast aizraujošus i īstus par vīrišķību, sirds skaidrību un cieņu pret cil-\ -ku. Es vēlos saglabāt sevī mākslinieku, Fenij!

— Mākslinieks ir cilvēks, — dedzīgi iebilda Fenija. - Saglabājot vienu, tu saglabā arī otru. Neapdomīgi pazudinot cilvēku, tu pazudini arī mākslinieku, Luī!

— Tātad vajadzētu pagriezt kuģi atpakaļ? — Stīvensons domīgi runāja. — Tu esi izmisumā, ka kapteinis Reids izdāļājis gandrīz visu pārtiku un no taviem tērpiem tik vien atlicis, kas tev mugurā . . . Bet Samoa salās taču var staigāt pliks, Fenij! Tur ir mūžīga vasara, tur ir karsts, un cilvēki tik šķīsti kā pasaules radīšanas pirmajās dienās. Ja tu raizējies par naudu, tad tekošajā rēķinā Honolulu mums ir kaut kas ap četrdesmit tūkstošiem dolāru . ..

— Tu runā pavisam ko citu! — iesaucās Fenija un sāka ātriem, nervoziem soļiem staigāt kajītē no viena stūra otrā — piecus soļus šurp, piecus — turp. «Ekvators» ritmiski šūpojās spēcīgajos okeāna viļņos.

— Eiropā es nomiršu, — Stīvensons teica.

— Ir Amerika, — Fenija atgādināja.

—« To es neieredzu — andelēšanās un krāpšana. — Stīvensons pasmīnēja. — Mani vilina mans sapnis — Samoa. Pēc gada man būs četrdesmit, Fenij. Sapnis sāk piepildīties. Tu esi pie manis. Pie manis ir mana māte. Man ir vēlēšanās kalpot cilvēkiem.

— Cilvēkēdājiem? — Fenija skaļi iesmējās.

— Bet kāpēc viņi kļuva par cilvēkēdājiem? — Stīvensons, acis piemiedzis, pajautāja.

— Nekļuva, bet tādi jau bija, — Fenija iebilda.

— Tev taisnība; bet tomēr — kāpēc gan?

-— Es neesmu pētījusi šo jautājumu, neesmu ne mācījusies, ne lasījusi pai; to, es nezinu. — Fenija paņēma no vīra portsigāra papirosu, aizkūpināja to pie gadējošā smēķa pelnu traukā un spēcīgi ievilka dūmu. — Nezinu un negribu zināt!

— Bet es zinu, — Stīvensons teica. — Samoa mani

vilina kopš bērnības. Bez tam, mana dārgā, dzīve mums dota tikai vienu reizi. Tā jānodzīvo interesanti, ar cieņu pašam pret sevi. Nu, kad nokļūsim Samoa, tu varēsi mani atstāt, aizbraukt. . .

Pasmaidīja un piebilda:

— Mīla ir brīva, kā dzied Karmena. Atceries?

Fenijas acis iemirdzējās. Viņa apsēdās vīra gultas kājgalī un, lēni pūzdama dūmu gredzentiņus, ko tik meistarīgi prata izvērt citu citam cauri, sapņaini teica:

— Es esmu tā noilgojusies pēc mūzikas, Luī! . .. Guļu un redzu sevi teātrī, vernisāžā Karnedži zālēs, viesos pie Rodēna ...

— Ak, kādas skulptūras mēs redzēsim Samoa salās! — Stīvensons jūsmīgi iesaucās. — Tikai tur, Fenij, ir īsta māksla. Kādus augstas tikumības piemērus dabūsim novērot! Un mēs. . . vismaz es palīdzēšu tos saglabāt.

— Sāksi strīdēties ar konsuliem, iedzīvosies nepatikšanās, sagādāsi sev ienaidniekus, — Fenija zobgalīgi papildināja, un Stīvensons labsirdīgi piekrita:

— Jā, sagādāšu ienaidniekus, strīdēšos, lūgšu, norādīšu, protestēšu. Un visi tie, kurus tu nicinoši sauc par cilvēkēdājiem, mani iemīlēs, Fenij. Kaut gan cilvēkēdāju Samoa salās nav.

— Bet karaļi? — Fenija iedzēla.

— Karaļi visur ir cilvēkēdāji, — Stīvensons atbildēja. — Palasi vēsturi.

— Es vēlētos zināt, kas jauns ir Ffovarda grāmattirgo-tavā Medisonavēnijā, — Fenija nopūzdamās sacīja. — Es vēl neesmu lasījusi Vailda jauno romānu . . . Piedod, Luī, manu činkstēšanu! Katram kaut kas sāp. Man laikam ir kā vistai ilgas pēc laktas . . .

Apbrīnojams ceļojums .. . Kad Stīvensons pastāstīja savus ilgotos sapņus «Ekvatora» kapteinim, misters Reids godbijīgi saslējās, pacēla galvu augšā un sacīja:

— Ser! Uzdrošinos piebilst, ka jūs ļoti atgādināt savas grāmatas. Un jūsu grāmatas — tas ir brīnišķīgs ievads visam tam, ko dzīve jums taisās sniegt!

— Pateicos jums, mans draugs! Pats liktenis man piešķīris kapteini — dzimušu Skotijā. Iedzersim par mūsu mīļoto dzimteni, mister Reid! Tur, tajā skapī, jūs atradīsiet pudeli Malagas vīna. Paldies. Lai neviens nezina, labi? Pagrieziet slēdzeni, mans draugs! Tā, tā. Ielejiet vīnu! Par Skotiju!

— Par Skotiju un Stīvensonu, ser! — teica kapteinis un, pacēlis glāzi, iedzēra dažus malkus, paskatījās uz sevi spogulī, kas karājās virs mazā apaļā galdiņa, un iztukšoja glāzi līdz dibenam. — Es esmu laimīgs, ser, ka jūs braucat uz mana šonera!

- Par kuģotājiem un ceļotājiem! — otru reizi paceldams glāzi, teica Stīvensons. — Par visiem labiem cilvēkiem uz sauszemes un jūrā, un lai viņiem būtu miers un klātos labāk nekā šobrīd, mister Reid!

1889. gada septītajā decembrī rīta dūmakā iznira Upolo. Tālskatī varēja saredzēt augstu kalnu un tā pakājē — Apia ostu. Pēc trim stundām «Ekvatora» reiss būs beidzies.

— Un es šķiršos no jums, ser, — kapteinis noskumis sacīja. — Ja atļaujat, es jums atrakstīšu, bet jūs varbūt kādā pavaļas brīdī. . .

— Noteikti atbildēšu, noteikti! — Stīvensonam iedrebējās balss, roka, ko viņš bija uzlicis kapteinim uz pleca, notrīsēja. Viņš pēkšņi vēlējās, kaut brauciens pa jūru ilgtu vēl mēnesi, divus, pusgadu, gadu . ..

"PIEKTĀ NODAĻA NOGURUŠAIS MEDNIEKS

Pierastajai un nemaz vairs nejūtamajai okeāna smaržai pēkšņi jaucās klāt spēcīgs un lipīgs nepazīstamu augu aromāts. Fenija minēja vaniļu, taču Loids apstrīdēja, teikdams, ka vaniļas koks patlaban vēl neziedot un tātad vējš atnesis kādu citu aromātu. Stīvensons teica, ka tādā smaržā jābūt dzīvei Upolo salā, šo smaržu viņš pazīstot jau sen — tā esot nosapņota, un to viņš varot sajust, sasprindzinot iztēli un īpašos iekšējos spēkus, kādus pazīst ikviens cilvēks.

— Nosapņot smaržu? — Fenija apšaubīja. — Nesaprotu, kā var nosapņot smaržu! Sapnī var redzēt priekšmetus, veselas ainas, cilvēkus un zvērus, bet smaržas . . .

-— Es arī dažkārt sapnī jūtu smaržas, -— teica Loids. — Vēl nupat vakar nosapņoju Sanfrancisko pirkto ziepju smaržu. Es pamodos un paostīju pirkstus.

-— Fantazētāji! — Fenija smējās, teatrāli pliķēdama sev pa gurniem. -— Varbūt jūs nosapņojat arī domas — kā savas, tā citu cilvēku domas!

— Iedomājies tikai, — Stīvensons pilnīgi nopietni sacīja, — citu cilvēku domas es redzu sapņos itin bieži.

— Piedošanu, ser, — sarunai pievienojās arī kapteinis, — bet visu, par ko jūs runājat, arī es labi zinu. Citu domas — tas ir visparastākais, ko cilvēks var redzēt sapnī. Piedošanu, ser, bet man ļoti pa prātam šādas sarunas.

— Vesels muzejs fantazētāju un dīvaiņu! — Fenija iesaucās.

— Lai dievs dod ilgu mūžu visiem dīvaiņiem un fantazētājiem! — lēni kā lūgšanu noskaitīja Stīvensons un pēkšņi aicināja Loidu iet izpeldēties.

Fenija novaidējās.

— Izpeldēties? —- viņa izdvesa ar izbrīnu un bailēm. •— Mesties haizivīm rīklē? Noslīkt? Atpalikt no kuģa un iet bojā? . . .

— Izpeldēties nebūtu par ļaunu un pašā reizē, — kapteinis teica. — Es došu rīkojumu palēnināt «Ekvatora» gaitu. Ienirsim kādu reizīti. . . Likšu nolaist trapu, kundze.

— Vājprātīgie, — Fenija nošņācās un, izaicinoši atmetusi galvu, aizdipināja basām kājām pa klāju un nozuda kajītē. Stīvensons šķelmīgi pameta ar aci padēlam un piemetināja, ka negaisa tūce, kas stāvējusi virs galvas, aizgājusi — tas nozīmē, ka tagad var . . .

—- Aizgājusi uz pretējo pusi, — Loids jokodams piemetināja un palūdza kapteini, lai tas mazliet pagausina «Ekvatora» gaitu. Pēc minūtēm desmit Stīvensons, Loids un kapteinis sāka izģērbties. Fenija uz mirkli pabāza galvu laukā no kajītes, šausmās novaidējās un atkal pazuda.

1— Ko viņi dara, ko viņi dara! — viņa sūdzējās misis Stīvensonei. — Vediet viņus pie prāta, es jūs lūdzu! Manos spēkos nav kaut ko grozīt, viņi mani ne par ko netur!

— Viņi ir vīrieši, •— misis Stīvensone atbildēja uz šo žēlošanos, — viņi zina, ko dara. Tūlīt es viņus ietekmēšu, vienu mirklīti.

Un viņa no kajītes sliekšņa uzsauca uz to pusi, kur smiedamies un jokodamies rosījās viņas dēls, Loids un kapteinis:

— Džentlmeņi! Ja ūdens ir silts, izbrīvējiet arī man vietiņu okeānā!

— Te ir vietiņa arī tev, māmuļ! — Stīvensons atsaucās.

— Mēs domājam peldēt līdz pašai salai! Loids jau izdalīja vizītkartes visām haizivīm!

— Paņem arī manējo, Luī! — iesaucās misis Stīvensone,

pēc tam kad atskanēja īss melodisks plunkšķis: no trapa okeānā ielēca Loids, bet Stīvensons gaidīja savu kārtu, stāvēdams uz trapa ar augšup paceltām rokām.

— Brīdini Feniju, māmiņ, — viņš paklusu teica, — lai viņa paslēpjas pagultē: visas haizivis gaidīt gaida viņu, t.is neieredz Feniju, jo viņa pārstāv angļu un amerikāņu viesistabas. Es tevi dievinu, māmiņ, tu esi sieviete ko vērts! Viens, divi, trīs!

Noplunkšķēja, vēlreiz noplunkšķēja, bet pēc piecām sešām minūtēm visi peldētāji cits pēc cita izlīda no ūdens un pa trapu uzkāpa uz klāja. Stīvensons izdarīja vairākus vingrojumus, pēc tam aši iegāja savā kajītē, apsēdās pie maza, grīdai pieskrūvēta galdiņa, izņēma no vēstuļu mapes tīra papīra lapas, satvēra pirkstos zīmuli.

Viņš vēl nezināja, ko rakstīs, bet bija skaidrs, par ko tieši šobrīd vajadzētu rakstīt. Tas, kas lauztin laužas uz papīra, agri vai vēlu noderēs, — vienmēr var likt lietā nelielu dusmu uzplūdu, kādu tiesu ilgu un skumju, paviršu cilvēka notēlojumu, un vienmēr noder drosmīga, veselīga, protestējoša cilvēka tēls: gandrīz pašportrets.

Šodien proza neizdevās, negribēja klausīt, neiekļāvās ritmā, taču vārdi, šis trūcīgais domas ietērps, kārtojās brīvās baltā panta rindās.

«Doma pati izvēlas formu,» Stīvensons sev atzinās. «Ja dzejolis — lai būtu dzejolis. .. Nāciet, kārtojieties, kā jums patīk, lēdijas un džentlmeņi!» viņš vērsās pie savām domām, kas radušas izvēlēties vispiemērotāko ietērpu.

Pa rāmiem ūdeņiem peld kuģis okeānā,

Jau saule kvēlo pamalē, bet kuģis peld,

Un mednieks noguris iet tālāk savu ceļu Starp kalniem, mākoņiem un ļaužu vidū.

Viņš sastapa krokodilu, ziloni, tīģeri, lapsu,

Bet nešāva tomēr; viņš teica: «Dzīvojiet vien!»

Un visi tie līksmi gāja uz savām mājām.

Bet ļaudis ...

— Nu, ko tad ļaudis? — Stīvensons vaicāja, kad necerēti uzradušās domas sarežģītajos meklējumu labirintos jau bija atradušas sev īsto formu un līdz ar to skaidri un noteikti zināja, par ko un kas būs jāpasaka. — Ko tad ļaudis? Pacenties, Lū, pacenties! Tevi neviens neskubina, salu mēs sasniegsim apmēram pēc divām stundām. Māmuļa — arvien tāda pati, laba un maiga. Fenija — tāda pati — negrib būt laba, negrib būt tik maiga, pēc kādas es

ilgojos. Loidam patēvs vienaldzīgs; Loids pirmām kārtām mīl Stlvensonu un tikai pēc tam savu patēvu ... Nu, bet ko tad ļaudis? Viņiem vajag kaut ko sacīt, kaut ko vaicāt...

Bet ļaudis gaidīja, ka medījums būs bagāts,

Jau gatavoja smaidus, apsveikumus.

Tie gribēja medniekam pateikt paldies Par to, ka plēsoņa tīģeris nošauts,

Ka ciemata atvesta dzīva lapsa Un zilonis, un krokodila āda.

No mednieka ļaudis vienmēr kaut ko gaida,

Pat tad, ja mednieks noguris ļoti..,

— Bet viņš tiem nekā nepārnesa. — Stīvensons iesmējās, nosviezdams norakstīto zīmuli un sniegdamies pēc jauna, smaili nodrāzta. — Nekā no tā, ko viņi gaidīja. Bet

Mednieks atnesa dziesmas, vārsmas un balādes,

Dažas pasakas un garu stāstu par drosmi,

Viņš piedāvāja pats sevi un bisi nometa zemē;

Uz akmens viņš apsēdās, lai sāktu stāstīt,

Bet ļaudis ... tur bija četrdesmit — un trīsdesmit No viņa aizgāja, bet citi, palikušie,

Vairs neklausījās nogurušo mednieku Un visi vienā mutē Viņam teica:

•— Tu neproti šaut, tu neesi mednieks!

Tu trīsdesmit patronas paņēmi līdzi,

Un te tās ir •— tu visas atnesi mājās!

Tu baidijies izšaut, melkuli, sapņotāj, blandoni

— Bravo, Lū! — iesaucās Stīvensons un, nometis zīmuli, apmierināts saberzēja plaukstas. — Vēl pāris rindu — un tu būsi pateicis to, kas paliks arī pēc tavas nāves. Un to veltīsim Fēnijai!

Un mednieks tad visiem šiem ļaudīm teica:

— Ejiet prom, mani atstājiet vienu!

Nē, nevis vienu, bet ar tīģeriem, ziloņiem, vēju,

Ar viltnieci lapsu, kas visiem un katram Stāstīs bez mitas, ka gurušais mednieks Bez prāta un kaisli mīl radību dzīvo,

Visu, kas elpo un dzīvībā rosās,

Un tālab lapsa ...

Stīvensons apdomāja: jā, ko tad viņa? Domāja tikai īsu bridi, tad viņa roka plašiem vilcieniem uzrakstīja:

.. . izredzētā vārdu viņam piešķir,

Nevis izceldama pāri citiem,

Bet ļaudama palikt sev pašam.

Brīdi Stīvensons turēja zīmuli paceltu virs papīra, pēc t.un skaļi izlasīja uzrakstīto no sākuma, palaboja dažus vārdus, lai nelielā poēma pusprozā skanētu maksimāli koncentrēti, un apakšā parakstīja: «Klusais okeāns, uz Ekvatora» klāja», datumu un mēnesi esmu aizmirsis, 11189. gadā. Roberts Lūiss Stīvensons.»

Pa to laiku Fēni ja lasīja sprediķi Loidam:

-— Tu gribi mūs iegrūst postā, negudrais! Kas ar mums notiks, ja Luī nomirs? Iedomājies, ka viņš noslīkst. ..

— Iedomājos, — padevīgi teica Loids.

— Tas ir skandāls — skandāls Eiropas mērogā, — Fe-nija turpināja viņu norāt, traģiski aizklādama acis un izstiepdama kaklu. — Visās avīzēs rakstīs, ka mēs nenosargājām dižo romantiķi!

— Stīvensons nav romantiķis, māt, — Loids iecietīgi viņu pārlaboja. — Viņš ir reālists ufi, ja ari romantiķis, tad pilnīgi jaunas formācijas romantiķis. Viņam ir svešs mūsu gadsimta romantiķu teatrālais svinīgums. Mans dārgais Lūiss raugās nākotnē, viņš . . .

— Viņš pēc peldes sēž savā kajītē un trīc aiz aukstuma, — dēlam ar pirkstu draudēdama, Fenija sacīja.

— Vai arī guļ kojā. Ieej, Loid, palūko, kā viņš jūtas. Šitādu iedomu — nirt Klusajā okeānā! Stundu pirms nokļūšanas galā! Pasauc kapteini, es ar viņu parunāšu nopietni!

— Nedari, māt, muļķības! — strauji iebilda Loids.

— Kuģa kapteinis ir pilntiesīgs saimnieks uz kuģa. Viņa rīkojumi ir likums.

— Pat tādā gadījumā, ja viņš izdabā savu pasažieru neveselīgajām tieksmēm? — acis piemiegusi, Fenija vaicāja.

— Uz «Ekvatora» nav pasažieru ar neveselīgām tieksmēm, māt, — Loids dedzīgi iebilda, bet sevi nodomāja: «Izņemot vienu dāmu.» — Uz mūsu kuģa visi ir veseli un visveselākais no visiem — mans dārgais Lūiss!

— Ej un paskaties uz to veselo! — spītīgi galvu atmetusi, Fenija teica, aizsmēķēdama papirosu. — Apraugi viņu un pēc tam pasaki man, kas viņam vajadzīgs. Ej, Loid! Gaidīšu tevi pēc piecām minūtēm.

Loids ieradās pie mātes pēc stundas ceturkšņa un paziņoja, ka viņas vīrs un Loida patēvs jūtoties lieliski un domājot vēlreiz izpeldēties.

— Viņam ir temperatūra? — Fenija pavaicāja.

— Jā, viņam ir temperatūra, māt, tieši tāda, kāda viņam tik ļoti nepieciešama!

septītā daļa TUZITALA

.

PIRMĀ NODAĻA VISS CITĀDI, UN NEKAS NAV TĀ

Netālu no Upolo salas reidā stāvēja trīs kreiseri: vācu, angļu un amerikāņu. Aiz augstā Vea kalna kāpa oranždzeltena saule. Pa gludo okeāna līmeni slīdēja ap trīsdesmit laivu ar iezemiešu zvejniekiem. Baznīcas zvans vienmuļi un gaudulīgi vēstīja dievkalpojuma sākšanos. Divi simti angļu, septiņdesmit vāciešu un trīsdesmit divi amerikāņi — viss salas eiropiešu sastāvs stājās pie saviem darbiem: neliels pulciņš visu trīs tautību vīriešu devās uz saviem konsulātiem, pārējie ieņēma vietas aiz krodziņu, vīna un pārtikas tirgotavu letēm. Vācieši un angļi nocēla no sienas skaitīkļus un ķērās pie peļņas aprēķināšanas, izmantodami lielākoties tos kauliņus, kas atradās vidējās rindās.

Amerikāņi ar savām ģimenēm aizgāja medīt džungļos; tūkstoši nule iztraucētu putnu veseliem mākoņiem riņķoja pār salu.

Virsaitis Mataafa, četrdesmit piecus gadus vecs resnītis ar satīra ģīmi un šaudīgām krodzinieka acīm, patlaban lika sarežģītu pasjansu «Kolumbīna», zīlēdams savu nākotni: vai paliks karalis vai kļūs par cietumnieku Maršala salās, uz kurieni angļi mēdza sūtīt iezemiešu vadoņus, kuri nepakļāvās eiropiešu kontroles padomei. Pieci tūkstoši salinieku — liela auguma cilvēki vīrišķīgu, lepnu stāju, slaidi, platām pierēm, zeltainām acīm, uzticīgi un augstsirdīgi, bez viltus un mantkāres — katru dienu no sešiem rītā. līdz pusnaktij strādāja cukura un kokvilnas plantācijās, mazgāja un gludināja veļu veļas mazgātavās, kas piederēja baltajiem kungiem no Londonas, Berlīnes un Ņujorkas; ar kapļiem irdināja zemi, pērtiķu veiklībā rāpās palmās, lai nomestu no turienes riekstus bērna galvas lielumā; gatavoja ēdienu Listeru, Kaufmaņu un Higeru virtuvēs, saņemdami par to neskaitāmus belzienus, pliķus un spērienus, ko devīgi izdāļāja vīriešu un sieviešu rokas ar zelta gredzeniem.

Eiropieši iemācīja saliniekiem dzert rumu, konjaku, viskiju, lika maksāt īpašu nodokli misionāru labā un bez kurnēšanas izpildīt visas «augstākās rases» pavēles. Pirms trīsdesmit gadiem, deviņpadsmitā gadsimta vidū, jenkiji un briti bija pasākuši izvest no salas akmens un koka elkdievus, kurus iedzimtie pielūdza. Neielaizdamies ar saliniekiem strīdos par reliģijas jautājumiem, jo tam varētu būt bēdīgas sekas, baltie «gara gaismas nesēji» apmaiņā pret mākslinieciski darinātiem elku tēliem, kam pienācās vieta muzejos, atveda fabrikā ražotas kopijas. Divus gadus pirms Stīvensona ierašanās salā vietējais tiesnesis bija piespriedis Salmonam Iskenderam piecus gadus cietumsoda par ASV konsula sievas apvainošanu: aušīgā dā-miņa bija cirtusi Iskenderam pliķi un iespļāvusi sejā, nosaukdama viņu par muļķi, cūku un lempi. Iskenders gāja sūdzēties konsulam; tas sāka dauzīt ar kājām un lika uz karstām pēdām atvainoties konsulienei. Iskenders paklausīgi izdarīja, kā likts, bet pēc tam izpļaukāja konsuliem, trīs reizes iespļāva viņai sejā un rāmā garā paskaidroja savam kungam, ka tieši tāpat kundze esot viņu situsi un tāpat piespļāvusi viņam acis.

«Tā nedrīkst darīt,» Iskenders bija teicis. «Kā būs, ja es ņemšu un iespļaušu tavās gaišajās acīs, kungs, kā tev tas patiks?»

Konsuls izbijās un iesteidzās mājā. Nedēļu vēlāk Isken-deru notiesāja. Kad viņam gribēja uzlikt važas, viņš svē-t.is dusmās uzbruka tiesnesim un žandarmiem, piekāva los, bet pats izskrēja no tiesas nama un nozuda. Nākamajā dienā aizdegās tiesneša mājoklis. Vēl pēc divām dienām divi nepazīstami cilvēki izģērba konsula sievu pliku uz viņas nama terases un nosukāja ar palmu lapām.

Iskenderu tomēr neatrada. Amerikāņu konsuls izrakstīja ( V kalpotājus no Ņujorkas. Pavāra, veļas mazgātājas un udensnesēju pienākumus sāka pildīt nēģeris ar savu sievu un diviem bērniem.

Reidā noenkuroto kuģu, matroži un virsnieki pret eiropiešiem izturējās pieklājīgi, bet saliniekus visādi pazemoja. Sūdzēties par pāridarītājiem nevarēja nevienam un nekur. Baltais cilvēks — tas ir kungs; viņš izgudrojis šau-lampulveri, telegrāfu un dziedošo koka kasti ar tauri. Baltais pielūdz savu dievu baznīcā, un samoaniešus tur neielaiž, bet viņi ļauj apskatīt savus dievu tēlus un pat ņirgāties par tiem. Misionāri saka — elku tēls esot nejēdzība, nevis kāds dievs, īstais dievs, kas cilvēkam palīdz, i>sot tikai baltajiem, elkus vajag sadedzināt vai sadauzīt un pieņemt kristīgo ticību. Baltie ir ļoti dīvaini, neizprotami ļaudis; kaut ko pasola, bet vēlāk saka: «Nekā tamlīdzīga, tu melo!» Viņi skūpsta savām sievām roku, un tā pati roka viņus sit. Viņi dzer vīnu, apkrāpj cits citu. Sa-moanietis to nespēj saprast, viņš stingri tur doto vārdu, viņš gatavs sava drauga labad iet caur uguni un ūdeni; viņš neko nezags, viņš nepiekrāps; viņš labprāt kalpo baltajam cilvēkam, iemīl viņa bērnus, bet baltais, acīm redzot, to neprot novērtēt, baltais pret samoanieti paliek vienaldzīgs. Ak, ja būtu tikai vienaldzīgs vien! Balto vidū ļoti maz labu, krietnu cilvēku.

Upolo salā, uz kurieni atbrauca Stīvensons, viss bija citādi, nekā viņš bija domājis, nekā viņam likās, nekā būtu gribējis .. .

Lielu dzeltenu salmu platmali galvā, ar ģitāru rokā Fe-nija pa trapu nokāpa krastā un palūkojās apkārt. Viss izskatās citādi, kaut kā savādāk un nemaz nelīdzinās Taiti un Apemama salām. Hm ... te nu viņi ir atbraukuši!

Fenija parāva ģitāras stīgas ar visiem labās rokas pirkstiem, pastrinkšķināja dažas reizes, it kā sveicinādama vīru, kas, ieķēries Loidam elkonī, soļoja pa akmens plāksnēm bruģēto krastmalu. Stīvensons bija ģērbies baltā

žaketē, Loidam mugurā svītraina pidžama un uz acīm tumšas brilles.

Kas tie tādi? — misionāram noprasīja Amerikas konsulāta sekretārs, kas tobrīd nejauši bija iemaldījies pie-.i.itnē. — Izskatās pēc aktieriem.

Skaidrs, ka aktieri, — misionārs apliecināja. — Rau, i.is ūsainais •— tenors, bet tas ar brillēm — pianists. Sie-\ lete, kā redzat, ģitāras spēlētāja.

Tie, jādomā, ir tie paši, kurus gaida ierodamies no Sanfrancisko, — sekretārs minēja. — Lai nu kā, tomēr būs Kādā izklaidēšanās, svēto tēv! Sieviete nav vairs jauna, bet...

— Un, palūk, tā ir koņnisko lomu vecene, — misionārs teica, norādīdams uz misis Stīvensoni.

— Bagāža viņiem trūcīga, — sekretārs ievēroja.

— Aktieri! — misionārs nicīgi atsvieda.

Salā Stīvensonu neviens negaidīja; viņš nevienam nebija ziņojis par savu atbraukšanu — viņš ņēma un atbrauca un tagad ir nokāpis krastā un lūkojas apkārt; viņa skatiens, pakavējies pie baznīcas torņa smailes ar krustu galā, pie krastmalas māju logiem, aši pārslīdēja pār mākoņiem gaisā, pār kuģiem, kas stāvēja reidā, pār horizontu, kas slēpās necaurredzamā mēļas miglas aizsegā. «Šeit — uz visiem laikiem, beigas . . .» Stīvensons nodomāja un dziļi ievilka elpu. Viņš nejutās nedz noskumis, nedz priecīgs — jau pirmajā mirklī, izkāpjot Upolo krastā, viņu pārņēma pilnīga vienaldzība pret visu. Neietrīsējās sirds, nenobira asara, tikai dziļa vienaldzība, ko viņš pats dēvēja par skumju masku . ..

—- Pirmais, kas pie mums pienāks, — Loids sacīja, — noteikti būs jūsu lasītājs, manu dārgo Lūis! Palūk, tur, šķiet, kāds nāk ...

— Piedzēries virsnieks, — Fenija sacīja. — Neizrāda nekādu uzmanību. Paskatījās un nospļāvās.

— Man kļūst garlaicīgi, — misis Stīvensone teica un

nožāvājās.

— Kāds nāk uz mūsu pusi, — Loids nedroši ieteicās, baidīdamies maldīties. — Pie mums!

— Viņam mugurā balti svārki, — Fenija teica.

— Gadus četrdesmit vecs, — misis Stīvensone papildināja.

— Patīkama seja, — Loids secināja.

— Amerikāņa gaita, — nevērīgi, bet cieti noteica Stīvensons.

Cilvēks baltajos svārkos izrādījās salā ļoti ietekmīga persona. Viņš ātri un ļoti veikli — ar zināmu taktu un pašapziņu — sapazinās ar atbraucējiem, stādīdamies priekšā šādi:

— Harijs Moorzs no Mičiganas, gatavs pakalpot!

Pēc tam viņš apvaicājās, vai misteri un misis paliks šeit ilgāku laiku, vai viņiem šeit ir radinieki, un — dieva dēļ, piedodiet! — kas jūs tādi esat? Stīvensons pirmais minēja savu vārdu, nepiebilzdams, ka viņš ir rakstnieks. Vairs neklausīdamies, ko teiks pārējie atbraucēji, misters Harijs Moorzs strauji atmeta galvu un, acis nemirkšķinādams, vēl neticēdams, veltīja jūsmīgu skatienu Stīvenso-nam.

— Rakstnieks? Jūs, ser, būtu tas Roberts Lūiss Stīvensons, kas stāv manā plauktā? Vai tas esat jūs, ser?

Stīvensons pamāja ar galvu.

— Augstā debess! Pie mums atbraucis Stīvensons! — kā saukdams pēc palīdzības, ievaimanājās Harijs Moorzs no Mičiganas. — Jūs būsiet plantators, ser! Ananasi, vaniļas koki, sparģeļi, pupas, zirgi, govis, cūkas! Bet ko mēs te stāvam! Ei, jūs! — viņš kādam uzsauca, pagriezies uz galvenās ielas pusi (tā bija tā pati krastmala). — Šurpu! Dievs debesīs, pie mums ieradies Roberts Lūiss Stīvensons! Ser, esmu laimīgs, ka iepazinos ar jums!

Ceļotāji devās uz Harija Moorza māju, kur nodzīvoja laipni ierādītajās divās istabās ne mazāk kā divas nedēļas, kamēr nokārtoja zemes gabala pirkšanu, kas saistījās ar garlaicīgām rūpēm un jautru kņadu. Stīvensons iegādājās personiskā īpašumā 400 akru zemes trīs jūdžu attālumā no ostas, 800 pēdu augstumā virs okeāna līmeņa. Par zemi Stīvensons samaksāja 400 mārciņas sterliņu, divas mājas (viena Loidam un Strongu pārim) izmaksāja 2000 mārciņu plus 400 mārciņas par augļu kokiem. Kad ēkas bija daudzmaz savestas pienācīgā kārtībā, Loids un misters Strongs devās uz Stīvensona dzimteni pēc mēbelēm un grāmatām, īsāk sakot (kā Stīvensons izteicās) — «pēc nabaga stārķa ķidām».

Palicēji noņēmās ar darbiem dārzā: lauza celmus, cirta krūmus, stādīja puķes un kokus. Stīvensons rāvās no rīta līdz vakaram. Reizēm (un pat ļoti bieži) viņš meta cirvi pie malas, slaucīja sviedrus no pieres un vaigiem un pār-226 guris atsēdās zemē. Samoanietis Sosima — Stīvensona l i Ipotājs un uzticības persona — sēdās viņam blakus, panama tālāk kūpošo ogļu pannu (vienīgo, bet neefektīvo līdzekli pret moskītiem) un lauzītā angļu valodā vaicāja: Kāpēc tu, kungs, tik daudz strādā? Tu esi bagāts i ilvēks, tad kāpēc tev nav veikala? Kur tu ņem naudu? l- .ilab tu tik vājš? Tu maz ēd? Sosima ēd maz, bet, re, kāds viņš! Iebelz ar dūri pa krūtīm! Pamēģini, iegrūd ar kāju vēderā! Nemaz nebaidies, iebelz!

Viņš sadeva vai simt jautājumu un ilgi uzklausīja atbildes, pārlabodams Stīvensonu, kad tas sajauca jautājumu kārtību un atbildēja nevis no sākuma, bet no beigām vai no vidus.

— Paguli vien, kungs, — viņš teica, kad Stīvensons ķērās pie darba. — Paguli! Un arīdzan tava sieva lai atpūšas, bet Sosima strādās. Zirgs jānopērk, kungs!

Ieradās zirgs un līdz ar viņu jauns kalpotājs — Lafaels. Viņš pamanījās strādāt trīstik daudz kā zirgs. Stīvensons vairākkārt vedināja savus kalpus biežāk atvilkt elpu, bet viņi tad nobijušies valbīja acis un par kaut ko sačukstējās savā starpā. Reiz Stīvensons viņus uzcienāja ar vīnu un iedzēra arī pats ar viņiem kopā, un pēc tam paziņoja, ka gribot šodien samaksāt viņiem par darbu.

Sosima un Lafaels nekā nesaprata, ko arī parādīja, vēcinot Stīvensona acu priekšā rokas ar izplestiem pirkstiem. Bet, kad viņš sniedza tiem jaunas, čaukstošas banknotes, kā Sosima, tā Lafaels bozās un pat aizvainoti saknieba lūpas un nodūra acis.

— Bet no citiem, pie kuriem jūs strādājāt, jūs taču ņēmāt naudu? — Stīvensons vaicāja. — Jūs strādājat — tātad jums pienākas atlīdzība. Ņemiet vien, mani draugi!

— No citiem mēs naudu ņemam, — Sosima teica, un viņa seja atplauka, — bet no tevis nevaram ņemt naudu. Tu mūs ēdini, sasveicinies, sniedz roku, sarunājies ar mums, tev ir plaša sirds, tu esi labs cilvēks!

— Tu esi lielais meža gars Aitu, — piebilda Lafaels. — Kad tu skaties uz mums, mēs gribam dzīvot un kalpot tev vienmēr.

— Šī nauda nodara mums sāpes, — atkal ierunājās Sosima. — Tu sacīji: «Mani draugi,» — un pats aizej — tālu kā visi citi. Tie pasviež naudu, bet paši nezina, kā mūs katru sauc.

— Tu nedrīksti pīpēt, kungs, — Lafaels teica un, kā eiropieši dara, pakratīja ar pirkstu. — Kapec tu dzer dūmus?

— Kāpēc tu esi tik tievs kā virsnieka zobens? — So-sima atkal sāka jautāt. — Ko tu te domā darīt? Vai tu vienmēr paliksi mūsu draugs jeb vai gribi tikai pasmieties par mums?

Stīvensons atbildēja, ka atbraucis šurp uz visiem laikiem un mīlot tos, kuri viņam palīdz, kuri rūpējas par viņu. Pēc nedējas Fenija sāka ārstēt Lafaela sievu un guva labus panākumus. No rītiem pie viņas istabas loga sastājās rindā samoanietes ar bērniem; viņas atnesa kokosriekstus, ananasus un dīvaina izskata plācenīšus, tepat pie loga viņas novilka savus vieglos tērpus, kas atgādināja bērnu bruncīšus, un, ne drusciņu nekautrēdamās un nesamulsdamas, slaidas, skaistas kā dzīvi bronzas tēli, lūdza, lai izdzenot ļauno garu, kas nomokot viņas — dažai iemeties kā stipra sāpe plecā, citām kaut kur iekšās, vēderā, bet šai, lūk, skrāpējot ar nagiem muguru un galvu.

— Tu visu vari! Tu visu redzi! Palīdzi mums!

Fenija centās palīdzēt, bet zāļu krājumi izbeidzās, un viņa nosūtīja Loidam telegrammu, lai atved labi daudz visvienkāršāko medikamentu. Loids ieradās ar veselu kravu mēbeļu, grāmatu, gleznu un virtuves piederumu. Ap to laiku Stīvensona abu māju apdare jau bija pabeigta. Stīvensons pats saviem spēkiem,, atteicies no dedzīgi mīlošo kalpotāju palīdzības, iekārtoja sev istabu (kas noderēja par kabinetu un guļamistabu): grāmatām uztaisīja plauktus, kaktā novietoja koka lāviņu, tai līdzās pie loga — nelielu galdiņu. Pianīnu, spoguļus un dīvānus izvietoja hallē un Fenijas istabās. Loids mājīgi iekārtojās savā mazajā namiņā. Divus mēnešus vēlāk tika uzbūvēta kotedža Strongu laulātajam pārim.

Stīvensona māte ievācās mazītiņā istabiņā līdzās dēla istabai.

— Tagad jāgaida, ka ieradīsies speciālkorespondenti un fotogrāfi, — sacīja Harijs Moorzs, saņemdams no Stīvensona rokām cigāru. — Pie jums ir jauki, ser. Jūsu laulātā draudzene ir burvīga — viņai tā piestāv melnā samta kleita! Jūsu dēls lieliski audzināts, ser! Bet jūs esat noskumis . ..

Stīvensons skuma. Viņa sapnis piepildījies — viņš atbraucis uz Samoa. Bet vai viņam ir labi? Vai viņš jūtas

I.iimīgs? Vai strādāt ir viegli? Ko viņš patlaban raksta, ko domā rakstīt nākotnē?

«. .. Es šeit, protams, esmu tikai pagaidu iedzīvotājs,» viņš rakstīja Baksteram 1890. gada nogalē, «kaut arī esmu zemes īpašnieks ar gluži pieklājīgu saimniecību un iespaidīgiem paziņām. Pie manis mēdz ierasties uz pusdienām ASV konsuls, šejienes misionārs — viņš ir arī salas tiesnesis, vācu konsuls, aktrise Flesta, šeit aizķēries kāds ceļotājs francūzis, vairāki žurnālisti — ļautiņi, kuriem nebija paveicies Eiropā un kuriem šeit nav absolūti nekā, ko darīt. Iespējams, ka arī es šeit esmu lieks ... Arvien biežāk un biežāk es domāju par dzimteni, skumstu un, sevi mierinādams, ceru vienīgi, ka varēšu atstāt šo zemes stūrīti un atkal sākt klaiņot pa plašo pasauli. Mans labais draugs! Nemeklējiet to, ko saucam par laimi, — lai tā uzmeklē mūs (ko tā arī dara), taču mēs no tās baidāmies un, noturot to par kaut ko citu, veltīgi nomokāmies, naivi iedomājušies, ka mums ir dāvāta nevis viena, bet, mazākais, divas dzīves ... Es paslepen un pamazām rakstu noveles; sižetus man diktē skumjas, izmisums un mana neapvaldītā iztēle . . . Pieņemiet jebkādus izdevēju noteikumus, mīļais draugs! Es esmu lielā naudas badā. Ja es šogad nomirstu — mani piederīgie nevarēs lepoties ar bagātu mantojumu. Man vēl jāuzraksta vismaz trīs romāni un divi sējumi mazāku darbu. Piedodiet, mans dārgais, es jau sāku apgurt. Sāp mugura, krūtis smeldz, esmu nosvīdis slapjš. Sīkāk par spitālīgajiem un manu vēstuli laikrakstiem jūs dabūsiet lasīt pēc nedēļas. Visa tā lieta ir riebīga un zemiska . . .»

Stīvensons tā rakstīja tāpēc, ka 1890. gada martā izlasīja «Sidnejas prezbiteriānī» vēstuli, ko viņa godība doktors Haids no Honolulu rakstījis savam draugam viņa godībai mācītājam Heidžam. Vēstulē bija dots Demjēna tēva dzīves un darbības novērtējums: «. . . Demjēns bija rupjš un neķītrs cilvēks, stūrgalvīgs fanātiķis; viņš nekā nebija darījis, lai uzlabotu Molokaji salas kolonijā nometināto spitālīgo stāvokli. Visbeidzot, viņš bija izvirtis un vieglprātīgs cilvēks, un spitālība, kas viņu noveda kapā, bija viņa neapvaldīto, zemisko kaislību sekas . . .»

Stīvensons bija sašutis. Viņš drebēja kā drudzī, lasot šo ķengu rakstu, paskvilu un apmelojumu par cēlsirdīgu un pašaizliedzīgu cilvēku. Atmiņas par leprozoriju, kurā bija pavadījis astoņas dienas, vēl spilgti atausa Stīven-

sona atmiņā. Sašutuma uzbangojumā viņš, aizstāvot tēvu Demjēnu, aizrakstīja vēstuli doktoram Haidam.

«...Jūs ceļat neslavu, mister Haid!» Stīvensoris rakstīja. «Jūs mītat mājīgā, siltā dzīvoklī un, protams un bez šaubām, redzat pasauli tikai pa sava kabineta logu, un, tikpat neapšaubāmi, ja arī nekad neesat izdarījis nekā noziedzīga, tad arī nekad neesat paveicis nekā laba, neesat nevienam palīdzējis, nevienam neesat dziedinājis brūces un — es cieši ticu — neesat riskējis uzņemties tādu cēlu darbu, kas svētajam tēvam Demjēnam bija pilnīgi pa spēkam: viņš bija cilvēks, kam ir svēts pienākums, gods un cēlsirdība. Iespējams, ka viņš bija arī savā ziņā fanātiķis un pat netīrīgs, un tomēr viņš bija dižens, lielisks cilvēks! Un es kopā ar savu drosmīgo ģimeni saku jums acīs, mister Haid: neaptraipiet gaišo tērpu, kas grezno gaišu varoņdarbu! Neceliet neslavu cildenajam paraugam, kāds mūsdienu pasaulei tik ļoti nepieciešams! .. .»

Stīvensona vēstule tika publicēta tajā pašā Sidnejas laikrakstā.

— Misters Haids atsauksies uz likumu par paskvilām, un jums būs lielas nepatikšanas, ser, — Stīvensonam teica Amerikas konsuls. — Gaidiet pērkona negaisu!

— Es to esmu izsaucis un tāpēc nekāpšu ielejā, bet palikšu tur, kur esmu stāvējis — visredzamākajā vietā, kaut arī mani ķertu zibens, — Stīvensons teica. Vārdu «zibens» viņš izrunāja zobgalīgi un pat nicīgi. Viņš ļoti vēlējās, kaut viņa pamflets nepaliktu bez atbildes; viņš gaidīja, ka apmelotājs un varbūt pat vesela grupa aizvainotu personu vērsīsies pret viņu ar niknām tirādēm.

— Mūs var izputināt, — viņš sacīja Fenijai un mātei.

— Mūs var padzīt no salas. Šādi svētie haicli ir visuvareni. Esmu gatavs sagaidīt jebkuru nekrietnību, viņi to spēj.

— Es jus apbrīnoju, mans dargais Luis, — Loids sacīja.

— Jūsu vietā būdams, es rīkotos gluži tāpat. Doktors Haids neiedrošināsies uzsākt cīņu ar jums.

— Uzsākt cīņu, jā, to viņš neiedrošināsies, — Stīvensons atbildēja, — bet pagrūst vai aizlikt kāju priekšā — to viņš var.

— Viņš ir gļēvulis, — sacīja misis Stīvensone, — bet gļēvulis kļūst nekaunīgs tikai vienu reizi savā dzīvē.

— Neuztraucies ne par ko, Luī, strādā vien mierīgi, -— Penija iedrošināja.

Stīvensona mātei bija taisnība: gļēvulis neatļāvās būt m kaunīgs otru reizi. Stīvensona publicētā vēstule palika

bez atbildes ...

"OTRA NODAĻA «...UN LIKTEŅVARA BARGI SPIEŽ»

«Balantrē īpašnieks» pabeigts un nosūtīts uz Londonu.

Pulksten piecos no rīta Stīvensons jau ir piecēlies un pārlūko visu, ko iepriekšējā dienā diktējis Izabellai Stron-gai — Loida māsai. Ļoti labi izdevušies stāsti par iezemiešiem, par dzīvi uz salas; uzsākts noslīpēt dienasgrāmatas piezīmes par netīro politiku, kādu piekopj Anglija, Amerika un Vācija, kuras cenšas pilnīgi paverdzināt salas pamatiedzīvotājus. Stīvensons sacer rakstus presei — angļu, vācu un amerikāņu avīzēm, viņš nosūta personisku vēstuli pat Vācijas ķeizaram! Fenijai bija ko nenosmieties par šo bērnišķīgi naivo vīra izdarību, bet Loids klusēdams nosodoši skatījās patēvam acīs un demonstratīvi nopūtās. Misis Stīvensone teica, ka ķeizars Vilhelms, saņēmis rakstnieka Stīvensona vēstuli, bez šaubām, nobīsies, atteiksies no troņa un uz visiem laikiem apmetīsies Upolo salā, lai pats redzētu un dzirdētu cēlsirdīgo Luī. Mīļais dievs, šito iedomu — rakstīt ķeizaram! Ja nu vēl viņš dzīvotu un valdītu Svētās Helēnas salā ...

Kādudien Amerikas konsuls Stīvensonam teica:

— Jūs izraidīs no šejienes, ser. Jūs esat vājš diplomāts. Jūs esat dižens rakstnieks, un es nesaprotu, ko jūs gribat panākt.

Stīvensons gribēja, lai būtu laimīgi tie, kas viņam mīļi. Viņš jutās glaimots savā dona Kihota lomā, viņš bija bezbailīgs, taisnprātīgs, cēlsirdīgs cilvēks. Viņa nama durvis bija plaši atvērtas visiem tiem, ko salas eiropieši nicīgi saukāja par «melnādainajiem salašņām». Samoanieši mīlēja Stīvensonu ar godbijību un bailēm — bailēm, ka drīzumā varētu notikt pārmaiņas Stīvensona raksturā. Vaili-mas kalpotāji, pateicoties Fenijas, Loida un paša «baltā un bālā kunga» pūliņiem, jau prata sarunāties angliski un ne vienu vien reizi atklāti viņam teica:

— Mēs baidāmies, ka tu aizbrauksi no mums, un tad mums klāsies slikti. Plantācijās mūsu brāļi strādā

astoņpadsmit stundu dienā, un viņiem pastāvīgi gribas ēst. Kamēr tu esi šeit, tu karo ar ļauniem cilvēkiem. Bet' tu aizbrauksi un . ..

— Nekur es nebraukšu, — Stīvensons tādās reizēs at-ļ bildēja. — Varbūt es būšu prom kādu mēnesi; gribu aiz-j braukt uz Sidneju. Es vienmēr būšu pie jums — te, šinīj mājā, es arī nomiršu.

— Kālab tev jāmirst? Dzīvo vienmēr. Bet, ja tu nomirsi,! kad tev tas iepatiksies, — kas notiks ar to, kurš tev pa-; saka priekšā, pačukst jaukos stāstus? Kur tas paliks?

Stīvensons atbildēja, ka tas labais gars tad sākšot kalpot ; citam cilvēkam.

— Vai mūsu virsaitim? — kalpotāji vaicāja.

Samoanieši no virsaiša Mataafas baidījās, godāja viņiV

bet sirds dziļumos neizprata, kālab viņš tāds vajadzīgs un vai viņš vispār vēl ir karalis, ja ar viņa padotajiem izrī- J kojas baltie cilvēki. Pirms gada Vācija nosēdināja karaļa tronī savu ielikteni — Tamazesi. Vai tas būtu jāsaprot tā, ka viens karalis valdīs dienu, otrs nakti? Anglija un Amerika atbalsta Mataafu un atklāti apgādā viņu ar ieročiem un munīciju. Stīvensons akli iejaucas salas notikumos. Vācijas okšķeri, kas Stīvensona mājā kā viesi nāca un gāja, bez sevišķām pūlēm izdibināja viņiem nepieciešamās ziņas par to, kā ir noskaņots un kā nodomājis rīkoties Tuzitala — tā Stīvensonu bija iedēvējuši iedzimtie, kuru valodā šis vārds nozīmēja «vēstītājs». Tuzitala neprata blēdīties, pielišķēties un slēpt savas domas un nolūkus. Dažu labu reizi viņš ar savu atklātību sanaidoja to triju valstu pārstāvjus, kuri salā saimniekoja ar laupīšanas metodēm. Viesistabā pie apaļā galda pretim Stīven-sonam parasti sēdēja ASV konsuls; blakus šim skūtajam vecim ar ērgļa profilu iekārtojās Anglijas konsuls, bet namatēvam pie kreisās rokas — korpulentais vācietis Šneiders, mazliet pakurls, bet varen acīgs vīrs.

Šķindēja glāzes, kūpēja cigāri un papirosi, klusu nāca un gāja kalpotāji; pa vaļējiem logiem viļņiem ieplūda ziedošo augu spēcīgais aromāts un okeāna slinkā murdoņa. Stīvensons sēdēja atzveltnī. Dažreiz viņš lasīja priekšā savu jauno stāstu; lasīšanu pārtrauca jūsmīgi izsaucieni, Fenijas, Loida un misionāra Kurca aplausi. Šneiders mēdza pavaicāt: «Un kas notiks tālāk?» Stīvensons tad atbildēja: «Neesmu vēl izdomājis, gaidu, ko pateiks priekšā fantāzija vai pati dzīve.» Šneideru galvenokārt

interesēja, ko īsti varētu pateikt priekšā dzīve. Ar to tad IMrasti sākās strīdi. Stīvensons klaji paziņoja, ka samoa-niesi jāliek mierā, nav jāiedomājas, ka viņi ir sliktāki l>.ir eiropiešiem. Viesi klusēdami dzēra, pārmija skatienus < ils ar citu, nodomādami, ka tikai mājas apstākļos, pie apaļā galda, ir iespējams lasīt otra domas un uzminēt, uz kurām dzirnavām lej ūdeni viesmīlīgais misters Stīvensons, augsti godājamais baltais cilvēks, bālais kungs, Tu-zitala, dons Kibots no Edinburgas.

— Mūsu sala nav liela, dzīve šeit redzama kā uz skatuves, — reiz ieminējās Stīvensons, un viesi sāka ausīties.

— Uz skatuves esam mēs, baltie cilvēki, skatītāju zālē — iezemieši. Mēs dzīvojam lepnu dzīvi; viņi cieš badu un, protams, nebūt nedomā, ka vajadzētu mums pateikties un svētīt mūs. Plantācijās, kuras pieder Vācijai, laiž darbā rungu, pātagu, dūri, tur liek strādāt garas stundas. Lielgabali uz vācu kreisera notēmēti pret salas ziemeļu piekrasti . ..

— Lielgabalu stobri vienmēr ir notēmēti uz vienu vai otru pusi, — delikāti aizrādīja viens no viesiem — vācu kreisera virsnieks.

— Tikai nezin kāpēc tos nepagriež pret dienvidiem, — it kā starp citu pavīpsnāja Stīvensons.

— Angļu kreisera lielgabali tēmē uz rietumiem, — iesmējās Šneidera kungs un paskatījās uz misteru Utvartu, angļu konsulu.

— Rietumos atrodas barakas strādniekiem, kuriem kontrakts ar Lielbritānijas valdību, — ne gluži delikāti piemetināja Stīvensons.

Misters Džeimss — amerikāņu konsuls — paipuisīša tonī piebilda, ka uz viņa valdības kreisera lielgabali apsegti ar pārvalkiem un raugās debesīs.

Stīvensons gardi nosmējās.

— Divi plēšas, trešais svilpo, mēnesi un zvaigznes vērodams. Piedodiet, dārgais ser, — viņš vērsās pie Džeimsa,

— plantācijās, kuras pieder Amerikai, tikai vienas nedēļas laikā hospitālī ievietoti desmit piekauti iezemieši. Es viņus apraudzīju. Viņi vīstīja dūres, alkdami pēc atriebes.

— Jūs esat vājš diplomāts, dārgais ser, — līdzjūtīgā balsī teica angļu konsuls.

— Es lepojos ar to, — Stīvensons attrauca un palocījās pret nodeldētās diplomātiskās replikas autoru. — Cilvēka sirds nedrīkst iesaistīties nekādā spēlē, ser! Tai jānostājas

dzīves pabērnu pusē un jāpukst vienā ritmā ar tiem, kurus baltie stipri spaida. Mēs dzīvojam uz mazas salas, nevis Eiropā, ser. Būtu ļoti jauki, ja pie mūsu apaļā galda sadotu rokas tikai mīlestība un līdzjūtība un aiztriektu pie visiem velniem modernās diplomātijas pretīgo ieroci — melīgu, nekautrīgu mēli!

— Jūs, ser, esat vispārākais donu Kihotu vidū! — iesaucās Šneidera kungs, pikti ievilkdams cigāra dūmus.

— Cik žēl, ka mūsu salā nav Servantesa, — Stīvensons skumīgi piebalsoja un palūdza viesus pāriet pie kāršu galdiņa.

Izsmalcinātā bestija — amerikāņu konsuls — visu klātesošo vārdā palūdza Vailimas saimnieku palasīt priekšā kaut ko no pēdējo dienu ražas: prasmīgais aizraujošo piedzīvojumu sacerētājs tad droši vien atklās sevi rakstnieka jomā — savas domas, nolūkus — un vienu otru nodomāto rīcību piedēvēs stāsta vai romāna varonim. Patīkami paklausīties, turklāt bez pūlēm var lasīt vientiesīša dvēselē, kurš sazin kāda velna pēc apmeties uz dzīvi vienā no Samoa arhipelāga salām, kur dzīve ir tāda pati kā tur, no kurienes viņš tik romantiski aizbēdzis ...

— Lūdzam, ser, — vēlreiz atkārtoja amerikāņu konsuls, un pārējie viesi viņam pievienojās.

Stīvensons bija ar mieru. Viņš aizgāja uz savu kabinetu, paņēma mapi ar rokrakstu. Hallē viņu apturēja divi kalpotāji; klanīdamies, smaidīdami un acu nenovērsdami no sava kunga, viņi lūdza atļauju paklausīties lasīšanā.

— Mēs visu sapratīsim, Tuzitala, — Sosima teica. — Mēs nevienu netraucēsim. Mēs nostāsimies aiz loga aizkariem un pat neelposim, Tuzitala!

— Nē, tas neder, — Stīvensons sacīja. — Viens no jums apsēdīsies man aizmugurē, otrs — blakus vācietim.

— Tuzitala joko! — Lafaels izbailēs izdvesa.

— Es jūs lūdzu darīt tā, kā es vēlos, — Stīvensons, acīm draiski iemirdzoties, teica. — Es lasīšu ļoti baismīgu stāstu, un visi viesi vaidēs un vaimanās vien. Viņi vaimanās un šausmināsies vēl skaļāk, ja jūs pirmie iesauksieties «vai!» un saķersiet galvu, it kā jūs apstātu ducis moskītu!

— Tuzitala kaut ko ir mācījies no šiem baltajiem, kuri, viesos nākdami, vienmēr ģērbjas melnās drēbēs, — Sosima smiedamies teica, pliķēdams sevi pa kailajiem brūnajiem gurniem. — Piesargies, Tuzitala, šie kungi ir viltīgi un ļauni!

— Visos dzīves gadījumos vajag palikt labiem, bet... — Stīvensons pakratīja ar pirkstu, — bet mēs nedrīkstam aizmirst prātu!

— Kas tas ir — prāts? — Lafaels jautāja.

— Tas ir tas, kas mums visiem pukst šeit, — Stīvensons pielika plaukstu vispirms pie Sosimas sirds un pēc tam pie Lafaela sirds.

— Bet taviem viesiem tas prāts arī ir tepat, — neizpratnē paraustījis plecus, sacīja Sosima. — Kāpēc tad ...

— Tāpēc, ka maniem viesiem prāts ir tikai šeit, — Stīvensons ar pirksta galu piesita sev pa pieri. — Tikai šeit un nekad nav sirdī, mani draugi! Ejam, mūs gaida.

Viņš nolasīja nodaļu no romāna «Avāriju cietušie». Šo romānu viņš bija iesācis kopā ar Loidu — patēvs «deva konstrukciju», padēls «darināja skrūves un urba caurumus».

— Bet spodrinājām abi kopā, — pēc jautrā ievadījuma Stīvensons turpināja, noglauzdams ūsas un atmezdams no pieres jau krietni paplānos matus. — Es un mans draugs Loids bijām nolēmuši izklaidēties. Mūsu romāna varonis skulptors Loudons Dods dzīvo Francijā. Ir es, ir Loids romāna lappusēs pārcilājām atmiņā mūsu neseno pagātni. Mēs pazīstam Franciju un mīlam tās tautu. Tālāk — uzņēmīgs amerikānis Pinkertons cenšas saraust bagātību savā dzimtenē.

— Kur tad te ir kuģa avārija? — nenocietās amerikāņu konsuls.

Stīvensons saknieba lūpas un ar skatienu pajautāja Loi-dam — atklāt sižeta noslēpumu vai noklusēt... Šo skatienu pamanīja Lafaels.

— O! — viņš izsaucās. — Kuģa avārijas nebija! Es jau visu saprotu! Piedod, Tuzitala, — pastāsti kungiem tos stāstus, kurus tu raksti par mums!

Šneiders smagi sagrozījās krēslā un pikti nokoda cigāram galu. Amerikāņu konsuls saprotoši paraustīja plecus un sniedzās pēc vienīgās ananasa šķēlītes, kas bija palikusi māla šķīvī. Angļu konsuls caur pieri vēroja Sosimu, kodīdams plānās, bālās lūpas. Un neviens nepaskatījās uz Stīvensonu, kaut gan to tieši vajadzēja darīt: viņš uzmundrinoši meta ar acīm saviem kalpotājiem, ļaudams noprast, ka no savas puses atbalsta viņu satrauktos starpsaucienus, izceļ viņu klātbūtni viesu vidū un vispār

veicina to «šokingu», kas, jādomā, konsuliem ļauni atsauksies uz gremošanu.

— Iespējams, ka kuģa avārijas nebija, — Stīvensons pēc ilgāka starpbrīža teica un nodrebinājās: dzestra, spēja vēja šalka sašūpoja aizkarus, sešpadsmit sveču liesmas lustrā virs galda izstiepās un noliecās pa labi. Fēni ja norūpējusies palūkojās uz vīru un, brītiņu izgājusi no ēdamistabas, atgriezās ar baltu vilnas lakatu, ko aplika vīram ap pleciem un krūtīm.

— Mani draugi, — Stīvensons uzmeta acis saviem kalpotājiem, — smalki uztvēruši sižeta virzību. Ja rīkotos citādi, lasītājs tiktu piemānīts, tas nozīmē — būtu sasniegts tikai ārējs efekts. Lasītājam jādod tieši tas, ko viņš jau nojauš, ko viņš grib (un gribēt viņš vienmēr grib kaut ko morāli pacilājošu, labu), bet tas nav jāļauj precīzi uzminēt — ar to būs panākts iekšējais efekts. Atminējumam jāspīd caur pusvārdiem, bet pusvārdi, neizteiktais — tas ir tas, ko angļu literatūrā sauc par dziļo strāvojumu. Francūzis teiktu: tas ir zemteksts. Šo dziļo strāvojumu uztvēra mani kalpotāji. Mums, eiropiešiem, derētu . . .

— Vai jums, ser, ir kādi sacerējumi arī bez zemteksta? — Šneidera kungs viņu pārtrauca.

Stīvensonam bija kauns sava viesa dēļ, un viņš nodūra galvu. Loids piegāja pie loga. Fēni ja taktiski noklepojās. Amerikāņu konsuls secināja, ka viņa kolēģa jautājums bijis gluži prātīgs, kaut gan krietni žultains. Angļu konsuls, gluži otrādi, nodomāja, ka uzdotajā jautājumā bija tīra žults un nekas cits.

— Dziļais strāvojums jeb tas pats zemteksts, Šneidera kungs, — Stīvensons atbildēja, — ir cilvēka valodas dvēsele. Māksliniekam tas ir arī acis.

— Es jūs nesaprotu, piedodiet. — Šneidera kungs paraustīja plecus. — Es esmu vienkāršs cilvēks. Pēc manas saprašanas zemteksts nav nekas cits kā viltība — vai ne tā, ko? Un kādēļ tas vajadzīgs? Vai tiešām nevar būt atklāts? Sakiet — bet vai bībelē arī ir zemteksts?

— No turienes tas tieši cēlies, — galvu paceldams un atplaukdams, atbildēja Stīvensons, no visas sirds priecādamies, ka Vācijas konsuls nemaz nav tik stulbs. — Visa bībele, Šneidera kungs, balstās uz dziļo strāvojumu, citādi tā nemaz nebūtu skaidrojama.

— Vajadzēs ielūkoties tajā biezajā grāmatā, — lielā vientiesībā noteica Šneidera kungs un paskatījās pulk-slenī. To pašu darīja arī pārējie viesi.

Pēc divām trim minūtēm ēdamistabā palika tikai mājastēvs ar saviem tuviniekiem.

— Pat okeāns atvieglojumā uzelpoja! — Stīvensons k-ica, pielikdams roku pie krūtīm, vairākkārt ar sevišķu, neparastu tīksmi ievilcis elpu. — Netaisi ciet logu! — viņš teica Fenijai. — Pasēdēsim un paklausīsimies okeānu . ..

— Viņa šalkoņas zemtekstā es saklausu dusmas, — Loids sacīja.

— Ironiju, — Stīvensons viņu pārlaboja. — Mani draugi, man ir vēlēšanās strādāt.

— Gulēt, gulēt! — Fenija valdonīgi teica, un Stīvensons tādā pašā tonī trīsreiz atkārtoja:

— Strādāt, strādāt, strādāt!

— Astoņi reāli, astoņi reāli, astoņi reāli! — īstajā brīdī atgādināja Loids. Visi sāka smieties. — Manu dārgo Lūis, es jūs pavadīšu līdz kabinetam.

Loids aizdedza sveci un pacēla to virs galvas. Stīvensons apskāva padēlu, un viņi abi izgāja patumšajā hallē, ko apgaismoja zvaigžņu spokainais mirgojums. Stīvensons ar pūlēm cilāja kājas. Viņš bija noguris no lasīšanas un strīdiņa; gribējās tūdaļ sēsties pie darba, sākt stāstu par varoņiem, kuri bija darbojušies romānā «Nolaupītais», pievienot viņu draudzīgajam pulkam vēl vienu personu, kuras liktenis būs visa jaunā, labi pārdomātā sacerējuma pamatā.

— Man jau nosaukums ir gatavs, Loid, — viņš sacīja un apstājās, atbalstījies ar kreiso roku pret krēslu, kurš stāvēja zem liela portreta pie sienas pretim logam. Svece Loida rokās meta gaismu un apspīdēja daļu portreta — cilvēka galvu ar kuplu vaigubārdu un caururbjošu skatienu, kas pievērsās ikvienanp kurš uz to raudzījās. Stīvensons pacēla acis, piemiedza plakstiņus un labu brīdi cieši vērās uz seru Tomasu, slaveno inženieri, bāku cēlāju, lietpratīgu speciālistu, optiķi, kas ar tēva tiesībām pirms daudziem gadiem bija stingri aizliedzis savam dēlam Luī precēt Keitu Dramondu. Arī patlaban, šķiet, sers Tomass dēlam teica, ka Keita jāaizmirst un nav jānomokās ar tālās pagātnes atmiņām.

«Bet es neesmu aizmirsis un nespēju aizmirst,» dēls nodomāja, novērsdams skatienu no tēva portreta. «Es

atceros Keitu un šodien pat — pēc piecām minūtēm sākšu par viņu rakstīt, un savu jauno grāmatu nosaukšu: «Katriona».

— Ar labu nakti, ser! — Stīvensons skaļi teica un palocījās pret tēva ģīmetni.

— Viņš ir kā dzīvs! — Loids piemetināja. — Talantīgs darbs! Labu nakti, manu dārgo Lūis!

Stīvensons nevarēja un nevarēja izvēlēties īstos teikumus, kas noderētu romāna sākumam. Pati Keita, atmiņas par viņu, viņas tēls — valdzinošs un maģiski neskaidrs — iznira Stīvensona acu priekšā un aicināja, lūdza, uzstāja, lai tiktu iemūžināts. Sākums negribēja izdoties. Bet Stīvensons redzēja Keitu, dzirdēja viņas balsi, viņas matu smarža skurbināja un lika sirdij straujāk pukstēt, — vajadzēja katrā ziņā šo pašu mirkli runāt par Keitu, un vai nav vienalga, kāda būs tā rinda vai lappuse: uzraksti tikai, vēlāk viss pats no sevis ieies stāstā, pats atradīs īsto vietu. «Keita! Keita Dramonda!» Stīvensons izdvesa un, sajuzdamies bezgala laimīgs un spējīgs atdzīvināt to, kas sen miris un aizmirsts, vienā rāvienā, bez labojumiem uzrakstīja:

«Meitene pēkšņi atskatījās, un es pirmoreiz ieraudzīju viņas seju. Nav lielāka brīnuma par to, kādu iespaidu uz vīrieša sirdi atstāj jaunas sievietes seja; tās veidols paliek tur uz visiem laikiem, un, liekas, tieši tā ir trūcis. Viņai bija brīnišķīgas acis, spožas kā zvaigznes, droši vien tās šo iespaidu pastiprināja. Bet visspilgtāk man atmiņā palikušas viņas viegli pavērtās lūpas, kad viņa atskatījās ...»

— Keita, vai tu esi dzīva? — Stīvensons čukstēja. Tikmēr roka turpināja rakstīt:

«. . . Viņas izbrīnās pilnais skatiens pakavējās pie manis ilgāk, nekā tas pieklātos ... Es bieži arī agrāk tiku apbrīnojis jaunas meitenes, bet nekad mana sajūsma nav bijusi tik dziļa un tik pēkšņa . . .»

Gulēt nemaz negribas. Visu nakti, visu mūžu tā varētu rakstīt par Keitu. Pamest visu, kas iesākts, — «Avāriju cietušos» un «Faleza krastu», un stāstus, un aprakstus, un vēstules Švobam, Kiplingam, Kolvinam, Baksteram, Henlijam — tas viss var gaidīt, tam vēl laika diezgan, bet «Katriona» ir jāsāk (o, tā ir jau iesākta) un jābeidz ātrāk par visu pārējo. Sižets jau ir galvā, noskaņa atrasta, vissīkākās detaļas saredzamas kā ar palielināmo stiklu. Rak-

līt, rakstīt, rakstīt par Keitu Dramondu!

— Viņa būs Roba Roja mazmeita, — Stīvensons teica un pasmaidīja, atcerējies savu bērnību un jaunību, klejojumus pa dzimtās Skotijas kalniem, Kam-mijas pasakas, Pirāta rējienu,

«Skerivoras» bākā pavadīto nakti, «laupītāju sazvērestību» vagonā, braucot ar vilcienu Edinburga — Glazgova, savu draugu ganu Todu, Henliju slimnīcas gultā, pirmo tikšanos ar Feniju Osbornu . ..

— «Katrionu» es varētu uzrakstīt divos mēnešos! Bet. ..

Viņš piecēlās un piegāja pie loga, ielūkojās pazīstamajos priekšmetos; pēc tam paņēma tālskati un ilgi aplūkoja kuģus, kas stāvēja netālu no krasta, un nezin kāpēc viņam pēkšņi iešāvās prātā divas rindas no krievu dzejnieka Aleksandra Puškina dzejoļa, pie kura tulkojuma bija strādājis viens no Edinburgas universitātes profesoriem; šīs rindas Stīvensons izrunāja skaļi — nogurušā, bijīgā un bezcerīgā balsī:

... Un kaislība tev dzīvi posta,

Un likleņvara bargi spiež ...

TREŠĀ NODAĻA SKUMJAS PĀRMAIŅAS

Kroplību salā uzskata par apkaunojumu. Klibs, vienacis, kuprains, ar nokaltušu roku vai arī tikai nepareizas vielu maiņas dēļ ļoti resns cilvēks tiek izraidīts no ciemata uz visiem laikiem. Šim nelaimīgajam jādzīvo pie baitā cilvēka, un baltajam tas ir izdevīgi: vienacim vai klibiķim saimnieks apcērp algu, liek strādāt no agra rīta līdz vēlam vakaram, nicīgi izturas pret viņu, saukdams par «koļū» — visnicinošākajā vārdā, kāds'vien kroplim tiek dots. «Koļū» nozīmē «riebīgs, pretīgs, nejauks, nevienam nevajadzīgs».

Vienam no Stīvensona kalpotājiem — staltajam skaistulim Ellino, kas bija reizē pavārs, veļas mazgātāja un dārznieka palīgs (divus pēdējos amatus Ellino bija uzņē-

mies no laba prāta, jo viņam ļoti patika gludeklis, kas sagumzīto veļu kā pēc burvju mājiena padarīja gludu, un puķes, kas it kā pēc dievišķa spēka gribas no sīciņa stiebriņa brīnumaini pārvērtās lielā, daudzkrāsainā augā), — Ellino, ar kuru lepojās visa viņa dzimta un viss ciemats, uz kakla labajā pusē uzmilza taukaudzējs vistas olas lielumā. Ellino vairs neapmeklēja savus piederīgos ciematā; viņa biedri, kas kalpoja pie Stīvensona, nicīgi viebās, strādājot kopā'ar Ellino, darīja viņam pāri un apvainoja viņu, saukdami par «koļū».

Ellino atnāca pie Stīvensona un lūdza, lai labais Tuzi-tala viņu nonāvējot vai noindējot.

— Es ciešu, Tuzitala, — Ellino sacīja un apraudājās. — Šis te . . . — viņš iebakstīja ar pirkstu cietajā bumbulī uz kakla, kurš viņu padarīja par ērmu, — šis mani nomoka, neļauj gulēt, man sāpīgi pagrozīt galvu, man kauns, Tuzitala, ka esmu kļuvis par pretekli! Tev ir dzelzs mašīna, no kuras izlido melnas vabolītes, — ielaid vienu vabolīti šite, Tuzitala!

Viņš parādīja uz savu sirdi un nokrita ceļos.

Stīvensons nespēja valdīt asaras. Viņš piecēla Ellino, apsēdināja uz dīvāna un ņēmās mierināt, teikdams, ka jau rītdien atdošot viņam prieku un ļaušot atkal apciemot dzimto ciematu.

— Vai tu man tici?

Ellino sāka skūpstīt Stīvensonam rokas un kājas un nemitīgi atkārtoja vārdus «dižais Tuzitala». Stīvensons palūdza savu pavāru pagatavot viņam omleti un kafiju un pēc tam likties gulēt.

— Un rītā agri atnāks dakteris un izgriezīs tavu tauku bumbuli.

— Nē, Tuzitala, izdari to pats! Dakteris mani nokaus. Es negribu! Paņem nazi un nogalē mani uz vietas ar savu roku!

— Ellino! — Stīvensons bargi viņu apsauca. — Pierādi, ka tu mīli mani. Ļauj dakterim izdarīt to, ko es viņam likšu!

— Bet tu viņam to liksi, Tuzitala? Tu neiesi no manis projām?

Stīvensons apzvērēja, ka palikšot pie Ellino stundu, divas, trīs, pat dienu un mēnesi, bet, ja būs vajadzība, arī visu mūžu — tik ilgi, kamēr nepazudīs taukaudzējs, līdz tam brīdim, kad Ellino atkal atgūs savu īsto vārdu.

Nākamajā dienā atnāca ķirurgs no angļu kreisera, uzvilka baltu uzsvārci; Fenija uzvārīja ūdeni un iegremdēja l,ija instrumentus, uz kuriem Ellino raudzījās šausmās ieplestām acīm. Stīvensons apklāja viņa seju ar masku un, kad ķirurgs norādīja, sāka hloroformēt savu kalpotāju.

— Vai jūs esat drošs par pacientu? — Stīvensons ķirurgam vaicāja. — Loid, uzmani pulsu!

— Dārgo ser! — ķirurgs sāka smieties. — Zoba izraušana ir daudz nopietnāka operācija nekā taukaudzēja izgriešana. Varētu nodomāt, ka mūsu priekšā gu] jūsu sieva vai māte, nevis viens no šiem netīrajiem «koļū»!

— Viņa vārds ir Ellino, ser! — dusmas valdīdams, Stīvensons atgādināja. — Tss! Viņš kaut ko saka . . .

Ellino dziji ievilka elpu, izstiepās un skaidrā, mazliet dziedošā balsī terca:

— Es piederu Tuzitalam . .. Dodiet viņam visasāko ...

Viņš nenobeidza un ieslīga miegā.

Operācija sākās. Apkārt mājai stāvēja, sēdēja un staigāja samoanieši; misis Stīvensone saskaitīja pavisam divsimt piecdesmit cilvēku. Viņi staigāja uz pirkstgaliem, sarunājās ar žestiem, sēdēja nekustīgi kā bronzas tēli. Kad operācija bija galā un ķirurgs, rokas nomazgājis un uzsvārci novilcis, ienāca ēdamistabā, Stīvensons no terases salas likumīgajiem saimniekiem pavēstīja:

— Mani draugi! Ellino lūdza nodot jums savu mīlošo sirdi, laipno skatienu un brāļa roku! Nākamsestdien, kad būs pagājuši seši saules lēkti un seši rieti, tieši pusdienlaikā viņš, Ellino, uzlūdz jūs ciemos, lai nosvinētu uzvaru pār ļauno garu, kas viņu bija sakodis plecā. So ļauno garu sauc par taukaudzēju. Tā vairs nav. To ar nazi izgrieza un izmeta mēslainē.

— Taukaudzējs! — visi korī iesaucās un vēlreiz atkārtoja šo dīvaino vārdu: — Taukaudzējs!

— Bet tagad ejiet mājās! — Stīvensons turpināja. — Sestdien tieši pusdienā mēs visi pacelsim kausus par Ellino, par draudzību un mūsu mīlošo sirdi!

— Par mūsu mīlošo sirdi! — koris atkārtoja.

«. . . Es gribētu redzēt eiropiešus, kas līdzinātos maniem brūnādainajiem draugiem,» Stīvensons tajā pašā dienā rakstīja Marselam Švobam. «Viņi vēl nepielūdz mani tikai tāpēc, ka es viņu priekšstatos esmu neizprotas māks un brīnumaināks par dievu: viņi man lūdz — un eā dodu; viņi nāk pēc palīdzības — un es palīdzu, cik manos

241

16 - 223

spēkos stāv. Viņi man prasa, ko un kāpēc es rakstu, bet, kad es atbildes vietā viņiem lasu savus romantiskos stāstus, viņi uzdod vēl vienu visai āķīgu jautājumu: «No kurienes tu ņem naudu? Par ko tev maksā?» Es atbildu: «Par šiem te stāstiem,» — un gaidu nākamo jautājumu. Necik sen mans kalpotājs Semeli manā vietā atbildēja saviem ciltsbrāļiem. Viņš teica: «Es Tuzitalam dotu ne tikai naudu, bet arī gaļu un ziepes, un vīnu, un tabaku.»

Pamēģiniet izprast visu šo jautājumu dziļo strāvojumu, ļoti godājamais Švob! Un pacentieties (reizē ar Jums pacentīšos arī es) strādāt tā, lai katru lappusi, ko Jūs uzrakstāt, diktētu cildenas morāles jūtas, sirdsskaidrība un cēlsirdība. Es sevi uzskatu par romantiķi — tāpēc ka man riebj buržuāzijas māksla, kurai trūkst spārnu un kura nespēj morāliski ietekmēt cilvēkus. Var būt, ka es pārāk augstu vērtēju romantisma nozīmi, bet tas ir mans ierocis, manas sirds karogs.»

— Ellino, sagatavo cienastu trīssimt cilvēkiem; rit ir sestdiena, tu jau vari sākt strādāt, griezuma rēta ir sadzijusi, — Stīvensons sacīja savam pavāram.

Ellino (vislaimīgākais cilvēks pasaulē) paskatījās uz Tuzitalu kā uz vislielāko jokdari. Cienastu trīssimt cilvēkiem . . . Tik daudz iedzīvotāju taču ir viņa dzimtajā ciematā, kurš, jāpiebilst, viņu atkal uzņēmis savā vidū tagad, kad viņš vairs nav izķēmots. Trīssimt cilvēku . .. Cik tur vajadzēs gaļas, kāpostu, zivju, maizes, cukura! ... Tu-zitala ir dižens cilvēks, viņš var visu, viņam viss pakļaujas, bet paēdināt trīssimt cilvēku nav iespējams tāpēc vien, ka tad vajadzīgs daudz kalpotāju, daudz trauku; un ko gan sacīs vecā un jaunā saimniece — tā, kura vienmēr tāda pikta, un tā, kura vienmēr tik jautra? . . .

— Viesi apmetīsies laukumā mājas priekšā un dārzā, — Stīvensons teica, kaut ko pierakstīdams uz papīrīša.

— Mums ir trīsdesmit seši šķīvji, Tuzitala, — Ellino nedroši atgādināja. — Sešdesmit naži un tikpat daudz karošu un dakšiņu.

— Viesi nāks ar saviem traukiem, — Stīvensons sacīja. — Tu viņiem to pieteic. Nopirksim simt lielu maizes kukuļu. Vai pietiks? Lieliski. Simt pudeles vīna — pa vienam kausam katram, tikai lai tevi apsveiktu, Ellino.

— Par maz, — pavārs nopūtās. — Piedod, Tuzitala, pa vienam kausam — tas ir . . . viesiem gribēsies dziedāt, dancot. Tu pats teici — ar skaidru galvu nevedas dancot.

Tu izdzersi savu kausu un sāksi izlocīt kājas, — kā |midomādams, kā apsvērdams ieminējās Stlvensons. Viņš negribēja, ka viesi būtu pilnā. — Uz tevi skatoties, sāks lc kāt arī citi. Man nav žēl vīna, Ellino, bet es neciešu piedzērušus cilvēkus. Parādīsim baltajiem, ka mēs protam līksmoties! Toties ar konfektēm neskoposimies. Edvīna Koša veikalā nopērc trīssimt paciņas, kas pārsietas ar rozā lentīti.

— Pulka naudas, — atkal nopūtās Ellino un pakasīja lo vietu, kur pirms nedēļas vēl rēgojās taukaudzējs.

— Un vēl nopērc trīssimt cigāru ar zelta jostiņu, — Stlvensons ierosināja.

— Ai, pulka naudas! — Ellino pašūpoja galvu.

Pa vaļējo logu ieplūda citronu un vaniļas smarža. Uz palodzes mazos māla podiņos raisīja lapas ģerānijas, ziedēja virši, graciozi līgojās oleandra rožainais zied-

kauss.

— Tas ir viss, Ellino! Ej uz veikalu pēc pirkumiem. Saki, lai šovakar man atsūta rēķinu. Paņem ratiņus. La-faels tev palīdzēs. Jā, sev nopērc visgarāko, visresnāko cigāru!

Otrā dienā sanāca viesi — divsimt deviņdesmit septiņi cilvēki. Ellino pats bija pacenties iegriezties ikvienā ciemata būdā un uzlūdzis visus un ikvienu, domās skaitīdams līdzi, cik vēl iztrūkst līdz maksimālajam skaitam. Viņš apstājās pie trīssimt, atskaitot vienu, tāpēc ka bija šo to iegaumējis no balto cilvēku taktikas, proti: savā reizē uzprasīt, citā reizē nolaist. Ellino bija skaidras sirds cilvēks un vientiesīgs kā bērns, citādi viņš būtu uzlūdzis tikai divsimt piecdesmit vai, vislielākais, divsimt septiņdesmit personas, saskaņā ar balto cilvēku loģiku pieņemot, ka tad, ja arī ieradīsies tādi, kas nav lūgti, viesu daudzums nepārsniegs iepriekš noteikto skaitu. Ellino izrādījās vājš balto taktikas skolnieks; viņš nebija ņēmis vērā savu tautiešu smalkjūtību un nesamaitātību: ieradās tikai tie, kas bija lūgti, kaut arī vienam vai otram no viņiem šāda vai tāda iemesla dēļ bija ļoti grūti to izdarīt. Bet ielūdz Tuzitala — viņam nedrīkst atteikt. Un, ja neatnāca vecais, nespēcīgais Gailētu, tad tikai tāpēc, ka Ellino nebija ieskatījis par vajadzīgu viņu aicināt.

Viesi atnāca ar saviem traukiem un pat ar savu cienastu. Divi jauni samoanieši bija paķēruši līdzi pa pudelei konjaka, un šis sīkums parādīja Stīvensonam viņa

draugus jaunā gaismā, ko vēl papildināja tas apstāklis, ka, aizgādlgie jaunekļi jau bija piedzērušies: viņi dziedāja nepieklājīgas amerikāņu dziesmas un uzplijās Harija MoorzaJ kalponei ķīnietei. Samoanieši uz viņiem noraudzījās arj nicināšanu un nožēlu. Angļu konsula kalpotājs uzsākaļ franču dziesmiņu — no kādas Monmartras kvartāla gaisī-| gas Mimī repertuāra. Ellino Stīvensonam pastāstīja, kaj šis pats «kurjers-sekretārs» katru dienu klaiņojot ar ārzemju matrožiem pa krastmalas dzertuvēm un — to EllinoJ apzvērēja pie sava goda — reiz iegrūdis papirosa galu| dieveklim Sao-Ta mutē, tam, kurš gādā par visiem nabag- f ļaužu priekiem ...

Stīvensons noskuma. Taču, kad viss, kas viesiem tika celts priekšā, bija izdzerts un apēsts, cigāri izsmēķēti un vecie ļaudis uzsāka savas dziesmas, Stīvensons atplauka — viņš piegāja pie ugunskura, ap kuru pulcējās samoanietes mātes, paņēma rokās tamburīnu un pabun-gāja, lai visi nāk tuvāk. Pēc brīža ugunskuru ielenca visi viesi: pirmais loks nometās guļus, otrs nostājās uz ceļiem, trešais, ceturtais un piektais izkārtojās kolonnās pa deviņi cilvēki katrā.

— Draugi! — Stīvensons uzrunāja sapulcējušos. — Es un mans brālis Ellino — mēs pateicamies jums par augsto godu, ko esat parādījuši mums, par to, ka atnesāt savu mīlošo sirdi un drauga roku. Bet es neredzu jūsu vidū Gailētu, manu dārgo brāli. Kas viņam noticis?

Rindām cauri iznāca Ellino un apstājās pie ugunskura. Viņš teica, ka Gailētu ir vecs un vārgs, viņam grūti atnākt pie Tuzitalas: no ciemata līdz Vailimai pieci tūkstoši soļu . . .

Stīvensons pašūpoja galvu un savukārt teica, ka tad vajadzējis veco Gailētu atvest ratiņos vai uzsēdināt zirgam mugurā, jo viņš vēl varot noturēt rokās zobenu un smago veseri, ar kuru skalda akmeņus Vea kalnā.

— Tu kaut ko putro, mans draugs, — Stīvensons aizrādīja, pamanījis, ka Ellino stāv ar nodurtu galvu. — Sagādā man dāvanu — aizej un paaicini veco Gailētu!

Jauna samoaniete, kas baroja ar krūti zīdaini, paklusu teica:

— Ellino negribēja savos svētkos redzēt manu tēvu, Tu-zitala! Viņš nesaka taisnību; Ellino apvainoja veco Gailētu, Ellino ir «koļū».

Un sāka smieties, turklāt nevis viņa vien — smējās arī pii mājā un otrajā rindā. «Paies vēl daži gadi, un viņi Iemācīsies zagt, melos nekautrēdamies katru mīļu dienu, līci pēcāk ķersies arī pie dunča un revolvera,» Stīvensons nodomāja. «Te nu ir tā nolādētā kultūra, ko ievazā mūsdienu buržuā, kas staigā frakā, karavīra mundierī un mācītāja sutanā!»

— Ellino! — viņš pasauca savu kalpotāju.

Bet Ellino jau bija apseglojis zirgu un aizjājis uz ciematu pēc vecā Gailētu. Penija paaicināja mātes ar bērniem dārzā un atļāva nošķīt tomātus no divām malējām dobēm. Viešņām iemirdzējās acis; viņas kāriem skatieniem lūkojās uz gatavajiem augļiem; tomātu dārzā bija daudz, ne mazāk par tūkstoti katrā dobē, taču neviena no sievietēm nemēģināja no nelielā krūma pirmā noplūkt vilinošos augļus.

— Paņem sev divdesmit gabalu, — Fēni ja teica visvecākajai sievietei, kurai pa pēdām nāca līdzi divi puisēni un trīs meitenes, visi kaili, ar akmentiņu krellēm ap kaklu un gliemežvāku auskariem ausīs. Sieviete noplūca dažus tomātus un pavaicāja Fenijai: «Vai nu ir divdesmit?» Kāda cita samoaniete piešķina nelielu groziņu pilnu ar tomātiem pārliecībā, ka vārds «divdesmit», ko teikusi Tuzi-talas devīgā sieva, nozīmē «daudz». Pēc dažām minūtēm divu dobju raža bija rūpīgi novākta.

Pa to laiku bija atgriezies Ellino. Klusēdams viņš nokāpa no zirga, piesēja to pie palmas un piegāja pie Stī-vensona. Skatīdamies viņam acīs, Ellino teica:

— Gailētu lika pateikt, ka viņš ir apvainojies, Tuzitala. Es lūdzu, lai viņš mani soda, jo tas biju es, kas aizmirsa viņu ielūgt, bet Gailētu tikai kratīja galvu. Viņš raud, Tuzitala. Piedod man!

Stīvensons, ne vārda neteicis, piegāja pie zirga, viegli kā jauneklis ielēca seglos un aizauļoja. Pusceļā viņš satika Gailētu: večuks kluburoja uz Vailimu.

— Vai pārdomāji? — Stīvensons noprasīja.

Gailētu nometās ceļos, noskūpstīja zemi pie zirga priekškājām, atgāza galvu un aizvērtām acīm atbildēja:

— Mana sirds nojauta, ka Tuzitala nāks man pakaļ. Tuzitala nepiekrāpa Gailētu. Es iešu uz Vailimu, lai kalpotu Tuzitalam līdz sava mūža galam ...

CETURTĀ NODAĻA ILGAS PĒC DZIMTENES

«Katriona» jāraksta paslepus no Fenijas un pameitas: sieva ir greizsirdīga uz «Katrionu». Bet Izabella Stronga zīmīgi sakniebj lūpas un, pabeigusi diktēto frāzi, ar ironiju jautā:

— Kas notiek tālāk, dārgais Luī? Vai jums nešķiet, ka , būtu laiks šajā nodaļā no Katrionas šķirties?

Stīvensons reiz sadusmojās un pārtrauca diktēt.

— Ievas meita amerikāņu līnijā! — viņš uzrunāja paJ meitu. — Romāns par Katrionu ir vēsturisks romāns, to der iegaumēt jums, jūsu vīram un sievietei, kurai esat pateicību parādā par savu piedzimšanu!

— Šī sieviete man šo to pastāstīja par kādu Katrionu no Edinburgas krodziņiem, — pamācošā tonī atsaucās Izabella.

— Mans romāns, atkārtoju, balstās uz vēsturiskiem faktiem.

— Robam Rojam nav bijusi mazmeita, vārdā Katriona, — iedzēla Izabella.

— Man, Makgregora klana pēctecim, labāk nekā ikvienam no jums zināms, ka Robam Rojam bija mazmeita, vārdā Keita vai.. .

— Keita? — viltīgi iesmiedamās, Izabella viņu pārtrauca. — Jūs teicāt — Keita?

— Jā, es sacīju Keita, — aizkaitināts norūca Stīvensons. — Kāda vajadzība pārjautāt?

— Roba Roja pēctecis šodien nav labā omā, — Izabella aizvainota sacīja. — Labāk būs, ja pārtrauksim darbu.

— Bet rītā sāksim jaunu. Nosaukums man jau ir izdomāts — «Jaunais ševaljē». Pateicos jums, vērīgais sekretāri Šodien jūs man vairs nebūsiet vajadzīga.

— Manu dārgo Luī! Neaizmirstiet, ka es esmu jūsu māņticīgais palīgs! Parasti mēs uzmetam pirmās nodaļas plānu — tātad es šodien vēl būšu vajadzīga . ..

— Jūs esat ziņkārīga, misis Stronga! — neapmierināti, kaut arī pa pusei jokodams, noburkšķēja Stīvensons. — Sēdieties un rakstiet: prologs. Darbība notiek pagrabiņā. Personas: lasītājam pazīstamais Balantrē, pagrabiņa saimnieks, viņa sieva un kāds aristokrāts, nosauksim viņu kaut vai par Baimilī. Viņā iemīlējusies pagrabiņa saim-2-16

nieka sieva — Marija. Greizsirdības scēna. Iekavās atzīmējiet: mežonīga. Es neesmu greizsirdīgs un tāpēc droši vien attēlošu to idilliski. Vīrs ir greizsirdīgs uz sievu vienkārša puiša dēļ, kurš dzer vīnu pagrabiņa kaktā. Kauliņš. Aristokrāts Balmilī izšķir kaušļus.

— Tirgotāja vārds? — Izabella pajautāja.

— Parado. Tāds bija Edinburgā. Tātad — Marija jūsmīgi noraugās aristokrātā. Parado nojauš, ko tas nozīmē, un saniknots izdrāžas laukā. Punkts.

— Interesanti, — Izabella piezīmēja.

Stīvensons atzinās, ka prologs viņam nepatīk — tajā kaut kā pietrūkstot. Pelēcīgs, neizstrādāts, nedzīvs, par maz detaļu.

— Pāriesim pie pirmās daļas. Nosauksim to nosacīti par «Princi». Tas ir domāts Kārlis Eduards Stjuarts, neveiksmīgais troņa pretendents. Hm . . . Ideja! Šajā romānā darbosies Alans Brēks!

— Un tādā gadījumā arī Katriona?

— Katriona ... — Stīvensons kļūst domīgs. Vakarnakt viņš redzēja Katrionu sapnī, tagad viņš to atcerējās: Keita Dramonda bija atnākusi pie viņa uz Vailimu, pateicās par romānu, kurā aprakstīta, un sarīkoja svētkus salas iezemiešiem. Viņa dejoja ar angļu konsulu, ar virsaiti Mataafu, bet tad pēkšņi nozuda. Stīvensons gāja viņu meklēt. Viņš uzkāpa Vea kalnā un sāka skatīties okeānā. Krastam tuvojās brigantīna; tās buras bija trejās krāsās: zaļas, baltas un dzeltenas; uz grotmasta rājas bija nostājusies Keita, un viņas ēna locījās un šūpojās viļņos. «Nokritīsi, Keit!» Stīvensons iesaucās un pamodās.

«Tu kliedzi, Luī; kas tev kaiš?» Fenija jautāja; viņa bija ienākusi basām kājām, uz pleciem uzmetusi tikai rīta svārkus. «Vai nejūties labi?»

«Jūtos ļoti labi. Es sapņoju, ka . .. ka kritu no kalna. Bet es nenokritu, es aizlidoju pretī burām.»

«Dievs tēvs!» Fenija iesaucās.

«Pilnīgi pareizi,» Stīvensons sacīja. «Netraucē gulēt. Varbūt es redzēšu, kas ar mani notika pēc tam.»

Viņš aizmiga un nesapņoja vairs nekā. Dienas vidū uznāca negaiss: šķīlās zibeņi, grandēja pērkons, — un negaiss jau bija pāri. Gaiss kļuva vēsāks, un Fenija uzstāja, lai vīrs uzvelk jaku ar zvērādas oderē jumu un melnās vadmalas bikses.

•— Neaizej nekur no dārza, — viņa piekodināja.

— Tiklīdz negaiss pāries, mēs visi dosimies uz ostas muit nīcu. Ir pienācis sūtījums ar grāmatām un maniem tērpiem. Vakarā — neaizmirsti — rauts pie mistera Džeimsa,

Kad visi bija aizgājuši, Stīvensons apsegloja savi straujo Balfuru un aizjoņoja, piekodinājis kalpotājiem, j kāds prasa, sacīt, ka T'uzitala ir mājās, bet guļ un lūd: pienākt vakarā. Viņš atjāja pie augstā Vea kalna pakājes, piesēja Balfuru pie milzu ziedoša kaktusa un sāka kāpi pa taciņu augšup. Vea kalns bija ne tikai augsts vien iezemieši uzskatīja, ka vēl augstāk ir tikai zvaigznei saule un mēness, — Vea kalns bija neparasti augsts, u retais uzkāpa tā virsotnē. Stīvensons apstājās šaurā, ieslīpā laukumiņā un pavērās augšup, nenojauzdams, k patlaban dodas uz savu nākamo kapavietu, kuru viņam izraks pēc diviem gadiem.

Viņš sāka rāpties pa izciļņiem, cenšoties sasniegt otru laukumiņu — līdz turienei ne mazāk kā desmit metru, bet tālāk taciņa izbeidzās, un tam, kurš gribētu sasniegt virsotni, vajadzētu, burtiski, līst uz vēdera, ieķeroties katrā plaisiņā. Stīvensons bija ieņēmis galvā pasēdēt uz plakanā | akmens, kas īstenībā arī bija tas pats laukumiņš, bet aug-stāk nokļūt — tas viņa vājajiem spēkiem bija liegts.

«Ja es sasniegšu to akmeni,» Stīvensons iedomājās, \ «tad redzēšu Edinburgu, dzimtās mājas un satikšu Keitu.»

Ar vienu roku viņš pieķērās pie asa klints izciļņa, ar otru uztaustīja plaisu un iebāza tajā pirkstus. «Kādreiz tu to varēji tīri labi, Luī,» viņš sev teica un, lūpas sakniebis, sasprindzināja muskuļus un pavilkās augstāk. Viņš bija pievirzījies laukumiņam pusmetru tuvāk, ne vairāk. Vēl jāveic vismaz trīs metri, vajadzēja rāpties augstāk. Iekunkstēdamies viņš satvēra tievu kociņu, kas bija pil- j nīgi bez lapām un atgādināja čūsku. Kociņš aizlūza, roka nošļuka, galva sareiba, un Stīvensons atkrita uz laukumiņa, no kura pirms brīža bija sācis bezcerīgo kāpienu. Balfurs paskatījās uz saimnieku un sāka kārpīties ar kāju, šķildams dzirksteles no akmens. Stīvensons piecēlās, vēlreiz pārlaida skatienu pār Vea virsotni un nodomāja:-«Tas nevar būt, ka neviens tur nav uzkāpis, tas nevar būt! Vēlreiz, Luī! Tu taču zīlēji!»

Rokas un kājas slīdēja pa klinšu izciļņiem — vējš no tiem bija noplēsis visu veģetāciju, bet saule mazos zemes ielāpiņus izkarsējusi cauri. Reiz Stīvensonam izdevās ar visiem desmit pirkstiem aizķerties aiz milzīga, plakana

ikinens šķautnes, uz kura būtu bijis labs atbalsts turpmākajam kāpumam, bet muskuļiem pietrūka spēka, lai uzvilktos līdz turienei.

«Luī!» Stlvensons sevi drošināja. «Vai tu gribi apciemot dzimteni? Rāpies augšā, tu esi viegls, tev gandrīz nemaz nav svara! Nu taču, Luī, papūlies!»

Nē, nekas nesanāk! Un pēkšņi viņš uz savām rokām pamanīja asinis; tomēr ne jau tas viņu izbiedēja: akmeņu šķautnes ir asas; skaidrs, ka ikviens, kas rāpjas augšā, savainos rokas. Bet asinis tievā strūkliņā tecēja arī pāri kreklam — lāses pilēja no zoda. Stīvensons pāris reižu nospļāvās uz tumšbrūnās zemes un abas reizes izspļāva asinis. Arī tas nekas: nav jau pirmā reize. Bet, lūk, ka neizdodas tāda vienkārša nieka lieta kā uzkāpt kalna virsotnē — un pat ne virsotnē, bet tikai uz laukumiņa, — tas viņu tiešām uztrauca un saskumdināja. Viņš ir zīlējis, divas reizes mēģinājis un mēģinās vēlreiz, lai velns par stenderi paliek, bet viņš apsēdīsies uz tā plakanā akmens!

Nē, neizdodas. Nav spēka. Jāpasēž brītiņu tepat pie nodilušajiem pakāpieniem, jāpasapņo par dzimteni, par Keitu, par sen pagājušajām jaunības dienām. Palikuši vienīgi tukši sapņi, atmiņas, kas neveldzē, rūgtums sirdī. .. Esi kļuvis kā skolas puika, kas zīlē pēc akmentiņa: pasper trešo reizi — un, ja tas pārlidos pāri grāvim, tevi šodien ģeometrijā neizsauks. Bet, ja zīlē pēc gājēja, kas iet tur tālu priekšā, tad, ja apdzīsi viņu, iekams tas būs ticis līdz aptiekai, tas nozīmēs, ka vakarā gaidāms necerēti laimīgs notikums.

Akmentiņš pārlidoja grāvim pāri, gājēju tu panāci metrus desmit pirms aptiekas, un tomēr tevi izsauca ģeometrijā un algebrā un ielika neapmierinošu atzīmi un nekādi notikumi — ne priecīgi, ne bēdīgi — neatgadījās ne vakarā, ne no rīta... Tu zīlēji: aizbraukšu uz Samoa un sākšu tur dzīvot no jauna starp modernās kultūras nesamaitātiem cilvēkiem. Sapnis ir piepildījies: tu esi atbraucis uz Samoa, un sapnis tūlīt tevi arī piemānīja. Un atkal sirds tiecas atpakaļ uz mājām, uz dzimteni. Un atkal tu zīlē, uzklausīdams savu māņticīgo sirdi. Bet ja pamēģinātu vēlreiz? Nē, nav iespējams, spēka nav nemaz, esi piekusis, izpumpējies, «āmen ar izsaukuma zīmi», kā kādreiz mēdza teikt brālēns Bobs. Kur gan tagad ir Bobs? Kur misis Sitvela? Ko šobrīd dara Baksters? Kur ir Keita, vai maz ir dzīva? ...

Keita — tā ir pirmā mīlestība, mūžīga nožēla un neremdināmas ilgas. Pacieties, Ballur, es vēl brīdi pasēdēšu, saņemšos spēkus, lai pieceltos kājās, un tad dosimies ceļā. Es vairs nemēģināšu uzkāpt Vea virsotnē. Es lūgšu mani tur apglabāt, un tas būs jāizpilda: dzīvajam Tuzitalam neko nevar atteikt, un mirušajam vēl jo vairāk neatteiks.

Garām kalnam aizpeldēja pasažieru tvaikonis «Karaliene Viktorija». Stīvensons mazliet pacēlās un pamāja ar rokām: laimīgu ceļu!

— Sveiciens dzimtenei! — paklusi uzsauca Stīvensons. — Sveiciens Katrionai, bagātību salai un bākām «Skeri-vorai» un «Bellrokai»! Pasakiet visiem, kas mani mīl, ka es . . .

Melodiska baiss kaut kur no labās puses atbildēja:

— Tiks izdarīts, Tuzitala! Tevi visi mīl, bet saimniece Fenija tevi meklē! Nāc mājās, Tuzitala!

Sosima divos lēcienos sasniedza laukumiņu, kur sēdēja Stīvensons, un, ieraudzījis asinis uz viņa zoda, krūtīm un rokām, izbijies čukstēja:

— Tuzitala mirst! Ašāk uz mājām, Tuzitala! ...

Stīvensons apkampa savu draugu, noskūpstīja viņu uz

vaiga, uz pieres un vēlreiz uz pieres un vaiga, piekļāvāš klāt un teica:

— Es gribu uz mājām, Sosima! Briesmīgi gribu uz mājām! Tikai — vai tu zini, kur ir manas mājas?

— Tavas mājas ir Vailimā, Tuzitala. Es tevi uzcelšu uz Balfura un pats skriešu blakus.

Stīvensons pašūpoja galvu un skumji pasmaidīja.

— Tu neaizskriesi līdz manām mājām, piekusīsi; tas ir ļoti tālu, Sosima!

— Tuzitalas mājas ir netālu, tepat aiz meža, — zibinādams žilbinoši baltos, stipros zobus, teica Sosima. — Iesim ātrāk, tava Fenija tevi meklē!

Stīvensons piecēlās stāvus, apkampa Sosimu un ar viņa piepalīdzību sāka kāpt lejā.

PIEKTĀ NODAĻA INTERMECO

Stīvensona draugi šad tad nejauši redzēja Keitu vai nu Edinburgā uz kāda maza teātra skatuves, vai uz ārpilsētas krodziņu estrādes dēļiem, kur viņa kā agrāk dziedāja un dejoja, taču viņas balss jau skanēja dobjāk, reizēm viņa nenoturēja melodiju un smagi elpoja un dejoja arī tikai veclaiku valšus -— cienīgus, lēnus, nenogurdinošus.

Henlijs iepazinās ar Keitu un — gan viņai dzirdot, gan aizmuguriski — sauca viņu par meiteni no Tālajiem Kalniem. Par Keitu ieinteresējās arī Baksters, un viņa kādu laiku sagājās ar šo cilvēku, kas bija draugs jocīgajam, neprātīgi cēlsirdīgajam Luī, kurš, pakļaudamies sava tēva gribai, līdz ar to bija nonievājis visu, un šis viss Keitas izpratnē bija sirds.

Savas dzīves četrdesmit piecos gados Keita divas reizes tika izlasījusi bībeli, trīs reizes — «Pikvika kluba piezīmes» un piecas reizes — «Bagātību salu». Bībeli viņa lasīja tāpēc, ka meklēja un neatrada tur mierinājumu un attaisnojumu saviem mazajiem grēciņiem un cēlajiem tikumiem; pie pēdējiem varēja pieskaitīt uzticēšanos cilvēkiem, devību un to, ka viņa neatminēja ļaunu. «Bagātību sala» viņai nevarēja nepatikt, tāpat kā tā nevarēja nepatikt ikvienam, kas vismaz reizi izlasīja šo grāmatu. Tomēr, liekas, pasaulē nebija cilvēka, kas to būtu izlasījis tikai vienu reizi vien . . .

Ķertai neatlika brīva laika izlasīt arī citus Stīvensona romānus. Četrdesmit gadu vecumā teātros viņu vairs neuzaicināja un varbūt tikai aiz līdzcietības piedāvāja uzstāties nepopulāros krodziņos. Ja pirms divdesmit gadiem viņai aplaudēja, tad tagad publika uz viņu noskatījās nepacietīgi, garlaikodamās. Keita mēģināja zīlēt pēc kārtīm, bet viņai neviens neticēja; visiem un ikvienam viņa pareģoja dzīvot simt gadu, solīja dzelzs veselību, daudz bērnu un vēl vairāk mazbērnu.

Sava daļa ticamības nepieciešama arī zīlnieces profesijā.

Keitas laba sirds neprata melot.

Dzīves pēdējos mirkļos Keitas acu priekšā iznira jauneklis samta jakā ar gariem matiem un vainas izteiksmi lielajās, asaru aizmiglotajās acīs. Keita šķita dzirdam jaunekļa balsi; viņa atcerējās savus vārdus, ko bija teikusi pirms daudz, daudz gadiem. Un mirstot viņa čukstēja: «Mans mīļais, dārgais, vienīgais, kas mani patiesi mīlēja . . .»

Viņa nomira 1893. gada martā.

ASTOTA DAĻA LIELAIS SAPNIS

.

PIRMĀ NODAĻA ĻOTI NOPIETNA SARUNA

1893. gada janvārī Stivensons saslima. Tas nebija parastais tuberkulozes uzliesmojums — ārsti nevarēja īsti noteikt, kas slimajam par vainu: angļu kara ķirurgs (viņš arīdzan terapeits un zobārsts) apgalvoja, ka Stīvensonam esot influence — ļoti bīstama tāpēc, ka viņš jau slimo ar tuberkulozi. Vietējais burvis Kelešili nicīgi apstrīdēja angļa izvirzīto diagnozi, teikdams, ka Tužitala vienkārši esot noguris un viņam veselas divdesmit dienas jānoguļ gultā — ar kājām pret austrumiem.

Stīvensons noticēja Kelešili un paklausīja viņa padomam. Janvāra vidū viņš sāka rakstīt jaunu romānu, kas saucās «Sent-īvs». Agri no rīta, kā parasts, pie viņa ienāca pameita, un viņš tai diktēja romāna ekspozīciju, kas šoreiz izrādījās ļoti dīvaina: viss bija juceklīgs, teikumi veidojās vienmuļi, un autors nevēlējās pie tiem piestrādāt

ari pēc tam, kad visi priekšdarbi — līdz jaunas daļas sākumam — jau bija galā.

— Mūsu Lul ir grūti slims, — Izabella Stronga sacīja Fēnijai un Loidam. — Paskatieties, ko viņš man nodiktējis.

Penija skaļi nolasīja tikko atšifrēto stenogrammu:

««SENT-ĪVS» — tas ir Napoleona karu laiks. Vēsturiskais fons romānā būs dots ļoti skopi, tas nav galvenais. Franču kara gūstekņi ieslodzīti Edinburgas cietoksnī. Viens no viņiem izbēg. Daudz piedzīvojumu, negaidītas tikšanās, sižets saasinās, romāna varonis gandrīz iekrīt, tiek aizturēts, nokļūst ārkārtīgi bīstamā stāvoklī, bet — viens divi, un varonis glābts . ..»

— Rokrakstā tieši tā teikts — «viens divi»? — neticīgi pārprasīja Loids, skatīdamies uz māsu.

— Tā nav mana vaina, — Izabella sacīja. — Es rakstu to, ko man diktē. Protams, šis «viens divi» izklausās ļoti dīvaini, — mūsu Luī vienmēr ir precīzs un ievēro sīkumus, viņš nekad nenodiktēs šādu formulējumu .. .

— Tomēr viņš nodiktēja, — skumji sacīja Penija un turpināja lasīt:

«. . . Stāsta smaguma punkts koncentrējas ap Sent-īvu un viņa mīlestību uz anglieti Floru Gilkristi. Šai angļu mis piemīt Katrionas rakstura iezīmes, taču viņa ir apņēmīgāka, drosmīgāka un . . . Atmiņas, atmiņas, mana mīļā, un bez tam man nav nepieciešamā materiāla, es nezinu, kāds apģērbs bija gūstekņiem, vai viņus noskuva vai arī tie bija spiesti ataudzēt bārdu. Man jāmēģina kaut kas atcerēties no manām jaunības dienām ...»

— Viņš diktēja, skaļi domāja, un es visu pierakstīju, — it kā par kaut ko taisnodamās, paskaidroja Izabella. — Nezinu, māt, ko īsti viņš grib atcerēties no savām jaunības dienām . ..

— Bet es zinu, — Fenija teica un, nometusi burtnīcu uz galda, aši izgāja no istabas.

— Vai noslēpums? — Loids pasmaidīja.

Viņa māsa klusēdama paraustīja plecus un sekoja mātei.

Pirmās nodaļas diktēšana turpinājās sekmīgi, bet otrās nodaļas vidū Stīvensona stāvoklis krasi pasliktinājās: viņš zaudēja samaņu un vēlāk pat nevarēja parunāt. Ārsts aizliedza diktēt. Taču Stīvensons atrada, kā izlīdzēties, — ir viņš, ir viņa pameita zināja kurlmēmo ābeci.

Darbs turpinājās: Stīvensons gulēja gultā un ar pirkstiem diktēja pēc sistēmas, kas bija pazīstama ne tikai Anglijā vien. Stīvensons pameitai nodiktēja ari vēstuli Bobam, savam brālēnam:

«Darbs virzās uz priekšu, tikai lēni. Man šķiet, ka esmu nonācis it kā krustcelēs. Pašreizējā grāmata «Sent-īvs» nav nekas sevišķs. Tai nav izteikta stila; tīrs piedzīvojumu gabals. Galvenais varonis nav padevies īsti labs, arī satu-i.im nav filozofiskā kodola, bet beigu beigās, ja romānu lasīs, tas tad ir viss, ko vēlos, un, ja nelasīs, — rauj viņu piķis! ...»

1893. gada martā darbs apsīka. Stīvensonam uznāca nespēks, viņš bija ļoti izdilis, un ārsti nevarēja vien nobrīnīties, kā tik nedabiski novājējis cilvēks vispār vēl ir dzīvs.

•— Mani uztur pie dzīvības tabaka, — Stīvensons ārstiem paskaidroja. — Pa dienu es izsmēķēju četrdesmit papirosu.

— Pamēģiniet nesmēķēt, — ārsti noteikti ieteica. — Jūs tūlīt jutīsieties daudz labāk.

— Pamēģināšu, — Stīvensons teica un, izsmēķējis no rīta līdz pusdienas laikam tikai vienu papirosu, pret vakaru jutās tik vārgs, ka nespēja pakustināt pirkstus, lai pēc kurlmēmo sistēmas sarunātos ar pameitu. Viņš nolēma uzsmēķēt, bet otrās dienas rītā viņu apciemoja samoa-niešu virsaitis — karalis Mataafa, kaislīgs pīpmanis, un Stīvensons aizmirsa savu solījumu «pamēģināt». Mataafu pavadīja svīta, apbruņojusies ar šķēpiem un veseriem garos, tievos kātos.

Mataafa bija ļoti resns un atgādināja cirka cīkstoni, kas tai pašā cirka feerijā pārģērbts cilvēkēdāja lomai. Viņa lielā, apaļā, kaili skūtā galva ļoti līdzinājās ķirbim, kuram pielipināts prāvs deguns, biezas, koši sārtas lūpas un kurā iespraustas mazas, žirgtas peļu actiņas. Uz īsajām kājām balstījās garš, plecīgs rumpis, ko sedza zīda rīta-svārks. Nekāda cita apģērba Mataafam nebija. Sis samērā kulturālais, iejūtīgais un gudrais cilvēks bija īsts «mežoņu» virsaitis, kā viņš izteicās, par mežoņiem dēvēdams Samoa salu iezemiešus, piešķirot šim vārdam labsirdīgu, tēvišķīgu jēgu un toni.

Salas eiropieši sauca viņu par savādnieku un oriģinālu cilvēku. Mataafa nekad nevilka kājās zābakus, negrieza roku nagus, bet aplauza tos, ja tie jau bija izauguši kā

plēsoņam; viņš nelietoja ne nazi, ne dakšiņu, iztikdams .11 karoti vien; svēti godāja savu senču ticību, kaut gan v.ijadzīgā reizē būtu ar mieru pāriet arī katoļticībā. Stī-vensons sauca Mataafu par civilizētu kanibālu, mīlēja un cienīja viņu par to, ka tas pilnībā atbilda priekšstatam par klasisku virsaiti, kurš spēj sacelt savus padotos pret baltajiem — salas faktiskajiem saimniekiem. «Pilnīgi atbilst klasiska iezemiešu virsaiša tēlam,» — tā Stīvensons reiz izteicās Loidam; padēls par šo neapšaubāmi patieso un turklāt trāpīgo raksturojumu atsaucās visai atturīgi. «Iespējams,» Loids bija teicis. Patēvs pārmetoši paskatījās uz padēlu un paraustīja plecus. Nedaudz vēlāk Loids, atstāstīdams šo scēnu mātei, konfidenciāli pavēstīja, ka «mana dārgā Lūisa» plecu paraustīšana bijusi «aizkustinoši romantisks žests», turklāt pats Mataafas raksturojums-bijis caurcaurēm piesātināts ar romantiku.

— Kā tā? — Fenija vaicāja, jo uzskatīja, ka cilvēka izturēšanās un politika, kurai viņš pieslienas, vienmēr sakrīt kā vienas rokas plauksta ar otru.

— Mataafa ir angļu valdības ieliktenis, — Loids paskaidroja. — Viņš neieredz vāciešus un amerikāņus. Viņš nodomājis sākt sacelšanos pret visiem baltajiem cilvēkiem, kuri saimnieko mūsu salā. Tas, protams, ir neprāts, māt!

-— Tas neizskatās pēc Mataafas, — Fenija iebilda. — Tāds saprātīgs, izglītots barbars — kā gan viņš nesaprot, ka baltajiem ir kuģi un lielgabali!

Loids iesmējās.

— Ja viņš to saprastu, māt, viņš nedraudzētos ar tavu vīru. Mūsu priekšā ir divi romantiķi, un viens no viņiem — varu saderēt — sāks sacelšanos, bet otrs akli atbalstīs to.

— Luī? Atbalstīs? — Fenija saķēra galvu.

— Jā, māt, — Loids nopūtās. — Tas ir viņa dabā. Viņš aizstāvēs ko un kur vien var, ja pretējā puse balstās uz ieročiem un presi.

Loids vēl piebilda, ka necik sen, tikai pirms kāda mēneša, angļu valdība publicējusi likumu, kas piedraud ar soda naudu un ilgāku ieslodzījumu tiem Anglijas pavalstniekiem, kuri būs vainīgi kūdīšanā pret pastāvošo varu

Samoa.

— Likums vērsts personiski pret manu dārgo Lūisu, — Loids teica. — Viņam nav ne jausmas, ka, izdabājot

Mataafas centieniem, viņš reizē ar to nostājas pret angļu valdību. Es saprotu — mans dārgais Lūiss vadās no ētiska rakstura apsvērumiem, tā tas ir, bet viss, kas notiek šeit salā, ir visnetīrākā politika.

-— Kas tagad būs, Loid? Tas taču briesmīgi!

— Būs slaktiņš; tavu vīru var arestēt un ietupināt cietumā. Tur, starp citu, viņš iegūs nepieciešamo materiālu savam romānam par francūzi, kurš izbēdzis no Edinburgas cietuma.

— Liekas, mēs velti esam braukuši šurp, — Fenija nošļukušā balsī teica.

Loids tikai noplātīja rokas.

— Manam dārgajam Lūisam visa pasaule ir svešatne. Viņa tēvija ir Skotija.

. . . Mataafa paspieda Stīvensonam roku un bez uzaicinājuma atlaidās krēslā. Ir virsaiša, ir Vailimas īpašnieka kalpotāji bijīgi nolaida rokas gar sāniem, nodūra galvas un skatienus, kaut ko nodudināja savā mēlē un, atmuguriski kāpdamies, izgāja no kabineta.

Stīvensons piedāvāja viesim papirosu. Mataafa aizsmēķēja un gaidīja, kad tiks jautāts: pēc mūžsenas tradīcijas un parašas virsaišiem bija liegts par kaut ko izprašņāt baltos cilvēkus.

— Kā veicas? — Stīvensons uzsāka sarunu. — Mans draugs Mataafa izskatās noskumis un bēdīgs. Varbūt viņš vēlas vīnu?

— Mataafa ir laimīgs redzēt Tuzitalu, — viesis atbildēja sulīgā, dobjā basā. — Viņa dievs un mans dievs atsūtījuši Tuzitalu ļaudīm par mierinājumu un iepriecinājumu. Mataafas sirds pieder Tuzitalam. Viss veicas labi.

Ar to oficiālā daļa beidzās — saruna bija ievadīta, tagad vairs nebija vajadzības izteikties trešajā personā, varēja pāriet uz parastu sarunu.

— Jūs jau zināt, mans draugs, — Stīvensons pacēla galvu no spilvena, pameta skatienu logā un iekārtojās gultā sēdus, —• ka es esmu gatavs atbalstīt visus jūsu pasākumus, kuru mērķis panākt, lai Samoa pamatiedzīvotājiem klātos labāk nekā patlaban.

— Tuzitala ir darījis daudz laba manai tautai, — Mataafa atzina un pēc eiropiešu parašas pielika roku pie sirds. — Mana tauta vergo baltajiem, — Mataafa turpināja. — Samoa pārvalda trīs konsuli, viens no viņiem ir labs cilvēks, abi pārējie — slikti. Esmu ilgi domājis,

Tuzitala, par to, ka manai tautai vajadzētu pabaidīt konsulus.

— Pabaidīt konsulus? — Stīvensons brīnījās. — Kālab?

- Viņiem rokā ir vara, — Mataafa atbildēja. — Aiz

viņu muguras stāv valdības. Bet valdība ir ļoti liels spēks, tiiipretī konsuls — tāds mazs spēciņš. Šis spēciņš jāsalauž un tad . . .

— Un tad? — Stīvensons saausījās un tūliņ arī noraidoši pacēla labo roku, reizē ar to prasīdams vislielāko uzmanību tam, ko tūlīt teiks. — Šo spēku salauzt nevar, mans draugs.

— Var gan, — Mataafa ietiepīgi papurināja galvu. — Jāpārdabū mūsu pusē visu triju — angļu, vācu un amerikāņu kreiseru apkalpes.

— Un to nevar izdarīt? — Stīvensons jautāja.

— To nevar izdarīt, — Mataafa atbildēja. — Un tāpēc jāķeras pie galējiem līdzekļiem. Tos es jau minēju: vajag pabaidīt konsulus. Viņi būs sprukās. Baltie viņpus okeāna piekāpsies. Manai tautai tūlīt kļūs vieglāk, Tuzitala.

— Muļķības, — Stīvensons pikti teica. — Mataafa ir vājš politiķis, viņš aizmirst kara kuģus, uz kuriem ir lielgabali, kas kuru katru brīdi var apbērt salu ar šāviņiem.

— Neuzdrošināsies, — nopūzdamies teica Mataafa un vēlreiz nopūtās.

Stīvensons pasmaidīja; viņš labi saprata, ko nozīmē šīs nopūtas.

— Visi trīs kreiseri atklās uguni un apšaus nemierniekus, — Stīvensons teica. — «Neuzdrošināsies!» Ak tavu naivumu! Iezemieši apkaus eiropiešus, bet uz kuģiem mūzika tikmēr spēlēšot angļu, amerikāņu un vācu himnas! Un pēc tam matroži dejošot!

— Man ir jāsāk, Tuzitala, — Mataafa klusi, konfidenciāli atzinās, aizlicis roku mutei priekšā. — Sacelšanās jāsāk, Tuzitala! Nav vairs spēka paciest.

— Jūs paspēlēsiet, mans draugs, — Stīvensons sacīja noteikti un stingri.

— Iespējams, bet ar mums ir Tuzitala, un ar to pietiek, lai ticētu un paļautos, — tikpat noteikti un stingri atbildēja Mataafa. — Var būt, ka mēs arī paspēlēsim, toties tie, kas sacelsies pēc mums, droši vien uzvarēs. Mēs...

— Vai ieroči jums ir? — Stīvensons viņu pārtrauca.

Mataafa atbildēja, ka visiem nemierniekiem ir kara-

bīnes, pistoles un pašu nacionālie ieroči. Karotāju skaits —

ap tūkstoš vīru. Sacelšanās galvenais trumpis — pēk-] šņums. Sasiet baltos — ne visus, bet viskaitīgākos un bīs-, tamākos, paslēpties zemes būdās, un tad lai šauj visi pa- ļ saules kuģi! Ko viņi var padarīt?

— Viņi izcels desantu un apšaus iezemiešus, — Stīven-; sons sacīja. — Ne visus, bet viskaitīgākos un bīstamākos. | Viņš paskatījās Mataafam acīs un pasmaidīja. — Sacelšanās ierosinātāju pakārs, mani padzīs no šejienes.

— Tuzitalam nekas ļauns nenotiks, par Tuzitalu mēs J jau esam padomājuši, — ar pirkstu pakratīdams, Mataafa teica. — Mani nepakārs — kāda viņiem vajadzība pataisīt mani par mocekli?

— Tā jau nu būtu, mans draugs, bet vai tomēr tas viss nav pārāk riskanti?

— Ļoti riskanti, Tuzitala! — Mataafa sarosījās. — Bet atkāpties jau par vēlu. Plāns gatavs, jāsāk darboties.

Mataafa īsumā izklāstīja plānu: Vailima būs centrālais punkts, no kura uz visām pusēm dosies nemiernieku grupas. Ieroči pie laika būs noglabāti Vailimas saimniecības ēkās. Sacelšanās sākums — pusnaktī. Raķete.

— Raķeti nevajag. — Stīvensons saviebās. Viņš gribēja vēlreiz teikt, ka nevajag arī sacelšanos, bet nolēma līdz galam uzklausīt Mataafu. Varbūt vajadzētu viņu pakori-ģēt, satriekt ar faktiem, ironiju un pēc tam . . .

— Būs nevis viena, bet divas raķetes, — Mataafa preci- ] zēja. — Zaļā — signāls sākšanai, sarkanā — asins darbiem.

— Asins darbiem?! — Stīvensons iesaucās, ķerdams sev pie krūtīm. — Asins darbiem?

— Mūsu ienaidnieki droši vien pretosies, — galvu nodūris, paskaidroja Mataafa. — Tādā reizē galviņu glaudīt | nedrīkst, Tuzitala.

— Ja varētu bez asinīm ... — domīgi noteica Stīvensons. — Tad sacelšanās'būtu kā īpatnēja demonstrācija .

Tad viss būtu saprotams ...

— Tuzitala baidās no asinīm? — uzmanīgi apjautājās Mataafa.

— Asinis pret asinīm — no tā es baidos, — Stīvensons atbildēja. — Par viena eiropieša asinīm ...

.— Saprotu, — Mataafa pamāja ar galvu. — Manu vīru vidū ir tādi, kuriem nav ko zaudēt. Viņi nāves nebīstas, Tuzitala. Viņi ir neglābjami slimi, viņiem tikpat jāmirst. Bet, ja mirt, — tad par taisnību!

Mataafa piecēlās, piegāja pie Stīvensona un, noliecies pār viņa guļas vietu, čukstus pavaicāja:

— Vai Tuzitala būs ar mums? Ar sirdi un dvēseli? Vai Tuzitala mums teiks — dievs lai palīdz?

— Teikšu vienmēr, -— lielā sirsnībā sacīja Stīvensons un noskūpstīja Mataafu uz pieres. — Arī mana dzīvība pieder jums, mans draugs. Esmu pateicis visu. Esmu jūs brīdinājis. Es stāvu par jums, par jūsu brīvību. Lai dievs jums palīdz!

Viņš paskandināja zvaniņu. Ienāca Sosima.

— Brokastis, — Stīvensons pavēlēja.

Sosima izgāja. Pēc mirkļa pie durvīm pieklauvēja, un kabinetā ienāca Loids. Viņš palocījās pret Mataafu un, ar skatienu izprasījis patēva atļauju, apsēdās krēslā līdzās Mataafam, kurš, ieraugot Tuzitalas padēlu, atkal ieņēma savu vietu un it kā saspringa.

Loids viņu necieta un savu netīksmi arī neslēpa. Mataafa nojauta sava drauga padēla noraidošo nostāju pret sevi, taču nebūt neuztraucās par to. Kaut gan tā tikai no malas izskatījās. Mataafa pat uzsāka kaut ko dungot — kādu populāru angļu motīvu; Stīvensons viņam piebalsoja. Loids pārmetoši pašūpoja galvu.

— Mans dārgais Lūiss grib sevi nobeigt, — viņš dobji un īgni sacīja, pašķielēdams uz Mataafu. — Jums ir jāguļ un nav jārunā, — viņš turpināja vēl dobjāk un vēl vairāk neapmierināts. — Jūs esat aizmirsis, ko teica ārsts. Esmu spiests jums atgādināt, ka . ..

-— Manu dārgo Loid, man ir lieliska atmiņa, — Stīvensons atbildēja, atmezdamies spilvenos un aizlikdams rokas aiz pakauša. — Mans draugs Mataafa mani izdziedināja.

•— Gribētos zināt, ar ko īsti, — Loids pikti norūca un, brilles noņēmis, sāka spodrināt stiklus ar zīdpapīru.

— Uzmanīgāk, saspiedīsi, — ' Stīvensons aizrādīja. — Mans draugs Mataafa apvārdoja manu slimību. Ar ko un kādā veidā? Tu, vesels cilvēks, to nesapratīsi.

— Jā, nesapratīsiet! — Mataafa atsaucās un atkal dungoja to pašu dziesmiņu.

— Es visu saprotu, — Loids teica un uzlika brilles.

— Loid! — Stīvensons stingri apsauca. Viņa skatiens satumsa. — Pa kreisi no tevis sēž Samoa cilts virsaitis — karalis Mataafa. Viņš ir dižāks par visiem citiem karaļiem un viņu laulenēm. Viņa klātbūtnē cilvēki stāv kājās, liec to aiz auss, es ļoti lūdzu! Ja es guļu, tad tikai tāpēc, ka jūtos par vārgu nostāvēt.

Loids strauji pietrūkās kājās un izgāja, pametis durvis vaļā.

OTRA NODAĻA ĻOTI NOPIETNS PASĀKUMS

Pēkšņi bez redzama iemesla pie Stīvensona vairs nenāca viesos konsuli, pie Fenijas — viņu sievas. Vailimas kalpotāji bija kļuvuši brašāki, viņu stāja likās militāra, paši — disciplinēti, precīzi. Agri no rīta un vakarā visi kalpotāji kaut kur nozuda uz divām stundām un pārnāca noguruši un nerunīgi. Naktīs salas dienvidu pusē bija dzirdami šāvieni — pa vienam un biežām zalvēm.

— Ko tas nozīmē? — Fenija pajautāja savam dēlam. Loids zīmīgi pasmaidīja, nogrozīja acis aiz biezajiem briļļu stikliem un nekā neatbildēja.

— Kur jūs pazūdat no rītiem un vakaros? — Fenija noprasīja saviem kalpotājiem.

Sosima atbildēja visu vietā.

— Ejam un nākam. Tuzitala atļāva.

Fenija griezās pie sava vīra:

— Mister Tuzilala! Salā notiek nesaprotamas lietas: naktīs šaudīšanās, no rītiem un vakaros mājās nav kalpotāju. Jau trešo nedēļu pie mums nav redzēti viesi. . .

— Tas ir ļoti labi, — Stīvensons atbildēja. — Viesi man traucē strādāt — es taču, Fenij, lielākoties strādāju nevis tobrīd, kad diktēju, bet kad uzkrāju vārdus, ko diktēt. Šaudīšanās naktīs . . . tas laikam no vulkānu darbības. Sagaidāms lavas izvirdums, mana dārgā. Un kalpotāji... tā viņu pašu darīšana. Viņi ir iemīlējušies, Fenij. Viņi iet uz satikšanos.

— Sosima ir precējies, — Fenija iebilda.

— Nu tad viņš kļuvis sievai neuzticīgs, — Stīvensons attapa, ko atbildēt.

Fenija vairs nevaicāja. «Spītīgs kā jau briti,» viņa nodomāja. Loids visu laiku 4t kā kaut ko gaidīja un aizdomīgi vēroja patēvu. Reiz, pastaigājoties banānu birzī, viņš nejauši dabūja redzēt šādu ainu: apaļā klajumiņā, kur bija biezi saaugušas milzu papardes, pa zemi lodāja ieze-

miesi ar bultām rokās, ar lokiem un bultu makiem un kaut ko runāja savā mēlē. Trīs jātnieki ar karabīnēm plecā izkliedza pavēles ložņātājiem, un tie lēca augšā, kārtojās ierindā, skrēja, gūlās zemē, uzvilka stopa stiegras un trāpīgi šāva ar bultām kokospalmas stumbrā.

«Velns viņu sazin kur tie vēl raidīs savas bultas!» Loids nodomāja un līšus izkļuva laukā no birztalas, saraudamies un ievilkdams galvu plecos ikreiz, kad dažas veiklu roku palaistās bultas svilpdamas pašāvās garām. «Sātani gatavie!» Loids šķendējās. «Pagaidi vien, viņi te noorganizēs Konventu un visus aristokrātus uzraus palmā.»

Vakaros, sēdies Balfuram mugurā, aizjāja arī Stīven-sons. Loids ne vienu vien reizi redzēja viņu Mataafas un tā uzticības vīru sabiedrībā. Loids Fenijai teica:

— Ja mans dārgais Lūiss nomirs ātrāk par mani, mans pienākums būs rakstīt viņa biogrāfiju. Tā jau ir raiba diezgan līdz atbraukšanai uz Samoa un kopš šā gada janvāra stipri vien ož pēc neprāta.

— Luī ir romantiķis, — Fenija atkal ķērās pie sava iemīļotā attaisnojuma. — Viņš grib dzīvot tā, kā dzīvo viņa grāmatu varoņi. Viņš iedomājies sevi par korsāru. Viņš ir bezbailīgs cilvēks, Loid. Ceru, tu nestrīdēsies pretī.

— Nestrīdos, māt, nē, viss ir tā, kā tu saki. Viņš ir romantiķis, un tieši tāpēc es viņu mīlu. Bet man šķiet — viņš sācis mīlēt citu realitāti. Tā viņu iegrūdīs postā. Vai tiešām tu nesaproti, kas te notiek?

— Es visu saprotu, —- Fenija teica. — Luī drīz no šejienes izraidīs, un arī mēs, pārējie, aizbrauksim uz Ameriku vai Eiropu. Šeit es nomiršu, Loid, pie tam ļoti drīz. Man ap sirdi tik grūti, skumji...

«Ārkārtīgi vājš. Melnas acis. Sāk sirmot. Darba spējīga, pieradināta slavenība. Smēķē bez pārtraukuma. Daudz dzer kafiju un alkoholiskus dzērienus. Pamēģināja dzert okeāna ūdeni. Tas nav sāļš.

Raksturs nenosvērts. Tieksme uz Visuma uzbūves izskaidrošanu. Romantiķis — tāpēc ka nodomājis ietekmēt lasītāju, tā ļodzīgo morāli.

Tuvu nāvei. Nav mierā ar to, ko dzīvē paveicis, un uzskata, ka pie tā vainojama visa pasaule, kuru muļķīgi iekārtojuši karaļi, cari, prezidenti un ministri,» — tā Stī-vensons aizrakstīja Baksteram, kad tas lūdza atsūtīt pašportretu žurnālam, kurā pašlaik iespiež Stīvensona stāstus

ar kopīgu virsrakstu «Sarunas uz salas». Šo stāstu drūmās noskaņas dēļ Baksters ieteica to atsevišķajam izdevumam dot nosaukumu «Vakara stāsti uz salas». Stīvensons atbildēja: «Dariet, kā atzīstat par labu. Nekavējoties ziņojiet, kas tur ir ar maniem kopotajiem rakstiem. Nauda ir cauri, paredzamas lielas izdošanas ...»

Dažas dienas pirms salā paredzētās sacelšanās Baksters ziņoja savam draugam, ka tuvākajās dienās pats ieradīšoties Vailimā un atvedīšot Roberta Lūisa Stīvensona kopoto rakstu pirmos divus sējumus. Pirmajā grāmatā dzejoļi un raksti, otrajā — «Bagātību sala» un «Neparasts stāsts par dakteri Džekilu un misteru Haidu». Nauda jau pārskaitīta.

Todien Stīvensons astoņas stundas ilgi apspriedās ar Mataafu. Kabinetā bija pavēlēts nevienu neielaist.

Ļoti daudzus salas iedzīvotājus pārsteidza kāds dīvains, neizskaidrojams apstāklis: vācu kreiseris pacēla enkuru un, apbraucis salai apkārt, ieņēma jaunu vietu — salas ziemeļaustrumu pusē. Angļu un amerikāņu kreiseri pietuvojās gandrīz pie paša krasta. Misters Moorzs uztraucies traģiskā balsī to pavēstīja Fēnijai un Loidam, kuri neielaida viņu kabinetā pie Stīvensona.

— Bez tam, — runādams tik klusu, ka čuksti bija tikko sadzirdami, Moorzs turpināja, — uz vācu kreisera lielgabalu stobri pavērsti pret Vailimu.

— Stāstiet vien! — Loids pasmējās.

— Es kaut ko saprotu no tām lietām, — Moorzs teica. — Ticiet man! Tieši uz jūsu māju!

— Ket līdz mums taču seši kilometri tālu, — aizkustinošā nopietnībā sacīja Fenija. — Un vēl birztala! Un mūsu dārzs! Un . ..

— Lielgabali, māt, šauj desmit kilometru tālu, — Loids paskaidroja.

— Piecpadsmit, ser, — Moorzs pārlaboja. — Turklāt viņi netēmēs tieši virsū, bet, lūk, šitā, — viņš ar pirkstu apvilka pusloku un smalki iesvilpās.

— Netēmēs? — Fenija izbijās. — Jūs, mister Moorz, teicāt. ...

— Nekā nezinu, nekā nezinu, -— Moorzs steigšus nobēra. — Skrienu! Ko redzēju, to jums pavēstīju. Mans drauga pienākums jūs brīdināt. Es šeit dzīvoju sen, visu zinu un visu redzu. Angļu kreiseris, ņemiet vērā, jau kūp ...

Un, nevērīgi atsveicinājies, aizgāja. Stīvensona māte satraukta apvaicājās, ko misteram Moorzam te vajadzējis. Misis Stīvensone necieta Mataafu, uzskatīdama viņu par šīs mājas ļauno garu.

— Luī ir rakstnieks, bet viņu ievelk politikā, — viņa teica, uzmanīgi nopētīdama gan Feniju, gan Loidu. — Es redzēju sapni: terasē bija uzlīdusi haizivs un sāka dziedāt kā putns.

— Bet es sapnī redzēju kakadū, kas rukšķēja kā haizivs, — Loids saērcināts teica. — Muļķības, lēdijas un džentlmeņi, mēs nerunājam par pašu galveno. Manu patēvu vajag vest no šejienes projām.

— Luī jāaizved uz Sidneju, — misis Stīvensone teica.

— Uz vienu mēnesi. Tur viņš sastaps Baksteru, savu draugu, bet Baksters ir prātīgs cilvēks, mīl Šekspīru un neieredz visādus murgus un sazvērestības.

Stīvensona kabinetā Mataafa pa to laiku dedzīgi debatēja ar Tuzitalu.

— Sacelšanās liks eiropiešiem mazliet padomāt, — Mataafa ar pārliecību sacīja. — Eiropa sāks padomāt!

— Romantika! Blēņas! — Stīvensons skaļi iesmējās.

— Eiropieši jau nu varbūt padomās, bet Eiropa . . . Mata-afam ir pārlieku dzīva fantāzija. Mataafa ir cēls cilvēks, bet viņš . . .

— Un, ja viņš ir cēls cilvēks, — Mataafa Stīvensonu pārtrauca, — tad viņš pieprasīs, lai Tuzitala uz kādu laiku kaut kur aizbrauc. Piemēram, uz Sidneju. Uz kādām trim nedēļām. Ne mazāk.

-— Nekur, — Stīvensons aši izgrūda. — Es palieku šeit, pie jums. Esmu centies jūs atrunāt, bet man neizdevās. Mans pienākums ir palikt šeit, — viņš atkārtoja. — Man ir četrdesmit trīs gadi, es esmu slims, es nīstu mūsdienu koloniju politiku, esmu audzināts kā romantiķis un tiešām esmu romantiķis, kas sapņo pāraudzināt cilvēkus ar literatūras palīdzību. Bet šeit, salā, es sapratu, ka ir pienācis laiks atteikties no romantisma. Es kļūstu par politiķi, mans dārgais vadoni! Jā, jūs esat arī mans vadonis. Nekur es nebraukšu, es palieku šeit!

— Tuzitala riskē, — izstiepis biezās, sarkanās lūpas, Mataafa čukstēja Stīvensonam pie auss. — Tuzitalu saņems ciet. Ir likums. Tuzitalam tas zināms.

— Man likums ir mans lepnums, •— Stīvensons saslieda-mies sacīja. — Likums nav vērsts pret Tuzitalu, bet pret

Anglijas pavalstnieku Robertu Lūisu Stīvensonu. Tur jau ir sapratuši un pat agrāk par mani, ka ar romantismu rēķinus esmu noslēdzis. Angļu valdība no romantiķiem nebīstas, Mataafa. Tas nozīmē . ..

— Tuzitalam taisnība, — apguris strīdēties, Mataafa atmeta ar roku. — Bet tas nozīmē, ka visādā ziņā jāglābj Roberts Lūiss Stīvensons. Viņš vēl būs vajadzīgs — ir pats sev, ir mums.

— Es esmu fatālists, — Stīvensons klusu teica, atslīgdams guļvietā. — Kā redzat, romantiķis manī vēl spirinās. Bet mēs viņu uzveiksim!

— Uzveiksim, Tuzitala! — Mataafa dedzīgi piekrita. — Pulksten deviņos vakarā pie Vea piestās kuteris. Tuzitala iekāps kajītē. Mani ļaudis aizvedīs Tuzitalu uz Tangu, no turienes ar tvaikoni — uz Sidneju. Pēc mēneša Tuzitala varēs atgriezties mājās, salā.

— Jā, manas mājas ir šeit, salā, no šejienes es nekustēšu nekur, — Stīvensons sevišķi uzsvēra pēdējo vārdu, raudzīdamies Mataafam acīs. — No šejienes nekur!

Mataafa nolaidās uz ceļiem.

Stīvensons viņu apkampa un stingri sacīja:

— Dariet, kas jums darāms, tā ir arī mana lieta.

Vējš šķirstīja romāna «Hermistonas dambis» melnraksta lapas. Romānam par tiesnesi, kas piespriež nāves sodu savam dēlam, bija lemts kļūt par Stīvensona gulbja dziesmu, skaisti sāktu, bet neizdziedātu līdz galam. Taču «Astoņi juku gadi Samoa salās» — reālistisks apraksts par visiem notikumiem, kurus Stīvensons sīki bija izstudējis un dabūjis redzēt pats savām acīm, tika izdots Anglijā un aizliegts izplatīt Vācijā. Šī grāmata atradās uz galda līdzās «Hermistonas dambja» melnrakstam. Stīvensons, pūlēdamies piecelt smagnējo Mataafu, uzmeta acis savam darba galdam un, gaiši pasmaidījis, sacīja:

— Piecelieties, mans draugs! Tuzitala ir, lūk, tās grāmatas autors, paskatieties! Bet Tuzitala nav vēstītājs vien, viņš ir arī cīnītājs!

Mataafa piecēlās un smagi apsēdās krēslā.

— Tuzitala ir sarakstījis «Bagātību salu», — viņš elsdams izdvesa. — Tuzitala sarakstījis . . .

— Pienapuikām un jaunkundzītēm, — Stīvensons iebilda. Un piepeši bezcerīgā cietēja balsī teica: — Ak dievs! Cik vēlu! Man atlicis tik maz ko dzīvot! ...

•— Tuzitala ir nemirstīgs, — Mataafa sacīja.

Stīvensons pasmaidīja.

— Tuzitalu šovakar nozags, — Mataafa piebilda.

— Pateicos par brīdinājumu, mans draugs.

— Tuzitala mums ir visdārgākais cilvēks pasaulē, un mēs neļausim viņam likt dzīvību uz spēles!

— Tuzitala ir nonācis vulkāna krāterī, — galvu pašūpodams, Stīvensons skumji noteica. — Tuzitala ir spēļu kārts, kas jau nomesta uz zaļā galda. Ak, mans draugs, mans mīļais, dārgais draugs, cik žēl, cik sāpīgi un skumji apzināties, ka esam tikai kārtis, bet krupjē ir kaut kur tālu prom un blēdījas — atklāti un nekaunīgi blēdījas.

— Tuzitala, kā redzu, šaubās, vai sacelšanās izdosies, — Mataafa pieglaimīgi teica, un Stīvensons vēlreiz apgalvoja, ka sacelšanās ir veltīga, bet. . .

— Man nav tiesību bēgt projām, — viņš piebilda un ar plaukstas sānu uzsita pa galda malu. — Punkts un cauri, mans draugs. Ēdīsim pusdienas. Es esmu izsalcis, un jūs tāpat.

Mataafa noraidoši papurināja galvu, piegāja pie Stīven-sona, noskūpstīja viņu uz pieres un cienīgā gaitā aizgāja.

Kad Mataafa gaja garam, Fenija, misis Stīvensone un Loids nodūra galvas. Mataafa nesatricināmā mierā, kā parasti, iztālēm palocījās pret viņiem. Vadonim pie kreisā sāna izteiksmīgi kūļājās milzīgs angļu ražojuma revolveris.

Klusums. Tveice. Debesīs neviena mākonīša.

Fenija lika klāt galdu. Un, kad visa Stīvensonu ģimene sēdās pie pusdienām, hallē atskanēja skaļa balss:

— Lēdijas un džentlmeņi, es esmu klāt!

Stīvensons pielēca kājās.

— Bakster!

Un steidzās uz halli. Baksters stāvēja ar divām ceļasomām rokā. Viņš nometa tās zemē un traucās draugam pretī.

—• Luī! Slavenais Luī! Atļaujiet apraudāties! ...

Stīvensons jau raudāja un smējās kā puika, kas saticis ilgi neredzēto tēvu. Baksters steigšus attaisīja vienu no somām un drebošām rokām izņēma no turienes divas grāmatas.

— Pirmais sējums un otrais sējums, — viņš teica, sniegdams tos Stīvensonam. — Edinburgā un Londonā jau visi

izpirkti. Es atvedu līgumu otrajam izdevumam. Mans dievs, Luī, jūs taču esat vājāks kļuvis!

Hallē ienāca misis Stīvensone, Fenija, Izabella un Loids. «Paldies dievam,» nodomāja Fenija. «Baksters ieradies īstā laikā; Luī tagad visu aizmirsīs.»

— Nāciet pie manis, nāciet, — Stīvensons viesi vilka aiz rokas. — Jūsu vēl tikai trūka, dārgais draugs! Jūs te dabūsiet tādas lietas redzēt! . . . Vai pusdienas gribat? . .. Nu tad — vannā, uz karstām pēdām vannā! Kā klājas Kolviņam? Vai Kiplingu esat redzējis? Viņš man atsūtīja savu grāmatu — gauži talantīgs un asinskārīgs cilvēks. Cik pulkstenis, pieci? Ak, mans draugs, jūs atbraucāt pašā laikā!

— Luī, kas noticis? Nu, runājiet taču! Misters Osborns par kaut ko noraizējies, to es jau pamanīju. Jūs atgādināt studentu, kas tikko nolicis valsts eksāmenus. Bet cik jūs vājš, cik ļoti vājš! ...

Pēc stundas mājinieki un viesis sēdēja pie galda un turpināja pārtraukto maltīti. Baksters rāmā garā stāstīja par Stīvensona grāmatu panākumiem Anglijā, Amerikā, Francijā un Krievijā. Pēc pusdienām visi sagāja viesistabā, uzgrieza gramofonu, paklausījās Bakstera dāvinātās plates. Pulksten astoņos vakarā Stīvensons nolikās atpūsties, piekodinājis viņu pamodināt desmitos. Baksters Fenijas pavadībā devās apskatīt sava drauga augļu un sakņu dārzu.

Precīzi pulksten vienpadsmitos pāri salai uzvijās zaļa raķete. Stīvensons izgāja terasē. Pēc brīža visu Vailimu ielenca iedzimtie, kurus Mataafa bija atsūtījis apsargāt Tuzitalu. Malu malās sprakšķēja šāvieni, banānu birzī bija gaišs no daudzajām lāpām.

TRESA nodaļa LIELGABALI UN ASINIS

Sacelšanās bija sākusies.

Tā bija pārspriesta (tikai galvenos vilcienos) plantācijas strādnieku būdiņās, slepenās zemnīcās, kas izraktas okeāna piekrastē, un Kosē Katurras pārtikas preču bodītē; 1as bija Madrides spānietis, kurš pirms četrdesmit gadiem apmeties salā uz dzīvi un iemīļojis Upolo gudros, cēlsirdīgos iezemiešus. So to nemierniekiem bija iemācījis

angļu kreisera mičmanis Dekils, kurš sen meklēja izdevību sariebt kapteinim — nežēlīgam cietpaurim, kas izskatā atgādināja dogu. Stīvensons palīdzēja ar naudu, par to Sidnejā bija sapirkti ieroči un slepeni nogādāti uz salu.

Stīvensons nojauta, ka viņa nāve vairs nav tālu, un gribēja aiziet no dzīves nevis gultā, bet kaujā. Viņa ienaidnieks bija šodienas īstenība, kuru viņš nespēja pieņemt un ar kuru pat bija nonācis naidā, atstādams dzimteni un apmezdamies Samoa salās. Visi domā, ka viņš dzīvo šeit veselības labad. Tāpat pirms diviem trim gadiem bija domājis arī viņš pats, taču, padzīvojis starp iedzimtajiem un baltajiem cilvēkiem, skaidri un nepārprotami saskatīja sava romantiskā soļa īsto jēgu. No grāmatām dzīvē. Tā viņam ir lemts, tieši tā un ne citādi arī notiek: uz to virza viņa esamība un apziņa. Cīņa ir bezjēdzīga? Neprātīga? Bezcerīga? Tas vēl nenozīmē, ka. jāatsakās no tās un nekas nav jādara.

Stīvensons izgāja savas mājas priekšā. Gribējās pamodināt Baksteru, lai arī draugs redzētu visu to, kas jau sācies un kam pret rītu ir jābūt galā, taču padomājis viņš nolēma draugu netraucēt: tad vajadzēs izskaidrot, stāstīt, bet ko te lai izskaidro un ko var pastāstīt? ... Kaut vai, piemēram, šīs lāpas, šis ļaužu bars, karotāji, kas seko Tu-zitalam pa pēdām, viņu sargādami. Viena grupa, acīm redzot, jau rīkojas eiropiešu kolonijā: no turienes dzirdami kliedzieni, šāvieni, vaidi. Gaisā uzlidoja vēl viena zaļa raķete un pēc tās otra — sarkana. Austrumu piekrastē piestāja liels daudzums laivu — cīnītāji no kaimiņu salas bija ieradušies palīgā.

Un pēkšņi notika kaut kas negaidīts — visvairāk tas pārsteidza cīnītājus: no vācu kreisera izšāva reizē trīs raķetes — divas baltas un vienu sarkanu, un, kad tās nodzisa, nogranda lielgabala šāviens. Tas pamodināja Vai-' limā visus guļošos. Baksters aši apģērbās un izskrēja dārzā. Viņu ielenca iezemieši, un viņam šķita, ka nokļuvis starp aktieriem, kas piedalās fantastiskā uzvedumā: puskaili cilvēki — arī sievietes un pusaudži — saskrēja viņam apkārt un pacēla savus pīķus. No vācu kreisera raidīja otru šāvienu. Tas bija sprakstošs, un Baksters varēja pat apzvērēt, ka pērngad redzējis un dzirdējis kaut ko līdzīgu Londonas cirkā.

Nogranda lielgabali arī uz angļu kreisera.

Kas tad norisinājās salā?

Liela grupa Mataafas vīru bija devusies uz amerikāņu un angļu konsula māju. Vācijas pārstāvis, jauzdams briesmas, jau laikus bija patvēries uz kreisera. Pusnaktī nemiernieki ieņēma telegrāfu un arestēja ostā triju tirdzniecības kuģu kapteiņus un mašīnistus. Mataafa ar saviem padomniekiem atradās uz burukuģa «Cerība»: uz šejieni bija paredzēts nogādāt konsulus un salas garnizonu — vienu strēlnieku vadu.

Viss norisinājās, kā bija iecerēts. Iecerēta bija uzvara, apvērsums, bet notika citādi: baltajiem bija savs plāns; to izstrādāt izdevās viegli, jo Mataafas padomnieku vidū atradās nodevēji, kurus bija uzpircis Šneiders. Mataafa sēdēja burinieka kajītē un gaidīja ierodamies gūstekņus, lai tūdaļ aizvestu tos uz kaimiņu salu. Taču gūstekņu vietā burukuģī iebruka apbruņoti matroži no vācu kreisera — divdesmit zaldātu un viens virsnieks. Viņi aši un bez asins izliešanas sasēja vadoņa padomniekiem rokas un kājas un, tikuši ar tiem galā, uzlika važas arī Mata-afam. Pa to laiku kreisera lielgabali apšaudīja Mataafas mītni. Viena daļa angļu kreisera apkalpes sāka cīņu ar tiem nemierniekiem, kuri bija ieradušies konsulu kolonijā. Pusstundas laikā viss bija galā. Zaudējis pusi no savu viru skaita, iezemiešu pulciņš bija spiests padoties. Amerikāņu kreisera apkalpe apšāva krasta apsardzi: tik lielisks mērķis — viņi pat nemēģināja bēgt. . .

Stīvensons nekā nezināja, kas notiek salā. Viņš ieraudzīja Baksteru karotāju lokā, piegāja klāt un apsveica ir viņu, ir savus draugus saliniekus. Tie jūsmīgi sveica Tuzi-talu, cilādami savus pīķus.

— Kas šeit notiek? — Baksters noprasīja. — Toriju cīņa ar vīgiem? Vai otrādi? Revolūcija?

Lielgabalu zalves atskanēja arvien biežāk. Bija dzirdami apslāpēti šauteņu spraksti.

— Atbildiet taču, Luī, kas te notiek! — Baksters nepacietīgi iesaucās, nervozi pildīdams tabaku pīpē. — Izskatās, ka es piedalos kādas lugas mēģinājumā, kuru jūs sen gatavojāties rakstīt. . .

— Hm. . . Daļēji jūs uzminējāt, bet tikai daļēji, ne gluži, — Stīvensons atbildēja. Viņam plecos bija apmetnis, galvā balta angļu cepure. Viņa acis spulgoja. Baksters satraukti vēroja draugu un nekā nesaprata. «Viņš taču pats nekā nezina un nekā nesaprot,» Baksteram iešāvās prātā.

— Nakts iet uz galu, — Stīvensons teica, aizkūpinādams papirosu. — Es gaidu ziņas no sava drauga Ma-taafas.

— Ejiet iekšā, Luī, nav vajadzības stāvēt šeit. Jūs saaukstēsities. Vējš ir dzestrs kā pie mums Anglijā.

— Es gaidu vēstis no Mataafas, — Stīvensons atkārtoja.

— Istabā man nav ko darīt. Man jāstāv šeit. Ak, tie sasodītie lielgabali!

—- Lielgabali — tā ir nopietna lieta, — Baksters ieminējās. — Pret lielgabaliem vajadzīgi lielgabali, Luī. Vai tādi ir jūsu Mataafam?

Baksters jau sāka šo to nojaust.

Šauteņu spraksti apklusa. Lielgabalu šāvieni sekoja cits citam pēc vienādām laika atstarpēm.

— Es gaidu vēstis no Mataafas, — vēlreiz sacīja Stīvensons. — Savādi, ka nav ziņu no Mataafas .. .

Baksters paņēma draugu zem rokas un ar varītēm veda uz mājas pusi. Stīvensons vēl turējās pretī; Baksteram vajadzēja viņu pierunāt kā bērnu. Stīvensons kā nepilnīgs vienā laidā atkārtoja, ka gaidot ziņas no Mataafas . . .

— Ja ziņu nebūs, es braukšu, — viņš teica, kad Baksters viņu noguldīja un pats apsēdās galvgalī.

— Uz kurieni? — Baksters vaicāja.

— Vienalga, uz kurieni, kaut vai uz elli pie vella mātes. Kungs dievs, kāpēc gan nav ziņu no Mataafas?

Fenija un Loids izsauca Baksteru viesistabā, kur abi sēdēja pilnīgā tumsā, un palūdza viņu stingri un modri uzmanīt Stīvensonu. Viņš kļuvis kā bez prāta. Ar viņu kaut kas nav labi. Viņš var nomirt. Viņš iesaistījies bīstamā spēlē. Viņš dzīvo līdzi citu cilvēku sāpēm. Viņš . . .

— Ak tādas tās lietas! — Baksters sacīja. — Tagad nu es visu saprotu. Cik ļoti tas izskatās pēc mana Luī!

— Nemaz neizskatās, — Fenija dusmīgi attrauca.

— Rakstnieks anarhista lomā! Viņš ir aizrauts līdzi, viņam uzspiests sazin kas!

Baksters atgādināja, ka tāds ir romantisma liktenis mūsdienās — tas apsīcis gadsimta vidū, un tagad nu Luī liek tam atdzimt. Atcerieties lordu Baironu. Loids nepatikā saviebās. Baksters minēja Igo — lūk, vistīrākais romantiķis, un tāda bijusi arī šī cilvēka personiskā rīcība. Viss sakrīt pat sīkumos: Igo trimda bija Hernsejas sala, Stī-vensonam — Upolo sala Samoa arhipelāgā.

— Mans dārgais Lūiss ieradās šeit labprātīgi, — Loids viņu pārlaboja. Baksters uz to atbildēja visai mīklaini:

— Jūs te esat labprātīgi, bet Luī. ..

Dobji norībēja lielgabals. Tas bija pēdējais šāviens no vācu kreisera. Ap pulksten četriem, kad logā ielūkojās rīts, sacelšanās liktenis bija izšķirts. Uzvarēja, kā Stīven-sons nedaudz vēlāk izteicās, «tie, kas bija iztraucēti savā smirdoņā».

Četros no rīta izklīda ari tie iezemieši, kas apsargāja Tuzitalu un viņa māju. Karotājus, kas bija ieņēmuši telegrāfu, apkāva piedzēruši matroži. Angļu konsuls jau noraidīja uz Londonu šifrētu ziņojumu, tai pašā laikā nosūtot arī kurjeru ar sīku notikumu izklāstu.

Stīvensona vārds šajā vēstulē nebija pieminēts.

Sešos no rīta pie Tuzitalas kabineta durvīm pieklauvēja Sosima; viņš atnesa vēstuli no Mataafas — nedaudz rindu, kas rakstītas sacelšanās priekšvakarā:

«Mūs var sakaut. Mani arestēs un nosūtīs uz cietumu — uz Maršala salām. Tāpat notiks arī ar manu brāli, kaut gan kaimiņu sala visā šajā lietā nav vainojama. Mans brālis un visi labie un gudrie dievi lai sargā Tuzitalu! Pratināšanā es klusēšu. Es lūdzu Tuzitalu rakstīt grāmatas un nekad neņemt rokās ieroci. Mataafa — dižā Tuzitalas draugs un brālis.

Uz redzēšanos!

Paliec sveiks!»

— Sosima, kas tev zināms par pagājušās nakts notikumiem? — Stīvensons kalpam noprasīja.

Sosima pastāstīja, ko zināja: sacelšanās apspiesta, Mataafa ieslodzīts cietumā, ap četrdesmit salinieku krituši un ievainoti. Ievainotos šodien nosūtīs uz hospitāli Maršala salās.

-— Es visiem teikšu, ka Tuzitala kaut kur aizgājis, — Sosima sacīja. •— Tuzitalam jāpārceļas dzīvot uz Loida māju, tur viņu nemeklēs.

— Bet vai mani meklēs, Sosima?

Kalps pamāja ar galvu. Stīvensons palūdza apseglot Balfuru un Pirātu. Sosima gribēja ko iebilst, bet Stīvensons delikāti, taču uzstājīgi atkārtoja savu lūgumu, kas nu jau izklausījās pēc pavēles, kaut gan pavēlēt viņš neprata.

Jātnieki apmeklēja to salas daļu, ko vācu kreiseris naktī l»i j.1 ipšaudījis. Puse palmu birzs bija nopostīta, šāviņu bodi es un izgāztie koki sabojājuši ceļu un nosprostojuši

visas taciņas. Dzīvi palikušie salinieki bija savākuši kritušos un sanesuši tos vienā kaudzē pie sava elku dieva Tuteki.

-— Misionāriem tagad te ilgu laiku nebūs ko darīt, — piezīmēja Baksters, paceldams pie acīm tālskati un aplūkodams ziedošo dabu — visu to, kā dēļ viņš te ieradies.

— Lai tikai mēģina līst, — Stivensons caur zobiem izgrūda. — Redzams, nav ļauna bez laba.

— Tie abi brāļi, — Baksters teica. — Neatceros, kas to teicis.

— Tas nav pareizi, — Stivensons iebilda, apturēdams Balfuru uz takas, kas veda uz ciematu. — Labais un ļaunais pat nav rados, tas ir . ..

-— Tas ir kļuvis par jēdzienu, par secinājumu, — Baksters piebilda. — To ari teicis kāds cits, tie nav mani vārdi, Luī, — viņš pasteidzās piebilst.

— Eiropa kavē sev laiku ar aforismiem. — Stivensons pasmējās. — Tā viņai vajag!

— Luī! Es jūs vairs nepazīstu, — Baksters pārmetoši teica. — Kādreiz jūs bijāt pavisam citāds.

Viss ciemats šāviņu saārdīts. Daudz jau tur arī nebija ko postīt: mazītiņas būdiņas — trīs stabi ar banānu lapu segumu, māla kleķa pavards. Nekur nevienas dzīvas dvēseles. Baksters nofotografēja bijušā ciemata kreiso spārnu, tad pavērsa objektīvu pa labi. Stivensons drūmi, bet bez naida ieteica Baksteram piedāvāt šos uzņēmumus kāda angļu žurnāla redakcijai un apakšā pievienot parakstu: «Eiropieši senās kultūras sargātāju lomā».

— Kas ar jums notiek, Luī? — Baksters brīnījās, noklikšķinājis aparāta slēdzi.

— Un kas ar jums? — Stīvensonam īgni paspruka.

— Kāpēc jūs tā brīnāties par manu sirdi un smadzenēm? Tās dotas lietošanā cilvēkam, Bakster, jūs taču redzat. Vai tad agrāk es biju dzīvnieks?-Vai, gluži otrādi, dzīvnieks bijāt jūs? Piedodiet, Bakster, bet jums nav tiesību brīnīties! Ja vēlaties — varat sajūsmināties!

Viņš brīdi klusēja un tad piebilda:

— Man ir lielas bēdas. . . Kad neizdodas rakstīt romānu, tu noliec to pie malas un nogaidi vai ķeries pie otra. Bet, kad neizdodas dzīve, kad tā iegrozās citādi, nekā tu būtu gribējis, tad .. . Stāvi rāms, Balfur! — viņš sakliedza uz zirgu un uzšāva tam ar jājamo pātagu.

— Nesakiet to nevienam, mans draugs, — viņš skumji un mīļi vērsās pie Bakstera, — bet es velti esmu kļuvis par rakstnieku . . . Man vajadzēja piedzimt...

Viņš nepabeidza un aizauļoja uz krastmalu. Baksters ar savu Pirātu viņu panāca, piejāja blakus un pārmetoši izmeta vienu teikumu, kurš, pēc viņa domām, izteica to, ko draugs noklusēja:

— Slikts politiķis no jums būtu iznācis, Luī. . .

— Bet mērošanos spēkiem ar to tur — paskatieties! — Stīvensons ar pātagu norādīja uz vācu kreiseri, kas stāvēja netālu no krasta, — vai to arī jūs sauksiet par politiku? Un, kad uzbrūk traks suns un jūs mēģināt to nosist, — vai tā arī, pēc jūsu domām, ir politika? Un aizstāvēt visus apspiestos, nelaimīgos, trūcīgos, dzīves pabērnus — kas tas ir? Nē, nu paskatieties taču, Bakster!

Viņš rādīja draugam puskailos iezemiešus, kas ar kapļiem irdināja zemi plantācijā, kura piederēja amerikāņu tirdzniecības firmai. Starp strādniekiem bija daudz sieviešu un mazu bērnu.

— Un izglābt nabaga Mataafu un romāna vietā sacerēt sašutuma pilnus rakstus, pamfletus, feļetonus — vai to jūs uzskatāt par politiku? Ja tā tiešām ir politika, tad . . .

— Dieva dēļ, Luī, nedomājiet sēkt avantūras! — Baksters izbijies iesaucās, pa gabalu fotografēdams plantācijā strādājošos. — Es, liekas, esmu ieradies pašā reizē. Es sūdzēšos jūsu sievai, brīdināšu Loidu, es galu galā aizvedīšu jūs no šejienes!

— Mataafa ir jāizglābj, — Stīvensons teica un aizauļoja uz ostas pusi. — Jo-ho-ho, Bakster! — viņš skaļi un draiski iesaucās, ar smaidu noskatīdamies, kā Baksters kratās seglos un ar visu augumu noliecas pie Pirāta galvas. — Mataafa ir jāizglābj! Esiet tik laipns, paziņojiet to Fenijai, Loidam un visai pasaulei! Jūs esat slikts jātnieks, Bakster! Ņemiet par paraugu uz nāvi slimo Stīvensonu!

CETURTĀ NODAĻA AR KATRIONAS KAROGU

Stīvensons sevī nozvērējās darīt visu, lai glābtu Mataafu — šo reālās dzīves varoni un traģisko tēlu tajā romānā, kuru viņš, Stīvensons, agri vai vēlu domā uzrakstīt. Bet kā lai izglābj Mataafu, un kas būtu jādara?-Viņš deva sev vārdu mierīgi nogaidīt, bet — kur va-

jag — naudu nežēlot. Paldies draugam Baksteram: viņš atveda ir grāmatas, ir naudu, ļoti daudz naudas. Misis Stī-vensone dēlam deva padomu uzrakstīt testamentu, kurā būtu noteikts, ka visa viņa manta pēc nāves pāriet Fenijas īpašumā, bet, viņam vēl dzīvam esot, lai tā būtu arī Fenijas — kā sievas — rīcībā.

— Kāpēc tas vajadzīgs? — Stīvensons saausījās.

— Tāpēc, lai viņa nevarētu tev pārmest, ka tu bezatbildīgi šķied naudu ne tikai savas ģimenes — mūsu vajadzībām vien, — atbildēja misis Stīvensone, un viņas dēls lūdza nosaukt tā likumu tulka vārdu, kurš viņai samācījis tādas gudrības.

— Likumu tulka vārds — mātes sirds, — atbildēja misis Stīvensone. — Bet tu, Lū, vēl esi pavisam mazs bērns . . .

«Mīļais Kolvin, manas dienas iet uz galu. Steidzu strādāt un nezinu, izprātojos gan šā, gan tā,, kam dot priekšroku: manām grāmatām vai dzīves īstenībai. Iesāku divus romānus, abi tie rakstās gauži lēni, ar piespiešanos; mani satrauc un aicina citāda rakstura darbs — pildīt cilvēka pienākumu. Sīkāk nerakstīšu, par visu pastāstīs Baksters. Es esmu grūtas dilemmas priekšā. Jūs jautājat par Feniju, jūsmojat par viņu un mani saucat (vai pa jokam?) par īstu tirānu. Taču Fenija ... tā ir sātana enerģija; viņa spēj izdarīt visu, iekārtot vienlīdz labi ir māju, ir ģimenes ikdienu. Kā draugs viņa man ir bez gala uzticīga, kā ienaidnieks — fūrija. Pietiks par šo divsejaino Jānusu. Baksters jums pastāstīs par maniem plāniem. Mani rakstnieka nodomi jums ir zināmi, tie pauž prātu un loģiku (kas nebūt nav viens un tas pats): no piedzīvojumu romāna uz vēsturisku un pēc tam uz psiholoģisku romānu. Tīri personiskie plāni.. . šajā ziņā Fenija ir īsta fūrija. Loids ir viņas pusē. Māmuļa palikusi viena; viņa mani dievina. Viņas acīs es esmu ideāls. Es paklausu viņas padomiem . . . Manas dienas ir skaitītas, es steidzos — taču nevis rakstīt, bet darboties. Ir ļoti svarīgi palikt to ļaužu piemiņā, kuriem esi godīgi un labi pakalpojis ...»

Apakšā viņš pierakstīja: «Ienīstu visus trīs kreiserus.»

Darbs uz kādu laiku tika atlikts. No rītiem pie viņa ieradās pameita un lasīja priekšā jaunākās avīzes. Par notikumiem salā bija rakstīts maz un tad arī tikai kaut kur vietējā hronikā vai nodaļā «Mūsu pasts». Vācu laikraksti saukāja Mataafu par «pieradinātu pērtiķi», angļu avīzes — par «neprasmīgu sava karaspēka komandieri».

Patrāpījās arī rakstiņi, kuros bija pieminēts «pazīstamais rakstnieks, kas, no visiem nošķīries, dzīvo salā un devis pasaulei brīnišķīgas grāmatas, kurās stāstījis to, kas nav izstāstāms, un aprakstījis to, kas nav aprakstāms».

«Liekas, varētu sākt,» Stīvensons nodomāja, ieklausīdamies, kā pameita lasa — it kā deklamē. Mataafa bija atsūtījis Tuzitalam ziņu, ka viņš ar saviem padomniekiem atrodoties cietumā Džalutas salā. Un ne vārda vairāk. Zīmīti Stīvensonam nodeva kāda tirdzniecības kuģa kapteinis, kurš tikko atgriezies no Maršala salām. Stīvensonam glaimoja zīmītes nodošanas veids: viņa kalpotājs Semeli paziņoja, ka Tuzitalu vēloties satikt kāds džentlmenis baltos svārkos, ka šis džentlmenis šodien un rīt gaidīs ostas krodziņā un ka Stīvensonam jāpasaka viens vārds: «draugs», — un tad viņam piedāvās papirosu.

Džentlmenis baltajos svārkos atvēra portsigāru; tajā nebija neviena papirosa, tikai zīmīte, kuru Stīvensons paņēma ar visu etviju. Džentlmenis («Vētras» kapteinis) tūdaļ aizgāja. Ļoti jocīga konspirācija. Portsigārs, izrādās, bija Stīvensona paša dāvināts: viņš to pasniedza Mata-afam Veiksmes un Laimes dieva dzimšanas dienā.

«Kāpēc man nekad neienāk prātā šādas parastas, vienkāršas ainas?» Stīvensons sev jautāja. «Vai ne tāpēc, ka tas viss ir ārkārtīgi vienkārši un neticami? Mūsu izlutinātai gaumei vajadzīgs kaut kas ass, pikants, dzīves īstenībai pilnīgi svešs . . .»

Stīvensons galīgi izlēma doties uz Maršala salām 15. novembrī: trīspadsmitajā bija viņa dzimšanas diena; četrpadsmitajā aizbrauc Baksters. Fenija, uzzinājusi par vīra nodomu, sarosījās.

— Es tev līdzi, Luī...

— Kopā ar mani brauks Semeli. Es drīz atgriezīšos. Man ir nepieciešams parunāt ar tiesnešiem, aizstāvjiem un pārējiem misteriem. Esi bez raizēm, dārgā!

— Ņem līdzi Loidu, Luī! Tu esi slims. Tu esi vārgs. Tev kaut kas ir padomā . . .

— Es esmu slims, es esmu vārgs, — aizkaitināts sacīja Stīvensons, — man kaut kas ir padomā. Un es ātrāk nelikšos mierā, kamēr nebūšu izdarījis, ko esmu nodomājis.

— Pienākusi vēstule no Krievijas, — Fenija mainīja sarunas tematu. — Mākslinieks Meļņikovs pošas pie mums ciemos. Paliec šepat, Luī!

Viņam iegribējās pajokot. Viņš teica, ka ņemšot līdzi

divas garas virvju kāpnes, lauzni, ar ko izsist caurumu cietuma sienā, zāģi, ar ko pārzāģēt loga restes, un saliekamu kuģi, kurā atvest Mataafu mājās. Bez tam viņam esot divas melnas pusmaskas, bandīta tērps un asi dunči.

— Un nauda? — Penija jautāja.

— Vesels maiss, Fenij! Tūkstoš dukātu. Cietuma uzrauga sievai es vedu pudelīti Parīzes smaržu. Panākumi droši.

— Nebrauc, — Penija lūdza. — Parīt tava dzimšanas diena. Atnāks viesi. Baksters sagatavojis runu, Luī, dārgais! . . .

— Fenij, es ticu, ka es tev arvien vēl esmu dārgs. Esi arī tu man tāda pati!

— Labi, — Fenija padevās. — Bet paņem vēl līdzi So-simu.

— Labi, — šoreiz piekāpās arī Stīvensons. — Ņemšu līdzi Sosimu.

1893. gada trīspadsmitajā novembrī Stīvensonam apritēja četrdesmit trīs gadi. No rīta sākās vizītes. Ieradās angļu konsuls ar visu ģimeni, apsveica, iedzēra mazliet vīnu, izsmēķēja cigāru, novēlēja vēl daudz gadu dzīvot un, aizbildinājies ar darbiem, aizgāja. Amerikāņu konsuls atnāca kopā ar Šneideru. Tūlīt izraisījās saruna, ko diriģēja amerikānis, klaji parādīdams, ka neuzticas sava kolēģa taktam, kurš plātījās, ka tieši viņš . . . novērsis salā asins izliešanu un pašlaik ļoti rūpējoties, lai izgādātu ieslodzītajiem amnestiju.

— Tā tam arī jābūt, — Stīvensons piemetināja. —- Apcietinātie nav vainojami. Vainīgi tie, kuri ir brīvībā.

Amerikānis neuzkrītoši saskatījās ar savu sievu; viņa veikli ievadīja sarunu laivu mierīgos ūdeņos — sāka tērzēt par laiku un ražas izredzēm plantācijās. Šneiders paņēma flautu, kas atradās uz klavierēm un, atļauju neprasījis, mēģināja uz tās kaut ko nospēlēt, taču flauta ir smalks instruments, tā viņam neklausīja, kaut arī nedomāja klusēt, atsaukdamās ar žēlām, skumjām skaņām. Amerikānis ar dzīvesbiedri atteicās no pusdienām, apsolīdamies ierasties uz oficiālo pieņemšanu.

Ar vizīti ieradās Moorzs, kreiseru kapteiņi, ostas priekšnieks, viesnīcas «Kontinental» īpašnieks. Pulksten sešos laukumā mājas priekšā sākās Stīvensona godināšana. Pie -terases bija izkārts oranžsarkans transparents ar izšūtu Vailimas saimnieka vārdu. Zemē bija sarindoti pīti pa-

klāji, uz palmu lapām salikti sivēna cepeša gabali, ceptas pīles, augļi un dārzeņi no Stīvensonu dārza. Viesi sasēdās uz paklājiem — un sākās mielasts. Baksters teica runu. Pēc viņa runāja Sosima un Lafaels. Uzgrieza gramofonu. Aicinātie viesi — simt divdesmit salinieku un četrdesmit eiropiešu — ķērās pie maltītes.

Viņi ēda taro sakni, sajauktu ar kokosriekstiem, palu-zamu — kokosriekstu piena un taro lapu biezeni. Tika pasniegts arī tā saucamais paloto, kuram nepieskārās neviens no eiropiešiem, izņemot Stīvensonu un Loidu: ēdiens bija gatavots no okeānā izzvejotiem tārpiem, pēc garšas tas atgādināja krabjus un bija samērā pikants, taču izskatā pretīgs. Baksters neatlaidīgi piedāvāja šo delikatesi savam kaimiņam -— Sneideram; tas klanīdamies atrunājās, ka esot jau nogaršojis. Fēni ja nodziedāja dažas amerikāņu dziesmiņas, pēc tam divi samoanieši godināja misis Stīvensoni: uzlika viņai galvā kaktusu ziedu vainagu un trīs minūtes, riņķi griezdamies, palēkāja viņas priekšā, rokas pa gaisu mētādami un zobus zibinādami.

Tad sākās dejas. Uz gariem galdiem sarindoja traukus ar eiropiešu saldumiem — marmelādi, staipīgām konfektēm un šokolādi. No koka uz koku izvilka stiepli un tajā sakarināja krāsainas laternītes. Sneiders dejoja, tā sakot, vai no kājām krizdams, un pēc tam sadomāja no karabī-nes šaut mērķī. Vienu otru reizi viņš trāpīja, un Stīven-sons, nebēdādams par to, ka viņu pareizi sapratīs, izsniedza strēlniekam kā prēmiju vai nu konfekti, vai šokolādes tāfelīti. Sneiders uzaicināja arī Stīvensonu izmēģināt roku un sašaut virs ieejas durvīm pakārto laternīti.

«Muļķīgi,» nodomāja Stīvensons un nenovaldījies izteica priekšlikumu, lai viesis šauj uz laternīti ar lielgabalu no vācu kreisera klāja. Sneideram mute palika vaļā, viņš paskatījās uz Stīvensonu un kaut ko noburkšķēja, ka laternīte maza, bet lielgabals liels.

— Un cilvēks vēl lielāks par laternīti, — Stīvensons teica un viesim pie pašas auss izšāva gaisā.

— Aizšāvu garām. — Viņš pasmējās un atdeva Sneideram karabīni.

— Es jums to dāvinu, — Sneiders palocīdamies teica un, galvu nepacēlis, atmuguriski kāpdamies, iegāja mājā. Stīvensonam bija jāatzīst, ka par zemu novērtējis šo cilvēku: viņš nemaz nav tik neaptēsts, kā izliekas, kaut arī viņa prātiņš staigā begemota ādā . . .

— Vai mans kreiseris jūs iztraucēja, ser? — Šneiders pavaicāja, sēzdamies uz terases krēslā. — Ko lai dara... Ja mazliet nepašauditu — slikti klātos visiem. Parīt kreisera komanda svin nez kāda jūrnieku svētā dzimšanas dienu — laipni lūdzu pie mums!

— Pateicos, — Stivensons nedroši ieminējās.

— Vai atnāksiet?

— Aiziešu, Šneidera kungs.

— Vīrs un vārds?

Slazdi! Šneiders, acīm redzot, kaut ko zina. Parīt nav iespējams būt uz kuģa: parīt no ostas uz Maršala salām atiet «Zenīts», jau ir aizrunāta atsevišķa kajīte. Šneiders izspiego; viņa acīs šaudās violetas uguntiņas. Violeta krāsa — tā ir histēriska zilā. Vajadzētu novest Šneideru līdz histērijai. Spiegs un zaķpastala! Glābās no atriebības uz kreisera ...

— Redziet, — ar pirkstiem noglauzdams ūsas, Stīven-sons iesāka. — Rīt es aizvadu savu draugu; viņš brauc uz Sidneju, no turienes uz Angliju. Parīt... es padomāšu, Šneidera kungs.

— Dodat vārdu?

— Dodu vārdu, ka padomāšu, — Stīvensons atbildēja. — Starp citu — domāt es domāju vienmēr. Arī patlaban.

Bet kāpēc nepateikt, ka parīt uz Maršala salām dodas «Zenīts», ka uz tā .. . un tā tālāk. Braucienu tikpat nevarēs noslēpt, visi uzzinās, ka Stīvensons divu kalpotāju pavadībā devies izpestīt Mataafu. Nē, iepriekš nekas nav jāsaka, jo vairāk tādam cilvēkam kā Šneiders. Ej tu sazini, kas viņam padomā, kāpēc viņš tik neatlaidīgi aicina piedalīties kaut kāda jūrnieku svētā svinībās . . .

Šneiders aizsmēķēja papirosu, aplaida acis apkārt. Fe-nija hallē sarunājas ar Moorza sievu, Loids, ieķēries elkonī Baksteram, staigā no viena istabas kakta uz otru. Dārzā vāvuļo un dancodami lēkā brūnie nelieši — tā Šneiders dēvēja salas īstos saimniekus.

— Kā draugs gribu jums darīt zināmu, — Šneiders konfidenciāli šļupst, neizņēmis no mutes cigāru, — mūsu avīzes paklusām, caur puķēm liek saprast, ka . . .

— Jūsu avīzes? — Stīvensons viņu zobgalīgi pārtrauc un tūlīt norāj sevi, ka sarunā ar ļaunu, bīstamu cilvēku nav pratis savaldīties. — Es saprotu — jūs domājāt jūsu valsts avīzes?

— Pilnīgi pareizi, ser, — Šneiders nopurpināja. Cigārs viņa zobos izskatās kā pret Stīvensonu pavērsts lielgabala stobrs. — Avīzes liek noprast, ka zināmā nepakļāvīgā salā dzīvojošais pazīstamais rakstnieks, iejaukdamies triju valstu diplomātiskajās attiecībās, sadusmojis un aizkaitinājis kādu visai varenu lielvalsti. Tās sūtnis pieņēmis otras — ne tik varenas valsts vēstnieku, un starp abiem norisinājusies ilgstoša saruna sakarā ar . . . īsāk sakot, šajā sarunā divas reizes ticis minēts iezemiešu vadoņa vārds, ser. Tāpēc dodu draudzīgu padomu, paturot prātā jums jau zināmo likumu ... — Šneiders piecēlās no krēsla un paplikšķināja Stīvensonam pa plecu, — padomāt par sevi, savu ģimeni un savu karjeru, — viņš nobeidza un, palocījies un pateicies par sirsnīgo uzņemšanu, aizgāja, viegli zvārodamies un pie koku stumbriem turēdamies.

Kāda nekaunība! Takta trūkums, rupjība, neuzvedība, nodevība! Stīvensons drebēja kā drudzī. Viņš neprata būt diplomāts, viņš nekad nedomāja un neraizējās par savu karjeru. Un nezin kāpēc šajos mirkļos viņam ienāca prātā Robs Rojs, Katriona, tēvs un vectēvs, paša grāmatas, ko viņš rakstījis, cilvēka sirdsapziņas cēlāko jūtu mudināts ...

Vailima laidās miegā. Baksters sava drauga kabinetā noņēmās ar kompresēm, mikstūrām, termometru. Durvis ir cieši aizvērtas, logiem priekšā biezi aizkari. Uz Stīven-sona lūpām sārtojas asins pilieni.

— Nevienam ne vārda, Čārlz, — viņš gārdzoši čukst. — Nav nekas sevišķs, manā vecumā tas nav bīstami.

— Jums, Luī, tikai četrdesmit trīs gadi, — Baksters saka, pētīdams termometru. — Jums ...

— Es esmu dzimis uz kādas citas planētas, Čārlz, — Stīvensons skumji turpina. — Pirms tūkstoš gadiem, kad cilvēki bija krietnāki, labāki, skaidrāki. Es esmu ļoti vecs. Mēs visi esam pirms laika novecojuši. Mans dārgais, uzlieciet savu roku man uz pieres.

— Luī, apsolieties, ka jūs nekur nebrauksiet! Jūs esat tādā stāvoklī, ka . . .

— Apsolos, ka es braukšu. Mēs piedzīvojām kuģa bojā eju . . . Kaut kur ir, kaut kur noteikti jābūt bagātību salai. .. Mani vada Katriona ...

PIEKTĀ NODAĻA veltīga varonība

Džalutas salā Stīvensons ieradās viens pats, bez kalpotājiem. Kad «Zenīts» pēdējo reizi nosvilpa Upolo ostā, Stīvensons sacīja Sosimam un Semeli: «Varat iet mājās, mani draugi; kajīte paredzēta vienai personai, un jums nav biļešu.» Kalpotāji lūdza, lai iedod viņiem zīmīti, ko parādīt Tuzitalas sievai, — bez zīmītes nekādi nevarot. Stīvensons uzrakstīja uz lapiņas, ko izplēsa no piezīmju bloka: «Sosima un Semeli būs vajadzīgi mājās kā Fenijas kalpotāji un sargi. Es par to iedomājos pēdējā brīdī — piecas minūtes pirms aizbraukšanas. Par sevi ziņošu. Luī.»

Stīvensonam plecos bija viegls apmetnis, galvā platmale, rokās viņš turēja spieķi un ceļasomu ar veļu un naudu. No Džalutas ostas viņš tūdaļ devās pie angļu konsula; tas viņu uzklausīja un deva padomu griezties amerikāņu konsulātā. Kancelejas priekšnieks misters Hekejs, būdams Stīvensona cienītājs, uz savu atbildību izgādāja viņam pusstundu ilgu tikšanos ar Mataafu un ievainotajiem nemierniekiem, kas atradās hospitālī.

— Ceru, ser, ka jūs šeit nesarīkosiet sacelšanos, — misters Hekejs pajokoja. — Mūsu avīzes, ser, par sacelšanos raksta, ka jūs esot bijis tās iniciators un iezemiešu atbalstītājs. Piedodiet, ser, bet par godu mūsu avīzēm jāsaka — šie paziņojumi bija pārdrukāti no vācu laikrakstiem. Vienu rakstiņu parakstījis nez kāds Šneiders.

— Gluži pareizi, Šneiders tieši ir nez kāds. — Stiven-sons pamāja ar galvu. -— Bet kas ir angļu laikrakstos?

— Angļi kā ūdeni mutē ieņēmuši, ser, — kancelejas priekšnieks atbildēja. — Viņi sāks runāt pēc tam, kad būs pasludināta amnestija, ne agrāk. Briti, ser, — viņš pasmaidīja, — ir tālredzīgi, viltīgi un . . .

— Piesardzīgi, — Stīvensons pateica priekšā. — Amnestija, pēc jūsu domām, ir iespējama? Tās nav baumas?

— Tās ir baumas, ser, bet tādas, kas piepildās. Esmu

laimīgs ar jums iepazīties, ser. Par tiem britiem piedodiet -......tas tā —- paspruka . . .

— Es esmu skots, — Stīvensons sacīja. — Vai cietums tālu no šejienes? Tā . .. Vai drīkstu aiznest uz cietumu gaļu, zivis, augļus?

— Ieslodzītajiem ir paredzēts uzturs, ser, bet... iedodiet kādu nieku cietuma uzraugam, un viņš atļaus visu, ko vien vēlaties.

— Vai uzraugs ir dzērājs?

— Kā visi, uz kuriem gulstas atbildība, ser. Dodiet viņam piecus dolārus, ne vairāk. Nesamaitājiet mūsu cilvēkus, ser.

Vispirms Stīvensons apciemoja ievainotos hospitālī — vienstāva mūra mājā salas eiropiešu kvartālā. Hospitāļa ārdurvis bija aizslēgtas, atslēga glabājās pie sardzes priekšnieka — amerikāņu armijas seržanta. Stīvensons prātoja: «Vai tam arī dot?» — un iebāza seržantam rokā dolāru. Notika brīnums: tai pašā mirklī otrā rokā radās atslēga, un durvis tika atslēgtas. Ievainotie -— tie arīdzan apsūdzētie — gulēja uz grīdas, apsegušies ar drēbju skrandām. Telpā bija tik smags un slikts gaiss, ka pirmajos brižos Stīvensons gandrīz zaudēja samaņu. Vēl viens dolārs atvēra aizrestotos logus, un pēc solījuma «neaizmirst un vienmēr atcerēties» tūlīt ieradās nez kādi cilvēki ar ēdiena traukiem, kuros kūpēja vira. Ievainotie pacēla galvu, paslējās pussēdus un ieraudzīja Stīvensonu.

— Tuzitala! — viens, rokas pretī stiepdams, noteica.

— Tuzitala atnācis! — skaļi iesaucās otrs; viņam bija apsaitēta galva un amputēta kreisā roka. Viņš pielēca kājās; pēc tam cēlās augšā arī pārējie, nepievēršot uzmanību ēdienam. Pēc brīža Stīvensons stāvēja Mataafas ievainoto cīnītāju lokā; viņi raudzījās Tuzitalā, un viņu lielajās, aiz prieka un sajūsmas plaši ieplestajās acis sanesās asaras; tās ritēja pār vaigiem, un neviens tās neslaucīja nost, neviens par tām nekautrējās, un tad neizturēja arī Stīvensons.

— Draugi! —- viņš iešņukstēdamies bilda. — Mani drosmīgie draugi! — un apklusa. Viņam pretī sniedzās rokas; viņš paspieda ikvienu no tām un kaut ko runāja, ko tieši — pats nezināja un nevarēja atcerēties; kaut kādus labus, mīļus vārdus, kas nāca no sirds. Tikai pēc dažām minūtēm viņš nomierinājās un pateica, ka drīz viņi visi izkļūs brīvībā, viņus izlaidīs no šī cietuma, ko liekulīgi dēvē par hospitāli.

— Es runāšu ar lieliem priekšniekiem, — Stīvensons teica. — Es rakstīšu savai valdībai un prasīšu pēc taisnības un atriebes. Jā, — mazliet padomājis, viņš apliecināja, — arī atriebes. Uz redzēšanos, draugi! Šovakar jums

izsniegs tīru veļu un labu ēdienu. Es atnākšu vēlreiz un pārbaudīšu.

To teikdams, viņš paskatījās uz seržantu. Amerikānis lūkojās viņā un smaidīja. Stīvensonam ļoti gribējās pateikt šim vīram kaut ko aizskarošu, rupju, aizvainot kaut vai par to pašu smaidu vien, taču viņš savaldījās, saprazdams, kāda vara ir seržantam un tiem, kas stāv aiz viņa, un cik pats ir bezspēcīgs šajā brīdī. Bet viņš nevarēja neapsolīt saviem draugiem to, ko jau bija solījis, un tagad, izejot no hospitāļa, domāja par savām turpmākajām gaitām: uz kurieni iet, ar ko runāt, ko darīt?

Viņš iegāja pie cietuma priekšnieka, un tas atļāva atnest Mataafam un viņa pavadoņiem ne vairāk kā vienu grozu ar pārtiku. StīvensOns visā nopietnībā pavaicāja, cik liels drīkstētu būt grozs. Cietuma priekšnieks tikpat nopietni atbildēja:

— Kādu viens cilvēks var panest, ser.

Stīvensons tagad nožēloja, ka nebija paņēmis līdz Se-meli: tas milzis un spēkavīrs spēja panest uz savas muguras turpat vai simt astoņdesmit kilogramu. Saņēmis rakstisku atļauju tikties ar Mataafu, Stīvensons devās pie angļu laikraksta redakcijas pārstāvja, taču netika pieņemts — negaidītā viesa uzvārds pārstāvim iedvesa baltas šausmas: Stīvensons, tas pats Stīvensons, par kuru jau raksta Francijas un Austrālijas avīzes, kura ģīmetni visās malās ķeršus izķer, Stīvensons, par kuru laikraksta pārstāvis vēl nav saņēmis no priekšniecības precīzus norādījumus. Dievs ar viņu — var vēl iedzīvoties nepatikšanās, pazaudēt vietu, sakompromitēt sevi civilizētās sabiedrības acīs! Ak, šis Stīvensons! Sarakstījis vairākus brīnišķīgus romānus, pēc tam apprecējis ekscentrisku amerikānieti, kurai pūrā nāca līdz vesela varza bērnu no pirmās laulības, un pēkšņi pieteicies dumpiniekos! Par viņu jau raksta nedēļas žurnālos; karikatūra par viņu ievietota kādā izmanīgā Londonas avīzē: izsaukuma zīme, tai galā uzsprausta korķa ķivere, aizmugurē kokospalmas. Blakus izsaukuma zīmei stāv iztapīgi saliekusies jautājuma zīme — brūnā krāsā . . . Muļķīgi, bet jocīgi un zīmīgi. Paraksts ir lielisks: «Stīvensons savā bagātību salā.» Dievs ar viņu, ar to Stīvensonu! Romantiķiem nevar uzticēties. Kaut vai, piemēram, Igo . . .

Džalutas sala no Upolo atšķīrās ar to, ka bija pilnīgi zaudējusi savus dabiskos jeb, ka toreiz mēdza teikt, ekso-

tiskos vaibstus, — šeit bija daudz mūra namu, parku, baznīcu; platas ielas un veikali, pat reklāmas, par ko parūpējušies amerikāņi, paši sev atgādinādami to, kas labi pazīstams jau kopš bērnības. Salas iezemieši bija atstumti līdz okeāna krastam, tas bija it kā «saimes gals» milzīgā kungu dzīvoklī. Stīvensons vientuļš klaiņāja pa salu, nejuzdams nedz nogurumu, nedz izsalkumu, — viņš bija kā saspringta stīga, kā loka stiegra, kā . .. Šādi un līdzīgi salīdzinājumi viņam iešāvās prātā aiz paraduma, viņš vienmēr un visu salīdzināja, visam meklēja visprecīzāko apzīmējumu un labprāt vēroja pats sevi — bez kādiem aizbildinājumiem un priekšrocībām.

«Ja esi atbraucis — tad rīkojies,» viņš sev teica, dodamies uz cietumu, kurā sēdēja Mataafa. «Nepaļaujies uz amnestiju, izglāb tos, kuri mīl tevi un kurus arī tu mīli. Tev ir nauda — visbriesmīgākais ierocis izdarīga cilvēka rokās. Tu jau to izmēģināji hospitālī — proties atkārtot šo gājienu arī cietumā!»

Viņam šķita, ka atķārtot būs daudz vieglāk: tur bija dolārs, šeit varbūt desmit, varbūt pat simts. Lielas lietas prasa lielu naudu. Fu, cik pretīgi! Bet tā tas ir iegājies, tā ir iekārtots un pieņemts. Mataafa cietumā, bet Šneiders un viņa kolēģi brīvībā. Par šādu sižetu der padomāt — to var iekļaut romānā par tiesnesi un viņa dēlu. Tiesnesis un dēls . . . Hm . .. Visvienkāršākās figūras kļūst par simboliem, pati dzīve par to parūpējas. Nevis tas ir tiesnesis, kas tiesā, bet tas, kurš sēž uz apsūdzēto sola. Vēl viņš klusē, stāvus noklausās nāves spriedumu un padevīgi bāž galvu saziepētajā cilpā. Bet. ..

Kas par «bet»? Nu tas, ka apsūdzēto ir daudz, tiesnesis — viens.

. . . Grozs ar gaļu, zivīm un kokosriekstiem jau aizrunāts, tam jābūt nogādātam cietumā ne vēlāk kā piecos pēcpusdienā. Pašlaik ir pāri četriem. Stīvensons vientuļš klīst pa ielām. Pa kādām ielām gan viņš nav staigājis! Kādās tikai pilsētās nav bijis! Un kur vēl iznāks aizklīst?

— Pietiek, esmu piekusis, — viņš teica un apstājās.

Liekas, šai ēkai ar apaļo tornīti stūrī vajadzētu būt cietumam. Jā, tas ir cietums; un (jocīgi un neticami) tornīša pirmajā stāvā apaļā loga restotajā kvadrātā parādās Ma-taafas galva. Stīvensons aizvēra acis, dažus soļus atkāpās, tad atkal atvēra acis, paskatījās uz tornīti: Mataafa abām rokām ieķēries restēs un raugās uz Tuzitalu. Ja viņš bildīs

kaut vienu vārdu — tad tā nav parādība, un tas, kas romānā būtu pilnīgi neticami, īstenībā izrādījies dabiski un pats par sevi saprotams ...

— Mataafa! — Stīvensons uzsauca un, cepuri noņēmis, pavicināja to gaisā.

— Tuzitala! — ieslodzītais atbildēja. — Vai tas nav sapnis?

Jā, tas ir Mataafa, viņš pat pārkāpa tradīciju: uzdeva jautājumu un gaida atbildi.

— Tas nav sapnis, mans draugs, — Stīvensons sacīja.

— Vai grozu saņēmāt?

Pēkšņi Mataafas galva nozuda. Kādu mirkli vēl bija redzamas rokas, tad nozuda arī tās. «Parādība, ja nemaldos,» Stīvensons nodomāja, «nemēdz nozust pa daļām. Taču nebūtu nekāds brīnums! Šeit jau nav Anglija, šeit viss ir vienkāršāk...»

Patiešām, šeit viss bija vienkāršāk, kā mājās, kaut gan cietums ir cietums, un Mataafa par trīs minūšu prieku palūkoties dieva pasaulītē saņēma brāzienu. Stīvensonu ieveda kamerā un durvis aiz viņa aizslēdza. Mataafa metās Tuzitalam ap kaklu.

Viņi sarunājās tieši pusstundu. Stīvensons tūlīt izklāstīja savu plānu Mataafas bēgšanai no cietuma. Mataafa priekšlikumu noraidīja, atsaukdamies uz labi pārbaudītām valodām par amnestiju: Anglija nevēloties saērcināt sabiedrisko domu savā valstī un kaitināt Vāciju. Bez tam — viņa negribot ieslodzītos padarīt par mocekļiem. Anglijai pietiekot jau ar to vien, ka salinieki pārliecinājušies par sava nodoma bezjēdzību: maziem bērniem jādzīvo saprātīgu pieaugušo uzraudzībā.

Mataafa teica, lai Tuzitala kaut ko iedod uzraugam, tad pie Mataafas pielaidīs arī pārējos ieslodzītos. Kas jādod uzraugam? Protams, ne jau grāmata ar autogrāfu, bet kaut vai grāmatas vērtība bez autogrāfa.

— Ienaidnieka zemē jārīkojas ar viņa metodēm, — Mataafa teica. Stīvensons jokojot ieminējās, ka neesot iedomājies paņemt līdzi no kreisera lielgabalu.

— Nauda ir varenāka par lielgabaliem, — Mataafa pārliecināti sacīja. — Man grūti un pretīgi par to runāt, bet tā tas ir, Tuzitala!

— Ja tas ir tā, tad vajag bēgt, — Stīvensons sacīja.

— Tādēļ es arī esmu atbraucis. Man ir līdzi daudz naudas, Mataafa! Bēgsim!

Viņš saņēma Mataafu aiz rokas un vilka uz durvju pusi. Prātīgais, nosvērtais savas cilts vadonis un straujais, nervozais, viegli satraucamais eiropietis, cilvēks, kas atnācis no citas — Mataafam mūždien naidīgas pasaules, ilgi centās viens otru pārspēt cēlsirdībā: viens lūdzās, prasīja, uzstāja, otrs sprieda ar skaidru prātu, cenzdamies pasargāt savu draugu no nepatikšanām. Mataafa runāja par risku, ko Tuzitala grib uzņemties, par to, cik viņa iecere nederīga un aplama, taču viss bija velti.

— Es šeit esmu, ne tikai lai satiktos ar savu draugu, — Stīvensons ietiepīgi atkārtoja. — Esmu licis uz spēles visu — savu vārdu, veselību, mantu! Ir jābēg, kamēr likuma tulki nav uzcēluši ešafotu vai karātavas! Rīt būs par vēlu, Mataafa!

— Tuzitala ir romantiķis, — ar vieglu pārmetumu teica Mataafa. — Romantika var būt noderīga brīvībā, bet cietumā romantikai nav vietas, Tuzitala! Ir es, ir mani ciltsbrāļi noliecam galvas Tuzitalas priekšā: viņa vārds mums ir svēts šodien un mūžīgi. Tuzitala ir mans brālis — mans un manas'tautas brālis. Tuzitalam jābrauc mājās. Tuzitala mūsu labā darījis ļoti daudz. Tagad pietiek, jāpadomā arī pašam par sevi. Tuzitalam ir jādzīvo un jāsacer savi brīnumainie stāsti...

No cietuma Stīvensons gāja uz ostu. Tur viņš vienkāršā viesnīcā «Okeāns» noīrēja mazītiņu istabiņu un tūlīt likās gultā. Otrā dienā viņš bija smagi slims un lika atsaukt ārstu. Vakarā viesnīcas īpašnieks sacēla ļrauksmi: viņa viesis mirst, jādod ziņa piederīgajiem. Ātrgaitas kuģa «Straujais» kapteinis aizveda Fenijai vēstuli, ko bija parakstījis ārsts un amerikāņu konsuls.

Fenija par lielu naudu pierunāja kapteini pārtraukt reisu un pilnā gaitā braukt atpakaļ. Pa to laiku hospitālī ievietotos ieslodzītos un Mataafu sakarā ar amnestiju palaida brīvībā. «Straujais» atveda Stīvensonu laulāto pāri uz Upolo. Ostā Tuzitalu sagaidīja liels ļaužu pūlis. Uz nestuvēm viņu nogādāja mājās Vailimā. Misis Stīven-sone un kalpotāji aiz prieka raudāja. Loids, sasveicinādamies ar patēvu, nenoturējās un pārmeta viņam bezsir-dīgu izturēšanos pret piederīgajiem.

— Es devu priekšroku tiem, kas tuvāki manas sirds sapnim, — Stīvensons atbildēja.

Un šie vārdi uz visiem laikiem palika Loidam neizdibināma mīkla.

SESTĀ NODAĻA ATMIŅAS

Pa sava kabineta logu Stīvensons varēja redzēt nelielo Roatas ūdenskritumu un Vea kalnu, kura virsotnē nebija uzkāpis vēl neviens no tiem, kas dzīvo salā. No rīta pamodies, Stīvensons ilgi vērās debesīs, tad ļāva skatienam noslīdēt un pakavēties pie Vea virsotnes, kur auga pāris desmiti koku, sapinušies liānās un ziedošās' orhidejās. Ūdenskritums nerimtīgi murmināja arvien tās pašas divas taktis — kā muzikālas frāzes sākumu: šļakstiens uz akmeņu pakāpieniem un izdziestoša nots — rāms plūdums starp krastiem, kas apauguši mūžam zaļojošiem, ziedošiem augiem ar kopīgu nosaukumu temuoihe.

Tāpat kā agrāk, pēc brokastīm un mazgāšanās kabinetā ienāca Izabella Stronga — un sākās darbs. Romāns par tiesnesi un viņa dēlu tapa lēni, ar grūtībām; reizēm Izabella, saņēmusi dūšu, riskēdama, ka viņu pārpratīs, pateica patēvam priekšā divas trīs frāzes, kam, pēc viņas domām, vajadzētu sekot iepriekšējām, pie kurām nupat apstājušies. Stīvensons tās vienmēr izbrāķēja, teikdams, ka intonācija gan esot tāda pati kā iepriekšējām, bet neesot pateikts tas, ko viņš būtu gribējis teikt. Nedēļu pēc atgriešanās no Džalutas salas Stīvensons palūdza Izabellu piesēst tuvāk pie viņa gultas un uzmanīgi uzklausīt visu, ko viņš teiks.

— Es kaut ko nodiktēšu, — viņš sacīja. — Tas viss jāpatur slepenībā. Pēc manas nāves šīs lappuses var pievienot pie pārējām, bet nav jālasa. Kāpēc? Baidos, ka tām piešķirs kādu īpašu nozīmi, kaut gan tās būs tikai skaļi izteiktas domas. Atmiņas . ..

— Vai memuāri? — Izabella pajautāja. — Tas ir labi. Sen jau bija laiks sākt. Māte ne reizi vien ...

— Es diktēšu savas domas, atmiņas — visu, kas ienāk prātā, skatoties uz galdu, ģīmetni, grāmatu, uz ūdenskritumu, uz Feniju. Es neesmu uzrakstījis, ko būtu vēlējies, tas, ko uzrakstīju, īstenībā ir tikai virspusējas domas. Nu, vai sāksim? Kādu stundiņu tikai, es nejūtos īsti labi.

— Varbūt tie ir kādi noslēpumi? Tādā gadījumā es atsakos jums palīdzēt, — Izabella noteikti paziņoja.

— Noslēpumus atklāj tam, kam uzticas, un tikai mutvārdos, — Stīvensons pasmaidīja, — vai arī tos aiznes līdzi kapā, bet nav gan dzirdēts, ka noslēpumus kāds būtu

289

19 - 223

diktējis. Nu, piemēram, mana «Bagātību sala» — ar to, kā zināms, es iesāku, kaut gan pirms tam tiku uzrakstījis daudz dzejoļu un šādus tādus sīkumus. «Bagātību salu» es uzrakstīju pēc Loida pasūtījuma. Pierakstiet, mana dārgā palīdze, pierakstiet! «Princi Oto» sarakstīju, būdams sliktā omā. «Neparasto stāstu par dakteri Džekilu un misteru Haidu» es nosapņoju. «Melnā bulta» un «Nolaupītais» — 1as . . . vienu mirkli, tūlīt pateikšu, kas tas ir.

Viņš aizkūpināja jaunu papirosu. Pelnu traukā bija sakrājusies krietna kaudzīte smēķu galu. Izabella pareizināja 50 ar 30 — pusotra tūkstoša papirosu viena mēnesī. Gadā tas būtu . . .

— Šie romāni ir tikai literatūra, nekas vairak, — Stī-vensons teica, demonstratīvi dziļi ievilkdams dūmu. — Lūdzu ļoti precīzi pierakstīt sekojošo: īstā tēma māksliniekam ir viņa bērnība — tādā nozīmē, ka tā sasilda visu viņa dzīvi un dod ne tikai vielu, bet piešķir manuskriptam ētiku, morāli, skaidrību. Vai precīzi pierakstījāt, Bella? Vajadzēs pārlabot, atkal nepateicu tā, kā gribēju. Rakstiet vēl: atmiņas par pirmo mīlestību vienmēr izveido romānu . .. nē, tā ne, — ar tām pietiek romānam. Manā dzīvē bija kāda Keita Dramonda. Viņa kļuva par romāna varoni. Ar šo romānu sākusies mana īstā daiļrade.

Viņš skumji nopūtās, dziļi, dziļi — pat acis aizvēris —•' ievilka dūmu un pabeidza:

— Gribētos zināt, kas noticis ar Keitu ... Ja manu dzīvi salīdzinātu ar kuģi, tad viņa ir karogs, ar kuru es devos braucienā. Laimīgā braucienā, kurā bija daudz veiksmes un dīvainas laimes izjūtas. Keita — tas ir manas dzimtenes Skotijas karogs.

Pameita nolika nost zīmuli, uzmanīgi klausīdamās ik vārdā, ko saka patēvs, un vērīgi nopētīdama viņu, it kā redzētu pirmo reizi. Stīvensons aizrādīja, ka viņa velti nolikusi zīmuli — diktēšana turpinoties, kaut ari tādā neparastā formā.

— Mīlu sevi un reizē arī ienīstu, — Stīvensons turpināja. — Mīlu, es saku vēlreiz, par skaidrību — to pa šiem gadiem esmu zaudējis; ir pagājuši divdesmit pieci gadi kopš tās dienas, kad Keita klausījās, kā jauneklis Luī piedāvāja viņai savu vārdu, savu nākotni un sirdi. Tikpat daudz gadu ir pagājis, kopš tas pats jauneklis stomījās, mānījās un izgrozījās, vainodams savu tēvu, kurš viņam aizliedza precēt Keitu. Šis jauneklis ir tas pats misters

Džekils, cilvēks ar divām maskām, divām dvēselēm, diviem raksturiem. Nav nejaušība, ka daudz vēlāk šim jauneklim sapņos rādījās tas pats stāsts, kuru jūs labi zināt. Sapnī viņš redzēja sevi. Tuvojoties vecumam, skaidri saprotama kļūst pagātne . ..

Viņš palūdza, lai pameita diktējamā rakstā ieliek arī šo nopūtu.

— Kuru? — jautāja Izabella.

— Ir manējo, ir jūsējo. Tā arī ierakstiet: «Viņi nopūtās.» Pēctečiem būs interesanti paturēt plaukstā ikvienu puteklīti no Roberta - Lūisa Stīvensona apģērba — it sevišķi pēc tam, kad viņš noņēmis no pleciem romantiķa samta apmetni.

— Kam tas viss vajadzīgs? — Izabella jautāja, pieglauzdama savus kuplos, kā mātei vijīgos matus.

— Jūs vāji pazīstat Lūisu Stīvensonu, jūs neesat uzmanīgi lasījusi viņa grāmatas, neesat vērojusi viņu, — Stī-vensons teica bez pārmetuma un piebilda, ka neesot vēl beidzis diktēt un viss, ko viņš runā, jāpieraksta.

— Puikas un kāri lasītāji pievērsīsies manām grāmatām. Prasīgāki cilvēki, kas mīl iedziļināties lietu būtībā, gribēs kaut ko uzzināt par manu personisko dzīvi. Par šā sacerējuma epigrāfu varētu noderēt mana kalpotāja Se-meli vārdi: «Nav izdevīgi būt sliktam cilvēkam.» Labi pateikts. Sakiet, Bella, — vai, pēc jūsu domām, es esmu bijis labs cilvēks?

— Es jūs tik maz pazīstu, — Izabella atrunājās. — Manuprāt, tas, kurš uzdod šādu jautājumu, nevar būt sliktsr-v

— Pierakstiet to arī, — Stīvensons sarosījās.

— Joku rīts. — Izabella iesmējās.

— Labs nosaukums pēdējai nodaļai. Pilnīgi nopietni, mana mīļā; esmu bezjēdzīgi aizvadījis savas dzīves pēdējos četrdesmit gadus. Bezjēdzīgi — tas vēl ir iecietīgi un maigi pateikts .. .

— Šodienai pietiks, esmu piekusis. Vajadzētu pasteidzināt «Sent-Ivu», bet Loidam nepatīk šī romāna uzbūve. Jā, pierakstiet vēl: atmiņas neļaujas pierakstīties, vārdi izkropļo atmiņu gleznu. Atmiņas, ja tā varētu izteikties, ir garš sapnis, kuru tik ļoti gribas izlabot! Tāpēc, lūk, nevar ticēt memuāriem.

— Es atsakos pierakstīt visus jūsu jokus, — Izabella sašuta. — Man par tiem būs jāatbild. Mani apvainos melos. Jūsu garīgais veidols nav šķirams no jūsu grāmatām.

DEVĪTĀ DAĻA ARDIEVU, TUZITALA!

.

PIRMĀ NODAĻA «miloSas sirds CEĻŠ»

1894. gada trešajā aprīlī sāka būvēt ceļu, kurš veda no Stīvensona mājas uz Mataafas mājokli. Lai to izdarītu, vajadzēja izcirst, kā atbrīvotais vadonis izteicās, «džungļu biezokni» astoņu metru platumā, noblietēt visu trīs kilometrus garo ceļu un gar abām pusēm apstādīt ar Stīvensona mīļākajām puķēm.

Tas bija ļoti nepakļāvīgs un grūts darbs. Ceļu cirta taisnā līnijā; tam pretojās pati daba, kas šo trīs kilometrus garo gabalu bija pārvērtusi tropiskos purvos, necaurejamos biezokņos, kur savijušies koku stumbri, zari un trūdoši augi, kurus uzveikuši citi, kas centimetru pa centimetram izkarojuši sev vietu šajā salas visauglīgākajā zemē.

Stīvensons zināja par šo Mataafas un viņa pavalstnieku ieceri; viņš varēja novērot, kā dienu pēc dienas no viņa mājas arvien vairāk attālinājās zemes racēji, meža cirtēji

un dārznieki, cik daudz plašuma un neredzētas ainavas pavēra šis darbs, ko veica piecsimt viri — viņa uzticamie draugi, cienītāji un uzticīgie kalpi, viņa dēļ gatavi atdot pat savu dzīvību.

Trešajā maijā darbi bija pabeigti. Naktī uz ceturto maiju Mataafa ar pavadoņiem kājām devās uz Vailimu, lai pats pārbaudītu veikumu. Mataafa gāja aizvērtām acīm, kājas augstu necilādams: ceļam vajadzēja būt kā parketam bagāto eiropiešu mājokļos. Tāds tas arī bija — Mataafa gan būtu gribējis piesieties vienam otram sīkumam, atrast kādu žagariņu vai aizrādīt, ka ceļš nav diezgan stingrs, taču visus trīs kilometrus viņš nogāja kā pa Honolulu galvenās ielas ietvi.

Sosima ieminējās, ka pēc mēneša ceļš aizaugs ar zāli, papardēm un liānām. Ceļa būves galvenais inženieris — vadoņa personiskais sekretārs — iebilda, ka augsne viena metra dziļumā uzirdināta, sajaukta ar sastingušu lavu un smiltīm un pirmajās dienās pēc ceļa atklāšanas vajag pa to biežāk staigāt un braukt, lai labi cieši pieblietētu.

Mataafa atzina, ka puķu par maz.

Visu ceturtā maija dienu strādnieki noņēmās, papildus stādīdami ziedošus krūmus, kas veidoja dzīvžogu abās ceļa pusēs. Piektā maija rītā netālu no Stīvensona mājas zemē iedzina stabu, pie kura piestiprināja dēli ar uzrakstu. Dēli aizklāja ar auduma gabalu un pie staba nostādīja sargu. Pusdienas laikā Vailimā ieradās Mataafa ar saviem pavadoņiem. Iezemiešu pūlis piepildīja laukumu Stīvensona un Loida mājas priekšā. Sosima palūdza Tuzi-talu iznākt terasē. Pie viņa piegāja Mataafa un pēc garām ceremonijām paņēma savu draugu zem rokas un pieveda pie staba. Sargs norāva dēlim apsegu. Mataafa pacēla roku. Pūlis izkārtojās militārā ierindā un sastinga.

— Diženais draugs un brāli Tuzitala! — Mataafa skaļi iesāka. — Es izlasīšu, kas uzrakstīts uz šīs plāksnes. Te stāv rakstīts ...

Mataafa pamāja, un Stīvensona priekšā tika nolikts koka tronis — augsts atzveltņa krēsls, kurā vadonis savās mājās mēdza sēdēt, kad pieņēma apmeklētājus un izsprieda sūdzības. Stīvensons klusēdams, ārkārtīgi apmulsis un aizkustināts, iesēdās troņa sēdeklī. Mataafa pacēla gaisā abas rokas un teica:

— «Mīlošas Sirds Ceļš» — tā ir rakstīts uz plāksnes, Tuzitala! Un tālāk: «Atmiņai par lielo mīlestību, ko Tuzi-

tala mums parādījis, un par viņa rūpēm mūsu labā, kad bijām ieslodzīti cietumā un cietām trūkumu, — mēs nododam viņam neiznīcīgu dāvanu — šo ceļu, ko esam uzbūvējuši, un vēlamies, lai tas pastāvētu mūžīgi!»

Stīvensons piecēlās no troņa un apskāva Mataafu.

— Es raudu, mans brāli, — viņš sacīja un nomutēja vadoni uz vaiga, tad piekļāva sev klāt un vēlreiz nomutēja — uz lūpām. Pūlis stāvēja kā sastindzis, gaidot atbildes runu. Stīvensons nostājās uz sava nama terases pakāpiena un sāka runāt to, ko teica sirds.

— Vajag strādāt un neķildoties savā starpā, mani draugi un brāļi! Paturiet to vienmēr prātā, citādi jūsu zemi atņems sveši ļaudis. Jūsu mazā saliņa ir nabaga, jūs vienmēr dzīvojat badā, jums trūkst paša nepieciešamākā. Jūsu ģimenes izirst balto vainas dēļ, kuri jums atnesuši postu un nelaimes. Es pieņemu jūsu dāvanu, man trūkst vārdu,lai. . .

Balss viņam aprāvās, asaras aizmigloja skatienu. Pūlis joprojām klusēja, nenovērsdams acis no sava Tuzitalas. Apvaldījis satraukumu, Stīvensons turpināja:

— Virsaiši, vecajie un salas nabadzīgie ļaudis! Daudzi jo daudzi pēc jums un pēc manis staigās pa šo ceļu, ko esat uzbūvējūši. Gribu jums atgādināt par romiešiem — pasaules visdrosmīgākajiem cilvēkiem, bezbailīgiem karavīriem un prasmīgiem darba darītājiem. Eiropā vēl šodien saglabājušies viņu taisītie ceļi — tikpat stipri kā tajās dienās, kad tie tika pabeigti. Pa šiem ceļiem staigā vīrieši un sievietes, un tikai nedaudzi atceras tos, kas tur strādājuši pirms pusotra tūkstoša gadiem, bet var būt, ka pat vēl agrāk, pirms Kristus dzimšanas. Taču tie, kas atceras drosmīgos ceļu taisītājus, — tie viņiem pateicas un tādā kārtā saista savu dzīvi ar tālo vēstures pagātni.

Stīvensons bez piepūles, nejuzdams parastās sāpes krūtis, augstu pacēla balsi un vēlreiz nosauca visus klātesošos par brāļiem.

— Jūsu ceļš nepastāvēs gadsimtiem ilgi, jo šeit ir citāda augsne, citāds klimats, taču ne jau gadi vien nosaka ilgu mūžu. Ilgi — tas nozīmē labā, gaišā piemiņā, bet cilvēka atmiņa parasti ir īsa. Mūžīgi — tas nozīmē, kamēr dzīvosiet jūs un jūsu bērni. Pēc jums nāks citi cilvēki, jaunas paaudzes; tie izlabos ceļu, paildzinās tā mūžu, atcerēsies mūs, atcerēsies, kā mēš esam domājuši par viņiem, un tā tad arī būs mūžība, uz visiem laikiem.

Atjaujiet man pastaigāties pa šo ceļu kopā ar manu ģimeni, un, kas vēlas, lai nāk mums līdzi, bet pa to laiku šeit pagādās vīnu un ēdienu mielastam.

Stīvensons pasauca Feniju un māti.

Viņš paņēma abas zem rokas un svinīgi uzgāja uz Mīlošas Sirds Ceļa. Aiz viņiem — pa desmit cilvēku rindā — nāca līdzi arī viss draugu pulks.

— Vai varēsi noiet? — Fenija noraizējusies jautāja.

— Kaut vai līdz pasaules galam!

— Lū! Tu velti sadomāji šo pastaigu, — čukstēja misis Stīvensone, žirgta, soli solī ar dēlu iedama viņam pie kreisās rokas. — Tu esi ļoti bāls, smagi elpo, Lū, manu puisīt! . ..

— O, es vēl elpoju, māmuļ! Priecājies par to tāpat kā es!

Pēc četrdesmit minūtēm viņi sasniedza Mataafas mājokli. Stīvensons aizsmēķēja. Fenija un misis Stīvensone palūdza ūdeni nodzerties, pēc tam visi devās mājup. Dāmas divas reizes atpūtās — vecākā tiešām bija piekususi, bet Fenija uz bridi apstājās vira dēļ; viņš bija bāls, gāja ^r piepūli un neatbildēja, ja kāds ko jautāja. Bet, kad ceļš jau tuvojās beigām un priekšā parādījās viņa māja, viņš kļuva runīgāks.

Stivensons bija ieņēmis vietu ceļa būvētāju otrajā rindā — tur gāja cilts vecajie, septiņdesmit līdz astoņdesmit gadus veci vīri, vēl arvien mundri un stipri, kaut gan kopš bērnības bija strādājuši astoņpadsmit un divdesmit stundu dienā, un ikviens varēja palepoties, ja vien ar to ir ko lepoties, ka uz savas muguras saņēmis ne vienu vien tūkstoti sitienu. Stīvensons viņiem teica, ka viņu starpā radies otrs «Mīlošas Sirds Ceļš» — tas pieejams visiem, kas grib strādāt nākotnei — cilvēku brālības vārdā.

Nevienam misionāram nebija veltīta tik liela uzmanība un uzticība kā Stīvensonam: katrs viņa vārds tika iegaumēts, katrs teikums izraisīja atzinīgus smaidus, visu gājēju skatieni bija pievērsti lielajam Tuzitalam, kas, par nelaimi, ir tik vājš, tik bāls un vārgs. Viņa matos jau manāms sudrabs, sejas un kakla āda nodzeltējusi un priekšlaicīgi savītusi, Tuzitala runā, ar vienu roku saķēris krūtis. Vecajie saprot, ka Tuzitala drīz viņus atstās, — visi labi cilvēki nedzīvo ilgi; starp citu, iekams Tuzitala nebija ieradies, salā labu cilvēku nav bijis. Varbūt par

vislabāko varēja saukt to, kas sita nevis pa seju, bet pa muguru, strādā! lika nevis no sešiem, bet no septiņiem rītā un uzbļāviena «Ei tu, lops!» vietā sauca vārdā. Labs cilvēks ir Harijs Moorzs, tas ātrumā gan iesit, bet pēc tam pasniedz glāzi vīna un papliķē uz pleca. Ļoti labs cilvēks ir angļu konsuls — viņš samoaniešiem nepievērš nekādu uzmanību, neredz viņus; viņam tie tikpat kā putekļi uz akmens, kā lietus lāse koka lapotnē. Bet Tuzi-tala .. . Tuzitalu dievs sūtījis, lai cilvēki nepārstātu viņam ticēt un mīlētu savu tuvāko. Ak, cik smagi slims ir Tuzi-tala! Uz viņu baigi paskatīties . . .

Viņš tikko varēja aiziet līdz mājām. Mataafam viņš teica:

— Līksmojieties bez manis, es nejūtos labi, iešu atgulšos . . .

Fenija un misis Stīvensone pārmaiņus ar Loidu un Izabellu dežurēja pie slimā gultas. Ataicināja ārstu. Stīven-sons viņu uzrunāja par misteru Hjūletu un visā nopietnībā vaicāja, ko darīt: doties uz salām Klusajā okeānā vai apmierināties ar diviem mēnešiem sanatorijā uz Francijas un Šveices robežām.

— Viņš murgo, — ārsts pačukstēja Fenijai.

— Viņš joko, — Loids iebilda. — Es kādreiz pazinu dakteri Hjūletu, kuru mans dārgais Lūiss mīlēja.

— Misteram Stīvensonam jāpaliek gultā, — ārsts aiziedams teica.

Un — Loidam ausī:

— Viņa dienas ir skaitītas. Viņš drīkst darīt visu, ko vēlas, tikai guļot gultā.

Kopš tās dienas Stīvensonam vairs nebija spēka bez citu palīdzības pat pasniegties līdz galdam un paņemt papirosu un sērkociņus. Neraugoties uz kategorisko aizliegumu smēķēt, Stīvensons joprojām neatteicās no indes — nikotīna. Papirosus no viņa slēpa — viņš tos pieprasīja ar kliegšanu un rāšanos.

— Man nekas vairs nevar kaitēt, — viņš tad teica un aizsmēķējis priecājās kā bērns.

Dažreiz pamodies viņš aicināja pie sevis Izabellu un mēģināja diktēt kārtējo nodaļu no romāna «Hermistonas dambis». Varēja manīt, ka viņš diezgan nevērīgi izturas pret romāna sižeta pavedienu, galvenokārt rūpēdamies par frāzi, pārveidodams to desmit līdz piecpadsmit reižu.

Viņa draugi Anglijā bija sagatavojušies saņemt ziņu par viņa nāvi. Kolvins rakstīja Baksteram, ka Stīvensons literatūrai jau zudis un, ja arī kaut ko vēl uzrakstīs, tas vairs nebūs daiļdarbs. «Mūsu draugs aizrāvās ar politiku, un politika viņu sabeidza,» rakstīja Kolvins.

Angļu, amerikāņu un franču žurnāli joprojām ievietoja kritiskus rakstus par Stīvensona literāro darbību. Henlijs dažus žurnālus aizsūtīja savam draugam.

— Es ļoti vēlētos, kaut es būtu inženieris, — Stīvensons teica, kad viņam nolasīja priekšā dažus rakstus par viņa romāniem. — Bāku vai tiltu cēlājs. Ar literatūru es būtu varējis nodarboties vaļas brīžos. Visi šie kritiskie raksti nepavisam neizskaidro manu būtību, analīze ir melīga un aiz matiem pievilkta iepriekš izvirzītu argumentu pierādīšanai. Bāka turpretim paliek tā pati bāka, to nevar nosaukt par ekipāžu. Tilts ir tilts, un tā cēlājam nedraud pārmetumi par amoralitāti tāpēc vien, ka tiltam ir trīs, nevis četri posmi. Aizvāciet žurnālus! Apsedziet mani ar pledu, iespraudiet mutē papirosu! .. .

Sosima un Semeli ik stundu ziņoja Mataafam par Tuzi-talas stāvokli.

Angļu, amerikāņu un vācu konsuli ik dienas ziņoja savām valdībām: «Stīvensons drīz mirs.»

OTRA NODAĻA MISTERS ČEZLViTS TURĒJA VĀRDU

1894. gada novembrī Upolo salā viesojās angļu Komediantu trupa, kas saucās «muzikālo komediantu Čezlvitu ģimene». Trupa piecu cilvēku sastāvā — divas sievietes un trīs vīrieši — bija apbraukājusi Taiti, Havaju un Maršala salas un visur guvusi panākumus: salu tumšādainie iedzīvotāji bagātīgi apdāvināja aktierus, sagaidot un aizvadot kā ievērojamus viesus. Ar savu repertuāru Čezlvitu ģimene dzimtenē nebūtu varējusi nodrošināt sev ilgāku angažementu pat kādā panīkušā ceļojošā cirkā vai krogā: divas jaunās mis diezgan nemākulīgi staigāja pa resnu virvi, kas izvilkta trīs metru augstumā starp diviem kokiem, ģitāras, mutes harmoniku un tamburīna pavadījumā diezgan viduvēji dejoja uz zemes un ļoti slikti dziedāja veclaicīgas skotu dziesmiņas. Viens no misteriem — vecais, resnais Čezlvits — rādīja trikus, otrs, jaunāks, žon-

gleja ar sveķotam lapam, trešais staigaja uz rokām un ārkārtīgi veikli kustināja ausis.

Salas iezemiešiem patika viss, ko rādija aizjūras viesi, jo vairāk tāpēc, ka tie par sevis un talantu izrādīšanu naudu neprasīja, taču neatteicās no atlīdzības, ja skatītāji paši iedomājās materiāli atbalstīt māksliniekus, kas pusotras stundas ilgi bija sagādājuši viņiem neparastu izpriecu.

Čezlvitu ģimene pilnā sastāvā ieradās Vailimā. Viņus ieaicināja viesistabā, kur Fenija, misis Stīvensone un Loids ar smalki- audzinātu ļaužu labi slēptu ironiju sāka viesus izjautāt par viņu uzstāšanos, galvenokārt par dzīvi Anglijā. Ģimenes galva — sešdesmit gadus vecais Olivers Cezlvits — paziņoja, ka savā laikā labi pazinis misteru Stīvensonu un būtu ļoti pateicīgs, ja viņu — tikai viņu, misteru Čezlvitu vienu pašu un vairāk nevienu — ielaistu pie slimā rakstnieka.

— Viņam būs liels prieks satikties ar mani, — misters Cezlvits teica. — Mēs esam no vienas puses — es un jūsu laulātais draugs, — viņš vērsās pie Fenijas. — Es viņam atgādināšu kādu notikumu no viņa jaunības, un — dodu goda vārdu — viņš tad celsies augšā no gultas un vēlēsies uzdancot ar mis Adu un mis Luīžu. Bet pēc tam ...

— Mans vīrs ir slims, — Fenija pasteidzās viesi pārtraukt. — Es, liekas, varēšu jūs sapazīstināt ar karali Mataafu, un viņš gādās, ka jūs arī šeit nevarēsiet sūdzēties ne par publikas trūkumu, ne par ienākumiem.

— Vēl vairāk, — Loids iekrita starpā, — jūs, ser, esmu pārliecināts, uzkavēsities pie mums ilgāku laiku tāpēc vien, ka neviens no šejienes iedzīvotājiem neprot staigāt pa virvi un ar kājām gaisā. Cerams, jūs viņus apmācīsiet.

— Sāksim kaut vai ar jums, — misters Cezlvits lieliski atvairīja šo dzēlīgo piezīmi un drosmīgi pa virpināja savas garās, tievās ūsas.

Loids, kas prata novērtēt asu prātu un attapību, nolēma neapvainoties. Toties apvainojās viņa māte.

— Jāatzīstas, ser, — viņa teica, — es neesmu droša, ka jūsu trikiem būs panākumi, — te mums necik sen pats karalis izspēlēja tādu numuru, ka ...

— Man tas jau ir zināms, — kāju pievilkdams un zemu palocīdamies, sacīja misters Cezlvits, vecākais. — Havaju salās par to vien runā. Misteru Stīvensonu — manu

slaveno tautieti — ciena, mīl un dievina. Tas ir, es domāju, mežoņi.

— Pie mums mežoņu nav, — rāmā garā piezīmēja misis Stīvensone, un viņas dēla tautietis uz to pieklājīgi atbildēja:

— Jo labāk, lēdij! Mums ir vēlamāki izglītoti un labi audzināti skatītāji, tāpēc mēs gribam sniegt vienu izrādi misteram Stīvensonam.

Loids paskatījās uz māti, Fenija pārmija skatienus ar misis Stīvensoni, tā jautājoši uzlūkoja Izabellu, kas tikko bija beigusi pierakstīt patēva diktēto. Viņa teica, ka slimajam šodien kļuvis vieglāk, viņš jūtoties lieliski un gribot zināt, ar ko īsti mājinieki viesistabā sarunājoties.

Loids atvainojās Čezlvitu ģimenei un iegāja pie patēva. Fenija sēdās rakstīt vēstules konsuliem un Mataafam, ieteikdama viņiem atbraukušos aktierus. Atgriezās Loids. Viņš paziņoja, ka misters Stīvensons izteicis vēlēšanos noskatīties izrādi, kuru, pēc viņa domām, visērtāk sarīkot laukumā pie staba, no kura sākas «Mīlošas Sirds Ceļš».

— Lieliski, — misters Čezlvits piekrita. — Es jau redzēju to vietu, ar to mums pilnīgi pietiks.

— Misters Stīvensons jūsu priekšnesumos noskatīsies pa logu, — turpināja Loids, ļoti neapmierināts, ka patēvs ieinteresējies par atbraukušajiem komediantiem un vēlējies viņus redzēt jau rīt no paša rīta. — Cik ilgs laiks vajadzīgs jūsu uzvedumam, ser?

— Pusstundu, stundu vai pusotras, — atbildēja misters Čezlvits. — Pilna programma ilgst stundu un divdesmit piecas minūtes. Bet neaizmirstiet atkārtojumus pēc publikas pieprasījuma, ser, tas ir ļoti, ļoti iespējams.

Komediantiem piedāvāja brokastis. Abas mis — Ada un Luīza — drīz vien iekaroja misis Stīvensones sirdi, un viņa pirmā atmeta sarunās ironisko toni. Padevās arī Fenija, kuru ar jaunām anekdotēm izklaidēja misters Čezlvits, jaunākais, žonglieris, kurš prata kustināt ausis un tūlīt ņēmās to mācīt Loidam.

— Jūs esat labi cilvēki. — Misis Stīvensone bija gluži aizkustināta. — Mans dēls jūs iemīļos, arī viņam patīk humors.

— Par to es nešaubos, — diezgan pašapzinīgi noteica misters Čezlvits, vecākais.

Mis Ada un viņas draudzene — glītas blondīnītes stru-

piem degunteļiem — paziņoja, ka virve, pa kuru viņas rit staigāšot, tikšot izvilkta piecu metru augstumā.

Vakarā atbraucēji ieradās vizītē pie Mataafas un angļu konsula un pēc pusnakts iekārtojās vienā no viesnīcas «Sarūsējušais enkurs» kopējām istabām.

. . . Stīvensons kā bērns nepacietīgi gaidīja priekšnesumus. Viņam no bērnības patika virves dejotāji, klauni, žonglieri, triku meistari un niknu zvēru dresētāji. Kad Loids ieminējās, ka viens no komediantiem teicies būt dzimis edinburdzietis, Stīvensons tiktāl sasparojās, ka likās — tūlīt piecelsies no gultas un paziņos, ka ir vesels.

— Mans dārgais Lūiss ir tīrais bērns, — Loids teica mātei. — Visi tie jokdari un dejotāji, manuprāt...

— Es ari tā domāju, — Fenija viņu pārtrauca, un dēls lieliski saprata, ko tieši māte domāja un kas viņam nebija ienācis prātā.

— Viņi ir bezspēcīgi, — Loids teica.

— Viņi liks Luī atcerēties dzimteni, — ar greizsirdības pieskaņu balsī sacīja Fenija. Par to Loids nebija iedomājies un otrreiz vairs neuzdrošinājās atkārtot savu atzinumu. Viņš tikai vēlreiz ironiski pavīpsnāja par viņu mākslu un visu šo vulgāro ģimeni.

Komedianti ieradās pulksten desmitos no rīta. Viņi bija ģērbušies raibos un ekscentriskos kostīmos: abas mis — īsos plisētos svārciņos un spilgti dzeltenās blūzītēs ar dziļu dekoltē un bez piedurknēm. Vīriešiem mugura bija spāniešu apģērbs un galvā nevis platmales, bet klauna mices. No koka uz koku izvilka gandrīz piecpadsmit metrus garu virvi. Stīvensons pa sava kabineta logu vēroja uzņēmīgo komediantu mākslu — bālu, primitīvu, bez spožuma un tehnikas, un viņa atmiņā uzpeldēja bērnības dienas Edinburgā, balagāni Universitātes laukumā, kur notika tādi paši priekšnesumi. Loids stāvēja patēvam aiz muguras un viebās katru reizi, tiklīdz piemīlīgā mis Luīza nedroši, kāju nepaceldama no virves, pavirzījās uz priekšu,- bet pārtnere sekoja viņai taktī ar nesaskanīgo orķestrīti, kas sastāvēja no spiedzīgām mutes harmonikām, dobji dunošas ģitāras un draiskām bungām, pie tam mis Luīza visvairāk baidījās no bungām, satrūkdamās un nobālēdama pēc katra soļa, kad nodārdēja sitiens.

— Pārdrošs darbs, — lūpas šķobīdams un pasmīnēdams, teica Loids.

— Tajā ir stils, — Stīvensons atzinīgi teica. — Vai tev

neliekas, mans draugs, ka šie artisti sniedz parodiju par cirka numuriem? Manuprāt, tieši to viņi dara un, jāatzīstas, loti smalki.

— Viņi paši ir parodija, — Loids nicīgi noteica. — Jūs esat, labs cilvēks, manu dārgo Lūis, un visur jūs saredzat ...

— Tev taisnība, es cenšos saredzēt to, kas man patīk. Tā mēs ikviens darām. Palūk, cik labi žonglē šis garkājis spānietis! Bet ko darīs vecais — vai tu nezini? Es gribu iziet laukā, goda vārds, šodien man ir labāk nekā jebkad!

Izrāde turpinājās stundu un divdesmit piecas minūtes. Pēc Stīvensona lūguma aktierus paaicināja viņa kabinetā. Misters Čezlvits, vecākais, kaut ko sačukstējies ar saviem ģimenes locekļiem, iegāja pie Stīvensona viens pats. Viņš aizvēra aiz sevis durvis un tūlīt apsēdās krēslā pie slimnieka gultas.

— Jūs neesat pārvērties, ser, — viņš teica, vērīgi un cieši lūkodamies uz Stīvensonu. — Arvien vēl tāds pats . .. Protams, sejā kaut kas ir mainījies, bet.. .

— Jūs esat mani kaut kur redzējis, mister Čezlvit? Smēķējiet, lūdzu. Ņemiet cigāru. Papirosi ļoti stipri — stiprāki par cigāriem.

— Es redzēju jūs gandrīz pirms trīsdesmit gadiem, ser, — komediants atbildēja. — Dažu apstākļu dēļ es jūs atceros uz visiem laikiem. Un arī jūs, ceru, nebūsiet mani aizmirsis.

— Atgādiniet man, es jūs lūdzu, — nojauzdams kādu noslēpumu, Stīvensons uzstāja, neatlaidīgi vērodams viesi un juzdams, cik spēcīgi sāk dauzīties sirds un ka uznāk neliels reibonis. — Kas jūs esat, mister Čezlvit?

— Kas es esmu? Hm... — Viesis paberzēja rokas. — Jūs man palīdzējāt meklēt apraktu mantu, — viņš teica un piebīdīja krēslu vēl tuvāk gultai. — Tas bija ...

— Deivids Ebenezers! — iesaucās Stīvensons, paslieda-mies pussēdus, un pacēla rokas virs galvas. — Un kur ir Keita?

— Jūs viņu atceraties, ser? — nemaz nebrīnīdamies, vaicāja viesis. — Keita Dramonda . .. Kopš tā laika pagājis . . .

— Kas noticis ar Keitu? — Stīvensons izgrūda kliedzienu un sāka dobji kāsēt. — Atbildiet — kur ir Keita Dramonda? Jums tas ir jāzina!

Viņš aizspieda muti ar kabatdrānu, lai mājā neviens

nedzirdētu kāsu. Vaigos ieplūda tumši zilgana ēna, acis pēkšņi iemirdzējās. Uz pieres izspiedās blāvas sviedru lāses.

— Pēdējo reizi es viņu redzēju pirms pieciem gadiem, — viesis teica. — Viņa dejoja kalnos ar ceļojošiem aktieriem. Vēlāk ...

— Vai viņa ne par ko nesūdzējās? Viņai klājās labi? — Stīvensons vaicāja, atlaidies guļus, izstiepdams rokas gar sāniem.

— Viņai nekad nav klājies labi, ser. — Viesis nopūtās.

Viņš kaut ko saprata, kaut ko — pēc savas sajēgas un

nepareizi — nojauta un nolēma melot: vecajam misteram Čezlvitam, Deividam Ebenezeram, bija sirds krūtīs tāpat kā visiem ...

— Bet viņa, Keita Dramonda, nekad nenokāra galvu, ser. Dievs tas kungs un daba bija viņu apveltījuši ar vieglu raksturu. Turklāt viņai bija bērna sirds.

— Bija? Jūs teicāt «bija»? — Stīvensons sadrūma.

— Vai Keita mirusi?

— Viņa ir dzīva, ser; viņai ir bērni, viņa ir laimīga, — atbildēja misters Čezlvits un pats sev jautāja: «Vai tā vajadzēja teikt?»

— Jūs viņu satiekat? Esat redzējis? Ņemiet taču cigāru! Pats dievs jūs pie manis atsūtījis, mister Ebenezer!

— Čezlvits, — viesis godbijīgi pārlaboja. — Dieva dēļ, nepieminiet Ebenezeru!

— Vai esat lasījis manu «Katrionu»? — Stīvensons iejautājās, tverdams kādu projām slīdošu domu.

Viesis pamāja. Viņš nemeloja.

— Ko jūs varat teikt par šo grāmatu, mister Čezlvit? Vai to lasa? Tā patīk?

— To mīl, ser, — sirsnīgi un silti sacīja viesis. — Jūs visi mīl.

— Pateicos, — stingri un skaidri noteica Stīvensons.

— Paklausieties, mans draugs, — viņš klusināja balsi, mezdams bažīgus skatienus uz durvju pusi, — ņemiet mani pie sevis, savā trupā! ...

Viesis sāka smieties. Arī Stīvensons skumji pasmaidīja.

— Es nejokoju, es pilnīgi nopietni lūdzu jūs ņemt mani līdzi. Es vēlos pārmaiņu, jaunus iespaidus, priekus. .. Gribu braukt uz dzimteni. Patiešām, ņemiet mani līdzi, dārgais Deivid Ebenezer! Piedodiet par uzbāzību, bet — jau mans vārds vien ...

Nepieklauvējusi ienāca Fenija, uzmeta vīram un viņa viesim bargu skatienu un pateica, ka artisti vēlas redzēt «slaveno Vailimas saimnieku».

— Lai ienāk, — Stīvensons neapmierināts teica.

Mis Luīza izlūdzās no viņa autogrāfu uz «Melnās bultas» titullapas — grāmatu viņa bija nopirkusi Honolulu. Vīrieši klusēdami raudzījās uz slaveno rakstnieku, bet mis Ada izteica līdzjūtību sakarā ar viņa slimību — cik labi būtu, ja misters Stīvensons kopā ar viņiem «pabraukātos» pa okeānu. Uz to Stīvensons atbildēja, ka tā tiešām notiks, turklāt itin drīz. Fenija nobažījusies uzmeta skatienu vīram: tāds kā neparasti satraukts un par kaut ko ieinteresējies. Nevar būt, ka viņam iepaticies šis ceļojošais cirks. Tur ir kaut kas cits. Paga — ir viens paņēmiens, kā uzzināt, kas te par lietu!

— Pabraukā, Luī, sapurinies, — Fenija teica, cenšoties piešķirt šiem vārdiem ticamību, baidīdamās, ka vīrs tos uztvers — kā tie arī bija domāti — par joku. — Mataafa kādreiz ieminējās par dziedinošo spēku, kāds piemīt ceļojumiem, vai atceries?

— To es sen zinu bez Mataafas, — Stīvensons atbildēja, lūkodamies uz misteru Čezlvitu, vecāko, it kā gribēdams vēl kaut ko atcerēties, kaut ko izdibināt. — Mēs jau vienojāmies ar manu dārgo viesi, Fenij.

— Ak tā gan! — Fenija nicīgi saviebās, tīstīdamās koši parkanā zīda lakatā. — Tu tīri labi spēlē flautu.

— Ai, mēs kļūsim bagāti! — Mis Luīza sāka sist plauk-stiņas. — Misters Stīvensons spēlē flautu! ...

— Es riju uguni, — piebalsoja misters Čezlvits. — Divas nedēļas treniņa — un kolosāli panākumi pie mežoņiem! Uguni ietīt papīrā es jau protu.

Fenija kādu brīdi vēl pasēdēja, tad neaizbildinājusies izgāja no istabas.

Viesi sāka atvadīties. Stīvensons aizturēja kādreizējo apraktas mantas meklētāju; viņš palūdza tam attaisīt rakstāmgalda augšējo atvilktni pa kreisi un izņemt aploksni ar uzrakstu: «Par izrādi». Misters Čezlvits ieskatījās aploksnē un teica:

— Tas ir pārāk bagātīgi, ser! Pietiktu ar pusi.

— Tikpat daudz es jums aizsūtīšu pēc divām nedēļām, mans draugs, — Stīvensons gurdi sacīja, nenolaizdams acis no sava viesa. — Es gaidu naudu no Anglijas un

Amerikas. Ļoti lūdzu jūs pieņemt to, kas aploksnē, — tā ir atlīdzība par izrādi, kas mani sajūsmināja.

— Bet, ser . . .

— Nauda, ko saņemsiet decembrī, būs domāta Keitas uzmeklēšanai.

•— Keitas uzmeklēšanai... — klusi atkārtoja misters Čezlvits.

— Jums to vieglāk izdarīt nekā man, — uzticēdamies atzinās Stīvensons. — Dodiet vārdu, ka izpildīsiet manu lūgumu. Un pasteidzieties, tāpēc ka . ..

•— Ziņošu jums bez kavēšanās, ser, tiklīdz ... — iesaka misters Čezlvits un tīšām neizrunāja līdz galam, gaidot, ka viņu pārtrauks un nebūs vajadzības nejauki sameloties. Bet Stīvensons viņu nepārtrauca, viņš cieši raudzījās viesim acīs un, likās, lasīja viņa domas. Klusums ieilga.

— Ja Keita ir mirusi un jūs to jau zināt, — Stīvensons saņēmās un pateica, — jūs šai pašā mirklī man to pateiksiet! Es lūdzu! Es prasu!

-— Es nekā nezinu, — misters Čezlvits sameloja. — Es viņu sen neesmu redzējis, nezinu, kur viņa atrodas, ser . . .

— Bet jūs taču teicāt, ka viņa ir laimīga, ka viņai ir bērni! — Stīvensons sašutis iesaucās, un acis viņam iedzalkstījās.

— Jā, bet tas bija pirms pieciem gadiem, — misters Čezlvits atkārtoja savus iepriekšējos melus. — Kopš tā laika . . .

— Sargieties! — Stīvensons, pēc elpas cīnīdamies, caur zobiem izgrūda un nolaida kājas uz grīdas. — Es likšu jums to apzvērēt, ser! Kaut gan ... es bīstos patiesības. Varbūt...

Viņš aprāvās un atkrita ar galvu spilvenos.

— Kur es varu aizbraukt! Kur nu es, mister Čezlvit! . . . Bet apsolieties, ka jūs paziņosiet man par Keitu visu, ko uzzināsiet. Dodiet goda vārdu, tūlīt!

-— Dodu goda vārdu, dārgais ser! — Viesim iedrebējās balss. — Tiklīdz uzzināšu — tūlīt paziņošu jums.

Misters Čezlvits turēja vārdu.

Viņš paziņoja Stīvensonam par Keitas Dramondas nāvi, bet viņa vēstule pienāca nedēļu pēc tam, kad Tuzitalas pīšļi bija ielaisti dziļā kapā Vea kalna virsotnē ...

TREŠĀ NODAĻA ATVADAS

Tagad viņam atlika ļoti daudz laika domāt par sevi — bez īpaša iemesla un iegansta: no rīta līdz vakaram viņš guļ gultā, smēķē; viņam lasa priekšā avīzes, viņš diktē vēstules, bet kaut ko sacerēt vairs nespēj. Iztēle viņam joprojām ir moža — Stīvensons raugās pa logu, vēro Feniju, māti un Loidu, laipni sarunājas ar kalpotājiem, un galvā ierasti tikšķ kopš bērnības uzvilktais mehānisms, kas sasaista kopējā lielā ainā savas un citu cilvēku esamības atsevišķās drumslas. «Sent-Ivs» uzrakstīts līdz pusei. Romāns par tiesnesi, kas savam dēlam piespriež nāves sodu, tikko iesākts. Nomoka un visas vēlēšanās nomāc ārkārtīgs vārgums. Brīžiem Stīvensonam šķiet, ka viņš lidinātos gaisā starp griestiem un gultu.

No rīta līdz vakaram viņš domā par sevi. Vai viss ir padarīts? Padarīts nav nekas; grāmatas neskaitās, grāmatas — tā ir tikai literatūra. Bet tomēr — kā tad vismaz tas ir paveikts? Labi paveikts, ja var ticēt cilvēkiem — gan tiem, kas grāmatas drukā, gan tiem, kas tās pērk. Kļūst skumji un var dusmoties uz sevi, ka dzīvē tik maz darījis cilvēku labā. Tagad pateicas tūkstoši, bet nav neviena, kurš varētu sacīt: «Paldies, tu palīdzēji!»

Mataafa šīs šaubas izklīdina, un to pašu vienā balsī skandina arī «mežoņi», viņi gatavojas Tuzitalam izkalt akmenī pieminekli un uzstādīt to Vea kalna pakājē.

— Tu skatīsies uz sevi, — samoanieši viņam teica, — un nekad nemirsi. Mums jāpasteidzas, tu biežāk paraugies pa logu: vecais Lutiki tevi zīmē, viņa dēls mīca mālus, un no tiem parādās tava galva. Ļoti līdzīga, Tuzitala.

Rodēns Parīzē kādreiz bija sācis atskaldīt pa šķēpelei no marmora bluķa, un pēc mēneša iezīmējās Stīvensona profila līnijas. Reiz Rodēnam kaut kas nebija paticis — viņš ar mazu veserīti no visa spara cirta pa kreiso marmora vaigu un, sulīgi nolamājies, iemeta veserīti kaktā. «Jāsāk no gala,» Rodēns pikti nošņācās, «tā kaut kas man gadās jau otro reizi.»

«Tas nozīmē — nav lemts,» Stīvensons toreiz Rodēnam bija teicis. «Un man arī negribētos, ka būtu iznācis. Mani biedē mani attēli — tie ir tik sastinguši. ..»

«Visi tādi kļūsim,» Rodēns norūca.

«Atstāsim to dabas ziņā un neapgrūtināsim mākslu ar kapa pieminekļu ražošanu,» Stlvensons sacīja.

«Kritika tomēr pārmetīs,» Rodēns izmeta joku.

«Tā tikai no pārmetumiem vien pastāv,» Stīvensons atbildēja.

Šodien viņam ir daudzējādā ziņā pamats nebūt apmierinātam ar kritiku. Gandrīz visi raksti par viņu labākajā gadījumā pavirši vai sīki pārstāsta sižetu, deklarē savas personiskās domas par rakstnieka darbu un beigās kā literatūras skolotājs klases žurnālā ieliek augstāko atzīmi. Dažos gadījumos kritika nopeļ romantismu kā skolu un virzienu un noraidoši atsaucas par grāmatu. Analīze? Tādas nav. Raksturu un stila izskaidrojums lasītājiem? Arī tā nav. Nesen parādījušies līdzjūtības pilni raksti, kas pūš un vaimanā par smago slimību, kāda uzbrukusi «romanti-ķim-klejotājam»; kāds Džons Heters nosaucis Stīvensonu par aktīvu romantiķi, taču nav ieminējies ne vārda par notikumiem salā. Kritiķis snobs Čārlzs Greiams uzbrūk Stīvensonam par viņa «drosmīgajiem mēnessērdzīgā izlēcieniem, kuru hipnotizējis Mataafa, šī paklausīgā lelle, ko pēc patikas rausta tie, kuru gaismā viņš gozējas. . .». Franči atklāti un patētiski cildina visu, ko uzrakstījis, patlaban raksta vai vēl uzrakstīs «romantiķis no Edinbur-gas». Amerika nepārtraukti laiž klajā atkārtotus izdevumus. Vācija paretam iespiež viņu almanahos — un nevis sākumā, bet alfabēta kārtībā. Krievijā tulko daudz, izdod bieži un rūpīgi un ar aizkustinošu eksotikas mīlestību ilustrē. Itāliešu izdevēji iekļāvuši Stīvensonu to rakstnieku skaitā, kuri obligāti ārpusskolas lasīšanai. Stīvensons bez iebildumiem ir atzīts visur, taču literatūras piegriezēji, nomenklatūras noteicēji un nosaukumu gudrotāji strīdas par detaļām, sīkumiem un, kā jau tas sagaidāms, pamatīgi melo, cits citu pārprazdami.

1894. gada otrajā decembrī Stīvensons pamodās pulksten desmitos no rīta un lika ataicināt Feniju. Viņa apstājās uz sliekšņa, iztālēm ar dziļām skumjām raudzīdamās uz vīru: novājējis, sažuvis — viņš šķita pilnīgi nereāls, savā ziņā atgādināja rēgu ar nokarenām ūsām un īsu ķīļ-bārdiņu.

— Ak, kā man sāp! — acis aizvēris, izstiepdamies visā garumā, sacīja Stīvensons. — Saki, mīļā, — vai es izskatos briesmīgs?

— Nepavisam, — Penija atbildēja un, nespēdama vīram melot, strauji apcirtās un izgāja no istabas.

Stīvensons palūdza spoguli. Loids izpildīja viņa prasību, bet slimajam trūka spēka mazo apaļo spogulīti noturēt rokās; viņš to nometa uz segas un skumji sacīja:

— Sejas vairs nav, ir tikai profils . ..

— Labs joks, manu dārgo Lūis. — Loids pasmējās, sevī noņēmies neaizmirst šo trāpīgo un ārkārtīgi nopietno patēva novērojumu.

— Ej projām, Loid, — Stīvensons teica. — Es gribu gulēt.

Loids šo dialogu atstāstīja mātei.

— Baidos, ka mans dārgais Lūiss jau nonācis pie mūžīgā miega durvīm ... Es aizbraukšu pēc ārsta, māt.

Kad Loids iesēdās seglos un parāva pavadu, Balfurs sāka zviegt, bet nekustējās no vietas. Viņš kārpīja ar kāju ceļa granti un atšiepa zobus. Loids skaļi nosauca viņa saimnieka vārdu, un zirgs saausījās, pagrieza galvu, it kā vēlēdamies vēlreiz dzirdēt šo vārdu. Loids nosauca to. Balfurs tūlīt metās auļos, pēc tam sāka rikšot un pēc desmit minūtēm apstājās pie ārsta mājas.

Atpakaļ jājot, Balfurs nesa mugurā divus jātniekus: misters Čezers sēdēja Loidam aizmugurē. Stīvensons gulēja, viņa elpa nebija dzirdama. Ārsts uzmanīgi noraudzījās slimajā, pielika ausi viņam pie sirds. Slimais nepamodās. Ārsts klusēdams uzlūkoja Loidu, Feniju un misis Stī-vensoni un paraustīja plecus.

— Ko tur var teikt! — sēzdamies pie apaļā galda viesistabā, viņš atzinās. — Līdz gada beigām atliek divdesmit deviņas dienas. Nedomāju, ka misters Stīvensons varēs sagaidīt jauno — tūkstoš astoņi simti deviņdesmit piekto gadu . .. Kaut gan ... es nekā nezinu, nekā nezinu, un negaidiet ņo manis kādu brīnumu! Es esmu tikai ārsts, tikai ārsts ...

CETURTĀ NODAĻA TRĪS VIRI SACENSAS asprātības

Sneiders nervozēja: Amerikas pārstāvis vēl arvien nebija ieradies, kaut gan pulkstenis jau rādīja divdesmit minūtes uz astoņiem. Sneiders sēdēja zem ķeizara

Vilhelma Otrā ģīmetnes platā krēslā, kas atgādināja gultu. Vācijas ķeizara kareivīgā, uzsvērti teatrālā poza iedvesa bijību un cieņu ne tikai Šņeideram, kurš dievināja paklausību un militāru disciplīnu, — Lielbritānijas konsuls ar neslēptām šausmām meta skatienus uz šo bildi, viebās un bozās, iztēlē priecēdams sevi ar kaujas ainām, kurās angļu armija satriec vācu armiju.

Septiņos un trīsdesmit minūtēs ieradās amerikāņu valdības pārstāvis salā. Nākdams iekšā istabā, viņš uzlingoja spieķi uz dīvāna, pēc tam smagi iezvēlās krēslā un, kājas pacēlis, uzlika tās uz priekšā stāvošā krēsla atzveltnes.

— Mirst, — amerikānis teica, ne uz vienu neskatīdamies. — Dziest ārā, — viņš piebilda un paskatījās uz Šneideru. — Viņa kalpotāji ir izdresēti. — Viņš pievērsās anglim. — Klusē kā ūdeni mutē ieņēmuši. Manējie melnie kalpi gan šā, gan tā — tāpat klusē.

— Bet kas tad īpaši noticis? — apvaicājās anglis, plecus paraustīdams: šo žestu viņš bija pārņēmis no Šnei-dera. — Nemierīgs cilvēks mirst, tas ir viss.

-— Šis nemierīgais cilvēks mums sagādā raizes un nepatikšanas, — cigāru kūpinādams, nosvepstēja Šneiders.

— Es jūs uzlūdzu pie sevis, džentlmeņi, lai par Stīven-sona nāvi paziņotu mūsu valdībām ar vienādu tekstu, lai. . .

— Ar vienādu tekstu ... — ironiski, caur zobiem, tikko dzirdami izdvesa anglis.

— Lai vienā un tajā pašā tekstā mūsu valdības saskatītu mūsu vienprātību un pilnīgu izpratni par . ..

— Nepiekritu, — anglis iekarsis viņu pārtrauca.

— Man teksts jau ir sagatavots. Te tas ir — daži vārdi: Stīvensons miris, viņu apglabā iezemieši.

Šneiders aši pierakstīja šos vārdus, neatzinīgi pakratīja galvu. Teksts nepatika ari amerikānim; viņš dziļi nopūtās un ar kājām pabungoja pa krēsla atzveltni. Krēsls iečīkstējās. Šneiders saausījās.

— Uzmanību! — Viņš pacēla gaisā kreisās rokas īkšķi un izvalbīja acis. — Četri vārdi, ko izdomājis mūsu kolēģis, dod kolosālu materiālu avīzēm. Ko visu tur var sarakstīt un piedomāt klāt! ...

— Es lieliski pazīstu savas avīzes — mūsu avīzes, — momentāli pārlaboja sevi anglis. — Viņi nekad nāvi nepārvērš par sensāciju.

— Pie mums, gluži otrādi, par sensāciju izvēršas pat

augšāmcelšanās no miroņiem, — atsaucās amerikānis un sāka skaļi zviegt, brīnīdamies, ka smējējs ir viņš viens pats. — Man ir gluži citāds teksts, vai vēlaties dzirdēt?

— Vēlamies, — priekšnieka tonī paziņoja Šneiders.

— Klausāmies, — anglis teica.

— Uzmanību! Naktī uz. . . — šeit es atstāju vietu,

— miris visā pasaulē pazīstamais . ..

— Tas ir pārspīlēti! — Šneiders pārtrauca, bet viņa kolēģis, kas sēdēja pretī, tikai atmeta ar roku.

— Jā, es pārspīlēju, — amerikānis piekrita, — bet, ja es to nedarītu, šie tur nosauktu viņu par nemirstīgo. Mums šajā jautājumā . . . Lūdzu, klausieties tālāk: pazīstamais rakstnieks misters Stīvensons. Bēres uz sava rēķina sarīkoja karalis Mataafa. Vai nav vareni, ko?

Vispirms sāka smieties Šneiders, pēc viņa anglis, bet pēc tam kā ducis zvanu dimdināja arī amerikānis.

— Sestdienas humora pielikumam! — iesaucās Šneiders, nobārstīdams ar cigāra pelniem savus ceļgalus.

— Sarīkoja uz sava rēķina karalis Mataafa! Ko tu neteiksi! Bet es vēl nupat, pirms piecām dienām, pēc līguma samaksāju šim karalim zināmu summu!

— Lauvas tiesu šīs summas jūs saņēmāt ar pārvedumu no Londonas, — īstā brīdī piemetināja anglis un pat padraudēja ar pirkstu.

-— Simtiņš dolāru attiecināms arī uz manu tēviju, — caur smiekliem izdvesa amerikānis. — Trīs eksemplāri no visām mūsu avīzēm . ..

— Pa trim eksemplāriem no visām jūsu avīzēm, — Šneiders viņu lietišķi pārlaboja.

— Vienalga, kolēģi, — visas avīzes ar šo paziņojumu tiks piegādātas karalim Mataafam. Bet lai. ..

Pie durvīm klauvēja, Šneiders atsaucās: «Jā!» — un kabinetā ienāca kalpotājs eiropietis, kura seja atgādināja aktiera seju. Viņš militāri saslējās un skaļā balsī noziņoja:

— Stāvoklis bez cerībām, slimnieks nomirs šodien. Vai-limā satraukums. Kalpotāji raud. No Mataafas auļo šurp. Pie Mataafas steidzas turp.

Un apklusa. Šneiders dzedri noprasīja:

— Nu, un tālāk? Vai tas ir viss? Ko tu pats domā?

— Man ļoti žēl mistera Stīvensona, -— sekoja atbilde, kuras tonis nebūt nesaskanēja ar militāro, stīvo raportu.

— Atļausiet iet?

— Velns parāvis! — iebļāvās Šneiders, pielēkdams kājās. — Pie velna visu tavu daiļrunību! Un lai es nedzirdētu tamlīdzīgas muļķības! Pie velna!

— Mirst labs, jauks cilvēks, kungs, — galvu nodūris, kalpotājs klusi teica. — Vai man nav brīv žēlot tos, kas mirst tik agri?

— Es uzspļauju uz to, kas tev brīv un kas tev nav brīv! — Šneiders aizsmakušā balsī izgrūda, it kā vainīgi pametis acis uz savu Anglijas kolēģi. — Marš!

Kalpotājs aizgāja. Šneiders pašūpoja galvu. Kādu minūti valdīja labi organizēts, nevienu netraucējošs klusums. Pēdīgi Šneiders piecēlās no krēsla un, acis aizvēris, iesāka:

— Lūdzu uzklausīt manu tekstu, kolēģi. Vai drīkstu?

Šneiders atvēra acis, ieurbās ar skatienu kādā zināmā,

jau iepriekš izvēlētā punktā un, ik vārdu noskaldīdams, lēni, mazliet dziedoši runāja:

— «Miris Anglijas pavalstniecību zaudējušais rakstnieks Stīvensons, kas bija ieradies Upolo salā uzlabot savu iedragāto veselību. Pēc mirēja vēlēšanās viņu apglabā vietējie iedzīvotāji.» Nav slikti, ko?

— Lai būtu tā, — vienaldzīgi sacīja anglis. — Tikai par to pavalstniecību ...

— Muļķības, — amerikānis piebilda, kūpinādams cigāru. — Lai šie tur, Eiropā, palauza galvas.

— Galvas palauzīs arī Amerikā, ser. — Šneiders palocījās. — Tātad kā paliek — tekstu pieņemam? Nosūtu!

— O, cik varonīgs! — anglis iesaucās. — Bet viņš vēl nav miris!

— Mēs visi nomirsim, — atsaucās Šneiders un padomājis piebilda tādu kā aforismu: — Nemirstīgo šobrīd vēl nav, bet var būt, ka tādi uzrodas.

PIEKTĀ NODAĻA PĒDĒJĀ

Trešā decembra rītā Stīvensonam radās nojauta, ka viņš dzīvo pēdējo dienu zemes virsū. Lai šo domu nomāktu, aizdzītu no sevis projām un sāktu domāt par nākotni, viņš piecēlās no gultas, sakopoja visus spēkus un, pie sienām un krēslu atzveltnēm turēdamies, bez citu palīdzības aiz-' gāja līdz ēdamistabai.

— Labdien, māmuļ, — viņš teica misis Stlvensonei, kas pie loga lasīja avīzi. — Šodien, rādās, ir stiprs vējš . ..

— Stiprs vējš, Luī, — misis Stīvensone piekrita. Viņu izbiedēja dēla vājums un bālums. — Apsēdies, manu zēn!

— Sen neesmu sēdējis vectētiņa krēslā, — ar pūlēm runāja Stīvensons, turēdamies pie augstā, kā tronis ietilpīgā krēsla roku balsta. Krēsls bija gandrīz simt gadu vecs. Tas bija slavens ar to, ka tajā pie pusdienu galda sēdējis Valters Skots un sers Roberts — Stīvensona vectēvs. Pirms diviem gadiem krēslā ieviesās nez kāds ķirmis, tas izgrauza atzveltnē un kājās dziļas ejas, atstājot ārpusē sīkus apaļus caurumus. Tos mēģināja aiztriept ar vasku un sveķiem, taču drīz vien turpat līdzās radās jauni, tikko samanāmi caurumiņi, Loids teicās tos redzējis jau tad, kad krēsls vēl stāvēja pie Stīvensoniem Edinburgā, bet misis Stīvensone to apstrīdēja, apgalvodama, ka šeit, salā, bojājoties visas mēbeles un pat gleznas un porcelāns. Visas lietas plaisā, sažūst un kļūst nelietojamas.

— Arī manī iemeties ķirmis, — Stīvensons teica, atcerējies šīs runas par mēbeļu bojāšanos. — Viņš saēd manas krūtis, krikšķina mugurā un tekalē pa kājām. Kur Fenija, māmuļ?

— Aizgāja uz ostu, Lū. Ir pienācis sūtījums no Bak-stera — liekas, trešais tavu rakstu sējums.

— Manu rakstu... — Stīvensons domīgi atkārtoja, izstiepdams kājas un atzvildams pret krēsla muguru. — Dīvaini, man esot raksti. . . Saki, māmuļ, — vai tu tos uzskati par kaut ko vērtīgu, interesantu?

Misis Stīvensone neizpratnē uzlūkoja dēlu. Viņš joko? Laba zīme: Lū sen nav jokojis, nav stāstījis anekdotes, nav lasījis dzejas — ne savējās, ne citu autoru.

— Interesantas, labas grāmatas, Luī, — misis Stīvensone teica un, paņēmusi no galda šķēres, sāka apgriezt nokaltušās lapas puķēm, kas stāvēja podos uz palodzes un vijās pa režģi augšup. — Tavas grāmatas, Lū, ir nemirstīgas.

— Tu gribi sacīt, ka tās pārdzīvos mani? Jā, tas ir iespējams. Izdevējs tās drukā uz bieza, laba papīra . . .

Viņš pasmējās, nokāra galvu uz krūtīm un ilgi nespēja to pacelt: trūka spēka. Misis Stīvensone pameta savu darbošanos, pasauca Sosimu un pameta ar galvu uz sava dēla pusi.

— Tuzitala guļ, tas ir labi, — kalpotājs sacīja, veltījis Stīvensonam mīlestības un dievināšanas pilnu skatienu. — Tuzitalu apmeklēt bija atnācis misters Šneiders, es nelaidu iekšā; misters Šneiders lādējās un vēcināja rokas pa gaisu. Es nelaidu. Misters Šneiders teica, ka nositīšot mani, ja es viņu nelaidīšot pie Tuzitalas. Bet es nelaidu ...

— Paldies, Sosima, draugs, — tikko dzirdami izdvesa Stīvensons un lēnām, ar piepūli pacēla galvu. Acis viņam bija ciet. — Atnes man vīnu, Sosima. Nē, to ne, — noej pagrabā ...

— Burgundieti, — misis Stīvensone pačukstēja.

— Vai Tuzitalam drīkst dot vīnu? — Sosima neticīgi pārvaicāja, kārtodams uz kailas miesas uzvilkto virsvalkam līdzīgo sniegbalto priekšautu, kas apkļāva visu viņa zaļoksnējo augumu.

Sosima ar zināmu humoru izturējās pret Tuzitalas māti un viņas pavēles izpildīja tikai pēc Fenijas vai Loida piekrišanas. Tuzitalas māte, kā domāja arī visi Vailimas kalpotāji, bija gudra, godājama sieviete, bet tieši tāpēc, ka viņa bija samoaniešu dievinātā cilvēka māte, tas ir, persona, kas vadījās tikai no vienām jūtām un tāpēc vienmēr riskēja un, iespējams, pat kaitēja sava dēla veselībai, — viņai tad diez kā nevarēja uzticēties. Viņa prata jāt uz zirga un trāpīgi šāva mērķi ar vinčesteri, skaļi smējās, kad mājā visi gulēja, meta pa logu dēlam puķes, aizmirstot, ka viņš noteikti pacels tās, bet to viņš nedrīkst darīt — tas ir kaitīgi viņa veselībai, nogurdinoši viņa vājajiem spēkiem. Viņa mēdza dēlam uzdot tukšus, sievišķīgi muļķīgus jautājumus, kur pietiktu ar vienu skatienu, kas ļoti bieži izsaka visu. Arī tagad viņa grib, lai dēlam atnes pudeli burgundieša, bet burgundietis, šķiet, ir stiprs, reibinošs. Ļoti iespējams, ka Tuzitala vispār nemaz nedrīkst baudīt vīnu . ..

— Burgundieša vairs nav, — Sosima padomājis sacīja.

— Atnes, mans draugs; nevar būt, ka viss izbeidzies, — Stīvensons teica, mēģinādams pasmaidīt. — Man ir atļauts, mans draugs.

Sosima izgāja un virtuvē apspriedās ar Semeli — vai dot Tuzitalam burgundieti: slimais izskatās ļoti slikti, acis nespodras, kā aizmiglojies stikls, vaigi iekrituši, rokas dzeltenas, un pirksti uz krēsla balsta dreb.

— Aizej pie Loida un pavaicā, vai viņš nevēlas vīnu, —

Semeli pamācīja. — Tad viņš jautās: kas vēl dzers? Loids zina, ko Tuzitalam var dot, ko ne.

— Loids kaut kur aizjāja, — Sosima teica. — Mājās tikai Tuzitalas māte.

— Tad teic, ka burgunaieša nav.

— Es jau sameloju, — bēdīgi galvu nogrozījis, atzinās Sosima.

— Nu tad tā . . . vīnu nevajag. Tuzitala aizmirsīs. Viņš droši vien jau būs aizmidzis.

— Resnais dakteris vakar teica, ka vīnu varot dot, — Sosima atcerējās.

— Viņi visi melo, nekā viņi nesaprot. — Semeli nicīgi iesmējās. — Ej un izžauj veļu!

Todien — Stīvensona dzīves pēdējā dienā — pie viņa atnāca Mataafa. Visi sēdēja pie galda un brokastoja. Ma-taafa, roku pasniedzis, sasveicinājās ar Stīvensonu un, ne vārda nebildis, apsēdās uz krēsla patālāk no Fenijas. Stī-vensons dzēra ar ūdeni atšķaidītu vīnu — «romānu ar priekšvārdu», kā viņš sauca šādu dzērienu, — un, juzdamies spirgtāks nekā pirms trim stundām, sāka savu draugu izvaicāt. Angļu konsulāts iezemiešiem bija atvēris divus veikalus salas centrālajā daļā. Sājos veikalos varēja iegādāties preces uz parāda bez uzcenojuma, bet ar vienu noteikumu: iepērkoties vajadzēja katru reizi nokārtot maksu par agrākajiem pirkumiem. Sis noteikums ļoti apgrūtināja pircējus, un Mataafa bija nodomājis lūgt Stīvensonu aizrakstīt par šo lietu angļu avīzēm. Taču, minūtes desmit parunājies, Mataafa pārliecinājās, ka Stīvensons nav spējīgs kaut ko rakstīt, un atlika sarunu līdz nākamajai reizei.

— Es atnākšu pie Tuzitalas rītā, — Mataafa teica. — Lūdzu, atvainojiet mani.

Mataafa palocījās pret pārējiem, kas' sēdēja pie galda, un savu kalpotāju pavadībā aizgāja.

— Viņš sacīja: rītā ... — Stīvensons, apelsīnu griezdams, atkārtoja. — Bet kāpēc viņš negribēja ar mani runāt šodien? Vai es tik slikti izskatos?

Viņš paraudzījās uz māti, atlika uz pusēm pārgriezto apelsīnu un sniedzās pēc trauka ar banāniem.

— Mataafa ir nevaļīgs, viņš steidzās, — misis Stiven-sone teica, skrubinādama cāļa spārniņu, — Mataafa tāds vienmēr.

— Ļoti smalkjūtīgs un aizdomu pilns, — piebilda Loids,

pagriezies pret patēvu. — Viņam likās, ka viņš mūs traucē.

— Tas var būt, — Stīvensons nopūzdamies teica un neko nepaņēma no banānu šķīvja.

Pa logu ieskatījās, uz sola pakāpies, vecais Gailētu — viņš dzīvoja Vailimā kā goda pensionārs un gluži nekā nestrādāja. Viņš ieraudzīja Stīvensonu, tā aso profilu, dziļi iedubušās acis un sevī noteica: «Vailima drīz kļūs bārene ...»

— Ko mēs iesāksim, kad Tuzitala nomirs? — Sosimas sieva pavaicāja vienam no Mataafas pavadoņiem. Tas atbildēja, ka slikti būšot visiem, koki nokaltīšot, debess satumsīšot. Varot gadīties, ka arī zvaigznes nodziestot un saule pārstājot spīdēt un sildīt. Sosimas sieva tam visam noticēja, tāpēc ka arī pats runātājs ticēja, ka tā notiks. Tomēr viņš nepieļāva domu, ka Tuzitala varētu nomirt. Vismaz šodien tas nenotikšot. Tuzitala pats zināšot, kad jānomirst. Tuzitala negribot mirt, viņam jāstrādā, jāraksta, jārūpējas par ļaužu vajadzībām. Kas par muļķībām — Tuzitala un nāve! . ..

— Kāpēc jūs tik savādi uzlūkojat mani? — Stīvensons jautāja, ar skatienu pa kārtai pakavēdamies pie katra, kas sēdēja pie apaļā galda. — Agrāk jūs citādi skatījāties manī. . .

— Uz ko tad vēl lai mēs skatītos? — plecus paraustīdama, atbildēja viņa māte.

Fenija arī paraustīja plecus un pasmaidīja. Izabella ar vīru (viņš uz neilgu laiku vakar bija atbraucis) saskatījās un nodūra acis. Loids sacīja:

— Mans dārgais Lūiss sāk turēt visus aizdomās un pilnīgi veltīgi.

— Atbildes nav apmierinošas, — Stīvensons piezīmēja un sūdzējās par galvas sāpēm.

Viņu nekavējoties aizvadīja uz gultu; viņš palūdza Izabellu palasīt kaut ko no Kiplinga «Džungļu grāmatas» — pirms mēneša autors to bija atsūtījis «Samoa salas vientuļniekam», kā bija rakstīts titullapā. Stīvensons klausījās uzmanīgi, vairākkārt palūdza sevišķi iepatikušās lappuses izlasīt divas un pat trīs reizes. Ap pulksten pieciem viņš nodiktēja vēstuli Henlijam un pēc Fenijas lūguma izskatīja rēķinus un izdevumus par novembra mēnesi. Pēc tam viņš uz kādu brīdi iesnaudās nemierīgā, neveselīgā miegā. Piecos viņš palūdza dzert.

— Man ļoti gribas mājās, — viņš pameitai sacīja.

— Nez kā tur, Edinburgā, pašlaik izskatās ...

Un neskaidri nodudināja:

— Sniegs uz jumta . . . rasoti virši... «Bellroka» . .. putni...

Un piepeši skaidri un dzirdami iesaucās:

— Keit Dramond!

Izabella baidījās dzirdēt šo vārdu. Viņa nekad nebija redzējusi Keitu un nezināja, vai tā bijusi glīta vai neizskatīga, bet šī īsā vārda biežā atkārtošana, kas izskanēja kā šāviens, viņu biedēja. Viņa gribēja iziet laukā, bet patēvs pavaicāja:

— Kāds šodien datums?

— Trešais, — Izabella atbildēja. — Trešais decembris.

— Trešais decembris... — Stīvensons atkārtoja.

— Edinburgā sniegs ... Uz jūras vētra ... Bāku uzraugiem darbs . . . Pasauc, lūdzu, Loidu. Kaut gan — lai paliek. Šķiet, mēs tā arī nepabeigsim mūsu romānu .. .

— Nav kur steigties, — Izabella nenoteikti ieminējās.

— Laika diezgan.

Stīvensons iesmējās.

— Laika vienmēr ir diezgan, — viņš teica. — Dzīve ir īsa, bet tā sastāv no ļoti daudzām dienām, stundām, minūtēm . .. Kad esi nonācis pie mūžības sliekšņa, tad skaidrāk apjaut, mans draugs, cik daudz laika izšķiests nelietderīgi. Un laika bija tik daudz! . .. Paskaties uz mani, neej projām.

Izabella paskatījās patēvam acīs, pasmaidīja un, aizbildinoties ar ticamu iemeslu, izgāja.

Tā pagāja Tuzitalas pēdējā diena.

Pulksten septiņos viņš pats, bez piepalīdzības iegāja ēdamistabā un apsēdās krēslā. Tūlīt izraisījās sarunas — runāja par pēdējiem jaunumiem Eiropā, par Parīzes Salonu, par Rodēna skulptūru izstādi, par to, ka pēc diviem gadiem apritēs simt gadu kopš Roberta Bērnsa nāves dienas. Stīvensons lūdza atgādināt, ka viņam uz to datumu noteikti jāsacer raksts. — Citādi var gadīties, ka viņi tur aizmirst, — viņš sacīja, vārdus «viņi tur» izrunādams ar zobgalīgu pieskaņu.

— Bet rīt no rīta es došos viesos, — viņš teica un sniedzās pēc papirosu kārbas. Penija pašūpoja galvu, skatīdamās, kā vīrs pie izsmēķētā, vēl kvēlojošā papirosa aizkūpina jaunu. —- Sen neesmu apciemojis ostas

komandantu, — viņš teica, dziļi un spēcīgi ievilkdams dūmus. — Sen neesmu bijis pie mistera Moorza. Vai neuzspēlēsim kārtis? — Viņš pavērsās pret Loidu.

Sāka spēlēt kārtis. Stīvensons pastāvīgi vinnēja. Kad sienas pulkstenis sāka dobji, kā tornī skandēt astoto stundu, Stīvensons strauji piecēlās kājās, salīgojās, ar plaukstu paberzēja pieri un atmuguriski atkāpās līdz savu senču krēslam. Pulkstenis nosita pēdējo — astoto reizi. Stīvensons iezvila krēslā un tai pašā mirklī nošļuka uz grīdas. Misis Stīvensone noliecās pie viņa un vaicāja:

— Kas tev notika, Luī?

Dēls neatbildēja. Loids izskrēja laukā, apsegloja Balfuru un aizauļoja pēc ārsta. Taču arī bez ārsta Fenija un Izabella klusēdamas, ar skaudrām sāpēm un šausmām noprata, ka viņu Luī ir miris. Ārsts, kas jo drīz bija klāt, varēja tikai oficiāli apstiprināt Stīvensona nāvi, kuras cēlonis, viņaprāt, bijis asins izplūdums smadzenēs.

Tuzitalas sirds bija stājusi pukstēt.

Kalpotāji Vailimā aiz bēdām bija kā sastinguši. Mataafa (kuram nekavējoties padeva ziņu) nometās ceļos pie grūtas, kur atdusējās viņa draugs un aizstāvis, un raudāja kopā ar Tuzitalas māti un sievu. Laukumā mājas priekšā visu nakti murdēja liels iezemiešu pūlis; ļaudis neuzdrošinājās skaļi pieminēt nelaiķa vārdu, jo viņš šobrīd sarunājas ar visu labo cilvēku dvēselēm un gaida, kad viņam piešķirs citu — jaunu vārdu: savu veco, pasaulīgo vārdu viņš jau aizmirsis, tāpēc arī dzīvie nedrīkst to ņemt mutē, iekams Drauga un Brāļa miesas nebūs guldītas zemē.

Viņu apklāja ar Samoa salas virsaišu karogiem, un ikviens, kas atnāca no viņa atvadīties, tiklīdz uzlēca saule, ar pirkstu galiem pieskārās aizgājēja galvai un pēc tam savām acīm, domās nosaukdams savu vārdu, lai aizgājējs viņam, dzīvē palikušajam, piedotu.

— Bēdas, bēdas! — Mataafa vaimanāja un nenovērsa acis no Drauga un Brāļa dārgās, neaizmirstamās sejas.

Atnāca konsuli ar ģimenēm, kreiseru matroži, ostas darbinieki, misionāri, tirgotāji, viesnīcas īpašnieks un caurbraucēji viesi. Harijs Moorzs čukstus apvaicājās Loidam par bērēm.

— Mataafa teica: viņš pieder mums, — Loids atbildēja. — Mataafa teica: viņš dzīvoja mūsu labā un tagad uz visiem laikiem paliek ar mums. Apbedīšanu kārtos Sosima.

Loids nodrebēja un paslēpa seju rokās. Harijs Moorzs

viņu apkampa un, lai viņa domas novērstu no satriecošā pārdzīvojuma, sāka runāt par nepieciešamām, parastām, pasaulīgām lietām:

— Jānosūta telegrammas, dārgo ser. Es to tūlīt izdarīšu, dodiet tikai adreses.

Un pēc dažām minūtēm telegrāfs sāka raiti strādāt. Londonā, Edinburgā, Giazgovā, Ņujorkā, Sanfrancisko un Parīzē vakara avīzes ievietoja ziņu par Stlvensona nāvi. Viņa draugi — Baksters, Kolvins, Rodēns, Henlijs, Mar-sels Švobs, Kiplings un Marks Tvens — aplika ap piedurknēm sēru lentas. Uz visiem angļu flotes kuģiem karogi bija nolaisti pusmastā.

Bet šeit, uz salas, simtiem samoaniešu ar asiem kapļiem, cirvjiem un laužņiem kala pakāpienus stāvajā Vea kalnā — uz virsotni, kur vēl neviens nebija uzkāpis. Ceturtā decembra pievakarē bija izkalti trīs metru plati un desmit centimetru augsti astoņdesmit pakāpieni. Uz kalna līdzenās virsotnes attīrīja laukumu, izraka dziļu kapavietu. Lietpratīgi akmeņkaļi atskaldīja no Vea pakāpes klintsbluķi, aptēsa to sarkofaga veidā un vienos sānos izkala uzrakstu

TUZITALAS KAPS

un apakšā Rutas un Noemijas vārdus no bībeles:

«Kur tu iesi, tur es iešu, kur tu dzīvosi, tur es dzīvošu. Tava tauta būs mana tauta un tavs Dievs — mans Dievs, un, kur tu mirsi, tur arī es miršu un tapšu aprakta.»

Pa labi un pa kreisi no šī uzraksta krietnie meistari akmeņkaļi izkala dzelkšņa ziedu — Skotijas nacionālo emblēmu — un malvu. Pret okeānu vērstajā sarkofaga pusē angļu valodā izkala epitāfiju, ko bija sacerējis (daudzkārt svītrojot un no jauna pārrakstot) pats Stīvensons.

—- ___

ROBERTS LUISS STĪVENSONS

DEBESU PLAŠUMS KUR ZVAIGZNĒS ZIED,

ROCIET MAN KAPU UN ĻAUJIET IET,

PRIECĪGI DZĪVOJU, MIRSTU LABPRĀT,

ŠEIT MANAS GAITAS LAI STĀJAS.

AKMENI VĀRDUS ŠOS IZKALIET:

«TE NU VIŅŠ DUS, KUR VĒLĒJIES,

JŪRNIEKS NO JŪRAS IR ATGRIEZIES,

MEDNIEKS NO KALNIEM IR MĀJĀS.»

Piektajā decembri pusdienas laikā šķirstu ar Tuzitalas mirstīgajām atliekām nolaida kapā. Lielgabali uz angļu kreisera izšāva divpadsmit reižu. Kad kapu sāka aizbērt, izšāva arī vācu un amerikāņu kreiseri. Šauteņu salūti salā neapklusa visu apbedīšanas laiku. Mataafa teica īsus atvadu vārdus; nobeigumā viņš sacīja:

— Mēs esam kļuvuši bāra bērni. Tuzitala no mums aizgājis. Mums ir jāsargā viņa mūža miegs. Mēs aizliedzam medības mežā visā apkaimē no Vailimas līdz Vea kalnam, lai putni netraucēti varētu šeit dzīvot un dziedāt savas dziesmas, ko tik ļoti mīlēja mūsu Draugs un Brālis — Tuzitala. Iesim nu mājās un ļausimies sērām . . .

— Man ir baigi atgriezties mājās, — Fenija sacīja dēlam, balstīdamās uz viņa rokas. — Tukšums, Loid . . . Tikai tagad es jūtu, cik ļoti mīlēju savu Luī. Kam man vairs māja, dārzs, bagātība? .. .

— Es sākšu rakstīt par mana dārgā Lūisa dzīvi, — Loids nomurmināja, pats brīnīdamies, cik dīvaini tagad izklausās parastā uzruna «mans dārgais Lūiss».

— Es braukšu projām no šejienes, — misis Stīvensone sacīja. — Es dzīvoju kā ūdens dzelmē: nekā neredzu, nekā nedzirdu.

Līdz vēlai nakts stundai kalpotāji, klusi, sevī ierāvušies, nesa Fenijai un misis Stīvensonei telegrammas. Līdzjūtības apliecinājumus atsūtīja visi nelaiķa draugi un labi paziņas, visu Eiropas laikrakstu un žurnālu redakcijas, izdevniecības un privātpersonas — Roberta Lūisa Stīven-sona lasītāji.

«Raudu līdz ar jums,» Henlijs telegrafēja.

— Tas arī ir viens labs, jauks cilvēks, tikpat kā tuvinieks, — sacīja misis Stīvensone, raudādama un bez gala pārlasīdama īso telegrammas tekstu. — Ar Henliju man Edinburgā savās mājās būtu labi...

Loids izbrīnījies paraudzījās uz sava patēva māti: pa šīm dienām viņa bija sakritusies un kļuvusi vai par desmit gadiem vecāka.

— Uz Edinburgu? — viņš pārjautāja. — Uz savām mājām Edinburgā? Jūs gribat sacīt, ka ...

— Es jau pateicu, — misis Stīvensone skumji apliecināja. — Šeit man vairs nav dzīves; šeit pat gaiss man ir inde; šeit, kur vien pagriežos, visur mans dēls . . .

— Jūs nebrauksiet no mums projām, — Loids cieti un skarbi noteica.

— Ērglis aizlidojis no ligzdas, — atbildēja misis Stīven-sone un pacēla pie acīm mazītiņu mežģīņu mutautiņu. — Šeit ap mani ir tukšums. Šeit viss atgādina manu Lū. Braukšu uz Edinburgu pie māsas . ..

Vailimā visi sajuta tukšumu. Sosima un Semeli katru rītu uzkopa Tuzitalas kabinetu, apmainīja vāzēs puķes, sačubināja spilvenus gultā, raudzījās, lai viss paliktu, kā bijis, viņu draugam dzīvam esot. Bieži iegriezās Mataafa. Viņš mēdza apsēsties uz terases kāpnēm un klusēdams raudzīties tukšajā laukumā mājas priekšā. Pagāja stunda, Mataafu aicināja pie azaida galda, bet viņš ar skumju smaidu atteicās un lēniem soļiem pa «Mīlošas Sirds Ceļu» gāja uz mājām.

1895. gada vasarā misis Stīvensone aizbrauca uz dzimteni, kur 1897. gada aprīlī nomira.

Fenija un Loids nodzīvoja Vailimā līdz 1903. gada rudenim. Loids iestājās ASV konsulāta dienestā — mierīgā, labi atalgotā vicekonsula amatā. Vienu otru sīkāku atgadījumu no pagājušajām dienām viņš aprakstīja amerikāņu un angļu žurnālos.

Kolvins 1902. gadā publicēja diezgan plašu sava drauga biogrāfiju un viņa vēstules.

Gadu agrāk Londonā iznāca Stīvensona biogrāfija, ko sarakstīja viņa tēvocis Balfurs.

Baksters uzsāka publicēt sava drauga vēstules.

1903. gadā Fenija un Loids bagātīgi apdāvināja Vaili-mas kalpotājus un sāka posties uz dzimteni. Vailimu ar visām saimniecības ēkām, mājlopiem, augļu un sakņu dārzu izsolē nopirka Akims Sedihs — Vladivostokas tirgonis. Viņš iekārtojās uz dzīvi Stīvensona mājā, bet Loida kotedžā ierīkoja noliktavu un kanceleju. Sosimu, Semeli un pārējos kalpotājus viņš uzaicināja palikt dienestā pie viņa.

— Nedrīkst, — Sosima teica. — Nekādi nedrīkst. Nav labi par to pat runāt, ser!

— Kāpēc tā? — nesaprata Akims Sedihs — korpulents, bārdains vīrs, gadus piecdesmit vecs. — Es jums maksāšu tikpat, cik nelaiķa saimnieks.

— Pavisam nav labi runāt par naudu, — pārmetoši teica Semeli un pašūpoja galvu. — Tuzitala nekad nerunāja par naudu, viņš ...

— Kā — vai tad viņš jums algu nemaksāja?

— Viņš bija mūsu draugs un deva mums visu, kas bija vajadzīgs, ser.

— Nekā nesaprotu. — Akims Sedibs paraustīja plecus.

— Iznāk, ka viņš jums nekad nedeva naudu?

— Nekad nedeva, — Serneli atbildēja.

— Tas nu gan ir bijis saimnieks! — Akims Sedihs izsaucās.

— Mēs paši ņēmām, cik mums vajadzēja, — Sosima teica, — Tuzitalam galdā bija ierīkota tāda kaste, un tur stāvēja nauda. Kad bija vajadzība, mēs paņēmām.

— Mēs bijām kā Tuzitalas bērni, — Serneli paskaidroja.

— Kāpēc bērniem dot naudu? Viņš mūs ēdināja, dzirdināja, apģērba — ir mūs pašus, ir mūsu bērnus.

— Mēs iesim atpakaļ uz savu ciematu, ser, — kalpotāji galīgi izšķīrās. — Atļaujiet mums ieiet tur, kur visu laiku dzīvoja un gulēja Tuzitala. Nevajag aizņemt to istabu, ser.

Kalpotāji iegāja Stīvensona kabinetā. Šeit bija izvietota jauna istabas iekārta: kumode, niķelēta gulta, Vīnes krēsli, pie sienām gleznas, Akima Sediha ģimenes lo- ; cekļu un paziņu portreti. Sosima apstājās pie gultas, kurā bija sakrauts vesels kalns spilvenu, kaut ko nočukstēja, < nogrozīja galvu un, acis aizvēris, aizgāja. To pašu darīja arī pārējie kalpotāji.

Vailimā viņus neviens nekad vairs netika redzējis.

Fenija nomira 1914. gadā Kalifornijā. Viņas mirstīgās atliekas sadedzināja krematorijā. Izabella pārveda mātes pelnus uz Upolo salu un apglabāja Vea virsotnē — līdzās Stīvensona kapam.

Visilgāk dzīvoja Loids Osborns: viņš mira 1947. gadā, atstājis pēc sevis vairākas stāstu grāmatas.

1904..gada 13. novembrī Sanfrancisko pilsētā sanāca nelielais Stīvensona draugu un cienītāju pulciņš, tie, kuri ik gadu atzīmēja viņa dzimšanas dienu. Šeit bija Kiplings, Marks Tvens, Kolvins, Henlijs, Baksters, Konans Doils, Loids Osborns.

Visi gaidīja Mataafu — viņš jau laikus tiķa uzaicināts uz pulciņa svinīgo sanāksmi: bija apritējuši desmit gadi kopš Stīvensona nāves.

Mataafa bija saslimis — gadi un smagie pārdzīvojumi viņu bija pāragri saliekuši. Viņš nevarēja atbraukt un tāpēc atsūtīja apsveikumu tiem cilvēkiem, kuri bija pazinuši un mīlējuši Tuzitalu.

«Es esmu vecs un nespēcīgs, mani dārgie brāļi,» Ma-taafa rakstīja, «un nevaru būt kopā ar jums. Bet tai laikā, kad jūs šo atceres dienu svinēsiet Amerikā, mēs to pašu darīsim arī salā. Es, tāpat kā jūs, turu godā Tuzitalas piemiņu. Un, kaut arī nāves roka viņu ir nolaupījusi, taču atmiņas par viņa labajiem darbiem, par viņa plašo sirdi būs mūžam dzīvas. Viņa vārds — Tuzitala — mūsu ausīm ir tikpat labskanīgs, kā otrs viņa vārds — Stīvensons — tīkams viņa draugu un cienītāju — eiropiešu ausīm. Tuzitala bija dzimis varonis, un tāds viņš dzīvoja mūsu vidū. Kad es pirmoreiz sastapu Tuzitalu, viņš man teica: «Samoa ir skaista zeme. Man patīk tās klimats, es jau esmu paguvis iemīlēt šejienes ļaudis un katrā ziņā rakstīšu par viņiem savās grāmatās.» — «Tad paliec šeit pie manis,» es viņam teicu, «un Samoa lai būtu tavas mājas.» — «Es dzīvošu pie jums un palikšu te arī tad, kad tas Kungs sauks mani pie sevis,» Tuzitala atbildēja. Viņš bija teicis taisnību — viņš arī šobrīd ir kopā ar mani un ar tiem, kurus mīlēja.»

AUTORA PĒCVĀRDS

Mans romāns par Stīvensonu nav sagudrots. Esmu izmantojis Stīvensona biogrāfiju, ko sarakstījis Balfurs (itin drīz pēc mana varoņa nāves), kā arī Žana Mārī Kārē grāmatu, kurā apkopoti visi biogrāfiskie materiāli par Stīvensonu. Mana romāna lappusēs citētās vēstules atbilst oriģināliem. D. Fenasa grāmata «Ceļojums aizvēja pusē» (Ņujorka, 1951. g.) deva man sīkas ziņas par Stīvensona dzīves posmu Upolo salā. Tāpat esmu izmantojis daudzus jo daudzus avīžu un žurnālu rakstus. Es nevarēju atteikties arī no iztēles, kas ir nepieciešama ikvienā daiļdarbā.

Leonīds Borisovs

1955., 1956. g.

SATURS

Pirmā daļa

LŪ........

Otrā daļa

LUĪ........

Trešā dala

UZ AUGSTA VIĻŅA . . Ceturtā dala

KLEJOJUMI.....

Piektā daļa

GAIŠAIS VĀRDS . . . Sestā daļa

CEĻĀ UZ SAMOA . . Septītā da)a

TUZITALA.....

Astotā dala

LIELAIS SAPNIS . . . Devītā dala

ARDIEVU, TUZITALA! . AUTORA PĒCVĀRDS .

Borisovs Leonids Iļjas d.

AR KATRIONAS KAROGU

Redaktore Ļ. Hiļimonoka. Māksi, redaktors J. Svenčs. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore L. Kamena. Nodota salikšanai 1972. g. 14. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 20. septembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 10,45 fiz. iespiedi.; 17,55 uzsk. iespiedi.; 18,67 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Maksā 72 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25222-J2436. Iespiesta. Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 223.

1

Gvinplēns — Viktora Igo romāna «Cilvēks, kas smejas» galvenais varonis. (Tulk.)

Content

Borisovs Leonīds Ar Katrionas karogu

PIRMĀ DAĻA LŪ

PIRMĀ NODAĻA. LASlTAJS GŪST īsas ziņas par bākām «SKERIVORA» UN «BELLROKA» UN AR LABA DRAUGA TIESĪBĀM IEIET TOMASA STIVENSONA ĢIMENĒ

OTRĀ NODAĻA LŪ «SKERIVORAS» BĀKĀ

trešā NODAĻA ARI «BELLROKAS» BĀKā NAV NOSLĒPUMA

CETURTĀ NODAĻA SERA TOMASA ATTAPĪBA IZGLĀBJ PIRĀTU

OTRĀ DAĻA LUĪ

PIRMĀ NODAĻA KRUSTMĀTE, VIŅAS BRĀĻADĒLS UN DIVI VIESI

OTRĀ NODAĻA SIRDS PILNGADĪBA

TREŠĀ NODAĻA GALVA UZ ŠĶĪVJA

CETURTĀ NODAĻA ĻOTI VĀJŠ EKSPROMTS

TREŠĀ DAĻA UZ AUGSTA VIĻŅA

PIRMĀ NODAĻA KEITA DRAMONDA

OTRA NODAĻA KOKFELDA, MENTONA, KRIEVU DĀMAS

trešā  NODAĻA «PILNĀS BURĀS MANA BRIGANTĪNA TRAUC»

CETURTĀ DAĻA KLEJOJUMI

PIRMĀ NODAĻA PAR ITIN AUGSTĀM, NOPIETNĀM, PERSONISKĀM LIETĀM

OTRĀ NODAĻA PARĪZE — EDINBURGA — ŅUJORKA — MONTEREJA — EDINBURGA

TRESA nodaļa AUKSTA ZVAIGŽŅOTA NAKTS

CETURTĀ NODAĻA «BAGĀTĪBU SALA»

PIEKTĀ DAĻA GAIŠAIS VĀRDS

PIRMĀ NODAĻA PETITA IESPIESTA REPLIKA

OTRA NODAĻA 180 KILOMETRU NO HAVRAS LĪDZ PORTSMUTAI

TREŠA NODAĻA FENIJA UN KEITA. KEITA UN FENIJA

CETURTĀ NODAĻA KVĒLA MĪLESTĪBA, ilgas

SESTĀ DAĻA CEĻĀ UZ SAMOA

PIRMĀ NODAĻA KAPTEINIS OTISS — PRIEKŠNIEKS, SOĢIS UN TĒVS

OTRA NODAĻA EKSCENTRISKA SIEVIETE

TREŠĀ NODAĻA SPITĀLĪGO SALĀ

"PIEKTĀ NODAĻA NOGURUŠAIS MEDNIEKS

septītā daļa TUZITALA

PIRMĀ NODAĻA VISS CITĀDI, UN NEKAS NAV TĀ

"OTRA NODAĻA «...UN LIKTEŅVARA BARGI SPIEŽ»

TREŠĀ NODAĻA SKUMJAS PĀRMAIŅAS

CETURTĀ NODAĻA ILGAS PĒC DZIMTENES

PIEKTĀ NODAĻA INTERMECO

ASTOTA DAĻA LIELAIS SAPNIS

PIRMĀ NODAĻA ĻOTI NOPIETNA SARUNA

OTRA NODAĻA ĻOTI NOPIETNS PASĀKUMS

TRESA nodaļa LIELGABALI UN ASINIS

CETURTĀ NODAĻA AR KATRIONAS KAROGU

PIEKTĀ NODAĻA veltīga varonība

SESTĀ NODAĻA ATMIŅAS

DEVĪTĀ DAĻA ARDIEVU, TUZITALA!

PIRMĀ NODAĻA «miloSas sirds CEĻŠ»

OTRA NODAĻA MISTERS ČEZLViTS TURĒJA VĀRDU

TREŠĀ NODAĻA ATVADAS

CETURTĀ NODAĻA TRĪS VIRI SACENSAS asprātības

PIEKTĀ NODAĻA PĒDĒJĀ

TUZITALAS KAPS

AUTORA PĒCVĀRDS

SATURS

1