Džilji Benjamino

Atmiņas

Benjamino Džilji

Atmiņas

Sērija „Ievērojamu cilvēku dzīve" iznāk šādi darbi

F. ORŽEHOVSKA. IONSKIS.

EDUARDS GRlGS SANDINO SENT-EKZIPERĪ

1. nodaļa

Es piedzimu, apveltīts ar balsi, un vairāk man gandrīz nekā nebija: ne bagātības, ne sabiedriskā stāvokļa, ne kādu citu dotību. Ja nebūtu manu balss saišu īpatnības, es droši vien šobaltdien ēvelētu dēļus, šūtu bikses vai lāpītu zābakus, kā to darīja mans tēvs mazajā Rekanātas pilsētiņā, kur es piedzimu 1890. gada 20. martā. Un vēl tagad es būtu nabadzīgs tāpat kā mans tēvs. Bet dievs man deva balsi, un tas pārvērta visu. Es jauki dziedāju — un tas bija viss. Dziedāt man patika — tas viss. Jādzied man bija: ko citu es būtu varējis darīt?

Varētu domāt, ka mana dzīve bijusi viegla, un dažā ziņā tā arī bija: nekad man nevajadzēja šaubīties, svārstīties, iet dažādus ceļus, sākt atkal no gala, nekad man nevajadzēja izvēlēties, vienmēr es zināju, ko man darīt. To vienu vienīgo, ko es pratu, to ari darīju. Bet no senatnīgās, krēslainās baznīcas, kur es sāku kā mazs kora dziedātājs, līdz Metropolitēna operas rampas ugunīm ceļš ir garš. Vajadzēja daudz pacietības, pazemojumu un sūra darba, pat bada gadu, lai to noietu. Tagad, paveroties atpakaļ, esmu priecīgs, ka manas dzīves sākumu ir apzīmogojis grūtums un cīņa. Ja mana tenora karjera nebūtu prasījusi neko vairāk kā tikai atvērt muti un ļaut no tās plūst skaņām, diezin vai es izjustu sasniegtā mērķa gandarījumu.

Savu balsi es varbūt esmu mantojis no mātes. Katrā ziņā viņa pirmā mācīja mani dziedāt. Kad biju mazs, viņa mani vienmēr midzināja, ieaijādama ar senām tautas šūpļadziesmām. Kad es augdams soli pa solim attālinājos no bērnības, šūpļadziesma izvērtās par duetu. Katru vakaru, pirms mani pievarēja miegs, māte mēdza

sēdēt, aplikusi roku man ap pleciem, un mēs vaigu pie vaiga dziedājām. Māte mani uzmundrināja un glaimoja, teikdama, ka es jau tagad dziedot labāk par viņu, ko es gan sparīgi noliedzu. Viņa neatlaidīgi centās man iedvest, ka tam, kas grib labi dziedāt, jābūt labam un cēlam, un mīlestības pilnu sirdi.

Atceros, viena no mūsu dziesmām bija par klosterī ieslodzītu meiteni, kas tvīkst pēc sava tālā mīļotā; tajā bija vārsma:

Mana māte bij kontese,

Mans tēvs bij bruņinieks.

Savā bērnišķīgajā iztēlē es vēl ilgi domāju, ka šie vārdi zīmējas uz mani, ka mana māte ir kontese, mans tēvs — dižciltīgs bruņinieks. Es tik ļoti jūsmoju par savu māti, tā biju pārliecināts, ka viņa ir skaista, ka tas man šķita pilnīgi dabiski, bet īstenībā bija pavisam citādi. Vispirms jau mani vecāki bija tikai nabadzīgi amatnieki. Kad man bija gadi pieci, viņi pazaudēja arī to mazumiņu, kas tiem piederēja.

Mans tēvs Domēniko Džilji, iesaukts pat «Rudo» (sarkano matu dēļ), bija kurpnieks; mana māte Estere — lauku skolotāja meita. Es biju jaunākais no sešiem bērniem: četriem puikām un divām meitenēm. Mans tēvs prata taisīt jaunus apavus tikpat labi kā lāpīt vecos. Deviņpadsmitā gadsimta beigās fabrikās ražotie apavi tikko sāka iespiesties attālākajos Itālijas lauku novados. Kam vajadzēja zābaku vai kurpju, tas iegādājās tos tieši vai netieši no kurpnieka, kas apavus bija taisījis savā mazajā darbnīcā, varbūt ar kāda zeļļa vai mācekļa palīdzību.

Mana tēva taisītie apavi nebija ne smalki, nedz arī pēc modes. Viņš nestrādāja dižciltīgo ģimenēm, kas dzīvoja apkaimē savās drūmajās, bargajās senlaiku pilīs, bet zemniekiem, sīktirgotājiem, amatniekiem, Re-kanātas vienkāršajiem ļaudīm. Un tomēr — viņš pamatoti lepojās ar savu labi padarīto darbu, lepojās ar savu prasmi gatavot vislabākos, izturīgākos apavus, kas nemaz nebūs novalkājami. Tēvam ne prātā nenāca, ka viņa klienti varētu pasūtīt ik gadus jaunu apavu pāri.

Tajos laikos domāja, ka ar zābaku pāri jāpietiek visam mūžam, un, tiešām, nebija retums, ka tas pārgāja no tēva dēlam. Sie nenoplēšamie apavi, protams, netika valkāti katru dienu. Ikdienišķai lietošanai ļaudīm bieži vien bija vēl koka tupeles, un mans tēvs taisīja arī tās.

Viegli var iedomāties, ka tēva darbs nebija tāds, ar ko daudz var pelnīt, bet tanīs laikos dzīve bija lēta un mēs dzīvojām ļoti pieticīgi. Mana māte bija enerģiska sieviete. Kaut gan bija audzināmi seši bērni, viņa, aši apdarījusi mājas darbus, vēl paspēja palīdzēt tēvam. Viņa iemācījās šūt kurpju un zābaku virsas, sākumā ar roku, vēlāk ar mašīnu. Domāju, ka Rekanātā viņa bija pirmā, kas mācēja rīkoties ar ādu šujamma-šīnu. Viņai patika veidot uz apaviem ar baltu diegu ziedu rakstu, kas spilgti atdalījās uz melnās ādas; varbūt tā izpaudās viņā snaudošās mākslinieciskās tieksmes.

Es piedzimu šādā rāmā un darbīgā pieticības vidē, bet gandriz nekā no tās neatceros. Kad man bija kādi pieci gadi, notika nepatīkamas pārgrozības. Tēvs atlaida savu strādnieku lielāko daļu, un mani brāļi negāja vairs skolā, lai strādātu to vietā. Reizēm, kad vakariņas bija trūcīgākas nekā parasti, redzēju, cik noraizējusies izskatījās māte, bet man, protams, nebija nekādas skaidrības par to, kas notiek. Tikai daudz vēlāk es sapratu, ka manu tēvu bija izputinājusi rūpnieciskās ražošanas konkurence. Daži kaimiņpilsētu vairumtirgotāji, kas tēvam vienmēr deva regulārus pasūtījumus, bija bankrotējuši. Tēvam nebija arī ietaupījumu, ar ko izlīdzēties grūtajos laikos vai pielāgoties jaunajiem apstākļiem. Pirmām kārtām viņš bija tradīcijām uzticīgs veclaiku cilvēks un nespēja saprast mašīnu ieviešanos, kas izpostīja viņa un viņam līdzīgu amatnieku dzīvi, padarīdamas rokām taisītus apavus par vienīgi bagātniekiem pieejamu greznumu.

Atceros vienīgi to, ka es no jaunā stāvokļa guvu prieku. Gribu teikt, ka es neieķēros vis mātes brunčos, bet arī sāku kaut ko strādāt. Tas bija nepieciešami. Pat man, tikko piecus gadus vecam, vajadzēja būt ģimenes balstītājam un veikt dažādus uzdevumus.

Bieži vien mani sūtīja, piemēram, pie galdnieku meistara Pāro pēc koka papēžiem smagajiem, naglotajiem zābakiem, ko mans tēvs pārdeva zemniekiem. Meistars Pāro tūlīt atklāja, ka es protu dziedāt. Viņš bija mana pirmā publika, ja neskaitu savu māti. Viņš uzcēla mani uz ēvelsola, bet es izbijies raudzījos uz grīdu — tā bija pārāk tālu, lai uzdrīkstētos lēkt lejā — un lūdzu viņu laist mani prom, jo tēvam steidzami vajadzīgi papēži, bet man nebija glābiņa — vajadzēja dziedāt. Viņš prasīja no manis visjaunāko populāro dziesmiņu; es tās visas jau mācēju. Tur skaidās starp darba rīkiem guvu pirmos aplausus par dziedāšanu.

Domāju, ka meistars Pāro bija runājis par mani ar kaimiņiem, jo drīz vien redzēju, ka man seko dažādi ļaudis, kas lūdza mani dziedāt. Manu uzdevumu veikšanai vajadzēja vienmēr ilgāka laika, jo, vienalga, kurā dienas stundā es ar pūlēm kāpu augšup pa stāvajām, šaurajām ieliņām vai lēcieniem laidos lejup pa tām, vienmēr atradās kāda večiņa, kas, apsēdusies pievārtē mežģines mest, gribēja mani piekukuļot ar kādu saldumu; bieži arī, kad es rotaļājos ar citiem bērniem laukumā pie strūklakas, sirmgalvji, kas tur mierīgi tērzēja savā nodabā, sauca mani un neļāva atsākt rotaļas, pirms nebija panākuši savu. Lai cik liels būtu bijis īgnums par rotaļu traucēšanu, to tūlīt izgaisināja nevis atlīdzībai saņemtie saldumi vai mazliet sīknaudas, bet pārsteidzošā līksmības izjūta, ko, atcerēdamies pagātni, vēl šodien varu spilgti pārdzīvot. Visu mūžu šī līksme atkal atgriezās ik reizes, kad kāda ārija, kāda mūzikas frāze, kāda labi nodziedāta nots aizrāva publiku un mani tai līdz. Tā ir visdedzīgākās vēlēšanās piepildījuma izjūta, jo dziedātājs vēlas ne tik daudz aplausu kā publikas atzinību un vienotību ar to. Mums, dziedātājiem, bieži pārmet godkāri, un tiešām vesela virkne komisku gadījumu uz skatuves nepārtraukti pierāda par daudziem no mums, ka īstenībā tādi arī esam. Bet daudz biežāk godkāre ir tikai šīs vēlēšanās greizs atspulgs, kas mūs urda pārliecināties, vai esam vienoti ar publiku, vai ar mūsu dziedāšanu (jo citās nozarēs mēs bieži vien esam vāji un nevarīgi) varam sasniegt cilvēku sirdis pāri impresārijiem un pielūdzējiem. Nav jāpiebilst, ka šīs atziņas dzimušas no pārdomām un ir saistītas ar vienmēr pieaugošo prieku, ko izjutu, kad mani, vēl mazu zēnu, lūdza nodziedāt «vēl tikai vienu dziesmiņu, mīļo Benjamīno».

Tomēr dziedāšana nebūt, nebija mans vienīgais prieks. Ja kāds man jautātu toreiz, kad man bija pieci seši gadi, kas man visvairāk patīk, es droši vien būtu atbildējis: «spēlēt uz akmentiņiem.» Kaislība uz šo spēli sagādāja lielas nepatikšanas, ko mani brāļi man vienmēr pārmeta. Bija vasara un laiks neizturami karsts. Spēlējot laukumā uz akmentiņiem, biju pavadījis uzvarām bagātu pēcpusdienu, ieņemdams un nopostīdams citu zēnu cietokšņus. Kad spēle bija beigusies, es ielavījos mājā, līksms un sajūsmināts par savu jauno bagātību: tik daudz es biju ieguvis savā īpašumā pretinieku akmentiņu. Gribēdams, lai mani atstāj mierā, kamēr es ar baudu tos saskaitu un kāri aplūkoju, palīdu zem lielās gultas, kas stāvēja manu māsu istabā.

Stundas gāja, pienāca vakariņu laiks, mana vieta pie galda palika tukša. Sākās liels satraukums; brāļus aizsūtīja mani meklēt pilsētā; manas māsas — Ada un Ida centās uzmundrināt māmuļu, kas bija parasto nelaimes gadījumu vīziju varā. Brāļi atgriezās tukšām rokām, tēvs paziņoja, ka nekas cits vairs nav darāms un jābrīdina policija. Pēkšņi it kā iedvesmota mana māte pietrūkās kājās un, paķērusi slotu, sāka urķēt visos kaktos un zem visām istablietām, kamēr uzgāja mani gandrīz iemigušu uz akmeņu krājuma zem māsiņu gultas.

Bet nedaudzie vairumtirgotāji, kas vēl bija palikuši tēva noņēmēji, cits pēc cita bankrotēja vai ari vairs neatjaunoja pasūtījumus: un, ja neskaita kādu pāri rokām šūtu zābaciņu, ko daža laba zemnieka meita vēlējās savam pūram, darbs bija tā sarucis, ka atlika tikai to apavu labošana, ko vietējā klientūra jau bija iegādājusies. Kļuva skaidri redzams, ka ar kurpnieka darbu vairs nevar uzturēt ģimeni. Nolēma, ka no maniem trim brāļiem vienīgi Edžidio paliks strādāt darbnīcā. Abrāmo to atstāja, lai sāktu studēt un kļūtu garīdznieks, bet Katervo (kas vēlāk kļuva tēlnieks) aizgāja par mācekli pie smalkgaldnieka. Kas attiecas uz tēvu, viņš sev par lielām sirdssāpēm bija spiests pamest vienīgo darba

lauku, kur viņš bija nepārspējams, un apraudzīties pēc kāda cita amata. Viņš dabūja klejojoša tirgotāja papīrus un, iegādājies ratiņus, brauca no viena tirgus uz otru, pārdodams visādus nieciņus: lentas, kurpju auklas, prievītes, spožas piespraudes un dažādus citus priekšmetus, kas nu katrreiz gadījās. Es tēvu bieži pavadīju, un man tas sagādāja prieku, bet viņam nebija tirgotāja vēriena savu preci ieslavēt, tādēļ manai mātei, kas vienmēr viņa dēļ raizējās, bija liels atvieglojums, kad tēvam beidzot radās izredze uz drošu un cienījamu nodarbošanos. Bija miris katedrāles zvaniķis, mans tēvs lūdza tā vietu, un, tā kā viņš bija krietns vīrs, atturībnieks, cītīgs baznīcā gājējs, lielas ģimenes tēvs, viņu pieņēma. Maksāja ļoti mazu, bet regulāru algu, deva arī dažus lauciņus, par kuriem tomēr varēja dabūt renti, un brīvu dzīvokli pie katedrāles. Mēs nekavējoties pārvācāmies, un sākumā mani vecāki domāja, ka ir «satvēruši Svēto Antoniju aiz bārdas», kā mēdz teikt mūsu pusē. Bija lieliski dzīvot katedrāles laukumā, bija satraucoši rāpties augšup pa zvana torņa kāpnītēm un aicināt Rekanātas pilsoņus uz viņu lūgšanām. Bet šis nenoliedzami cienījamais stāvoklis nozīmēja, ka mans tēvs brīvajos brīžos vairs nevarēja staigāt, pārdodams savas preces; ir tiesa, tagad viņa zvaniķa alga nodrošināja mums maizi, bet viras un makaronu vēl nebija pa pilnam. Īstenībā mūsu dzīve nekļuva daudz vieglāka, nekā tā bija agrāk. Tomēr man, seši gadi vecam puisēnam, tā atvēra jaunus apvāršņus.

2. nodaļa

No sestā gada es augu katedrāles pavēni. Tā mani veidoja, audzināja, mācīja, rādīja ceļu, sagādāja man pirmās izdevības. Tādam nabaga zēnam kā man, kas biju dzimis vienkāršu ļaužu ģimenē, katedrāles akmeņi vien jau deva izglītību, daudz dziļāku par to, ko ieguvu elementārskolā, kur biju sācis pirmo no pieciem obligātajiem pazemīgas garlaicības gadiem, kas tā arī palika mana vienīgā oficiālā izglītība. Var teikt, ka gandrīz neviens nav dzirdējis runājam par

Rekanātas katedrāli; tā ir minēta vienīgi vissīkākajos ceļvežos, bet tūristi, steigā meklēdami namu, kur dzimis dzejnieks Džakomo Leopardi [1], uz to tik tikko paskatās. Mākslinieciskā ziņā tā ir mazāk ievērojama nekā dažas citas Rekanātas baznīcas. Tā ir maza, vienkārša un mājīga, tās dibināšana sniedzas atpakaļ viduslaikos, bet vēlākajos gadsimtos daudzas rokas to ir pārbūvējušas un pārveidojušas. Zēnam tā ir vislabākā vieta, kur iepazīt pagātni. Ilgus gadus tā man šķita kā manas mājas turpinājums un neatņemama daļa. Kad tur noturēja dievkalpojumus, tēvam bija jākāpj tornī, lai katru to pavadītu ar zvanu zvanīšanu, un dievkalpojumi kļuva daļa no manām ikdienas ierašām tāpat kā ēšana, gulēšana vai iešana uz skolu. Bet mūzika, dziedāšana, vīraka smarža un ceremonijas bija pirmā sastapšanās ar mistēriju, pirmā dailes pārdzīvojuma velte. Katedrāles rā mājā pakrēslī, kam tikko lauzās cauri sveču gaisma un svētlampiņas spožums, kura vientuļi dega altāra priekšā, manām acīm atvērās pasaule.

Es nepavisam nebiju ne pārāk agri attīstījies, ne sapņotājs, īstenībā biju gluži parasts zēns. Tomēr, juzdamies tuvu jau sen mirušu mākslinieku cirstiem vai gleznotiem svēto tēliem, es nevarēju neiekļauties pagātnē vismaz Itālijas pagātnē. Nekad neesmu nodevies māk slās, vēstures vai kādām citām studijām, kas nebūtu dziedāšana. Es zinu tikai dažus vēsturiskus vārdus (izņemot, protams, operās minētos) un nevienu gadskaitli. Bet bērnībā, kas bija pagājusi, skraidot katedrālē iekšā un ārā, man radās sajūta, ka pazīstu visus senos gadsimtus, visus māksliniekus, arhitektus un amatniekus, kuru darbu vadīja tāda pāri plūstoša skaistuma mīlestība, ka tā varēja no Romas un Florences vai Venēcijas sniegties līdz tik necilai vietai kā Rekanātai un radīt tur brīnumus.

Es jutu tuvību šiem brīnumiem, jo tie atradās burtiski pie mana sliekšņa, bet reizē es izjutu arī dziļu godbijību. Pienāca laiks, kad man uzausa domas, ka arī es esmu itālietis, un tas mani darīja priecīgu un lepnu.

Turpmāk visur, kur vien manai dziedāšanai aplaudēja, sevišķi tik tālās vietās kā Buenosairesā, Sanfrancisko vai Kapštatē, es vienmēr jutu, ka šie aplausi nākas vairāk Itālijai nekā personiski man, jo bez Itālijas es nebūtu nekas. Un domas par Itāliju man vienmēr vispirms un visvairāk saistījās ar vienkāršajām, mājīgajām, senlaicīgajām celtnēm un ainavām, kas ieskāva manu bērnību.

Reizēm māte ņēma mani līdz uz dievkalpojumu kādā citā baznīcā. Es vienmēr lūdzos, lai tā būtu Santa Ma-ria dei Merkanti, jo tur biju atklājis kādu gleznu, kurā nevarēju vien noskatīties. Māte man paskaidroja, ka tanī attēlota pasludināšana, bet man tā patika kaķa dēļ. Manā uztverē kaķis pasludināšanai deva realitāti. Tas stāvēja tieši svētās jaunavas istabas vidū un, uzmetis kūkumu, īgnā izbrīnā noskatījās uz eņģeli, šo nelūgto viesi ar liliju rokā. Eņģeļa cirtas plīvoja vējā, šķita, tas būtu nolaidies tieši no debesīm. Priekšplānā pa kreisi bija skaista un kautra jaunava Marija, pacēlusi galvu no grāmatas, ko lasīja. Protams, viņa tikko bija dzirdējusi eņģeļa vēsti un to padevīgi pieņēma. Biju pārliecināts, ka tieši tāda viņa bijusi, ka šis skats atbilst īstenībai. Dibenplānā pa kreisi bija nolikts mazgājamais galdiņš ar krūzi — protams, viņai — un virs tās salocīts dvielis, gluži tāds pats kā mūsu mājā, zināms, tikai lielāks. Aiz balkona tālāk labajā pusē bija redzama vīnstīgām apvīta lapene, priede saulessarga veidā un ciprese. Svētā zeme, kā redzams, bija gluži tāda pati kā Itālija. Tad manas acis atkal pievērsās kaķim. Bija valdzinoši iedomāties, ka madonnai ir bijis kaķis. Es sev jautāju, vai eņģelis viņai atļaus arī turpmāk to turēt.

Daudz gadu vēlāk, kad jau dziedāju Metropolitēna operā, kādās brīvdienās atgriezos Rekanātā un aizgāju apraudzīt bērnībā iemīļoto gleznu Santa Maria dei Merkanti baznīcā. Manu interesi vairs nesaistīja kaķis, bet glezna man vēl vienmēr šķita lieliska, labākais pasludināšanas attēlojums, ko jebkad esmu redzējis. Izzināju, ka to gleznojis Lorenco Loto [2], lielais renesanses venēcietis. Kad atkal skatījos uz mazgājamo galdiņu un uz

lapenes vīnstīgām, domāju par saviem abiem bērniem Ņujorkā, kas klausījās lekcijas par mākslu, un sestdienas priekšpusdienās tos kopā ar citiem veda uz muzejiem. Labi — nebija nekādu šaubu, ka par šo gleznu viņi jau zināja vairāk, nekā es jebkad zināšu.

Atstājis baznīcu, nolēmu mājā atgriezties kājām. Re-kanāta atrodas uz kalna; liegi viļņotais līdzenums, kas to ietver, sniedzas no jauko Apenīnu pakājes līdz Ad-rijas krastiem. Jūra ir tikai astoņus kilometrus no pilsētas. Nesen- es pusceļā līdz tai uzcēlu sev māju. Soļodams starp divām ciprešu rindām, redzēju zemniekus, kas cītīgi ara savus laukus ar lieliem, baltiem vēršiem, un strauta mālā ceļos nometušos meiteni, kas mazgāja savus garos, melnos matus. Tad laukus nomainīja olīvu birzis; tur bija sanestas vīnstīgas, ko piesiet koku greizos zarus. Vajag gadsimtiem ilgu pašaizliedzīgu pūliņu, lai panāktu, ka vīna dārzs dod labu vīnu, un ver-dikio —- gaišais zaļdzeltenais vīns no ciemiem ap Reka-nātu tiešām ir lielisks. Pasludināšanas gleznotāja svētā zeme bija tik līdzīga Itālijai, bet es domāju, ka viņš nav daudz kļūdījies: ainava, kas šinī brīdī pletās manu acu priekšā, ļoti labi varētu būt arī Vecās derības ainava. Atkal mani pārņēma pateicības jūtas, ka esmu uzaudzis Rekanātā, kur viss, ko es zināju par debesīm, un viss, ko es zināju par zemi, saskārās un saplūda ik uz soļa. Mani bērni auga Ņujorkā. Pēkšņi man sažņaudzās sirds. Cik daudz tomēr viņi zaudēja, baudīdami visus dzīves labumus! Bet vai tā nevarētu būt arī laime?

Esmu mēģinājis pastāstīt par to, ko katedrāle man mācīja, bet vēl neesmu pateicis pašu svarīgāko — tā iemācīja mani dziedāt. Man nebija vēl pilni septiņi gadi, kad katedrāles ērģelnieks Kvirīno Lacarīni lūdza manus vecākus, lai tie atļauj man dziedāt «Schola Can-torum» [3] korī. Tas bija zēnu koris, ko viņš nesen bija nodibinājis pie katedrāles, izveidodams to pēc kaimiņu pilsētas Loretas katedrāles zēnu kora parauga. Esmu tiešām daudz pateicības parādā maestro Lacarīni. Viņš bija ievērības cienīgs cilvēks, nesavtīgi nodevies mūzikai, bezgalīgi sirsnīgs un pacietīgs ar puisēniem, kuriem

ļoti bieži nebija ne mazāko talanta pazīmju. Viņš lepojās ar to, ka bija mācējis izveidot savu kori, kas patiešām drīz vien ieguva solīdu reputāciju, vismaz mūsu novadā. Atceros, ka pat tanīs laikos baznīcas mūzika nebija mūsu vienīgais repertuārs; mums tajā ietilpa arī Rosīni un Guno baznīcas mūzika, paša maestro Lacarīni tieši mums rakstītas kompozīcijas un jaunā dona Lorenco Perozi [4] darbi, bet Perozi mūsu maestro it sevišķi cienīja. Dons Perozi jau toreiz un tāpat arī visu savu mūžu bija Siksta kapelas kora diriģents un izcils baznīcas mūzikas komponists, kas gāja pa slavenās itāliešu tradīcijas taku, kas sākās ar Pales-trīnu [5]: Visu mūžu es ar lielāko prieku esmu izpildījis viņa muziķu un ar lepnumu atcerējies, ka viņš mani pagodinājis ar savu draudzību. «Schola Cantorum» korī mēs bijām ap divdesmit zēnu. Kādu laiku es tur biju mazulis un maestro vajadzēja man likt stāvēt uz soliņa, lai mana galva būtu redzama virs ērģeļu stabulēm. Viņš izturējās pret mani ļoti sirsnīgi un ļoti nopūlējās, mani mācīdams. Man tas šķita pilnīgi dabiski; būdams ģimenē pats jaunākais, biju pieradis, ka mani krietni vien lutina, kamēr beidzot sāku saprast, ka man māca dziedāt solo partijas.

Dziedāšana katedrāles korī tagad kļuva mana mīļākā izprieca. Tā bija kaut kas pavisam cits nekā uzjautrināt meistaru Pāro. Tas bija skaisti un satraucoši, tas man deva svarīguma apziņu, varētu gandrīz teikt — nozīmību un centienu mērķi. Skolā es nemaz nebiju no labākajiem, korī, kā likās, no manis gaidīja visvairāk. Maestro Lacarīni mani ievadīja jaunā pasaulē, un es jutos ne tikai spējīgs viņam sekot, bet ari dedzīgi to vēlējos. Pēc tam kad svinīga arhibīskapa dievkalpojuma laikā pirmo reizi biju dziedājis solo partiju, es noteikti apzinājos, ka gribu kļūt dziedonis.

Tas, protams, atradās vēl tālas nākotnes klēpī, un man nebija ne mazākā priekšstata par to, kā tas varētu

īstenoties. Biju vēl pavisam jauns zēns ar visneskaidrāko priekšstatu par dzīves grūtībām. Pa to laiku mūsu kori jau aicināja koncertēt dažādās vietās, pa lielākai daļai kaimiņu pilsētās un mūsu Markas provinces ciematos, bet tikai reizi bija lieliska izdevība šķērsot pusi Itālijas, kad braucām uz Kortonu dziedāt īpašās svinībās par godu pilsētas patronei Sv. Margaritai. Reizēm mums maksāja nelielu atlīdzību, un es biju ļoti lepns, kad savu pirmo profesionālo peļņu nodevu māmuļai.

Drīz es jau sapratu, ka dziedātāja dzīvē ir savi kalngali un bezdibeņi. Gadījās, ka mūsu koris kādreiz vasarā brauca uz Ankonu, kas nav sevišķi tālu. Rekanātu atstājām, rītam austot. Vilciens bija ļoti pārpildīts, un mums visu ceļu bija jāstāv koridorā kājās; tāpat kājās bija jāstāv smacējošā karstumā visu priekšpusdienu mesas laikā Ankonas katedrālē. Mūsu maestro bija gādājis, lai pēc tam mums būtu labas pusdienas, un kā atzinību mums devīgi piešķīra arī dažas verdikio pudeles. Pēcpusdienā viņš mūs atlaida apskatīt Ankonu. Tā bija pati lielākā pilsēta no visām, kādas es biju redzējis. Mēs ar brāli Katervo apbrīnodami izstaigājām to krustām šķērsām. Kad pienāca laiks sēsties vilcienā, kas mūs aizvestu atpakaļ uz Rekanātu, mūsu spēki bija galā. Snaudā klupdami tumšajos gaiteņos, mēs steidzāmies ieņemt kādu tukšu nodalījumu. Koka soli tanī bija ļoti cieti, bet mums daudz nevajadzēja, lai uz tiem atkristu un uz vietas aizmigtu. Viss labi, bet, ja arī vilcieni aiz tīras labvēlības ir ar mieru pieturēt Re-kanātas stacijā, tad stāv tie tikai vienu minūti. Kad maestro Lacarīni uz perona bija beidzis skaitīt savu miegaino ganāmpulku un pamanīja, ka divu trūkst, vilciens ar kupliem dūmu mutuļiem jau nozuda aiz apvāršņa. Mēs ar brāli gulējām saldā miegā, līdz mūs pēc trim stundām uzmodināja karstas kafijas pārdevēja spalgā balss Tronto S. Benedeto stacijā. Ar neprātīgu lēcienu metāmies ārā no vilciena tanī brīdī, kad tas jau bija sācis kustēties. Pulkstenis rādīja seši no rīta; par abiem kopā mums bija tikai dažas vara monētas. Protams, ar tām nepietika, lai nopirktu biļetes uz Rekanātu. Pēc visa spriežot, nebija citas izejas kā iet kājām. Un tā, novērsuši acis no karstās kafijas kārdinājuma

(bijām vienis prātis, ka jāglabā mūsu naudiņa kaut kam ēdamam pusdienlaikā), mēs sākām iet. Jūnija saule neganti svilināja, kad noguruši tenterējām pa putekļaino ceļu. Šad un tad kāds labsirdīgs zemnieks ratiņos ar ēzeli priekšā paņēma mūs līdz. Ēzeļa gaita nebija ātrāka par mūsējo, bet kāda svētlaime bija brītiņu atpūsties, iespiesties starp izkaptīm un mēslojuma maisiem. Ceļā mēs divas reizes apstājāmies osterijās un jutāmies gandrīz kā pieauguši, kad pasūtījām katram maizes riku un glāzi vīna. Diemžēl viss efekts zuda, kad iepriekš mums bija precīzi jāizzina cenas un ātri jāaprēķina galvā.

Sešos vakarā atkal bijām mājās — netīri, izsalkuši, asinīs noberztām kājām un tuvu sabrukumam.

— Nekad vairs, — slēpdams seju mātes priekšautā, raudāju, — nekad vairs neiešu prom no mājas kaut kur citur dziedāt.

— Nekad vairs!

3. nodala

Biju jau pusaudzis; ļaudis vairs nepiedāvāja man karameles, kad gribēja dzirdēt mani dziedam. Īstenībā es pats jau sen vairs negaidīju, lai man to lūdz. Dziedāšana man bija kļuvusi nepieciešama un sagādāja tik lielu baudu, ka man grūti bija atturēties un nedziedāt. Baidos, ka tas var izskatīties pēc dziedoņa bērnības kadra, kādus tos redz Holivudas scenāristi, bet pēc likteņa gribas tā bija vispatiesākā īstenība. Es dziedāju mājās, dziedāju uz ielas, bet visvairāk man patika uzkāpt pa torņa kāpnēm un augšā dziedāt pilnā balsī, kas brīvi plūda pāri jumtu klājam. Tādēļ mani iesauca par «zvana torņa kanārijputniņu»; šī iesauka palika man uz visu laiku, kamēr vien dzīvoju Rekanātā.

Izņemot maestro Lacarīni pacietīgās pūles apmācīt mani katedrāles korim, neviens īpaši nerūpējās par manu balsi. Koris galu galā bija tikai blakus nodarbība, nekad netika runāts par dziedāšanu kā par profesiju (kaut gan manī šāda cerība sīksti turējās). Pienāks

laiks, es saņemšu pamatskolas beigšanas apliecību, tad mācīšos kādu tirdzniecības nozari, un tas būs viss. Pēc manas ģimenes un kaimiņu domām, dziedāšana bija man mierinājums, izprieca, aizraušanās. Dziedāšana atturēja mani no visa ļauna un, pats galvenais, nodrošināja man sfogo («izlādēšanos»).

Dabiski, ka tas tika atzīts par ļoti svarīgu. Itālietim sfogo ir viena no būtiskajām dzīves nepieciešamībām. «Benjamīno «izlādējas»», ļaudis labvēlīgi teica, kad dzirdēja mani, atgriežoties no skolas mājā, tremolējam «Tantum ergo». Itāliešu zēnus neaudzina biklus un atturīgus, neradina tos apspiest savas jūtas vai apvaldīt savus impulsus, tieši pretēji. Pat vecāki, kas nekad nav ieskatījušies kādā bērnu psiholoģijas rokasgrāmatā, zēnus vienmēr mudina klaji izpaust labo vai ļauno, kas tiem uz sirds. Ja tas ir labs, kāpēc to slēpt? Ja tas ir ļauns, — vieglāk no tā tikt vaļā, jo tas var saindēt kā sastrutojums. Katrā gadījumā sfogo ir veselīgs, tas ir drošības ventilis nervu sistēmai, šī bērnībā iegūtā sfogo spēja mums, itāliešiem, kļūst otra daba. Mums var būt dusmu, uzbudinājuma, jautrības uzliesmojumi, bet, tikko sākam kliegt vai dziedāt, uzreiz jūtamies atbrīvoti. Zinu, ka tam, kas nepazīst Itāliju, tas var likties dīvaini, bet esmu pārliecināts, ka mums tas palīdz turēt galvu skaidru un allaž būt labā omā.

Dziedāšanai bija jākļūst par manu darbu un visas manas dzīves saturu, bet arī kaimiņi nemaldījās, spriezdami, ka tā ir mans sfogo, un būtībā tā jau tas arī bija. Arī tagad, ja esmu par kaut ko sadusmots, man pietiek atvērt muti un sākt dažas notis, piemēram:

«Viena vai otra, vienalga man tas . . .»

Un es pats esmu pārsteigts, redzēdams, cik ātri manas dusmas norimst. Un, kad diena ir patīkama vai arī esmu vinnējis pokera partiju ģimenes lokā, mana jautrība gandrīz vienmēr izplūst kādā frāzē no «Meitenes sirsniņas» vai arī man iešaujas prātā kāda cita melodija.

Šodien rakstīdams atceros, ka reiz kādā angļu viesnīcā viens pats paliku iesprostots liftā starp diviem stāviem gandrīz stundu tieši tad, kad devos koncertēt.

Koncerta organizētāji, šausmu pārņemti, stāvēja zem manis apakšējā kāpņu laukumiņā. Viņi paredzēja, ka tagad es parādīšu savu «latīņu temperamentu» ar dusmu izvirdumu vai neprātīgu nervu lēkmi, pēc tam dziedāšu slikti vai vispār atteikšos dziedāt. Cik patīkami viņi tad bija pārsteigti par skaņām, kas plūda no gūstekņa liftā. Zināju, ka man vai nu jāsāk kliegt no niknuma (kas katrā ziņā kaitētu manai balsij), vai dziedāt, un es dziedāju. Es atkārtoju savu koncertu. Tas bija apmēram tā, kā spēlēt plati kādā no gramofonu veikala mazajām kabīnēm, tikai plate toreiz biju es pats. Vēlreiz citu pēc cita atkārtoju visus programmas numurus. Biju tikko pabeidzis un taisījos sniegt bis — starp citu, tas nemaz nebija lūgts, — kad lifts atkal sāka darboties. Es iznācu no lifta, juzdamies lieliski, slepeni apmierināts ar sevi, un apgalvoju pārsteigtajiem impresārijiem, ka koncerts, pateicoties manam sfogo, izdosies ļoti labi.

Jāatzīstas, ka man dienā ir laika sprīdis, kad es nekad nejūtu vēlēšanos dziedāt, tas ir agrs rīts. Tas vienmēr man ir sagādājis fiziskas grūtības; daudzi dziedātāji, arī es uzmostos it kā ar kataru, kas rada aizsmakumu, un paiet vairākas stundas, pirms tas izzūd. Turklāt ir tiesa, ka es labāk rītos ilgi guļu nekā dziedu, gaismai austot. Man nemaz nav cīruļa daba, un manas bērnības atmiņas kļūst mocošas, atceroties ledaini aukstos ziemas rītus, kad bija grūti celties vēl tumsā.

Man uzticēja jaunu uzdevumu katedrālē. Tagad biju ne tikai kora dziedātājs, bet arī altāra kleriķis. Kāds franču garīdznieks, dons Romāno Dipanšels, aicināja mani par savu palīgu, noturot mesu. Par maniem pakalpojumiem, cik nu es spēju viņam tos izpildīt, viņš maksāja man divus soldus dienā. Vēlāk es uzzināju, cik reti kleriķiem maksā atalgojumu, tādēļ domāju, ka no labā priestera tā bija tikai dāvana, bet tad es to neapzinājos. Lai varētu nopelnīt — kā es toreiz teicu — šos divus soldiņus, man bija jāceļas pusseptiņos un pirms iešanas uz skolu jākalpo rīta mesā. Manai nabaga mātei bija jāsaņem visi spēki, lai mani uzmodinātu. Viņa mani buknīja un valstīja pa gultu, bet bieži

vien, neraugoties uz visām pūlēm, es atkal aizmigu. Dons Romāno bija labs sirmgalvis un nekad mani nerāja, ka biju atnācis par vēlu, miega pilnām acīm, nerāja pat par tiem dīvainajiem putrojumiem, kādas bija manas latīņu atbildes. Mocību celties agri no rīta mazināja lepnā iedoma, ka es palīdzu uzturēt mūsu ģimeni. Divi soldi dienā pat toreiz nebija daudz, bet tomēr labāk nekā nekas. Mūsu bilance kroniski bija pasīva, kaut gan arī mana māte bija dabūjusi darbu katedrālē. Viņa slaucīja grīdu un putekļus, berza un spodrināja par vienpadsmit soldiern dienā. Viņas nodoms bija likt šos divus soldus manu drēbju fondā, bet šāda vai tāda iemesla dēļ vienmēr atradās kāda steidzamāka vajadzība, ko apmierināt, piemēram, ģimenes ēdināšana. Bez manas niecīgās peļņas azaidā bieži vien būtu sausas maizes rikas un zaļa sīpola šķēles vai piparu pākstis. Biezā makaronu un pupu zupa tanīs reizēs, kad es to biju sagādājis, man likās daudz garšīgāka par visiem tiem gardumiem, ko es tikai turpmākajā dzīvē varēju nobaudīt.

Vasaras vakaros, kad biju nokalpojis donam Romāno svētīšanu vai vakara dievkalpojumu, tas reizēm ņēma mani līdz pastaigāties. Gājām līdz pat «Bezgalības kalnam». Savā laipnajā balsī, kurā franču akcents, kas man sākumā likās ļoti jocīgs, saglabājās visu Itālijā pavadīto laiku (viņš bija pirmais ārzemnieks, ko es redzēju), dons Romāno man stāstīja, ka «Bezgalības kalns» tā nosaukts slavenai Leopardi dzejai par piemiņu, ka pēc Dantes Leopardi ir lielākais itāliešu dzejnieks, ka viņš dzimis un audzis Rekanātā un ka man vajadzētu viņu pazīt, jo es taču esot redzējis viņa statuju pilsētas laukumā.

Dzejnieka kuprīša vientuļā un skumjā dzīve lika man acīs sariesties līdzjūtības asarām, bet domāju, ka visumā sagādāju donam Romāno vilšanos. «Bezgalība» bija man pārāk augsta un grūta dzeja; es vairāk cienīju viņa stāstus par senlaiku asins atriebību un kaujām. Brīnījos, ka Rekanāta var vēl netraucēti un droši pastāvēt, turklāt likt man piedzimt savos mūros pēc garas gadsimtu virknes, kuros senie romieši, goti, Iango-bardi un dučiem citu tautu to tik vien darīja kā

cīnījās cita ar citu, lai sadragātu Rekanātu, nodedzinātu un celtu atkal no jauna.

— Rekanātieši tiešām, šķiet, ļoti pārvērtušies, — reiz teicu donam Rornāno. — Tanīs laikos tie būs bijuši ļoti nežēlīgi. — Viņš pasmaidīja.

— Vai tev nekad nav stāstījuši par pāvestu Jāni XXII [6] un velnu? Tas noticis ļoti senos laikos, kad kristīgie nebaidījušies atstāt savas mājas uz neparedzami ilgiem gadiem un gājuši cīnīties ar turkiem, lai atbrīvotu Svēto zemi. Rekanātas iedzīvotāji bija darījuši tik daudz posta, celdami ķildas un izraisīdami karus ar visiem kaimiņiem, ka pāvestam vajadzēja secināt, ka tā ir velna apsēsta.

— Un tas bija tiesa, padre? — Man tas katrā ziņā bija jāzina. — Lai nu paliek, manu zēn; īstenībā tas nekad nav droši pierādīts. Katrā ziņā pāvests izsludināja krusta karu pret rekanātiešiem tieši tāpat kā pret turkiem. Ikvienam, kas piedalījās karā, piešķīra tās pašas grēku atlaides, ko tas būtu ieguvis, karodams ar turkiem. Rekanātas ienaidnieki — to, dabiski, bija vesels lēvenis — metās izmantot gadījumu. Viņi varēja glābt savas dvēseles bez grūtībām un izdevumiem ekspedīcijai uz Svēto zemi un — kas tas svarīgākais — šis lieliskais pasākums ļāva viņiem atriebties. Ir skaidrs, ka viņu spēkos bija izdzīt velnu. Šodien no tā vairs neredz ne pēdu, vai nav tiesa, Benjamīno?

Dons Romāno man ļoti patika, bet nekad nevarēja droši zināt, vai viņš joko vai ne. Šāds sarunas veids mani maldināja, tas bija pilnīgi citāds nekā tas, ko es biju mācījies katķisma stundās. Mūsu itāliešu priesteri uz velnu skatījās ļoti nopietni.

— Bet, padre, — es iebildu, — varbūt velns nemaz nestāv pastāvīgi mums blakus, lai mūs kārdinātu un pavedinātu uz ļaunu?

-— Ak, nedomā tik daudz par nabaga veco velnu, Benjamīno! Tam ir tik daudz ko darīt lielākās pilsētās, ka es ļoti šaubos, vai tam atliek vēl laika nodarboties ar Rekanātu.

Tas bija dižens laiks, kad Rekanāta varēja saniknot

pašu pāvestu. Bet tagad, dons Romāno par to bija no sirds pārliecināts, velns šķita pilnīgi zaudējis interesi par šo satrunējušo nostūri. Tas bija īsts vientiesības patvērums. Nekad neviens nebija izskaidrojis Rekanā-tas iedzīvotājiem, kas norisinās plašajā pasaulē, kas pletās aiz Apenīniem. Viņiem Roma un Milāna bija kā tālas Bābeles un dažā ziņā baismīgākas par Ņujorku vai Filadelfiju, par kurām vismaz zināja, ka tur varētu sastapt maiznieka mazdēlu Antonio un seglinieka brālēnu Džidžeto. Katru reizi, kad mans tēvs pie galda paziņoja: — Annamarija tāda un tāda ir saņēmusi vēstuli, — visi zinājām, ka tas nozīmēja ierakstītu vēstuli ar dolāriem no viņas dēla Ņujorkā vai Jaundžersijā. Gandrīz katrai Rekanātas ģimenei (mūsējie bija izņēmums) bija kāds, kas «pārbraucis pār jūru» nemiera, sūras nabadzības vai zelta sapņa dzīts, un gandrīz visiem izdevās, dievs vien to zina kā, laist saknes viņpus okeāna un sūtīt uz mājām ierakstītas vēstules. Dažiem no šiem emigrantiem neveicās un tie atgriezās tukšām rokām un vīlušies. Viņi pārsteidza slaistus ar nesaprotamiem izteicieniem par boso (itāliešu — amerikāņu žargonā saimnieks) un par džobo (darbs, amats), un visu atlīkušo mūža daļu tos saukāja par amerikāņiem. Dzīve Rekanātā no šūpuļa līdz kapam sekoja paraugiem, kas laika gaitā bija nostiprinājušies, un bija ievirzīta stingrās sliedēs, ja kāds domāja atbrīvoties viens pats saviem spēkiem, tad Amerika likās vienīgā vieta, kur viņam ļāva to darīt. Leopardi laukums Rekanātā un Mālberi iela Ņujorkā bija vienīgie iespējamās eksistences poli. Ja tie zustu, neviens nezinātu, kurp doties. Tāda bija tā pasaule, kurā dzīvoja mani vecāki, un tādēļ ir saprotams, ka toreiz, kad beidzot pateicu viņiem savu lēmumu kļūt par dziedoni, viņi šo domu ar mīļu smaidu noraidīja. Es attapos tāpat smaidām, kad jaunākais no maniem mazdēliem darīja man zināmus savus nākotnes plānus: ierīkot automobiļu fabriku uz mēness. Var jau būt, ka mana vēlēšanās vecākiem ir likusies tikai drusku mazāk fantastiska nekā man manas atvases nodoms. Kad es aizstāvēju savu nodomu, vecāki man atbildēja ar saprātīgiem iebildumiem. Kur es varētu kļūt par dziedoni? Ne jau Rekanātā — te vienīgā

vieta, kur varēja dziedāt, bija katedrāle, un es jau tur biju. Mazās summas, ko es pie gadījuma nopelnīju, bija apsveicamas, taču tās nekad nevarētu nodrošināt manu uzturu. Arī Amerikā ne — ļaudis turp brauca strādāt kā mūrnieki un namdari, nevis dziedāt. Nu tātad, kurp es varēju doties? Nelabprāt viņi atzina, ka ir vietas, kuras vēl nebija minētas, piemēram, Roma. Varbūt Roma bija īstā vieta, bijām vienis prātis, bet, ja tu tur esi, kā kļūt par dziedoni? Atbildi neviens nezināja.

— Turklāt, — paskaidroja tēvs, — ar dziedāšanu nevar tikt pie naudas. Muzikantiem bada maize, to visi zina. Iemācies godīgu amatu, mans dēls, sāc tirgoties, — viņš piemetināja, šai brīdī aizmirsis savu personisko pieredzi, — un to tu nekad nenožēlosi.

— Un zini arī, Benjamīno, — piebalsoja māte, — man nepatiktu, ja tu dziedātu uz skatuves. Es nedomāju, ka tas ir labi; un nepavisam jau ne, ja tev tas būtu jādara par naudu, — viņa kādreiz nosodoši no beidza.

Ja nederēja viens iebildums, atradās kāds cits. Neloģiski, pretrunīgi — kas par to? Reālās grūtības bija nopietnākas un lielākas nekā vārdi. Kaut gan mani vecāki bija nabadzīgi, viņi tomēr nespēja mani iedomāties kā profesionālu dziedoni un, ja arī sāka šo domu aptvert, šausmās to noraidīja, tik pretīga tā viņiem bija. Tas neiederējās viņu vidē, tas piederēja tai skarbajai un māņu pilnajai dzīvei viņpus Apenīniem, kur atradās tās apavu fabrikas, kas bija izkonkurējušas mana tēva amatniecisko māku.

Šimbrīžam, kā redzams, bija jāpaklausa vecākiem: ko citu es varēju darīt? Man bija tikai astoņi gadi, un viņi, cenzdamies iemācīt man amatu, garajās vasaras brīvdienās sāka mani sūtīt pie meistara Pāro apgūt namdara mākas pamatus. Divas vasaras es biju māceklis, bet, domāju, lielu panākumu man nebija. Kad man bija desmit gadu, tika nolemts, ka es vairāk iemācīšos pie drēbnieka. Divas nākamās vasaras es nopūlējos ar uzpirksteni, adatu un diegu. Bet arī šoreiz panākumu nebija. Kad es divpadsmit gadu vecs galīgi beidzu skolas gaitas, vairs netika runāts par drēbnieka amatu. Aptieķniekam sinjoram Verdekijam bija va-

jadzīgs izpalīgs, Es šo darbu dabūju un paliku tur pēdējos piecus gadus, ko nodzīvoju Rekanātā. Rūpīgi apsverot, tā nemaz nebija slikta nodarbošanās, bet visu laiku, kamēr stāvēju kājās aiz letes, man galvā nemitīgi kala jautājums: — Kā es kļūšu par dziedoni? Kā es bez naudas kļūšu par dziedoni?

4. nodaļa

Ikviens bija pārliecināts, ka esmu izvēlējies savu ceļu un palikšu uz visiem laikiem «tas aptieķnieka palīgs, kas tik jauki dzied». Kādēļ gan man būtu jāpamet tik viegls, patīkams un nodrošināts darbs? Kādēļ gan kādam būtu jāpalīdz man to pamest? Piecus gadus, tiešām, neviens to nedarīja. Tā bija ilga gaidīšana, un es gandrīz jau sāku zaudēt visas cerības. Bet reiz — tas bija viens no tiem gadījumiem, kuriem, kā šķiet, dzīvē bieži ir liela nozīme, es satiku īsto cilvēku. Tas saprata manu problēmu, kas vienmēr bija tā pati: kā es varētu bez līdzekļiem kļūt par dziedoni? Viņš man palīdzēja, mani iedrosmināja, atrada atbildi, ko es gaidīju, Bez viņa es nekad nebūtu varējis doties uz Romu, nekad mana balss nebūtu tikusi pareizi nostādīta. Vairāk kā kuram katram citam man jāpateicas viņam par savu karjeru. Viņš nebija ievērojama persona, nebija ne ietekmīgs, ne bagāts, viņš nebija pat sevišķi izglītots, viņš nebija ne impresārijs, ne bīskaps, ne parlamenta loceklis. Viņš bija pavārs.

Vēlāk, turklāt šinī pašā nodaļā pastāstīšu, kā man gadījās viņu sastapt, bet vēl paliek tie pieci gadi, kas man bija jānodzīvo Rekanātā. Pieci gadi, kuru laikā es varēju tikt uz priekšu, uz savu centienu realizēšanu tikai taustoties, bieži vien tā, kā to dara vēži; pieci miegaini, apputējuši provinces gadi, velkot augšā un lejā aptiekas aizkarus svelmainās pēcpusdienās, negribīgi spiežot mušas, līmējot uz pudelēm etiķetes. Laika izšķiešana, manai karjerai zuduši gadi? Tā man likās, bet, vēlāk, kad vairāk nobriedu, man kļuva vienmēr skaidrāks, ka dzīvē nav nekā nevajadzīga vai nesvarīga. Tie

gausie gadi, kad es sapņoju vaļējām acīm, savā ziņā bija arī auglīgi.

Tagad, kad esmu aizgājis no skatuves, man visvairāk patīk mierīgi sēdēt savā dārzā ar Elzasas kuci Dzaru un atkal pārstaigāt pagātni. Es iekārtojos pītā atzveltnes krēslā un sviežu bumbu, lai Dzara to ķertu — tas viņai ļoti patīk. Un kā tā apgriež visu otrādi, izspārda granti pa visiem vējiem, dzīdamās pakaļ bumbai un draiskodamās pa celiņu! Nekad agrāk man tiešām nebija laika spēlēties ar Dzaru, bet tagad man ir laika, cik patīk: nav ne korespondenta uz interviju pustrijos, ne vilciena, kurā jākāpj piecos piecdesmit septiņās minūtēs, ne priekškara, kam jāatveras tieši astoņos. Vismaz man ir laiks nodoties pārdomām vai arī, ja negribu lietot tik svinīgu izteicienu, man ir savs veids, kā es pavadu laiku, nododamies sapņiem. Kad gan agrāk es to varēju? Atmiņa ir kā filma, kas atritinās un parāda man virkni garām slīdošu, brīžam miglainu, brīžam skaidru tēlu: uvertīras sākšanai pacelts diriģenta zizlis, glāžu šķindoņa dzīrēs galdarunai valodā, ko es neprotu, publika, kas aplaudē, riteņi, kas ātri ripo, lai aizvestu mani kaut kur citur. Tēli atgriežas, atkal nozūd, atkāpjas, citi stājas to vietā. Kas zina, kur es atrodos, iežņaugts samta vestē vai ādas jaciņā, un dziedu kādas operas partiju, vienu no tām sešdesmit, ko esmu iestudējis; atkal esmu Romā, starpbrīdī mani lūdz karaļa ložā; es tēloju ziemsvētku vecīša lomu Ņujorkas ugunsdzēsēju bāreņiem; tad esmu Detroitā, policistu apsardzībā, jo «Melnā roka» ir draudējusi mani nogalināt; Venēcijā es pusnaktī steidzos prom no grezna labdarības koncerta Feniče teātrī, lai atkārtotu savu programmu zem zvaigžņotajām debesīm Sv. Marka laukumā gondoljēriem, virtuves zēniem, trauku mazgātājām un pārīšiem, kas pavada medusmēnesi bez graša kabatā; 1917. gadā dziedu karavīriem pie Pjaves; 1914. gadā Rovigā Sočāle teātrī aiz kulisēm dzeru kafiju lieliem malkiem, lai manas debijas vakarā būtu drosme. Cik fantastiska dzīve vienkāršam Rekanātas puikam! Es baudīju visus šos labumus četrdesmit vienu gadu — kamēr ilga mans dziedoņa mūžs: bet kad gan man bija jel drusciņ laika sēdēt un domāt, atgulties un sapņot?

Varbūt tikai sākumā, kad mācījos dziedāšanu. Atmiņu filma ritinās tālāk, parāda man jumtistabiņu Romā, sulaiņa livreju, ko esmu uz īsu laiciņu nometis, lai aizskrietu uz stundu . . .

Nē, nekad neredzu apstāšanos, miera un atpūtas brīdi, kamēr neieraugu sevi Verdekijas aptiekā, pie sīrupiem pret kāsu, magnēzija pulveriem un mušām. Esmu tomēr pārliecināts, ka tur pavadītie gadi nav velti izšķērdēti. Tie deva man laiku, laiku attīstīt savu gribas spēku un ticību sev pašam, laiku sapņot un sapņiem kļūt par konkrētiem lēmumiem.

Brīvs laiks! Kāda greznība tā ir katram, kas dzīvo sabiedrībai. Toreiz, kad domāju par nākotni, man bija laiks; tagad, kad ir pienākusi stunda atskatīties atpakaļ, man tas beidzot ir atkal. Bet vētrainie gadi, kas šķir sākumu no beigām ... ir taču tiesa, ka par panākumiem ir jāmaksā. Ja man ir izdevies, kā es ceru, neraugoties uz visu, palikt veselam un vienkāršam cilvēkam, ja neesmu tā pārvērties, ka manī nevar vairs saskatīt to jaunekli, kāds es biju pirms došanās pāri Apenīniem, tad domāju, tas ir sasniegts tajos piecos gados un, pirms es kļuvu par dziedātāju, man bija tad laiks kļūt pašam par sevi.

Bet es topu pārāk svinīgs, pārāk tālu aizmaldos no divpadsmit gadu veca zēna aiz aptiekas letes. Ja piebildīšu, ka strādāju vienpadsmit stundas dienā, tas liksies pretstatā ar to, ko nupat rakstīju. Īstenībā tur bija garas tīkamas slinkošanas stundas; nevienam nekad nebija jāsteidzas, un es vienmēr varēju dabūt atļauju aiziet, ja tikai to palūdzu. Būdams diezgan bikls, paklausīgs un pakļāvīgs, nevis nekaunīgs un alkatīgs itālieša tips, es nelūdzu to bieži. Tas bija mans pirmais īstais pieauguša cilvēka darbs, un es biju uz to ļoti lepns, tomēr baidījos kaut kur kļūdīties. Darbs, protams, bija diezgan viegls, un es drīz labi iestrādājos. Taisnību sakot, aptiekā man ļoti patika, un, ja man nevajadzētu dziedāt, es apmierināts un priecīgs būtu varējis tur palikt visu savu mūžu.

Katedrāle bija atvērusi man acis uz pagātni, aptieka ļāva man pirmo reizi iemest skatu pieaugušo pasaulē.

Mazajās Itālijas vidienes un dienvidu pilsētiņās aptieka vienmēr ir bijusi vairāk nekā vienkārša pārdotava; tā arī ir vieta sarunām, sava veida vietējo tenku birža, īstenībā kaut kas līdzīgs klubam, kas ir reizē demokrātisks un aristokrātisks — demokrātisks, jo visiem ir brīva ieeja, aristokrātisks, jo tur ir jaušama it kā kultūras atmosfēra (visi tie latīņu vārdi uz atvilktnītēm un lielajiem krāsainajiem stikla traukiem) un nevis tavernu trokšņainums. (Rekanātā, zināms, bija savs īpašs sinjoru klubs — svētnīca, kas bija pieejama tikai vietējiem muižniekiem, bet tā ir cita lieta.) Es dabūju dzirdēt daudz vairāk, nekā man pieklātos, no sinjora Ver-dekijas un viņa pircēju tenkošanas par ikviena pilsētas iedzīvotāja privāto dzīvi. Nebūdams pārmērīgi nodarbināts, varēju noklausīties, cik patīk, mulsinošu jaunumu. Vecās sinjoras līdz apnikumam stāstīja par savu un savu radinieku kaišu visintīmākajiem sīkumiem. Drīz vien es kļuvu uzticības persona un interesantu ziņu glabātājs un nonācu tiktāl, ka cilvēkus es redzēju nevis tādus, kādi tie bija, bet kā staigājošas intrigas vai bēdas.

Mans otrs atklājums bija izglītotie cilvēki. Izņemot maestro Lacarīni, savas skolas skolotāju un katedrāles garīdzniekus, es līdz šim nevienu nepazinu. Turpretī tagad es tos redzēju katru vakaru: divus advokātus, ārstu, notāru, tiesnesi.

Tie bija parastie apmeklētāji, kaut gan reizēm parādījās arī jaunas sejas. Tie nāca tērzēt pie sinjora Verdekijas kā draugi, nevis kā pircēji. Tie mazliet izskatījās pēc sazvērniekiem. Man vienmēr tas ienāca prātā, kad redzēju tos citu pēc cita pabāžam galvu caur tinkšķošo vizulīšu priekškaru pie durvīm un apskatāmies visapkārt. Tad tie nāca iekšā un gāja taisni uz mazo dibenistabu, kur aptieķnieks gatavoja zāles. Taču tie nebija nekādi sazvērnieki, bet tikai daži cilvēki, kas gribēja aizdzīt garlaicību. Sinjoram Verdeki-jam bija laba literāra izglītība, viņš prata grieķu un latīņu valodu, daudz lasīja dzejas, kad tirgošanās bija apsīkusi, un abonēja periodiskus izdevumus, kas nebija dabūjami Rekanātā — tie viņam pienāca pa pastu no Romas un Milānas. Viņš bija laipns un labs cilvēks, bet

diemžēl viņam bija nikna sieva, un es domāju, ka viņš baidījās iet vakaros mājās.

Kad atnāca draugi, viņš tiem piedāvāja glāzīti anīsa liķiera vai arī tie savukārt pasūtīja ļoti stipru kafiju, kas man bija jāpagādā no tuvējās kafejnīcas. Viņi sēdēja stundām ilgi pie tukšām tasītēm vai glāzītēm, smēķēdami vieglus cigārus un tērzēdami. Es apkalpoju pircējus un tikai retumis man izdevās uztvert no sarunas vairāk nekā druskas, ja tikai tā neizvērtās par skaļu diskusiju; katrā ziņā šīs sarunas bija pāri manai saprašanai. Zināju, ka būt izglītotam ir liela priekšrocība, bet es tāds nebiju, tādēļ ziņkāri sev jautāju, par ko gan viņi var tērzēt un strīdēties katru vakaru. Toreiz sāku saprast, ka ir kaut kas noslēpumains, ko sauc par politiku. Un kopš tā laika politika man vienmēr ir palikusi noslēpums.

Amerikā man ļoti bieži jautāja; «Ko jūs darījāt tanī aptiekā? Kādas maizītes jūs tur taisījāt? Vai atceraties vēl, kā pagatavo citronu plombīru?» Katru reizi man bija jāpaskaidro, ka aptieka Itālijā ir pavisam kas cits nekā Amerikā, ka tanī nav atļauts turēt sandvičus un saldējumus. Bet Verdekijas aptiekā bija arī kāda palīgnozare — tur gatavoja putojošas limonādes, un sakarā ar to man bija jāpiedzīvo lielākais apkaunojums manā mūžā. Vēl tagad, to atceroties, nejūtos labi.

Sinjors Verdekija pats gatavoja putojošās limonādes pēc receptes, kas tikai viņam bija zināma, un šī lieta zēla, jo sevišķi vasarā. Aptieka bija maza, un viņam bija savs paņēmiens pudeļu sakārtošanā piramīdās, lai neaizņemtu pārāk lielu grīdas laukumu. So nedrošo piramīdu celšana — tās bija saliktas no trīsdesmit, četrdesmit, piecdesmit pudelēm — ļoti ilgi bija pats grūtākais man uzticētais uzdevums, un tā veikšanai bija nepieciešama daudz lielāka veiklība par to, kādu vajadzēja pulveru dozēšanai un iebēršanai caurspīdīgos papīriņos vai noteikta lieluma kārbiņu piepildīšanai ar tabletēm. Uzcēlis piramīdu, jutos kā uzvarētājs. Naktīs mani pastāvīgi mocīja murgi, kuros visa uzbūve bruka un pudeles plīsa ar apdullinošu troksni. Kādu dienu es izdarīju nepareizu kustību, un murgi kļuva īstenība. Iznākums visos sīkumos izrādījās tieši tik baismīgs, no kāda es

vienmēr biju baidījies. Plīstošu stiklu troksnis, limonādes ezers un šķembas uz grīdas! Sinjors Verdekija izskrēja izmisis no dibenistabas, kur bija sēdējis, mierīgi tērzēdams ar saviem draugiem. Tās bija šausmas no sākuma līdz galam. Biju pilnīgi pārliecināts, ka mani atlaidīs, bet vecais aptieķnieks, kā jau teicu, bija lāga vīrs: redzēdams manu izmisumu, viņš apvaldīja savas jūtas, aprobežodamies ar aizrādījumu, ka viņš nedomājot, ka es ļautu tam notikt otru reizi, un tas labākais, ko es varētu darīt, būtu atjaunot kārtību un tīrību. Dabiski, drīz vien to zināja visa pilsētiņa, un vairāk nedēļu mana seja tādēļ dega aiz kauna; tomēr, dīvaini, murgi mani vairs nemocīja.

Tanī pašā ielā, netālu no aptiekas, atradās maza mūzikas skola. Tur visu veica viens pats skolotājs, maestro Silvāno Batelli, pie gadījuma sinjora Verdekijas draugu pulciņa loceklis. Mani viņš pazina, jo bija dzirdējis dziedam katedrālē. Kādu vakaru, sēdēdams kopā ar citiem, viņš mani iesauca dibenistabiņā un jautāja, vai man patiktu spēlēt saksofonu.

Es nosarku aiz apjukuma. Kas tas saksofons tāds bija? Nekad nebiju redzējis tuvumā kādu mūzikas instrumentu, izņemot katedrāles ērģeles. Bieži biju klausījies pūtēju orķestra koncertus svētdienas pēcpusdienās, bet nemaz nezināju, kā šos instrumentus sauc. Vēl ļaunāk — es pat nebiju iemācījies pazīt notis. Kā es varēšu spēlēt saksofonu, lai tas būtu kāds būdams?

— Nebīsties, Benjamīno, — maestro Batelli man teica, — es tev to iemācīšu. Mums jauniešu orķestrī ir vajadzīgs saksofonists. Vai tu negribi mums palīdzēt?

Vai es negribot viņiem palīdzēt! Es biju lepnuma un pateicības pārņemts.

Maestro Batelli orķestrī manī dzima un auga īsta kaislība uz saksofonu. Es to atzinu par līksmu un jautru, valdzinošā pretstatā ar ērģelēm, kas, varētu teikt, bija manas audzinātājas. Orķestrī es spēlēju, ja ne tieši labi, tad vismaz ar sajūsmu. Mūsu repertuārs bija sastādīts gandrīz tikai no uvertīrām un operu ārijām. Tas bija mans ievadījums operu mūzikā. Daži fragmenti bija no operām, kuras es vēlāk mācījos no galvas, kā, piemēram, no Meijerbēra «Afrikānietes». Protams, Itālijā

opera ir nacionālās kultūras daļa, to es vienmēr esmu zinājis. Un tomēr pirms iestāšanās orķestrī es nepazinu gandrīz nekā cita kā garīgo mūziku vai populāras romances. Tā nu orķestris man bija jauna ceļa sākums.

Bet drīz es tuvojos operai pa citu ceļu. Vecākais no maniem brāļiem, Abrāmo, kas mācījās par priesteri, sāka veltīt svētdienu pēcpusdienas zēnu grupai, kuri bija vecāki par desmit gadiem. To vidū biju arī es. Neapšaubāmi, ar nolūku atturēt mūs no nedarbiem viņš mums mācīja uzvest mazas muzikālas komēdijas un ludziņas. Mēs sapulcējāmies katedrāles zālē, tiklīdz to atvēra. Tanī bija maza skatuvīte, un tur mēs sarīkojām dažas izrādes kādiem simt skatītājiem: vecākiem, radiem, draugiem. Abrāmo pats lika izkaltēt kukurūzas vālīšu pušķus, lai pagatavotu mums bārdas, bet ūsas uzkrāsoja ar apdedzinātu korķi. Pirmo reizi es ļoti pretojos parādīties uz skatuves, jo biju pārliecināts, ka izskatos pēc muļķa un visi par mani smiesies, bet sev par lielu izbrīnu es atklāju, ka tas bija ne vien patīkami, bet arī dīvaini satraucoši.

Ka tādas izrādes atzina baznīca, ko personificēja mans brālis Abrāmo, palīdzēja, kā domājams, lauzt manas mātes pretestību skatuvei. Citādi nevaru iedomāties, kā gan viņa būtu piekritusi tam, kas nolika.

Man bija piecpadsmit gadu, bet arvien vēl bērna balss. Kādu vakaru es slēdzu aptieku kā parasti pulksten desmitos un devos mājās. Atradu savu ģimeni ļoti satrauktu un izbijušos. Pie mums bija ieradušies trīs jauni sinjori, trīs studenti. Viņi bija atbraukuši no Mače-rātes, mūsu Markas provinces lielākās pilsētas un atbraukuši tieši manis dēļ. Ko viņi gribēja? Viņi gribēja, lai es pārģērbtos par meiteni un dziedātu soprāna partiju kādā operetē! Par to, protams, neesot ko runāt, bija atbildējusi mana māte. Viņa bija liegusies teikt, kur tie varētu mani atrast, un pieteikusi mani nemeklēt. Tiešām nepatīkami, ka viņi braukuši velti tik garu ceļu, bet tā esot tikai viņu pašu vaina jau no tā brīža, kad viņi iecerējuši tik apkaunojošu nodomu. Viņa bija pasniegusi vislabāko kafiju un mandeļu cepumus, ko glabāja skārda kārbā svētku dienām un ciemiņiem, pēc tam pieklājīgi, bet stingri izvadījusi tos no mājas.

Jutos ļoti nomākts. Kaut māte nebūtu bijusi tik strupa un pārsteidzīga! Vismaz viņa varēja atļaut man pašam personiski uzklausīt studentu priekšlikumu. Būtu jau briesmīgi pārģērbties par meiteni, bet tomēr, tas bija un palika glaimojoši. Savādi, ka viņi Mačerātā zināja par mani un ka viņiem bija pēc manis tik liela vajadzība. Vai tad viņiem tur nebija soprānu? Kādēļ tad viņi vispirms bija iedomājuši mani?

Pamazām es uzzināju visas aizkulises. Pulciņš universitātes studentu bija nolēmuši uzvest opereti, tas studentus uzjautrinātu, un izrādes, domājams, reizē dotu arī kādu summiņu. Šķita, ka studentiem jo sevišķi bija iepatikusies tieši operete «Andželikas bēgšana», bet Mačerātā nevarēja atrast nevienu jaunu meiteni, kas uzņemtos tēlot tādu varoni, kas aizbēg no mājas. Katrā ziņā nebija vecāku no labākajiem ļaudīm, kas ļautu savai meitai tēlot visas sabiedrības priekšā tik apšaubāmu personu. Studenti jau gribējuši — tā viņi teica — ar grūtu sirdi pamest visu ieceri, kad viens nejauši atminējies, ka bijis Rekanātā pirms dažām nedēļām un svētdienā dzirdējis kādu zēnu Sv. Flaviāna katedrālē dziedam solo svinīgajā mesā.

— Apģērbiet viņu, kā nākas, lai viņš būtu kas būdams, — teica students, — un iznāks lieliska Andže-lika.

Tad uz Rekanātu tika sūtīta deputācija, tā ievāca ziņas katedrālē un devās uz mūsu māju, bet vienīgi tādēļ, lai no turienes tiktu izvadīta ar māmuļas mandeļu cepumiem.

Skaidrs, viņi . bija nolēmuši mani dabūt, lai tur vai kas, jo nākamajā svētdienā tie paši trīs studenti atkal stāvēja pie mūsu mājas durvīm lūgdami, smiedamies, neatlaidīgi skaidrodami. Man būšot daļa no ieņēmuma; pret to mana māte palika ledus auksta, jo pelnīšanās ar izrādi padarīja to viņas acīs vēl peļamāku, bet domāju, ka šis sīkums mazliet ietekmēja manu tēvu, kas sāka murmināt: galu galā tur varbūt neesot nekāda liela ļaunuma, bet mani katrā ziņā uzaicinājums vilināt vilināja. Pirms studenti šoreiz gāja prom, viņiem izdevās izspiest no maniem vecākiem tādu ka solījumu caur zobiem, ka viņi vēl pārdomāšot.

Tagad sākās apspriedes. Mana māte bija cerējusi atrast sabiedroto manā brālī Abrāmo un pilnīgi sastinga kad tas paziņoja, ka, izlasījis operetes tekstu, neredzot tanī nekā par ko raukt degunu. Tiesa, tajā esot par bēgšanu, bet tas taču esot tikai farss, un galu galā viss beidzas pavisam labi. Operete, pēc viņa lietišķā sprieduma, neapdraudēja ne ticību, ne morāli, un, ja Benja-rnīno būtu patika tanī piedalīties, kādēļ viņam to liegt.

Šī doma šausmināja savukārt arī maestro Lacarīni, taču nevis morāles dēļ, bet viņš bija pārliecināts, ka operete mūzikas plāksnē ir zem viņa kora dalībnieka goda. Šis arguments mani satrieca, bet tikai uz īsu laiku. Tad viņš mēģināja studentus atrunāt, teikdams, ka mana balss ir kontralts un nav piemērota soprāna partijai, bet tie iebildumu noraidīja. (Ir interesants fakts, ka tenoriem bērnībā gandrīz vienmēr ir kontralts, kamēr zēni ar soprānu tendē uz baritonu.) Maestro redzēdams, ka mana sirds jau Mačerātā, beidzot atmaiga un pēc dažiem stingriem aizrādījumiem par vieglo mūziku vispār deva man savu atļauju.

Cerēdama uz autoritatīvu spriedumu, ko nevarētu apstrīdēt, mana māte visu izklāstīja donam Romāno, katedrāles vecajam franču garīdzniekam, bet viņš tai atbildēja tikai ar vieglu smaidu un teica:

— Benjamīno ir krietns zēns, un viņam ir pārāk maz izpriecu. Izlemt piederas jums, viņa mātei, bet es neredzu nekā ļauna, ja ļausim viņam braukt.

Mana māte varēja būt ļoti nepiekāpīga, ja bija pārliecināta par savu taisnību. Arī šoreiz viņa ilgi pretojās, kaut gan citi jau bija izteikušies man par labu. Sākās braukāšana šurpu turpu, un studenti jau dusmojās, kad viņa beidzot piekāpās.

Dažas turpmākās nedēļas bija satraukuma pilnas. Man vairākas reizes bija jābrauc uz Mačerātu uz mēģinājumiem, un es jau sāku justies kā pasaules apceļotājs. Nejauši atklāju, kādēļ studenti bija tā iekarsuši izrādīt tieši šo opereti, kaut gan, ja viņi gribētu uzvest kādu citu, vienīgās grūtības būtu izvēlēties kādu no daudzajām. Operete jau bija izrādīta pirms dažiem gadiem Sjēnā. Komponists maestro Alesandro Billi dzīvoja Florencē, bet viņa brālis bija Mačerātas pilsētas

valdes sekretārs. Pilsētas valdes sekretārs var ļoti izpalīdzēt vai arī radīt šķēršļus studentu grupai, kas vēlas uzvest opereti un grib, lai publika nāk to skatīties. Šinī gadījumā sekretārs gribēja palīdzēt, cik vien spēdams, ar to noteikumu, lai operete būtu viņa brāļa labākais darbs «Andželikas bēgšana». Tā, piemēram, kādas mazas, tumšas zāles vietā mēs dabūjām pilsētas teātri. Tanī bija ložas un balkoni, viss ar sarkanu samtu un zeltījumiem: man tas iedvesa tik biklu godbijību, it kā tā būtu pati Skala.

Tenors nevar nopietni apgalvot, ka viņš operā ir debitējis soprāna partijā, tomēr reizēm es atļaujos mazu joku. Es ķircinu sarunu biedrus, aicinādams tos uzminēt, kāda bija mana pirmā uzstāšanās publikas priekšā. Ja man lūdz kādu norādījumu, es aprakstu savu skatuves tērpu: balta, gara kleita ar kuplām piedurknēm plecu daļā, melna samta cepure ar lieliem, baltiem ziediem un debeszila zīda saulessargs. Tad es apsēžos, lai izbaudītu viņu apjukumu.

Katrā ziņā es pats biju diezgan apjucis, kad pirmajā vakarā Lauro Rosi teātra ģērbtuvē ieraudzīju Andželikas attēlu spogulī. Mani vaigi bija sārti, apaļi un gludi zem brūnajām, zīdainajām parūkas cirtām. Es tiešām pilnīgi izskatījos pēc meitenes, un tas mani mazliet mulsināja. Jutu, ka mani pārņem jauneklīga kautrība un mazliet arī bailes. Viņpus priekškara publikā sēdēja elegantākās Mačerāfas sinjoras, vismaz man tā likās; bet — un kas tas ļaunākais — tur bija arī mans tēvs. Kā es varu stāties viņu priekšā? Es pārāk labi apzinājos, ka šeit nav Rekanātas draudzes zāle. Es pat nedzirdēju, kad izsauca manu vārdu, un kādam vajadzēja mani izbīdīt uz skatuves.

Tad pēkšņi viss bija labākajā kārtībā un sāka brīnišķīgi atrisināties. Grozīdams savu saulessargu, kā man bija mācīts mēģinājumos, es staigāju uz priekšu un atpakaļ dziedādams: «Pirms gada šeit es staigāju.» Šī dziesma bija speciāli rakstīta manai balsij un iesprausta maestro Billi operetē. Es domāju, ka tā man deva vislabāko iespēju parādīt, ko es varu. Lai nu kā, publikas labvēlība šķita iegūta. Man bija grūti ticēt, ka visi aplausi un bis saucieni būtu domāti man. Tas bija lie-

liski. Es jutos tieši kā meitene, kuru tēloju, man gribējās raudāt, taču noriju asaras — galu galā es tak nebiju meitene. Es gribēju saskatīties ar savu tēvu, ko ieraudzīju dažas rindas attālāk sēžam. Sēdēja viņš vienaldzīgi izsaucienu un aplausu troksnī un nemaz neskatījās uz manu pusi. Jutos ļoti vīlies. Vēlāk es dabūju zināt, ka viņš nebija mani pazinis cepurītē, volānos un mežģīnēs un joprojām nepacietīgi gaidīja, kad es parādīšos.

Pēc panākuma, kuru guvu «staigāšanā pirms gada», publika mani saņēma ar ovācijām katru reizi, kad parādījos uz skatuves. Man tiešām bija kauns, ka saņemu daudz vairāk aplausu, nekā man pienākas. Domāju, ka arī citi dzied ļoti labi, it sevišķi baritons Armando San-tolīni un tenors, kāds students Manlio Urbāni, kas dziedāja mana saderinātā partiju.

Šis Urbāni bija mīļš zēns, bet mazliet kliboja. Atceros, ka toreiz viņš man ļoti patika. Daudz gadu vēlāk kādā turnejā pa Dienvidameriku man Buenosairesā gadījās dziedāt kādā labdarības koncertā, ko bija organizējusi vietējā itāliešu avīze «L'Italia del Popolo». Pēc tam bija bankets un es sēdēju blakus avīzes redaktoram, kas bija arī organizācijas komitejas priekšsēdētājs. Runājām par parastiem tematiem: par Itāliju, par mūziku, par itāliešu koloniju Buenosairesā un tā tālāk. Pēc tam viņš sāka man jautāt par manu karjeru — kur esmu mācījies, kā esmu sācis. Lai viņu sasmīdinātu, pastāstīju par debiju meitenes lomā Mačerātas studentu operetē. Tad es pēkšņi apklusu: mans kaimiņš cieši lūkojās manī ar dīvainu sejas izteiksmi. Vai es biju pielaidis kādu šausmīgi* kļūmi? Tad viņš sāka no visas sirds locīties smieklos.

— Mana Andželika! — viņš iesaucās, apķerdamies man ap kaklu. Tas bija Manlio Urbāni, mans senais līgavainis!

Pirmais «Andželikas bēgšanas» vakars bija izvērties par triumfu, un visi runāja, ka par to esot jāpateicas man. Teātris tūlīt bija izpirkts uz visām pārējām izrādēm, un mums vajadzēja dot vēl dažas papildu izrādes, lai apmierinātu pieprasījumu. Tad es atgriezos

Rekanātā, un viss atkal bija tāpat kā agrāk: vizullšu aizkars aptiekas durvīs, saksofons jaunatnes orķestrī, Pales-trīnas motetes uz katedrāles ērģelēm, ar apsvilinātu korķi uzvilktas ūsas svētdienas pēcpusdienās rekreatorijā. Viss bija tāpat kā agrāk, bet tomēr ne gluži tāpat. Ar savu balsi es biju pildījis teātri, ieguvis publikas labvēlību, aizrāvis to un licis tai jūsmot. Es varētu to izdarīt vēlreiz. Noteikti, man tas izdotos vēlreiz!

Pagāja vēl divi gadi. Tagad man bija septiņpadsmit. Tanī vasarā es bieži spēlēju kroketu vīnstīgu apēnotā laukumā, kas atradās pie kādas tavernas Rekanātas tuvumā. Tur es iepazinos ar kādu Džovanni Dzerri. Viņš bija pavārs portugāļu teoloģijas seminārā Romā, un tā audzēkņi vasaras mēnešos uzturējās kādā mājā pie jūras Rekanātas jūrmalā. Izspēlējuši divas trīs partijas, mēs apsēdāmies pie glāzes vīna un tad sākās saruna par mūziku. Viņš bija no Romanjas, kur arī pavāri ir kaislīgi mūzikas mīļotāji. Turklāt, vairākus gadus strādādams pie slavenā tenora Armando Bonči, viņš bija pa graudiņam savācis juceklīgu zināšanu krājumu par balss izglītošanu un veselu kaudzi anekdotu un tenku par operdziedātājiem. Bez šaubām, viņš ar baudu klāstīja savas gudrības tādam zinātkāram un jūsmīgam klausītājam, kāds biju es. Kaut gan viņš bija lielīgs un sarunāja daudz aplamību, tomēr bija jūtama neliekuļota mīlestība uz operas mūziku. Reiz dzirdējis mani dziedam katedrālē, viņš pareģoja man lielu nākotni, ja es brauktu uz Romu. Katru reizi, kad mēs redzējāmies, viņš pastāvīgi man atkārtoja: — Tev jābrauc uz Romu! — Tieši šos vārdus es vienmēr biju kārojis dzirdēt. Viņš apgalvoja, ka naudas trūkums neesot šķērslis. Viņš par mani gādāšot. Viņš-atradīšot man nodarbošanos kādā muzikhollā par vēderrunātāju. Viņš pazina kādu Olimpijas teātra masku komēdijas aktieri.

— Starp citu, vai tev nav brālis Romā?

Tas bija tiesa. Mans brālis Katervo nesen kā bija ieguvis stipendiju un studēja tēlniecību Mākslas akadēmijā.

— Kāpēc tu nebrauc un nedzīvo kopā ar viņu? Es jums paslepeni pagādāšu ēdienu no semināra virtuves, ar to, ko nopelnīsi kā vēderrunātājs, varēsi maksāt par

dziedāšanas stundām. Es pazīstu visus labākos skolotājus. Kad tu būsi slavens, kādu dienu tu atcerēsies mani un atsūtīsi man divas biļetes balkonā. Kas tā būs par operu? Trubadūrs? Alda?

Un viņš jau sapņo vaļējām acīm par nākotnes slavu un bagātību. Visu vasaru Džovanni Dzerri runāja, uzstāja, solīja, vilināja. Šoreiz vai nekad, viņš man teica. Un es zināju, ka viņam taisnība. Maestro Lacarīni un mans brālis Abrāmo, kas pa šo laiku bija kļuvis par garīdznieku, nostājās manā pusē un palīdzēja man pierunāt vecākus. Kad pienāca septembris, biju viņus pārliecinājis, ka man jābrauc. Katervo rakstīja no Romas, ka priecāsies par manu sabiedrību savā jumtistabiņā un ka atradis man palīga vietu kādā aptiekā Kavūra ielā (tas katrā ziņā deva daudz lielāku drošību nekā izredzekļūt par vēderrunātāju). Beidzot viss ātri atrisinājās. Man izdevās sataupīt naudu dzelzceļa biļetei, un Abrāmo aizņēmās priekš manis vēl sešdesmit liras. Ar šādu summu kabatā un ar pavāra protekciju teicu ardievas Verdeki-jas aptiekai, katedrālei, vecākiem un Rekanātai un devos ceļā uz Romu, uz pasauli aiz Apenīniem.

5 nodala

Dabiski, ka, sajūsmas spārnots, mans draugs pavārs pārspīlēja. Par to es noteikti pārliecinājos pēc viena vai diviem Romā nodzīvotiem mēnešiem. Dzerri nebija iepazīstinājis mani ne ar vienu dziedāšanas skolotāju, nemaz nerunājot par labākajiem, un es sāku šaubīties, vai skolotāju pazīšana nav tikai viņa lielība. Bieži biju ļoti izsalcis, kaut gan tikai savas vainas dēļ. Man bija grūti viņam pateikt, ka biju gandrīz droši rēķinājies ar viņa solījumu pagādāt ēdienu no semināra virtuves. Katru reizi, kad aizgāju viņu apciemot, viņš mani saņēma ar lielām ceremonijām. Tad pēkšņi noslēpumaini kā sazvērnieks, it kā gribēdams mani pārsteigt ar kādu gardumu, piebīdīja divus krēslus virtuves galdam, pielēja divas glāzes Fraskāti vīna un kā

vienmēr atkal gremdējās atmiņās par operdziedātājiem. Tas varēja ilgt vienu vai divas stundas atkarībā no tā, vai viņš bija vairāk vai mazāk nodarbināts. Nebija ko domāt viņu pārtraukt ar uzmanīgiem mājieniem par mana apciemojuma īsto iemeslu. Pirms gāju prom, viņš bieži iedeva man kādu kumosiņu, kas vairāk kairināja manu ēstgribu nekā to apmierināja. Varbūt viss bija pārpratums, varbūt viņš rūpīgi centās saudzēt manu pašcieņu un vairījās piedāvāt man ēst, ja es neliku viņam saprast, ka man tas ļoti vēlams. Varbūt viņš bija aizmirsis, kā Rekanātā sevi tēloja par manu aizgādni. Lai nu tas būtu kā būdams, es nolēmu, ka velta ir cerība dabūt no viņa ikdienas iztiku, bet man vienmēr palika pārliecība, un es arī nemaldījos, ka nopietnu grūtību gadījumā viņš būs mans atbalsts. Vēl lielāka patiesība ir, ka viņa draudzībai, kaut arī untumainai, es vienmēr esmu pateicību parādā, jo tā mani pamudināja braukt uz Romu.

Ne bads, ne vilšanās nevarēja man notikušo padarīt par nenotikušu: beidzot es biju Romā. Vēl vairāk, es biju tieši pašā pilsētas sirdī. Mana brāļa jumtistabiņa atradās Pasedžata di Ripetā, klusā, apzaļotā ielā starp Mākslas akadēmiju un Tibru. Dažās minūtēs es biju uz Korso, kur manas mazpilsētnieka acis plati iepletās, redzot Romas eleganto sabiedrību karietēs un jāšus, kas demonstrēja savu greznību vēlā pēcpusdienā. Aši es sasniedzu Pjaca del Popolo ar tās piecām baznīcām, tās strūklakām un Ēģiptes obelisku un beidzot Pinčo dārzus, kur puritāniskās šausmās paslepus novēroju kareivjus, kas nekautrīgi mīlinājās ar auklēm, vai arī veselām stundām tīkamā aizgrābtībā noskatījos leļļu teātra izrādēs.

Es nekad neesmu varējis dziedāt «Bohēmā», neatceroties pirmos mēnešus Romā un ar brāli dalīto jumtis-tabiņu. Tā bija «Bohēma» bez Mimi un Mizetas; kaut bieži klājās grūti, mēs bijām jautri par spīti nebaltām dienām. Katervo tēloja mākslas studentu ar tā iekritušajiem vaigiem, ar mīkstu platmalainu cepuri un melnas kaklasaites mezglu. Reizēm mūs apciemoja viņa draugi no Akadēmijas; nevarēdami tiem piedāvāt nekādu cienastu, mēs tos uzjautrinājām un kavējām laiku

dziedādami vai atdarinādami ielas tirgoņu vai amatnieku saucienus. So veiklību bijām pilnveidojuši sveces gaismā mūsu vientuļajos vakaros. Man bija īsts vēderrunātāja talants. Paslēpušies aiz mūsu loga žalūzijām, mēs piekliedzām ielu ar lietussargu labotāja, nažu tri-nēja un ūdens iznēsātāja saucieniem. Kaimiņi bija neziņā, līdz atklāja patiesību.

Vakariņās mēs vienmēr ēdām to pašu: par dažiem soldienr pirktu turziņu «kumosiņu», tas ir romiešu ēdiens, kas sastāv no mazam kefalēm, sālītas mencas gabaliņiem un kukurūzas biezputras šķēlēm — viss eļļā sacepts. Man bija attīstījusies velnišķa iemaņa uzminēt īsto laiku un nokāpt lejā uz mazo ēdnīcu aiz stūra tieši tad, kad krietnu riekšavu kumosiņu ņēma nost no pannas. Tad, tos labi cieši klāt piespiedis, lai neatdziest, lieliem lēcieniem atgriezos mūsu jumtistabiņā. Mums nebija ne šķīvju, ne dakšiņu, ne galdauta, bet Katervo vienmēr bija uzklājis uz galda tīru papīra lapu. Klusi un ātri kā bankas ierēdņi saskaitījām ceptos kumosiņus, lai tos pedantiski sadalītu divās vienādās daļās. Pēc tara tikpat klusi un ātri sākām tos rīt.

Mēs bijām diezgan atēdušies vienu un to pašu un bieži jutām ilgas pēc māmuļas biezajām virām, tomēr «kumosiņi» bija labāk nekā nekas. Kādu vakaru atgriezies atradu Katervo ar svinīgu seju. Brālis man paskaidroja, ka viņš tikko samaksājis īri un palicis pilnīgi tukšā. Ja es nevarot gaidīt palīdzību no sava drauga pavāra Džovanni Dzerri, mums jāatsakoties no vakariņām. Es atgādināju Katervo, kas bija noticis iepriekšējos gadījumos.

— Lai, — atbildēja Katervo, — kādēļ tu šoreiz viņam nevari palūgt atklāti?

Bada smeldze deva man drosmi. Skrēju, cik vien ātri varēdams, uz portugāļu semināru — tas nebija tālu — un aizelsies pieklauvēju pie virtuves durvīm. Durvis pavērās spraugā, es ieraudzīju kādu daļu no Dzerri sarkanās, ziedošās sejas.

— Mums nav nekā ko ēst, — es pateicu viņam tieši acīs.

— Šs . . . Padre ekonoms patlaban ir virtuvē. Es tev

kaut ko sagadašu pec kada laiciņa, bet tev japagaida kāpņu galā. Pielūko, lai tevi neierauga!

Pēc desmit minūtēm viņš iznāca kāpņu laukumiņā pirkstu pār lūpām. — Ķer! — viņš murmināja, pasviezdams man vīstokli, un nozuda. Man neizdevās to saķert gaisā, un vīstoklis atradās zemē pie manām kājām. Sašķīdusi taukaina masa — tas viss, kas bija palicis no sulīgās, zeltainās omletes. Acīs man saplūda asaras, mājās atgriezos streipuļodams. Tomēr man bija izdevies pārvarēt kautrību pret Džovanni Dzerri. Turpmāk es vairs nešaubījos pateikt viņam atklāti, kad mums tiešām bija bads.

Mans darbs Falleroni aptiekā bija vienmuļš un neinteresants; te nemaz nebija tās draudzīgās tērzēšanas atmosfēras kā Verdekijas aptiekā Rekanātā. Bet medaļai bija arī otra puse: lai aizietu no Pasedžata di Ripe-tas līdz Kavūra ielai, man bija jāiet pa Korso visā tā garumā. Visi pasaules brīnumi, kā man šķita, bija sakopoti un izlikti vitrīnās gar mana ikdienas ceļa malām. Es nejutu iekāri, bet tikai ziņkāri. Kam bija domāti zīdi, kažoki, trauslie, senlaicīgiem audumiem apvilktie krēsli, mazie zelta pulkstenīši, brīnišķīgi kaldinātie sudraba kausi, skaistās rotas? Lai gūtu atbildi, man pietika paskatīties uz drūzmu, kas plūda garām. Nekad nebiju redzējis tādu nepārspējamu skaistumu un eleganci, domāju — tām jābūt vismaz hercogienēm.

Kad, nākdams no Korso, šķērsoju Venēcijas laukumu, lai iegrimtu ieliņu un šķērsieliņu mudžeklī, ko vēlāk noplēsa, lai dotu vietu lielajai artērijai, kas tagad ved uz Kolizeju, es atrados citā pasaulē, kas ar savu pazemīgo vienkāršību atgādināja Rekanātu, bet ar savu mutuļojošo rosību bija man pilnīgi sveša. Daudz kurpnieku, drēbnieku, smalkgaldnieku strādāja savu darbu mājas durvju priekšā, piena pārdevējas slauca pēc pieprasījuma kazas sievu māla krūzēs, kamēr sievas pašas pagaidīja, lielos kastroļos ar sprakstošu eļļu vārījās uz ogļu trijkājiem aromātiskas rīsa bumbiņas, kuras tūlīt pārdeva garāmgājējiem.

No rītiem, dabiski, es vienmēr ļoti steidzos, bet vakaros varēju aizkavēties, sasildīt rokas ar ceptiem kas-

taņiem par četriem soldiem vai atsvaidzināt muti ar šķēli arbūza atkarībā no gadalaika; tā klaiņodams, es pats sev jautri atkārtoju, ka gaiss, ko elpoju, brīvība, ko baudu, ir Romas gaiss, Romas brīvība.

Roma, Roma . . . pēkšņi man aizrāvās elpa: kādēļ es esmu šurp braucis? Kādēļ es ļauju paiet dienām, nedēļām, mēnešiem, zaudēdams laiku, palikdams tikpat tālu kā sākumā no iespējas kļūt par dziedoni? Trauksmes noskaņojumā atgriezos mājā pie Katervo, lai lūgtu viņu kaut ko izdomāt.

Mūsu nezināšanā mēs izdarījām muļķīgas kļūdas. Ļoti daudz laika zaudējām kādas aplamas iedomas dēļ. Ilgus gadus, jau no tā laika, kad maestro Lacarīni pirmo reizi runāja ar mani par donu Perozi, es biju sapņojis, ka varēšu dziedāt Siksta kapelas korī. Tagad vairāk kā jebkad biju pārliecināts, ka tas būtu ceļš, kā izvirzīties un ieiet apburtajā lokā. Domāju, ka pēc visiem tiem gadiem katedrāles korī man noteikti bija izredzes uz pieņemšanu. Aizrakstīju savam brālim Abrāmo, garīdzniekam Rekanātā, lūgdams viņu izgādāt man rekomendāciju. Uz Abrāmo lūgumu Rekanātas arķibīskaps rakstīja prinčipem Antiči Matēi, pāvesta nobiļu gvardes virsniekam un tās senās Rekanātas dzimtas loceklim, kurai piederēja pils, kur piedzima Leopardi. Prinčipe pieņēma mani savos Romas apartamentos, tik krāšņos, ka man sāka trīcēt ceļgali. Bet viņš tūlīt sāka tērzēt Rekanātas dialektā, un tas mani nomierināja, viņš iedeva man arī ieteikšanas vēstuli, taču nevis donam Perozi personiski, bet viņa vietniekam, Siksta kapelas kora vicedirektoram maestro Beci.

Tagad panākumi man šķita droši: kā gan maestro varētu noraidīt kādu, ko ieteica tik augstdzimusi persona kā prinčipe Antiči Matēi? (Es vēl nebiju sapratis, ka Itālijā ieteikšanas vēstule ir kļuvusi nožēlojami nevērtīga monēta. Allaž ir vieglāk rakstīt skaistas frāzes nekā teikt acīs nepatīkamu kailu patiesību.) Ļoti jautrs gāju meklēt Katervo, un abi devāmies apmeklēt maestro Beci. Viņš dzīvoja ceturtajā stāvā, un mūsu satraukums pieauga ar katru pakāpienu.

Maestro pats atvēra durvis, viņš patlaban gribējis iziet, tā viņš mums paskaidroja. Mēs trīcēdami palikām

trepju laukumiņā, kamēr viņš attaisīja dārgo vēstuli. Viņš tik tikko tajā ieskatījās, tad, man to atdodams, teica:

— Ļoti žēl, manu zēn, bet jūs esat pārsniedzis vecuma robežu. Dons Perozi nevienu nepieņems, kas kaut vienu dienu būs vecāks par sešpadsmit gadiem, un jums katrā ziņā jau ir bijis balss lūzums. Baidos, ka nevarēšu nekā darīt jūsu labā.

Nekā nesaprazdams, es stāvēju kā apmāts, kamēr Katervo viņam pateicās un viņš aizvēra durvis. Tad Katervo saņēma mani aiz rokas un mēs lēnām kāpām lejā pa trepēm, nerunādami ne vārda — nebija jau nekā ko teikt. Gāju kopā ar viņu līdz Akadēmijai. Tur mēs šķīrāmies, un kājas sāka automātiski nest mani uz aptieku un darbu. Jutu, ka mani pārņem izmisums. Viss notika pavisam citādi, nekā biju cerējis. Varbūt man nekad nevajadzēja atstāt Rekanātu! Biju muļķis ticēdams, ka varēšu tikt uz augšu šinī lielajā pilsētā. Līdz šai dienai, izņemot Katervo studiju biedrus, kas īstenībā neskaitījās, neviens nekad nebija dzirdējis mani dziedam. Ja kāds to būtu darījis, ļoti iespējams, ka tas smietos, man teikdams:

— Jūs gribat kļūt par dziedoni? Tīrie joki! Vai jūs nesaprotat, ka šī ir Roma un nevis province?

Mana māte bēdājās manis dēļ, Abrāmo man par to rakstīja savās vēstulēs. Ja jau man vajadzēja visu mūžu palikt aptiekā par palīgu, tad jau labāk atgriezties Rekanātā, kur man vismaz bija draugi, īsta gulta ar tīriem palagiem, vakarā silta pupu vira un mana māmuļa.

Šoreiz es vairs nespēju valdīt asaras. Tās plūda, man steidzīgi soļojot pa Kavūra ielas cieto bruģi. Pusdienas saules stari, lielo kazarmām līdzīgo māju logu atstaroti, mani apžilbināja, un es gandrīz nekā neredzēju. Tikai ar pūlēm saskatīju, kur eju, vairāk reižu sagrūzdamies ar garāmgājējiem. Droši vien tie domāja, ka esmu piedzēries. Bet kas par to? Galu galā tie mani nepazina. Man visi bija sveši.

6. nodaļa

Tovakar atgriezos mājā, visu laiku domādams par savu vilšanos. Brāli atradu ļoti labā omā. Man šķita, ka pēc notikušā vēl izrādīt tādu dzīvesprieku ir pilnīgs saprašanas un līdzjūtības trūkums. No viņa noslēpumainajiem mājieniem un Smaidiem varēju arvien jo skaidrāk noprast, ka viņam ir kāds noslēpums un viņš grib mani ķircināt. Es tiešām nebiju īstajā omā, lai jokotos, un beidzot viņam teicu:

— Labi, glabā vien savu noslēpumu.

— Lai notiek! — atbildēja Katervo. — Tad būs jāsaka profesoram de Stefāni, ka tu neinteresējies par to, ka viņš grib dzirdēt tavu dziedāšanu.

— Ko dzirdēt? — es iekliedzos.

— Svētdien pēcpusdienā savā mājā, — paskaidroja Katervo, izbaudīdams savu triumfu, — viņš mūs gaida. Es šodien Akadēmijā runāju ar viņu par tevi. Pjetro de Stefāni, tu labi zini, nodarbojas ar tēlniecību tikai prieka pēc, bet viņš ir ļoti iecienīts dziedāšanas skolotājs. Es varētu sevi izpļaukāt, ka neesmu jau agrāk par to iedomājies. Varbūt tādēļ, ka viņš ir daudz vecāks par mani un tā tālāk. Bet šodien es jutu, ka tagad kaut kas jādara, lai uzlabotu tavu omu. Profesors teica, ka viņš nepacietīgi gaidīšot, lai dzirdētu tavu balsi. Vai tagad tu nejūties labāk?

Domāju, ka nebūtu manis cienīgi pārāk ātri nokratīt bezcerību un ļāvu Katervo visu vakaru mani mierināt.

Nākamajā svētdienā mēs vajadzīgajā laikā zvanījām pie profesora de Stefāni dzīvokļa Čičerones ielā. (Itālijā katru, kas kaut ko māca, sauc par profesoru.) Viņš mūs pieņēma ar aizgrābjošu draudzības parādīšanu, bet man par lielu sarūgtinājumu mums bija jāpavada vesela stunda, apbrīnojot viņa skulptūras, kas mani nemaz neinteresēja, un visu šo laiku nebija ne mājiena par manas balss noklausīšanos. Jutos jau ļoti nelaimīgs, jo šķita, ka viss ir aizmirsts, kad pēkšņi viņš uzklāja atpakaļ audekla drānu uz masīvas marmora grupas, kas attēloja četras no deviņām mūzām (pārējās piecas, viņš mums paskaidroja, tikšot pievienotas,

tiklīdz viņa rīcība būšot lielāks dzīvoklis), un teica šos satraucošos vārdus:

_— Tagad, zēni, mums jāpamet viena mūza, bet tikai tādēļ, lai pievērstos citai!

Tad it kā nomierinādams piebilda: — Iesim pie klavierēm.

Vispirms viņš lika man dziedāt gammas, tad toņus pēc patikas, tad uzaicināja mani brīvi izvēlēties no visa mana repertuāra. Es viņam jokodamies jautāju, cik mesu viņš gribētu dzirdēt. Tiesa, viņš divas stundas klausījās manī, neko neteikdams, izņemot kādu tikko dzirdamu «bravo!». Beidzot, mani nemaz neievērodams, pievērsās Katervo un teica tam ar sajūsmu, kas likās neliekuļota:

— Mans mīļais Katervo, nekad nebūtu gaidījis tik daudz. Jūsu brālim ir ārkārtīgi skaists liriskais tenors. Būtu noziegums to neizglītot.

— Mēs to zinām, — teica Katervo ļoti mierīgi, — un tieši tādēļ mēs nācām pie jums. Nelaime tikai tā, ka mēs esam nabadzīgi.

Profesors atzina par vajadzīgu vairāk reižu atklepo-ties, pirms atbildēja. Tad pēkšņi teica ļoti dzīvi un lietišķi kā cilvēks, kas kārto darīšanas (viņa straujās garastāvokļa maiņas mani mazliet mulsināja):

— Zināms, zināms, pilnīgi saprotu. Labi — ņemot vērā, ka viņš ir jūsu brālis, varu taisīt izņēmumu — divdesmit liras mēnesī trīsdesmit vietā. Trīsdesmit ir mana parastā cena, bet es esmu ideālists, saprotiet, un man patīk palīdzēt tuvākam, — viņš taisīja īsu pauzi, kamēr sēkla iegulst zemē, tad piemetināja, — turklāt tas būtu gods izglītot tādu balsi kā šī.

Nezinādams par ko izšķirties, Jāvu, lai Katervo vada sarunu. Nevarēju saprast, kā es spētu maksāt divdesmit liras mēnesi no tām sešdesmit, ar kurām jau tagad badojos, bet Katervo pieņēma profesora noteikumus. Vēlāk viņš man teica:

— Zinu, ka mēs nevaram atļauties stundas, bet tev nekavējoties jāsāk mācīties. Atradīsim izeju.

Profesora dīvainā izturēšanās bija mani padarījusi

mazliet pret viņu neuzticīgu, bet Katervo apgalvoja, ka viņš esot ļoti iecienīts skolotājs un nekad neslavētu manu balsi, nebūdams par to tiešām pārliecināts. Ticu, ka viņš bija krietns skolotājs, bet man ir tikai miglainas atmiņas par to, ko mācījos divos mēnešos, kamēr biju viņa skolnieks. Stundas man bija trīsreiz nedēļa, deviņos vakarā, jo dienā nebiju brīvs. Lai varētu samaksāt par stundām, vakariņās bija jāatsakās no «kumosiņiem». Katervo apstākļi nebija labāki par manējiem, un es noliedzu viņam dalīt ar mani savas nabadzīgās porcijas. Četrus brīvos vakarus parasti gāju pie sava drauga pavāra, bet pārējos trīs badojos.

Tagad man ir nepatīkami, ka lasītāju varētu aizskart biežie aizrādījumi par uzturu šinīs pirmajās lappusēs. Topošam dziedonim to varētu atzīt par pilnīgu romantisma trūkumu. Bet es nevaru dot patiesu ainu par saviem pirmajiem mācību gadiem, ja izlaižu vārdu «bads». Es tā vēlējos dziedāt, tomēr man vajadzēja arī ēst. Nekādi nevarēju bez tā iztikt.

No savas darba vietas aptiekā tukšu vēderu steidzos uz profesora dzīvokli, un mani jau pie durvīm apsveica tieši nāvējošs cepeša vai tomātu mērces aromāts. Profesors un viņa ģimene bija tikko beiguši vakariņot. Reizēm arī man pasniedza tasīti kafijas. Profesors parasti saņēma mani, sirsnīgi uzsizdams uz pleca, bet stunda vēl nebija sākusies, un man jau reiba galva.

Nedomāju, ka esmu varonis. Katrā ziņā jutu, ka man nebūs panākumu dziedāšanā, kamēr būšu tik izbadojies un noguris. Viss pasākums man likās ne vien bezcerīgs, bet arī tīrā naudas šķiešana. Tanī pašā laikā es izjutu, ka nevaru vienkārši atkāpties vai, pareizāk sakot, visam atmest ar roku. Es sāku apskatīties, meklēdams kādu atrisinājumu. Sāku atzīt sakāmvārdu: kas pats sev palīdz, tam dievs palīdz.

Bet tad ar dažu dienu atstarpi nāca divi notikumi. Saprazdams, ka esmu nonācis līdz pēdējai pieļaujamai pakāpei pirms cildenās lēna bada nāves, es uz visiem laikiem atstāju aptieku un aizgāju strādāt par mājkalpotāju konteses Spannoki namā. Tā bija dāma no Markas provinces. Katervo atrada man citu dziedāšanas skolotāju, kas bija ar mieru mācīt uz parāda.

Atzīstu, ka šī ir tā vieta, līdz kurai nonākuši biogrāfi mēdz teikt: «No šī laika viņš vairs neskatījās atpakaļ!» Pareizāk būtu: «No šī laika viņam vienmēr izdevās kaut kā tikt uz priekšu.» Patiesības labad jāsaka, ka es nekad vairs neizjutu to smago nomāktību, par ko rakstīju pēdējā nodaļā. Man bija astoņpadsmit gadu; visādi centos iztikt saviem spēkiem un nepārtraukti mācījos, kamēr panācu savu debiju pēc sešiem gadiem.

Dažiem mūsdienu jaunajiem dziedoņiem seši mācību gadi var likties ļoti gari, tomēr vēl šodien domāju, ka tie bija nepieciešami. Vienmēr esmu ļoti pateicīgs saviem skolotājiem, kas ir ne tikai izglītojuši manu balsi, bet mācījuši arī pacietību. Sākumā domāju, ka ar diviem vai trim gadiem pietiks, bet, tikko mana apmācība sākās nopietni un metodiski, es sapratu, ka vesela mūža nepietiktu, lai iemācītos visu, kas bija jāiemācās. Tagad, kad esmu aizgājis no skatuves, man bieži jautā — ko es domājot par bel canto nākotni. Man ir tikai viena atbilde — tā ir atkarīga no gribas nopietni strādāt. Katrai paaudzei būs sava daļa balsu, kas atšķirsies no citām, bet, ja jaunie dziedātāji negribēs uzņemties sešus vai septiņus gadus vingrinājumu grūtības, bel canto ies uz norietu.

Kontese Spannoki dzīvoja Tartarugu (Bruņurupuču) laukumā, kas tā nosaukts tādēļ, ka mazā laukuma vidū atradās strūklaka, un, ja pieiet tai tuvāk, var redzēt, ka viss tās smagums balstās uz četru mazu akmens bruņurupuču mugurām. Kontese sauca arī mani par bruņurupuci, jo biju ļoti gauss darbā. Gulēju es patrepē, kas atgādināja tumšu skapi, bet ēst varēju visu, ko gribēju. Bez manis bija vēl pieci citi mājkalpotāji, bet pēc dienesta pakāpes es biju pēdējais no visiem. Es spodrināju apavus, biju izsūtāmais, palīdzēju sulainim apkalpot pie galda. Tas nebija nekāds grūtais darbs. Par kontesi man ir patīkamas atmiņas. Būdama sieviete, kas visur atrod iemeslu jautrībai, viņa nekad nedusmojās. Vairāk reižu viņa pamanīja, ka apkalpoju viesus ar notraipītiem un sataukotiem balto cimdu pirkstu galiem, jo nesot no virtuves kādu ēdienu, no kura siekalas saskrēja mutē, nevarēju nociesties, to pa ceļam nenogar-

šojis. Es, protams, ļoti kaunējos, kad tas naca gaisma, bet kontese tikai smējās.

Man šāds stāvoklis bija piemērots, kaut gan man nemaksāja gandrīz nekādu algu. Kontese ļoti interesējās par manu dziedāšanu un katru pēcpusdienu deva divas brīvas stundas, kad iet pie skolotājas un vingrināties. Man nebija nekādu raižu no tā laika, kopš mani uzturēja, mitināja un ģērba; tas, kā man vēl trūka, bija mazliet naudas sīkiem izdevumiem, bet tiem manas algas pietika. Kā jau teicu, Katervo bija atradis man dziedāšanas skolotāju, kas turklāt tā ticēja manai nākotnei, ka bija ar mieru bezgalīgi gaidīt samaksu. Tagad es vismaz varēju rakstīt saviem vecākiem, ka esmu atradis pamatu zem kājām un eju dzīvē uz priekšu. Kaut gan Katervo smalkjūtīgi nožēloja mūsu bohēmas dzīvi, es tomēr konstatēju, ka viņš tagad strādā vairāk, kopš nevajadzēja vairs gādāt par mani.

Manu skolotāju sauca par Anjēzi Bonuči. Viņas vīrs bija tiesas ierēdnis, un viņai nebija jādzīvo tikai no saviem personiskajiem ienākumiem vien. Lai arī tā, tomēr tas bija no viņas puses ārkārtīgs nesavtības pierādījums labprāt veltīt savu laiku nepazīstamam jauneklim. Divus gadus viņa mācīja mani gandrīz ik dienas. Viņa mīlēja mūziku, bet ar saprātu, un viņas ticība man radīja reizi par visām reizēm uzticību sev pašam, kas dziedātājam ir ļoti svarīgi. Viņa iedvesa man tādu drošības izjūtu, ka nekad vairs nepadevos panikai un nezaudēju drosmi. Un kas vēl svarīgāk, viņas mācīšanas metode bija man sevišķi piemērota — viņai nebija nekādas metodes. Vai labāk sakot: izpratusi, ka katra balss ir citāda un ar citādām prasībām, viņa necentās uzspiest noteiktus paņēmienus vai metodi. Viņa iemāci ja man pamatpaņēmienus, kā pārvaldīt balsi, un pēc tam viņai likās, ka nav vajadzības mācīt man vēl ko citu. Viņa mani vadīja, reizēm gan šķita, ka viņa seko man, ka es vairāk klausu savai izjūtai, savai paša balsij nekā skolotājai. Daudz vēlāk sapratu, ka tas bija pats labākais mācīšanas veids.

7. nodaļa

Domās pārstaigājot savu dzīvi, man netīk atcerēties skaudību un naidu, ar ko dziedoņiem jāsa-stopas biežāk nekā citiem. Tie ir daļa no tā, kas jāmaksā par panākumiem, un būtu labi tos tūlīt aizmirst. Atmiņas, kas ilgi saglabājas, ir gandrīz vienmēr patīkamas — piemēram, par tiem, kas man palīdzēja, kad biju nabadzīgs un nepazīstams. Varbūt cilvēki vairākumā ir labi, kad to parādīt rodas izdevība, bet varbūt ari man vienkārši ir laimējies. Bez šaubām, tas bija laimīgs gadījums, ka iepazinos ar pulkvedi Delfīno.

Man jāpastāsta, ka pēc gada, ko nodzīvoju, mierīgi strādājot konteses Spannoki namā un katru dienu progresējot, pateicoties sinjoras Bonuči dziedāšanas stundām, mani pārņēma satraukums un šausmas, kad pēkšņi tiku iesaukts kara dienestā uz diviem gadiem. Dabiski, tā tas notiek ar katru veselu itālieti, bet es nekad nebiju nopietni domājis par šādu varbūtību, un tā mani satrieca, jo ļoti baidījos, ka vajadzēs pārtraukt mācīšanos. Atzīstos, miglaini biju cerējis, ka var atgadīties kāda izklaidība un Kara ministrijai vispār nepienāktos nodarboties ar manu necilo personu. Bet, lūk, nelaimes vēstnese — pelēka papīra strēmele, kas aicināja mani tādā un tādā dienā personiski ierasties tādā un tādā kazarmā. Biju pārliecināts, ka no turienes mani sūtīs uz Sicīliju vai uz Francijas robežu, vai arī uz vienu no tām tūkstoš vietām, kur nebija pat ko domāt, ka varēs ņemt dziedāšanas stundas. Un es jau tā biju zaudējis daudz laika! Izmisumā lūdzu kontesi man palīdzēt. Viņa aizsūtīja mani ar zīmīti pie pulkveža Delfīno uz teritoriālo Militāro pārvaldi Paolīna ielā.

— Labi, — teica pulkvedis, izlasījis zīmīti, — nodziedi man kaut ko.

Biju pārsteigts, bet saņēmos. Dziedāt bija daudz vieglāk nekā runāt. Un es dziedāju «Meitenes sirsniņu». Sī ārija, kaut arī tā ir ļoti nodrāzta, ir viena no skaistākajām, ko Verdi vispār ir uzrakstījis, un ļauj tenoram izvērsties.

-— Labi, — pulkvedis lietišķi teica, kad biju beidzis. — Man ir priekšlikums. Tu vari nokalpot savu die-

nesta laiku šeit, Romā, ar vienu noteikumu: tev jāapsola man partera loža, kad pirmo reizi dziedāsi Kos-tanci teātrī.

Kostanci teātris, pēc tam tas kļuva par Karalisko operteātri, bija un vēl tagad ir lielākais mūzikas teātris Romā. Labu brīdi es biju pārāk samulsis, lai varētu atvērt muti. Tad pulkvedis sāka smieties, un smieties sāku arī es.

— Kā pavēlat, pulkveža kungs, — es priecīgs teicu, pirmo reizi mēģinādams militāri sveicināt.

Sešus gadus vēlāk, kad man bija jau divdesmit pieci, es pirmo reizi dziedāju Kostanci teātrī Fausta partiju Boito «Mefistofelī». Dienu pirms izrādes es aizgāju uz Militāro pārvaldi un nodevu pulkvedim Delfīno partera ložas atslēgu.

— Vienmēr cenšos nomaksāt parādus, — es viņam teicu.

Labais pulkvedis neko nedarīja pa pusei. Viņš ne tikai piešķīra man apskaužamu priekšrocību, nozīmēdams mani 82. kājnieku pulkā, kas stāvēja Romā, bet paglāba arī no parastajām dienesta apmācībām, aizkomandēdams mani par Militārās pārvaldes telefonistu. Tas mani iepriecināja trīs iemeslu dēļ: jo nozīmēja, ka pulkvedis pats vairāk vai mazāk ir ņēmis tieši mani zem saviem spārniem, un bija liels atvieglojums man, kas nekad neesmu bijis stiprinieks; tas nozīmēja, ka varu izbēgt no pastāvīgiem pārgājieniem un grūtībām, kas parasti ir kājnieku liktenis, un — tas šoreiz ir svarīgākais — elastīgu darba laiku, kurā viegli varēja iekļaut manas dziedāšanas stundas.

Ļoti bieži gadās, ka dzīve šķetinās pavisam citādi, nekā ir cerēts; par laimi, var gadīties arī tā, ka nemaz nav tik slikti, kā domāts. Man bija lielas bailes no kara dienesta, tomēr, pavēršoties atpakaļ, varu no sirds teikt, ka tie divi gadi, kad valkāju vienkārša kājnieka rupjo zaļpelēko uniformu, bija manas jaunības laimīgākie gadi. Runājot par materiālo pusi, jāsaka, kazarmu dzīve bija diezgan skarba, bet man vismaz nebija rūpju par uzturu un dzīvokli un kas vēl svarīgāk: pirmo un varbūt pēdējo reizi savā mūžā es iepazinu īstu biedriskumu. Turklāt nebija vairs agrākās nomāktības, nebija

vairs veltas laika zaudēšanas — visa mana būtne tiecas uz dziedāšanas stundām. Mani telefonista pienākumi bija tik viegli, ka man bija laika atliku likām atcerēties, ka man ir divdesmit gadu, un būt jautram.

Telefons man bija jaunums, turklāt brīnišķīgs instruments, rotaļlieta, ar kuru darboties nekad neapnika. Nezinu, kā telefonu centrāles meitenes bija uzzinājušas par manām dziedāšanas spējām, un, kad darbs viņām bija apnicis, tās lūdza mani kaut ko nodziedāt pa telefonu. Es vienmēr labprāt piekritu: lai vingrinātos, visi veidi bija labi. Atceros, ka viņu iemīļotās dziesmas bija Toselli «Serenāde» un «Atgriezies uz Sorrento».

Vienai no šīm meitenēm — sauca to par īdu — bija ļoti jauka balss. Jutu, ka viņa mani valdzina, lai gan nekad nebiju redzējis viņas seju. Daudz biežāk par visām citām meitenēm viņa lūdza mani dziedāt, tomēr likās biklāka par savām darba biedrenēm, jo nekad nepiezvanīja, neaizbildinoties ar kādu ieganstu:

— Es būtu jums pateicīga, ja jūs man dotu kādu informāciju . . . mans brālis ir dienestā.

— Kādēļ jūs pati neatnākat šurp? — kādu dienu es viņai jautāju. — Pilnīgi informēt jūs nevaru, tomēr varu jūs aizvest pie kāda virsnieka, kas to varēs.

Viņa atnāca tās pašas dienas pievakarē. Es apžilbu. Parastos apstākļos nekad nebūtu iedrošinājies tuvoties tādai skaistulei, bet galu galā mēs taču bijām iepazinušies pa tālruni. Saņēmu visu savu drosmi un jautāju viņai, vai mēs nevarētu iet kopā pastaigāties, kad būšu beidzis dienestu pulksten sešos.

Vienkāršība, ar kādu viņa man piekrita, deva man ārkārtēju atvieglojuma un uzvaras sajūtu. Tā bija pirmā reize, kad gāju pastaigāties ar kādu meiteni. Nezinādams, par ko runāt, un nemaz arī nepūlēdamies, svētlaimīgi soļoju viņai blakus ļaužu straumē.

Garāmgājēji man vairs nelikās ne sveši, ne naidīgi, ne vienaldzīgi. Katrā ziņā man bija tādas pašas tiesības tur būt, kādas viņiem. Roma, īdā personificēta, bija mani pieņēmusi.

Nonācām līdz Trinitā dei Monti un kādu laiku skatījāmies lejā, uz Spānijas laukuma lielo kāpņu lokiem, vērojām bērnus, kas rotaļājās, ubagus, kas stiepa roku dāvanām, angļu dāmas, kas lasīja dzeju sējumiņus, un tīkamas lauku meitenes, kas pelnījās kā modeļi māksliniekiem un gaidīja, kad viņas kāds izraudzīsies. Lielā iela, kas ved uz Pinčo, brīžiem šķita liesmojam ziedošos oleandros, tad kļuva dzestrāka akāciju un ozolu ēnā. Lēnām staigādami, skatījāmies uz pilsētu kā no balkona. Tā atvērās un pletās mūsu priekšā ar saviem dzeltenbrūnajiem jumoliem, ar savām smailēm un jumtiem, kurus vēl kaitēja jau rietam tuvā saule. Uz Pinčo es nopirku divas porcijas saldējuma; ik reizes, kad no tā iebaudīju, jutos situācijas kungs, it kā būtu pasūtījis šampanieti. Pēc tam mūs pēkšņi pārņēma kautrība. Mēs devāmies uz leļļu izrādi, kur no sirds iz-smējāmies par vismuļķīgākajiem jokiem, līdz mūsu kautrība bija pilnīgi izgaisusi. Tad sēdējām uz Pjaca del Popolo terases aizmargojuma, kamēr dzisa saulriets, kamēr bija klāt pēdējais laiks griezties atpakaļ. Es biju satraukts un apskurbis no laimes. Mani žņaudza vai nost vēlēšanās dziedāt, jo tas bija vienīgais veids, kā pratu izteikties. Bet Ida mazliet paspieda manu roku un teica:

— Tagad ne, ļaudis uz mums skatīsies.

Visu to rudeni un ziemu mana draudzība ar īdu kļuva arvien ciešāka. Kad atkal atnāca vasara, es jau biju licis pašūt civiluzvalku ar noteiktu nolūku — izdarīt svinīgu vizīti pie viņas vecākiem un formāli lūgt viņas roku. Bet uzvalks, jauns un nelietots, bija jānoliek pie malas naftalīnā. Tanī pašā svētdienā, kad bija nolikta mana oficiālā vizīte Idas ģimenē, es atrados dzelzceļa stacijā tūkstoš citu jauniesaukto vidū, teikdams romantiskas un skumjas ardievas savai pirmajai mīlestībai: es aizbraucu karā. Tas bija 1911. gadā, Itālija sāka iekarot Lībiju.

8. nodaļa

Pārpildītais vilciens atstāja staciju, un mutautiņš, ko Ida vēcināja, izzuda tālumā. Es noņēmu uzkabi, iesviedu gaiteņa kaktā, uzsēdos tai virsū un

nopūtos. Tā bija skumju un arī atvieglojuma nopūta. Es biju sašutis par savu stundu pārtraukumu, bēdīgs par šķiršanos no īdas un, atklāti sakot, mani šausmināja doma, ka būs jākaro ar arābiem, kurus ienīst man personiski nebija nekāda iemesla. Bija tomēr kāds apstāklis, kas man patlaban atviegloja aizbraukšanu no Romas.

Vispirms tās bija manu un īdas attiecību praktiskās problēmas. Es noteikti prasīju laulību. Tā šķita jauka iz* redze, kaut gan man bija ļauna nojauta. Viņas vecāki ar nepatiku bija pacietuši mūsu idiles ieilgšanu. Kaut gan viņu apstākļi nebija nekādi spožie, viņi tomēr apzinājās, ka viņu meita ir ļoti skaista un varētu atrast labāku partiju. Manā stāvoklī man bija grūti viņus kritizēt. Viņi, protams, nebūtu cietuši garu saderināšanās laiku, ja priekšā ir tikai nenoteiktas izredzes. Viņi būtu pastāvējuši, lai es, beidzis dienestu, pamestu savas studijas un vai nu meklētu kādu pastāvīgu vietu, vai arī nekavējoties izdarītu lēcienu tumsā kā profesionāls dziedonis. Es nebiju noskaņots ne par vienu, ne par otru varbūtību, tomēr es mīlēju īdu un man nebija nekādas vēlēšanās viņu zaudēt.

Ja es joprojām dzīvotu Romā, es beidzot būtu padevies viņu spiedienam, bet tagad turpretī es braucu caur Pontīnas purviem, drošā atstatumā ja ne no lielgabaliem, tad vismaz no laulības.

Es skatījos pa vilciena logu uz skumjo ainavu, un tā man likās gandrīz uzmundrinoša. Drīz es būšu Neapolē, drīz sasniegšu Tripoli. Bija iespējams, ka es vairs neatgriezīšos. Bet, ja es atgriezīšos, un es ļāvos godkārīgiem sapņiem par karavīra prestižu, kas veicis varoņdarbus, īdas vecāki neiedrošināsies mani atraidīt. Šimbrīžam man nav jāpieņem nekāds lēmums, es sev mierīgi teicu. Liktenis manu eksistenci bija ņēmis savās rokās.

Bet tālākās pārdomas man nerisinājās tik mierīgas un iepriecinošas. Attiecībā uz īdu viss vēl varēja atrisināties labi, bet es biju izdarījis dažādas citas muļķīgas kļūdas un nevarēju ar sevi lepoties.

Tieši tanī brīdī vilciens izbrauca no tuneļa, nogriezās pa loku, un zilais Formijas līcis mirdzēja manu acu

priekša. Pirmo reizi sava mūža es redzeju kokos briestam apelsīnus.

«Vai karš dara cilvēkus gudrus?» es sev jautāju. Es, protams, tam ticēju. Man mazliet trūka gudrības. Nebija pareizi uzkraut vainu par to, kas bija noticis, manam vecajam draugam pavāram Džovanni Dzerri. Tā bija tikai mana vaina, par visu biju atbildīgs es.

Nelaime bija sākusies pirms dažiem mēnešiem, kad Dzerri atkal ieinteresējās par manu balsi. Kādu vakaru, atcerēdamies vecos laikus, es viņu apciemoju un virtuvē dziedāju. Viņš apgalvoja, ka ir pārsteigts par manu progresu, bet ļoti noraizējies, ka mana izglītošana ir «tikai sievietes» rokās. Vienīgi paši labākie un slavenākie skolotāji, protams, vīrieši, varētu tagad dot manai balsij to, kas pienākas. Man vajadzēja atbildēt, ka par maniem panākumiem esmu ļoti pateicīgs sinjo-rai Bonuči, kura ir «tikai sieviete», pastāstīt par viņas lielisko mācīšanu un nesavtību. Ak vai, es turpretī ļāvu viņa argumentiem sevi ietekmēt.

Nedaudz vēlāk Dzerri mani aizveda pie sava vecā saimnieka, slavenā tenora Alesandro Bonči, kas tad bija Romā, lai dziedātu Kostanci teātrī «Mīlas dzērienā». Bonči dzīvoja greznā apartamentā Ekscelziora viesnīcas augšējā stāvā. Kad mēs ieradāmies pie viņa, mugurā viņam bija grezns zīda rītasvārks. Es sev jautāju, ko par to domātu mans tēvs, kura pamācošie vārdi man vēl skanēja ausīs: «Dziedāšana naudu neienes, manu zēn, izvēlies labu amatu un turies pie tā.»

Es nodziedāju slavenajam vīram dažas ārijas, un viņš mani apsveica; ja es vēlētos, viņš piebilda, viņš stādītu mani priekšā profesoram Martīno, «varbūt labākajam dziedāšanas skolotājam mūsdienu pasaulē». Pēc tam, pievērsies Dzerri, it kā atkal uzsākdams iepriekšējo sarunu, piebilda čukstus:

—- Ieguldiet savu naudu šinī balsī. Tā jums nesīs augļus.

Cik šinī piezīmē bija aprēķina, man neienāca prātā, kamēr pēc dažām dienām Dzerri atnāca uz Militāro pārvaldi mani apciemot.

— Viss kārtībā! — viņš jautri izsaucās. — Bonči ir

runājis par tevi ar profesoru Martlno. Tu sāksi stundas pie viņa nākošo pirmdien.

— Kāpēc tāda steiga? — es jautāju. — Un ko lai es iesāku ar sinjoru Bonuči? Es viņai līdz šim vēl nekā neesmu teicis, jāprasa taču viņai padoms. Galu galā es mācījos divus gadus un nekad neesmu viņai maksājis ne čentēzima. Nevaru viņu tā pēkšņi pamest. Un kā es varēšu samaksāt profesoram Martīno?

— Neraizējies, — Dzerri bezrūpīgi atbildēja. — Par to gādāju es. Piekrītu, tas maksā dārgi. Nedomā, ka tu vari iegūt labāko par velti. Bet par maksu gādāšu es — šimbrīžam. Vēlāk tu man atdosi. Esmu sagatavojis tev parakstam līgumiņu. Te viņš ir, iemet aci. Bet attiecībā uz to sievieti, — neesi muļķis. Tev jādomā par savu karjeru. Martīno parāda tev lielu labvēlību, būdams ar mieru pieņemt par savu skolnieku. Viņš sadusmosies, ja tu tagad viņu noraidīsi. Nepalaid garām laimīgu izdevību. No tā ir atkarīga visa tava nākotne.

Apzinājos, ka nedaru labi, bet tanī brīdī man šķita, ka nav citas izejas. Ieskatījos līgumā, ko Dzerri bija atlocījis: tas izskatījās briesmīgi juridisks un iespaidīgs. Dzerri uzņēmās samaksāt manas stundas pie profesora Martīno. Man vajadzēja viņam atmaksāt trīsdesmit procentus no ieņēmumiem pirmajos divos gados pēc manas debijas un četrdesmit procentus trīs nākamajos gados. Sajutu asus sirdsapziņas pārmetumus, atcerēdamies, ka sinjora Bonuči man nekad nebija prasījusi nekādu papīru. Tomēr es paklausīgi sekoju Dzerri uz kāda notāra kantori, kur parakstīju līgumu. Mana debija! Tā man šķita tik tālu tālu.

Tad es gāju pie sinjoras Bonuči un teicu viņai, ka man ir dots padoms mācīties pie profesora Martīno.

Pēc daudziem gadiem es dzirdēju angļu sakāmvārdu «pat ellē nav negantākas fūrijas par apsmietu sievieti». Zinu, ka teiktais vispār attiecas uz gluži citām situācijām nekā tā, par ko rakstu, bet šim gadījumam tas lieliski atbilda. Viss viņas maigums pazuda, viņa kliedza, apbēra mani apvainojumiem, pārmeta zemisku nepateicību, atrāva vaļā durvis, pavēlēja uz vietas atstāt viņas māju un nekad vairs nerādīties. Es biju pārbijies, iznīcināts, jutu, ka aiz kauna vai zemē ielidīšu. Tas bija

viens no mokošākajiem gadījumiem manā dzīvē, sliktāks par pudeļu kaudzes sagāšanos Verdekijas aptiekā. Bet tas, protams, viss bija īsti itāliski un man pilnīgi saprotami. Sinjorai Bonuči bija slogo. Viņa bija impulsīva sieviete ar karstām asinīm. Dodama man stundas par velti, viņa bija darījusi kaut ko gluži neparastu, tomēr bija it kā noruna, ka es reiz norēķināšos. Ja es būtu palicis pie viņas, viņa varbūt nekad nebūtu ar mani par to runājusi. Viņa ticēja manai balsij, bija lepna uz to, neapšaubāmi, tas bija īpašnieka lepnums. Viņas skolnieku vidū es biju pirmajā vietā, tādēļ arī pilnīgi dabiski, ka viņa domāja par nākotni, ne tikai par maniem nākotnes triumfiem vien, kuriem akli ticēja, bet arī par savu pienācīgo daļu no manas slavas vai vismaz par savu personisko gandarījumu. Viņa bija likusi pamatus manai dziedoņa mākslai, tagad es viņai uzgriezu muguru, ar to īstenībā teikdams, ka viņa nav pietiekami laba, lai izvadītu mani cauri pēdējiem, visnozīmīgākajiem mācību posmiem. Biju aizvainojis viņas lepnumu. Viņai bija pilnīgas tiesības būt niknai.

Savās dusmās viņa uzsāka pret mani prāvu. Man bija jāierodas tiesā. Tiesnesis man jautāja, vai esot taisnība, ka sinjora Bonuči man divus gadus ir devusi individuālas stundas gandrīz katru dienu? Es atbildēju, ka jā,— ka tas tiešām ir pilnīga taisnība. Mani ļoti apbēdināja, ka lieta bija nonākusi tik tālu, bet man bija jāvaino vienīgi sevi pašu. Man piesprieda samaksāt par stundām, pavisam divi tūkstoši piecsimt liru, mērena cena, ja to sadala uz diviem gadiem, bet tai laikā man milzīga summa, kas uzkrita kā akmens uz galvas divdesmit divus gadus vecam kareivim, kas saņem desmit čentēzi-mus dienā.

-— Tiesneša kungs, — es pazemīgi teicu, — ietaupīšu visu savu algu un atmaksāšu pusliru katrās piecās dienās, tomēr baidos, ka paies ilgs laiks.

Sinjora Bonuči neuzstāja. Acīm redzot, viņa bija gribējusi tikai savas prasības atzīšanu. Es par viņu vairs neko nedabūju zināt, ne tieši, ne arī no citiem.

Divpadsmit gadu vēlāk, kad jau dziedāju Metropolitēna operā, es aizrakstīju savai vecajai skolotājai. Man bija diezgan grūti atrast viņas adresi. Viņa vairs

nedzīvoja Romā, jo viņas vīrs bija pārcelts uz Rodas salu Dodekanēsu arhipelāgā, kas tanī laika piederēja Itālijai. Lūdzu viņai piedošanu, lūdzu arī atjaunot agrāko draudzību. Viņa man atbildēja ar ļoti sirsnīgu vēstuli. Iepriecināts sapratu, ka mūsu attiecības ir atkal kļuvušas tādas pašas kā senāk. Bet bija jāpaiet vēl diezgan daudziem gadiem, pirms varējām beidzot satikties. 1939. gada vasarā savā Rekanātas villā saņēmu telegrammu no Romas: «Esmu šeit atvaļinājumā. Dodiet ziņu, vai vēlaties mani atkal redzēt.» Es, protams, atbildēju viņai telegrāfiski, ielūgdams uz Rekanātu. Viņa tūlīt ieradās, bet katrā ziņā gribēja apmesties viesnīcā. Sen ievainotais lepnums vēl smeldza un kavēja viņu (es domāju, ka esmu uzminējis) pieņemt manu viesmīlību. Mēs abi kopā devāmies svētceļojumā uz tuvējo Loreto madonnas baziliku, lai izteiktu savu pateicību par laimīgo sastapšanos. Vēlāk, kad šķīrāmies, man beidzot izdevās izpirkt savu pārkāpumu un samaksāt labajai sinjorai nevis sākotnējo summu, bet citu, samērīgāku tai pateicībai, ko izjutu.

Bet tas viss vēl bija nākotnes klēpī, tas viss vēl nebija zināms Benjamīno Džilji, 82. kājnieku pulka vienkāršajam kareivim, kas sēdēja uz uzkabes karavīru pārpildītā vilciena gaitenī, domādams un sarkdams par izdarītajām kļūdām.

Profesors Martīno bija neapšaubāmi ļoti labs skolotājs, tomēr es biju viņa skolnieks tikai dažus mēnešus — līdz savai aizbraukšanai uz Lībiju. Tanī pašā laikā Džovanni Dzerri, reorganizējis manas studijas, sāka aktīvi nodarboties ar manu audzināšanu ari citādā veidā. Viņš ieveda mani pasaulē, kuru nekad agrāk nebiju pazinis — neķītrību, rupjību, tavernu un paklīdušu sieviešu pasaulē. Domāju, ka tā ir fāze, caur kuru iziet daudzi jaunieši atzīst par vajadzīgu vai nu šādā, vai tādā veidā. Protams, šī pasaule mani tieši slimīgi vilināja, un nevaru teikt, ka es būtu izrādījis lielu pretestību Dzerri vadībai. Šad tad ar lieliem sirdsapziņas pārmetumiem domāju par savu māti, un varbūt vēl vairāk par īdu, kura, neko nenojauzdama, vientiesīgi domāja, ka veltīju vairāk laika nekā parasti savām dziedāšanas stundām.

Tomēr drīz es izrāvos no bezdibeņa, kurā biju sācis slīdēt, kopā ar Dzerri iepīts dažādās dēkās, kurām es nepavisam nebiju piemērots. Dažas tenkas nonāca ausīs Dzerri sievai Cecīlijai (šī sieviete, starp citu, bija pilnīgi akla, tomēr ieslavēta skaistule). Tenkas dažā ziņā bija viltojušas īstenību, jo no tām viņa secināja, ka es ļoti slikti ietekmēju viņas vīru, tādēļ viņa centās tam iestāstīt, ka esmu slaists un viņš velti šķiež savu naudu, paļaudamies uz manu nākotni. Dzerri, protams, zināja visu patiesību, bet nevarēja to paskaidrot sievai, tomēr viņš stingri turējās pretī sievas scēnām un pārmetumiem. Galu galā pienāca ziņa, ka esmu nozīmēts uz Lībiju. Dienu pirms manas aizbraukšanas viņš ieradās pie manis, paņēmis līdzi līgumu, ko abi bijām parakstījuši.

— Paklausies, — viņš man teica, — es ļoti labi zinu, ka tu mani saproti. Man nebūs miera mājā, kamēr to nesaplēsīšu. Starp citu, pašlaik jau tev nav vajadzīgas dziedāšanas stundas. Āmen!

Un viņš saplēsa līgumu manu acu priekšā.

Tā bija pēdējā reize, kad redzēju Džovanni Dzerri Itālijā. Drīz pēc tam viņš kopā ar ģimeni atstāja Itāliju, un viss, ko es dabūju zināt, bija tas, ka viņš ir apmeties Kalifornijā.

1920. gada novembrī bija mana debija Ziemeļamerikā, Metropolitēna operā ar Fausta partiju Boito «Me-fistofelī». Nākamajā dienā avīzes veltīja manai debijai daudz vietas. Sāka birt apsveikuma telegrammas. Es tās izskatīju ar zināmu labpatiku, kad pēkšņi satrūkos. Telegramma, ko biju tikko atvēris, bija no Sanfrancisko: «Ja tu mani atceries, — viss labi, ja ne, — manis pēc ej pie velna!» Protams, to bija parakstījis Džovanni Dzerri. Es tūlīt atbildēju ar telegrammu, apgalvodams savam vecajam draugam, ka ceru viņu atkal sastapt. 1923. gada rudens sākumā es beidzot nonācu Sanfrancisko. Pilsētas vadošās personas bija ļoti satrauktas par liela stila itāliešu operas pirmo sezonu, kurai bija jānotiek pilsētā, un tāpēc man parādīja gandrīz karalisku godu. Policistu eskorts uz motocikliem, sirēnām kaucot, pavadīja mani no stacijas līdz viesnīcai, kur hallē mani sagaidīja Džovanni Dzerri. Tā nu beidzot bija

īstenojušās viņa runas zem vīnstīgām pie mazās Reka-nātas tavernas, kur mēs kopā spēlējām kroketu.

— Tu dosi man divas biļetes, norunāts! Un lai tās būtu uz «Bohēmu» vai «Rigoleto!» — Bija gan «Bohēma», gan «Rigoleto», un, tiešām, visu sezonu viņš neizlaida nevienu izrādi. Es biju vairāk nekā laimīgs par šīm labajām beigām. Mūsu draudzībā ir bijuši gan uzplūdi, gan atplūdi, tomēr es nekad nespēju aizmirst, ka bez Dzerri iedrosminājuma man varbūt būtu jāpavada viss mūžs aiz aptiekas letes Rekanātā, iesaiņojot tabletes.

Tiklīdz man bija iespējams atbrīvoties no oficiālajām ceremonijām un Sanfrancisko augstākās sabiedrības, es pēc izrādes beigām steidzos pie Dzerri un sinjoras Cecīlijas (tā, kā likās, bija mainījusi savus uzskatus un neturēja mani vairs par slaistu) uz krietnu pusnakts makaronu porciju mazajā restorānā, ar kuru «viņiem bija laimējies» Jaunajā pasaulē.

— Vai es varu tev kaut kā palīdzēt? — jautāju viņam kādu vakaru, — tagad ir mana reize.

— Paldies, nē, — viņš man skarbi atbildēja. Viņš vienmēr bija izturējies pret mani kā līdzīgs ar līdzīgu, un redzēju, ka viņš domā tāpat turpināt.

— Vai tu patiešām esi par to pārliecināts? — es uzstāju.

— Labi, — viņš beidzot vilcinādamies teica. — Ir gan varbūt kaut kas, ko tu varētu darīt manā labā. Vai tu atļautu man nosaukt šo lokālu «Benjamīno Džilji restorāns»? Tas maniem darījumiem nāktu par labu, tu taču saproti.

Kad vilciens tuvojās Neapolei 1911. gada svētdienas pēcpusdienā, es ne mūžam nevarēju iedomāties, ka reiz Sanfrancisko būs «Benjamīno Džilji restorāns» un tā īpašnieks būs Džovanni Dzerri. Es vēl pārdomāju tos trīsarpus gadus, ko biju nodzīvojis Romā. Dzīve lielajā pilsētā nebija gluži tik briesmīga, kā to bija iedomājušies mana māte un mans tēvs, tomēr tā bija daudz sarežģītāka nekā dzīve Rekanātā. Cilu reizi, teicu pats sev, celdams atkal uzkabi mugurā, citu reizi, ja vēlreiz tā būs, es pratīšu labāk iekārtoties.

Te attapos, ka jau domāju par pārgājienu, kas mani sagaidīja, par dateļu palmām, par kamieļiem, par tuksnesi. Man bija tikai divdesmit gadu, un mana dzīve līdz šim bija ļoti grūta. Karš galu galā varēja kļūt patīkama pārmaiņa.

9. nodaļa

Pa daļai man bija pilnīga taisnība. Ko nosūtīja uz Lībiju, tam tā bija patīkama pārmaiņa, tikai es Lībiju nekad nesasniedzu. Zaudēju vienīgo iespēju kļūt par medaļām apkārtu varonīgu karotāju. (Varbūt šāda iespēja nemaz nebija tik droša.) Es nedabūju redzēt ne kamieļus, ne arābus, ne tuksneša smiltis, bet piedalījos mesā un dziedāju motetes, kad žēlsirdīgās māsas bija mani pieēdinājušas ar trekniem vistu stilbiem.

Kad nonācām Neapolē, mūs izvietoja lielās kazarmās. Katru dienu no visas Itālijas pienāca jauni spēki, un gaidīja, kad viņus pārvedīs uz Tripoli. Pagāja viena nedēļa, tad otra, trešā. Pagaidām šķita, ka nekas nenotiek. Disciplīna bija vaļīgāka, un es gandrīz nepārtraukti no rīta līdz vakaram dziedāju ne tikai lai vingrinātos, bet lai pārtrauktu arī vispārējo vienmuļību. Kādu dienu, kad mazgāju veļu, pilnā balsī dziedādams «Viena vai otra», mani bija noklausījies kāds neapolietis, sanitārā korpusa seržants. Ar paša ierosmi, neteicis man ne vārda, viņš bija runājis (kā to vēlāk uzzināju) par mani ar vienu no saviem augstākajiem virsniekiem. Sarunas sekas bija tās, ka mani aizsūtīja uz Kazertas kara hospitāli.

— Neatlaidīgi atkārto, ka tev kaut kur sāp, — seržants deva man padomu.

— Bet kādēļ? — es pretojos. Visa šī lieta man likās pārāk muļķīga, pat ja ņem vērā militāro birokrātismu.

— Nevaru tev izskaidrot, bet tu neraizējies, — seržants noslēpumaini piebilda. — Viss tavā labā.

Kad nonācu slimnīcā, man ierādīja gultu vienā no palātām, un tur man vajadzēja gulēt tiešām kā īstam

slimniekam. Dažas dienas centos godīgi paklausīt seržanta instrukcijām un joprojām žēlojos par griezīgām sāpēm. Taču pirmās nedēļas beigās varēju nomanīt, ka ārsts, kāds majors Matioli, neņēma visai nopietni manu slimnieka stāvokli.

— Labi, sinjor tenor, — viņš jautri man jautāja, — un kur tev šorīt sāp?

-— Nevaru pakustināt kreiso roku, sinjor major, — es murmināju vārgā balsī.

— Tas ir nopietni, — teica majors, man pamirkšķinādams. — Tomēr, es domāju, ka tu varētu staigāt, ja papūlētos. Ko? Ka tu domā, ja tu celtos augšā un nāktu man palīgā?

Vēl otrā nedēļa nebija pagājusi, un es beidzu jau žēloties par slimību un mani iekārtoja, lai arī neoficiāli, par majora Matioli asistentu. Es viņu pavadīju viņa dienesta apgaitā, atzīmēdams visus norādījumus, kurus viņš deva katram slimniekam; es pēc tam tos pārrakstīju un iekārtoju reģistra veidā katram jautājumam. Kad majors dabūja zināt, ka agrāk esmu strādājis aptiekā, viņš iedeva man sava skapja atslēgu un lika turēt skapi kārtībā.

Tas viss bija ļoti patīkami, bet es joprojām nekā nesapratu. Kas tad bija ar manu braucienu uz Lībiju? Beidzot es to atklāti jautāju majoram:

— Nedomājiet, ka es esmu nekaunīgs, bet vai nevarat man pateikt, kādēļ es esmu šeit?

Viņš man uzsmaidīja.

-— Tu vari pateikties savai vērtīgajai balsij. Kāds ir nodomājis, acīm redzot, ka tā ir pārāk vērtīga, lai laistu tevi uz Lībiju. Tuksneša smiltis varētu kairināt tavas balss saites, tā es domāju.

— Un kas ir ar manu pulku?

— Pulks? Nu, tas pacēla enkuru pirms trim dienām.

Biju saņēmies cik spēdams, lai nezaudētu drosmi izšķirošajā brīdī, bet tagad vairs nebija ne miņas par karu. Nevajadzēja daudz laika, lai pierastu pie šīs domas. Mans jaunais dzīves veids bija ļoti ērts, un pielāgoties ērtībām nekad nav grūti. Man nebija ne raižu, ne tiešas atbildības. Dzīve bija jauka nenoteiktība. Nolēmu par neko nebēdāt un būt jautrs.

Šinī ziņā mani iedrosmināja krietnās mūķenes, kas vadīja hospitāli. Nevienai nebija izdevies izprast, kāpēc esmu šeit, un tādēļ viņas domāja, ka slimoju ar kādu neredzamu kaiti. Un, tā kā biju pietiekami vesels, lai varētu piedalīties mesā un dziedāt baznīciņā, es drīz kļuvu viņu mīlulis. Viņas mani loloja, lutināja, apveltīja dažādām laipnībām. Viņas bija sajūsminātas par manu labo sirdi, un, tā kā par manām dziedāšanas stundām (vismaz šimbrīžam) nebija ko runāt, biju noorganizējis dziedāšanas pulciņu slimniekiem, kas atveseļojās. Taisnību sakot, es biju atklājis, ka mācīšana ir ļoti noderīgs vingrinājums un ka mācot daudz kas kļūst skaidrāks.

Kopš biju atstājis Romu, es pastāvīgi rakstīju īdai. Sākumā viņa man atbildēja nekavējoties un ļoti sirsnīgi. Tad viņas vēstules kļuva retākas, bet tās retās, kas pienāca, bija vēl ļoti mīļas. Beidzot, bez jebkāda paskaidrojuma, viņa pilnīgi pārstāja rakstīt. Biju jau trīs mēnešus prom. Es pazinu viņu pārāk labi, lai domātu, ka viņas jūtas pret mani tik īsā laikā būtu varējušas mainīties. Jutu, ka kaut kas nav kārtībā. Pēkšņi sapratu, ka šī dzīve — dažā ziņā izpriecu dzīve — mani kaitina, un nepacietīgi gaidīju, kad būšu atkal Romā.

— Cik ilgi man vēl te jāpaliek? — es ne visai korekti jautāju majoram Matioli.

— Man šķiet, ka tu jūties labi.

— Nevaru to noliegt, bet tagad ir radies iemesls, kādēļ es vēlos aizbraukt!

— Ja es tevi nepaturu hospitālī, kāds cits varētu tevi aiz pārskatīšanās aizsūtīt uz Lībiju, bet es esmu apņēmies to nepieļaut. Tomēr varbūt es varētu aizsūtīt tevi mājās uz Rekanātu veseļošanās atvaļinājumā uz kādu mēnesi. Vai ar to pietiktu, lai atrisinātu grūtības?

— Esmu jums ļoti pateicīgs, sinjor major, — es stostīdamies atbildēju, — bet vai Rekanātas vietā es nevarētu braukt uz Romu?

— Nožēloju. Vai nu uz Rekanātu, vai nekur. Domāju, ka citādi tas neiet. Padomā par to.

Jebkurā citā laikā es būtu lēkājis no prieka redzēt atkal savu māti, bet tagad mani mocīja doma par īdu, un šinī brīdī mani nesaistīja nekas cits. Viena pati

diena Romā, arī viena stunda būtu pietikusi — negribēju neko citu kā tūlīt viņu redzēt, pastāstīt, kas notiek, justies drošs. Būtu man bijusi mazliet nauda, es varētu mēģināt, lai manā dzelzceļa biļetē uz Rekanātu ieraksta «caur Romu», bet brauciens tādēļ ievērojami pagarinātos un neapšaubāmi maksātu vairāk, nekā es varētu atļauties.

Nākamajā rītā es saņēmu vēstuli no mātes. Kad attaisīju aploksni, no tās kaut kas izkrita. Tā bija piecu liru naudas zīme. Piecas liras bija līdzvērtīgas piecdesmit dienu algai, un, dabiski, man tā bija neliela bagātība. Bet es pilnīgi apzinājos, ka ar tām nepietiks Dzelzceļu ministrijai. Biju aprēķinājis, ka novirzīšanās uz Romu prasītu vismaz piecpadsmit liras. Piecu liru naudaszīme bija debesu dāvana, bet nepietiekami liela. Es ilgi sēdēju, tanī skatīdamies. Tad mani pārņēma izmisums; es aizgāju pie tabakas tirgotāja un izdevu visu naudu par cigaretēm, cigāriem un smalku pīpes tabaku.

Hospitāļa palātās bija noliegts smēķēt. Reglaments netika ievērots pārāk stingri, bet tomēr nozīmēja, ka pacientiem ar gultas režīmu tabaka bija ārkārtīgi grūti iegūstama prece. Zināju, ka, nevarēdami to citādi nopirkt, viņi būtu ar mieru mazliet pārmaksāt, un es nolēmu stāvokli izmantot. Tā nebija sevišķi cēla rīcība, bet manas kaislīgās ilgas pēc Idas lika man to galīgi aizmirst.

Trīs naktis no vietas, kad varēja domāt, ka ikviens ir iegrimis miegā, es apstaigāju palātas, piedāvādams savu preci. Ar trim naktīm pietika, lai pārdotu visu līdz pēdējai cigaretei, un piecas liras bija kļuvušas precīzi par piecpadsmit, taisni tik daudz, cik man vajadzēja.

— Esmu pārdomājis, sinjor major, — otrā rītā teicu majoram Matioli, — galu galā es labprāt gribu braukt uz Rekanātu.

Mans talons derēja tikai ātrvilcienam. No Neapoles man nācās braukt visu nakti, lai nonāktu Romā agrā rītā. Jau ilgi pirms pulksten astoņiem es staigāju uz priekšu un atpakaļ gar telefona centrāli, gaidīdams, kad nāks īda. Pulksten deviņos no viņas vēl nekādas zīmes! Gāju iekšā pajautāt.

— Jau kopš mēnešiem viņa vairs nenāk, — man pa-

teica viena no meitenēm. — Nezinām, kas viņai noticis, pēdējā laikā viņa bija kļuviisi diezgan dīvaina.

Šausmu pārņemts, steidzos uz viņas māju. Māte mani saņēma vēsi.

— Idas nav mājā, — viņa man teica, — lūdzu, ejiet prom.

— Pasakiet man, kur varu viņu sastapt, — es lūdzos.

— Ļoti baidos, ka jūs nevarēsit viņu sastapt.

— Bet man viņa jāsastop, saprotiet, man tiešām viņa jāsastop. Tieši tāpēc esmu atbraucis uz Romu. Es jūs lūdzu, atļaujiet man viņu redzēt vienu pašu reizi!

— īda ir slimnīcā. Viņai bija nervu lēkme, un mēs esam ārkārtīgi noraizējušies. Ārsts viņai stingri noliedzis pieņemt apmeklētājus. Katrs uztraukums, lai tas būtu kāds būdams, viņai ļoti kaitētu. Lūdzu, vai nu tagad jūs neietu prom?

Asaras plūda man pār vaigiem. Es nemaz nepūlējos tās apturēt. Es gribēju aizkustināt šīs sievietes sirdi.

— Nu labi, -— es teicu, — bet vismaz pasakiet man, kur viņa ir, lai varu aizsūtīt viņai ziedus.

Asaras bija atstājušas iespaidu. Nelabprāt viņa man iedeva adresi. Tā bija maza privātklīnika Džanikolo kalnā.

Es noliku ziedus uz gultas un gaidīju, ka īda pasmaidīs vai sāks raudāt, vai arī apkamps mani, bet viņa tikai novērsa seju.

— īda, mīļā, — es teicu, — tas esmu es!

— Kāpēc tu atnāci? — viņa beidzot atbildēja.

Viņas balss bija gurdena, vārga, sveša. Tā nelikās

pat balss, bet tāla atbalss.

— Kad tu pārstāji rakstīt, man bija jānāk.

— Bet vai tad tu nesaproti? •— viņa gurdi piemetināja. — Tas vairs nav vajadzīgs. Visam ir beigas. Es padevos.

— Ko tas nozīmē?

— Ai, kā es cīnījos. Es tik ilgi pretojos. Bet viņi teica, ka tā būšot viņu nāve. Un tā man beidzot vajadzēja padoties.

— Kādi viņi?

— Mani vecāki, protams. Meitene nevar cīnīties ar savējiem. Tā neklājas. Es padevos. Pēc tam es biju ļoti

slima. Pastāvīgi zaudēju samaņu. Tagad viss ir beidzies, sāku justies labāk. Bet esmu solījusi. Es tevi lūdzu, Ben-jamīno, ej prom.

— Ko solījusi?

— Nesatikties ar tevi. Nerakstīt tev. Neprecēties ar tevi.

— Bet kādēļ? Ko es esmu nodarījis?

— Ai, neko. Tu esi nabadzīgs. Viņi saka, ka tu beidzot būšot ielas dziedātājs. Viņi teica, ka tas tik vēl trūkstot — apprecēt nabagu — un viss. Ai, es ļoti labi zinu, ka tas nav tiesa. Bet, ja tev būtu īsts amats, tad vēl varētu runāt. Lai nu kā, es tev vēlreiz saku, tagad visam ir beigas. Man žēl, Benjamīno. Nepadari visu vēl grūtāku, nekā tas jau ir. Es tevi lūdzu, ej prom un aizmirsti mani. ..

— Bet, īda ... — es sāku.

Viņa pagrieza galvu uz spilvena un paskatījās man taisni acīs. Es sāku drebēt.

— Neuzstāj, — Ida gausi teica. — Tam nav nekādas nozīmes. Esmu pārvērtusies. Es tevi vairs nemīlu.

Es viņu ilgi uzlūkoju neticēdams. Tad izskrēju no istabas.

No šīs dienas es īdu vairs neesmu redzējis.

10. nodaļa

Rekanātā pavadītais mēnesis nāca man ļoti par labu. Pēc šķiršanās ar Idu māmuļas mīlestība bija dziedinošs balzams. Es atkal jutos kā bērns, vienmēr aprūpēts un apsargāts.

Tas bija gandrīz kā pērkona spēriens, kad atvēru pelēko aploksni un uzzināju, ka mēneša beigās man jāatgriežas Romā, manā vecajā telefonista darbā Militārajā pārvaldē. Kā gan es atkal varēšu dzīvot Romā bez īdas, būt īdas tuvumā un viņu nesastapt?

Nekad nebiju juties tik vientuļš. Mans vienīgais mierinājums bija pulkveža Delfīno draudzīgā, laipnā seja. Visi mani kādreizējie biedri bija atstājuši savas kazarmas un atradās Lībijā. Mans brālis Katervo mācījās tēlniecību Karrārā, Džovanni Dzerri bija nozudis, sinjora

Bonuči — naidā ar mani, un man nebija naudas, ko atsākt stundas pie profesora Martino.

Kad darbu beidzis izgāju no Militārās pārvaldes, bieži vien nezināju nekā, ko iesākt, un staigāju pa Pao-lino ielu no viena gala lidz otram. Ievēroju kādu meiteni gaišiem matiem, kas gāja pa šo ceļu katru vakaru vienā un tanī pašā laikā un nozuda kādās durvīs. Kas viņa varētu būt?

Pagāja dažas nedēļas. Mēs sākām viens otram dot labvakaru. Reiz gājām kādu gabaliņu kopā. Viņa man pateica savu vārdu — Kostanca Karroni. Viņas tēvs bija lauksaimniecības aģents; viņš izsniedza aizdevumu zemniekiem, iegūdams prioritātes tiesības uz viņu ražu. Viņš izvērsa savu darbu pēc tradicionālās parašas uz Panteona laukuma strūklakas pakāpieniem. Kostanca strādāja dienas laikrakstā «La Tribūna» redakcijā, rakstīdama abonentu adreses uz nosūtāmiem avīžu numuriem.

Es nebiju aizmirsis īdu, bet šī epizode bija ievainojusi manu lepnumu. Kostanca darīja galu manai vientulībai. Ļoti drīz pēc mūsu pirmās sarunas es lūdzu viņu ar mani saderināties, paskaidrodams, ka līdz kāzām mums būs ilgi jāgaida. Viņa piekrita, kaut gan man nebija nekā cita ko viņai piedāvāt kā mana nabadzība un manas cerības.

Pagaidām es biju bez dziedāšanas skolotāja. Vēl ļaunāk, mans kara dienests beidzās pēc dažiem mēnešiem un man bija jāmeklē darbs. Likās — dzīve grib mani piespiest mūžam sākt no gala.

Es ierakstījos kandidātos uz vakanto vietu Municipālās pārvaldes kancelejā. Mokoši apzinājos savu neatbilstošo skolas sagatavojumu, bet optimistiski domāju, ka esmu diezgan iemācījies dienesta laikā. Pārbaudījumu dienā veselu stundu satriekts skatījos uz aritmētikas uzdevumu. Tas droši vien nebija pārāk grūts, bet man tas bija īsta ķīniešu ābece. Beidzot es uzvilku uz baltās lapas, kur man vajadzēja rakstīt atrisinājumu, noti un tālāk mazliet pārveidotu Ka-varadosi āriju: ir zudis uz mūžu mans sapnis . . . par kanceleju! Pēc tam nodevu lapu un izgāju no pārbaudījumu zāles.

Redzēju, ka esmu vēlreiz spiests lūgt palīdzību no pulkveža Delfīno. Viņš apsolīja mani atcerēties un deva padomu neraizēties.

— Pie reizes, kā veicas mūzikā? Neaizmirsti, ka tu man apsolīji ložu operā.

Paskaidroju, ka patlaban nevaru atļauties ņemt stundas.

— Labi! Klausies, kaut ko tavā labā vajadzētu darīt Sv. Cecīlijas akadēmijai. Kāpēc tu neaizej tur un visu neizstāsti?

Sv. Cecīlijas akadēmija ir slavena un augsti godājama mūzikas skola Romā. Patiesi, es nekad nebūtu iedrošinājies domāt, ka tā pat iztālēm varētu ar mani nodarboties. Tomēr es sekoju pulkveža padomam un uzzināju, ka drīzumā būs audzēkņu uzņemšanas pārbaudījums. Nolēmu sacensībā piedalīties.

Mēs bijām septiņpadsmit, kas cīnījāmies par vietām. Pārbaudījumā dziedāju ārijas no Flotova «Martas» un Verdi «Luīzes Milleres», nobeigdams ar «Uz pēdējās takas . . .» no Boito «Mefistofeļa». Jutos diezgan pašpaļāvīgs, bet tad atklājās kaut kas, ko nebiju paredzējis — pārbaudījums klavierspēlē. Nebija nekādas iespējas izkļūt no grūtībām, tēlojot komēdiju. Vaļsirdīgi pateicu eksaminētājiem, ka vienīgais instruments, ko esmu mācījies spēlēt, ir saksofons.

Jutos tik dziļi pazemots, ka labāk nemaz nebūtu palicis gaidīt rezultātu nolasīšanu, bet, tā kā visi pārējie kandidāti palika, nodomāju, ka aiziedams sevi vēl vairāk sakompromitētu. Mums bija ilgi jāgaida, kamēr eksaminatori sastādīja savus nāves spriedumus. Beidzot Akadēmijas direktors profesors Stanislavo Faiki uzkāpa katedrā. Viņš izsauca visus kandidātus citu pēc cita. Likās, man sirds pārplīsīs ar troksni, kad sapratu, ka mani sauks kā pēdējo.

— Kandidāts Benjamīno Džilji, — profesors iesāka svinīgā balsī, — ir ieradies uzņemšanas pārbaudījumos bez viselementārākajām zināšanām klavierspēlē. Mēs visi zinām, ka bez klavierspēles prasmes Akadēmijā nevar uzņemt nevienu studentu.

Viņš apklusa, uzmeta man bargu skatienu un turpināja:

— Neraugoties uz to, eksaminētāju komisiju ir tā ietekmējušas minētā kandidāta vokālās un mākslinieciskās spējas, ka tā ir nolēmusi taisīt izņēmumu viņam par labu.

Profesors atkal pārtrauca savu runu, šoreiz lai man uzsmaidītu.

— Man ir tas patīkamais uzdevums paziņot, — viņš nobeidza, — ka Benjamīno Džilji sacensībā ir piešķirta pirmā vieta un studiju stipendija sešdesmit liru mēnesī.

Mācības Sv. Cecīlijas akadēmijā nesākās agrāk kā rudenī, un mans kara dienests jau bija galā. Pulkvedis Delfīno deva man padomu vasaru pavadīt Rekanātā.

— Taviem vecākiem, protams, gadi neiet mazumā, — viņš man teica. — Ļauj viņiem kādu laiku papriecāties par tevi. Pēc tam tu ļoti ilgi būsi no viņiem šķirts. Liec māmuļai vārīt spēcīgas viras un uzkrāj sevī krietni daudz svaiga gaisa. Neaizmirsti, ka tev būs daudz jāstrādā un darbs būs grūts.

Viņš apsolīja man rakstīt, tiklīdz dzirdēs par kādu piemērotu nodarbošanos ar pusslodzi, kas varētu papildināt manu stipendiju.

Tā bija zelta vasara bez kādām raizēm. Mana iepriekšējā apciemojuma laikā Rekanātā es valkāju, ja tā varētu teikt, sēras pēc īdas un ļoti reti izgāju no mājas. Tagad es izjutu jaunu baudu, atmiņā atsaukdams savas bērnības ainas: kā rāpos ar tēvu zvana torņa galā un palīdzēju viņam zvanīt zvanus, kā gāju pastaigāties ar donu Romāno līdz pat «Bezgalības kalnam», kā mācījos dziedāt motetes pie maestro Lacarīni katedrāles ērģeļu pavadījumā vai kā mēļoju ar meistaru Pāro viņa galdnieka darbnīcā, vai spēlēju saksofonu maestro Ba-telli orķestrī, vai arī mans vecais aptiekas saimnieks sinjors Verdekija man pasniedza glāzīti sava anīsa liķiera. Man gandrīz šķita, ka jūtos atkal kā šūpulī. Pilsētnieka acīs, kāds tagad jau biju kļuvis, vecā provinciālā dzīve likās rāma, skaidra un sapņaina. Būs žēl to pamest, kad pienāks laiks. Man bija jāpiespiežas atcerēties, ka Romā mani gaida Kostanci teātris un ka tagad jau biju tālāk par pusceļu, lai kļūtu dziedonis.

Mans brālis Katervo atkal dzīvoja Romā, bija apprecējies un īrēja dzīvokli Pontefiči ielā. Viņš piedāvāja man pajumti, bet šoreiz tā vairs nebija agrākā bohēmas dzīve. Mēs abi jau kļuvām apzinīgi, cienījami pilsoņi. Andželo Dzanelli bija iesaistījis Katervo savā darbā: palīdzēt viņam veidot dažu statuju metus Tēvzemes Altārim — milzīgam balta marmora piemineklim Viktoram Emanuēlam II, kas tagad ir kļuvis par vienu no visraksturīgākajiem galvaspilsētas krāšņumiem.

Attiecībā uz mani pulkvedis Dellīno turēja savu solījumu un bija man atradis darbu pēcpusdienās par tehnisko palīgu Izglītības ministrijas foto nodaļā, ar atalgojumu sešdesmit liras mēnesī. Kopā ar stipendiju pavisam simt divdesmit mēnesī. Nekad neesmu tik bagāts bijis!

Rītus veltīju mācībām Akadēmijā. Mans pirmais profesors bija slavenais baritons Antonio Kotonji. Viņš bija kāds no komisijas locekļiem uzņemšanas pārbaudījumos un jau tad izraudzījis mani par vienu no saviem skolniekiem. Atzīstu par lielu laimi, ka esmu pazinis Kotonji. Viņš bija ne tikai liels mākslinieks, bet arī neparasti labs un augstsirdīgs cilvēks, kas rūpējās ne vien par savu studentu panākumiem mūzikā, bet arī par viņu materiālo labklājību, un dažreiz pat anonīmi sūtīja tiem dāvanas — kurpes, mēteļus un tieši naudu, ja domāja, ka tas ir nepieciešami.

Viņam bija sveša tā sīkumainība un skaudība, kas ir tik parasta daudziem dziedoņiem. Kotonji bija dziedājis gandrīz trīsdesmit gadus Maskavas Ķeizariskajā teātrī kā «cara baritons» un bija vēl savas slavas augstumos, kad cits itāliešu baritons — Batistīni parādījās uz Maskavas skatuves. Kotonji nekavējoties nolēma, ka viņa godība ir bijusi pietiekami ilga un sāka dot padomus savam jaunajam pēcnācējam. Bez pieteikšanās viņš apmeklēja Batistīni pulksten astoņos rītā. Batistīni bija diezgan pārsteigts.

— Jaunais cilvēk, — Kotonji viņu uzrunāja bez aplinkiem, — netērējiet laiku, gatavojot savu partiju «Donā Zuānā». Kad šo partiju dzied Ķeizariskajā te-

ātri, ar to saistās dažas tradīcijas. Atļaujiet jums tās paskaidrot.

Tanī vakarā, kad Maskavā bija Batistīni debija «Donā Zuānā», Kotonji viņu apkampa uz skatuves publikas priekšā un teica īsus atvadvārdus. Otrā dienā viņš aizbrauca uz Romu un nekad vairs nedziedāja operā. Viņa prestižs bija tik liels, ka Sv. Cecīlijas akadēmija nekavējoties piedāvāja viņiem katedru. Kad es tur nonācu, viņš mācīja jau divdesmit vai vairākus gadus.

Nekad neesmu redzējis otra tāda cilvēka kā Kotonji. Mani satrauca jau tas, ka esmu viņa klasē un mani māca viņš pats, viens no ievērojamākiem Eiropas operdziedātājiem. Vēl vairāk, viņa tuvums ikvienu padarīja cildenāku, tādēļ bija pilnīgi dabisks mans sašutums, kad Akadēmijas direktors Falki man teica, ka Kotonji klasē es zaudējot tikai laiku.

— Kur gan var atrast labāku un izcilāku skolotāju?— es apvainots jautāju. Bet Falki neatlaidās, jo par manas balss izglītošanu, viņš teica, tagad esot atbildīgs viņš. Kotonji bija pāri par astoņdesmit, viņa enerģija apsīka. Ja es gribēju gūt panākumus, man bija jāpāriet maestro Enriko Rozāti studentu pulkā.

Es stūrgalvīgi pretojos, cik ilgi vien varēdams, bet Falki taču bija Akadēmijas direktors, man galu galā bija jāklausa viņa padomiem. Labi nezināju, kā to paskaidrot Kotonji, bet pret Rozāti, iestājies viņa klasē, es biju spītīgs un rupjš. Rozāti to ļoti labi saprata.

— Jums nav te jāpaliek, ja nepatīk, — viņš man strupi pateica. — Dariet, kā gribat!

Es tomēr paliku. Maestro Rozāti pierādīja, ka viņš ir ideāls pedagogs. Viņš bija stingrs un prasīgs un piespieda savus studentus grūti strādāt, šinī ziņā viņš neapšaubāmi bija man labāks par Kotonji. Turklāt, tāpat kā Anjēze Bonuči — nu jau tālā pagātnē — viņš pilnīgi izprata manu balsi un vadīja mani uz priekšu bez piepūles un piespiešanās. Viņš bija mans vadītājs un men-tors visus trīs gadus, kad mācījos Sv. Cecīlijas akadēmijā, un sagatavoja mani debijai. Esmu priecīgs, jo varu teikt, ka mūsu kopējais darbs pārvērtās draudzībā, kas ilga visu mūžu, un izmantoju iespēju šeit izteikt viņam savu bezgalīgo pateicību.

Manas balss nostādīšanas vingrinājumi šai laikā bija pabeigti, bet manam dziedāšanas stilam piemita vēl trūkumi, un Rozāti bija nolēmis mani no tiem atbrīvot. Tā, piemēram, biju pieradis dziedāt ar pilnu elpu, ar visu savu plaušu jaudu, un sekas bija tēs, ka augstās notis man sagādāja grūtības. Rozāti palīdzēja man izkopt toņa modulācijas, iemācīja man lielāku samērības izjūtu. Viņš lika man atmest uz kādu laiku operu partijas un mudināja pievērsties septiņpadsmitā un astoņpadsmitā gadsimta maigajām melodijam; atceros, ka sevišķi Mocarta «Vijolītēm». Pēc sešiem mēnešiem sūra darba gan Akadēmijā viņa klasē, gan viņa mājā privātstundās es beidzot varēju dziedāt ārkārtīgi grūto Verdi «Rekviēma» mesas «Ingemisco» [7] par lielu gandarījumu manam maestro.

Kādu svētdienu pavasara trimestra beigās maestro Rozāti ņēma līdz savu klasi tradicionālā izbraukumā. Devāmies uz Fraskāti Albāņu kalnos, un pēc pastaigas villas Aldobrandīni lieliskajā parkā apsēdāmies pie gara galda mazas tavernas dārzā un ēdām svaigas zaļās pupas ar aitu sieru, ļoti sāļu, kas, protams, bija jāaizskalo ar krietniem aromātiskā Fraskāti vīna malkiem, Bijām jautri, mums līdz bija arī meitenes, bet, kaut gan bijām dzēruši vīnu, visi uzvedāmies nevainojami. Vēlāk tomēr iznāca nepatikšanas. Bijām iespiesti pārpildītā, tveicīgā tramvajā gausam un neērtam braucienam atpakaļ uz Romu. Daži dauzoņas, kas bija krietni iedzēruši, sāka taisīt rupjus jokus pai mūsu kompānijas meitenēm. Sākumā izlikāmies viņus nedzirdam, bet bijām tik cieši saspiesti un viņi izturējās tik nekaunīgi, ka radās saspīlēts stāvoklis, kas vismaz Itālijā viegli var izvērsties kautiņā.

— Dieva dēļ, Benjamīno, dziedi kaut ko! — maestro Rozāti iečukstēja man ausī. Pirmais, kas man iekrita prātā, bija «Ingemisco», un, ne mirkli nepadomājis, es droši iesāku. Tūlīt sapratu, cik tas ir nevietā, bet bija jau par vēlu apstāties. Izmisīgi pūlējos koncentrēties, lai dziedātu labi, un pilnīgi aizmirsu, kas notiek ap mani.

Kad biju beidzis, kapa klusums valdīja lielajā, piesmakušajā vagonā. Paskatījos apkārt. Jaunie ķildnieki izskatījās apstulbuši. Nekādi aplausi man nebūtu sagādājuši lielāku gandarījuma izjūtu.

Darba gada noslēguma svinības Sv. Cecīlijas akadēmijā pulcināja krietnu skaitu Romas augstākās sabiedrības kaislīgo mūzikas mīļotāju. Piedalījies šinīs svinībās vienu vai divas reizes, ieguvu zināmu reputāciju un tiku pastāvīgi aicināts dziedāt Romas dižciltīgo dzimtu namos. Tas bija pilnīgi pretrunā ar Sv. Cecīlijas noteikumiem; Akadēmijas studentiem nebija atļauts uzstāties kā profesionāliem dziedoņiem. Bet honorāri tā vilināja, ka nolēmu pārkāpt noteikumus. Vienā pašā vakarā varēju nopelnīt divas trīs reizes vairāk, nekā veselu mēnesi visas pēcpusdienas attīstīdams fotoplates Izglītības ministrijas tumšajā istabā.

Atteicos no darba un turpmāk veltīju arī pēcpusdienas studijām tāpat ka rītus, bet vakaros ar segvārdu Mino Rozā (viltība, kā apiet Akadēmijas aizliegumu) dziedāju salonos pie marķīza Rudīni, sinjoras Garroni, grāfa Blūmenštīla, Krievijas sūtņa Krupenska un citiem augstākās sabiedrības pārstāvjiem. Dziedāju pat kon-tesei Spannoki, pie kuras kādreiz biju mājkalpotājs, un mēs no sirds izsmējāmies par mani, kad viņa atcerējās, ka es mēdzu apkalpot pie galda ar mērcē notraipītiem balto cimdu pirkstgaliem.

Šiem vakariem biju spiests nomāt fraku, kas man tomēr tā nepiestāvēja, ka bija jāpasūta cita — pēc mēra. Ar naudu, acīm redzot, viss ir iespējams. Es jau pelnīju līdz trīstūkstoš lirām mēnesī — liels lēciens no sešdesmit lirām, ar kurām biju izticis senajos «kumosiņu» laikos.

1914. gada vasarā pienāca manu studiju pēdējā diena Sv. Cecīlijas akadēmijā. Gala pārbaudījumus izturēju teicami, tenoru vidū ieguvu pirmo vietu. Lielajā Akadēmijas ballē bija ieradušies daudzi viesi noklausīties mūsu koncertu, un viņu vidū arī impresāriji, to vien gaidīdami, lai mestos uz mums kā vilki uz jēriņiem, tiklīdz tie būs atstājuši kūli. Kā Falki, tā Rozāti bija devuši man padomu šimbrīžam izlikties nedzirdam to

piedāvājumus. Pārliecināts, ka viņu padoms ir gudrs, es tam sekoju.

No Romas augstākās sabiedrības dāmu čalojošā loka nomaļus zāles stūri klusi sēdēja veca lauku sieviņa, zem zoda sasietu baltu galvas lakatu. Tā bija mana māte, gluži viena atbraukusi garo ceļu no Rekanātas. Es dziedāju «Ak paradīze» no Meijerbēra «Afrikānietes»; šī opera bija tā necilā orķestra repertuārā, kurā es spēlēju saksofonu svētdienas pēcpusdienās Leopardi laukumā.

Aplausu vētra, kas mani beigās sagaidīja, bija viss, uz ko varēju cerēt, bet es tiku atalgots ar kaut ko vēl vairak; es redzēju, ka astoņdesmit gadu vecais, godājamais Antonio Kotonji aplika rokas ap kaklu manai mātei, noskūpstīja viņai vaigus un apsveica ar lādu dēlu.

-— Un tagad, — maestro Rozāti man teica svinīgā balsī, — tu droši vari stāties pretī pasaulei.

12. nodaļa

Garais, grūtais kāpiens bija galā. Pirmo reizi mūžā es atrados virsotnē un varēju apskatīties. Aiz muguras bija seši studiju un vingrinājumu gadi, nepārtraukta pirmo vietu virkne Akadēmijā un divdesmit četri mūža gadi. Kā maestro Rozāti bija teicis, tagad droši varēju stāties pretī pasaulei, vai arī — citiem vārdiem sakot — impresārijiem, kritikai un publikai.

Manas nākotnes perspektīvas bija ārkārtīgi plašas un tieši tādēļ satraucošas, bet man vēlreiz laimējās.

Tiklīdz biju atstājis Sv. Cecīliju, izrādījās, ka ir tik daudz impresāriju piedāvājumu, ka es varēju no rīta lidz vakaram izvēlēties un izlemt.

Maestro Rozāti deva man padomu piedalīties starptautiskajā dziedoņu sacensībā, kurai bija jānotiek Parmā 1914. gada jūlijā. Sacensības mērķis bija atklāt un stimulēt jaunus vokālus talantus. Tajā pielaida tikai vēl slavu neieguvušus dziedoņus. Sacensību kopīgi organizēja maestro Kleofante Kampanīni, orķestra diriģents un Parmas konservatorijas profesors, kam pirmajam bija radusies šī ideja, un devīga amerikāniete misis Elizabete Makormika no Čikāgas, kas finansēja pasākumu. Uzvarētāji kā prēmiju saņemtu līgumu uz vienu operas sezonu Čikāgā. Maestro Kainpanīni un sinjora Makormika cerēja, ka tādu pārbaudi varēs sarīkot katru gadu, tā garantējot, ka jau vasarā zināms skaits jauno dziedoņu varēs iekārtoties, neriskējot krist, kā tas bieži gadījās, ne visai godprātīgu aģentu un impresāriju nagos.

Pirmā pasaules kara izcelšanās ne tikai iznīcināja cerību par sacensības atkārtošanu nākamajos gados, bet izjauca arī plānus par uzvarētāju piedalīšanos operas sezonā Čikāgā. Galu galā izrādījās, ka vienīgais vai gandrīz vienīgais, kas guva labumu no sacensības, uz ko bija liktas tik lielas cerības un kas bija izmaksājusi ļoti dārgi, biju tieši es.

Simt pieci mēs bijām sapulcējušies Parmā žilbinošajā 1914. gada jūlijā: trīsdesmit divi tenori, deviņpadsmit baritoni, seši basi, četrdesmit soprāni, seši mecosoprāni un divi kontralti. Itālija bija pārstāvēta ļoti labi; sacensība bija iepriekš jau tā presē izreklamēta, ka dalībnieki ieradās no visām pasaules malām — no Maskavas, Ņujorkas, Čikāgas, Buenosairesas. Mūsu dzelzceļa biļetes un trīs nedēju uzturēšanās izdevumus bija samaksājusi sinjora Makormika.

Pilsēta mani uzmundrināja. Līdz tam nekad nebiju nokļuvis tik tālu uz ziemeļiem, tomēr Parmā es jutos kā savās mājās, kaut arī tā izbūvēta daudz kundziskāka nekā Rekanāta, tomēr arī tā bija provinciāls Itālijas nostūris. Turklāt es zināju par tās sakaru ar Verdi un zināju arī, ka tā ir kaislīgu mūzikas mīlētāju pilsēta. Turpmākā personiskā pieredze to apstiprināja. Parmas iedzīvotāji, pat visvienkāršākie ļaudis, sekoja mūsu sacensībai ar spraigu un kvēlu interesi, it kā tā būtu mūzikas olimpiskās spēles. Viņi saņēma mūs ļoti laipni un viesmīlīgi.

Profesors Itālo Aconi, Parmas konservatorijas vice-direktors, bija žūrijas komisijas priekšsēdētājs. Žūrijā ietilpa vēl divi citi konservatorijas profesori, viens orķestra diriģents, viens advokāts un viens mans sens paziņa — tenors Alesandro Bonči, pie kura bija kalpojis

mans draugs pavārs Džovanni Dzerri. Divdesmit dienas deviņas stundas no vietas eksaminētāji sēdēja konservatorijas koncertzālē. Katram sacensības dalībniekam bija jānodzied trīs gabali, un, tā kā mēs bijām simt pieci, tas ilga veselu mūžību. Bija tropisks karstums un starplaikos kā eksaminētāji, tā kandidāti patērēja daudz ledaina alus. Nekad savā mūžā nebiju dzēris tik daudz alus, un laikam arī vēlāk man tas nav gadījies.

Mana kārta pienāca trešās nedēļas sākumā. Nodziedāju vienu āriju no Reijera «Zigurda», pēdējo skatu no Verdi «Traviatas» un «Ak paradīze» no Meijerbēra «Afrikānietes».

Daudziem kandidātiem bija zināms talants, bet pārsteidzošs bija to skaits, kas nesasniedza pat prasītā minimuma līmeni vai nu nepietiekamas, vai nepareizas vokālās izglītības dēļ. Kāda komiska epizode, kuras lieciniekam man gadījās būt pēdējā sacensības vakarā, deva man mazliet priekšstatu par to, kas reizēm jāpanes eksaminētājiem.

Kad simtpiektais kandidāts beidza dziedāt, bija gandrīz pusnakts. Daži no mums, kas bijām uzkavējušies, gaidīdami zem klajām debesīm, steidzāmies pie pārgurušajiem eksaminētājiem, lai pavadītu tos līdz Gari-baldi laukumam un tur kopā izdzertu atvadu alus kausu. Alus visus atspirdzināja, un mēs priecīgi tērzējām pie kafijas galda, kad pēkšņi aizkapa balss basā uzsāka Kačiko āriju no «Guarāni» «Redzu es meiteni daiļu». Balss bija aizlūzusi un tonis neciešami nepareizs, bet tā bija tik skaļa, ka piepildīja laukumu. No eksaminētāju puses atskanēja vienprātīgs nikna protesta sauciens, un karabinieri, kas pastaigājās pa kolonādi, sāka lēnām virzīties uz mūsu pusi. Balss skanēja joprojām un kļuva vienmēr skaļāka. Beidzot kāds ielas dziedātājs iznira no tumsas un tuvojās mums, dziedāšanas iedvesmā paceltām rokām.

Eksaminētajiem tas nu bija par daudz. Viens no viņiem, maestro Silva, uzlēca kājās un, spiezdams piecu liru naudas zīmi dziedātājam saujā, sāka kliegt:

— Klusē un vācies, citādi es šaušu!

Balss apdzisa uz nabaga radījuma bālajām lūpām. Apklusis un izbijies viņš nozuda tumsā. Mēs sākām ne-

vaidami smieties. Trīs saspīlējuma nedeļas bija beigušās.

Rezultāti tika paziņoti nākamajā dienā. Mani izsludināja par sacensības «atklājumu». Novērtējuma lapas apakšā viens no eksaminētājiem bija uzrakstījis lieliem burtiem: «Beidzot esam atraduši tenoru.» «Tenoru» bija trīsreiz pasvītrots ar sarkanu zīmuli.

Ap sacensību bija sacelta tik skaļa reklāma, ka ziņu par «atklājumu» izmantoja laikrakstu virsrakstos visā Itālijā. Es pazudu zem visas pasaules aģentu, impresāriju un teātru telegrammu lavīnas. Šis ir tas brīdis, es nodomāju, kad man jābūt ļoti uzmanīgam, lai nezaudētu galvu. Atgriezies Romā, lūdzu padomu no maestro Rozāti. Viņš mani uzticēja ļoti labam aģentam Lu-zardi, un viņi abi kopā man palīdzēja izlemt katram jaunam dziedātājam tik svarīgo jautājumu — kur būs mana debija?

Bija skaidrs, ka nevaru pārāk ilgi atdusēties uz Par-mas lauriem. Problēma bija atrast teātri ar labu reputāciju, kura repertuārā rudens sezonas sākumam būtu opera ar labu tenora partiju. Šķita, ka visas šīs prasības apmierina Rovigas «Teatro Sociale», kur man piedāvāja Enco Santafjores partiju Amilkāra Ponkjelli operā «Džokonda».

Roviga, tāpat kā Rekanāta, ir netālu no Adrijas jūras, kaut gan daudz vairāk uz ziemeļiem; šis sīkums palīdzēja izšķirties par labu Rovigai. Operas sezonai tur vajadzēja sākties daudz agrāk, nekā parasts, lai sakristu ar lielo gadatirgu, kas pievilktu apmeklētājus no visām Itālijas malām. Arī tas bija izdevīgi — jo agrāk sāku, jo labāk. Turklāt man būtu diriģents ar vislabāko reputāciju — Džuzepe Sturāni, kas bija eksaminē-tājs Parmas komisijā. Visi citi solisti, to skaitā soprāns Tīna Poli-Randačo un baritons Segūra-Taljens, bija savu stāvokli nostabilizējuši. Bet, ja es galu galā nolēmu izvēlēties Rovigu, tad tādēļ, ka nejauši atklāju sarunā ar Rozāti, ka pagājušo laiku lielais baritons An-lonio Kotonji, par kuru es tā jūsmoju Sv. Cecīlijā, bija debitējis tanī pašā teātrī. Biju pārliecināts, ka tā ir laba zīme.

1914. gada augusts. Šiem vārdiem ir traģisks skanējums. Bet dziedoņi ir egoisti, un manas atmiņas par šo posta mēnesi ir tīri personiskas: augām dienām kājās pie klavierēm maestro Rozāti aptumšotajā istabā, jo logiem ir priekšā aizvērtņi, kas veltīgi cenšas atturēt karstumu, un mēbeles putekļu pārvalkos, jo maestro ģimene ir aizbraukusi atpūtā, atstādama to vienu rūpēties par manu debiju. Sad tad darbs tika pārtraukts, lai izvārītu kafiju vai attaisītu sardīņu kārbiņu. Tad atkal pie klavierēm, stundu pēc stundas. Katru dienu istabā no ielas iespiedās avīžu pārdevēju saucieni par kaujām Flandrijā; es gaidīju, kamēr tie attālinās, tad atkal uzņēmu savu pārtraukto pianissimo. Ko citu es varēju darīt? Arī man bija jāizcīna sava kauja.

Kad daba man dāvāja balsi, tā bija pietiekami tālredzīga un pievienoja arī labu atmiņu. Nevaru iedomāties, kā es būtu varējis dziedāt operās bez tādas atmiņas. Reiz man vajadzēja četrās dienās iemācīties Pučīni «Bezdelīgu» un citreiz vienā nedēļā Maskanji «Cīrulīti», taču pirmās lomas sagatavošanai man bija veselas sešas nedēļas. Teksta iegaumēšana man prasīja tik maz pūļu, ka varēju koncentrēties uz stilu un tehniku. Maestro Rozāti bija mans «pilnveidotāks», un es domāju, ka viņam debija bija tikpat nozīmīga kā man. Viņš sagatavoja mani ļoti labi, un es jutos drošs.

Enco partija iesācējam, man šķiet, ir ideāla. Tā neprasīja pārmērīgi daudz un tomēr pavēra man lielas iespējas. Ja arī «Džokondas» mūzikai nav dziļas savdabības, tā noteikti ir «opera dziedāšanai» ar sešām lieliskām solistu partijām: soprānam, mecosoprānam, kontr-altam, baritonam, basam un galvenokārt tenoram.

Pirmo reizi «Džokonda» uzvesta Milānā 1876. gadā. Tā ir vecās skolas opera, kuras mērķis pa lielākai daļai bija sniegt pārpilnam ārijas un dot dziedātājiem iespēju dziedāt; Ponkjelli nebija revolucionārs.

«Džokonda» tomēr dažā ziņā ir itāliešu operas robežstabs. Ritms ir straujāks, nekā tanī laikā parasts, or-ķestrācija precīzāka, un skatuviski tā ir efektīgāka. Vecās rečitatīvu un āriju formas izpaužas ar jaunu

spēku. Libretu tuvāk aplūkot nebūtu ieteicams. Tas ir kāds renesanses laikmeta dēku stāsts, ko tik daudzpusīgs ģēnijs kā Arrigo Boito izveidojis no aizmirstas Viktora Igo lugas «Andželo — Padujas tirāns». Tanī ir divas nelaimīgas mīlestības, viena neizdevusies bēgšana, šķietama noindēšanās, pievilta tikumība un kāda pašnāvība, tur ir valstsvīri un bandīti, ubagi, spiegi un skumstošas, dižciltīgas jaunavas. Varbūt tā nav īsta māksla, tomēr labs uzjautrinājums. Darbība ir diezgan sarežģīta un neticama, bet spraiga, tā risinās ar plašu vērienu uz grezna un krāsām bagāta fona. Tur ir dzirkstoša baleta mūzika ar slaveno «Moru [8] deju». Atceroties daudzās reizes, kad esmu dziedājis «Džokondā» pēc šīs debijas Rovigā, varu teikt, ka tiklab dziedātājiem, kā publikai tā vienmēr sagādāja prieku.

Man bija paredzētas mēģinājumiem ar ansambli divas nedēļas. Ierados Rovigā oktobra sākumā un atradu dzīvokli pie divām vecām māsām, kas abas bija vecmātes. Viņas rūpējās par mani ar tādu uzmanību un gādību, it kā es būtu tikko piedzimis zīdainis. Viņu laipnība mani stiprināja pārbaudījumam, kas man stāvēja priekšā.

Lieliskā ārija «Debess un jūra» otrā cēliena vidū ir vienmēr bijusi pārbaudījuma akmens dziedātājam, un, ja tai ir panākumi, tas «Džokondā» ir tenora triumfs. Tā beidzās ar vārdiem «Ak nāc! Ak nāc!» Beigu nots, kā Ponkjelli to rakstījis, ir sol, bet gadu gadiem operas publika ar to nav bijusi apmierināta, jo tas ir licies kā atslābums. Tādēļ tenoriem ir kļuvis par tradīciju neievērot pirmatnējo tekstu un sakāpināt balsi beigās līdz si bemol. Mēģinājumos biju traucies pilnām burām pa pašpaļāvības augstajiem viļņiem un dziedājis si bemol, bet ģenerālmēģinājumā soli atkāpos. Slēgtā vokāļa skaņa man šķita laba, bet es sabojāju si bemol. Pirmo reizi es sāku nervozēt.

— Neraizējieties par si bemol, — teica maestro Stu-rāni, kas diriģēja orķestri. — Viss pārējais gāja spoži. Kāpēc jūs nepaliekat uzticīgs tekstam un nedziedat soli

— Bet publika grib si bemol\

— No jums to neprasīs. Zina, ka tā ir jūsu debija.

Tik ļoti gaidītais vakars beidzot pienāca; tas bija

1914. gada 15. oktobrī. Es pilnīgi apzinājos, ka ļaužu drūzmai «Teatro Sočāle» mana atrašanās uz skatuves bija tikai nejaušība un daudz, ja varēja modināt paviršu ziņkāri. — Jauns tenors . . . Nez kāds viņš ir? — Ļaudis nākuši klausīties Tīnu Poli-Randačo galvenajā, Segūru-Taljenu Barnaba un Idu Cicolfi Lauras lomā. Neraugoties uz maestro Sturāni mierinošajiem paskaidrojumiem, ka esmu tikai iesācējs, zināju, ka nevaru cerēt uz iecietību. Vai man būs panākumi vai ne, bet vērtēs mani ļoti stingri, un par to es priecājos.

Pirms izrādes es ilgi domāju par savu māti un skūpstīju viņas fotogrāfiju. Pielūdzu svēto jaunavu. Izdzēru ļoti daudz tasīšu sevišķi stipras kafijas. Tas viss, jādomā, palīdzēja. Es dziedāju tiešām labi. Bet, kad nonācu līdz «Debess un jūra», jau no pirmās nots mani pārņēma bailes. Kā izdosies beigas? Nebiju vēl izlēmis — vai mēģināt si bemol vai ne. Kamēr dziedāju, skatījos publikā, meklēdams abas manas saimnieces — vecmātes. Viņām es biju atklājis visas savas bažas. Varbūt, ja mūsu skatieni sastaptos, mātišķās līdzjūtības vilnis palīdzētu man pacelties līdz si bemol. Bet drīz bija jāatmet meklēšana — skatoties seju jūrā, man uznāca reibonis. Ievilku elpu, lai dziedātu si bemol, bet pēkšņi sajutu, it kā man rīkle aizžņaugtos. Instinktīvi atturējos no riska un aprobežojos ar sol.

Publika man aplaudēja ar pietiekamu sajūsmu, kolēģi bija vairāk nekā devīgi ar apsveikumiem, abas vecmātes mani apkampa un raudāja no prieka, un arī es pats zināju: ja neņem vērā to neizdevušos si bemol, es biju ticis galā ļoti labi. Nākamajā rītā prese ratificēja Parmas tiesnešu spriedumu: es biju «atklājums», «pilnīgi izveidojies un jau nobriedis mākslinieks», kritiķi vienprātīgi pareģoja man spožāko nākotni. Ar dziļu atvieglojuma nopūtu nolēmu vairs neraizēties par si bemol.

Tanī pēcpusdienā man gadījās nejauši dzirdēt kāda orķestranta un korista sarunu.

— Džilji iespējas ir diezgan ierobežotas.

— Jā, tiešām. Vai jūs neievērojāt, ka viņam neizdevās si bemol?

Skarts visvārīgākajā vietā, es piegāju tiem klāt, lai ieskatītos taisni sejā.

— Ko jūs īsti domājat? — es jautāju. — Esmu dziedājis si bemol desmitiem reižu citās operās, šinī es to neatzīstu īsti vietā, tas viss!

Tagad jutos pilnīgi drošs. Otrā izrādē dziedāju «Debess un jūra» bez kādas nervozēšanas, jau iepriekš izšķīries par sol. Bet šoreiz publika atsaucās vēsi un tikai ar parastajiem aplausiem. Bija skaidrs, ka tā tiešām gaidīja si bemol, bet es biju nodomājis palikt sev uzticīgs. Galu galā kritiķi nebija neko man pārmetuši. Publiku vajadzēja atradināt no kaprīzēm — lai mācās respektēt oriģināltekstu.

Tā vismaz es teicu pats sev. Bet savā sirdī zināju, ka visi šie argumenti ir tikai izlocīšanās, lai slēptu bailes no briesmīgās izjūtas, ka rīkle man aizžņaudzas.

Trešajā vakarā es visu laiku jutos naidīgā noskaņā. Biju nolēmis dziedāt sol, vai tas publikai patiktu vai ne. Bet, kad tuvojos ārijas beigām, sajutu pēkšņu drosmes uzplūdumu, varbūt tā bija tikai dižošanās. Tagad es viņiem parādīšu, klusībā nolēmu un, ilgi nedomādams, ieliku ne tikai savu balsi, bet visu savu būtni šai si bemol. Tad sākās ovācijas, pirmās manā tenora karjerā. Reiz jau biju tās piedzīvojis — tanī dienā, kad dziedāju soprāna partiju. Publika bija pietrūkusies kājās, aplaudēja, kliedza, meta programmas gaisā, prasīja bis. Diriģentam bija jānoliek uz pults savs zizlis, izrāde bija pārtraukta. Bet es atteicos no bis, negribēju izaicināt likteni.

Es apbrīnoju pats sevi, un šī sajūta bija stiprāka nekā atvieglojuma sajūta. Kā man tas bija izdevies? To es nevarēju saprast.

Tanī naktī miegs man nenāca. Nerimtīgi grozīdamies gultā, pirmo reizi manīju, ka palagi neizturami grauž. Sakaitināts uzdedzu gaismu, lai izzinātu iemeslu, un ieraudzīju, ka visa palaga augšmala bija smalks izšuvums. Cietināts un gludināts tas bija kļuvis par griezīgu līniju režģi. Palags nebija no tiem, ko var nopirkt veikalā. Sapratu, ka viena no manām vecmeitām savās

tālajās jaunības dienās bija izšuvusi audeklu cerētai jaunās sievas nākotnei.

Tāda ir dzīve, es nodomāju, plāni izjūk, cerības pieviļ, centieni kļūst pieticīgi un zūd. Bet triumfs, ko biju izbaudījis nupat šinī naktī skatuves ugunīs, vai ari tas nebija daļa no dzīves? Jeb tas bija tikai sapnis, un tagad es būtu uzmodies? Nē, es zināju, ka tas nav sapnis. Bet vai tas turpināsies visu mūžu? Tās bija nākotnes izredzes, kas man iedvesa bailes un pat šausmu sajūtu. Kāpēc atrauties no masām? Kāpēc man ir dota vara likt publikai trūkties kājās, ja manas labās un mīļās dzīvokļa saimnieces nav varējušas sev atrast dzīves draugu? Ir tiesa, es biju grūti strādājis, bet bija arī citi, kas, neraugoties uz lielajām pūlēm, piedzīvoja vilšanos.

Neesmu teologs. Man palika noslēpums, kādēļ dievs ir parādījis man tādu labvēlību. Jutos tās necienīgs un pazemīgs; tad pēkšņi jutu nepārvaramu vēlēšanos viņam pateikties. Es atstāju gultu un kritu ceļos.

14. nodaļa

Rovigā es guvu ļoti svarīgu atziņu, ka dziedonis ir atkarīgs no publikas. Publika maksā, lai viņu klausītos, sagādā viņam līdzekļus dzīvei. Sava mākslinieciskā godīguma robežās viņam jādod pretī viss, ko tā prasa. Dziedonis var kaut ko ierosināt, bet nevis uzspiest savu gribu. Viņam jācenšas publikai patikt, jāiekaro tās simpātijas, ja ne, — viņš darītu labāk, ja nekavējoties atstātu skatuvi. Publika ir viņa soģis, žūrija viņa apelācijas tiesa.

Arī kritiķi pilda vajadzīgu funkciju. Tomēr no dziedoņa viedokļa tiem ir tikai sekundāra nozīme. Dziedonis varētu bez tiem arī iztikt. Reizēm tiešām ir nopietni jāatzīst, ka ļoti labi būtu bez tiem, turpretī pat iedomāties nevar dziedoni bez publikas, jo tie viens otru papildina. Neviens, pat slavens dziedonis nedrīkst būt tik augstprātīgs, ka atteiktos mācīties no lietpratīgas kritikas, kas nav ne izvairīga, ne samākslota. Bet pārāk bieži kritika nav nekas cits kā pēdējās izrādes salīdzinājums ar to, kā cits kāds mākslinieks ir dziedājis to

pašu partiju pirms pieciem, desmit vai piecpadsmit gadiem. Šāda kritika man nekad nav bijusi neko vērta. Svarīgi man bija vienīgi tas, kā esmu dziedājis tieši šovakar. Vai tikai mans izpildījums klausītājiem nav licies samākslots? Vai esmu skāris viņu sirdis? Vai esmu spējis modināt viņos dziļas un mākslinieciskas emocijas?

Nekad neviens kritiķis nav varējis mani ne aizvainot, ne apbēdināt, ja publika bija ar mani apmierināta. Neviens pārmērīgs cildinājums laikrakstos nav varējis mani mierināt, ja publika bija skopojusies ar aplausiem vai arī sirds dziļumos es apzinājos, ka neesmu tos pelnījis.

Es nesūdzos par kritiķiem, visā manā dziedoņa mūžā tie ir gandrīz vienmēr bijuši vairāk nekā devīgi ar slavinājumiem. Reizēm tomēr — sevišķi Anglijā un Amerikā — tie pēla mani par to, ka es, kā viņi mēdza izteikties, dziedot «galerijai». No viena viedokļa tas neapšaubāmi bija taisnība, jo dziedāšana atšķiras no citām mūzikas formām ar to, ka komponista doma kļūst dzīva nevis ar kādu koka vai metāla instrumentu, bet ar pašu subjektīvāko instrumentu — cilvēka balsi. Iepriekšējās lappusēs esmu jau teicis par mākslinieka būtisko vajadzību justies vienotam ar publiku. Dziedot viņam ir vitāli svarīgi izjust, ka ir panākta vienotība, bez tās viņa sniegums būtu tikai tehnikas problēma, viņš nedotu labāko, kas tam ir, neieliktu nošu rotaļā visu savu sirdi. Varbūt reizēm acumirkļa aizrautībā esmu pieļāvis kļūdu, izrādīdams pārāk lielu alkatību pēc šādas saskares. Bet kritiķiem jāsaprot, ka dziedonis nevar dziedāt bez aplausiem.

Vienpadsmit «Džokondas» izrādēs Rovigas teātrī es pagaidām turējos augstumos, kur biju nokļuvis ar «Debess un jūra» beigu si bemol.

Oktobra beigās man bija desmit dienu ilga atpūta pirms pārcelšanās uz Ferrāru. Es steidzos uz Romu.

— Tā es vairs ilgāk nevaru dzīvot, — teicu maestro Rozāti. — Mani mūžīgi vajā tas si bemol. Reizēm tas man izdodas, reizēm jūtu, ka to nespēju. Rovigas publika bija iekarota pēc trešā vakara, bet tagad atkal jāsāk Ferrārā.

— Ferrārā viss būs ļoti labi, — viņš mani uzmundrināja. — Pastiprināsim gatavošanos.

Un to mēs darījām.

— Labi, — teica maestro pēc nedēļas, — kā tagad ir ar si bemol?

— Man šķiet, ka, pateicoties jums, man beidzot ir radusies ticība.

Viņš pasmaidīja.

— Zināms. Esmu pārliecināts, ka no šī brīža varat būt drošs ne tikai par si bemol, bet arī par īstu si un visu pārējo.

— Ko jūs gribat teikt?

— Pirms nedēļas, kad jūs sākāt vingrināties, es liku noskaņot klavieres toni augstāk, par veselu toni, — viņš paskaidroja, man pamirkšķinādams. — Tā nu ikreiz, kad jūs domājat dziedam si bemol, īstenībā tas bija visskaistākais do. No sirds apsveicu!

Kādu vakaru Ferrārā mani stādīja priekšā slavenajam diriģentam maestro Tullio Serafīni.

— Esmu dzirdējis jūs dziedam. Man ir jums kāds priekšlikums. Dženovas Karlo Felīče teātrī sezona sāksies 26. decembrī ar Masnē «Manonu». Vai jūs gribētu dziedāt de Grijē? — Karlo Felīče ir viens no sešiem lielākajiem operteātriem. Šinī laikā Itālijā bija ap trīssimt tenoru, tomēr tikai mēnesi pēc manas debijas mani izraudzīja Karlo Felīče sezonai, un tieši tāds diriģents kā Serafīni!

«Tad lūk, kā mani novērtē,» klusībā nodomāju un atbildēju maestro Serafīni: — Pateicos jums, maestro, ka esat mani atcerējušies. Es centīšos.

Dženovā sāku sajust, ka nu jau esmu izmests pāri provinciālajām robežām. Dzīve Dženovā gāja tādā tempā, kādu agrāk nekad nebiju pazinis. Nemaz nebiju pārsteigts, uzzinot, ka tā ir Kristofora Kolumba dzimšanas vieta. Ļaudis šeit runāja tādā dialektā, kuru man bija grūti saprast. Tā bija jūrnieku un tirgoņu cilts, kurai nauda bija galvenais un vistālākās vietas kartē nenozīmēja neko citu kā tirgus, kur jānokļūst, vai zemes, kas jāapgūst. Viss man šķita pilnīgs pretstats izklaidīgajam un laiskajam dzīves veidam tālāk uz dienvidiem. Kad pār Romu un Rekanātu valdīja pāvests, Dženovā pati

sevi pārvaldīja, bija neatkarīga jūrnieku republika. Viegli bija ieraudzīt atšķirību. Pa Itāliju ceļodams, es sapratu, pat nezinot vēsturi, ka ap mani kļūst dzīva pati vēsture.

«Manonā», tāpat kā «Džokondā», man bija jādzied kopā ar slavenu soprānu. Šoreiz tā bija Rozīna Stor-kio. Atšķirībā no Tīnas Poli-Randočo viņu aizvainoja, ka viņas partners būs iesācējs, un viņa izteica atklātu protestu Serafīni. — Pagaidiet un jūs sapratīsit, — maestro viņai atbildēja.

— Ak jā, es jau redzu, — uzstāja Storkio. — Vēl kāds no jūsu brīnumbērniem. Vai jūs nedomājat, ka es pelnu ko labāku?

Mēģinājumu laikā viņa nepalaida garām nevienu gadījumu nelikusi man šādā vai tādā veidā saprast, ka esmu augstprātis un ka man te nav vietas. Viņas izturēšanās dēļ man bija diezgan grūti pārliecinoši tvīkt kā nelaimīgam mīlētājam, bet nolēmu neļaut viņai traucēt sevi pirmizrādes laikā. Vienmēr ir kāds šķērslis, kas jāpārvar, tikai pacietību! Šoreiz tas bija prima-donnas naidīgums, Rovigā — nelaimīgais si bemol!

Izlasīju abata Prevo sirdi aizgrābjošo romānu, kas ir libreta pamatā. Es to izlasīju vēlreiz un vēlreiz. Beidzot man izdevās radīt pilnīgi savu Manonas tēla priekšstatu. Nolēmu no tā vadīties arī uz skatuves.

Šis nodoms man izdevās. Kad pirmajā cēlienā sāku dziedāt sapņa dziesmu, sinjora Storkio varēja būt no manis tūkstoš jūdžu tālumā. Es domāju tikai par cietsirdīgo izvirtuli Manonu Lesko.

Bagātie dženovieši bija jūsmīgi operas cienītāji. Nekad agrāk nebiju dziedājis tik lielā teātrī un tiešām apstulbu, dzirdēdams, ka aplausi var skanēt kā aukas dārdi. Protams, Romā es bieži biju Kostanci teātra galerijā un aplaudēju Lacāro vai Bonči, vai Batistīni, bet nezinu, kādēļ aplausu skaņa ir citāda, ja tie piepilda skatuvi un tu tajos iegrimsti. Vai tiešām visi šie aplausi bija man? Tas bija gandrīz šausmīgi. Bis! Bis! ļaudis kliedza un dauzīja kājām. Apjucis un nedrošs skatījos uz Serafīni pie pults. Viņš man piekrītoši pamāja. Es pievērsos Manonas tēlam, ko skatīju iztēlē, un sāku dziedāt.

Ja Rozīna Storkio bija atradusies no manis tūkstoš jūdžu tālu, kamēr ritēja izrāde, tad, tikko nolaidās priekškars, tā atradās turpat man blakus.

— Jāatzīst, jūs neesat zaudējis laiku, gādājot sev «klaku», — viņa man iecirta kā ar pātagu.

— Kā gan jūs domājat, dārgā sinjora, ar ko gan es to būtu sagādājis? — atbildēju. — Vai ar sīknaudu?

Tas bija mājiens: lai gan es saņēmu divreiz lielāku honorāru nekā Rovigā un Ferrārā, tas vēl vienmēr bija zem simt lirām par vakaru. Šīs summas, protams, nepietika, lai pirktu aplausus, ja es arī vispār būtu par to domājis.

Atrazdamies vēl Dž.enovā, saņēmu uzaicinājumu uz Sicīliju 1915. gada februāra beigās. Maestro Gaetāno Bavanjoli man rakstīja no Palermas un lūdza mani dziedāt Masirno teātrī «Toskā». Mana tirgus cena šķita ātri ceļamies: Palermas piedāvājums nodrošināja man trīskārt to, ko biju saņēmis Dženovā. Tanī laikā manas reputācijas izvēršana un nostiprināšana man bija daudz svarīgāka par naudu, bet dziedāt Masimo teātrī, turklāt maestro Bavanjoli vadībā, bija liels sasniegums, un es nevilcinājos uzaicinājumu pieņemt.

«Toska» bija mana pirmā sastapšanās ar Pučīni mūziku. Turpmāk mani pirmām kārtām uzskatīja par šī komponista izpildītāju. Tiesa, viņa operas vienmēr ir šķitušas sevišķi piemērotas manai balsij. Mario Kava-radosi partija tomēr ir kokaina un pliekana, bet, tenoram par laimi, to izpērk trešā cēliena skaistā ārija «Un mirdzēja zvaigznes».

Tieši tas, ka partijai trūka raksturīguma, mani it kā izaicināja. Nolēmu izdarīt kaut ko nebijušu un domāju, ka vismaz daļēji man tas izdevās.

Nekad neesmu varējis saprast, kāpēc tenoriem vispār ir paradums dziedāt «Toskas» trešā cēliena lielāko daļu jautrā un cerību pilnā noskaņā. Sīki jo sīki izstudējis partiju, nolēmu lauzt tradīciju un izpildīt mūziku tā, kā Pučīni, manuprāt, to ir domājis.

Florija atnes Mario caurlaidi un saka, ka viņš brīvi var atstāt cietumu, bet — un tieši no šīs vietas mana interpretācija sāk atšķirties no tradīcijas — Mario nav par to pārliecināts. Viņš nespēj ticēt, ka laime ir tuvu,

viņš domā, ka Florija ir nežēlīga viltus upuris. Mario cenšas to iepriecināt ar cerību pilniem vārdiem, bet visu laiku, līdz pat beigām, viņš ir pārliecināts, ka tie ir viņu pēdējie kopīgie mirkļi virs zemes un viņam drīz jāmirst. Ne reizi viņš nespēj smaidīt.

Man šī interpretācija šķita absolūti loģiska; vismaz, es spriedu, tā bija pieļaujama. Nolēmu ar to stāties Pa-lermas publikas priekšā.

15. noda]a

Vilcienā no Dženovas uz Palermu jutu mostamies pirmās bažas. Tas bija garākais ceļojums, ko jebkad biju uzsācis. Sicīliju vienmēr iedomājas ka bandītu midzeni, un tādēļ es sev jautāju, vai bandīti varētu interesēties par manu «Toskas» interpretāciju.

No pirmā acu uzmetiena Palerma atstāja uz mani nomierinošu iespaidu. Dzelzceļa stacijā vesels pūlis ubagotāju, bet neviena bandīta, vismaz neviena tāda, ko varētu noturēt par bandītu. Nevarēju tos pamanīt arī nākamajās dienās, bet ieraudzīju daudz cila, kas man izskatījās dīvains un neredzēts.

Tā, piemēram, tur bija neparasta, rožaina celtne, kas neatvairāmi man atgādināja dažus Marokas gleznojumus konteses Spannoki mazajā viesistabā. Biju ļoti pārsteigts, ka tā izrādījās baznīca.

— Baznīca? Man tā drīzāk liekas mošeja. — Tad man pastāstīja, ka tā tiešām būvēta kā mošeja pirms tūkstoš gadiem, kad arābi valdīja Palermā.

Citreiz pārrunāju ar maestro Bavanjoli par daudziem liela auguma vīriem ar zilām acīm un gaišiem matiem— domājams, Skandināvijas tūristiem — kas tik tekoši runā sicīliešu dialektā. Maestro ļoti uzjautrinājās par manu nezināšanu.

— Sākotnēji tie ir tiešām ieradušies no ziemeļiem, bet ne jau gluži kā tūristi. Tanīs laikos, pirms septiņiem vai astoņiem gadsimtiem, tos sauca par normaņiem, bet es domāju, ka to pēcteči atzīst sevi par īstiem si-cīliešiem.

Atcerējos, kā es, zēns būdams, izbrīnījies klausījos

veco garīdznieku donu Romāno, kad viņš man stāstīja Rekanātas vēsturi. Uzvaras un zaudētas cīņas, tas viss man toreiz šķita ļoti iespaidīgi un uztraucoši, bet tagad sāku domāt, ka tā nemaz nebija vēsture. Vēsture, es spriedu, ir tas, kas ir noticis Palermā, Dženovā, Romā. Rekanāta snauda Apenīnu aizsegā starp pakalniem; tur nav bijuši ne arābi, ne normaņi, ir bijuši tikai nožēlojami strīdi ar kaimiņiem. Es apzinājos, ka mani ceļojumi māca man samēra izjūtu.

Nevaru aizmirst kādu gadījumu Palermā. Pastāstījis man par normaņu laikmetu, maestro Bavanjoli aizveda mani parādīt lielo katedrāli, ko viņu karaļi bija cēluši Monreāles pakalnā pie Palermas. Mozaīku vizuļojošais zelts, krustejas, daudzkrāsainās vītās kolonas, katra cirsta pēc sava zīmējuma — nekad senāk nebiju redzējis nekā tamlīdzīga — viss šķita tik skaists kā sapnis. Es būtu gribējis palikt tur ilgi, bet maestro atgādināja, ka jāgriežas atpakaļ uz mēģinājumu. Kad iznācām uz pavasara saules apspīdētās ielas, manu uzmanību saistīja pulciņš skrandainu, ap kaut ko notekgrāvī saklupušu puišeļu. Es piegāju tuvāk, būdams ziņkārīgs— vai Sicīlijas puikas uzjautrinās ar tādām pašām spēlēm kā mēs Rekanātā. Varbūt ari, bet šoreiz es ieraudzīju kaut ko citu. Priekšmets, ap kuru bija salasījušies bērni, bija netīrs jēlas gaļas gabals, aplipis ar zemēm un mušām. Viens puika to dalīja daudzās daļās, ko viņi nekavējoties aprija. Es paskatījos tuvāk un riebumam pievienojās šausmas: daudzi no mazajiem slimoja ar kādu briesmīgu acu slimību. Mušas metās uz viņu vā-tainiem un pūžņojošiem plakstiem, bet viņi pat nemēģināja tās aizdzīt.

Domāju, ka savā bērnībā esmu pazinis nabadzību un badu, bet ne es, ne kāds cits Rekanātas bērns nekad nav pazinis tādu nabadzību un tādu badu. Šausmīgais skats mani vajāja vairākas dienas. Vai tā nebija vieglprātība, kas jau robežojās ar noziedzību, es sev jautāju, dziedāt zeltītos operteātros dārglietām rotātai publikai, kad pāris soļu tālāk valdīja nabadzība un pamestība? Ko nozīmēja Toskas un Kavaradosi ciešanas trešajā cēlienā salīdzinājumā ar šo bērnu ciešanām? Šādi jautājumi man bija jauni; līdz šim nekad nebiju pazinis

neviena, kas būtu nabadzīgāks par mani. No otras puses, — ko es varēju darīt? Es jutos satriekts, bezpalīdzīgs. Viss, ko es pratu darīt, bija dziedāt.

Man bija izdevies pārvarēt «Toskas» tehniskās grūtības. Mani kolēģi — soprāns Bjanka Lenci un baritons Džākomo Rīmini bija ļoti sirsnīgi. Šoreiz vienīgais traucējums biju es pats. Mani mocīja atmiņas par bērniem notekgrāvī, un es mēģinājumos piedalījos nevērīgi, mehāniski, nespēdams sakust ar uzdevumiem, kas pēc tā, ko biju redzējis, man likās bez kādas nozīmes.

Kādu dienu, pēkšņa impulsa mudināts, iegāju baznīcā un apsēdos puskrēslā. Centos domāt, bet mana galva bija tukša un apmiglota. Es, protams, zināju, ka turpināšu dziedāt, jo neko citu es nepratu darīt, bet, tā kā man tas bija licies vieglprātīgi un nevajadzīgi, es nekad vairs nevarētu labi dziedāt.

Kādas durvis sienā atvērās un atkal aizvērās; vecs franciskāņu mūks parādījās pustumsā un nozuda aiz grēksūdzes krēsla priekškara. Es aizgāju un nometos ceļos pie grēksūdzes krēsla margām. — Padre, — es teicu, — man ir vajadzīga jūsu palīdzība.

Es droši vien runāju nesakarīgi, bet viņš pacietīgi mani uzklausīja. Kad biju beidzis, viņš man klusu izteica lēnprātīgu pārmetumu:

— Kādēļ tu esi dievam tik nepateicīgs, mans dēls? Viņš tev ir piešķīris lielu balvu, neapvaino viņu, to nonicinādams. Atceries, ar kādu lielu mīlestību viņš ir runājis par lilijām laukā, kas nedara grūtu darbu. Dievs tev ir devis balsi citu cilvēku mierināšanai. Tavs pienākums ir mīlēt savu balsi. Viņš grib, lai tu dziedi. Necenties iet pret viņa gribu.

— Vai jūs domājat, ka mans pienākums ir dziedāt, padre? — Man novēlās kā akmens no sirds.

-— Protams. Tas ir tavs pienākums. Un tagad nebīsties, mans dēls. Ej ar mieru. — Un miers bija ar mani.

Vēlāk man stāstīja, ka pēc tam, kad Masimo teātrī pēc «Toskas» pirmizrādes nolaidies priekškars, nevienam no skatītājiem nav bijušas sausas acis. Mana seja bija mitra no asarām. Visā izrādes laikā es pat nemanīju aplausus. Jutos pacelts it kā pāri sev pašam. Ar

savu balsi izteikdams Kavaradosi ciešanas, es atcerējos Monreāles bērnus. Nekad agrāk nebiju tik pilnīgi izjutis kaislīgu vajadzību pēc vienotības ar publiku. Nejutu ne godkāri, ne triumfa skurbumu, vienīgi prieka un miera plrismu.

16 nodaļa

"Kaut gan dziedoņa dzīvi tēlo kā mūžam mainīgu ainu, kurā mijas cildenais, banālais un smieklīgais, īstenībā tā ir tāda pati kā kura katra cilvēka dzīve.

«Toskas» premjerā Palermā mani pārņēma jūtas, kas nebija tālu no reliģiskas ekstāzes. Bet pirms kādām dienām es, spēlēdams pokeru ar kolēģiem, biju zaudējis visu līdz pēdējam čentēzimam.

Kolēģi mani tikmēr kaitināja, kamēr piedabūja ar viņiem spēlēt. Sākumā es pretojos. Es taupīju naudu, lai varētu apprecēties, un man nebija nekādas vēlēšanās izšķiest savu krājumiņu. Bet viņi nelika mani mierā.

— Kas tu esi par dziedoni? — viņi mani izsmēja. — Vai tu nezini, ka visi dziedoņi spēlē pokeru? Tā ir tradīcija. Tu darītu labi, ja vismaz to iemācītos. Mēs iemācīsim tev likumus, kā pienākas.

Likumus es iemācījos pietiekami labi, lai pazaudētu divus tūkstošus liru pieredzējuša spēlmaņa ātrumā.

Nākamajā rītā es sāku pārdomāt. Mani apstākļi nebija tādi, lai es varētu kļūt par pastāvīgu vai ari par gadījuma pokera spēlētāju, bet pēc kolēģu sprieduma man bija lemts par tādu kļūt, jo citādi es paliktu par vientuļu vecpuisi. No tā es secināju, ka vienīgais glābšanās ceļš bija nodibināt mājas pavardu. Un man jau likās, ka dzirdu pats savu balsi noraidām uzaicinājumus. «Ļoti nožēloju, draugi, bet man jāsteidzas mājā pie sievas, paši saprotat.» Un es nolēmu apprecēties, cik ātri vien iespējams. Mana māte laikam šausminātos, jo pēc viņas domām laulība nav iespējama pat pēdējam naba-

gain, pirms viņš nav nodrošinājies ar gultu, galdu, dažiem krēsliem un vēl kaut ko, kas izskatās pēc jumta virs galvas. Un tomēr es nevarēju citādi rīkoties; vēlāk es mēģinātu viņai visu izskaidrot, nepieminot, protams, savus zaudējumus pokerā.

Aizgāju uz pastu un nosūtīju Kostancai telegrammu: «Sagatavo pūru un laulības sludinājumu. Mums jāapprecas, tikko būšu atkal Romā.»

Nākamajā rītā pienāca Kostancas atbilde. «Pūrs gatavs,» ziņoja telegramma, «tas man vienmēr mugurā.»

Mēs ar Kostancu salaulājāmies Romā 1915. gada 9. maijā. Es aizņēmos no sava aģenta divi tūkstoši liru un tās deva mums iespēju sarīkot ģimenes vakaru vienkāršā priekšpilsētas viesnīcā. Mūsu medus mēnesis ilga dažas dienas, ko pavadījām Kastelgandolfā pie maza, klusa ezera spoguļa Albāņu kalnu ielokā. Tad es aizvedu Kostancu uz Rekanātu iepazīstināt ar saviem vecākiem.

Ilgs laiks bija pagājis bez viena atpūtas brīža, un biju gandrīz aizmirsis slinkot. Es jau sāku atkal grimt gausajā un mierīgajā Rekanātas dzīvē — spēlēju kro ketu, reizēm patērzēju aptiekā, uzmetu acis pavardam, kad māte mācīja Kostancu gatavot makaronus — mūsu tradicionālo svētku ēdienu. Tad pienāca ziņa: Itālija iestājusies karā! Bija divdesmit ceturtais maijs, bija pagājušas tikai divas manas laulības dzīves nedēļas.

No šī brīža katru dienu gaidīju, ka mani sūtīs uz fronti. Pelēkā kartīte tomēr nepienāca. Pagāja mēnesis, saspīlējums kļuva neizturams. Aizrakstīju pulkvedim Delfīno un nodevu sevi viņa rīcībā koncertu sarīkošanai karaspēka labā. Pienāca telegrāfiska atbilde: «Lieliski. Organizēju pirmo koncertu nākamo pirmdien.» Atvadījos no Kostancas un pārējo vasaru braukāju pa Itāliju visos virzienos, patriotiskas sajūsmas pārņemts. Augusta beigās, redzēdams, ka armijā mani joprojām neiesauc, pieņēmu maestro Serafīni uzaicinājumu dziedāt Boloņas Korso teātrī nākamajā oktobrī Boito «Mefistofeļa» uzvedumā.

Ja atceros sava dziedoņa mūža četrdesmit gadus, varu pilnīgi godīgi teikt — lai cik reižu es arī

dziedāju to pašu operu vai to pašu koncerta programmu, nekad neesmu sastindzis vispārpieņemtā profesionālā manierē. Katra izrāde bija jauns pārbaudījums, jauns izaicinājums sev, jauna iespēja izmēģināt savus spēkus, lai iekarotu publiku. Šinī pārbaudījumu virknē, kas piepilda veselu cilvēka mūžu, dažas izrādes izceļas pāri citam ar savu lielo nozīmību.

Tāda ir mana debija Rovigā, mana debija Skalā ar Toskanīni, mana debija Metropolitēna operā Karūzo slavas ēnā. Serafīni uzaicinājums dziedāt «Mefistofelī» Eoloņā pieder augstāko pārbaudījumu kategorijai.

Boloņai bija pamats lepoties ar zināmām īpašuma tiesībām uz šo sarežģīto, mākslinieciski vērlīgo un drosmīgo operu, jo tieši Boloņā tā ieraudzīja dienas gaismu. Arrīgo Boito galvenokārt bija slavens kā dzejnieks un libretists. «Mefistofelis» bija viņa pirmais mēģinājums izteikt savas idejas mūzikā. Kad to pirmo reizi izrādīja Milānā 1868. gadā ar pašu Boito pie pults, tā cieta pilnīgu fiasko. Izrāde ilgusi no pusastoņiem vakarā līdz pustrim rītā, un izpildījums bijis neciešams. Puse publikas aizgājusi izmocīta un vīlusies, atstājusi otru pusi teātrī vētraini protestējot. Boito, kas bija nesatricināmi palicis pie pults no sākuma līdz beigām, nākamajā dienā saņēmis daudz izaicinājumu uz divkauju no apvainotajiem tradicionālās operas aizstāvjiem.

Troksnis, kā tas mēdz būt, sāka apklust un likās, ka «Mefistofelis» bija nogrimis aizmirstībā, kad pēkšņi 1875. gadā atkal parādījās Boloņas pilsētas teātrī izlabots, pārtaisīts, saīsināts līdz normālam garumam un ar labāko dziedātāju vārdiem uz afišām, Boloņas publika to uzņēma ar sajūsmu un uzskatīja par savu atklājumu. No tās dienas Boito «Mefistofelis» ir Boloņas operas sezonas obligāta, tradicionāla daļa.

Tas fakts, ka man būs jāstājas šīs prasīgās un kompetentās publikas priekšā, bija sagaidāmā pārbaudījuma viena puse; tādas pašas raizes man sagādāja arī operai piemītošās grūtības. Boito bija domātājs un dzejnieks, «Mefistofelī» viņš bija centies izteikt Gētes pasaules uzskatu mūzikas valodā. Guno «Faustā» ir lielāka mūzikas un satura vienība, un tas ir labāk noturējies pret laika zobu, bet «Mefistofelis», nenoliedzami,

ir daudz augstākā intelektuālā pakāpē un daudz tuvāks Gētes garam, un daudz grūtāk ir to dziedāt.

Zināms, tieši grūta partija, ja tā reiz apgūta, dod vislielāko gandarījumu. Jo dziļāk studēju Fausta partiju, jo vairāk mani aizrāva un stimulēja tās dramatisms. Strādāju ar sevišķu degsmi un neatlaidību, lai ar trim atbilstošām balss nokrāsām parādītu trīs Fausta dzīves posmus: jaunību, briedumu un vecumu, jo tajos viņš jāparāda. Vēlāk Skalā šī interpretācija deva man to, kas vēl tagad manā atmiņā glabājas kā dārgums — Toskanīni cildinājumu, bet pašlaik tā palīdzēja man izturēt Boloņas pārbaudījumu. Esmu pārliecināts, ka tas bija arī labs ansambļa veikums, jo titulpartiju dziedāja lieliskais bass Andželo Mazīni — Pjeralli, bet Serafīni diriģēja. Dzirdēdams, ka ārkārtīgi izlutinātā Boloņas publika prasa divu galveno tenora āriju — «No laukiem, no pļavām» un «Uz pēdējās takas» — atkārtojumu, zināju, ka pārbaudījums ir izturēts, gūta uzvara jaunā kaujā.

Nākošais uzaicinājums nāca tieši no lielā komponista Pjetro Maskanji. Biju vēl Boloņā, kad viņš atrakstīja un paziņoja, ka vadīšot operas ziemas sezonu Neapoles Sankarlo teātrī. Vai es gribētu dziedāt «Mefistofelī» un viņa «Zemnieka godā»?

Uzaicinājums dziedāt Sankarlo teātrī jau pats par sevi bija ļoti liels gods, bet ja nu vēl aicināja pats Maskanji! Protams, es to pieņēmu. «Zemnieka gods» bija izsludināts kā sezonas atklāšanas izrāde decembrī, un pašlaik jau bija oktobra beigas. Tiklīdz varēju atstāt Boloņu, steidzos uz Romu, lai ar maestro Rozāti studētu partitūru.

Tikmēr bija radušās ģimenes problēmas, kurām bija jāpievērš uzmanība. Visu šo laiku Kostanca bija dzīvojusi pie manas mātes Rekanātā. Viņa gaidīja bērnu un tagad noteikti gribēja braukt pie manis un palikt pēdējos mēnešus manā tuvumā. Decembra sākumā mēs kopā aizbraucām uz Neapoli un iekārtojāmies uz ziemu kādas pansijas mēbelētā istabā. Izrādījās, ka vienā pašā sezonā mani sagaidīja Sankarlo, Maskanji un tēva gods. Taisnību sakot, es biju diezgan nobijies.

Kādu dienu pec mēģinājumā Sankarlo, gaidīdams tramvaju, dzirdēju divu neapoliešu sarunu.

— Runā, ka tas jaunais tenors Džilji esot ļoti labs.

— Man vienalga, vai viņš ir labs vai slikts, — atteica otrs. — Viņš nekad netiks ne tuvu mūsu donam Enriko.

Brīdi biju neziņā, tad sapratu, ka viņi mani salīdzina — diemžēl ne jau man par labu — ar lielo Ka-rūzo, kas, kā zināms, bija neapolietis un, kaut gan jau ilgus gadus dzīvoja Amerikā, vēl vienmēr bija savas pilsētas elks. Tā sākās salīdzināšana, kas vēl pēc daudziem gadiem Ņujorkā joprojām mani vajāja un mocīja, bet šimbrīžam tikai uzjautrināja un mazliet glaimoja: mani taču minēja vienā elpas vilcienā ar slaveno «zelta rīkli» un minēja kā sāncensi, kaut arī daudz vājāku. «Tātad es netikšu ne tuvu jūsu donam Enriko?» nodomāju. «Piekrītu. Droši vien, ka ne. Bet tādēļ jau es neapklusīšu!»

Kā jau teicu, es mazliet jutu bailes, iedomājoties tikšanos ar slaveno Pjetro Maskanji. Vesels panākumu gads bija man devis jaunu pašpaļāvību, bet citādi nebija mani daudz pārvērtis. Vēl vienmēr biju diezgan neveikls, sabiedriskajā dzīvē nepieredzējis, bikls, sastopoties ar slavenībām. Bet Maskanji lielums parādījās arī spējā redzēt otra biklumu un prasmē to tūlīt izkliedēt. No mūsu pirmās tikšanās sākās draudzība, kas ilga. trīsdesmit gadus un beidzās tikai ar viņa nāvi.

«Zemnieka gods» ir, zināms, viņa pazīstamākā opera, bet es tai nedodu priekšroku. Viņa «Draugs Fricis», kurā es dziedāju daudz gadu vēlāk — 1947. gadā Romā — bija vairāk piemērots manai balsij. Tomēr manām attiecībām ar Maskanji bija raksturīga dziļa savstarpēja saprašanās mākslas jomā. Viņa operas mani vienmēr valdzināja, kaut arī no tenora viedokļa tās bija nepateicīgas un grūtas. Galu galā manā repertuārā vienlaicīgi bija sešas viņa operas — bez abām minētajām vēl «Cīrulītis», «Mazais Marats», «Irisa» un «Si tvano».

Lai arī muzikālajā plāksnē man nebija tīkams «Zemnieka goda» dramatiskais spraigums, es, protams, darīju visu, kas bija manos spēkos, lai to izpildītu labi. Tiešām, pirmajos mēģinājumos Sankarlo, kad pie pults bija pats Maskanji, viņš pat zobojās par manu ārkārtīgo centību. Labi atceros to pārmērību, ka dziļi ievilku gaisu plaušās un dziedāju ar visu savu balsi augstos sičilianas [9] toņus: «Ai Lola . . .» Kad nonācu pie beigām, pietrūka elpas.

— Es nemaz nebrīnos, — teica maestro. — Nav cilvēka spēkos tikt līdz beigām, ja sāk tā, kā jūs. Neesiet tik izšķērdīgs ar savu balsi. Jums jāmācās paglabāt to mazliet krājumā.

Maskanji vadībā es to iemācījos. Sezonas atklāšanas vakarā Sankarlo 1915. gada decembrī mans Turidu tēlojums ierosināja kādu Neapoles mūzikas kritiķi aizrādīt, ka «mums visiem jāpasteidzas dzirdēt Džilji, kamēr tas vēl ir iespējams, drīz Amerika viņu paņems».

Amerika! Cik tāla iecere!

1916. gada janvārī Sankarlo repertuārs tika paplašināts ar «Mefistofeli». Kā diriģents Maskanji ieturēja diezgan lēnu tempu, un parasti pusnakts bija jau sen pāri, kad beidzām. 31. janvāra izrāde nebija izņēmums. Sniedzis «Uz pēdējās takas» atkārtojumu, pateicies par aplausiem, priekškaram nolaižoties, norāvu savas astoņdesmitgadnieka garās matu šķipsnas un balto bārdu; kad ielēcu taksometrā, pulkstenis bija vismaz pustrīs no rīta. Biju krietni noguris, bet pietika viena Kostan-cas skatiena, kura gulēja gultā mūsu istabā, lai saprastu, ka šimbrīžam nebija ko domāt par miegu. Metos lejā pa kāpnēm un atkal prom pa ielu, trakā steigā meklēdams vecmāti.

Publika, kas bija aplaudējusi vecajam Faustam, varbūt smietos, ja pēc dažām stundām to redzētu vecmātes palīga lomā, bet šāda aktīva piedalīšanās vismaz aiztaupīja man mocību gaidīt blakus istabā, mērojot simt soļus uz priekšu un atpakaļ. Mana meita piedzima astoņos no rīta, bet pēcpusdienā man bija jādzied

koncertā. Mēs viņu nosaucām manas mātes vārdā par Esteri, drīz viņa kļuva Esterīna, bet tas bija pārāk garš vārds tik mazai radībiņai, un mēs to saīsinājām par Rīnu. Un no tā laika viņa arī palika Rīna.

Sankarlo sezona pēkšņi beidzās vai nu kādas krīzes, vai cita iemesla dēļ. Pierunāju Kostancu braukt ar meiteni atpakaļ uz Rekanātu, bet pats aizbraucu uz Modenu dziedāt dažās «Mefistofeļa» izrādēs. Kad pēc divām nedēļām atgriezos Neapolē, tur bija improvizēts citā vadībā operas sezonas turpinājums Bellīni teātrī un man jādzied Ferdinando partija Doniceti «Favorītē». Mana darbība kļuva drudžaina, un es sapratu, ka man jāpierod vienmēr tā dzīvot.

Šeit jāpiebilst, ka ārkārtējā steiga bija «Favorītes» tradīcija: Doniceti vienas nedēļas laikā Parīzē uzrakstīja pirmos trīs cēlienus, bet ceturto, kā stāsta, viņš uzrakstījis nepilnās trīs stundās, lai negarlaikotos, gaidot kaprīzas parīzietes apciemojumu. Protams, «Favorīte» nav šī pārsteidzoši ražīgā komponista labākā opera, bet opera var būt vēsturiski nozīmīga arī tad, ja nav šedevrs, un es atzīstu, ka «Favorīte», tāpat kā Rosini «Vilhelms Tells», iezīmē pagriezienu operas vēsturē. Abas kopā tās veido tiltu starp veco operas izpratni, kas prasa tikai vokālo virtuozitāti, un tālāko attīstību, ko vadīja Verdi un Vāgners līdz operas izaugšanai par patstāvīgu mākslas formu — muzikālu drāmu, kurā mūzika ir pilnīgi saplūdusi ar tekstu, ar operas intelektuālo, emocionālo un spirituālo saturu. Šāda attīstības gaita ir stipri veicinājusi operas dramaturģiju (ko daži laikmetīgi komponisti, kā es ar izbrīnu vēroju, tagad tiecas atmest), bet tanī pašā laikā veicināja pakāpenisku bel canto pagrimumu, kas ir bēdīgi, bet varbūt nenovēršami.

Bet atgriezīsimies pie «Favorītes». Kad Doniceti atbrauca uz Parīzi, pie apvāršņa mirdzēja Rosīni zvaigzne un viņa «Vilhelms Tells» bija aktuāla sarunu viela. Taču «Favorītes» pirmuzvedums 1840. gada 2. decembrī Parīzes operā bija sensācija un triumfs. Doniceti apzinājās, ka jāievēro modes prasības, un acīm redzama franču ietekme ir baleta mūzikā un arī citur. Es tomēr domāju, ka parīziešu sajūsmu izraisīja nevis šie kon-

vencionālie iestarpinājumi, bet gan jaunās operas revolucionārā nosliece uz nākotnes mūziku, kādai tai šķietami vajadzētu būt. Nebija vairs vokālās akrobātikas, bija palicis tikai tīrs gan lirisks, gan dramatisks melodiju plūdums, kā to prasīja darbība.

Atzinu, ka Doniceti mūzika ir sevišķi piemērota manai balsij, un aizrautīgi sāku «Favorītes» iestudēšanu, bet izrādes Bellīni teātrī sagādāja vilšanos. Trupa bija sastādīta lielā steigā un bez kritiska vērtējuma, mēģinājumi sasteigti un nepietiekami. Atviegloti uzelpoju, kad Neapoles sezona beidzās un es varēju atgriezties Romā, mācīties un vingrināties ar savu mīļo un apzinīgo maestro Rozāti. Biju vienojies atkal dziedāt «Favorītē», šoreiz Padujā aprīļa beigās, bet ar citiem izpildītājiem un citu diriģentu. Tagad diriģents bija Pjetro Fabroni, soprāns Luīza Garibaldi un baritons Džuzepe Bellantoni. Tanī laikā tie visi bija pazīstami vārdi. Tā atkal bija laimīga izdevība, kāda man bieži gadījās, jo pat kā debitants uzstājos kopā ar tā laika lielajiem dziedātājiem. No viņiem es daudz varēju mācīties.

Sezona Padujā izvērtās par triumfu pretēji Neapoles sezonas neveiksmīgajam noslēgumam un ieilga līdz maija beigām; tad teicām ardievas operai līdz rudenim. Brīvdabas izrādes vēl nepazina.

Atgriezos Rekanātā uz pāris nedēļām paskatīties, kā aug mazā Rīna; tad vēlreiz piedāvāju savus pakalpojumus pulkvedim Delfīno.

Tagad viņš mani uzaicināja braukt uz fronti un dziedāt kareivjiem. Pieņēmu to ar prieku. 1916. gada traģiskajā vasarā es braukāju militārajās kravas mašīnās šurp turp Pjāves zonā un arī vairāk uz ziemeļiem līdz Asjāgo augstienei. Bieži sniedzu trīs, reizēm pat. četrus koncertus dienā un vēl man likās, ka daru par maz.

Nekad agrāk mani nebija klausījusies tik brīnišķīga, tik pateicīga, tik jūsmīga publika. Šajos zēnos, kas atradās vaigu vaigā ar nāvi, bija kaut kas, kas atstāja uz mani visdziļāko iespaidu, tā bija viņu jautrība. Dziedot man bieži sakāpa asaras acīs, bet viņi nerimās, kamēr bija mani sasmīdinājuši.

1916. gada 5. oktobri Ristori teātri Veronā pievienoju savai operu virknei, kas regulāri pieauga, septīto. Tā bija Doniceti «Lūcija di Lamermura», no Valtera Skota aizgūts melodramatisks stāsts par skotu meiteni, ko apprecina ar nemīlamu vīru, kuru tā kāzu naktī nogalina un kļūst ārprātīga. Lūcijas partiju dziedāja Džuzepīna Finci-Magrīni, lorda Enriko partiju — Mariāno Stabile, bet man, tenoram, protams, bija romantiskā Edgardo Ravensvuda loma. Tenora lielais brīdis «Lūcijā» ir pēdējā cēliena skaistā ārija: «Tu, kas pret debesīm cel spārnus.» Iedvesma uzrakstīt šo āriju Doniceti radās pēkšņi, spēlējot ar draugiem kārtis. Viņš uzlēca kājās no spēļu galda, iegāja blakus istabā uzmest melodiju, tad atkal atgriezās pabeigt kāršu partiju.

Pirmizrādes laikā papūlējos neaizmirst, ka man jātaupa elpa ārijai «Tu, kas pret debesīm . . .» Es to biju atkal un atkal mēģinājis daudz reižu, bet tas ir ārkārtīgi grūts un nogurdinošs dziedājums, un, kā vienmēr, es baiļodamies sev jautāju, kā publikai tas patiks. Ne uzticēšanās savām spējām, ne bagātīga kafijas deva nevarēja mani atbrīvot no neizbēgamās mokošās gaidīšanas, kas raksturīga katrai premjerai. Dabiski, ka es cerēju uz panākumiem, bet tiešām nebiju sagatavojies uz divdesmit un vairāk izsaukumiem un vēl mazāk uz to, ko rakstīja kritiķi nākamajā dienā. Viens no viņiem salīdzināja premjeru ar «Lūcijas» pirmuzvedumu Neapoles Sankarlo teātrī 1835. gada 26. septembrī, kad franču tenoru Diprē sveica «aukas brāziens, kas vairāk līdzinājās ārprātīgo aurošanai trako namā nekā aplausiem, tā bija vētraina līksmošana, ko nav iespējams aprakstīt».

Doniceti operās ir daudz grūtāk dziedāt nekā Pučīni operās, tāpēc panākumi Doniceti mūzikā dziedonim ir daudz lielāks triumfs nekā panākumi Pučīni operās. Dziedonim ar viduvēju balsi un tehniku ļoti bieži izdosies maldināt publiku Pučīni operā un, nonākot galā, vēl piedevām izpelnīties aplausus. Tādi dziedoņi tomēr labi pārdomās, pirms uzņemsies risku ar Doniceti mū-

ziku, kas bez žēlastības atklāj ikviena īstās iespējas. Nepavisam nav tiesa, ka Doniceti partijas esot mistiskas vai arī prasot īpašu stilu, kas nepieciešams, dziedot Mocartu vai Hendeli. Tās vienkārši ir tīri liriskas partijas, pakļautas melodijas varai ārijās, kavatīnēs, kaba-letēs, lēnajos legāto. Tās prasa drošu elpu un drošu toni, prasa vieglumu un līdzsvaru sniegumā — pirmās un svarīgākās vokālo vingrinājumu prasības. Ir un paliek taisnība, ka šodien daudzi dziedātāji iedrošinās sākt savu karjeru, kad ir vēl tālu, ļoti tālu no pilnīgas šo pamatprasību pārvaldīšanas. Protams, daudzos gadījumos tas varbūt izskaidrojams ar parastajām naudas grūtībām, bet, domāju, mans piemērs pietiekami parāda, ka tas nebūt nav nepārvarams šķērslis. Varbūt arī daudzi pasniedzēji neierosina savus audzēkņus nodoties ilgiem, grūtiem vingrinājumiem, apsverot, ka tie nav jāsagatavo Doniceti un Bellīni āriju dziedāšanai, ja tie var viegli apiet šīs grūtības un gūt panākumus, dziedot daudzas partijas, kas prasa mazākas pūles. Lai iemesls būtu kāds būdams, nenovēršami rodas skumjais secinājums, ka bel canto pagrimst. Kaut gan man, protams, nav iespējams salīdzināt, es tomēr esmu noteikti pārliecināts, ka mūsdienās ir daudz mazāk augstas kvalitātes dziedāšanas nekā pirms simt gadiem. To secināt mani mudina Doniceti un Bellīni operu iekšējā skaidrība, lai gan, kā jau minēju iepriekšējā nodaļā, Doniceti «Favorīte» pieder pārejas periodam. Doniceti, komponēdams šo operu, ņēma vērā tādus sava laika dziedoņus kā Diprē, Rubīni, Lablašu, Persiāni, Grizi un Pastu. Lai dziedātu viņa operās, kā nākas, bija vajadzīga un vēl joprojām ir vajadzīga tāda vokālā meistarība, ko varētu salīdzināt ar šo dziedoņu meistarību. Domāju, — mans pienākums ir ieteikt visiem jaunajiem dziedātājiem mācīties neatlaidīgi. Lai jums ir drosme un pacietība atlikt debiju, kamēr būsit tiešām sagatavoti! Es jūs lūdzu, neļaujiet bel canto tradīcijām panīkt un izzust.

1916. gadā no oktobra līdz decembrim man pastāvīgi bija angažements daudzās Ziemeļitālijas pilsētās: «Lūcijā» dziedāju «Veronā», «Mefistofelī» — Bergamas Doniceti teātrī un Brešas Teatro Sočāle, «Džokondā» — Turīnas Kjarellas teātrī. Beidzot pienāca tik ļoti gaidītā

diena, no kuras es arī baidījos. 1916. gada 26. decembrī es pirmo reizi stājos Romas publikas priekšā uz Kos-tanci teātra skatuves. Bija sezonas atklāšanas vakars, uzveda «Mefistofeli», diriģēja maestro Edoardo Vitāle. Pulkvedim Delfīno bija loža, ko viņam kādreiz apsolīju; bija ieradies maestro Rozāti ar savu ģimeni, kontese Spannoki atzinās, ka viņa vai mirstot aiz ziņkāres būt klāt tā cilvēka Romas debijā, kas bijis viņas kalpotājs; mans brālis Katervo ar sievu un Kosiancu sēdēja par-terā. Visi trīs izskatījās mazliet satraukti — pirmo reizi mūžā viņi bija vakara tērpos.

Romas publika mani, protams, jau pazina ne tikai no tā laika, kad, būdams Sv. Cecīlijas students, biju dziedājis privātos sarīkojumos ar segvārdu Mino Rozā, bet arī no labdarības koncertiem karaspēkam iepriekšējā gadā. Romas kritiķiem tomēr vēl nebija gadījusies izdevība vērst spalvu pret mani, viņu spriedumu es gaidīju ar zināmām bažām. Kādā nepateicības brīdī es nodomāju, ka Rovigas, Ferrāras, Dženovas, Palermas, Boloņas, Neapoles un citi kritiķi ir tikai provinciāli skribenti, kuru labvēlīgo spriedumu nevarēja uzskatīt par izšķirošu. Bet ko domās par mani Romā? Lūk, problēma! Protams, publika, kā vienmēr, man bija pirmajā vietā, bet šinī gadījumā mani varētu aizvainot arī kritiķu vērtējums.

Mēs ar Kostancu dzīvojām pie Katervo. Pēc izrādes es kavējos ar viņiem klusās vakariņās vēl ilgi pāri pusnaktij, pieminot pagājušos laikus. Vēlāk, kad visa ģimene aizgāja gulēt, es izzagos no mājas. Gulēt — tas nebija iespējams. Man bija dīvains noskaņojums —-reizē trauksmains un skumjš. Es klīdu bez mērķa pa saltām un tukšām ielām. Navonas laukumā ziemsvētku tirdziņa letes un stendi bija mantu pilni, zeme piemētāta nosūkātu iesala konfekšu kātiņiem un rotaļlietu ietinamajiem papīriem. Baznīcas mēnesnīcā izskatījās varenas, monumentālas. Nebiju tālu no ieliņas, kur sendienās biju dalījies jumtistabiņā ar Katervo un ēdis «kumosiņus» sveces galiņa gaismā. Iedams gar upi, drīz nonācu pie mūsu mājas. Ilgi stāvēju, skatīdamies uz logu, kur bijām uzjautrinājušies ar vēderrunāšanas jokiem. Pēc tam kājas mani aiznesa, pašam nemanot, pa

ļoti pazīstamiem ceļiem — pa Korso garām Sv. Cecīlijas akadēmijai, kur biju studējis, un tad uz Spānijas laukuma kāpnēm līdz pat Trinitā dei Monti, kur kādreiz stāvēju ar īdu, savu pirmo mīlestību, mūsu laimīgo pastaigu laikā, un no turienes līdz Militārajai pārvaldei, kur dienēju divus gadus savā lācīgajā pelēkzaļajā uniformā un kur sastapu pirmo reizi Kostancu. Kad sāku pastaigāties, man nemaz nebija nodoma veikt šo sentimentālo svētceļojumu, bet tagad, to veicis, jutos labāk. Bieži jau man negadījās izdevība ilgi domāt par sevi pašu.

Tikmēr bija uzausis rīts. Es aizgāju uz staciju, apsēdos uz kāda sola un gaidīju rīta avīzes.

Romas kritiķi, kā jau biju paredzējis, izrādījās stingrāki par saviem provinciālajiem kolēģiem, bet visumā izturējās pret mani diezgan labvēlīgi. Neapmierinājumu visi izteica par manu grimu, «Mesadžēro» apgalvoja, ka esot bijusi jūtama nervozēšana, «Tribūna» rakstīja, ka pirmajā cēlienā es esot dziedājis labāk nekā pēdēja, «Korjēre d'Itālia» — ka vēl es neesot izveidojies mākslinieks, bet dotības esot labas. Viss pārējais bija slavinājumi; slavinājumi, kaut arī atturīgi, tomēr ir un paliek slavinājumi.

Pārliecinājos, ka varu būt apmierināts. Jutos bezgalīgi atvieglots un pēkšņi ļoti noguris. Iebāzu avīzes mēteļa kabatā, paņēmu taksometru un braucu mājā.

— Kur ellē tu biji? — Kostanca man noprasīja.

— Biju pastaigāties. Nevarēju gulēt, neizlasījis avīzes. Bet tagad es pamatīgi izgulēšos.

Romā es paliku divus mēnešus dziedāt Kostanci teātrī. 1917. gada marta sākums atnesa man kaut ko jaunu — pirmo ārzemju ceļojumu, ceļojumu uz Spāniju. Maestro Tullio Serafīni bija uzaicināts vadīt dažas itāliešu operas viesizrādes Madridē un Barselonā, un tādā nolūkā bija izveidojis nelielu trupu, kurā ietilpa tenors Aureliāno Pertile, baritons Segūra-Taljens, bass Andželo Mazīni-Pjeralli un es. Sieviešu partijas bija jādzied spāniešu māksliniecēm, it īpaši atceros soprānu Karmenu Bonaplatu.

Dziedonim ceļošana nav liela izprieca. Ceļojumā, kas bija pirmais garajā ceļojuma virknē pa četriem

kontinentiem, es reizi par visām reizēm atklāju, ka vienīgās trīs vietas, ko dziedonis, būdams turnejā, dabū redzēt svešā pilsētā, ir stacija, viesnīca, kur viņš apmetas, un teātris. Pa lielākai daļai viņa laiks ir ļoti aizņemts — ja arī tieši nedzied savu partiju, tad mācās vai skalo kaklu, vai raksta autogrāfus, vai sastopas ar tautiešiem, vai sniedz interviju vietējai presei. Ļoti reti viņam ir vajadzīgais laiks un vēl retāk dvēseles miers, lai apbrīnotu pilsētu vai izjustu tās atmosfēru, vai kā citādi iepazītos ar zemi, ko viņš apmeklē. Tādēļ, lai arī daudz ceļojis, es tomēr esmu palicis nepraša. Lai gan vilcieni un tvaikoņi bieži ir bijuši manas ikdienišķās dzīves daļa tāpat kā pirmās brokastis, es tomēr domāju, ka neesmu radīts ceļošanai. Droši vien es būtu laimīgs, ja varētu mierīgi dzīvot Rekanātā. Un ikreiz, kad manā dziedātāja mūžā varēju izrauties kaut īsās brīvdienās, Rekanāta vienmēr bija tā vieta, kur man patika tās pavadīt.

Es šinī ceļojumā daudz uzzināju par Spāniju un izdarīju pārsteidzošu atklājumu: spāniešu fanātiskā sajūsma par operu atstāj tālu aiz sevis visu, ko pieredzēju Itālijā. Nekad neesmu redzējis korridu [10], bet domāju, ka dedzīgie suminājumi un reizēm arī tas, ko var saukt par operteātra publikas kopīgo histēriju, ir radniecisks tā pūļa emocijām, kas pilda amfiteātri ap arēnu. Daži iespaidi Madridē un Barselonā manās atmiņās ir vienreizēji. Publikas sajūsma parasti nebija man veltīta — gluži otrādi, tā bija piekrišanas izrādīšana diviem citiem tenoriem, Gaijāram un Mazini, no kuriem katru viņa piekritēji atzina par vienīgo, kas cienīgs tēlot Fausta lomu «Mefistofelī» un man, iesācējam, protams, nav nekāda pamata uz to pretendēt.

Spānijas kritika, kā likās, bija vienis prātis ar publiku, tikai izteicās augstākā stilā. Labākajā gadījumā tā izturējās pret mani iecietīgi, ne vairāk.

«Viņam ir laba tehnika, un viņš dzied tiešām labi,» rakstīja «Liberal». «Ja viņš centīgi strādās, var cerēt uz karjeru un gūt panākumus.»

«Balss nav plaša, bet patīkama,» rakstīja «Espaņa

Nueva». «Viņam gan vajadzēja izvēlēties sev ko piemērotāku, nevis uzstāties Spānijas publikas priekšā tik pazīstamā operā kā «Mefistofelis». Viņa izpildījumu trešajā cēlienā nevar nemaz salidzināt ar Gaijāra izpildījumu, bet sākuma skatā viņš noteikti stāv zemāk par Mazini...»

Lai nu kā, labākas sekmes mani gaidīja Barselonā, kur dziedāju gan «Džokondā», gan «Mefistofelī». Šoreiz, izrādījās, man nebija tik bīstamu sāncenšu Enco partijā, tā ka publika varēja brīvi aplaudēt un kritiķi sacerēt savas slavas dziesmas. Kad posos atpakaļ uz Itāliju, es pat varēju konstatēt, ka izveidojies neliels, bet pilnīgi atsevišķs manu piekritēju grupējums. Tā locekļi, stāvēdami rindā pēc biļetēm galerijā, sarīkoja man par godu demonstrāciju. Dūres gāja pa gaisu, vajadzēja iejaukties policijai. Tā mana uzstāšanās Spānijā galu galā izrādījās veiksmīga.

19. nodala

1917. gadā, pēc atgriešanās no Spānijas, mans darbs galvenokārt saistījās ar Pjetro Maskanji. Pievienojis savam repertuāram divas citas viņa operas — «Irisu» un «Cīrulīti», devos garā braucienā pa Itāliju, tad dziedāju Neapolē svētku izrādē «Zemnieka goda» divdesmitpiektajā gadadienā. «Irisa», kurā es dziedāju līdz aprīļa beigām Turīnas Kjarellas teātrī, ir ļoti samākslota opera. Pirmo reizi to uzveda Romā Kostanci teātrī 1899. gada rudenī. Kaut arī operas darbība noris Spānijā, tās skanējums un stils, protams, ir pilnīgi itā-liski. Pseidofilozofiskais temats ar savu rūpīgi izkopto simbolismu nemaz neatbilst Maskanji vulkāniskajam temperamentam. Tajā ir pretenzija uz «dziļu domu», bet Maskanji nekad nebija spējīgs rakstīt apceres operu. Viņš vienmēr rakstīja ļoti brīvi un spontāni, rakstīja, kā raksta vēstuli, neizdarot labojumus. «Irisa» sākas un noslēdzas ar lielisko «Himnu saulei», un viscaur tajā ir spilgtas, krāsām bagātas vietas, bet visumā, manuprāt, publikai šī opera ir jāatzīst par diezgan neskaidru un dīvainu. Katrā ziņā galvenās lomas paver lielas iespējas,

personiski es nevarēju sūdzēties. Bet man jāsaka, ka Osaka, šis baudkārais japāņu augstmanis, īsts netiklības iemiesojums, nekad nekļuva viens no maniem iemīļotiem personāžiem.

«Cīrulītis» bija jauna Maskanji opera. Viņš bija to komponējis iepriekšējā gadā, iecerēdams to, kā viņš pats teica, kā mīlestības un miera vēstījumu kara izmocītajai cilvēcei. Operas tonalitāte ir svaiga, maiga, idiliska, un tajā ir ļoti daudz skaistu melodiju; nedomāju, ka tā ir pelnījusi aizmirstību, kādā tā šodien šķiet iegrimusi. Tās pirmuzvedums bija 1917. gada 2. maijā Kostanci teātrī ar Rozīņu Storkio titullomā, ar pašu Maskanji pie pults. Kaut gan publika operai aplaudēja, Maskanji nepavisam nebija ar šo izrādi apmierināts. Zēnu koris — jauks, bet grūts skats — nebija pietiekami mēģināts, atklājās arī citi trūkumi. Tādēļ viņš bija ļoti laimīgs, kad radās iespēja «Cīrulīti» atkal izrādīt dzimtajā Livornā. Šoreiz soprāns bija Bjanka Bellin-čoni — Stanjo, baritons — Džuzepe Noto, bass — Leone Pači; gleznotāja Flammena loma bija uzticēta man. Tā tiešām bija spoža izrāde, un Livornas publika, neapšaubāmi, noskaņota par labu Maskanji; tā lepojās ar savas pilsētas dēlu un likās dziļi aizkustināta. 1917. gada augustā mēs tur deviņas reizes izrādījām «Cīrulīti» un vairākas reizes arī «Manonu». Rudenī mēs ar to aizbraucām uz Florenci un citām pilsētām Itālijas vidienā un ziemeļos un noslēdzām turneju Romā 16. decembrī, atklādami sezonu Kostanci teātrī.

Par Livornā pavadīto augustu man ir patīkamas atmiņas, kaut gan to varētu uzskatīt par nekautrīgu atzīšanos. Vai tiešām man bija pamats priecāties un baudīt dzīvi tai laikā, kad frontē stāvoklis bija tik ļauns un briesmīgā gripas epidēmija pļāva cilvēkus Itālijā un visā Eiropā? Un tomēr es pēkšņi jutos bezbēdīgs kā brīvdienās. Varbūt par to jāpateicas sajūsmai, ko mums izrādīja ne tikai operas apmeklētāji, bet visi Livornas iedzīvotāji. Varbūt tas bija arī tāpēc, ka ļoti ilgu laiku biju bez pārtraukuma grūti strādājis, bet varbūt tas bija tikai jauneklīga dzīvesprieka uzplūdums. Lai nu kāds tam būtu iemesls, es pēkšņi jutos kā apsēsts, negribēju vairs būt dziedonis, kaut arī panākumiem ba-

gāts. Man kļuva nepanesami diendienā no rīta līdz vakaram taupīt visus savus spēkus un enerģiju trim četrām izrādes stundām. Man bija apnikusi kakla skalošana, pēcpusdienas atpūta un diēta. Man vajadzēja izklaidēties. Kopā ar baritonu Noto un dažiem citiem trupas dziedoņiem iedraudzējāmies ar zvejniekiem. Viņi ņēma mūs līdz, kad brauca jūrā ar vienmasta laivu zvejot polipus un ombrīnas — nelielas zivis ar baltu gaļu, domāju, ka tās ir tikai Vidusjūrā.

Polipus zvejojām dienu un ombrīnas nakti. Zvejas tehnika šais gadījumos bija pilnīgi dažāda. Uz polipiem mēs izbraucām jūrā līdz tādai vietai, kur dziļums bija no astoņi līdz desmit metru. Tad ar kaut ko līdzīgu spainim, kam bija stikla dibens, apskatījām caur dzidro ūdeni jūras dibenu. Zvejnieki tūlīt saskatīja klinti vai akmeni, kur slēpās polips. Piesējuši mazu krabi gara makšķeres kāta galā, viņi to šūpojot ielaida ūdenī. Rijīgais polips izlīda no savas alas un sagrāba krabi ar taustekļiem, nu bija laiks celt ārā no ūdens makšķeres kātu ar galā pieķērušos polipu.

Uz ombrīnu ķeršanu parasti izbraucām pusnaktī. Krietni tālu no krasta katra mūsu mazās flotes vienmasta laiva iemeta tumšajā ūdenī piecus vai sešus mazus pludiņus, kas atgādināja bērnu kuģīšus. No katra pludiņa nokarājās aukliņas ar galā piestiprinātu ēsmu; mēs stingri turējām rokā otru aukliņu galu. Ikreiz, kad jutām rāvienu pie vienas no tām, zinājām, — zivs piekodu-sies. Mēs mierīgi sēdējām laivās, kamēr visas, gandrīz visas aukliņas bija dabūjušas savu upuri, tad vilkām ombrīnas augšā. Jūra ap mums bija melna kā tinte. Mēs apžilbuši vērojām simtiem fosforiscējošo zivju, kas izlēca un kūleņoja pa ūdens virsmu.

Atgriezušies uz sauszemes, sākām negausīgi dzīrot ar sviestā ceptiem polipiem un ar citronu, lauriem, pipariem un dillēm vārītajām ombrīnām. Nav ko liegties, — šos mielastus kuplināja liels daudzums baltā, sausā vīna no tuvējās Elbas salas.

Zvejnieki mācīja mums savas dziesmas, bet prasīja arī mūsu ārijas. Es maksāju parādu un dziedāju «Zem balta spārna. . .», tomēr nekādi nevarēju viņiem to iemācīt. Bieži mēs kavējāmies pie galda, jautri

dziedādami korī, kamēr pienāca laiks ierasties Polite-āmas teātrī vakara izrādei. Ir skaidrs, ka tāds dzīves veids bija pretrunā visiem saprāta un higiēnas likumiem, bet man tas sagādāja baudu, jo vairāk tādēļ, ka nu reiz biju bez raizēm. «Cīrulīša» gūtie panākumi šķita rādām, ka dziedāšanai neesam kaitējuši. Tomēr atceros, ka pēc sevišķi bagātīga zivju mielasta man vajadzēja ķerties pie konjaka pudeles, lai varētu izturēt līdz galam «Manonas» izrādē. Jāpiebilst, ka šādu pārdrošību nekad vairs neesmu atkārtojis . . .

Nevaru teikt, ka esmu kādreiz bijis nevērīgs pret naudu. Droši vien tādēļ, ka esmu dzimis trūcīgā ģimenē, naudai manās acīs vienmēr ir bijusi liela nozīme. Kad atmiņā pārcilāju savu dzīvi, nevaru atcerēties nevienu par naudu iegūtu lietu, kas man būtu devusi lielāku prieku kā šīs dienas un naktis ar Livornas zvejniekiem atklātā jūrā zem saules vai zvaigznēm. Būtu muļķīgi no visa tā secināt morālu pamācību. Bet domāju, ka šis fakts tomēr jāatzīmē.

Tagad manā repertuārā bija deviņas operas, bet nepacietīgi vēlējos iemācīties vēl citas. Tādēļ ar prieku pieņēmu sinjoras Emmas Karelli uzaicinājumu (enerģiskā sinjora šinī laikā vadīja Kostanci teātri) dziedāt Romā no 1918. gada janvāra līdz aprīlim un jutos vīlies, neatradis programmā neko citu kā manas iemīļotās operas «Cīrulīti», «Tosku», «Džokondu» un «Mefis-tofeli». Veseli četri mēneši, un nevienas operas ko mācīties! Tas gandrīz likās laika zaudējums.

20. nodaļa

Īstenībā 1918. gada sezona Kostanci teātrī izrādījās daudz saistošāka, nekā biju paredzējis. Tā kā manu programmu mainīja vēl pēdējā minūtē, es tomēr varēju pievienot savam repertuāram divas citas operas: Džakomo Pučīni «Bezdelīgu» un Frančesko Čilejas «Ad-riānu Lekuvrēru».

«Bezdelīga» ir viena no labākajām Pučīni mazajām operām; par to varbūt varētu teikt, ka tā saskaras ar

«Manonu Lesko», «Bohēmu», «Traviatu» un Vīnes opereti. Tai ir diezgan dīvaina vēsture.

Kad 1914. gadā Pučīni bija Vīnē, kāds mūzikas izdevējs pierunāja viņu izmēģināt kopā ar libretistu Franci Lehāru jaunu žanru — muzikālo komēdiju. Kad librets bija gatavs, Pučīni to neatzina, un visa pasākuma apspriešana vēl turpinājās, līdz 1915. gada maijā starp Itāliju un Austriju izcēlās karš. Visas sarunas ar Vīnes izdevēju automātiski izbeidzās, jo oficiāli viņš tagad bija ienaidnieks. Tad kāda Itālijas izdevniecība atkal ķērās pie šī projekta un uzaicināja Džuzepi Adāmi izstrādāt jaunu libretu. Lai gan operas darbība vairs nenorisinājās Vīnē, tomēr Vīnes valša ritms vēl skanēja Pučīni galvā un galu galā ieplūda partitūrā.

«Bezdelīgas» darbība notiek kādā jautrā Parīzes krodziņā un franču Rivjērā otrās impērijas laikā. Tas ir stāsts par galminieku ar cēlu sirdi — romantisks un patētisks stāsts par grēku, mīlestību un atteikšanos. Opera risinās spraigi un dramatiski. Mūzika ir maiga, viegla, jautra, bet, pareizāk sakot, tās vieglums ir ilūzija, jo īstenībā to dziedāt ir ļoti grūti.

«Bezdelīgas» pirmuzvedums ar Titu Skipu un Džildu daiļa Riča notika Montekarlo 1917. gada 27. martā. Vēlāk, kad tanī pašā gadā to gatavoja uzvešanai Boloņā, tika runāts, ka Rudžēro partiju dos man, un es tiešām ar maestro Rozāti to atkārtoju kādas piecas vai sešas reizes, bet pats Pučīni izlēma citādi, turklāt manai patmīlībai ne visai glaimojoša iemesla dēļ. Mans izskats, viņš teica, nekam nederot, es esot pārāk apaļš, lai varētu pienācīgi tēlot romantisku mīlētāju. Viņa jaunā opera pirmo reizi tika uzvesta Itālijā, un viņš vēlējās radīt labu iespaidu. Tādēļ partiju dabūja Aureliāno Pertile, nevis es.

Nedzirdēju vairs runājam par «Bezdelīgu» līdz kādai 1918. gada februāra dienai, kad biju ieradies Kos-tanci teātrī noklausīties amerikāņu tenoru Haketu, kas dziedāja «Bohēmā». Hakets tikko bija atgriezies no turnejas Dienvidamerikā, kur vairākas reizes bija dziedājis «Bezdelīgā». Gadījās, ka arī Pučīni atradās publikā. Haketa balss viņam patika, un viņš lūdza sinjoru Ka-relli, kura vadīja Kostanci teātri, iestarpināt tekošās

sezonas programmā dažas «Bezdelīgas» izrādes, ar Ha-keta piedalīšanos, protams. Sinjora Karelli atbildēja izvairīgi un griezās tieši pie manis.

— Ja mēs uzvedīsim «Bezdelīgu», — viņa man teica,

— es gribētu, lai dziedātu jūs, nevis Hakets. Esmu pārliecināta, ka jūs to varat vislabāk. Bet kā mēs pārliecināsim Pučīni? Es ari nesaprotu, kā jūs varētu to veikt. Vienīgā reize, kad varu iespraust pirmizrādi, ir nākamnedēļ. Daila Ričai un citiem solistiem tā ir repertuārā. Nevaru prasīt, lai jūs iemācītos jaunu operu nedēļas laikā.

— Labi, — es atbildēju, — ļaujiet man mēģināt.

Zināju, ka man ir lieliska atmiņa, bet līdz tam vakaram nekad nebiju varējis noteikt, cik tālu varu uz to paļauties. Bet, kad ar maestro Rozāti stāvēju pie klavierēm, izskatot partitūru, konstatēju, ka es to jau zinu. Tās piecas vai sešas reizes, kad biju partiju lasījis pagājušajā gadā, šķita iekalušas man to galvā. Otrā rītā mēģinājumā pārsteidzu Pučīni — viņš droši vien bija domājis ieraudzīt Haketu. Viņa pārsteigums pārvērtās milzīgā izbrīnā, redzot, ka es jau zinu partiju.

— Bravo! Bravo! — viņš iesaucās, kad biju beidzis.

— Jūs būsit lielisks Rudžēro.

— Bet ar manu augumu, maestro? — es viņam atgādināju ar ironisku pazemību.

-— Domāju, ka publika, dzirdot balsi, neievēros augumu.

Pučīni nokāpa zālē, lai mēģinātu pilnā sastāvā ar orķestri. Hakets atnāca, kad biju jau uz skatuves. Ļoti pārsteigts un dziļi aizvainots, ka man piešķirta «viņa» Rudžēro partija, Hakets pagriezās uz papēža un aizgāja no teātra, neteicis ne vārda. Nākamajā dienā viņš aizbrauca uz Milānu un ilgi nebija pierunājams atgriezties Romā. Es to ļoti nožēloju, bet, ja kāds cenšas iegūt vārdu, tad viņš nevar noraidīt izdevību.

Par spīti Pučīni cerībām «Bezdelīga» neguva Romā tik lielus panākumus, kādus tā pieredzēja Ņujorkā, kur es tanī dziedāju dažus gadus vēlāk kopā ar Lukrēciju Bori. Romas publika daudz, vairāk cienīja Čilejas «Ad-riānu Lekuvrēru», kurā pirmo reizi dziedāju 1918. gada

aprīlī kopā ar Karmenu Toski, Vīdu Ferlugu un Džuzepi Danīzi.

Es jutu dziļas simpātijas pret Čileju kopš mūsu pirmās tikšanās Palermā, kur viņš vadīja konservatoriju. Viņš bija cilvēks ar stingru morāli un māksliniecisku nosvērtību, mazliet vecmodīgs un varbūt bez sevišķas iedvesmas, bet visvairāk mani saistīja viņa vienkāršība.

Par viņa mūziku nav daudz ko teikt. Maigi idiliska, bez vitalitātes un bez oriģinalitātes. Reizēm tā atgādina Verdi, reizēm Ponkjelli, reizēm Boito, un no sākuma līdz galam neatvairāmi Alfrēdo Katalāni, bet tai ir lirisks skaistums un Čilejam raksturīgais melodiskais smalkums, tādēļ es jūtu ar viņu kopību. Dziedonis spriež par mūziku zināmā mērā no personiska viedokļa. Mūzikai, kurai viņš dod priekšroku, nav jābūt vislabākajai. Dziedonis, dabiski, vērtē augstāk to, kas paver lielākas iespējas viņa balss īpatnībām.

Čilejas šedevrs — «Adriāna Lekuvrēra» uzrakstīta 1902. gadā. Tā pieder tam pašam laika posmam kā «Zemnieka gods», «Pajaci», «Bohēma» un «Andrē Šenjē», bet pārsvarā lajā ir Masnē ietekme. Libreta pamatā ir Eudžēnio Sī komēdija. Cerēju, ka izdosies tajā dziedāt kopš tās dienas, kad Palermā pēc koncerta, kurā dziedāju «Federiko žēlabas», ievērojamo āriju no viņa operas «Arlēziete», Čileja teica, ka pēc viņa domām mana balss būtu ideāla Sakšu Morica partijai.

Turpmākais, man šķiet, apstiprināja viņa vārdu pareizību. Mūzikas melodiskā plūduma cildenums mani tā iedvesmoja, ka es pārspēju pats sevi. Vairākas reizes orķestrim bija jāapklust, kamēr norimst aplausi pēc manas pirmās ārijas «Tavs daiļais tēls . . .» un tāpat arī otrajā cēlienā pēc «Mana dvēsele skumst. . .» un dueta ar Adriānu. Mana dziļā vienotība ar publiku bija pārāk tuva un tieša, iedrošinos teikt, pārāk svēta, lai aplaudētu, un iestājās klusuma brīdis, kad pēdējā cēlienā pēc Adriānas nāves es dziedāju ar tik dedzīgu pārdzīvojumu, kādu vien spēju izjust un izteikt vienā vienīgā izmisuma saucienā «Mirusi!». Man vienmēr likās, ka šis sauciens liek skatītājiem notrīsēt un rada kapa klusumu.

Ar «Adrianu Lekuvrēru» beidzu savu otro panākumiem bagāto sezonu Kostanci teātrī. Gandrīz atkal tūlīt devos ceļā, lai dziedātu «Cīrulītī» Neapolē, Dženovā Turīnā, Bergamā un beidzot Milānā. Bija 1918. gada maijs. Nekad nebiju bijis Milānā, bet Turīna un Dže-nova bija mani pa daļai jau sagatavojušas uz pirmo tikšanos ar šo lielo rūpniecības pilsētu. Taču Turīna un Dže-nova bija vēl tipiski itāliskas, kaut arī tās nebija manu bērna dienu Itālija, bet Milāna man likās dižena, sveša, biedējoša — vairāk vai mazāk tāda, kādu biju iedomājies Ameriku, un man likās savādi, ka iedzīvotāji runā itāliski.

Bet tie nebija svarīgi, nozīmīgi iespaidi. Būtībā man, tāpat kā katram citam dziedonim, Milāna nozīmēja tikai vienu, tā nozīmēja Skalu. Četrus gadus biju dziedājis visā Itālijā, biju ieguvis jau vārdu, visur man aplaudēja, tomēr vēl nebiju sasniedzis Skalu, bet tagad «Cīrulītis» bija jāuzved Liriskajā teātrī. Daudzas reizes biju apstājies, iedams pāri Skalas laukumam, lai pievērstu ilgu skatienu šī vēl nepieejamā cietokšņa necilai ārienei. Žvarkstēdami un džinkstēdami tramvaji apstājās ēkas priekšā, tad atkal uzsāka savu gaitu, it kā ienirdami baismīgā trokšņu jūrā. Aizspiedu ausis, lai varētu iedomāties savu balsi dziedam pašus augstākos toņus, pāršalcam orķestri.

Visi mani triumfi šķita tālumā izklīstam un izzūdam. Ko tie nozīmēja, ja Skala mani negribēja? Apzinājos — kamēr nebūšu iekarojis Skalu, nebūšu neko sasniedzis.

21. nodaļa

Atstāju Milānu, Skalā neiegājis, tomēr mana uzturēšanās tur nebija gluži velta. Pirmkārt, man bija piešķirts Itālijas Karaļvalsts bruņinieka tituls. Tas nebija nekas liels, bet tik ļoti patika Kostancai. Otrkārt, biju sācis vairāk pelnīt. Trīs gadus, jau no Palermas laikiem, mana tirgus cena bija palikusi nemainīga — trīssimt liras par izrādi, tagad Milānā pēkšņi biju uzkāpis līdz septiņiem simtiem, turklāt biju parakstījis divus līgumus nākamajam gadam — vienu ar Raulu Geins-

boro uz sezonu Montekarlo Kazino teātrī, otru ar Bo-neti sabiedrību uz sezonu Buenosairesas Kolumba teātrī. Tad beidzot — un tas nav mazāk svarīgi — sāku iedziedāt plates.

F. W. Gaisbergs no firmas «Voce del Padrone» un no «Victor Gramophone Company» pirms gada bija atbraucis uz Milānu nodibināt kontaktu ar māksliniekiem un organizēt uzņēmumu matricu reproducēšanai. Ja ņem vērā kara laika ierobežojumus par degvielām un jaunu mašīnu iekārtām, tad tā bija diezgan grūta lieta. Tomēr Caisbergam izdevās vai nu šā, vai tā iekārtot uzņēmumu, pat ejot rakņāties, kā viņš pats stāstīja, atkritumu kaudzēs pie Madžentas vārtiem.

Par «Voce del Padrone» Itālijas filiāles vadītāju bija iecelts maestro Karlo Sabaino. Kādu vakaru pēc «Cīrulīša» izrādes Liriskajā teātri Maskanji mani iepazīstināja ar viņu. Sabaino lūdza mani ierasties viņa birojā nākamajā dienā. Tur es pirmo reizi mūžā dzirdēju gramofona plati. Tā bija ārija «Cik cēla ...» no «Dona Pas-kuales», dziedāja Enriko Karūzo; viņa balsi nekad vēl nebiju dzirdējis. Klausījos — ļoti labi to atceros — pazemīgi un godbijīgi.

-- Tagad es gribētu jūs lūgt sekot man uz studiju, — maestro Sabaino man teica. — Mēģināšu ierakstīt jūsu balsi. Ko jūs labprāt dziedātu? Neraizējieties, tas ir tikai mēģinājums.

Juzdamies ļoti uztraukts, izvēlējos Flammena āriju no «Cīrulīša» «Kaut sastaptu atkal viņu». Nākamajā dienā maestro deva man iespēju to noklausīties. Tā bija dīvaina izjūta, klusi sēdēt atzveltnī un klausīties savu balsi. Vēl vairāk mani pārsteidza toņa līdzība, ko tūlīt ievēroju, starp manu un Karūzo plati, ko biju noklausījies dienu iepriekš. Biju neziņā.

Ko maestro Sabaino gribēja panākt, tā mūs nolikdams blakus?

Es apspriedos ar Gaisbergu, un mēs vienojāmies ieskaņot desmit plates uzreiz, galvenokārt pašas pazīstamākās ārijas no operām, kurās biju jau dziedājis. Sarakstā ietilpa «Debess un jūra» no manas pirmās operas «Džokonda» ar si bemol, kas man bija sagādājis tik daudz raižu, «No laukiem, no pļavām» un «Uz pēdējās

takas» no «Mefistofeļa», «Slepenā noruna», kā ari «Un mirdzēja zvaigznes» no «Toskas», «Ardievas mātei» no «Zemnieka goda» un tikko minētā ārija no «Cīrulīša». No manas puses nevajadzēja daudz gaišredzības, lai nojaustu šis brīnišķīgās ierīces nākotnes iespējas, bet es, zināms, nevarēju paredzēt, ka Londonā, firmas «Voce del Padrone» centrā vajadzēs reiz algot sešus cilvēkus, kas nodarbosies tikai ar manām platēm.

Tāpat kā iepriekšējos gados, nolēmu 1918. gada vasaras lielāko daļu koncertēt par labu Sarkanajam Krustam un dziedāt karavīriem frontē. Kara gaita bija vērtusies par labu Itālijai, un pie apvāršņa ausa uzvara, bet man vasara kļuva drūma, jo 10. jūnijā nomira Ar-rīgo Boito. Nekad nebiju viņu personiski pazinis, bet viņa opera «Mefistofelis» bija kļuvusi daļa no manis paša, tā ka man gandrīz likās, ka esmu zaudējis tēvu. Un, kad dabūju zināt, ka Toskanīni ir nolēmis godināt sava mirušā drauga piemiņu, atklādams Skalas sezonu ar svinīgu «Mefistofeļa» izrādi, mani pārņēma šausmas, iedomājoties, ka viņš varētu izvēlēties kādu citu Fausta partijai. Doma, ka izvēle varētu iet man garām, bija nepanesama. Tam, protams, bija dažādi iemesli. Vēlējos dziedāt ar Toskanīni kā diriģentu un vēlējos, izmisīgi vēlējos dziedāt Skalā, bet visvairāk vēlējos, lai man ļautu piedalīties Boito piemiņas godināšanā. Vairākas nedēļas nodzīvoju gaidu mokās. Pilnīgi zaudēju patiku uz kuru katru citu darbību, noraidīju vairākus līgumus un aizbraucu uz Rekanātu, kur nezināju, ko iesākt. Beidzot pienāca Toskanīni parakstīta telegramma. Man tikko iznāca laiks sakravāt ceļasomas un atvadīties no ģimenes, pirms sēdos pēcpusdienas vilcienā.

Toskanīni, protams, bija jau leģendāra persona, un mani ne tikai satrauca, bet arī baidīja paredzamā tikšanās ar šo ģēniju, kuru uzskatīja par nepieejamu, bargu un nesavaldīgu, un izredze kopā ar viņu strādāt. Negribu izteikt paradoksu, bet tieši tādēļ, ka viņš bija tik skarbs un tik prasīgs, izrādījās viegli ar viņu strādāt. Sadarbība ar šo drūmo cilvēku deva man daudz lielāku gandarījumu nekā ar jebkuru citu diriģentu līdz šim. Katra nodarbība viņam bija pilnīga atdošanās savam uzdevumam, un no ikviena viņš prasīja to pašu. Mēģinājumos viņš bija nenogurdināms. Viņš uztvēra katru tikko jaušamu mūzikas niansi; drosmīgi ķērās pie kuras katras visgrūtākās problēmas, nebija tik niecīga sīkuma, ko viņš atstātu novārtā. Viņam bija maģiska spēja izraisīt dailes dvesmu no vispelēcīgākās partitūras un padarīt skaidru un gaišu pašu grūtāko mūzikas rakstu. Bargi, pat nežēlīgi viņš apkaroja slinkumu un nemākulību, bet bija labvēlīgs un iejūtīgs, ja tikai kāds centās visiem spēkiem. Viņš atbalstīja talantu, kur vien to ieraudzīja, bija pedantiski korekts un izrādēs lielu uzmanību pievērsa tam, lai dziedātāji saņemtu savu daļu aplausu un atzinības.

Turpmāk mūsu ceļi gāja dažādos virzienos. Viņa politiskās simpātijas man bija svešas, un es nekad neesmu sapratis, kā viņš varēja pieļaut, ka citi noteic pār viņa dzīvi. Man Itālija bija Itālija, lai iekārta tur būtu kāda būdama. Bet es nekad nebeidzu Toskanlni cienīt un apbrīnot viņa mūziķa talantu. Man vienmēr patīk atcerēties, ka viņš nav aizmirsis uzglabāt mazu piemiņu, ko es reiz viņam pasniedzu. Toreiz mēs abi dzīvojām Londonā Savojas viesnīcā. Kādu rītu Toska-nīni pieklauvēja pie manām durvīm un lūdza, vai es nevarētu viņam aizdot matu suku, jo savu viņš pazaudējis. Priecājos, ka varēju viņam to dot. Pēc tam, ļoti vēlēdamies viņam ko dāvināt, izgāju, aizbraucu taksometrā līdz Bondstrītai un nopirku viņam pašu skaistāko suku, kādu vien varēju atrast.

Pusgadsimts bija aizritējis no pirmās neveiksmīgās «Mefistofeļa» izrādes Skalā. Tagad uz tās pašas skatuves Toskanīni vadībā mēģinājām, kaut arī vēlu, izpirkt grēkus.

Nekad neaizmirsīšu Skalas 1918. gada sezonas atklāšanas izrādi 26. decembrī. Titulpartiju dziedāja Naca-rēno de Andželis, Margaritas — Linda Kanneti, kontr-altu — Elena Rokovska, Tullio Serafīni sieva. Domāju, ka mēs visi darījām, ko spējām, un Toskanīni pie pults, rampas uguņu atblāzmā šķita dievišķas gaismas apstarots. Tā bija dziļi saviļņojoša godināšana. Visi, kas tajā piedalījāmies — dziedoņi orķestranti, publika — apraudājām Boilo — dzejnieku un komponistu, patriotu un Garibaldi cīnītāju. Bija pagājušas tikai

sešas nedēļas kopš pamiera, kopš uzvaras, pēc kuras viņš bija tā ilgojies, bet kuru redzēt viņam nebija lemts. Teātris zaigoja briljantos kā Piena Ceļš, un tie mirdzēja kopā ar asarām.

Man personiski šai «Mefistofeļa» izrādei bija svarīgas un neparedzētas sekas. Toskanīni vārds tai piesaistīja starptautisku interesi un pievērsa man Ņujorkas Metropolitēna operas vadītāja Džulio Gati-Kazacas uzmanību, bet tikai pusotra gada vēlāk es ar viņu iepazinos.

22. nodala

Mans tēvs vēl bija Rekanātā katedrāles zvanītājs. Visus šos gadus māte un viņš bija sekojuši manai karjerai ar drebošu sirdi, apbrīnu un lepnumu. Mani panākumi beidzot bija tēvu pārliecinājuši, ka dziedāšana var būt ienesīgāka nekā «labs un godīgs amats», piemēram, kurpnieka amats, un palīdzējuši arī mātei atbrīvoties no aizsprieduma, ka dziedāšana par naudu ir netikumīga. Pareizi, ka ļoti viegli pierast pie panākumiem. Mani vecāki vienmēr vairāk sarada ar domu par manu noteikti nodrošināto dzīvi. Mans jaunais stāvoklis palīdzēja viņiem paplašināt savu apvārsni, izkliedēt bažas un samierināties ar lielo pasauli viņpus Apenīniem. Pēdējais laiks, nolēmu pie sevis, viņiem redzēt mani ar pašu acīm šīs plašās pasaules ietvaros, tādēļ 1919. gada februārī ielūdzu viņus uz Neapoli uz debiju «Fedorā» Sankarlo teātrī. Kad mēs satikāmies stacijā, es jutos ļoti lepns, redzēdams, cik viņi, kaut arī zemnieku drēbēs, ir mierīgi un pašpaļāvīgi. Tēvam bija tumšzils svētdienas uzvalks un nagloti zābaki, ko viņš bija sev taisījis pirms gadiem trīsdesmit; viņa mājā šūtais bieza flaneļa krekls bija aizpogāts līdz augšai, kaklasaiti viņš, protams, nevalkāja. Mātei un jaunākajai māsai mugurā bija tradicionālais pieguļošais ņieburs un gari, plati brunči, kas kupli pletās pār daudzajiem apakšsvārkiem; ap galvu viņām bija balti, zem zoda sasieti lakati.

Tanī vakarā, kad viņi ieradās Neapolē, man bija jā-

dzied koncertā Politeāmas teātri, vienā no to koncertu sērijas, ko organizēja rakstniece Matilda Serao. Viņa ierādīja maniem vecākiem ļoti redzamu beletāža ložu. Kad starpbrīdī iegāju pie viņiem, ievēroju, ka zīdā un brokātā tērptās Neapoles elegantās sabiedrības vidū viņu neparastais izskats pievērsa sev uzmanību. Ļaudis izbrīnā jautāja cits citam, kas viņi varētu būt un kāpēc viņi ir šeit. Tas, kas notika tālāk, mani dziļi aizkustināja un es to nekad neesmu aizmirsis. Tā kā es sēdēju viņiem līdzās, klausītāji saprata, kas viņi ir. Visi piecēlās, pagriezās pret mums un veltīja maniem vecākiem garas un jūsmīgas ovācijas.

Umberto Džordāno operu «Fedora» pirmo reizi izrādīja Milānas Liriskajā teātrī 1898. gadā, dažus mēnešus pēc tam, kad tā paša komponista opera «Andrē Senjē» bija uzvesta Skalā. Lorisa Ivanova partiju tad dziedāja kāds nepazīstams jauns neapolietis. Otrā rītā visi runāja par viņu, tas bija Enriko Karūzo.

«Fedora» ir mīlestības un politisku intrigu drāma cariskajā Krievijā. Melodiska un dziļi emocionāla, kā visa Džordāno mūzika, tā likās tieši man radīta. Sarežģītā un saistošā Lorisa partija deva iespēju kā tēlot, tā dziedāt, un man izdevās pilnīgi sakust ar tēlojamo personu. Kāds kritiķis atzīmēja, ka pēc dueta otrajā cēlienā un pēc lielā, dramatiskā skata trešajā es esot raudājis, it kā visas Lorisa nelaimes būtu piemeklējušas mani pašu. Tenora lielais brīdis ir ārija «Mīla tev liedz». Pirmajā vakarā es negribot pārkāpu vienu no Sankarlo noteikumiem — bis bija stingri noliegti, bet publika neļāva turpināt izrādi un neatlaidās, kamēr ne-nodziedāju šo āriju otrreiz. Aplausi bija tik vētraini, ka es sāku raizēties par saviem vecākiem, domādams, ka aplausi viņus apdullinās un varbūt pat izbiedēs. Kad es sniedzu atkārtojumu, man patīk variēt ārijas iztulkojumu. Tā arī tovakar pirmo reizi dziedāju «Mīla tev liedz» izsmalcināti liegi a mezza voce, otrreiz gribēju būt kvēls un kaislīgs, piešķirdams balsij spēku un plašumu. Sankarlo teātrī tas man sagādāja sevišķu baudu, jo akustika šeit ir pati pilnība. Ārijas atkārtojumam sekoja divdesmit un vairāk izsaukumu pēc priekškara nolaišanas.

— Kad tu pēdējo reizi dzirdēji mani dziedam, — es vēlāk atgādināju tēvam, — tu mani nepazini. Mugurā man bija gara zīda kleita, galvā dāmu cepure un rokā saulessargs. Vai tu vēl atceries Mačerātas studentus? Un Andželiku?

— Protams, — tēvs man atbildēja, — es to ļoti labi atceros. Baidījos, ka no tevis neiznāks nekas labs, jo tu biji kā apsēsts mīdīt skatuves dēļus. — Un, pamirkšķinājis man, viņš piebilda: — Labi, domāju, ka tu priecāsies, ja atzīšu, ka esmu maldījies.

No Neapoles atgriezos Romā iestudēt «Bohēmu» un «Traviatu» — divas operas, kurās man bija jādzied maija beigās Montekarlo. Turpmāk abas šīs operas bija labākās manā repertuārā, tādēļ negribu kavēties pie nepatīkamām atmiņām par sezonu Montekarlo. Par godu Monako firstam, kas mūs pagodināja, izteikdams savu vēlēšanos būt klāt «Traviatas» pirmizrādē, sinjors Geinsboro pieprasīja, lai iespraužu «Džokondas» āriju «Debess un jūra» pazīstamajā dzīru skatā. Šāda smieklīga un banāla Verdi profanācija bija jau diezgan nepatīkama, bet tas vismaz nenotika vairāk kā vienu reizi. Sezonu bojāja arī tas, ka ik vakaru publika sāka pazust trešā cēliena laikā, tā ka vienmēr beidzām dziedāt gandrīz tukšai zālei. Visi bija aizgājuši spēlēt ruleti.

Kopā ar mani «Bohēmā» dziedāja soprāns — slavenā Lukrēcija Bori, kura atgriezās uz skatuves pirmo reizi pēc pieciem prombūtnes gadiem, bet «Traviatā» baritona partiju dziedāja Matija Batistīni. Tik pazemojošos un nomācošos apstākļos mēs nespējām darīt neko vairāk kā pašu vajadzīgāko bez kādas sajūsmas. Ir kāds svarīgs iemesls, kas padara operu līdzīgu teātra izrādei: abās ir nepieciešams, lai. izpildītāji un publika kopīgi radītu ilūziju. Ja publika vai tās lielākā daļa noraida sadarbošanos, ilūzija ir zudusi. Izpildītāji nav vairs varoņi, varones vai ļaunie personāži, bet tikai algotu cilvēku grupa, kas uz skatuves pārdzīvo dažādus notikumus. Bez ilūzijas viņi nevar godam veikt savu uzdevumu, lai kā arī gribētu. Saņemt algu, kā jau teicu, vēl nav viss.

1919. gada maijā es devos savā pirmajā ceļojumā

pāri okeānam uz pieci mēneši ilgu sezonu Buenosaire-sas Kolumba teātri. Amerikā kā ziemeļos, tā dienvidos lielajās pilsētās vienmēr skaļāka un neatlaidīgāka kļuva prasība pēc operas mūzikas, un šimbrīžam amerikāņu dziedātāju nepietika, lai to vārdi piepildītu teātru afišas visos centros. Tā Eiropas impresārijiem ar viņu trupām pavērās ceļš pāri okeānam. Reizēm tanīs ietilpa viss koris un kopskaits varēja sniegties līdz pieciem simtiem. Tā kā itāliešu trupas nesaņēma nekādu valsts subsīdiju vai pabalstu, finansiālais risks bija ļoti liels, bet panākumu gadījumā peļņa varēja būt ievērojama. Impresāriju sacensība bija velnišķīga, katrs centās izputināt otru, un paņēmieni, kādus lietoja sāncenši, lai diskreditētu vai pārspētu cits citu, bija pakļauti tikai vienam vienīgam likumam — džungļu likumam. Es pats to pieredzēju un izjutu uz savas ādas. Maestro Sera-fīni bija Boneti sabiedrības mākslinieciskais konsultants, un es, paklausīdams viņa padomam, parakstīju līgumu ar Kolumba teātri, taču viņš man nemaz nebija paskaidrojis visus apstākļus. Nedomāju arī, ka man tas būtu vajadzīgs — pēc koncertceļojuma Spānijā sāku jau sevi uzskatīt par «veterānu». Ilgais pārbrauciens bija ļoti jauks. Uz kuģa bija arī otra trupa, kas brauca tāpat kā mēs uz Buenosairesu, bet uz citu teātri — uz Kolizeju. Sadraudzējāmies, un laiks pagāja jautri. Bet, tikko sasniedzām Buenosairesu, sāku pārliecināties, ka turneja Spānijā ir bijusi idiliski ģimenes svētki, bet šoreiz būs pavisam kas cits. Pieņemsim, te bija Eldo-rado — es daudz pelnīju, daudz vairāk, nekā biju pelnījis Eiropā. Bet vai ar to bija izskaidrojams, kāpēc draugi no sāncenšu trupas, satikuši mani uz ielas, grieza galvu uz otru pusi?

23. nodaļa

Buenosairesa bija mana pirmā iepazīšanās ar dzīvi lielu bagātību pasaulē. Drīz es tanī iekļāvos, citādi nav iespējams, tomēr pielāgošanās laikā es saņēmu arī ļoti smagus sitienus.

Pirmais bija mans strīds ar impresāriju Boneti, kurā maestro Serafīni nostājās viņa pusē pret mani. Viņi bija nolēmuši atklāt sezonu Kolumba teātrī ar Pučīni trim viencēliena operām — «Apmetnis», «Māsa Andže-lika» un «Džanni Skiki». Manai debijai Buenosairesā tas nozīmētu neveiksmi, jo būtu jādzied man nepiemērotas partijas. Es pārāk labi apzinājos, cik svarīgs ir pirmais iespaids, bet te nāca klāt vēl kas vairāk — pēdējos gados vesela virkne slavenu tenoru bija dziedājuši Kolumba teātrī: Bonči, Skipa, Krimi, di Džovanni, Pertile, nemaz nerunājot par pašu Karūzo. Publika katrā ziņā salīdzinātu. Negribēju, ka salīdzinājums būtu man pārāk nelabvēlīgs. Un es atteicos dziedāt «Džanni Skiki» vai, pareizāk sakot, atgādināju Boneti un Serafīni sava līguma klauzulu, kurā bija īpašs noteikums, ka manai debijai Buenosairesā ir jā būt «Toskā» vai «Džokondā». Viņi izlikās neatceramies, ka šī klauzula būtu saistoša tomēr klauzula bija melns uz balta, un es biju pārliecināts, ka man ir pilnīgas tiesības prasīt, lai viņi ievēro saistības.

Viņi atriebās, piemērodami kaut ko līdzīgu likumam «aci pret aci», un neļāva man dziedāt kādas divas nedēļas. Ziņa par šo boikotu, protams, sāka izplatīties par lielu prieku Valteram Moki, otras itāliešu operas trupas impresārijam, kura uzstājās Kolizejā. Viņš to izmantoja, lai padarītu smieklīgus savus sāncenšus; piedevām sāka klīst banālas asprātības par manu izskatu. Moki inspirētie raksti vietējā presē miglaini izteicās par «īsto» boikota iemeslu: Boneti pēdējā brīdī atzinis, ka es esot pārāk resns un neglīts, lai parādītos uz Kolumba teātra skatuves. Vēl citi avīžu raksti, arī Moki inspirēti, centās pārliecināt, ka mana balss esot viduvēja, mana reputācija — uzpūsta un es tīri vienkārši bēgot no kritiķiem.

Beidzot Boneti atcēla veto un atļāva manu Dienvidamerikas debiju «Toskā». Toreiz, jāatzīstas, es stāvēju neparasti ilgi spoguļa priekšā. Pētīju savu izskatu no visiem redzes punktiem. Vai Moki apgalvojumos nebija kaut kas patiess, es sev jautāju. Vai es tiešām uz skatuves nebiju smieklīga figūra? Viņu asās bultas tomēr bija mani ķērušas. Klaudija Mucio — jaunais soprāns,

kura dziedāja kopā ar mani, bija ļoti daiļa. Jutu, ka esmu noraizējies un iebiedēts, bet pašaizsardzībai nevarēju darīt neko citu kā tikai atcerēties, ko bija teicis Pučīni: «Kad publika dzirdēs balsi, tā neievēros augumu.» Man bija jāstājas publikas priekšā, man bija jādzied — tā bija mana vienīgā aizsardzība.

Nākamajā rītā kritiķi vienbalsīgi atzina, ka mans priekšnesums ir bijis atklājums, triumfs, cildens un Ka-rūzo cienīgs. Neviens pats nerunāja par manu izskatu. Lieta ir nokārtota, es nodomāju, tagad varu kādu laiku neraizēties.

Nolēmu apmeklēt savu brāli Edžidio, kas bija emigrējis pirms dažiem gadiem un tagad dzīvoja Buenosai-resā. Viņš vienīgais no mums bija palicis uzticīgs tēva vecajam amatam un bija kurpnieks.

— Jārīko svētki, — teicu viņam. — Esmu uzvarējis kaujā.

— Pret ko? — viņš pārsteigts man jautāja. Es sāku smieties. — Skaidri es to nezinu. Bet katrā ziņā esmu uzvarējis.

— Ļoti labi. Uzaicināšu dažus Rekanātas puišus. Vai zini, ka viņu šeit Buenosairesā ir diezgan daudz? Tad aiziesim visi kopā iedzert pāris glāzīšu uz Florences pagrabiņu. Tā ir Itālijas vīnu pārdotava. Iedomājies, tur ir arī verdikio!

Tas bija pirmais no daudziem ļoti skaistiem vakariem, ko es, gadiem ritot, pavadīju vienā vai otrā ārzemju pilsētā savas dzimtenes emigrantu vidū. Šādās reizēs bieži jo bieži esmu ļoti kaunējies par sevi pašu un saviem sarūgtinājumiem. Kas bija manas bēdas salīdzinājumā ar tām, ko viņi pārcieta vēl dzimtenes ilgu pilni, visiem sveši, gluži svešā vidē bez specialitātes, neredzējuši neko citu kā nabadzību! Viņi strādāja līdz izmisumam, panesa pazemojumus un tomēr saglabāja labu omu. Saviem bērniem viņi deva izglitību un sagādāja dažas priekšrocības, bet paši parasti uzupurējās un sevi nesaudzēja. Biju lepns un laimīgs, satiekoties ar viņiem; redzēju, ka viņi glabā itāliešu rakstura labākās īpašības: mērenību, pacietību, centību un labu sirdi.

Kādā jūnija vakarā manā ģērbtuvē Kolumba teātrī

dažas minūtes pirms iziešanas uz skatuves «Džokondas» Enco lomā saņēmu telegrammu no Itālijas: Kostancai bija piedzimis dēls. Enco partija bija mana debija Ro-vigā, un šis vārds modināja jaukas atmiņas; es telegrafēju un ieteicu to Kostancai: Rīna un Enco — mana mazā ģimene bija pilnā sastāvā.

Ar Valtera Moki trupu mēs vienmēr atradāmies kaujas gatavībā, bet, par spīti visam, es joprojām baudīju Buenosairesas publikas un kritiķu labvēlību. Pēc «Tos-kas» un «Džokondas», «Bohēmas» un «Mefistofeļa» dziedāju jaunu partiju — Džennāro Doniceti «Lukrēcijā Bordžijā» uz Kolumba teātra sezonas beigām 1919. gada septembrī. «Lukrēcijā» nevar pretendēt, lai to vērtētu augstāk par viduvēju Doniceti operu. Parādījusies 1833. gadā, tā ir bel canto spožā laikmeta tipisks blakus produkts. Librets ir savārstīts, orķestrācija banāla. Šķiet, Doniceti ir cerējis, ka dziedoņi iedvesīs tai dzīvību. Un tiešām, tanī ir lieliska tenora ārija «Par necilo zvejnieku».

Neparedzēts gadījums «Lukrēcijas» pirmizrādē Kolumba teātrī radīja komisma un atvieglojuma noskaņu baigajā noindēšanu virknē, kas ir sižeta pamatā. Ceturtajā cēlienā, kad Džennāro mirst no indes, ir dramatisma kāpinājuma moments — Lukrēcijā pazīst viņā savu dēlu, satver tā galvu savās rokās un sāk izmisīgi vaimanāt: «Dēls! Mans dēls!» Soprāns Estere Maco-lēni, kas dziedāja Lukrēcijas partiju, satvēra manu galvu tik strauji, ka norāva man parūku. Viņa zaudēja aukstasinību un sāka kāpties atpakaļ pa skatuvi, joprojām dziedādama: «Dēls! Mans dēls!» — žņaudzīdama rokās parūku; publika vai plīsa no smiekliem.

Sezona Kolumba teātrī togad beidzās ar svinīgu «Tos-kas» izrādi. Klāt bija Argentīnas republikas prezidents ar valdības locekļiem, diplomātiskais korpuss un ievērojamākās Buenosairesas augstākās sabiedrības personas. Pēc ārijas «Un mirdzēja zvaigznes» publika sarīkoja man vētrainas ovācijas un neatlaidigi prasīja atkārtojumu. Kolumba teātrī bija stingri noteikumi par bis, un es centos tos respektēt, bet troksnis zālē nerimās. Lai vēl ilgāk neaizkavētu izrādi, es labāk biju ar mieru piekāpties. Es, protams, cerēju, ka impresārijs

pēc tam mani apsveiks vai vismaz liks man nojaust, ka ir apmierināts ar panākumiem, bet man par lielu pārsteigumu un izbrīnu viņš bija ļoti nikns. Tāpat kā pirms daudziem gadiem Rozīna Storkio, Boneti bez aplinkiem man pateica, ka es esot salīdzis klaku. Tas bija tik apvainojoši, ka es savukārt zaudēju savaldīšanos un manam brālim Edžidio bija vajadzīgas lielas pūles, lai aizkavētu mani triekt tam ar krēslu pa galvu.

Pēc šī atgadījuma sapratu, ka nav iespējams turpināt saistību ar Boneti, bet biju jau parakstījis ar viņu līgumu uz otru sezonu Kolumba teātrī nākamajā gadā un atrados nejēdzīgi grūtā stāvoklī. Otrā dienā sēdēju savā viesnīcas guļamistabā, kad izdzirdu klauvējam pie durvīm. Tas nebija neviens cits kā mūsu sāncensis impresārijs Valters Moki. Tikko uzzinājis par incidentu, viņš bija skriešus atskrējis ar priekšlikumu atbrīvot mani no līguma, ja piekritīšu nākamo gadu pievienoties nevis Boneti, bet viņa trupai. Ņemot vērā Moki izturēšanos pret mani (viņa dzēlības par manu izskatu joprojām smeldza), atzinu, ka situācija ir diezgan dīvaina, bet tanī brīdī apzinājos, ka izlietu ūdeni nevar sasmelt un veikals ir veikals. Ļāvu, lai Boneti un Moki nokārto lietu savā starpā. Pēc tam parakstīju līgumu ar Moki 1920. gada sezonai Kolizejā.

Edžidio mani pavadīja uz kuģi.

— Atgriezdamies Itālijā, ko tu tagad saki par Jauno pasauli?

— Man patīk, — es atbildēju. — Nevaru noliegt. Bet jābūt biezai ādai.

24. nodaļa

Beidzot bija pienācis brīdis, kad jutos īsti pārliecināts par saviem panākumiem, kaut gan, pavisam vaļsirdīgi sakot, es nekad neesmu beidzis par to brīnīties. Tā, protams, bija ļoti patīkama sajūta. Bet sāku apzināties, ka panākumiem ir sava tumšā puse, mazāk nepatīkama, zināms, par to, kas nāk līdz nabadzībai, bet tomēr tā ir medaļas kreisā puse. Jo ievērojamāks

kāds kļūst pēc teātra kases ieņēmuma mērauklas, jo vairāk to no visām pusēm lenc ļaudis, ko viņš nepavisam nevēlas redzēt — impresāriji, reklāmu aģenti, dažādi parazīti. Nav glābiņa, jo tie ir vajadzīgi. Tā rodas savdabīga vientulība, nenormāls dzīves ritms, kādam mana daba nemaz nebija piemērota. Kā ikviens šo nodaļu lasītājs pats jau būs secinājis, es biju, ja atskaita balsi, visparastākais cilvēks. Man nebija tieksmes pavēlēt, es nebiju domātājs, ne arī pēc temperamenta kāda īpatnēja būtne. Biju un esmu parasts itālietis, vienkāršs un sabiedrisks. Gribēju dzīvot ikdienišķu dzīvi un sāku justies ļoti noguris no pastāvīgās braukāšanas, jo nekad nevarēju vismaz reizēm dažas dienas no vietas būt kopā ar savu ģimeni, būt savās mājās.

1919. gada oktobrī, pēc atgriešanās no Dienvidamerikas, pavadīju divas nedēļas Rekanātā. Mans puisēns bija man liels prieks. Laukos bija pašas skaistākās rudens dienas -— zeltainais vīnogu ievākšanas laiks. Varētu varbūt teikt, ka biju apmierināts. Bet sirds man bija smaga, un to māca nemiers, jo mana ģimene joprojām bija iespiesta mazajā, ļoti vienkāršajā mājā, kur vēl vienmēr dzīvoja mani vecāki; nomāca arī pastāvīgā klejošana. Nolēmu atstāt visu, kā tas ir, vēl vienu vai divus gadus, līdz manas otrās sezonas beigām Dienvidamerikā, un tad atrast sev kaut kur pastāvīgu mājokli. Saprotams, ka izvēlējos Romu. Gribēju nopirkt labāku māju arī saviem vecākiem.

Visi mani plāni tomēr prasīja naudu. Un tā novembra sākumā es atkal devos ceļā, lai dziedātu Triestā. Iekārtojos tā, ka varēju atgriezties Rekanātā uz ziemsvētkiem; tā bija mana pēdējā atpūta ļoti ilgam laikam.

1920. gada janvārī dziedāju Minhenē. Februārī diezgan nelabprāt aizbraucu uz Montekarlo. Publika nebija labojusies — tā pameta izrādi pusē un gāja spēlēt ruleti.

Pēc tam līdz maija beigām sadalīju savu laiku starp Milānu, Turīnu, Neapoli un Florenci. Milānā sadraudzējos ar komponistu Umberto Džordāno; viņa «Fedorā» es šinī laikā dziedāju Dal Vermes teātrī. Viņa sievastēvs bija Spaca viesnīcas īpašnieks, kur man bija gadījies apmesties, un mēs ļoti bieži satikāmies, stundām

ilgi abi šķirstīdami «Fedoras» partitūru. Es guvu vērtīgu pieredzi, jo komponists man sīki izskaidroja savu ieceri un nodomus, bet es darīju visu iespējamo, lai tos pareizi interpretētu. Man ļoti patika būt viņa sabiedrībā. Viņš bija ļoti jautrs, kā zēns priecājās par jokiem un skaļi smējās par anekdotēm.

Gadu gaitā mūsu draudzība kļuva vēl ciešāka. Viņa opera «Andrē Šenjē» bija kļuvusi par vienu no manām mīļākajām operām. No sešdesmit sava repertuāra skaņdarbiem man vislabāk patika to dziedāt. Kad biju uzcēlis Rekanātā savu villu, Džordāno bieži tur pavadija daļu sava vasaras brīvlaika. Mēs mēdzām vizināties buru laivā vai spēlēt kroketu.

Atceros kādu jautru gadījumu par sava drauga neremdināmo ēstgribu. Reiz pusdienās viņš redzēja, ka es ieturu diētu, lai novājētu.

— Domāju, ka sekošu jūsu piemēram, Benjamīno, — viņš man teica. — Arī man nebūtu par ļaunu zaudēt mazliet svara. Tas, ko jūs ēdat, neliekas slikts. Vai es varētu nogaršot?

«Tas» bija īpašs makaronu veids ar samazinātu mērces devu. Viņš izēda krietnu šķīvi, tad pievērsa uzmanību tam, ko ēda mana ģimene, un, konstatējis, ka tie ir rīsi ar sēnēm, ar baltajiem trifeļiem, viņš dažus mirkļus uz to vērīgi noskatījās, tad kāri paoda gaisu.

— Paklausieties, Benjamīno, — viņš saņēmās un teica, — makaroni bija labi, bet rīsi man šķiet vēl labāki. Vai atļaujat man paņemt dakšiņas tiesu — tikai ko pagaršot?

Dakšiņas tiesa izrādījās divi lieli šķīvji ar kaudzi, pēc tam viņš mierīgā garā parādīja godu arī pārējiem ēdieniem. Līdz savas viesošanās beigām viņš katrā azaidā ieturēja to pašu kārtību: sākumā kopā ar mani šķīvi makaronu «notiesāšanai», tad atkal kopā ar pārējo ģimeni visu parasto maltīti. Nav ko piebilst, ka no tādas diētas viņam liela labuma nebija.

1920. gada 15. jūnijā sāku savu otro Dienvidamerikas turneju — šoreiz Valtera Moki aizgādībā —• ar «Džo-kondas» izrādi Riodežaneiro Pilsētas teātrī. Soprāns bija brazīliete Dzola Amāro. Paliku kādu mēnesi Rio, dziedāju «Toskā», «Bohēmā», «īrisā» (ar Džildu daiļa

Riču) un divās jaunās operās — 28. jūnijā Vāgnera «Loengrīnā» un 6. jūlijā Alfrēdo Katalāni «Lorelejā».

Liekas, tā bija vienīgā reize manā mūžā, kad dziedāju Vāgnera operā. Es to darīju uz Moki pieprasījuma, bet ne visai uzticējos savām spējām pienācīgi interpretēt šo mūziku. Apzinājos, ka tai vajag citu balss tipu nekā manējo. Katrā ziņā es ļoti centos izstrādāt partijai savu versiju. Ievēroju skaidru dziedājuma atšķirību starp Loengrīnu Parsifāla dēlu, svētā Grāla mistisko bruņinieku, un Loengrīnu — Elzas mīļoto. Operas sākumā un beigās centos dziedāt cildenā tonī, dot balsij debesu skanējumu, turpretī vidusdaļā, kad Loen-grīns ir zemes virsū, dziedāju dramatiski un emocionāli, lai liktu sadzirdēt, cik dziļi viņš ierauts cilvēciskajās cīņās.

«Lorelejai» ir kopīgas iezīmes ar «Loengrīnu», jo arī tās temats ir vācu teika, un, to komponējot, Katalāni centās tāpat kā Vāgners pēc dramatisma, pēc daudz dziļāka satura un vitalitātes, nekā tas bija viņa laika operās. Bet Katalāni mūzikā nav saskatāma nekāda Vāgnera ietekme.

«Lorelejas» partitūra bija Katalāni 1880. gadā uzrakstītās operas «Eldas» pārstrādājums. Libretam, tāpat kā pazīstamai Eleines dzejai, bija izmantota sena teika par pārdabisku būtni, kas sēž uz kraujas klints pāri rāmajiem Reinas ūdeņiem, sukā savus zelta matus un dzied neatvairāmi valdzinošu melodiju, lai ierautu dzelmē laiviniekus.

«Lorelejas» pirmuzvedums notika 1890. gada 16. februārī Turīnas Karaliskajā operteātrī. Trīs gadus vēlāk Katalāni nomira no tuberkulozes Toskanīni rokās.

Pēc Ponkjelli viņš bija kompozīcijas profesors Milānas konservatorijā. Nāves dienā viņam bija tikai trīsdesmit deviņi gadi. Toskanīni viņu augstu vērtēja. Viņa dēlam un meitai bija divu galveno Katalāni operu varoņu vārdi: Valters un Valija. Es pilnīgi dalos ar Toskanīni apbrīnā par šo komponistu. Viņš bija īsts mūziķis, un viņa domas un jūtas sniedzās pāri sava laika ideāliem. Ja viņš būtu dzīvojis ilgāk, viņš būtu kļuvis revolucionārs jauninātājs mūzikā, tomēr arī tā viņa ietekme ir stipri jūtama pat pie Verdi un Pučīni. Viņa dzīve bija ne vien īsa, bet arī skumja: viņa operas tika reti izrādītas, dzīvē viņš bija daudz vīlies. Mūsu «Lo-releja» ar mani Valtera un Ofēliju Niēti titullomā Rio-dežaneiro guva lieliskus panākumus. Par šo vēlīno gandarījumu autoram es jutos lepnāks nekā par savu paša veiksmi.

Pirms aizbraukšanas no Brazīlijas vienu sezonu uzstājāmies Sanpaulu Pilsētas teātrī, kur 18. augustā es pirmo reizi dziedāju Rikardo Dzandonai operā «Fran-česka da Rīmini». Libreta pamatā ir Dantes nemirstīgā poēma, kur viņš «Ellē» stāsta par traģisko Paolo un ' Frančeskas mīlu; operai tomēr trūkst vitalitātes, un kopumā tā ir diezgan garlaicīga. Titulpartiju Sanpaulu izrādē dziedāja Džilda daiļa Riča un pieviltā vīra Džan-čoto Malatestas partiju — Segūra-Taljens.

Kad atgriezos Buenosairesā, es atkal izrādījos iejaukts karā starp Boneti un Moki, bet šoreiz man likās, ka jau no paša sākuma esmu uzvarētāja nometnē. Abas trupas uzstājās tanīs pašos divos teātros kā iepriekšējā gadā, bet es, protams, nebiju vairs Kolumba teātrī, bet Kolizejā pie Moki. Šī izmaiņa bija radījusi skatītājos lielu apjukumu. Daudzi, domādami, ka esmu vēl pie Boneti, bija ieguvuši abonementus sezonai Kolumba teātrī. Kad Viņi dabūja zināt, ka dziedāšu Kolizejā, viņi steidzās atdot atpakaļ savas biļetes, lai iegūtu tur vietas, bet pa to laiku Kolizejā visas biļetes jau bija izpārdotas. Radās īsta protesta vētra, kurai sekoja vēl pēdējā brīdī līgumi par papildu izrādēm. Boneti tas bija bankrots. Kad pēc gada atgriezos Buenosairesā, būdams joprojām pie Moki, mēs varējām dabūt sev Kolumba teātri.

Kad bijām vēl Kolizejā, es 1920. gada 26. septembrī pirmo reizi dziedāju Pučini «Čo-čo Sānā». Leitnanta Pinkertona partija salīdzinājumā ar citām ir tik nenozīmīga, ka tenori pret šo operu izturas nelabvēlīgi, un vispār ir grūti atrast pirmšķirīgu tenoru, kas ir ar mieru tanī dziedāt. Buenosairesas kritiķi, slavinot manu izpildījumu, uz to aizrādīja. Tenoriem par šo operu ir iemīļots joks: mēs mēdzam teikt, ka otrais cēliens mums patīk vislabāk, tāpēc ka leitnants Pinkertons, pametis savu sievu, uz skatuves nemaz vairs neparādās.

Sezona Kolizejā gāja uz beigām. Biju pievienojis savam repertuāram četras jaunas operas tikpat daudzos mēnešos un tagad cerēju atpūsties brauciena laikā līdz Neapolei un pēc tam dažas dienas Rekanātā, tam sekotu mājas meklēšana Romā. Bet, būdams vēl Buenos-airesā, saņēmu vēstuli no Ņujorkas, kas mani pamudināja šos plānus atlikt. Vēstule bija no Džulio Gati-Kazacas, Metropolitēna — pasaules lielākā operteātra un īstas Karūzo valstības ģenerāldirektora. Gati-Ka-zaca piedāvāja man līgumu uz divarpus mēnešiem. Ja vēlos, varu ierasties Ņujorkā uz pārrunām.

Izbraucu no Buenosairesas ar tvaikoni. Kad kuģis iegāja Hudzona līcī, es stāvēju uz klāja un nolūkojos uz sensacionālo Menhetenu ar tās debesskrāpjiem. Tā tiešām bija Jaunā pasaule, teicu pats sev, tā Jaunā pasaule, par ko ļaudis sapņoja Leopardi laukumā. Labi. Būtu lieliski, protams, dziedāt Metropolitēnā, un daži mēneši Ņujorkā būtu, bez šaubam, interesants piedzīvojums. Tomēr man nebija lielas patikas pieredzēt ko jaunu: vairāk kā jebkad gribēju apmesties uz dzīvi Romā.

Vēlāk lietas ņēma tādu virzienu, ka Ņujorka bija mana māja trīspadsmit gadus.

25. nodaļa

Pirms atbraukšanas uz Ņujorku es gandrīz neko nezināju par Metropolitēna operu — varbūt tikai to, ka tai ir leģendārs prestižs un ka tās vārds saistījās ar diviem itāliešiem: Džulio Gati-Kazacu un Enriko Karūzo. Lielais Neapoles dziedonis kopš 1904. gada bija pazīstamākais Metropolitēna operas tenors, un enerģiskais Ferrāras inženieris — tās ģenerāldirektors no 1908. gada. Viņi bija izveidojuši Metropolitēnu par īstu operas templi, kam ilgi nebija līdzīga visā pasaulē.

Metropolitēnam bija jāpateicas par savu pastāvēšanu Ņujorkas bagāto ģimeņu grupas kulturālai aizgādībai. Agrāko direktoru laikā tas vienmēr bija strādājis ar

zaudējumiem. Gati-Kazaca, nemaz nepaaugstinot biļešu cenas, likvidēja deficītu un padarīja operu par ienesīgu uzņēmumu. Būdams sevišķi spējīgs administrators un pedantiski godīgs, viņš bija arī lielisks operas pazinējs, kas tai uzticīgi kalpoja. Viņš pacēla Metropolitēna trupas māksliniecisko līmeni un audzināja operas apmeklētāju gaumi. Viņš deva publikai, ko tā gribēja, bet tikai līdz zināmai robežai, tālāk prasīdams no tās īstu mūzikas izpratni. Viņš varēja padarīt nenozīmīgu, novārtā atstātu deviņpadsmitā gadsimta operu vai arī sarežģītu modernu operu par kases gabalu. Viņš bija stingrs, noteikts, rezervēts un visumā pietiekami apzinājās savu varenību, bet viņa neiecietība pret visu, kas nebija tiešām izcils, padarīja viņu par vispār cienītu personu.

Mūsu pirmajā sarunā šis varenais vīrs izturējās pret mani pieklājīgi, bet vēsi, un izteica dažus atturīgus komplimentus par manu darbību. Sevišķi labvēlīgi, viņš piebilda, viņu ietekmējusi kritikas atsauksme par manu dziedāšanu «Mefistofelī» Skalas piemiņas izrādē. Būtu pareizi, ka Metropolitēna opera arī godinātu Boito piemiņu. Un viņš piedāvāja man Ņujorkā debitēt Fausta partijā. Es būtu gribējis sākt ar kaut ko vieglāku, ar operu, kur izceļas tenora partija, bet labi sapratu, ka Gati-Kazacas priekšlikumi īstenībā ir pavēles, par kurām, būdams jaunatnācējs, nevaru diskutēt, un neteicu neko vairāk par vienkāršu paldies un pazemīgi devos uz mēģinājumu.

Sv. Cecīlija, Parma, Roviga, Sankarlo, Kostanci, Skala, Kolumba teātris — visi tie bija gatavības pārbaude un izaicinājums. Katru reizi biju domājis: ja gūšu panākumus, būšu pierādījis, ka esmu ko vērts. Un tomēr tagad, kad gatavojos stāties Metropolitēna operas publikas priekšā, jutos, it kā būtu tikai iesācējs, kas sper pirmos soļus un šinī gadījumā turklāt tās publikas priekšā, kura bija padarījusi Karūzo par savu elku. Vēl ļaunāk ir tas, es domāju, ka «Mefistofelis» būtībā ir basa opera; būtu pilnīgi iespējams, ka mani nemaz neievērotu. Daudziem šī opera pat varētu likties nepazīstama un sveša, jo bija pagājuši trīspadsmit gadi kopš tās pēdējā uzveduma Metropolitēnā, kad Šaļapins bija debitējis Amerikā titulpartijā un pēc dažām nedēļām atstājis Ņujorku, zvērēdams, ka nekad vairs neaptraipīs savu kurpju zoles ar Brodvejas dubļiem. Kritiķi, es pārdomāju, droši vien veltīs lielāko laikrakstu sleju daļu, lai atkal atdzīvinātu tenkas, ko bija sacēlis toreizējais plaši pazīstamais gadījums un salīdzinātu jauno Mefistofeli ar slaveno īpatnējo krievu; bija ļoti iespējams, ka jaunais Fausts paies garām nepamanīts.

1920. gada 26. novembra vakarā iesākās lielā pārbaudījuma mokas. Mefistofeļa partija bija piešķirta spāniešu basam Hosē Mardonesam, bet pēdējā brīdī viņš saslima un viņu aizstāt uzaicināja krievu Adāmo Di-dūru, Margaritas partiju dziedāja Frančesa Alda, kas privātā dzīvē bija Gati-Kazacas sieva. Orķestri diriģēja Roberto Moranconi.

Es stāvēju aiz kulisēm un dzēru kafiju, tasi pēc tases, domādams par savu māti, kamēr Didūrs dziedāja prologu debesīs. Tad skatuve pārvērtās par laukumu un pēc apsveikuma kora un lieldienu procesijas uz skatuves iznācu es ar Andželo Dadu, savu skolnieku Vāgneru. Man piedos, ja šinī vietā es labāk citēšu, ko pēc tam par mani rakstīja kāds no Ņujorkas kritiķiem.

«Droši un mierīgi Džilji dziedāja savas sākuma frāzes par ziemas sniegiem, kas kūst siltajā pavasara saulē. Tā nav grūta pasāža, tā ir situēta vidējā reģistrā un netiecas ne pārāk uz augšu, ne uz leju. Pēc sešpadsmit taktīm Faustu pārtrauc tauta, kas atgriežas ciema laukumā dejot. Bet ar to pietika — Ņujorka zināja, ka ir uzlēkusi jauna zvaigzne.» Beigās mani izsauca pie rampas trīsdesmit četras reizes. Trīsdesmit četras reizes es izgāju pie rampas. Nākamajā rītā Gati-Kazaca pagarināja manu līgumu par trim mēnešiem.

Karūzo atsūtīja man augstsirdīgu apsveikumu. Vēlāk man atnesa lielu kaudzi neticami biezu laikrakstu. Kāds laikraksta «Dispatch» virsraksts bija «Tenors ar savādu vārdu nostājas blakus Karūzo». Ņujorkas laikrakstu tonis bija atturīgs un nopietns, tomēr atsauksmes bija daudz jūsmīgākas, nekā es biju iedrošinājies cerēt. Vislielāko prieku man sagādāja tas, ko par mani

bija rakstījusi «New York Herald Tribune»: «Lojāls itālietis, negrozāmi uzticīgs Boito tradīcijai ir sevi parādījis kā patiesu mākslas kalpu un nevis personiskas slavas meklētāju.» «New York Times» man pārmeta «neatlaidīgu tieksmi dziedāt publikai, nevis Margaritai», tomēr atzina, ka man ir «tiešām skaista balss, kas ļoti reti tiek forsēta, vienmēr ir svaiga un niansēm bagāta». «World» rakstīja apdomīgi un sevi nesaistīja: «Džilji varbūt nekad kalnus negāzīs, bet skatuvei būs liels ieguvums.» «Evening Mail» atzīmēja reizēm nejaušu balss ietrīcēšanos un apgrūtinātu elpošanu. Bet «Sun» rakstīja, ka «Džilji stāv ļoti tuvu Karūzo viņa jaunības dienās».

Maksis Smits laikrakstā «New York American» raksturoja manu dziedāšanas stilu un sagādāja man ar to vislielāko gandarījumu, jo, runāsim bez liekas kautrības, atzīstu to par ļoti pareizu: «Džilji balss ir lirisks tenors ar sevišķu siltumu un maigumu vidējā reģistrā, tai ir neparasti skaists tembrs, tā ir elastīga un lokana, dziedot a mezza voce, spēcīga un pārbagāta sniegumos pilnā balsī. Džilji balss pati par sevi ir viens no skaistākajiem tenoriem, kāds Ņujorkā pēc Karūzo nav vairs dzirdēts. Sevišķi raksturīgs viņa dziedāšanai dramatiskais spēks, emocionālais dziļums un izteiksmība.»

Lielais pārbaudījums bija izturēts. Ņujorka mani atzina. Vismaz patlaban es piederēju pie Metropolitēna operas. Darbs būs grūts. Trupā bija ap simt mākslinieku, viņi garantēja ap divi simti trīsdesmit izrādes sezonā.

3. decembrī es dziedāju «Bohēmā» — ar Frančesku Aldu, Didūru un slaveno baritonu Antonio SkoLi, kas tagad jau bija vecs. Viņš vēl bija lielisks aktieris, bet balss jau vairs nebija agrākā, un pat viņa cienītāji — un tādu bija daudz — jutās neērti, ka viņš neatlaidīgi atteicās aiziet no skatuves.

10. decembrī dziedāju «Toskā» ar Emmi Destīnu titullomā un ar Skoti Skarpijas lomā; 17. decembrī «Lūcijā di Lamermurā» ar Džuzepi de Luku, Hosē Mardo-nesu un amerikāņu soprānu Meiblu Garrisoni. Par visām šīm izrādēm mani slavēja, bet ne vienmēr bez

iebildumiem. Pēc «Lūcijas», piemēram, «Herald Tribune» kritiķis rakstīja: «Benjamīno Džilji bija labs Edgardo. Tas, kā liekas, ir viss, ko var teikt par jebkuru mūsdienu dziedoni, kas atveido Ravensvuda tēlu. Kādreiz tiešām bija slavens Edgardo — Itālo Kampanīni, bet kas gan interesējas par seno vēsturi?»

1920. gada 23. decembrī man bija jādzied «Bohēmā» ļoti drīz pēc izrādes izsludināšanas. Šim vakaram sākumā izziņotā opera bija «Mīlas dzēriens» ar Enriko Karūzo, bet pēdējā brīdī to vajadzēja atcelt, jo viņš bija tik slims, ka nevarēja dziedāt. Karūzo vārga un mocījās sāpēs jau no septembra, kad mēģinājuma laikā viņam bija uzkritis smags prospekts. 11. novembrī «Mīlas dzēriena» izrādes vidū Bruklinas Mūzikas akadēmijā viņu gandrīz noslāpēja stiprs asins izplūdums plaušās, un viņš steidzīgi bija jāaizved ātrās palīdzības mašīnā. Karūzo varonīgi cīnījās, lai izveseļotos vai vismaz pietiekami atlabtu un varētu atkal dziedāt, bet pēc dažām dienām lēkme atkārtojās. Pašā sākumā viņa slimība nebija likusies tik nopietna, bet tad — gandrīz no dienas dienā — viņa vārds bija visas pasaules laikrakstos. Klusējošu ļaužu bari pulcējās ielā pie viņa viesnīcas, un vecie līdzgaitnieki meklēja vientulību, lai izraudātos.

Biju dziedājis Metropolitēna operā tieši mēnesi, kad nākošajā dienā pēc ziemsvētkiem Gati-Kazaca aicināja mani pie sevis.

— Jaungada vakarā Karūzo būtu jādzied «Pravietī», bet izrādi vajadzēja atcelt. Es gribētu, lai jūs viņa vietā dziedātu operā «Trīs karaļu mīlestība». Jūs šo partiju esat sagatavojis, vai ne? Labi, ir vēl četras dienas. Laika atliku likām.

— Atliku likām, — es padevīgi piekritu.

— Publika būs vīlusies, — viņš turpināja. — Nebrīnieties par to. Jaungada izrāde vienmēr ir sevišķs notikums, un publika būs cerējusi dzirdēt Karūzo. Jums nebūs viegli to apmierināt.

Karūzo — šis vārds saka mani vajāt. Ar visu lielo godbijību, ko jutu pret viņa pārāko diženumu, nevarēju apspiest savu vēlēšanos, lai kritiķi atteiktos no salkanajiem, kaut arī glaimojošajiem salīdzinājumiem. Es negribēju dzīvot Karūzo ēnā! Es negribēju būt viņa sāncensis vai sekotājs. Gribēju būt tikai es pats, gribēju, lai mani atzīst par to, kas es biju.

Kad tanī 1921. gada Jaungada vakarā stājos Metropolitēna publikas priekšā, zinādams, ka tā būs vīlusies, nesagaidījusi savu favorītu, es tiešām neizjutu vēlēšanos ieņemt viņu sirdīs Karūzo vietu. Bija taisnīgi, ka publika palika tam uzticīga, ka bija noskumusi tā slimības dēļ. Gribu, lai klausās mani tādu, kāds esmu, tā es vienmēr domāju; gribu, lai mani pazīst kā Džilji un nevis kā tādu, kas pretendē sēsties Karūzo ratos. Tāpēc arī es dziedāju vēl mierīgāk nekā parasti, pāriedams, cik vien iespējams, uz mezza voce un nemaz necenzdamies izvilināt aplausus, jo tas būtu nekorekti. Bet liktenis bija lēmis, ka «Trīs karaļu mīlestība» labi piekļāvās manam noskaņojumam, jo tanī nav ne āriju, ne duetu, par ko jūsmo publika, tā nedod nekāda iegansta žilbinošam vokālismam.

Itālijā šī opera bija jauna, bet Ņujorkas publikai jau pazīstama, jo pēc pirmuzveduma Amerikā 1914. gada bija vairākas reizes uzvesta Metropolitēnā. Komponists Italo Montemeci bija cilvēks ar dziļu intelektu, dziļu mūzikas skaistuma un dramatiskās izteiksmības izpratni. Sema Benelli poētiskā traģēdija, kas bija izraudzīta libretam, ir ne tikai izcili piemērota muzikālai apdarei, bet tai ir arī ievērojama literārā vērtība. Tas ir traģisks stāsts par mīlestību un nāvi, tas risinās Itālijā barbaru iebrukumu laikā. Fjora, galvenā varone, kuru šinī gadījumā tēloja Florensa īstona, ir gotu iekarotāja nepadevīgā līgava un Itālijas personificējums. Vecais, aklais barbaru karalis Arčibalds — dziedāja Hosē Mar-doness — nolaupa Fjoru viņas tautai, jo ir nodomājis to atdot par sievu savam dēlam Avito (tas biju es), bet, turēdams Fjoru aizdomās par neuzticību, vecais karalis to nožņaudz un tad apslapina ar indi viņas lūpas, lai

atklātu, kas ir bijis viņas mīļotais, un arī tas mirst, dodams viņai ardievu skūpstu.

Varu atzīt «Trīs karaļu mīlestības» labās īpašības, bet man jāatzīst arī, ka jutos daudz drošāk, kad 1921. gada 11. janvārī dziedāju citā jaunā operā — «Rigoleto» kopā ar Meiblu Garrisoni, Džuzepi Danīzi un Leonu Rotjē. Sī izrāde notika Mūzikas akadēmijā Bruklinā, kur Metropolitēna trupas viena daļa visu sezonu mēdza dziedāt katru otrdienu, kamēr otra puse dziedāja Filadelfijā. Kā ļoti daudzi itālieši, es zināju ievērojamo Verdi operu gandrīz no galvas jau sen, pirms man tā bija jāiestudē. Atceroties fenomenālos panākumus, ko tā vienmēr ir guvusi, liekas smieklīgi, ka pēc pirmuz-veduma Venēcijā 1851. gada 11. martā Parīzes laikraksts «Gazette Musicale» to nopēla, rakstīdams: «II n'y a pas de melodie». [11]

Kopš ierados Ņujorkā, biju vienmēr pārāk nodarbināts, lai izjustu dzimtenes ilgas, bet 27. janvārī, kad biju ienācis savā ģērbtuvē pēc «Mefistofeļa» pirmā cēliena, mani sāka mocīt dziļa vientulība, dzimtenes ilgas un sirdsapziņas pārmetumi. Starp grima trauciņiem bija telegramma, ko sūtīja mans brālis Abrāmo no Rekanā-tas. «Šodien nomira tētis,» tā ziņoja.

Mani slāpēja asaras. — Tagad nē! Tagad nē! — man gribējās kliegt. — Tagad tu nedrīksti mirt, tēti! — Viņa dzīve bija tik grūta; es dedzīgi biju cīnījies, lūkodamies nākotnē, gribēdams nodrošināt viņam labas un gaišas vecumdienas. Es nebiju nepateicīgs dēls, bet biju kavējies pārāk ilgi, un tagad bija par vēlu. Izjutu smeldzošu vēlēšanos sēsties pirmajā tvaikonī, lai atgrieztos Itālijā un mestos mātes apkampienos. Es ļoti bēdājos, ka nevaru būt Rekanātas katedrālē, kur tagad sveces mirdzēja pie mana tēva šķirsta. Es būtu devis visu, kas man piederēja, lai varētu nostāties blakus maestro La-carīni pie ērģelēm un dziedāt «Ingemisco» no Verdi «Rekviēma». Ko es te daru šinī svešajā pilsētā?

Protams, nebija iespējams atgriezties. Es biju izvēlējies savu dzīves ceļu un tagad man vajadzēja palikt uzticīgam saistībām. Man atkal bija jāiziet uz skatuves

un jādzied pārējie trīs cēlieni. Ar sāpēm sirdī atcerējos kādu citu «Mefistofeļa» izrādi gandrīz tieši pirms pieciem gadiem Neapolē tanī naktī, kad piedzima mana meitiņa Rīna. Bija ļoti zīmīgi, es domāju, ka no visām operām tieši «Mefistofelis», kas tēlo cilvēka likteni, ar dzimšanu un ar nāvi ir ieausts manas dzīves metos.

Katru veikala darbinieku vai ierēdni atbrīvo no darba vienu vai divas dienas, kā to prasa cilvēciska iejūtība, ja nāve ir kādu laupījusi viņa ģimenei, bet aktieriem, mūziķiem, dziedoņiem cits likums ir pirmajā vietā: izrādei jāturpinās! Pienākums stāties publikas priekšā dažas minūtes pēc tam, kad saņēmu ziņu par tēva nāvi, prasīja tādu pašsavaldīšanos, kādu agrāk nekad nebūtu domājis sevī rast. Tas var likties neticami, bet dziedāšana man deva mierinājumu. Ceturtajā cēlienā Pausts ir jau vecs, salīcis un vārgs, garu baltu bārdu un matiem. Biju atkal iejuties lomā, citādi nemaz nevarēju. Un, kad sāku dziedāt āriju «Uz pēdējās takas . . .», mani pēkšņi pārņēma neparasts miers un maigums. Man likās, it kā mana tēva gars būtu ienācis manī un izteiktos ar manu balsi.

Karūzo vēl joprojām cīnījās ar nāvi. Bija sirdi plosošs skats, kad, sapratis, cik maz viņam vairs atliek dzīvot, viņš 26. februārī ielūdza savus Metropolitēna darba biedrus, gribēdams visus vēlreiz redzēt un pateikt ardievas. Mēs stāvējām ap viņa gultu, visiem spēkiem cenzdamies izlikties jautri, bet daudzi no viņa vecajiem draugiem — Lukrēcija Bori, Rozā Ponselle, Skoti, de Lūka, Didūrs, Rotjē, Paskuale Amāto — nespēja valdīt asaras. Es, protams, pazinu viņu ļoti maz, bet pēc katras mūsu sastapšanās un arī pēc šīs pēdējās, kad viņš gulēja, cīnīdamies ar sāpēm, mani darīja bagātāku viņa cildenā personība, viņa pāri plūstošā degsme. Ne tikai balss — viss viņā bija neparasts.

Gati-Kazaca bija ieplānojis sezonas beigās Džordāno operu «Andrā Šenjē», kurā dziedātu Karūzo ar Džuzepi de Luku un Rožu Ponselli. Tagad kļuva skaidrs, ka tas nebūs iespējams, un, tā kā reiz izsludinātā Metropolitēna programma vairs netiek grozīta, viņš lūdza mani iestudēt partiju Karūzo vietā. Kopš pirmajām draudzības dienām ar Džordāno Milānas Spaca viesnīcā

vienmēr biju cerējis uz šo izdevību, kaut gan toreiz es, protams, nevarēju iedomāties, ka franču revolucionāra loma kļūs man viena no visvairāk iemīļotajām.

Man nekad nav bijis laika vai, vaļsirdīgi sakot, nekad nav bijusi patika mācīties vēsturi, un franču revolūcija man nebija gandrīz nekas vairāk kā tikai vārds. Tagad, lai iejustos lomā, es iegrimu lasīšanā ar tādu aizrautību, kas, bez šaubām, varēja likties mazliet naiva. Operas pamatā ir vēsturisks fakts — dzejnieks Arrdrē Senjē, kaut gan viņš ir īsts revolucionārs, liek giljotinēts trīs dienas pirms terora beigām. Šinī kailajā shēmā libretists Luidži Iliika ieauda fantastisku stāstu par jaunu aristokrāti Madalēnu, kuru slepeni mīl viņas mātes kalpotājs Džeralds, kas revolūcijas gaitā kļūst par nežēlīgu varmāku, bet viņa mīl dzejnieku Šenjē. Dzejnieku arestē, Madalēna, velti izmēģinājusies to glābt, labprātīgi stājas kādas uz nāvi notiesātas vietā, lai vismaz ar mīļoto kopā varētu mirt. Priekškaram nolaižoties, viņi, sadevušies rokās, kāpj uz ešafota.

Kaut gan sižeta samezglojums būtībā ir samākslots, Džordāno ir pielicis visas pūles, lai pareizi parādītu laikmeta seju, un pat iestarpinājis partitūrā Ca ira, Karmanjolu un Marseljēzu [12]. Mūziku raksturo liels entuziasms, dramatisms un emocionāls spēks, un mīlestības tēma beidzot pauž lielu cildenumu.

No paša sākuma ar lielo āriju pirmajā cēlienā «Reiz zilajās debesīs . . .» mani spārnoja sajūsma, un Klaudijai Mucio, kas dziedāja ar mani 1921. gada 7. marta pirmizrādē, asaras ritēja pār vaigiem, kad viņa pēc trešā cēlienā iznāca pie rampas pateikties par aplausiem.

Mūsu izrādi apsveica ar tik pacilātu sajūsmu, it kā «Andrē Šenjē» būtu jauns atklājums, taču bija aizritējuši divdesmit pieci gadi no pirmuzveduma Milānas Skalā 1896. gada 28. martā. Pat Ņujorkā tā bija jau izradīta trīs reizes — Metropolitēna trupa bija to inscenējusi 1896. gada novembrī, Oskars Hammeršteins atkārtojis Menhetenas operas namā un beidzot 1916. gada rudenī to bija sniegusi Bostonas Nacionālā trupa Lek-

singtona teātrī. Nevienā no šīm trim reizēm, kā liekas, tā nebija modinājusi lielu interesi. Sabiedrībā runāja, ka Ņujorkā es to esot atmodinājis ar savu dziedājumu.

Un tiešām, es pilnīgi identificējos ar Andrē Senjē. Man viņš vairs nebija iedomu tēls — es dzīvoju viņā. Katru reizi trešā cēliena tiesas skatā, kad liku skanēt vārdiem «savā dziesmā Dzimteni slavēju», es domāju par Itāliju. Tāpat kā Senjē, arī es dziesmā paudu mīlestību, ko jutu pret savu Dzimteni.

27. nodaļa

Visvarenais Gati-Kazaca bija mani pārbaudījis, un es nebiju viņu pievīlis — tā es vismaz secināju, kad savas pirmās sezonas beigās Metropolitēnā viņš man piedāvāja atjaunot līgumu uz veselu gadu. Finansiālās priekšrocības un profesionālais prestižs bija tie divi acīmredzamie un izšķirošie motīvi, kas lika man piekrist, bet tie nebija vienīgie. Metropolitēns sāka man patikt vienmēr vairāk. Ņujorka pati par sevi nebija valdzinoša, bet, kad biju Metropolitēna sienās, jutos gandrīz kā Itālijā. Kaut gan tur bija pārstāvētas četrpadsmit tautības, tomēr manu tautiešu bija tik daudz, ka itāliešu valoda šķita oficiālā. Operas mākslā Metropolitēns bija augstākā virsotne. Tas pavēra saviem dziedātājiem lielas iespējas, bet uzlika arī pienākumu atmaksāt ar augstāko māksliniecisko sniegumu. Turklāt mani valdzināja izredze pavadīt lielāko da]u gada tanī pašā trupā, tanī pašā mākslinieciskajā vadībā, tanī pašā pilsētā. Neviens operteātris Eiropā nespēja to nodrošināt.

Būs jāredz mazāk uztraucošu svešzemnieku un varēšu labāk dziedāt; būs mazāk jābrauc vilcienos, mazāk jākravā ceļasomas — beidzot es, kaut daļēji, varēšu baudīt mājas mieru.

Nolēmu tā darīt. Nebiju redzējis savu ģimeni vairāk par gadu. Gandrīz nepazinu savus bērnus. Bija jādomā par mājas iekārtošanu sev Ņujorkā, kaut arī tas bija saistīts ar lielām grūtībām, tas, kā redzams, bija labā-

kais atrisinājums, lai nebūtu pavisam bez mājas. Patlaban man vēl nebija nekādas garantijas, ka palikšu «Metā» ari pēc tam, kad šis līguma gads būs pagājis, tomēr nojautu, ka palikšu. Lai gan es nezināju, kas mani sagaida nākotnē, es katrā ziņā gribēju būt kopā ar savu ģimeni. Tādēļ rakstīju Kostancai, lūdzu viņu salīgt mājkalpotājus, sakravāt somas un braukt.

Tomēr ne jau tūlīt braukt, bet gaidīt līdz rudenim, jo iepriekšējā gadā, neparedzēdams, ka palikšu tik ilgi Metropolitēnā, biju saistījies ar Valteru Moki uz otru Dienvidamerikas turneju 1921. gada vasarā.

Pēc daudzu mēnešu grūta, nepārtraukta darba un nemitīga sasprindzinājuma jutu lielas ilgas redzēt māti, blāvi zeltainos Rekanātas vīna dārzus, vienmasta bar-kasu koši oranžās buras rāmajos, zilajos Adrijas ūdeņos, bet vairāk par visu vēlējos izraudāties pie sava tēva kapa. Bet bija jau par vēlu lauzt līgumu, un jūnija pirmajās dienās es kāpu kuģī uz Riodežaneiro. Grūtā darba mēneši lika sevi just —• visu ceļojuma laiku biju ļoti sanīcis, un, iebraucot Rio, biju tik vārgs, ka mani steidzīgi vajadzēja nogādāt slimnīcā ar smagu urēmijas lēkmi. Tas izraisīja daudz baumu, ko izplatīja, kā parasti, viena no sāncenšu trupām — mana balss esot sabojāta uz visiem laikiem, es esot kļuvis kurls, mana karjera beigusies un tā joprojām.

Es izveseļojos vēl laikā, lai darītu galu tenkām. Dziedāju Rio, Sanpaulu un Buenosairesā pavisam divdes-mitpiecās izrādēs: «Džokondā», «Loengrīnā», «Mefisto-felī», «Toskā» un kādā jaunā Maskanji operā — «Mazais Marats», kas līdz tam bija izrādīta tikai vienu reizi Romas Kostanci teātrī. Tā Dienvidamerikā «saņēma kristības» Buenosairesas Servantesa teātrī 1921. gada 20. septembri. Tāpat kā «Andrē Šenjē», arī šīs operas pamatā ir kāda franču revolūcijas epizode, galvenais varonis ir kāds sankilots. Mūzika, vairāk dramatiska nekā liriska, bija mazāk piemērota manai balsij nekā «Andrē Šenjē», tomēr mūsu izrāde ar Džildu daiļa Riča Mariellas lomā, mani titullomā un Džino Marinuci pie pults bija Buenosairesā liels notikums. Maskanji man atsūtīja sajūsmas pilnu apsveikuma telegrammu, izteikdams cerību, ka vedīšu viņa «mazo sankilotu» sev līdz

braucienā pa pasauli, bet es «Mazo Maratu» nekad vairs nedziedāju.

Atgriezos Ņujorkā 1921. gada 31. oktobri ļoti nobažījies — ne jau par jaukajām nākotnes izredzēm pēc ilgās šķiršanās dzīvot kopā ar savu ģimeni, nedz arī par neparasto uzdevumu ievadīt Kostancu, kura nekad nebija izbraukusi no Itālijas un nekad nebija turējusi nevienu apkalpotāju, liela stila dzīvē, namā, ko triju noīrējis netālu no Karnegiholla (140 W. — 57° St). Par savas dzīves materiālo izkārtošanu man nebija vairs raižu, kopš pilnīgi visas manas darīšanas lietpratīgi kārtoja nesen pieņemtais sekretārs Renāto Rosi, vecs draugs no tālā studiju laika Romā.

Mani uztrauca un baidīja kaut kas pavisam cits -— kāds virsraksts, kas parādījās Ņujorkas avīzēs: «Kas būs Karūzo pēcnācējs?» Nabaga Karūzo bija miris 2. augustā Sorrentā. Strīds, kas tūlīt iedegās, man likās necienīgs, drausmīgs un nevajadzīgs. Taisnība — es jau teicu, ka Karūzo bija valdījis Metropolitēna operā, bet to bija panākusi viņa lielā personība, nevis kāda oficiāla iecelšana. Likās muļķīgi runāt par pēcnācēju, it kā viņš būtu dibinājis dinastiju, it kā tagad būtu jāizrauga Karūzo II, jākronē un jāiesvaida ar svēto elji. Biju pilnīgi vienis pratis ar Gati-Kazacu, kas toreiz, kad visa šī jezga piespieda viņu darīt to, ko viņš nepavisam necieta — dot interviju presei, paziņoja: «Ir tikai divi faktori — sabiedrības domas un laiks, kas var noteikt, kurš būs lielā mākslinieka pēcnācējs vai arī pēcnācēji. Mūsdienu teātris nav vairs «zvaigžņu» teātris, bet ir kļuvis par ansambļa teātri. Tas, ko mēs gribam panākt, ir nevainojams māksliniecisks veikums.» Šie gudrie vārdi nespēja mazināt nežēlīgās cīņas niknumu un dzē-lību, kas joprojām trakoja starp Karūzo varbūtējo pēcnācēju piekritējiem. Dievinātāji un draugi sakārtojās ciešā falangā aiz saviem favorītiem, tenoriem, kas būtu cienīgi iegūt kroni. Galvenās personas, — paši tenori — tas jāatzīst, nebija atbildīgi par sacelto brēku. Radās neveiklība, sastopot Metropolitēna gaiteņos kādu kolēģi — Martinelii, Šamblē, Krimi vai Pertili, kad mūsu nopelni vai pārkāpumi bija izklāstīti rīta laikrakstos bez saudzības un iecietības, it kā mēs taisītos uz boksa

sacīksti Medisona skvērā. Mans vārds šinī polemikā tika cilāts bieži, varbūt biežāk nekā citi vārdi; tas piespieda mani publiski noraidīt katru atbildību par šo polemiku, tādēļ uzrakstīju vēstuli «New York Times» — tas bija man pilnīgi neparasts solis, — kurā teicu: «Domāju, ka patlaban minēt kādu Karūzo pēcnācēju ir zaimi un viņa piemiņas nievāšana, tas nozīmē apgānīt kapu, kas ir svēts Itālijai un visai pasaulei. Šodien katram artistam ir jāpūlas saglabāt lielā dziedoņa māksliniecisko mantojumu. Darīt to nevis tukšas godkāres un slavas dēļ, bet ar neatlaidīgu darbu panākt visa cēlā un skaistā uzvaru. Par to cīnījās Karūzo, un mums, par godu mūsu mākslai, jāseko viņa cildenajam paraugam.»

Reportieriem, kas nedeva man miera, es atkal un atkal atkārtoju: — Negribu būt otrs Karūzo, gribu būt tikai Džilji!

Šinī dīvainajā kampaņā pareģošanas lietpratēji bija kaut ko secinājuši no tā, ka Gati-Kazaca mani lūdza dziedāt Metropolitēna jaunās sezonas atklāšanas izrādē. Tā bija vienmēr bijusi Karūzo rezervēta priekšrocība. Kopš viņš bija 1903. gadā sācis dziedāt Metropolitēnā, viņš bija dziedājis arī visās sezonas atklāšanas izrādēs. Domāju tomēr, ka šie okšķeri maldījās, jo izraudzītā opera bija «Traviata» ar galveno lomu soprānam, nevis tenoram, un man nebija nekāda pamata ticēt, ka ar to man galvā būtu uzlikts kronis. Es tīri labi sapratu, ka Gati-Kazaca gudri un piesardzīgi izvairās no nenovēršamās izvēles. Nākotne to parādīja, un es beidzot mantoju arī tradicionālo sezonas atklāšanas privilēģiju, bet ne agrāk kā pēc vairākiem gadiem.

Metropolitēna operas zāle ir diezgan neērta un, izteiksimies saudzīgi, arhitektoniski nenozīmīga, bet pirms «Hūvera depresijas» sezonas atklāšanas izrādēs tur bija skatāms vienreizējs krāšņums. Žilbinošajā dārglietu un tērpu parādē trīsdesmit piecās pasaulslavenā «pakava» purpursarkanās un zeltītās ložās, kas visai sezonai bija rezervētas multimiljonāru ģimenēm — Van-derbiltiem, Morganiem, Vitnejiem, Rokfelleriem — atspoguļojās mūsdienu dolāru varenība.

Kad 1921. gada 14. novembra vakarā priekškars pacēlās «Traviatas» izrādei, es sapratu, ka, novirzīdams

publikas interesi no tenora uz soprānu, Gati-Kazaca parādīja savu izcilo veiklību un taktu. Turklāt tā bija pirmā izrāde «Metā» pēc Karūzo nāves, un, kaut gan tāpat kā agrāk mirdzēja briljanti, publika, kā redzams, sēroja. Soprāns bija izraudzīts ar īpašu apsvērumu, lai vārds — Amelita Galli-Kurči — radītu ziņkāri un saistītu uzmanību. Līdz tam viņa bija dziedājusi Čikāgā, šī bija viņas pirmā uzstāšanās Metropolitēnā. Es tiešām cerēju, ka viņai izdosies spīdēt, jo tagad vēl vairāk nekā tajā vakarā, kad aizstāju nelaimīgo, slimo Karūzo Jaungada izrādē, gribēju goddevīgi izvairīties no panākumiem. Diemžēl Galli-Kurči dziedāja slikti. Nezinu, kas tam varēja būt par iemeslu, varbūt Violetas partija nebija piemērota viņas balsij, varbūt viņa nebija parūpējusies to pienācīgi iestudēt vai arī nejūtas labi, varbūt tikai nervozēja — taču visu vakaru viņa dziedāja neizteiksmīgi un bez dzīvības. Publika, negribēdama izrādīt savu vilšanos, aplaudēju aiz pieklājības. Nelīdzēja ne Gati-Kazacas stratēģija, ne mana vēlēšanās, uzvara tomēr bija mana, un šoreiz to guvu partnera neveiksmes dēļ.

28. nodaļa

Ar ļoti vāju ieganstu — palīdzēt iepirkties (tagad mums taču apkalpotāju netrūka), es šad tad izrāvos no mājas un aizgāju klaiņot pa Ņujorkas Louver īst Saidas drūmajām ielām. Malberī ielā, «mazās Itālijas» galvenajā artērijā, tālu no higiēniskajiem un mirdzoši spodrajiem luksa veikaliem, kur amerikāņi paši apkalpojas un sagādā krājumus veselai nedēļai, iegāju dažos šauros, piebāztos veikaliņos, kas bija īstas suņu-būdas, kur ļaudis runāja itāliski un viss smaržoja pēc Itālijas. Nopirku pudeli kjanti, Parmas kūpināto šķiņķi un sieru, garšaugus — baziliku, rosmarīnu, mojorānu, arī makaronus, olīveļļu, mazliet grauzdētas kafijas un cepumus — ēdienu izvēlē es esmu nacionālists.

Bet tas, kā jau teicu, bija tikai iegansts. Īstenībā man gribējās patērzēt ar ļaudīm — enerģiskajiem, vīrišķīgajiem Ņujorkas itāliešiem, kurus nabadzība bija piespie-

dusi atstāt zilās Itālijas debesis, cīnīties un izturēt šinīs svešajās, tumšajās ielās. Kā sāpēja sirds, es domāju, šiem Kalabrijas zemniekiem analfabētiem, kad viņi atradās šinīs drūmajās ielās bez naudas, bez draugiem, nezinādami neviena vārda svešajā valodā, cik grūti tiem bija, kad, meklējot mierinājumu īru nopietnajās katoļu baznīcās, viņi juta, ka pat viņu reliģija šeit ir kļuvusi sveša, nepieejama. Kā viņi varēja šeit iedzīvoties? Bieži es to sev jautāju. No kādiem izmisuma bezdibeņiem viņi bija smēluši savu dvēseles spēku?

Reti man bija laiks piedalīties Itāliešu-amerikāņu biedrības sanāksmēs, bet katrā ziņā cilvēki, ko es tad tur sastapu, jau sen vairs nebija ne nabadzīgi, ne vienkārši, un tie mani maz interesēja. Manas domas pastāvīgi atgriezās pie tiem emigrantiem bez līdzekļiem, kas pirmo reizi sastapās Jaunajā pasaulē ar Louver īst Saidas kailo neglītumu. Katru gadu, kopš dzīvoju Ņujorkā, es devu dažus koncertus, lai palīdzētu itāliešu slimnīcai un citām labdarības iestādēm.

Darīju, ko varēju, bet es pilnīgi apzinos, ka tas bija visai maz.

Četras dienas pēc Galli-Kurči neveiksmes «Travia-tas» izrādē es atkal dziedāju kopā ar viņu «Lūcijā di Lamermurā». Šoreiz viņa prata revanšēties ar neparasti spožu māksliniecisku veikumu. Viņas balss bija sevišķi piemērota Doniceti mūzikai, un Lūcija noteikti bija pati labākā viņas partija. 26. novembrī es dziedāju «Me-fistofelī» ar Hosē Mardonesu un nākamajās dienās piedalījos kopā ar Metropolitēna artistu izlases grupu Ka-rūzo piemiņas koncertā. Pirms koncerta bija svinīgs akts, un Ņujorkas mērs Fjorello la Guardia atraitnes un meitas vārdā veltīja Metropolitēna operai Karūzo krūšu tēlu. Koncerta ienākumi — gandrīz divpadsmit tūkstoši dolāru — tika nosūtīti Karūzo iemīļotajai labdarības iestādei — Džuzepes Verdi vārdā nosauktajam veco mūziķu atpūtas namam Milānā. Atcerējos Boito piemiņas godināšanu Skalā. Gandrīz visiem uz skatuves un publikā bija asaras acīs, ne reizi neatskanēja aplausi, kā tas piederējās sēru koncertā. Solisti bija Frančesa Alda, Amelita Galli-Kurči, Džeraldīne Farrāra, Džo-vanni Martinelli, Džuzepe de Lūka, Hosē Mardoness un

es. Programma sākās ar «Parsifāla» prelūdiju, tad sekoja Verdi «Rekviēms» un «Kirie» no Rekviēma mesas. Vēl atceros, kā de Lūka dziedāja Hendeļa «Ļaujiet man sērot», Frančesa Alda —• Cēzara Franka «Panis Ange-licus», Galli-Kurči Guno «Ave Maria», bet es Bizē «Agņus Dei», ko tā mīlēja Karūzo. Orķestris spēlēja Sopēna sēru maršu, koris dziedāja «Inflammatus» no Rosini «Stabat Mater», un koncerts beidzās ar Verdi «Rekviēma» «Dies Irae». Viss bija aizkustinošs un neaizmirstams, cildena mūzikas spēka izpausme, kas var aizsniegt visdziļākās cilvēka jūtu sfēras un izteikt to, ko nespēj vārdi.

1921. gada decembri dziedāju «Bohēmā» ar Frančesu Aldu un «Zemnieka godā» ar Rožu Ponselli, kas bija dzimusi Konnektikutā, itāliešu ģimenē, viņas īstais vārds bija Pončillo. 21. decembri «Toskā» dziedāju pirmo reizi ar Vīnes soprānu Mariju Jericu — lielu mākslinieci, bet trauksmainu un impulsīvu. Viņa bija viena no Gati-Kazacas ieguvumiem šai sezonai. Tita Rufo bija otrs. Par viņu man turpmāk būs jārunā vairāk.

1922. gada 5. janvāri dziedāju Milio partiju jaunajā franču-spāņu komponista Eduardo Lalo operā «īsas karalis». Gati-Kazacam bija negrozāms princips Metropolitēnā opera jādzied oriģinālvalodā, tādēļ šoreiz man bija jāmācās franciski. Nav ko runāt — kritiķi nepalaida garām izdevību pateikt ne visai glaimojošas piezīmes par manu izrunu.

«īsas karaļa» libreta pamatā ir skumja bretoņu leģenda par nogrimušu pilsētu. Mūzika ir pietiekami valdzinoša, lai plašā publika operu iecienītu, un pēc pirmuzveduma 1888. gadā to izrādīja vēl ilgi, tomēr tā nepaceļas pāri cienījamas viduvējības līmenim. Ņujorkas publika tagad to dzirdēja pirmo reizi, bet Amerikā tā bija izrādīta jau sen — 1890. gada 23. janvārī vēsturiskajā Jaunorleānas operas teātrī, ko vēlāk nopostīja ugunsgrēks. Kaut arī Lalo Francijā bija ieguvis Vāgnera piekritēja slavu, būtībā viņš bija komponists ar sliecibu uz lirismu, un mūzika, vairāk vai mazāk izturēta Vāgnera stilā, ko Lalo bija izvēlējies «īsas

karalim», nav bijusi viņam pa spēkam. Lai operas mūzika skanētu iespaidīgi, autoram jābūt ar dziļu raksturošanas izjūtu, lielu tematisku bagātību, skatuvisku prasmi; šo īpašību Lalo, cik redzams, trūka. Bulu labāk, ja viņš būtu sekojis itāliešu opera seria konvenciālajām shēmām, kas no komponista prasa tikai māku virknēt saistošas melodijas. Viņa īstās muzikālās dotības parādās uvertīrā un trešā cēliena rīta serenādē, kas ļoti bieži tiek izpildītas koncertos. Uvertīrai Lalo bija laimīgi izvēlējies dažas tēmas un tās brīvi simfoniski apstrādājis. Visā operā jūtams, ka darbība risinās kaut kā pati par sevi, kā nu varēdama. Ņujorkas artistu kolektīvs uzvedumā bija pats spožākais, ko Metropolitēns varēja dot: Rozennu dziedāja Frančesa Alda, Marga-redu — Rozā Ponselle, princi Kārnāku — Džuzepe Da-nize, karali — Leons Rotjē un San Korentīnu — Paolo Ananijans. Tā nebija artistu vaina, ja opera, kaut gan tai bija panākumi Parīzē, atstāja Ņujorkas publiku vienaldzīgu. Tikai divos momentos publikas apātija pārvērtās dedzīgā sajūsmā — pēc uvertīras, ko lieliski diriģēja Alberts Volfs, un pēc tam, kad es biju nodziedājis āriju «Velti, man mīļā». Mana laime, ka vienīgā lielā ārija visā operā bija rakstīta tenoram. Es par to priecājos, bet biju arī mazliet apjucis no lielā kontrasta starp vētrainajiem aplausiem man un vienaldzīgo plaukšķināšanu pa reizei maniem kolēģiem.

Pagājušajā sezonā «Andrē Šenjē» bija guvis tādus panākumus, ka Gati-Kazaca nolēma to atkārtot ar tiem pašiem artistiem — Klaudiju Mucio un mani — galvenajās lomās, un, tiešām, izrāde no šī laika daudzus gadus palika programmas neatņemama daļa. Tad atkal dziedāju «Bohēmā», šoreiz ar Lukrēciju Bori un joprojām ar viņu pirmo reizi «Čo-čo Sanas» un Masnē «Ma-nonas» uzvedumos Metropolitēnā.

«Manona» man sagādāja lielisku izdevību. De Grijē partija bija viena no manām iemīļotajām jau no tā laika, kad to dziedāju pirmo reizi Dženovā ar man naidīgo Rozīņu Storkio. Tagad man, protams, bija jādzied franciski; sākotnējās pūles tika atlīdzinātas ar atklājumu, ka īstenībā ir daudz vieglāk dziedāt oriģinālvalodā, jo vārdi labāk iekļaujas mūzikā.

Pedantiskā sekošana oriģinālam, kādu es nekad nebiju novērojis Itālijā, parādījās ari citā Metropolitēna versijas īpatnībā: saskaņā ar opera comique autentisko stilu bija paturēts runātais dialogs vārda vislabākajā nozīmē. Lielā daļa operteātru ārpus Francijas mēdz aizstāt šo «Manonas» runāto dialogu ar rečitatīviem, tā patvaļīgi to pārveidojot par grand opera, pēc franču klasifikācijas.

«Manonai» Metropolitēnā bija slavena tradīcija. Kad to pirmo reizi tur izrādīja 1895. gada 1. janvārī, de Grijē partiju dziedāja lielais franču tenors Žans de Reske; nākamajā gadā viņš to dziedāja atkal kopā ar slaveno Melbu. Beidzot, pēc virknes viduvēju izrāžu, 1909. gadā to uzveda no jauna ar Džeraldīni Farraru un Karūzo. Šoreiz salīdzinājums, kā redzams, bija nenovēršams, kaut gan tas ir tāds kritikas veids, pie kāda es nekad neesmu varējis pierast. «Džilji izskats nav piemērots de Grijē. De Grijē lomas nesasniedzamā pilnība Metropolitēnā pieder Žanam de Reske . . .» Vai šiem kritiķiem bija vai nebija tas vecums, lai tie personiski būtu varējuši klausīties de Reskē — tas nav svarīgi. Rakstīja viņi tā, it kā būtu dzirdējuši. Viņi tomēr atzina, ka esmu «brīnišķīgi» dziedājis «Sapņu āriju». Tas jau bija kaut kas! Un, lai gan biju sadusmots, ka bez apelācijas, ja tā varētu izteikties, esmu notiesāts ar šo epitetu «nesasniedzamā pilnībā», ar kuru apveltīja Žanu de Reske, es atradu mierinājumu aizkustinošajā patiesībā, ka sen jau kapā apklususi balss var leģendā dzīvot tālāk.

1922. gada februārī dziedāju Katalāni «Lorelejā», ko Metropolitēnā uzveda pirmo reizi. Valtera partija man, protams, bija pazīstama — es to jau biju dziedājis pirmajā Dienvidamerikas turnejā, bet šis uzvedums, kas ietilpst Gati-Kazacas plānā pārvērtēt vairākas deviņpadsmitā gadsimta mazās operas, bija pārāks par Bu-enosairesas uzvedumu. Lorelejas partiju dziedāja Klaudija Mucio, Rūdolfu — Hosē Mardoness, Annu — Marija Sundeliusa un baronu Hermani — Džuzepe Danīze. Guvām tikpat skaļus panākumus, cik «īsas karalis» bija bēdīga neveiksme; un vēlreiz es priecājos, ka Katalāni piemiņa celta godā.

1922. gada marta sākumā dziedāju «Toskā» ar amerikāņu soprānu Džeraldlni Farraru; tā bija viņas atvadīšanās no skatuves, viņas gulbja dziesma. Viņu apbēra ziediem, tas vizmaz palīdzēja viņai slēpt savas asaras. Pēdējās ardievas publikai plosa sirdi, katrs dziedonis baidās no šī brīža kā no nāves vēstneša. Mums visiem pie tā jānonāk, un ir labāk, ja tas notiek agrāk nekā vēlāk. Ir labāk, ja publika protestē, atzīdama, ka tai tiek laupīts kaut kas vērtīgs; ir labāk, ja tā aizstāv savas intereses; — Dziediet vēl, tas ir tik brīnišķīgi! —-nevis parausta plecus un saka: «Vecajam būtu laiks beigt!»

1922. gada 18. martā dziedāju jaunu partiju, kas īstenībā man nebija gluži jauna — de Grijē, bet šoreiz Pučīni «Manonā Lesko». Masnē elēģiskā Manona ir saglabājusi, manuprāt, daudz vairāk abata Prevo sižeta smaržas, bet Pučīni versijai, lai gan opera nav no viņa labākajiem darbiem, tomēr piemīt lielas vērtības, kas to sevišķi izceļ. Tā ir kaislības un jaunības degsmes cildena muzikāla izteiksme; domāju, ka to labi var dziedāt tikai jaunībā.

Deviņi gadi jaunāka par Masnē «Manonu», pirmo reizi uzvesta Turīnā 1893. gadā, «Manona Lesko» ir bijusi nozīmīgs pagrieziens Pučīni jaunradē. «Bohēma», «Toska», «Čo-čo Sana» vēl nebija uzrakstītas, viņa agrākā opera «Edgards» bija pilnīga neveiksme, un viņš nolēma uz visiem laikiem atteikties no operu rakstīšanas, ja «Manonas Lesko» liktenis nebūs labāks. Tās panākumi nebija bez iebildumiem, tomēr deva viņam pietiekami daudz drosmes turpināt. No sākuma līdz beigām tanī ir ļoti veiksmīgas daļas un trešajā cēlienā ar lielisko finālu Havras cietuma priekšā ir daudzas no pašām dramatiskākajām modernās itāliešu operas lappusēm.

«Manona Lesko» bija Metropolitēna repertuārā no pirrnuzveduma šinī teātrī 1907. gada janvārī ar Karūzo un daiļo Līnu Kavaljēri. Pučīni bija izrādē inkognito, bet starpbrīdī kāds viņu pazina un publika sveica viņu ar tik nevaldāmu aplausu vētru, ka viņam beidzot vajadzēja nozust, lai varētu turpināt izrādi. Šoreiz kritiķi, izdarot salīdzinājumu, bija man labvēlīgāki un rak-

stīja, ka tie, kas atceras Karūzo šajā lomā, apmierināsies par viņa zaudēšanu, dzirdējuši, kā es dziedu de Grijē partiju.

Metropolitēna sezona noslēdzās ar parasto trupas pavasara viesizrāžu braucienu uz Baltimoru, Atlantu un Klīvlendu. Kad atgriezos Ņujorkā, mani vairākas nedēļas saistīja pie gultas reimatisma lēkme. Sezonas laikā biju dziedājis četrdesmit četrās izrādēs trīspadsmit dažādās operās, kā arī devis vairākus koncertus, un es nemaz vairs nevaru atcerēties, kad pēdējoreiz man bija atpūta.

Gati-Kazaca tagad man piedāvāja jaunu līgumu uz trim gadiem. Es pateicos pats sev, ka nebiju uzņēmies nekādas saistības vasarai. Ar milzīgu atvieglojumu es beidzot kopā ar savu ģimeni sēdos kuģī Konte Roso un vērsu skatienu uz Neapoles līci. Bija pagājuši divi gadi, kamēr nebiju redzējis Itāliju.

29. nodaļa

1922. gada vasarā nebija nekā ievērības cienīga — tieši tā, kā to biju vēlējies. Sāku ar trim atpūtas un atveseļošanās nedēļām Anjāno, siltu avotu kūrortā Neapoles apkaimē. Šeit man bija gadījums iepazīties ar maestro Ernesto de Kurtisu, daudzu neapoliešu dziesmu komponistu, starp tām arī «Atgriezies Sor-rentā», kas jau bija manu koncertu repertuārā. Mūsu pazīšanās drīz izauga par dziļu draudzību.

Ieguvis jaunu dzīvību un spēku no Anjāno ūdeņiem, beidzot nonācu Rekanātā. Pirmais tikšanās brīdis ar mati bija skumjš un maigs, un pirmo stundu mēs kopā pavadījām pie tēva kapa, skaitīdami lūgšanas. Vasarā labdarības mērķiem devu brīvdabas koncertu Leopardi laukumā, citādi viss bija tāpat kā vienmēr. Redzēju — daži paziņas satiekoties bija kautrīgi, domādami, ka būšu kļuvis augstprātīgs, ja jau biju bagāts un dzīvoju Ņujorkā, bet man nebija grūti ar viņiem saprasties. Biju laimīgs atkal būt kopā ar viņiem kā līdzīgs ar līdzīgu,

spēlēt kroketu pie osterijas un biljardu kafejnīcā. Ļoti svarīgs manu brīvdienu ieguvums bija iespēja šimbrīžam aizmirst plašo pasauli viņpus Apenīniem.

Visu vasaru mani apgrūtināja kāda ļoti smaga bagāža - Dantes marmora krūšu tēls, ko Ņujorkas itāliešu kolonija mani lūdza pasniegt viņas vārdā Gabriē-lem d'Annuncio. Pirms septembrī atstāju Itāliju, devos ceļā uz ziemeļiem līdz Garda ezeram, lai izpildītu savu misiju. Vitoriāle — d'Annuncio fantastiskā villa Gar-donā ir pārāk slavena, lai tā vēl būtu jāapraksta; vispār es neko daudz no tās neredzēju, jo paliku tur tikai desmit minūtes. D'Annuncio nesen bija izkritis pa logu un atradās vēl gultā pēc pārciestā šoka, brūcēm un kontūzijas un nevarēja mani pieņemt. Bet viņš nosūtīja man lejā savu fotogrāfiju ar parakstu, sveicieniem un pateicību «melodiskajam sūtnim». Pēc kāda laika es kļuvu vai mēms, izlasījis kādā itāliešu laikrakstā spilgtu un sīku aprakstu, kā es iepazinies ar dzejnieku, kā mēs septembra saulē pastaigājušies pa dārzu, runādami par mūziku, par Itāliju, par Fiumi un par mūsu nākotnes plāniem.

Mans jaunais līgums ar Metropolitēnu uz trim gadiem deva man tādu drošības apziņu un pavēra tādas nākotnes izredzes, kādu man agrāk nekad nebija. Apzinājos, ka tagad man ir tiesības darīt to, ko sen jau kāroju — pārliecināju savu veco skolotāju un draugu Enriko Rozāti apmesties Ņujorkā pie manis uz pastāvīgu dzīvi par padomdevēju un pavadītāju.

Pieņēmu arī otru sekretāru — Amadeo Grosi, kas visu savu mūžu bija man liels palīgs un atbalsts. Pēc viņa nāves šo darbu turpināja viņa atraitne sinjora Barbara tikpat pašaizliedzīgi un uzticīgi.

Pēc tam kad biju nodrošinājies ar šiem abiem vērtīgajiem palīgiem, atzinu par vajadzīgu dibināt jaunu posteni manā ātri augošajā kolektīvā — fizisko vingrinājumu instruktora posteni. Slimības lēkmes, kurām es kritu par upuri Buenosairesā un Ņujorkā, bija mani pārliecinājušas, ka es ilgi neizturēšu sava darba un sabiedrisko saistību smago slodzi, ja katru dienu neveltīšu zināmu laiku intensīviem fiziskiem vingrināju-

miem. Tādēļ es nodevos sinjora H, I. Reili rokās, kas bija masieris un treneris. Ik dienas, kamēr dzīvoju Amerikā, un pat tad, kad biju koncertceļojumā, viņš mani pakļāva savām prasmīgajām mocīšanas metodēm.

Šīs mocības uzturēja mani fiziski labā formā, bija vēl arī divi citi mērķi: pirmkārt -— stiprināt manas plaušas un plecus, lai tie atbilstu manu balss saišu prasībām, otrkārt — apturēt mana auguma piebriešanu. Ir noteikts bioloģisks likums, ka tenori savu dziedzeru īpatnību dēļ sliecas uz druknumu un pārmērīgu apaļumu, bet basiem, kas galvenokārt ir gari un slaidi, šis pats likums iedarbojas pretēji. Tikai baritoni, šķiet, atrodas laimīgā stāvoklī, dziedzeru ziņā tos var atzīt par normāliem indivīdiem. Tā kā tenoram operā gandrīz vienmēr ir traģiska vai romantiska varoņa loma, šāda likumība ir diezgan liela nelaime, un gandrīz visiem tenoriem pastāvīgi jācīnās pret tendenci pieņemties svarā. Es nebiju izņēmums. Bargie Ņujorkas kritiķi nejuta nekādu līdzcietību pret šīm manām nepatīkamajām grūtībām. Tā, piemēram, laikraksts «Brooklyn Eagle» pēc kādas «Andrē Šenjē» izrādes nicinoši piezīmēja, ka es izskatoties pēc «labi barota dzejnieka». Metropolitēna sezonas laikā man bija jādzied Romeo partija. Ja es gribēju izsargāties no jaunas dzēlību lavīnas, nedrīkstēju zaudēt laiku. Nolēmu ņemt sinjoru Reili līdz sava koncertceļojumā uz Čikāgu un citām Vidējo Rietumu pilsētām.

Mums bija jādzīvo viesnīcā, un tas ierobežoja sinjora Reili iespējas un darba stilu, viņam bija jāaprobežojas ar mierīgu ikdienas masāžu. Tikai tad, kad atgriezos Ņujorkā un sāku iet uz viņa vingrotavu, sapratu visu viņa ideju un metodu gammu. Bokss ar ēnu un treneri, ierīce airēšanai, mehāniskais zirgs, malkas zāģēšana un skaldīšana, skriešana četrrāpus — tas viss ietilpa manā parastajā dienas devā. Tomēr tas vēl nebija nekas salīdzinājumā ar atbaidošo vingrojumu, ar ko beidzās katra nodarbība. Es apgūlos uz mutes uz kaut kā līdzīga seklam dzelzs šūpulim un ap vidukli cieši cieši savilku it k.ā drošības jostu. Sinjors Reili nospieda elektrisko pogu, un šūpulis sāka neganti svaidīties. «Dodiet ķeizaram,

kas ķeizaram pieder»: šīm sinjora Reili drastiskajām metodēm bija panākumi. Kad 1922. gada novembrī sākās Metropolitēna sezona, es svēru par desmit kilogramiem mazāk. Mana pirmā uzstāšanās jaunajā sezonā bija Bruklinas Mūzikas akadēmijā «Traviatas» izrādē ar Lukrēciju Bori, bet 18. novembrī dziedāju svinīgajā «Mefistofeļa» izrādē Klemanso klātbūtnē, kurš toreiz bija oficiālā vizītē Savienotajās Valstīs.

Vakara sensacionālais varonis tomēr nebija Klemanso, bet Šaļapins. Lauzis savu agrāko zvērestu — nekad vairs nespert kāju Ņujorkā, slavenais krievs bija atgriezies dziedāt sātana partiju, kurā bija debitējis Metropolitēnā gandrīz pirms piecpadsmit gadiem — 1907. gada 20. novembrī. Tie, kas viņu bija dzirdējuši toreiz un tagad, apgalvoja, ka Šaļapins stipri padziļinājis un izstrādājis savas lomas izpratni; es, kas dzirdēju viņu pirmo reizi, domāju, ka nemaz nav iespējams sniegt ko pilnīgāku. Vispirms jau jāsaka, ka viņam bija personāžam atbilstoša āriene. Ar savu vareno un slaido augumu, puskailām krūtīm, nežēlīgo, baigo izteiksmi, kas strāvoja no viņa kustīgajiem vaibstiem, viņš bija īsts sātana iemiesojums. Daudzās vietās viņa personāžs atšķīrās no tradicionālā lomas iztulkojuma, taču man tas likās ļoti loģisks un mākslinieciski konsekvents. Prologā debesīs, piemēram, viņš neparādās no mākoņiem, bet milzīgs un draudīgs ceļas no pazemes, vilkdams kājas kā liels zirneklis, garie melnie mati, sasieti šķipsnā virs pieres, padarīja viņa seju līdzīgu ļaunai japāņu maskai. Beigās viņš nenozūd bezdibenī, bet vārgi ķerdamies pie debesu rozes liesmainajām ziedlapiņām, kas gulstas pār viņu kā uguns mēles, lēnām saļimst un zemē izstiepies paliek nekustīgi guļam: Fausts ir uzvarējis.

Viņa dziedājums bija tikpat lielisks kā viņa tēlojums. Vienmēr viņa skaistā, lieliski nostādītā balss saviļņoja ar savu spēku un diapazona plašumu, viņa vo-kalizēšana bija apžilbinoša, tā parādīja, cik meistarīgi viņš pārvalda elpu, maina intonācijas un veido muzikālu frāzi. Ovācijas, ar kurām publika viņu sveica pēc pēdējās priekškara nolaišanās, pārliecinoši parādīja, ka Ņujorka ir piedevusi viņam dusmu lēkmes. Mans izpildījums toreiz palika ēnā. Kad mūs izsauca, Šaļapins augstsirdīgi atdeva man goda vietu, tomēr nevarēja atteikties viens valdīt pār skatuvi. Bet es izjutu pret viņu tik patiesu apbrīnu, ka neņēmu viņam to ļaunā.

30. nodaļa

Šaļapins bija lielisks Mefistofelis un lielisks Boriss Godunovs ne tikai tāpēc, ka prata brīvi dziedāt, — protams, tā ir pirmā prasība — bet arī tāpēc, ka prata tēlot. Arī Karūzo tāpēc bija apbrīnojams Kanio, Rodolfo, Eleazars, Leidenas Jānis. To zinot un tam piekrītot, jāatzīst tomēr, ka operas sižets visumā ir pārāk neticams, pārāk neiespējams, lai varētu būt reāla tēlojuma pamats. Operas darbība ir anormāla, ar to jārēķinās katram dziedonim, tā ir problēma, ko katram dziedonim jāprot atrisināt pašam. Kā Romeo, iedzēris indi, var reālistiski mirt, ja viņam vēl un vēl ir jāvilcinās un, gandrīz jau guļot, izteiksmīgi jādzied?

Te iespējams vienīgi kompromiss. Pats svarīgākais faktors operā ir mūzika, tās dēļ jācenšas labi tēlot, par spīti visām nejēdzībām. Palīdz labs librets. Viss pārējais ir ilūzija. Publika tā jāiedvesmo, lai tā samierinātos ar visām konvencionalitātēm.

Man šī problēma bija grūtāka nekā Šaļapinam un Karūzo, jo pilnīgi apzinājos, cik tā ir svarīga, bet man trūka talanta, kas viņiem palīdzēja to atrisināt. Es nebiju aktieris.

Savas dziedoņa darbības sākumā es nedroši mēģināju tēlot, bet tā vienmēr bija kļūda. Kritiķi man pārmeta kokainumu — un tāds es tiešām biju. Mans tēlojums droši vien nebija pavirzījies daudz tālāk par to, ko pratu toreiz, kad senāk svētdienas pēcpusdienās ar apdedzinātu korķi zīmēju ūsas izrādēs, ko mēdza sarīkot mans brālis Abrāmo. Bet problēma nebija atrisināta, man ar to arvien vēl bija jācīnās. Ar laiku man bija jāatrod savs veids, kā tikt ar to galā. Ja man deva kādu lomu, es to atzinu par īstenībai atbilstošu vai vismaz akli un bez šaubīšanās centos to darīt, kaut arī tā

būtu pavisam neticama un nepamatota. Es centos pārvērsties par savu personāžu un, kad dziedāju, kļūt par to īpatni, kas man bija jāiemieso; bet, ja tas nebija iespējams, vismaz kļūt par viņa dvīņu brāli vai labāko draugu. Centos izprast viņa pārdzīvojumus, izjust viņa jūtas. Reizēm attapos, ka esmu nogrimis sarunā ar viņu, dažreiz pat strīdos. Jūtas — tās bija manas tēlošanas metodes atslēga, ja šeit vispārīgi var runāt par kādu metodi. Lomā centos iedvest jūtas, padarīt to dzīvu ar jūtām. Visās operās tas man nebija iespējams, ar «Džanni Skiki», piemēram, man tas nekad neizdevās, un arī «īrisā» ne. Dažas lomas bija man pilnīga sakāve. Citas, kā Pučīni Andrē Šenjē vai de Grijē turpretī neprasīja nekādas piepūles, un šīs partijas es parasti dziedāju vislabāk.

Mēģinājumi man palīdzēja ievērot savu vietu uz skatuves un kustības, lai neuzgrūstos citiem, bet citādi nekad nav man palīdzējuši. Man bija vajadzīgas rampas ugunis un publikas sajūsma — tikai tad spēju aizrauties, spēju pilnīgi atdoties lomai. Es, protams, vispirms varēju — un vienmēr to arī darīju — izstrādāt lomas būtisko interpretāciju.

Kādā no iepriekšējām nodaļām stāstīju, kā gatavojos «Toskai», bet nekad nevarēju noteikti paredzēt, kādi būs panākumi, un panākumi, starp citu, nekad nebija vienādi. Arī tad, kad pēc dažām minūtēm atkārtoju āriju uz bis, es vienmēr devu pavisam citu versiju nevis ar nodomu, bet tāpēc, ka pirmā sajūsma bija pārgājusi un tagad man bija citas jūtas. To nevar tieši saukt par «tēlošanu», bet, lai tas būtu kas būdams, tas noderēja maniem mērķiem un nodomiem. Tas darīja mani spējīgu uz skatuves raudāt, pārdzīvot īstas kaislības un patiesu izmisumu.

Kad Gati-Kazaca lūdza mani uzņemties Romeo lomu Guno operā «Romeo un Džuljeta», es daudz vairāk nodevos sagatavošanās darbam nekā partitūras studēšanai un rūpēm par savu slaidumu. Vispirms es aizgāju uz teātri noskatīties Šekspīra drāmu, kas ir operas pamatā; kaut gan izrāde man patika, tā man tomēr nekā nedeva, jo operai ir pavisam citādas prasības nekā drāmas uzvedumam. Izlasīju daudz vēstures grāmatu par

šo laikmetu un iepazinos ar tā laika tērpiem gleznu galerijās, ilgi lūkojos Veronas fotoattēlos. Bet vairāk par visu centos just ar Romeo sirdi. Tikai tad es atzinu sevi par sagatavotu un varēju lūgt maestro Rozāti pie klavierēm, lai iepazītos ar partitūru.

Visa šī ilgā gatavošanās bija velta, vismaz attiecībā uz kritiķiem, muļķīga starpgadījuma dēļ pirmizrādē 1922. gada 24. novembrī. Ceturtajā cēlienā, uz pakāpieniem pie Džuljetas šķirsta, es zaudēju līdzsvaru un novēlos lejā tieši tā, kā tas nedrīkst notikt romantiskas mīlestības skatā.

Nākamajā dienā kritiķi visi kā viens rakstīja: «Kā traģisks mīlētājs Džilji mūs nepārliecināja.» Man izlauzās liekuļota atvieglojuma nopūta. Bet, kad kritiķi sprieda par manu dziedāšanu, viņi bija mazliet smalkjūtīgāki. «Romeo partija atbilst visām Džilji balss īpatnībām,» deklarēja «New York Sun». Bet Žana de Res-kes ēna vēl kavējās fonā, modinādama «vecajiem operas dievinātājiem neaizmirstamas un neaizstājamas atmiņas».

«Romeo un Džuljetas» mūzikā varbūt nav nekā īsti brīnišķīga. Domā, ka Guno tanī ir apkopojis savus atlikušos «Fausta» uzmetumus.

Tā tomēr ir patīkama un melodiska, tanī ir četri mīlas dueti un galu galā arī Fausta atliekas nav jānicina. Izrādē, kurā Džuljetu dziedāja Lukrēcija Bori, Merku-cio —- de Lūka, Kapuleti — Didūrs un mūku Lorenco —-Leons Rotjē, orķestri valdonīgi vadīja Luī Naselmanis. Tas bija svinīgs vakars. Bija jaunas, lieliskas dekorācijas un kostīmi. Romāņu stila iekštelpas laistījās zeltītās mozaīkās, bet dārza skatā gari vītolu zari nokareni slīdēja lejup un klāja ēnu pār mēness gaismā mirdzošo sienu. Kritiķi aizrādīja ari uz kļūdām, bet publika bija sajūsmināta, un tieši tas bija man vajadzīgs.

Amerikāņu nacionālo svētku dienā es piedzīvoju neparastu gadījumu. Ar maestro Rozāti kā pavadītāju devu koncertu Sing-Singa cietuma kapelā tūkstoš cietumniekiem. Bija tā pati programma, ko pirms dažām dienām biju dziedājis Parka Avēnijā miljonāra pils salonā. Tajā bija no Flotova «Martas» «Es redzēju reiz . . .», no «Toskas» «Un mirdzēja zvaigznes», kāda

ārija no «Pajaci» un «Meitenes sirsniņa» no «Rigoleto». Cietumnieki klausījās uzmanīgi, bija aizgrābti un ļoti apmierināti, bet visdedzīgākie aplausi bija saglabāti neapoliešu dziesmām «Bija reiz mīla», «Atgriezies Sor-rentā», «Par tevi», «Tu vienīgā». Viņi lūdza mani atsūtīt dziesmu skaņu plates. Pēc tam mani veda rādīt cietuma ēkas. Redzēju cietumniekus darbā — daži strādāja kā koktēlnieki, citi vēra stikla zīlītes dāmu somiņām. Ar šausmām skatījos un nevarēju novērst acis no jaunā elektriskā krēsla — nāves drausmīgā ieroča.

Ņujorkā biju ieguvis labu draugu — policijas komisāru Enraitu. Kaut gan valodas neprašana sagādāja grūtības, mēs tomēr sapratāmies tik labi, ka man gandrīz likās, ka viņš ir man kāds Amerikas radinieks.

Viņš vienmēr bija uz mola atvadīties no manis, kad es braucu uz Itāliju, un sagaidīt, kad es atgriezos. Priecājos, ja varēju viņam palīdzēt: dziedāju par labu policijas labdarības iestādēm un arī pieņemšanās, ko Ņujorkas pašvaldība rīkoja par godu ievērojamiem viesiem. Varbūt kā atzinību par šādu izpalīdzēšanu viņš

1922. gada 30. novembrī iecēla mani par Ņujorkas policijas goda kapteini. Šis tituls deva tiesību uzlikt nozīmi ar iniciāļiem DP (Department of Police) uz automobiļa aizsargstikla un dažos gadījumos dabūt policijas motociklistu eskortu. Tiesība piešķirt augstas pakāpes goda titulu komisāram bija dota 1917. gadā kā kara laika pasākums un pēc tam vairs netika atcelta.

No visām goda zīmēm un tituliem, kādi man ir piešķirti dažādos manas karjeras laikos, neviens man nav sagādājis tik daudz prieka. Nerunāsim nemaz par to, ka tas izrādījās ļoti noderīgs, tas arī uzjautrināja. Man, piemēram, bija liels prieks, kad Ņujorkas ielu krustojumos katrs kustības regulētājs mani sirsnīgi sveicināja ar «Hallo, mister Giggly!» un ar plašu rokas vēzienu ļāva man braukt, kamēr garas mašīnu rindas gaidīja . . .

Šaļapins gandrīz visu ziemu bija prom viesizrāžu braucienā pa Savienoto Valstu rietumu pilsētām. Kad viņš atgriezās Ņujorkā, mēs 1923. gada 13. martā atkal dziedājām «Mefistofelī». Vietu pieprasījums bija tik liels, ka gara to tīkotāju rinda nebeidzami stiepās pa

Brodveju un Septīto avēniju, bet vairākums palika tukšā.

Pa to laiku biju iestudējis jaunu lomu — portugāļu jūras braucēja Vasko da Gamas lomu Meijerbēra opera «Afrikāniete», un nezināmu iemeslu dēļ bija atļauts šoreiz neievērot stingros Metropolitēna noteikumus un dziedāt operu itāliski, nevis franciski oriģinālvalodā (pat uz afišām bija rakstīts itāliski — Africana). No sirds smējos, kad lasīju kādā laikrakstā, ka esmu braucis uz Portugāli, lai iedzīvotos vidē un radītu sev vajadzīgo noskaņu. Ja arī man būtu laiks to darīt, operai tik pedantiski pētījumi nenāktu par labu.

Kaut gan ar šo operu sākotnēji bija domāts svinīgi atzīmēt četrsimt gadus no Vasko da Gamas dzimšanas un Meijerbērs, sākot ar 1838. gadu, kad Ežēns Skribs viņam nodeva libretu, strādāja divdesmit piecus gadus, lai operu nobeigtu, tā tomēr ir grotesku aplamību jūklis, kam ir maz kopēja ar vēstures faktiem. Indijas Malabaras piekraste, kur Vasko da Gama īstenībā izkāpa malā, operā pārvietota uz Madagaskaru, bet iedzīvotājus tomēr sauc par braminiem. Afrikāņu verdzene Selika (kā vēlāk izrādās, tā ir Madagaskaras karaliene) izturas tā, it kā būtu augusi un izglītību guvusi Parīzes aristokrātiskās Senžermēna priekšpilsētas salonā. Pats Vasko da Gama ir dīvaini nenosvērts cilvēks, kas nevar izšķirties starp baltu un melnu sievieti, untumaini svaidās nepastāvīgās mīlas viļņos kā kuģis sabangotā jūrā. Man bija diezgan grūti, kaut gan es ļoti centos, just pret viņu simpātiju. Man likās ļoti savādi, ka Selikas loma dažādos laikos varēja valdzināt daudzas no lielākajām operas skatuves traģēdēm, sākot jau ar Mariju Sašu pirmuzvedumā Parīzes Lielajā operā 1865. gada 26. aprīlī. Mūzika man jau sen bija pazīstama — Rekanātā jauniešu orķestris mēdza spēlēt tās fragmentus — tā ir samākslota, pretencioza, vulgāra, pilnīgi bez stila vienības. Tanī ir liela muzikālu ideju bagātība, varbūt lielāka nekā dažā labā Verdi operā, tomēr tās iecerētas bez īstas iekšējas vajadzības vai dziļākas jēgas, lai radītu efektu, lai patiktu publikai.

Pēc visa teiktā man tomēr jāpiemetina, ka Vasko da Gamas partija kļuva manā repertuārā par vienu no

populārākajam, un tai vienmer bija visdrošākie panākumi.

To galvenokārt panāca lielās tenora ārijas «Ak paradīze» skaistums, kas paslēpta pārējā operā kā dārglieta lupatu vīkšķi. Vasko da Gama to dzied, izkāpis beidzot krastā pēc sava ilgā un briesmu pilnā ceļojuma un pēkšņi ieraudzījis drūmo un eksotisko tempļu skatu ar Madagaskaras dejotājām. Varēju viegli iedomties, ko viņš izjuta šinī neparastajā brīdī un «Afrikānietes» at-jaunojuma izrādē Metropolitēnā 1923. gada 21. martā varēju tā izpildīt āriju, ka sajūsmināju pat kritiķus. Žans de Reske un Karūzo, kas agrāk bija dziedājuši šo partiju Metropolitēnā, tika vēlreiz minēti, tomēr šoreiz tas nebija man par ļaunu.

Titulpartiju dziedāja Rozā Ponselle. Kritiķi pēla viņas nemākulīgo tēlojumu. Sirdī jutu viņai līdz, jo, kā jau teicu, es vērtēju Selikas lomu tikpat zemu kā savējo. Bija komiski, ka kritiķi slavēja manu tēlojumu. «Nu reiz Benjamīno Džilji. . .» Un «New York Globe» paziņoja: «Visas izrādes īstais triumfs ir Džilji Vasko da Gama. Visi panākumi, ko gūst operas atjaunojums, ir viņa panākumi.» Es biju tik daudz pūlējies ar savu Romeo, un to bija pēluši — uzslava bija tikko dzirdama,— tagad loma, ar ko biju ticis ātri galā, izrādījās, sagādāja man īstu triumfu.

Tanī pavasarī Ņujorkas sezona man beidzās ar komisku atgadījumu. Mana pēdējā uzstāšanās bija 21. aprīlī «Afrikānietes» dienas izrādē. Tajā pašā pēcpusdienā, tieši 17^05, man kopā ar citiem trupas artistiem bija. jāizbrauc vilcienā uz mūsu gadskārtējām viesizrādēm Atlantā. Lai tiktu uz vilcienu, izrāde bija sākta agrāk, bet turpinājusies ilgāk, par paredzēto laiku vētraino aplausu dēļ pēc «Ak paradīze». Metropolitēnā bis bija stingri aizliegti, tomēr beigās man vajadzēja āriju atkārtot — nezināju neko citu, lai apklusinātu publiku. ■Mana balss, dziedādama par Madagaskaras tropiskajiem jaukumiem, skandināja augstās notis citu pēc citas, bet domās es ar šausmām redzēju Pensilvānijas stacijas pulksteņa rādītājus uz 17^05. Ja netiktu laikā uz vilcienu, es nonāktu Atlantā par vēlu, lai dziedātu sezonas atklāšanas izrādē «Romeo un Džuljetā». Pulksten 16^52 me-

tos ārā pa aktieru izeju, man atlika tieši trīspadsmit minūtes. Šī bija viena no tām reizēm, kad policijas nozīme uz manas mašīnas ļoti noderēja — satiksmes regulētāji nevis uzlika man naudas sodu par ātruma pārsniegšanu, bet sveicināja ar laipnu smaidu. Nonācu Pensilvānijas stacijā vēl grimā, ar lielu bārdu un parūku, portugāļu jūras braucēja vestē un biksēs — vēl bija pusminūte laika.

31. nodala

Ja mana dzīve arī nekļuva tieši regulāra, tad vismaz tā ritēja pēc zināmas shēmas. No novembra sākuma līdz aprīļa beigām bija sezona Ņujorkas Metropolitēnā, reizēm uz kādu laiku to pārtrauca koncertu brauciens uz citām Amerikas pilsētām, un tad vienmēr sekoja Metropolitēna trupas īsas operas viesizrādes Atlantā vai Klīvlendā, reizēm arī Baltimorā un Vašingtonā. Kamēr biju Ņujorkā, devu koncertus Karnegi-hollā vai piedalījos kādā no dienas sarīkojumiem, ko sinjors Begbi organizēja Astorijā, piedalījos arī svinībās privātos namos un iedziedāju plates «Victor Cam-den» firmai Konnektikutā. īsi sakot, darba man netrūka.

Vasarā es varēju izvēlēties atpūtu vai darbu, vai ari abus apvienot. Darbs nozīmēja ienesīgu, bet nogurdinošu turneju pa Dienvidameriku, kur tad sākās ziemas sezona. Atpūta — tīkamu slinkošanu Rekanālas pludmalē. Apvienojot atpūtu ar darbu, vajadzētu mēnesi vai sešas nedēļas dziedāt operās un koncertos dažādās Eiropas pilsētās, tad beigās vēl atliktu mēnesis brīvlaika Rekanātā. Šis pēdējais atrisinājums man patika vislabāk varbūt tāpēc, ka ne vienmēr bija realizējams.

Septembrī atkal biju Savienotajās Valstīs, lai apbraukātu tās no Atlantikas līdz Pacifikam, dažreiz gan to nesasniedzot. Tā bija otrā koncerta turneja, pirms uzliku sev Metropolitēna slodzi. Šad tad bija atšķirības, bet kādus desmit gadus tā bija parastā shēma.

1923. gada vasaru dalīju starp Anjāno (kur iepazinos ar Tetracīni) un Rekanātu. Gandrīz visu laiku veltīju atpūtai un pirmo reizi pēc savas debijas Metropolitēnā biju ar mieru vairākas reizes dziedāt labdarīgiem mērķiem — «Toskā» Rekanatas Persiāni teātrī un «Andrē Šenjē» ar īru soprānu Margaretu Šeridāni Madalēnas lomā «Rīmini». Romas Augustejā devu koncertu ar Džuzepi de Luku.

1923. gada septembrī un oktobrī kopā ar dažiem citiem Metropolitēna artistiem biju aicināts piedalīties pirmajā operas izrāžu pasākumā ar vietējiem spēkiem Sanfrancisko. Tāda pasākuma ideja bija radusies kāda turienes enerģiska itālieša, maestro Gaetāno Merolas galvā. Sludinātāja degsmē iekaisis, viņš bija apņēmies modināt savos līdzpilsoņos kvēlu mīlestību uz operu, bet pret viņu nostājās naidīgā īstenība — tikai otrās šķiras trupas bija ar mieru doties līdz Klusā okeāna krastam. Viņš tomēr atrada citu atrisinājumu: uzaicināja atsevišķus labus māksliniekus dziedāt solistu partijas un pats izveidoja kori no neatalgotiem mūzikas mīļotājiem. Tiem vajadzēja septiņu mēnešu grūta darba, lai sagatavotu astoņas operas, un viņi to izdarīja labi. Pilsētā, protams, nebija operas teātra, izrādes notika pilsētas pašvaldības zālē. Pasākums ļoti labi iztika saviem spēkiem, nebija ne subsīdiju, ne kāda cita rīcības kapitāla, vienīgi kases ieņēmumi. Nekas netika tērēts dekorācijām un kostīmiem; mums bija mūsu Ņujorkas kostīmi, bet koristi iznāca uz skatuves ikdienas drēbēs. Šis drosmīgais un tiešām vienreizīgais veikums guva lielus un pelnītus panākumus, un maestro Merola to atkārtoja nākamajos gados.

Ieradies Sanfrancisko, es biju pārsteigts, kad atklāju, ka mans Ņujorkas policijas goda kapteiņa tituls bija ko vērts pat Klusā okeāna krastā. Dzelzceļa stacijā mani sagaidīja divi Sanfrancisko policijas augstākās pakāpes virsnieki un motorizēta policijas nodaļa, kas, sirēnām apdullinoši kaucot, mani eskortēja līdz pat viesnīcai.

Manu biedru arlistu vidū bija Džovanni Martinelli, Džuzepe de Lūka, Adāmo Didūrs un soprāns Kvina Ma-rio. Es atklāju sezonu ar «Andrē Šenjē» un noslēdzu to ar «Rigoleto»; starp šīm operām dziedāju «Mefistofelī»

un «Romeo un Džuljetā». Neprātīgā sajūsma, ar kādu mūs visus apsveica, bija dziļi aizkustinoša.

Kādā iepriekšējā nodaļā jau stāstīju, ka toreiz sastapu savu veco draugu, bijušo pavāru Džovanni Dzerri, kas tagad bija kļuvis par maza itāliešu restorāna īpašnieku Sanfrancisko. Bija pienācis tas brīdis, ko viņš man solīja toreiz, kad sēdējām Rekanātas osterijas dārzā, kad viņš mani lūgtin lūdza braukt uz Romu un ticēt savai nākotnei.

Kāda jauka epizode, man aizbraucot no Sanfrancisko, lika man vēlreiz atcerēties tālās jaunības dienas. Kad mēs ar dažiem kolēģiem braucām motorlaivā pāri līcim, lai kāptu Čikāgas vilcienā, kāda gadus sešpadsmit veca meitene dziedāja mums itāliešu dziesmas. Viņa bija dzimusi Sanfrancisko itāliešu ģimenē. Tetracīni bija viņu dzirdējusi dziedam četrpadsmit gadu vecumā un bija to iedrosminājusi mācīties. Novēlēju viņai visu labāko nākotnē un lūdzu pateikt man savu vārdu. Es to vēl atceros — tā bija Līna Paljugi.

No Sanfrancisko braucu koncertēt pāri kontinentam līdz Monreālai. Tad atgriezos Ņujorkā iestudēt savu nākamo jauno partiju — Lionellu Flotova operā «Marta». Man bija jāuzstājas Metropolitēnā tās pirmizrādē

1923. gada 14. decembrī kopā ar Frančesu Aldu un Džu-zepi de Luku.

Šī naiva, vecmodīga, humoristiska un melodiska opera laiku pa laikam nozūd, lai atkal uzpeldētu un pārsteigtu visus ar savu valdzinājumu. Tā bija jau nogrimusi aizmirstībā, kad Adelīna Pati to atkal uzmodināja, dziedādama titulpartiju ap 1880. gadu, vairāk nekā trīsdesmit gadu pēc tās pirmuzveduma Vīnē 1847. gadā. Karūzo un Gati-Kazaca to glāba pēc otra aptumsuma perioda, un Karūzo uzspieda pavisam īpašu zīmogu Lio-nella partijai, dziedādams to Metropolitēnā divpadsmit sezonas no vietas — nepārtraukti līdz 1920. gadam, pēdējam pirms savas nāves. Uzņemdamies šo partiju, es it kā tieši saņēmu Karūzo mantojumu.

«Marta» ir vācu komponista darbs pēc franču libreta, un tās darbība risinās Anglijā karalienes Annas valdīšanas laikā; apakštituls skan «Gadatirgus Ričmondā». Pēc tradīcijas to dzied itāliski. «Marta» ir aplamību

pilna, bet tā tomēr patīk. Marta, īstenībā lēdija Hariets, ir karalienes Annas galma dāma. Lai uzjautrinātos, viņa pārģērbjas par istabeni un iestājas darbā pie Lionella, Surrejas zemes īpašnieka, ko sastapusi Ričmondas tirgu, Lionelis viņā iemīlas, bet šķēršļu, protams, ir ļoti daudz, un traģēdija šķiet nenovēršama, kad īstā laikā atklājas, ka viņš ir grāfa Derbi mantinieks un ceļš uz laimīgām beigām ir brīvs.

Šis operas raksturīga detaļa ir āri ja «Tu esi neskarta roze». Tanī slēpjas Tomasa Mūra melodija «Pēdējā roze», kas Flotovam tik ļoti patika, ka iekārdināja viņu uzņemt to partitūrā. Lionella partija ir augstākais baudījums liriskam tenoram Karūzo izpratnē. Es šo partiju dziedāju gandrīz pastāvīgi visu savas karjeras turpmāko laiku. Lielā tenora ārija «Man parādījās» bija jau manā koncertu repertuārā. Kad es to dziedāju Metropolitēnā, debitējot Lionella lomā, maestro Džennaro Papi pie pults bija spiests neievērot noteikumu un piekāpties aplausu brāzmai, kas prasīja bis. Kritiķi bija labvēlīgi. «Neviens, izņemot Karūzo,» rakstīja kāds no viņiem, «nekad nav dziedājis labāk.»

No šajā sezonā atjaunotajām operām dziedāju «An-drē Šenjē» ar Rožu Ponselli un Titu Rufo, un jauno Metropolitēna ieguvumu — amerikāņu baritonu Lau-rensu Tibetu Flevilla lomā. 1924. gada 9. janvārī bija svētku izrāde «Trīs karaļu mīlestības» komponista Itālo Montemeci klātbūtnē. Es tanī piedalījos kopā ar Luk-rēciju Bori un Didūru. Izrādei sekoja ceremonija, kurā komponistam Montemeci pasniedza velti — sudrabā kaltu lauru vainagu.

Turpmāk tā paša 1924. gada janvāri dziedāju kopa ar Elizabeti Retbergu, Didūru un Andželo Radu komponista Primo Ričitelli jaunās operas «Drauģeļi» uzvedumā Ņujorkā. Šī opera bija ieguvusi Itālijas Izglītības ministrijas 1922. gadā nodibināto prēmiju, un tās pirm-uzvedums Romas Kostanci teātrī 1923. gada 10. aprīli bija guvis ievērojamus panākumus.

Par jaunās operas mūziku nevar teikt, ka tā būtu «moderna». Ričitelli bija Maskanji skolnieks, un viņa melodiskā un motīviem bagātā opera atbalso kā Maskanji, tā Pučīni mūziku. Tā bija pēc manas gaumes un

nevarēja man nepatikt, jo es vienmēr esmu atzinis, ka īsti modernas operas nav gandrīz iespējams dziedāt.

«Drauģeļus» uzveda Metropolitēnā kā dubultpro-grammas otro daļu, un publikai tās komisms sagādāja lielu atvieglojumu pēc «Habaneras» šausmām, kas bija otra modernā opera pirmajā daļā. «Drauģeļu» fons ir Florence Savonarolas [13] laikā. Tā var likties drūma un skarba, bet darbība ir mazliet burleska; tā ir satīra par «uguns pārbaudi» ar mīlestību un laimīgām beigām.

Baldo partija nepavēla lielu iespēju manai balsij, izņēmums ir viena liriska solo ārija un duets ar Elizabeti Retbergu. Bet kritiķi — varbūt tādēļ, ka šoreiz viņi nespēja laist darbā atmiņas par Žanu de Reski, bija sajūsmināti bez kādiem iebildumiem. It sevišķi, viņi rakstīja, es esot parādījis negaidītu komiķa talantu.

1924. gada marta sākumā sarīkoju nelielu koncert-braucienu pa Savienoto Valstu centrālajām un rietumu pilsētām — Detroitu, Fortveinu, Memfisu un citām. Mēneša beigās, atgriezies Ņujorkā, dziedāju Džanni Skiki partiju Pučīni’ viencēliena operā ar tādu pašu nosaukumu. Šī partijā bija par iemeslu lielajam tracim, kad atteicos to dziedāt pirmajā vakarā Buenosairesā. Ņujorkā man šī partija tāpat nepatika kā toreiz Buenosairesā, bet klusībā nolēmu, ka labāk to dziedāt, nekā pretoties Gati-Kazacas gribai.

32. nodaļa

Eiropā tālāk par Itāliju un Spāniju bija pazīstams tikai mans vārds un neķermeniskā gramofona platē ieslodzītā balss. Maksis fon Šillings, Berlīnes operas ģenerāldirektors, 1924. gada sākumā, dzirdējis mani dziedam Metropolitēnā, uzlūdza mani vasarā ierasties Berlīnē. Zināju, ka Berlīnes publika ir dedzīga operas cienītāja ar ļoti kritisku un skeptisku mūzikas gaumi,

tadeļ ar prieku pieņemu ielugumu: tas bija jauns izaicinājums uz cīņu.

Visas biļetes sešpadsmit dienu ilgajām viesizrādēm Valsts operā Unter den Linden bija izpārdotas jau sen, un bija ieradusies policija, lai operas kasi neieņemtu triecienā.

Manas viesizrādes sākās ar «Bohēmu», kurā Mimi partiju dziedāja krievu soprāns Jurjevska. Jau laikus informēts par stingri ievēroto vāciešu paradumu nekad nepārtraukt mūziku un gaidīt ar aplausiem līdz cēliena beigām, biju pilnīgi nesagatavots aplausu vētrai, kas sekoja manas pirmās, ārijas «Kā ledus jūsu roka» pēdējām skaņām. Vēlāk man teica, ka nekad nekas tamlīdzīgs nav pieredzēts Berlīnes operā.

«Toskas» izrāde, kurā es dziedāju ar Mafaldu Salva-tīni, norisinājās mazliet citādi. Izrādes pirmajā pusē publika izturējās rezervēti. Nekādu aplausu pēc ievada skata! Bet sākās trešais cēliens, atskanēja «Un mirdzēja zvaigznes», kas izraisīja neprātīgi skaļus bis saucienus, un pēc pēdējās priekškara nolaišanas aplausu vētra ilga gandrīz divdesmit minūtes. «Tik spēcīga un ilga piekrišanas vētra,» rakstīja «Vossische Zeitung», «pārspēja katru sajūsmas izpausmi, kas jebkad ir veltīta Batistīni.»

«Rigoleto» izrādē man vajadzēja pat divas reizes atkārtot «Meitenes sirsniņu». Katru reizi es to dziedāju citādi, tātad pavisam trīs variācijas. Kritiķi rakstīja, ka tas ir sasniegums, kuram līdzīga nekad nav bijis Berlīnes operas vēsturē.

Sakarā ar manu koncertu Filharmonijā notika ārkārtīga drūzmēšanās. Bija izgatavotas viltotas biļetes, un ļaudis, kuriem nebija uz to nekādu tiesību, piepildīja visas ejas, bet publika, kas bija likumīgi ieguvusi sēdvietas, deva vaļu savam sašutumam. Izsauca arī policiju, un man bija jāgaida krietns stundas ceturksnis, kamēr kņada norima. Tas bija pilnīgs pretstats atturīgai un vēsai uzņemšanai, no kuras, taisnību sakot, baidījos Berlīnē.

Ielūguma telegrammas sāka birt no citām Viduseiro-pas pilsētām — Leipcigas, Prāgas, Budapeštas, Minhe-nes, bet visur es atteicu, bija tikai viens izņēmums —

koncerts Kopenhāgenā. Es ātrāk gribēju atgriezties Re-kanātā. Tur mani gaidīja cits darbs, pēc kura es jau sen ilgojos — savas paša mājas celšana. Nams Vest-slrītā 57 bija ļoti labs, bet es noteikti zināju, ka tikai Rekanātā un nekur citur ir manas īstās mājas, mans pavards, un es biju jau izraudzījies vietu pusceļā starp pilsētu un Adrijas jūru, kur celt savu patvērumu, savu kluso stūrīti.

Šī vieta bija neliels pakalns, ko vietējie ļaudis sauca par Kaštelleto; no tā pavērās lielisks skats uz Adrijas jūru un apkārtējiem laukiem. Vasaru pavadīju, pētīdams būves plānus ar savu brāli Katervo, kas bija apmeties Rekanātā un uzņēmies pienākumu sekot būvdarbiem manas prombūtnes laikā.

1924. gada 2. septembrī atkal biju atpakaļ Sanfrancisko uz maestro Merolas otro operas sezonu pilsētas pašpārvaldes zālē. Ar Klaudiju Mucio dziedāju «Andrē Šenjē», «Toskā», «Romeo un Džuljetā»; ar Kvīnu Ma-rio — «Bohēmā» un «Rigoleto». No Sanfrancisko visa trupa, spītēdama negantai viesuļvētrai, kas brāzās pāri Kalifornijai, devās uz dienvidiem, lai dziedātu izrādēs Losandželosā.

Šai laikā saņēmu Pučīni telegrammu no Viaredžo; viņš lūdza mani tēlot prinčipes Kalafa lomu viņa jaunajā operā «Turandota»; pirmuzvedums bija paredzēts Skalā nākamā gada aprīlī. Man glaimoja tāds lielā komponista uzticības pierādījums, un es priekšlikumu pieņēmu, bet Pučīni nomira pēc diviem mēnešiem, un šis plāns izjuka. Galu galā prinčipes Kalafa partiju «Tu-randotas» pirmuzvedumā dziedāja Džakomo Lauri Volpi un, taisnību sakot, es biju viņam pateicīgs, ka viņš mani atbrīvoja no tādas atbildības, jo partija nemaz nebija piemērota manai balsij.

Atgriezies Ņujorkā pēc koncerta Denverā un Det-roitā, dziedāju «Martā» sezonas atklāšanas vakarā Bruklinas Mūzikas akadēmijā un Metropolitēna pirmajā sestdienas dienas izrādē «Džokondā». Kad pirmo reizi stājos Ņujorkas publikas priekšā Enco lomā, atkal modās tālas atmiņas — mana debija Rovigā, manas mīļās dzīvokļa saimnieces un briesmīgais si bemol ārijas «Debess un jūra» beigās. Tikai šoreiz nebija

jāspēkojas ar si bemol, bet atkal ar Karūzo piemiņu. Viņa «Debess un jūras» izpildījums ir vispār pazīstams, un 1915. gadā, kad «Džokondu» pēdējo reizi izrādīja Metropolitēnā, Karūzo bija dziedājis Enco partiju. Domāju, arī mūsu izrāde bija ļoti sekmīga, kaut gan pēdējā brīdī Rozā Ponselle saslima un viņu aizstāja Florensa- Ist-mena. Piedalījās arī Džuzepe Danīze un Hosē Mardo-ness, bet orķestri diriģēja Tullio Serafīni, kas uz šo sezonu bija saistījies Metropolitēnā. Kritiķi mani slavēja, bet piemetināja, ka Karūzo pārākumu šinī loma nevar apšaubīt.

1924. gada 7. decembrī Metropolitēnā notika liels koncerts Pučīni piemiņas godināšanai. Zālē bija četri tūkstoši cilvēku ar visiem tiem, kas stāvēja kājās; ap pieci tūkstoši vajadzēja noraidīt. Tullio Serafīni, Džen-nāro Papi un Džuzepe Bambošeks mainījās orķestra vadībā. Dziedāju ārijas gandrīz no visām Pučīni operām. Piemiņas koncertā piedalījās visi izcilākie trupas artisti. Ar Mariju Jericu dziedājām «Toskas» pirmā cēliena duetu un āriju no «Manonas Lesko».

Gati-Kazaca aizsūtīja kases ieņēmumu — simt trīsdesmit septiņus tūkstošus liru uz Itāliju, no tām simttūkstoš liru bija noteikti Džuzepes Verdi veco mūziķu atpūtas namam Milānā, divdesmit pieci tūkstoši Lūkas pilsētai, kur Pučīni bija dzimis, un divpadsmit tūkstoši mirušā komponista piemineklim.

1925. gada 2. janvārī pirmo reizi dziedāju Verdi «Falstafā». Cik daudz bija jāstrādā, sagatavojot jauno partiju, par to nav daudz ko teikt. Šī opera ir rakstīta galvenokārt baritonam, un Fentona partija tanī ir nenozīmīga. «Falstafs» vienmēr ir bijis viena no Antonio Skoti lielajām izdevībām. Īstenībā Verdi, tāpat kā Boito, atzina, ka neviens to nav pārspējis, izņemot Mo-relu, kas Falstafa partiju bija dziedājis operas pirmuz-vedumā Skalā. Skoti, kuru jau minēju kādā iepriekšējā nodaļā, bija jau labi gados, un viņu bargi pēla par pretošanos aiziet no skatuves. Tomēr šoreiz viņa draugi priecājās un viņa kritiķi bija izsisti no segliem; arī visniknākajiem pēlējiem viņš neapgāžami pierādīja, ka ir vēl spējīgs dziedāt Falstafa partiju daudz labāk par kuru katru jaunu sāncensi.

Skoti triumfa vakaru sabojāja savāds starpgadījums. Amerikāņu baritons Lourenss Tibets dziedāja mazo Forda partiju. Šī partija, manuprāt, bija viņam piemērota, jo nemaz neprasīja bel canto, bet tikai dziedājumu ar pilnu elpu. Cēliena beigās, kad uz aplausiem Skoti un Tibets parādījās kopā, Skoti saņēma pelnītas ovācijas. Viņš augstsirdīgi uzstāja, lai Tibets vairākkārt iziet kopā ar viņu uz izsaukumiem; te mums par vislielāko pārsteigumu publikā atskanēja balsis, lai Tibets parādās viens pats. Skoti pašam nebija iebildumu, bet Gati-Kazaca atzina prasību par nejēdzīgu un neatļāva to, noteikti uzstādams, lai Skoti joprojām parādās pie rampas, kamēr aplausi nebūs beigušies. Nebija saprotams, vai Tibeta piekritēji bija noorganizējuši klaku vai arī skatītājiem bija modusies patriotiska vēlēšanās sarīkot mazu kaķu koncertu aizokeāna dziedonim. Lai nu kā, domāju, kā vienā, tā otrā gadījumā Gati-Kazaca kļūdījās iespītēdamies. Dažu minūšu laikā aizliegums (visi taču saprata, ka tas ir aizliegums) Tibetam vienam saņemt aplausus bija kļuvis par sensāciju, un starpgadījums nevis pamazām noklusa, bet kļuva par nepatīkamu pierādījumu, ka starp publiku un Metropolitēna ģenerāldirektoru radies konflikts. Ja gribēja, lai izrāde, kas jau tā bija novēlojusies, varētu turpināties, bija nepieciešams konfliktu izbeigt, un Gati-Kazaca ļoti nelabprāt piekrita, ka Tibets vienu vienīgu reizi iziet pateikties publikai.

Šis nožēlojamais starpgadījums, protams, bija gards kumoss žurnālistiem. Nākamās dienas laikrakstos pārskati par Skoti triumfu palika ēnā aiz trokšņainajiem ziņojumiem par liela, jauna amerikāņu baritona «atklāšanu». Reklāma ir varens ierocis, un Gati-Kazaca (viņa sašutumu es pat nemēģinu aprakstīt) bija spiests paaugstināt Tibetu no baritona aizstājēja ar nedēļas algu par slavenu dziedātāju ar astronomisku honorāru.

Jāpiebilst, ka Gati-Kazacas Tibeta spēju novērtējumu pilnā mērā attaisnoja Tibeta turpmākā karjera. Viņam neizdevās ilgi noturēties slavena dziedoņa augstumos, un pēc dažiem gadiem viņš atradās turpat, kur bijis, — atkal baritons otrās šķiras lomās.

1924. gada 24. novembrī es atrados savā Metropolitēna ģērbtuvē starpbrīdī starp otro un trešo «Mefistofeļa» cēlienu. Trešajā cēlienā man bija jādzied ar Šaļapinu, te kāds man nodeva vēstuli. Tā bija rakstīta itāliski uz mašīnas. Sūtītāja adrese: Ņujorka. Imperatora pils. Neredzamā Impērija. Kukluksklana ordeņa bruņinieki. 1924. gada novembrī.

Vēstule pieprasīja, lai aizsūtot pieci simti dolāru divdesmit četru stundu laikā uz kādu adresi Losandželosā. Nauda, bija teikts, esot nepieciešama, lai atbrīvotu dažus klana locekļus, kas atrodoties cietumā. Vēstule mani brīdināja nestāties sakarā ar policiju un beidzās ar garantiju, ka turpmāk mani vairs netraucēšot, ja būšot samaksājis prasīto summu.

Manas pirmās izjūtas, teiksim atklāti, bija lielas izbailes; man šķita, ka mani bērni jau nolaupīti, aizvesti un gaida, kad viņus izpirks. Kad dažas minūtes vēlāk atgriezos uz skatuves, redzēju, ka Šaļapina reālistiskais dēmona atveidojums bija vēl baismīgāks nekā parasti. Pēc izrādes nekavējoties piezvanīju savam draugam komisāram Enraitam, un no šī brīža divus mēnešus manu ģimeni un mani dienu un nakti apsargāja policija. Īstenībā Enraits un viņa līdzstrādnieki bija skeptiski attiecībā uz kukluksklanu un domāja, ka vēstule daudz ticamāk ir itāliešu gangsteru organizācijas «Melnās rokas» darbs, kura jau pirms divpadsmit gadiem bija draudējusi Karūzo. Izmeklēšana pierādīja, ka vēstulē minētās adreses Losandželosā nemaz nav. Dienas gāja, un nekas nenotika; es beidzot nolēmu, ka tā ir bijusi tikai ņirgāšanās. Vai varēja būt ļaudis, kas mani tā nīda, ka dzina tādus jokus? Domājams, jā.

1925. gada 14. janvārī dziedāju pirmo reizi Metropolitēnā grāfa Lorisa Ivanova partiju Džordāno «Fedorā». Partija bija paredzēta Džovanni Martinelli, bet viņš saslima, un mani uzaicināja stāties viņa vietā, tikai ļoti neilgi iepriekš par to paziņojot. Kopā ar mani dziedāja Vīnes soprāns Marija Jerica. Bija zināms, ka «Fedo-ras» partija ir viena no viņas labākajām.

Starp šo sinjoru un mani jau no tā laika, kad sākām

Metropolitēnā kopā dziedāt, vienmēr pastāvēja neizteikts konflikts, ko varēju tikai noģist. Kad atrados viņas tuvumā, mani nervi vienmēr bija sasprindzināti. Nekad man nebija sarežģījumu ar citiem kolēģiem, bet sinjoras Jericas leģendārais temperaments ietekmēja mani tieši graujoši. Tiklīdz es pamanīju kādu šā temperamenta izpausmi, kaut kas manī sāka vārīties un es pēkšņi varēju zaudēt savaldīšanos tāpat kā viņa.

«Fedoras» pirmizrādē saderināšanās skatā otrā cēliena beigās viņa metās manos apkampienos ar tik pilnīgu aizmiršanos, ka es no stiprā trieciena noturējos kājās, tikai ar visu spēku pieķerdamies kādam kulises balstam. Nākamajā izrādē viņa, tēlodama kaislīgi iemīlējušos, tik neganti locījās manos apkampienos, ka es grīļojos, bet publika skaļi smējās par skatu, kam vajadzēja būt dziļi traģiskam. Kādu citu reizi tanī pašā otrajā cēlienā, kad es saskaņā ar libretu biju ieradies oficiālā vizītē, mans cilindrs nokrita zemē, ar labi aprēķinātu kājas spērienu sinjora Jerica lika tam eleganti ripot pāri visai skatuvei.

Tad pienāca 26. janvāra vakars. Opera gāja uz beigām, risinājās pēdējās sarunas ar Fedoru; atklājot, ka viņa ir spiedze, man vajag iedegties naidā un nicināšanā. To, kas īstenībā notika, es nevaru pateikt. Varbūt manas ilgi valdītās dusmas par to, ka viņa vienmēr bija centusies mani padarīt uz skatuves smieklīgu, bija pēkšņi izlauzušās uz āru. Varbūt es biju nepareizi aprēķinājis spēku, ar kādu atgrūdu viņu no sevis? Varbūt viņa vienkārši bija pati paslīdējusi? Es redzēju tikai, ka sinjora Jerica vēlās uz pašu rampas malu un tikai ar pūlēm noturējās, lai nenokristu uz galvas orķestra telpā. Sapratu, ka viņa ir sasitusies un gribēju palīdzēt piecelties kājās, bet viņa nikni mani atgrūda. Viņa vēl dziedāja līdz skata beigām un tad metās aiz kulisēm, kur viņai uznāca raudu lēkme. Ķerdamās pie rampas lampām, sinjora Jerica bija izmežģījusi labās delnas locītavu, un viņai bija nobrāztas abas kājas.

— Viņš to darīja tīšām! — tā kliedza, rādīdama uz mani ar pirkstu.

Es to tiešām ļoti nožēloju un ilgi atvainojos, apgalvodams, ka tā ir tikai nejaušība — viss velti.

— Viņš to darīja tīšām! Viņš gribēja mani nogalināt! Slepkava! Slepkava!

Tas bija par daudz, es protestēju.

— Nu paklausieties tik! Papriekš viņš mēģina mani nogalināt, bet pēc tam vēl mani apvaino. Un ko tu par to saki? Ko tu te stāvi kā statuja? — turpināja Jerica, pievērsdamās savam vīram baronam Leopoldam fon Peperam, slaidam, kareivīga izskata austrietim, kurš viņai visur pazemīgi sekoja un vienmēr gaidīja aiz kulisēm.

— Aizstāvi manu godu! — viņa tam pavēlēja. — Izsauc šo vīru uz divkauju!

Man par lielu atvieglojumu es nesaņēmu no barona izaicinājumu uz divkauju, bet nākamajā dienā sacēlās īsti minējumu plūdi gan avīzēs, gan Metropolitēna gaiteņos — vai es to esmu «darījis tīšām» vai ne. Tas gāja jau tik tālu pāri mēram, ka Gati-Kazaca, kas parasti atteicās uzklausīt tenkas par daudzajiem Metropolitēna iekšējiem strīdiem un vēl jo mazāk tanīs iejaukties, tagad atzina par savu pienākumu paziņot, ka neesmu to darījis ar nodomu. Bet šoreiz neviens viņu neuzklausīja — bija daudz kairinošāk ļaut, lai cīņa kļūst vēl niknāka. Karikatūristiem bija karsts darba laiks, Eiropas prese piebalsoja, bet sinjoras Jericas izmežģītā vai sakropļotā delnas locītava bija piemirsta niknajā strīdā, kas bija iededzies starp viņas un maniem piekritējiem, lai noskaidrotu, kurš no mums abiem ir īstais publikas mīlulis un labākais Metropolitēna dziedonis.

Mani jau pārņēma šausmas, bet es nespēju apturēt to niknumu, kas vēlās kā lavīna. Bet ļaunākais vēl bija priekšā. Nākamajā dienā pēc «Fedoras» incidenta sin-jora Jerica bija paziņojusi, ka vairs nekad nedziedās ar «to tur», bet Gati-Kazaca mierīgi pateica savu iemīļoto vārdu «muļķības» un atgādināja, ka viņai ir pienākums dziedāt ar mani pēc divām nedēļām «Toskā». Nezinu, kādas pārliecināšanas metodes viņš lietoja, piekrišanu tomēr beidzot dabūja.

Nav ko piebilst — izrādes laikā es ievēroju vislielāko piesardzību, lai neapvainotu savu jūtelīgo partneri. Viss gāja labi, vismaz bez nopietnām nepatikšanām, līdz pašām beigām.

Priekškars bija nolaists, un es biju palicis uz skatuves gaidīdams, kad tas no jauna pacelsies pēc pirmajiem aplausiem. Sinjora Jerica atradās starp kulisēm. Pamāju viņai, aicinādams man pievienoties, lai kopīgi varētu pateikties publikai, bet viņa papurināja galvu. Priekškars pacēlās, un es palocījos publikai viens pats. Tad gāju prom no skatuves uz savu ģērbtuvi, atstādams viņai iziešanu uz pārējiem izsaukumiem. Nebiju pievērsis nekādu uzmanību, ka pirmos aplausus biju saņēmis viens pats; gluži pamatoti tā bija darījusi viņa pati pēc pirmā un otrā cēliena, bet trešajā cēlienā ar āriju «Un mirdzēja zvaigznes» pārsvars ir tenoram, un domāju, ka, atteikdamās kopīgi pateikties, viņa grib norādīt, ka tagad ir mana reize.

Ak vai, es biju maldījies! Viņa bija atteikusies pievienoties man aiz pārliecības, ka man nenākas parādīties, kamēr viņa nebūs pateikusies par saviem izsaukumiem. Kad es gāju projām no skatuves, atskanēja saucieni: Jerica! Jerica! — bet viņa raudādama paskaidroja, ka viņu apvainojuši un atteicās iziet no aizkulisēm. Divas reizes priekškars pacēlās un nolaidās pār tukšu skatuvi. Lielākā daļa skatītāju aizgāja mājās, bet šur tur zālē kāda daļa bija palikusi — kā vēlāk noskaidrojās, viņas klaka; tā kliedza uzstājīgi, ritmiski: Jericu! Mēs gribam Jericu!

Pagāja piecpadsmit minūtes, bet ne viņa, ne publika neizrādīja, ka gribētu piekāpties. Beidzot Džuzepe Bam-bošeks, kas tovakar bija diriģējis orķestri, saudzīgi, bet cieši saņēma viņu aiz rokas un izveda uz skatuves ārpus priekškara, viņas piekritējiem aplaudējot līdz neprātam. Viņa tos apklusināja, likdama saprast, ka vēlas runāt. Viņa pateica precīzi piecus vārdus: «Gigli not. nice to me!» (Džilji ir rupjš pret mani!) — un raudādama iekrita maestro Bambošeka rokās.

Aiz kulisēm viņas raudas izvērtās histērijā. Barnbo-šeks, redzēdams, ka situācija kļūst nopietna, telefonēja Gati-Kazacam, kas bija jau mājās un gandrīz jau aizmidzis. Viņš nekavējoties atbrauca taksometrā un vairākas stundas pūlējās nomierināt apvainoto varoni un izraisīt smaidu viņas sejā, bet barons Leopolds fon Pe-pers dziļi apbēdināts noskatījās, nezinādams, ko iesākt.

— Nu labi, — rezignēti teica Gati-Kazaca, kad redzēja rīta avīžu virsrakstus. — Nekad vairs neprasīšu, lai viņi atkal dziedātu kopā. «Un,» es domāju, «tas bija ļoti labi, ka viņš tiešām to vairs nekad nedarīja.»

34 nodaļa

Iepriekšējā nodaļā pastāstītais atgadījums var noderēt dziedoņu ikdienas ilustrēšanai, ko publika vispār nevar lāgā iedomāties. Šī dzīve ir pastāvīgs nervu sasprindzinājums, ko rada skaudība un greizsirdība, cīņa par ģērbtuvēm, par izcilajām lomām, par atrašanos skatuves centrā, kas nepārtraukti norisinās aiz kristāltīro toņu un mīlas duetu fasādes. Daudzi no mums dara visu, lai nezaudētu savaldīšanos, bet, ja niknums reiz izlaužas, tas ir jo negantāks tieši tādēļ, ka bijis apvaldīts. Šinī ziņā par Metropolitēna slavenībām ir vesels gleznainu anekdotu krājums, piemēram, ka «Karmenas» izrādes laikā publikas klātbūtnē Karūzo rupji pagrūdis Džeraldīnu Ferraru, tā viņam atbildējusi ar pļauku, tad bezspēcīgi atkritusi krēslā un sākusi raudāt. Kad notiek tādi gadījumi, mēs varam aizbildināties tikai ar to, ka mūsu dzīve ir neatlaidīgs darbs, un cerēt, ka publika būs pret mums saudzīga.

Iepriekšējā nodaļā minēju sinjoras Jericas klaku, jo domāju, ka minētajā gadījumā viņas klaka pārspīlēja un dziedonei kaitēja, bet jāatzīstas, ka man pašam Metropolitēnā bija jātur sava klaka aiz tā vienkāršā iemesla, ka visiem citiem tāda bija. Atzītiem dziedoņiem, kuriem nebija nemaz ko bīties, tā bija tikai piesardzība, lai viņiem pienākošos likumīgos un spontānos aplausus nepārspētu un nenomāktu citu dziedātāju klakas. Spriežot ar veselu saprātu, kļūst skaidrs, ka dažādas klakas savstarpēji līdzsvarojas. Klakas sastādīja no lietpratīgiem mūzikas mīlētājiem, un aplausos nebija nekā pazemojoša. Laba klaka var palīdzēt nostiprināt jauna dziedoņa reputāciju, var arī piespiest sāncensi, kura balss sāk apsīkt, aiziet no skatuves.

1925. gada 15. janvārī dziedāju pieņemšanā Vašingto-

nas Baltajā namā. To rīkoja prezidents Kulidžs un viņa kundze, atzīmējot otrreizējo ievēlēšanu. Mani stipri ietekmēja celtnes cienīgā vienkāršība; kad biju to redzējis, man likās, ka labāk saprotu amerikāņus.

23. februārī pirmoreiz dziedāju Verdi «Rekviēmā». Es esmu barots, ja tā varētu teikt, ar baznīcas mūziku un vienmēr esmu to mīlējis. Kad uz Metropolitēna skatuves dziedāju «Ingemisco», jutos pacelts pāri laikam un telpai un atkal stāvu pie Rekanātas katedrāles ērģelēm. «Rekviēms» tāpat kā «Aīda» pieder Verdi augstāko sasniegumu laikam. Viņš komponēja «Rekviēmu», godinādams lielā rakstnieka Alesandro Mandzoni piemiņu. Mandzoni viņš sauca par savu «svēto». Baznīcas autoritātes «Rekviēmu» nokritizēja, jo tas neatbilstot liturģiskās mūzikas ortodoksajiem priekšrakstiem. Nevarēja arī gaidīt, ka Verdi, kas pēc savas dabas nebija garīgās mūzikas komponists, iespiestu savu ģēniju rituālajā Prokrusta gultā, un tomēr man jāsaka, ka «Rekviēmā» vienmēr esmu izjutis dziļi reliģisku, godbijīgu, pacilātu un dažās tā lappusēs augsti cildenu garu.

Aprīlī aizbraucu uz Eiropu, uz divus mēnešus ilgām viesizrādēm Vācijā un Skandināvijā. Berlīnē, Ham-burgā un Hannoverā dziedāju operās, Breslavā, Kopenhāgenā un Stokholmā koncertēju. Vēlreiz mani pārsteidza to cilvēku entuziasms, kurus biju dzirdējis raksturojam kā «aukstus ziemeļniekus». Biju jau pieradis pie triumfa un ovācijām, bet man nebija nācies lūgt žēlastību pēc pusstundu ilgas izsaukšanas, kā tas notika Hamburgā, nebija arī gadījies, ka mani pēc izrādes aiznes uz rokām līdz viesnīcai, kā tas notika Berlīnē.

13. jūlijā es aizbraucu uz Buenosairesu, kur bez manis grupa Metropolitēna mākslinieku, to vidū Klaudija Mucio, Frančesa Alda, de Lūka, Didūrs un diriģents Serafini, viesojās operas sezonā Kolumba teātrī.

20. augustā dziedāju ar Klaudiju Mucio svinīgajā «Lorelejas» izrādē par godu Velsas princim. Tā bija spoža un lieliska goda parādīšana. Princis bija tērpies spilgti sarkanā uniformā un ieradās Argentīnas republikas prezidenta Marčello de Alveara pavadībā. Viņš izteica vēlēšanos personiski apsveikt dažus no māksliniekiem, tādēļ mani stādīja viņam priekšā pirmajā

starpbrīdī kopā ar Klaudiju Mucio un Serafīni. Viņš ar mums ļoti laipni vairākas minūtes sarunājās. Kad es atvadījos, viņš dāvināja man zelta cigarešu etviju, izteikdams vēlēšanos, lai es ierastos Londonā.

Šai sezonā Kolumba teātrī dziedāju pirmo reizi Džan-neto partiju operā «Apsmiekla vakars». Šo traģēdiju ar dzīvu un spraigu darbību komponējis Umberto Džor-dāno pēc Sema Benelli lugas sižeta. Pirms tam tā bija izrādīta tikai divas reizes — reiz Romā un reiz Rozā-rijas pilsētā Argentīnā. Pirmizrāde Kolumba teātrī notika 31. augustā. Man vienmēr ir bijusi bauda dziedāt mana drauga Džordāno operās, bet «Apsmiekla vakarā», kaut arī tas varbūt ir viņa iespaidīgākais darbs, nebija nekā tāda, kas varētu ietekmēt manu pieķeršanos viņa operai «Andrē Šenjē». Džanneto partija manai balsij ir pārāk dramatiska.

Man bija savi iemesli dot, cik vien iespējams, priekšroku liriskajām partijām. Darīju to ne tikai tādēļ, ka dziedāju tās labāk par citām, kaut gan arī tas ir pietiekami svarīgs motīvs, bet tās prasīja mazāk no maniem balss līdzekļiem, pareizāk sakot, mana balss jau pēc dabas bija tām piemērota. Domāju, ka tikai rūpīgas repertuāra izvēles dēļ (piemēram, es kategoriski atteicos dziedāt Otello partiju) esmu varējis dziedāt četrdesmit vienu gadu — tādam tenora karjeras ilgumam nav precedentu. Reiz, kad man bija jau ap piecdesmit, kāds par mani daudz jaunāks tenors lūdza viņam paskaidrot, kāpēc mana balss vēl vienmēr esot svaiga, bet viņējā kļūstot jau skarba. — Domāju tāpēc, — atbildēju viņam, — ka vienmēr esmu ļoti prātīgi rīkojies ar saviem vokālajiem resursiem, varbūt tādēļ, ka nāku no zemnieku ģimenes. Jūs turpretī esat nesaudzīgi izšķērdējis savu skanošo kapitālu.

Pēc īsas sezonas Brazīlijā (Riodežaneiro un Sanpaulu) oktobra sākumā atgriezos Savienotajās Valstīs un pa galvu pa kaklu steidzos koncertceļojumā pa Vidējiem Rietumiem. Dažas pilsētas maršrutā man nebija pazīstamas, piemēram, Toledo un Milvoka. Ar sevišķu prieku dziedāju pilsētā, ko sauca par Romu (Ņujorkas štatā)!

Otrajā novembrī atklāju 1925./26. gada Metropolitēna sezonu ar «Džokondu»; dziedājām ar Rožu Pon-

selli. Tā bija pirmā reize, kad man piešķīra pagodinā-jumu atklāt sezonu; pirms četriem gadiem biju dziedājis atklāšanas vakarā «Traviatā», bet tā ir opera ar galveno partiju soprānam, bet «Džokondā» pirmā vieta ir tenoram. «Džokondā» parasti atklāja Metropolitēnā sezonu, šai ziņā ar to varēja sacensties tikai «Aīda». Šoreiz es dziedāju tā, ka kritiķi, cildinot manu «Debess un jūra» izpildījumu, aizmirsa pieminēt Karūzo. Izrāde visumā bija spožs piemērs tai saliedētībai, kuras dēļ Metropolitēns visā pasaulē bija pirmajā vietā operte-ātru vidū. Rozā Ponselle bija ideāla Džokondā, un Se-ratīni, diriģēdams orķestri, līdz pēdējai niansei atsedza visu partitūras skaistumu un spožumu.

Divas stundas pirms priekškara pacelšanas radās sarežģījums. Žanna Gordona, kurai bija jādzied otra soprāna partija, izrādījās saslimusi ar stiprām iesnām. Direkcija steigā telefonēja Margaretai Macenauerai, lūgdama debesis, kaut tā būtu mājā. Par laimi, viņa tur bija, un izrāde varēja sākties precīzi, it kā nekas nebūtu noticis.

Ja arī Margaretu nevarētu satelefonēt, viegli būtu atrast citu, kas viņu aizstātu; ne mazāk par piecdesmit trupas artistiem bija jābūt gataviem dziedāt tūlīt katru no «Džokondas» divpadsmit partijām. Tas pats, protams, sakāms par kuru katru citu Metropolitēna repertuāra operu.

Gati-Kazacam ļoti patika atzīmēt ievērojamas gadadienas. 29. novembrī es piedalījos svētku koncertā, kurā atzīmēja itāliešu operas simtgadi Ņujorkā; operu fragmentus dziedāja ievērojamākie Metropolitēna mākslinieki. Bija pagājuši tieši simt gadi no tās dienas, kad Manuāla Garsijas trupa bija uzvedusi «Seviļas bārddzini» vecajā Parka teātrī.

Es vienmēr noteikti biju noraidījis visus uzaicinājumus dziedāt pa radio. Šajā pasākumā viss mani biedēja. Dziedāt, neredzot savus klausītājus, jau bija diezgan liela nelaime, bet tos neredzēt un pat nezināt, kā skanēs mana balss, kad nonāks līdz klausītājiem, tas, manuprāt, bija lēciens tumsā.

Ar skaņu ierakstu plati bija citādi — es varēju to noklausīties, pirms to sāk reproducēt, un, ja nebiju apmierināts, varēja pieprasīt jaunu ierakstu. Bet, dziedot pa radio, jāļauj balsij izkliedēties ēterā, būt neredzamu spēku rotaļlietai, pirms tā sasniedz klausītāja au sis!

Beidzot tomēr vairākiem draugiem izdevās mani pārliecināt, ka manām bailēm un iedomām nav nekāda pamata un zinātniska apstiprinājuma, un tā 1925. gada 27. decembrī es pirmo reizi dziedāju pie mikrofona. Tas bija ziemsvētku nedēļas koncerts no «Atwater Kent» sērijas, un tanī ietilpa izlase no «Lūcijas di Lamermu-ras» un «Rigoleto». Savādi kļuva iedomājoties, ka mani klausās miljoniem cilvēku. Tomēr vajadzēja diezgan ilga laika, kamēr uz to sagatavojos psiholoģiski, un, liekas, dziedēšanai pa radio bija jāgatavojas arī tehniski, kā tas redzams no šādas epizodes.

Tas notika dažus mēnešus vēlāk. Biju dziedājis «National Broadcasting Corporation» tīklam. No studijas braucu lejā ar liftu, un lifta zēns man noprasīja: — Vai jūs esat tas vīrs, kas nupat dziedāja?

Mans sekretārs to pārtulkoja, un es piekrītoši pamāju ar galvu.

— Vai neņemsit ļaunā, ja došu jums padomu?

Piekrizdams mazliet palocījos.

— Labs ir, — teica zēns, — es klausījos un dzirdēju, ka balss nāk ārā ar pārāk lielu sparu. Nākamreiz nestāviet kā piesiets pie mikrofona, vai sapratāt?

Es viņam pateicos ar vislaipnāko smaidu.

— Tā būs labi, ser, — nobeidza zēns. — Es jau esmu noņēmies ar lielu baru iesācēju.

35. nodala

Skatuve, rampa, publika — šī trijotne tagad veidoja manu dzīvi. Es dzīvoju tajā, tās tuvumā, no tās un tās dēļ. Man neatlika laika gandrīz nekam citam, īstenībā man arī nebija nekā cita. Man nekad nav izdevies dziļāk iepazīties ar Ameriku un amerikāņiem; es nevarēju tam sataupīt pietiekami garīgā spēka.

Ja gribēju gūt panākumus, man bija jākoncentrējas tikai uz kaut ko vienu. Savā dzīvoklī Veststrītā 57

dzīvoja pilnīgi itāliskā vidē ar itāliešu kalpotājiem un virtuvi. Kad nebiju nodarbināts izrādēs vai mēģinājumos, vai arī jaunas partijas iestudēšanā, kad neatpūtos vai arī netiku mocīts sinjora Reili vingrotavā, es retumis izklaidējos ar pavisam parastiem laika kavēkļiem: gāju uz kino, spēlēju pokeru, vedu bērnus uz Koni-ailendu šaut mērķī uz māla pīlēm, rūpējos par savu pastmarku kolekciju. Pastmarku krāšanas prieku man atklāja kāds vecs itālietis, Metropolitēna kora dziedātājs. Guvu lielu baudu, apskatīdams savus albumus, kaut gan diemžēl tie nekad neieguva manas sievas labvēlību, kas tos atzina par naudas šķiešanu.

Metropolitēna itāliešu kontingents auga ar katru gadu; paši pēdējie bija Toti dal Montē un Tita Rufo, bet Ecio Pinca un Džakomo Lauri-Volpi bija pieteikti nākamajai sezonai. Ar Titu Rufo dziedāju «Apsmiekla vakara» premjerā 1926. gada 2. janvārī. Opera bija daudz vairāk piemērota viņam nekā man; viņam bija varens dramatisks baritons, turklāt viņš bija lielisks aktieris. Viņa Neri tēlojums bija dziļu ārprāta studiju rezultāts. Esmu pārliecināts, ka galvenokārt jāpateicas viņam, ja «Apsmiekla vakars» guva Ņujorkā tik ievērojamus panākumus.

11. janvārī dziedāju Sv. Patrīcija katedrālē nesen mirušās Itālijas karalienes mātes Margeritas svinīgajā dvēseles aizlūguma mesā.

27. janvārī bija divdesmit piektā gadadiena no Verdi nāves. Metropolitēnā mēs godinājām viņa piemiņu ar īpašām svinībām, kurās izpildīja viņa «Rekviēmu».

1. februārī es atstāju Ņujorku un devos koncert-ceļojumā gar Klusā okeāna piekrasti uz Sietlu, Port-lendu, Sanfrancisko, Losandželosu un Pasadenu. Atpa-kaļbraucienā man bija jākoncertē Detroitā, bet, kad tur 23. februārī ierados, mani sagaidīja pulciņš policistu, lai pavadītu līdz viesnīcai. Policija bija saņēmusi zīmīti: «Ja Džilji ir patika pušķot morga akmens grīdu, ļaujiet vien viņam dziedāt Detroitā. Mēs pārgriezīsim rīkli šim kanārijputniņam.» Paraksta vietā: «Daži īsti Itālijas draugi.»

Bija ļoti grūti uzminēt, ko nozīmēja šie draudi. Neviens daudz neievēroja parakstu. Detroitas policija,

tāpat kā pirms tam Ņujorkas policija, domāja, ka te drīzāk varētu būt runa par «Melno roku», bet kādēļ? Kāds izteica aizdomas par sakaru ar sāncenšu vispārpazīstamo skaudību; trešā versija — ne visai pārliecinoša — bija, ka tas varētu būt sinjoras Jericas piekritēju darbs, kuru, kā visiem zināms, sevišķi daudz bija Detroitā.

Negribēju padoties draudiem, bet nevarēju apspiest zināmu nervozitāti, un atzinu, ka tik nepatīkamā stāvoklī uz skatuves neattaisnošu pats sevi.

Ļoti negribīgi — jo Detroitas publika man vienmēt bija devusi lielu gandarījumu, nolēmu koncertu atcelt un vienmēr vēl stiprā policijas apsardzībā to pašu vakaru aizbraucu uz Bufalo.

Varbūt kāds kriminālromānu rakstnieks varēs gūt iedvesmu no šīs noslēpumainās epizodes. Es to nekad neesmu izpratis.

1926. gada maija beigās es pirmo reizi dziedāju Ha-vannā. Tā bija sava veida nepieejams Karūzo cietoksnis, un es zināju, ka man jāstājas sevišķi kritiskas publikas priekšā, bet viss gāja labi, un mani panākumi ieguva oficiālu atzinību, kad Kubas prezidents Mačado mani ielūdza dziedāt viņa meitas Andželas kāzu svinībās, kurām bija jānotiek 1. jūlijā.

Tas bija ļoti nogurdinošs vakars, jo, smokot vai nost aiz stiprām iesnām, man bija visiem spēkiem jāpiespiežas nodziedāt līdz galam «Rigoleto». Biju priecīgs, kad pienāca beigas un es nepaliku kaunā. Bet publika, man par lielu izmisumu, bija tik apmierināta, ka neļāva man aiziet, kamēr nebūšu nodziedājis «Ak paradīze» no «Afrikānietes». Sliktā spāniešu valodā mēģināju stāstīt par savām iesnām, bet viņi izlikās nesaprotam. Jautādams sev, vai rīt no rīta man vēl būs jel drusku balss, beidzot piekāpos. Tad steidzos uz viesnīcu, ieņēmu aspirīnu, iedzēru groku un likos gultā Drīz pēc tam dzirdu drūzmēšanos uz ielas zem mana loga; likās, ka pulcējas ļaudis. Reizēm labāk, reizēm sliktāk varēja dzirdēt saucam manu vārdu. — Nodziediet mums vēl «Ak paradīze!» — Troksnis pieauga. — Lūdzu, sinjor Džilji, nodziediet vēl «Ak paradīze»!

Nolēmu: ja viņi grib dzirdēt mani rītvakar «Martā»,

vairāk nedrīkstu dziedāt. Visam ir robežas. Uzvilku palagu pāri galvai un aizvēru acis.

Kad jutos vesels, nekad negribēju atteikties dziedāt. Man ir brīnišķīgas atmiņas par kādu augusta nakti Venēcijā tai pašā vasarā. Biju koncertējis skaistajā astoņpadsmitā gadsimta Feniče teātrī. Koncerts bija rīkots kādas labdarības iestādes pabalstam, un vietu cena bija noteikta pietiekami augsta, lai tas izvērstos par notikumu augstākās sabiedrības aprindās. Kad koncerts beidzās, Īrija gandrīz pusnakts, bet ārpusē vēl gaidīja daudz ļaužu — Venēcijas strādnieki, vienkāršie tūristi, jaunieši un meitenes — kā redzams, visi cerēja dzirdēt mani dziedam. Pēkšņa impulsa mudināts, es viņiem uzsaucu: — Dziedāšu jums Sv. Marka laukumā!

Par laimi, mēs atradām nelielu orķestri, vairs neatceros — kādu, kas vēl spēlēja laukumā, un diriģents tūlīt bija ar mieru mani pavadīt. Ziņa par manu dziedāšanu bija jau izplatījusies. Ļaudis saplūda laukumā no visām pusēm. Kājās stāvot zem samtainām debesīm mēness apspīdētās, zelta mozaīku rotātās katedrāles priekšā, dziedāju «Uz pēdējās takas», «Un mirdzēja zvaigznes», «Ak paradīze» un «Man parādījās». Laukuma akustika ir brīnišķīga; Venēcija vasaras naktī ir brīnišķīga. Es jutos laimīgs, lai arī biju mazliet noguris, kad beidzot novēlēju klausītājiem labu nakti.

1926. /27. gada rudens un ziemas mēneši Metropolitēnā man atkal prasīja spraigu darbu, bet nesniedza nekā sevišķa, ko varētu atcerēties. «Kukluksklans», «Melnā roka», «īstie Itālijas draugi» atstāja mani mierā, bet komisārs Enraits aiz piesardzības joprojām nodrošināja mani ar sardzi civilā. Lai izrādītu savu pateicību, ziemsvētkos sarīkoju viesības pēdējā gadā dienesta pienākumus pildot nogalināto Ņujorkas policistu bāreņiem. Es pārģērbos par Sala vectēvu un domāju, ka visiem bija ļoti jautri, jo mani mazie viesi ieradās pusčetros pēc pusdienas un aizgāja tikai pusnaktī.

Oktobrī, vēl pirms sezonas sākuma Metropolitēnā, aizbraucu savā parastajā rudens koncertceļojumā, kurā ietilpa piedalīšanās «Festival del Maine a Bangor».

1927. gada janvārī un februārī sāku daudz plašāku turneju no Filadelfijas uz Jaunorleānu un no Havannas

uz Cincinati. Reizēm jutu, cik šīs turnejas nogurdinošas, bet nogurums neradās ne no dziedāšanas, ne no ceļošanas, tas radās no lielās, neizbēgamās viesmīlības, ko visur sastapu: pieņemšanas, itāliešu koloniju banketi, ik dienas svešu seju jūra — tas viss bieži vien prasīja manus pēdējos spēkus. Bet nebija izejas, jo no manas puses būtu ļoti nepieklājīgi atteikties. Gribi vai negribi — tas piederējās pie manas turnejas.

Reizēm bija arī kāds negaidīts atalgojums, piemēram, tas, ka Baltimorā sastapu itāliešu namdari; izrādījās, ka viņš bijis mans skolas biedrs Rekanātas pamatskolā.

Augsti izglītotie kritiķi vīpsnāja par manu koncertu programmu: es nedarot nekā klausītāju gaumes audzināšanai, dziedot pārāk daudz nodrāztu āriju un tā tālāk. Tāda kritika mani nekad neuztrauca. Es taču nedziedāju kritiķiem, bet plašai publikai.

Reizēm biju spējīgs modināt interesi par mūziku tādiem ļaudīm, kas agrāk nekad nebija jutuši pēc tās vajadzību. Tā, piemēram, kāda vietējā avīze Dallasā (Tek-sasas štatā) kritikā par manu koncertu, ko devu šajā pilsētā, aprakstīja arī man veltītās ovācijas: «Publika pietrūkās kājās, plīvoja programmas un mutauti, klausītāji kliedza, sita plaukstas, sacēla apdullinošu aplausu vētru. Droši vien misters Džilji pie tā ir pieradis,» turpināja avīze, «bet tāda sajūsma līdz šim Dallasā nebija redzēta. Dallasas publika koncertos parasti ir vienaldzīga. Mistera Džilji koncerts iezīmē vienaldzības, skepses un saīguma beigas, kas bija raksturīgi koncertu apmeklētājiem pēdējos gados.»

Vēl vairāk, es vienmēr biju pārliecināts, ka koncertu publikai jāsaņem tas, ko tā gaida. Ja «Meitenes sirsniņa» ietilpst nodrāzto āriju nicināmajā kategorijā, tad tas tikai pierāda, ka vēlākās paaudzes ir tanī saskatījušas vienu no skaistākajām un neaizmirstamām melo-dijām, kas jebkad ir rakstītas. Es nespēju sevi pārliecināt, ka ārijas popularitāte ir pietiekams iemesls, lai to nedziedātu un «audzinātu» publiku, kamēr tā vairs negrib to dzirdēt.

To pašu var teikt par visām citām «nodrāztajām āri-jām», ko es mēdzu ieslēgt savā programmā, kā «Viena

vai otra», «Dārgā Aīda», «Kā ledus jūsu roka», «Ak paradīze», «Man parādījās», «Uz pēdējās takas», «Smejies, pajaco», «Puķu dziesma» no «Karmenas», «Viena asara», «Un mirdzēja zvaigznes», «Improvizācija» no «Andrē Šenjē», «Es neredzēju viņu vairs» no «Manonas Lesko», «Debess un jūra», «Šī maigā būtne» no «Favorītes», «Federiko žēlabas» no «Arlēzietes», Gluka «Ai mana saldā degsme» un, protams, neapoliešu dziesmas. Kas tad, pēc kritiķu domām, būtu man jādzied visa tā vietā? Es biju pats laimīgākais cilvēks, kad mans koncerts kļuva it kā par ģimenes svētkiem, kad dziļi aizgrābtā publika sajūsmā sauca, lai dziedu viņas mīļotās ārijas.

36. nodaļa

Man jau sen nebija bijusi jauna loma, kas būtu man īsti piemērota. Es ļoti priecājos, kad Gati-Ka-zaca lūdza mani dziedāt Vilhelma Meistera partiju «Minjonā», melodiskajā un romantiskajā operā, kurai franču komponists Ambruāzs Tomā bija guvis iedvesmu no Gētes. Tās svaigums un smarža varbūt ir mazliet izgaisuši kopš pirmuzveduma 1866. gadā Parīzes Opera Comique, un mūsdienu inscenētāji tiecas to uzvest kā otrās impērijas laikmeta darbu un neskatās uz to nopietni; bet man šādi apsvērumi neko nenozīmēja. Operas liegās un kaisles pilnās melodijas un tās liriskais maigums bija ideāli piemēroti manai balsij, un vienīgi tas man bija svarīgi.

Uz operas pirmizrādi 1927. gada 10. martā viss Metropolitēna nams bija izpārdots, jo «Minjona» nebija dzirdēta jau no 1908. gada. Interesanta detaļa: mans priekšgājējs Vilhelma Meistera lomā bija Alesandro Bonči, pie kura kādreiz bija kalpojis mans vecais draugs, pavārs Džovanni Dzerri.

Domāju, ka mums izdevās izrādei dot dedzīgu un cildenu noskaņu. Opera, protams, izraisīja lielu sajūsmu. Sevišķi aplaudēja trešā cēliena beigās par manu varoņdarbu, un, jāatzīstas, es par to biju diezgan lepns.

Lai glābtu čigānieti Minjonu no liesmām, es pacēlu to un, visu laiku turēdams rokās, nesu pāri skatuvei, nepārtraucot dziedāšanu. Primadonna Lukrēcija Bori bija daudz smagāka par spalviņu, tādēļ es pats uzskatīju savu veikumu par apliecinājumu tam, ka neesmu velti zaudējis laiku sinjora Reili vingrotavā.

Es biju pieradis vienmēr strādāt, un brīvdienās man bija grūti neko nedarīt. 1927. gada vasarā, piemēram, Itālijā devu sešpadsmit labdarības izrādes. Romā piedalījos Sv. Cecīlijas akadēmijas bijušo audzēkņu koncertā par godu Akadēmijas piecdesmitajai gadadienai; koncerts notika karaļa meitas Mafaldas un viņas vīra Asizas prinča klātbūtnē. Devu otru improvizētu koncertu mēness gaismā, kas ilga no pusnakts līdz pulksten diviem, piecdesmit tūkstošiem cilvēku, kas bija sapulcējušies Kolonas laukumā. Vēl dziedāju lielā koncertā Romas Augustejā Maskanji «Jūrnieku kuplejas», ko viņš pats diriģēja. Rekanātā sarīkoju sešas «Bohēmas» izrādes Persiāni teātrī, kurās dziedāju arī pats. Ienākums bija paredzēts Rekanātas slimnīcas rentgena iekārtas fondam. 21. augustā koncertēju Osimā, Rekanātas tuvumā, par labu viduslaiku pils restaurēšanai. Koncertā dziedāju vēsturiskā tērpā; tādus tērpus nesa svinībās, kuras sarīkoja par godu Paolo Džilji, kad viņš bija laimīgi atgriezies pēc kaujas pie Lepanto.

Paolo Džilji, kāds Rekanātas zvejnieks, sešpadsmitajā gadsimtā kopā ar saviem simt biedriem bija sēdies mazā kuģītī, lai dotos cīņā pret turkiem. Pēc dažiem gadiem viņš atgriezies tikai ar sešiem ekspedīcijas dalībniekiem un kļuvis par leģendāru Rekanātas varoni. Nav, protams, nekādu dokumentu, kas pierādītu, ka šis dēkainis zvejnieks ir bijis mans sencis, bet man patīk tā domāt.

Šīs vasaras lielais notikums bija manas Rekanātas villas būvdarbu pabeigšana, tanī varēja jau dzīvot. Taisnību sakot, es mazliet izbijos no gala iznākuma. Manā prombūtnē Katervo un arhitekti bija, manuprāt, rīkojušies ar pārāk plašu vērienu. Pavisam villā bija sešdesmit istabas un divdesmit trīs vannas istabas, turklāt peldbaseins, romiešu pirts un ūdensvads. Virtuvē stāvēja ledusskapis, pietiekami liels produktu uzglabāša-

nai veselam gadam kādiem divdesmit cilvēkiem. Jutos mazliet neveikli un jautāju pats sev, vai tas tiešām bija vajadzīgs? Vai tad bija domājams, ka mēs tik ilgi būsim aplenkumā? Lai būtu kā būdams, man bija bezgalīgs prieks, ka esmu šo zemju, lauku, ganību, augļu un vīna dārzu īpašnieks. Cik ļoti es vēlējos, kaut mans tēvs vēl būtu dzīvs un visu to redzētu! Tanī laikā mans īpašums bija aptuveni trīs tūkstoši pieci simti hektāru liels (vēlāk to vēl palielināja) un tanī ietilpa septiņas lielas saimniecības, kuras savienoja īpaši ierīkoti ceļi astoņdesmit kilometru kopgarumā. No šī laika šis īpašums sagādāja man gaļu un putnus, augļus un dārzeņus, labību un citus mājturības produktus, turklāt arī dažādas kvalitātes vīnus, protams, tas nemaz nav j asaka, arī verdikio.

Savai mātei nopirku jauku savrupmājiņu Leopardi laukumā, un domāju, ka viņa par to priecājās, bet no manas rezidences milzīgajiem izmēriem viņai, kā redzams, bija bail.

— Kā tu varēsi visu to samaksāt, dēls? — viņa bažīgi man čukstēja. — Kur tu ņemsi tādu naudu?

Atceros — mēs sēdējām augšā uz mazas terases, no kuras saulainās dienās varēja pāri Adrijas jūrai saskatīt pretējo Dalmācijas krastu.

— Neraizējies par to, māmiņ. Katrs šīs villas ķieģelis, katrs zemes sprīdis, cik tālu vien vari saredzēt un vēl tālāk, ir samaksāts ar mūzikas noti, ko esmu kaut kur kaut kad dziedājis.

Mans atpakaļbrauciens uz Ņujorku septembrī bija jautrs, jo uz kuģa atradās lielais sicīliešu aktieris, komiķis Andželo Musko ar savu trupu, kas devās turnejā uz Ameriku. Ceļojumā mūs pārsteidza nikna vētra, kuras laikā viens no maniem papagaiļiem visus smīdināja, pilnīgi pēc savas iniciatīvas kliegdams: — Nebīsties! Nebīsties!

Priecājos, ka rudens koncertu turneja noveda mani beidzot Detroitā un es varēju izpirkt savu atteikšanos dziedāt pirms pusotra gada. Dziedāju arī Enarborā un Pitsburgā, tad braucu pāri Kanādas robežai uz Vinipegu un Monreālu.

Ziemsvētku nedēļā atkal sarīkoju svētkus policistu

un ugunsdzēsēju bāreņiem. Atcerēdamies, ka pagājušajā reizē mani viesi aizgāja pusnakti, nevis sešos pēc pusdienas, un, juzdams, ka gadi sāk jau pārāk gulties uz maniem pleciem, lai tik ilgi līksmotos, nolēmu šoreiz svinēt svētkus uz «Cunard Line» tvaikoņa «Anau-lia», lai varētu aiziet pirmais, kad būs pienācis laiks. Bet Ņujorkas mērs Džimmi Volkers, negaidot ierazdamies, sagādāja mums patīkamu pārsteigumu. Viņš uzaicināja mani rotaļāties ar elektrisko vilcieniņu. Aizmirsu savu nodomu agri aiziet.

Gadiem ritot, kādreiz satraucošais jautājums, kas būs Karūzo pēcnācējs, beidzot bija apklusis. Karūzo bija Karūzo un tagad dusēja atmiņu šķirstā; dzīvie bija tādi, kādi viņi bija. Es biju Džilji, mans vārds bija kļuvis ievērojams manu nopelnu dēļ, tieši tā, kā es biju cerējis.

Bet impresārijiem ir vājībā uz etiķetēm, jo tās pieļauj vilinošu reklāmu. Es rūgti smīnēju, kad vienā un tanī pašā dienā lasīju divus sludinājumus vienas un tās pašas Ņujorkas avīzes mūzikas lappusē.

Viens sludinājums: «Džilji, pasaules slavenākais tenors, dziedās svētdien, 19. februārī koncertā par labu Itālijas slimnīcai.»

Otrs sludinājums: «Martinelli, pasaules slavenākais tenors, dziedās 26. februārī Astorijas viesnīcā koncertā par labu Sirmgalvju palīdzības biedrībai.»

1928. gada 24. februārī ar Lukrēciju Bori un Džuzepi de Luku pirmo reizi pa radio dziedājām visu operu «Traviata». Tagad šķiet savādi atcerēties, ka tanīs laikos bija sajūta, it kā darām kaut ko revolucionāru mūzikā.

16. martā piedalījos Pučīni «Bezdelīgas» pirmizrādē Metropolitēnā. Pēc premjeras Kostanci teātrī vairs nebiju to dziedājis. Citas galvenās personas bija Lukrē-cija Bori, Edita Fleišere un Armands Tokatijans. Vēlreiz biju liecinieks dīvainai parādībai, ka opera, kas vienā Atlantijas okeāna krastā gūst tikai vēsu atzinību, otrā tiek apsveikta ar tieši neprātīgu sajūsmu. (Protams, var notikt arī pretējais.) Esmu bieži lauzījis galvu par šādu gaumes atšķirību, kas dažos gadījumos varbūt ir nejauša, bet krasi izteikta. Roma kritiķi

bija likuši saprast, jo mazāk runā par «Bezdelīgu», jo labāk; Ņujorkā viņu kolēģi pasludināja, ka «Bezdelīga» ir daudz valdzinošāka nekā lielākā daļa Brodvejas uzvedumu, un, ja kāds Brodvejas teātris mēģinātu to inscenēt, tā gadiem ilgi nenozustu no afišām.

Vai ir iespējams, es šodien sev jautāju, ka amerikāņi tādēļ tā jūsmo par «Bezdelīgu», ka Pučīni bija to komponējis, vairāk tuvinādamies viņu iemīļotajām «muzikālajām komēdijām» (musicals)?

37. nodala

1928. gada vasarā četras reizes braucu pāri Atlantijas okeānam. Man bija angažaments Dienvidamerikā jūlija un augusta mēnesim, tādēļ nevarēju neko citu darīt kā sadalīt savas brīvdienas Itālijā starp jūliju un septembri. Jūnijā ievāks ražu manos Rekanātas tīrumos, bet septembrī pirmos ķekarus no maniem vīna dārziem maidzīs pēc mūsu puses parašas basām kājām. Es nevarētu paciest, ja nebūtu klāt vienā vai otrā tik svinīgā gadījumā. Jūnijā es biju solījies dziedāt Itālijas karaļa un karalienes klātbūtnē Karduči pieminekļa svinīgas atklāšanas svētku koncertā Boloņā. Biju pārsteigts, juzdamies nepiespiesti; laikam, es vēlāk sev teicu, biežā sastapšanās ar «īsas karali» un «Madagaskaras karalieni» ir devusi man tādu pašpaļāvību.

Kolumba teātra sezona tanī gadā bija man sevišķi auglīga, jo deva iespēju dziedāt divas jaunas partijas, kas abas man ļoti patika: Rikardo partiju Verdi «Masku ballē» un Nemorīno partiju Doniceti «Mīlas dzērienā».

«Masku balles» pirmizrāde notika Buenosairesā 10. jūlijā. D'Annuncio kādreiz par šo operu izteicās: «Pati melodramatiskākā no visām melodrāmām», — un varbūt viņam bija taisnība. Librets ir gandrīz vai parodija par lielo operu nejēdzībām. Bet šīs nejēdzības aizslauka mūzikas straume, un libretu ir padarījis cildenu Verdi ģēnijs.

Sākotnēji to sauca «Gustavs III», bet 1858. gadā pirmuzveduma mēģinājumu laikā Neapolē tika izdarīts

atentāts uz Napoleonu III, un Verdi saņēma no policijas pavēli mainīt vai nu nosaukumu, vai libretu. Viņš atteicās paklausīt, un izcēlās ass konflikts, kurā iejaucās visi Neapoles iedzīvotāji. Galu galā Verdi bija ar mieru mainīt nosaukumu, bet atstāja libretu tādu, kāds tas bija, izņemot nelielu piekāpšanos policijai, bet tieši tā visu norisi padarīja par neiedomājamu muļķību.

«Masku balles» darbība varētu norisināties kā Neapolē, tā Bostonā, Rikardo, grāfs Varviks, varētu būt tikpat labi Neapoles, kā Bostonas gubernators, Amē-liju varētu saukt par Adēliju un Renāto par Reinartu. Lai papildinātu ģeogrāfisko jucekli, sižets ir dibināts uz kādu faktu, kas, kā domājams, noticis Zviedrijā. Bet mūzika ir lieliska, un ko tad vēl vairāk vajag!

Pēc «Masku balles» heroisma nāca Doniceti komiskā šedevra «Mīlas dzēriens» burleskā vienkāršība. Pirmo reizi es tanī dziedāju ar Argentīnas soprānu Izabellu Marengo un ar Serafīni pie pults 1928. gada 11. augustā Kolumba teātrī. Sižets aizgūts no franču farsa «Mīlas dzēriens». Tas ir stāsts par kautrīgu un neveiklu lauku puisi Nemorīno, kas izdod savu pēdējo grasi, lai nopirktu no klejojoša šarlatāna mīlas dzērienu savai untumainajai un nepastāvīgajai līgavai. Opera rakstīta itāliešu deviņpadsmitā gadsimta pirmās puses komiskās operas stilā. Jautri un brāzmaini kori mainās ar melodiskiem dziedājumiem un burleskām epizodēm. Jūsmīgā mūzika ir viegla kā gaiss, vienmēr plūst brīvi un nepiespiesti.

Kā jau reiz agrāk, kad dziedāju cita ciema mīlētāja partiju — Lionella partiju «Martā», — arī tagad guvu laurus par Nemorīno tēlojuma komismu. Bet, protams, pats izcilākais brīdis visā «Mīlas dzērienā» man bija lielā tenora āri ja «Klusa asara». Pirmizrāde Kolumba teātrī tika pārtraukta uz piecpadsmit minūtēm, jo publika nevaldāmi prasīja bis, labi zinādama, ka teātra noteikumi to liedz. Preses atsauksmes otrā dienā bija tik sajūsmas pilnas, ka tūkstošiem cilvēku, kas gribēja nopirkt biļetes, bija jāatvaira ar spēku no Kolumba teātra kases.

1928./29. gada sezona Metropolitēnā vēlreiz bija man gandrīz nenozīmīga. Nedziedāju neko jaunu, bet man

jau bija ļoti plašs repertuārs, un publikai, kā likās, patika atkal un atkal klausīties mani dziedam tās pašas partijas. Veicu arī savu parasto ziemas koncertbrau-cienu pa pilsētām starp Atlantijas un Kluso okeānu un kopā ar saviem kolēģiem devos uz parastajām operas pavasara viesizrādēm, bet es negribu garlaikot lasītājus ar sīku visu savu ceļojumu atskaiti. Man reibst galva, kad cenšos tos atcerēties.

Nemēģināšu šinīs lappusēs pat īsumā minēt visus tos brīžus, kas man ir bijuši dārgi — četrdesmit izsaukumus Rio pēc «Manonas Lesko», trīs «Meitenes sirsniņa» atkārtojumus (notikums bez precedentiem), kad Buda-peštā dziedāju «Rigoleto», vai arī «Un mirdzēja zvaigznes», kad Londonā dziedāju «Toskā». Tagad, kad esmu kļuvis vecs un atrodos gluži viens savā dārzā, man patīk domās atgriezties pie visiem tiem brīžiem, kas bija mana īstā dzīve. Katrs no tiem man ir vienreizējs un izcils, bet citiem droši vien tie liekas kā garlaicīga hronika, kas atkārtojas.

1929. gada vasaru sāku un beidzu ar viesizrādēm Vi-duseiropā: maijā un jūnijā koncerti un operu izrādes Cīrihē, Budapeštā, Minhenē, Berlīnē, Hamburgā un Stokholmā, septembrī — operas Prāgā un Vīnē. Starplaikā — iegriešanās Itālijā, īsa atpūta Rekanātā, vienā otrā vietā kāds labdarības koncerts un pilnīgi jauns, neaizmirstams pārdzīvojums: dziedāt «Martā» četrdes-mittūkstoš klausītājiem lielajā romiešu amfiteātrī Veronā. Klausītāji bija sabraukuši ar speciālvilcieniem no visām Itālijas malām, pat no Sicīlijas un no pussalas vistālākajiem nostūriem, lai dzirdētu mani dziedam. Katrs klausītājs, ienākot amfiteātrī, bija saņēmis svecīti, un, kad es iznācu arēnā, kas jau pirms divtūkstoš gadiem bija skatuve, ieraudzīju četrdesmit tūkstošus sveču liesmiņu augusta naktī.

1929. gads bija Volstrīta sabrukuma gads, un lielās depresijas negaisa tuvošanos varēja manīt arī Metropolitēnā. Nekad nebiju jutis kārdinājumu izmēģināt roku ar akcijām un obligācijām, jo biju mantojis saprātīgu izturēšanos pret naudu, kas ir tik raksturīga Markas provinces zemniekiem. Nekad nebiju slēpis naudu zem gultas maisa, bet biju pārvedis visus savus

ienākumus uz Itāliju un labu daļu no tiem izdevis par savu Rekanātas īpašumu, bet atlikumu noguldījis pie uzticama baņķiera. Daudzi mani Metropolitēna kolēģi zaudēja visus savus ietaupījumus, bet visbēdīgāk klājās Antonio Skoti, kas jau bija pārāk tuvu savas karjeras beigām, lai lolotu cerības vēl kaut ko iekrāt.

Nebija tomēr nekādu Volstrīta panikas pazīmju spožajā drūzmā, kas pildīja Metropolitēnu, kad sezonas atklāšanas vakarā dziedāju «Manonā Lesko» 1929. gada 28. oktobrī.

Lukrēcija Bori bija debitējusi Ņujorkā kopā ar Ka-rūzo Pučīni «Manonā» 1912. gada sezonas atklāšanā un no tās reizes vairs nebija dziedājusi šo partiju. Šādas atceres izrādes vienmēr iedveš dziedoņiem sevišķu degsmi, un šī izrāde no visiem viedokļiem tiešām bija kaut kas neparasts. Šoreiz mēs vēl nezinājām, ka dziedam bēru dziesmu Metropolitēna operas zelta laikmetam.

1929. gada 29. novembrī pirmo reizi dziedāju Otāvio partiju Mocarta «Donā Žuānā», ko Metropolitēns atjaunoja pēc divdesmit viena gada. Kritiķi sen jau to bija lūguši Gati-Kazacam, bet domāju, ka viņa piekrišana jaunuzvedumam ir bijusi pretrunā ar viņa sprieduma dziļo gudrību. «Dons Žuāns» nebija opera Metropolitēna lielajam un garlaikotajam pulkam. Ideāls atrisinājums būtu to dziedāt tikai uz mazām un mājīgām skatuvēm kā Feniče teātrī Venēcijā. Mocarts operu radīja ar īpašu mērķi — lai tā būtu piemērota Prāgas teātrim, kur bija tikai septiņi dziedātāji un nebija pastāvīga kora.

Visiem spēkiem centāmies labi dziedāt savas partijas. Serafīni diriģēja orķestri. Ecio Pinca- bija dons Žuāns, Elizabete Retberga — donna Elvīra, Edita Fleišere — Cerlīna, Pāvels Ludikars — Leporello un es — Otāvio, bet, man liekas, mēs visi sapratām, ka mums neizdevās atklāt visas operas vērtības. Personiski man nebija lielas pieredzes ārkārtēji speciālajā dziedāšanas stilā, kādu prasa Mocarts. Vēl ļaunāk — Otāvio man nepatika, un es nevarēju ar to identificēties. Kā iemīlējies līgavainis viņš man šķita neiedomājami stulbs, paciezdams dona Žuāna intrigas un izturēšanos.

Ar divām lielajām tenora ārijām «Par viņas mieru»

un «Mans dārgums», domāju, ka esmu guvis panākumus. Tās dažreiz izlaiž, jo ir pārāk grūtas, bet es tās Metropolitēna uzvedumā dziedāju. Tas ir viss, uz ko varu godīgi pretendēt par manu Otāvio izpildījumu.

1929. gada 26. decembrī dziedāju «Manonā Lesko» ar Frančesu Aldu. Tā bija viņas atvadīšanās no operas pēc divdesmit divu gadu darba Metropolitēnā. Dzimusi Jaunzēlandē, viņa bija iepazinusies un apprecējusies ar Gati-Kazacu Milānā, kur viņš bija Skalas ģenerāldirektors, un devusies tam līdz uz Ņujorku. 1908. gadā viņa bija debitējusi Metropolitēnā «Rigoleto» Džildas partijā ar Karūzo kā Mantujas hercogu. Viņas aiziešana bija ļoti skumja, jo iepriekšējā gadā Frančesa Alda bija šķīrusies no Gati-Kazacas un tagad pilnīgi pārtrūka viņas sakari ar Metropolitēnu. Jautāju sev: vai viņa būtu tādēļ izvēlējusies Manonas partiju savām ardievām, ka beigu skatā dziesma izplūst sāpju straumē?

Pēc divu mēnešu koncertceļojuma pa Kanādu un Ka-liforniju atgriezos Ņujorkā, lai 1930. gada 21. martā dziedātu Nemorīno «Mīlas dzērienā». Nemorīno reiz bija viena no lielajām Karūzo lomām. Tikai viņš to bija dziedājis Metropolitēnā līdz pat tam traģiskajam novembra vakaram Bruklinā, kad vēnas plīsums viena plaušā piespieda viņu aiziet izrādes vidū un publikai bija jāatstāj zāle. No tā laika gandrīz desmit gadu Gati-Kazaca nedeva nevienam citam dziedāt Nemorīno partiju, un «Mīlas dzēriens» izkrita no repertuāra. Ja tagad mani izraudzīja jaunuzvedumam, tad tas bija lielākais gods, ko Metropolitēns man varēja parādīt.

38. nodaļa

Biju četrdesmit gadu vecs un lielu daļu savas dzīves pavadījis ceļojumos. Biju iegriezies pat tādās vietās, par kurām (manas zināšanas ģeogrāfijā taču ir tik trūcīgas) nekad nebiju dzirdējis, kamēr kāds impresārijs teica, ka man jādzied, piemēram, Vinipegā, Argentīnas Rozārijā, Feniksā vai Arizonā. Un tomēr

par divām lielajām metropolēm, par kurām zina visi, pat Rekanātā, par divām lielajām ārzemju pilsētām, kuras labai daļai itāliešu ir ceļojumu mērķis, par tām es vēl neko nezināju. Nekad vēl nebiju bijis ne Parīzē, ne Londonā.

Beidzot man izdevās novērst šo trūkumu 1930. gada vasaras sākumā, kad devu divus koncertus Pleijela zālē Parīzē un dziedāju četrās operās Londonas Koventgār-denā.

Mana pirmā tikšanās ar franču publiku un franču kritiķiem nebija tik laimīga kā nākamās, kad savstarpēji labāk iepazināmies. To kontaktu, ko es parasti viegli panācu ar savu koncertu publiku, Pleijela zālē nevarēju rast. Bija skaidrs, ka te es sastapos ar ļoti prasīgu publiku, kādai nekad vēl nebiju dziedājis, tomēr jutos pārsteigts, kad otrā dienā atrados laikrakstu pārmetumu sprostugunī par savu «vājo tēlojumu», par «stila trūkumu» un par slikto gaumi, ko pierādot To-selli «Serenādes» un «Tu mana saule» uzņemšana programmā. Labi, ar nopūtu teicu pats sev, aizbraukdams uz Londonu — nav šaubu, ka šī pirmā viesizrāde Parīzē būs par svētību manam raksturam. Es nemaz nebiju nomākts, tikai stingri apņēmies nākamreiz iegūt arī franču atzinību.

Pēc vēsās Parīzes publikas es ar bažām domāju, kāds liktenis mani sagaida pie «ledainajiem angļiem». Sev par lielu atvieglojumu redzēju, ka tie nemaz nav «ledaini», tikai mazliet gausi. Mana pirmā uzstāšanās Ko-ventgārdenā bija operā «Andrē Senjē» ar Margareti Seridāni. Kad dziedāju «Reiz zilajās debesīs», aplausi pārtrauca izrādi un ārija man bija jāatkārto. Kad pēc izrādes atstāju teātri, ļaužu drūzma ielenca kādu automobili, domādami, ka tanī atrodos es. Bet, kad dziedāju «Toskā» un ārijai «Un mirdzēja zvaigznes» pēdējā nots bija izskanējusi, es gaidīju aplausus, bet neviena roka nepacēlās. Jutos tik apbēdināts un pazemots, ka ar grūtībām nodziedāju līdz cēliena beigām. Kas bija noticis? Citos operteātros «Un mirdzēja zvaigznes» vienmēr nozīmēja vismaz bis, ja tas bija atļauts, un, ja ne, tad desmit un vairāk minūšu pārtraukumu aplausu dēļ. Negūt nekādu aplausu — tā bija nelaime, kas ne-

kad līdz šim mani nebija skārusi. Kādē] nepatiku angļu publikai?

Kad priekškars nolaidās pēc pēdējā cēliena, aplausi izvērtās par negantu vētru, it kā par ūdens plūdiem, kas pārrāvuši aizsprostu. Mani izsauca un izsauca bez gala. Bet kāpēc klausītāji bija klusējuši pēc ārijas «Un mirdzēja zvaigznes»? Tas man palika noslēpums līdz otram rītam, kamēr nebiju izlasījis avīzes. Kritiķi uzslavēja publiku par «labām manierēm» un atturēšanos pārtraukt izrādi ar aplausiem, kamēr nav nolaists priekškars.

Tagad es sapratu. Pēc ārijas «Un mirdzēja zvaigznes» mūzika plūst tālāk, bet «Andrē Šenjē» mūzikā pēc «Improvizācijas» ir pauze, tā sakot, dabisks intervāls aplausiem. Jutu dziļu apbrīnu par augsto mūzikas kultūru, kas parādījās spējā smalki izprast, kad var un kad nevar aplaudēt, bet — ak vai! — tā neatbilst dziedoņu cilvēciskai vājībai!

Man par laimi Koventgārdena publika reizēm aizmirsa kritiķu cildinātās labās manieres; pēc dažiem gadiem citā «Toskas» izrādē man bija jādzied «Un mirdzēja zvaigznes» trīs reizes no vietas.

Piebildīšu, ka es allaž izjutu lielu prieku, lasot angļu kritiķu atsauksmes, vienmēr tiem bija kaut kas jauns un pārsteidzošs, ko teikt par mani.

«Visi Džilji toņi skan kā tīra kaluma monētas,» rakstīja kāds kritiķis, slavinādams manu debiju Koventgār-denā. «Viņš tās citu pēc citas bārstīja mums priekšā, it kā tās būtu zelta soverēni.»

Kāds cits šinī pašā reizē bija atradis salīdzinājumu, kas man patika vēl labāk: «Džilji dzied ar visu savu ķermeni, viņš ir spraigs bez piepūles, kā labs tenisists servējot.» Sāku pavisam citādi skatīties pats uz sevi! Manās pirmajās viesizrādēs Koventgārdena dziedāju ne tikai operās «Andrē Šenjē» un «Toskā», bet arī «Martā» un «Traviatā». Rozā Ponselle «Traviatā» bija brīnišķīga, bet visumā izrādes bija sasteigtas, kvalitatīvi zem Metropolitēna izrādēm. Vēlāk savās viesizrādēs Londonā varēju konstatēt, ka vispārējais līmenis bija cēlies.

No sava pirmā viesizrāžu laika Londonā man ir

daudz jauku atmiņu par londoniešu viesmīlību, it īpaši svētdienas vakaros sera Luija un lēdijas Stirlingas pilī Sv. Džonsvudā, kur mākslinieki, kas bija ieradušies uz viesizrādēm, mēdza satikties ar angļu sabiedrības pārstāvjiem. Atceros, ka ar Džonu Brinkuoteru mums izrādījās kopīgas intereses par pastmarku kolekcijām.

Tanī pašā vasarā devu daudz labdarības koncertu un atklāju lieliskas brīvdabas izrāžu skatuves, kuras agrākie gadsimti ir atstājuši kā mantojumu Itālijai. Sv. Marka laukums Venēcijā un romiešu amfiteātris Veronā bija tādi pārsteidzoši atklājumi. Šoreiz atkal dziedāju Sv. Marka laukumā divdesmittūkstoš cilvēkiem. Bet es vēl nepazinu Boboli dārzu Florencē, un tui man atkal bija jauns pārdzīvojums — es dziedāju lakstīgalu kora pavadījumā. Man stāstīja, ka svētku svinēšana Boboli dārzā esot sena tradīcija vēl no tiem laikiem, kad Florencē valdījuši Mediči. Lieli koncerti rīkoti dārzā par godu Annas Mediči laulībām ar Austrijas Ferdinandu 1652. gadā un Kozimo III laulībām ar Orleānas Margarētu, bet, kad Florencē oficiālā vizītē ieradies Lotringas erchercogs Frančesko un Neapoles karalis Ferdinands IV, uz viņu godināšanas svinībām Boboli dārzā sapulcināti dziedāt visi pazīstamākie kastrāti. Kad biju noklausījies šīs gandrīz pasakainās atmiņas, man likā£, ka redzu spoku tēlus pastaigājamies gar cipresēm zem mēness apspīdētajām arkām.

Pēdējais koncerts, ko es devu pirms aizbraukšanas uz Ņujorku augusta beigās, notika Neapolē Anžuju pils pagalmā. Šo viduslaiku cietoksni bija cēluši Anžujas dinastijas karaļi. Koncerts bija par labu nesenajā zemestrīcē cietušajiem. Lai notikumu padarītu svinīgāku, lielā pils bija bagātīgi drapēta ar sarkanu samtu un zelta damastu. Heroldi renesanses tērpos pūta taures, vēstīdami karaļa brālēna — Aostas hercoga un hercogienes ierašanos manā koncertā.

Ar nepacietību gaidīju, kad atkal būšu Sanfrancisko, kur maestro Merolas pirmais mēģinājums jau bija kļuvis par ikgadēju notikumu ar lielu sabiedrisku nozīmi. Jutos atpūties un, būdams ļoti apmierināts ar vasaru, neko nenojautu par draudošo nelaimi.

Laikam gan liktenis man ir labvēlīgs, jo sāpes mani

vienmēr piemeklē pēkšņi. Tā ir likteņa labvēlība, ja nav jāpārdzlvo mokoša gaidīšana un ļauni paredzējumi. Es nevarēju tomēr atrast mierinājumu ne šādās, ne citādās pārdomās, kad 1930. gada 24. septembrī dažas minūtes pirms iziešanas uz skatuves «Minjonas» izrādē Sanfrancisko pilsētas pašvaldības zālē, man nodeva telegrammu par manas mātes nāvi.

Nesen Rekanātā šķiroties mēs saskūpstījāmies un es viņai droši teicu: — Uz redzēšanos nākamgad, mā-miņ, — jo nebiju manījis, ka viņas veselība kļūtu vājāka. Viņa bija mirusi ātri un mierīgi bērnu un mazbērnu vidū, kas stāvēja ap viņas gultu. Dzīve bieži pret viņu bija skarba, bet nāve — laipna. Viņai bija 83 gadi, par savu likteni viņa nevarēja sūdzēties. Mātes zaudējums bija manas dzīves dziļākā traģēdija. Nekāda tuvība ar citiem vairs nevarēja aizpildīt radušos tukšumu. Nekāds prieks turpmākajā dzīvē nekad vairs nevarēja izklīdināt melno mākoni, kas sabiezēja pār manu galvu tanī septembra vakarā Sanfrancisko. Kad mana māte bija mirusi, man priekšā bija tikai vientulība.

Es paliku dažas minūtes savā ģērbtuvē, galvu rokās saņēmis stingi lūkodamies uz telegrammu. Es nedrīkstēju šinī brīdī ļauties sāpēm, jo labi zināju, ka tad nespēšu vairs valdīt asaras.

Es izgāju uz skatuves un dziedāju.

39. nodaļa

Visu 1930./31. gada sezonu arī Metropolitēnā bija jūtama depresijas aukstā dvesma. Daudzus abonementus vairs neatjaunoja, rinda pie teātra kases bija vienmēr retāka — maz ņujorkiešu varēja atļauties greznību apmeklēt operu. Baumas un tenkas kļuva cita par citu ļaunākas. Čikāgas operteātra trupa bija bankrotējusi; vai Metropolitēns spēs izturēt vētru? Ļoti daudzi nekad par to nešaubījās — tik lielu paļāvību iedvesa Gati-Kazacas tēvišķi laipna seja.

Citādi viss bija kā parasti. Metropolitēns joprojām piesaistīja jaunus spēkus. Šinī sezonā dziedāju ar diviem jauniem diezgan ievērojamiem soprāniem-—Liliju Ponsu un Greisu Mūru, kas abas debitēja Ņujorkā. Izvadīt jaunu dziedoni caur šo pārbaudi un būt viņa triumfa lieciniekam man vienmēr ir bijis sevišķs prieks; nekad neesmu aizmirsis savu pirmo soļu bailes un nedrošību.

Lilijas Ponsas vārds Savienotajās Valstīs nekad agrāk nebija dzirdēts, viņa bija gandrīz nepazīstama. Dzimusi viņa bija Kannās, franču-itāliešu ģimenē. Viņu bija atklājis tenors Džovanni Dzenatello, kad tas dziedāja mazajā Monpeljē operteātrī. Dzenatello arī pievērsa viņai Gati-Kazacas uzmanību.

Savā debijā 1931. gada 3. janvārī viņa «Lučijā di La-mermurā» uzreiz guva pelnītu slavu. Viņa bija sapņaini daiļa, slavenās kinoaktrises Liliānas Gišas stila. Viņas balss lepnums bija ārkārtīgi plašais reģistrs. Viņu nemaz nemulsināja pāreja no augstākajiem toņiem uz la. Lūcijas tēlojuma kulminācija bija ārprāta skats, tajā viņa tā aizgrāba publiku, ka aplausi atskanēja no visām pusēm. Publikā bija arī dzejnieks Pols Klodels, franču sūtnis Vašingtonā. Nākamajā dienā kritiķi apsveica jauno dziedātāju, nežēlodami cildinājumus, bet ar vienu ierobežojumu — viņa neesot Pati

Ar Greisu Mūru dziedāju «Manonā» 1931. gada 11. martā. Viņai nebija Lilijas Ponsas vokālā reģistra plašuma, bet arī viņa bija izcili daiļa. Sevišķi valdzinoša bija viņas brīnišķīgā grācija un maigums. Viņai traģiskā nāve pēc dažiem gadiem bija man ļoti smags sitiens.

6. martā dziedāju Osakas partiju «Irisā» — Maskanji «japāņu» operā, kas tika atjaunota pēc sešpadsmit gadu starplaika. Es biju to dziedājis tikai vienu reizi pirms četrpadsmit gadiem Turīnā. Kad to pirmo reizi izrādīja Metropolitēnā 1902. gada 16. oktobrī un Maskanji per soniski diriģēja orķestri, tā bija guvusi ārkārtīgus pa nākumus un saglabāja savu popularitāti, kad Karūzo to dziedāja 1908. un Toskanīni diriģēja 1915. gadā. Bet gaume, jāatzīst, ir nepastāvīga — mūsu atjaunojums izrādījās pilnīga neveiksme. Ne kritiķi, ne publika neceri-

tās slēpt savu vilšanos. «Pelēcīga un viduvēja opera,» skanēja īss spriedums, «lai gan dziedātāji darīja visu, ko spēja.» Kāds kritiķis izvirzīja ierosinājumu, kas varbūt bija gluži vietā, kaut gan es negribu piekrist itin visam tam, kas tanī bija teikts. «Jāatzīst, ka ir maz tādu jauno operu, kas ilgstoši varētu noturēties repertuārā, bet vai tomēr nebūtu pareizāk un vēlamāk uzvest pat apstrīdamu modernu darbu ar īsu skatuves mūžu, nekā atkal celt augšā operu, kurā, acīm redzot, nevar iedvest dzīvību un par kuru mūsdienu publikai nevar būt īstas intereses.»

Dzīve ir vienmēr pārsteigumiem bagāta, un es par to vēlreiz pārliecinājos sava parastā ziemas koncertceļo-juma laikā. Man bija jākoncertē «Mayflower» viesnīcā Vašingtonā. Gadījās, ka tā bija tā pati viesnīca, kurā biju apmeties, tādēļ nolēmu iet uz zāli pa īsāko ceļu caur virtuvēm. Lai izmēģinātu balsi, es gandrīz neapzināti nodziedāju kādas dziesmas frāzi, bet mani izbiedēja un tūlīt piespieda apklust kāda barga balss: «Izbeidz to bļaustīšanos!» Tas bija šefpavārs, kāds šveicietis, kas man bija tā uzkliedzis, domādams, ka viens no viņa pavāriem pārkāpj noteikumus, kas liedza dziedāt darba laikā.

Kad 6. maijā ar kuģi «Akvitānija» devos uz Eiropu, ar to pašu kuģi brauca ļoti augsta persona — gubernators Franklins D. Ruzvelts. Mēs ar Rožu Ponselli viņam par godu koncertējām.

Koventgārdena sezona 1931. gada maijā un jūnijā bija ievērojama ar vispārēju izrāžu izcilību un Šaļapina piedalīšanos. Dziedāju «Rigoleto» ar angļu soprānu No-elu lādi un «Bohēmā» ar Odetu de Ferasu un Mariāno Stabili.

No Londonas aizbraucu uz Parīzi, kur man klājās labāk nekā pērngad Pleijela zālē, un no Parīzes uz Berlīni, kur Valsts operā dziedāju «Traviatā». Tad atgriezos Itālijā, kur mani gaidīja nenovēršama īstenība: Rekanāta bez manas mātes.

Kad 1931. gada oktobrī atbraucu atkal Ņujorkā, atradu tur smaga saspīlējuma un trauksmes stāvokli. Oto H. Kāns tikko bija iesniedzis atlūgumos no Metropolitēna

sabiedrības prezidenta amata, ko viņš bija ieņēmis no 1918. gada; viņa vietā bija ievēlēts Pols D. Gravats. Gati-Kazaca un Gravats bija spiesti publicēt oficiālu baumu atsaukumu par Metropolitēna operas bankrotu, ko jau izplatīja arī laikraksti. Es dalījos savu kolēģu raizēs par to, kas mums visiem bija tik svarīgs, bet šimbrīžam es pat iedomāties nevarēju, ka šinī gadā man būs jāpieņem ļoti svarīgi lēmumi un nākamā sezona, divpadsmitā pēc skaita Metropolitēnā, būs arī pēdējā.

Turpināju pildīt savus pienākumus, kas bija apmēram tie paši, kā vienmēr. Ar Lukrēciju Bori 4. novembrī atklāju sezonu Filadelfijā, dziedājām «Manonas» izrādē un tūlīt pēc tam atkal Metropolitēnā «Mīlas dzērienā». Kādā izrādē, kas ietilpa Gati-Kazacas kampaņā par operas popularizēšanu priekšpilsētās, 13. novembri dziedāju «Čo-čo Sānā» Vaitplensā, tad atkal «Donā Žuānā» Metropolitēnā, «Džokondā» Bruklinā un «Traviatā» Harfordā. «Afrikānietē» dziedāju par labu itāliešu slimnīcai un «Minjonā» — Grenfella medicīnas misijai Lab-radorā. Pēc kāda koncerta Bostonā 13. decembrī mani ielenca publika, kādi desmit tūkstoši cilvēku ... Pēc tam es piedalījos tradicionālajos Sv. Stefana svētkos Metropolitēnā un, kā solistiem tas bija parasts, dāvināju visiem 119 koristiem, visiem 93 orķestrantiem, visiem četrdesmit vai vairāk skatuves strādniekiem, butafo-riem un kurjeriem kādu zeltlietu — aproču pogas, rokas sprādzi vai ko citu.

1932. gada 1. janvārī Metropolitēnā dziedāju dienas izrādē «Bohēmā» ar Lukrēciju Bori. Visa izrāde tika pārraidīta pa radio; tāds pasākums šai laikā vēl bija eksperimentēšanas stadijā. Panākumi pārsniedza visu gaidīto. Miljoniem radioklausītāju bija sekojuši izrādei, un mēs pēc tam grimām apsveikumu un laimes vēlējumu vēstuļu plūdos. Šāds panākums iedrosmināja direkciju atkārtot radiopārraidi katru sestdienu. 1932. gada trīs pirmajos mēnešos šis pasākums Metropolitēnam ienesa simts piecdesmit tūkstošus dolāru. Turklāt radiopārraides veicināja operas popularizēšanu un piesaistīja jaunus apmeklētājus, ko labi ilustrē šāda epizode.

«Bohēmas» Jaungada izrādes laikā kāda sieviete piesteidzās pie teātra kases un prasīja biļeti. Kasieris viņu

brīdināja, ka dienas izrāde ir jau pusē. — Zinu, zinu, — viņa atbildēja. -— Divus pirmos cēlienus es noklausījos pa radio, tas bija tik brīnišķīgi, un tagad es gribētu redzēt pārējos.

1932. gada janvārī un februārī devos savā parastajā koncertturnejā no Atlantijas līdz Klusajam okeānam. Man par lielu pārsteigumu arī šai krīzes laikā nemanīju publikas samazināšanos. No Toronto līdz Čikāgai, no Sanfrancisko līdz Jaunorleānai, no Elpaso Teksasā līdz Kalamazo Mičiganas štatā teātri bija izpārdoti.

1932. gada 16. martā es uzstājos jaunā lomā, kas izrādījās mans pēdējais jauniestudējums Metropolitēnā; tā bija Elvīno loma Vinčenco Bellīni operā «Somnam-bula». Kaut gan šinī operā ir dažas brīnišķīgas vietas, varbūt skaistākās visā operu repertuārā, piemēram, āri-jas «Ai, necerēju tevi sastapt. . .», «Cik jauka . . .», «Nav rozes skaistākas . . .» un arī brīnišķīgais balsu sa-liedējums otrā cēliena duetā, «Somnambulu» ļoti vienkārša iemesla dēļ izrāda reti, jo galvenā partija soprānam ir ārkārtīgi grūta un ļoti reti ir sastopama balss, kura var to pienācīgi veikt. Tā tiešām bija opera, kur visā spožumā varēja atmirdzēt Lilijas Ponsas neparastais talants. Gati-Kazaca atrada vēl arī ieganstu operas aptuvenai simtgadu jubilejai, jo «Somnambulas» pirm-uzvedums bija noticis pirms simt viena gada (1831). Tā bija pašas pirmās Metropolitēna sezonas repertuārā 1883. gadā, dziedāja Marčella Zembriha un Itālo Kam-panīni. Karūzo bija tanī dziedājis 1906. gadā — vēl vienmēr ar Marčellu Zembrihu. Ir bijuši vēl divi citi atjaunojumi: 1910. gadā ar Elvīru de Hidalgo un 1916. gadā ar Mariju Barrientosu.

«Somnambulai» ir kaut kas kopīgs ar «Donu Žuānu»: visas šo operu vērtības nevar atklāties tik lielā teātrī kā Metropolitēns. «Somnambulas» liegais un dzidrais skaistums ideāli parādītos mazākā telpā un intīmākā apkārtnē. Lilija Ponsa tomēr sniedza apžilbinošu Aminas lomas izpildījumu. Trausls un liegs bija viņas jaunās, maigās sievišķības iemiesojums, spoža un kristāltīra bija vokālā virtuozitāte. Izrāde bija veiksmīga par spīti visām grūtībām. Man ļoti patika dziedāt mīlētāja partiju, kurš cieš mēnessērdzīgās varones dēļ. Ļaujot savai

balsij sekot Bellīni melodiju harmoniskajām līknēm izjutu liela sasnieguma prieku. Bet skaidri apzinājos ka šoreiz lauri nepienācās man.

Sezona beidzās, kā parasts, aprīlī. Slēgšanas izrādē dziedāju «Afrikānietē» ar Elizabeti Retbergu, Serafīni diriģēja ar savu parasto dedzību, man sarīkoja ovācijas pēc «Ak paradīze». Viss bija pilnīgā kārtībā. Un tomēi (par to vēl gan nebiju pārliecināts) tās bija manas ardievas Metropolitēna operai.

Krīze beidzot pienāca. Metropolitēna prezidents Pols Gravats 1932. gada aprīļa sākumā oficiāli paziņoja:

«Mazie kases ieņēmumi vispārējās finansiālās depresijas dēļ ir prasījuši gandrīz visu 550 000 dolāru lielo operas kapitālu, turklāt lielāko daļu rezervju, un vairs nav pietiekamu fondu, ar ko nodrošināt jaunu sezonu. Ir nepieciešami ārkārtēji pasākumi, ir jāizstrādā izdevumu samazināšanas plāns un jāatrod arī citi līdzekļi, lai šais grūtajos apstākļos Ņujorkā būtu vēl iespējama viena operas sezona nākamajā ziemā.»

Tika arī paziņots, ka visi Metropolitēna darbinieki no solistiem līdz kalpotājiem ir uzaicināti «brīvprātīgi» piekrist algas samazināšanai 25% apmērā tajā gadījumā, ja tiktu nolemts, ka 1932./33. gada sezonai jānotiek. Šis ierosinājums bija svarīgākais taupības pasākums, lai novērstu galīgu operas slēgšanu. Pirmā «brīvprātīgā samazināšana» par 10% jau bija decembrī.

Šie pasākumi bija tas asmens, kas pārgrieza manas saites ar Metropolitēnu. Mana izturēšanās tika toreiz ļoti pelta, kas mani kaitināja, bet tagad varu visu to aplūkot no pietiekami liela atstatuma, lai atzītu, ka maniem pēlējiem bija pa daļai taisnība. Es biju rīkojies nesaprātīgi un — kas tas svarīgākais — netaktiski. Ļaudis nevar saskatīt īstenību, kas ir aiz redzamajiem faktiem, un viss redzamais liecināja pret mani. Izskatījās, it kā pēc divpadsmit laimīgas un auglīgas sadarbības gadiem esmu pametis Metropolitēnu posta laikā un tikai naudas dēļ.

Protams, es nevērtēju stāvokli no naudas viedokļa, bet būtu nepatīkami un pilnīgi nevajadzīgi atjaunot veco polemiku. Savu šķiršanos no Metropolitēna es

vienmēr esmu nožēlojis. Man atklāti jāatzīst, ka toreiz rīkojos dusmu lēkmē. Tagad esmu gatavs atzīt, ka tai nebija attaisnojuma.

Gribu pasvītrot, ka es pilnīgi dzīvoju visiem līdz raizēs par Metropolitēna tālāko pastāvēšanu. Ja man lūgtu sniegt palīdzību pēc manas atziņas un izvēles, es būtu ar prieku piedāvājis nevis ceturtdaļu, bet pusi no saviem ienākumiem. Es būtu arī devis neapmaksātas papildu izrādes. Bet es atzinu par nepieļaujamu, ka manu daļu jau tieši un it kā likumīgi pieprasīja, ka, man nekā nezinot, bija nolemts to atvilkt no manas algas. Atzinu par nepieļaujamu, ka grūti iegūtais līgums uz nākošajiem trim gadiem zaudētu katru vērtību. Biju saniknots par šādu patvaļīgu rīcību un pēkšņi sacēlos pret visvareno Gati-Kazacu.

Dusmu uzliesmojums pamodināja citas jūtas, kas līdz tam bija snaudušas, — tās bija manas ilgas pēc Itālijas. Nekad nebiju gribējis pavadīt visu mūžu svešā zemē, un tagad izjutu kaislīgu vēlēšanos redzēt gadalaiku maiņu Rekanātā, kur pletās mani augļu dārzi un tīrumi. Nekad nebiju redzējis savus mandeļkokus ziedam, nekad arī tos neredzētu, ja paliktu Amerikā. Līdz šim tas bija tikai sapnis, tagad uzreiz it kā atklāsmē es redzēju, ka sapnis var kļūt īstenība. Šādā noskaņā man tomēr bija vajadzīgs vēl ilgs laiks, kamēr varēju galīgi izlemt. Aiz tā, ko visi redzēja — manu sanaidošanos ar Gati-Kazacu — bija vēl pienākuma apziņa pret Metropolitēnu, kas man bija tik daudz devis. Rekanātas stiprajam pievilkšanas spēkam pretī svaru kausā bija jāliek lielais finansiālais risks, kādam es gāju pretī, atgriežoties Eiropā. Pavadīju daudz bezmiega nakšu, apsverot visus par un pret un nevarēdams izšķirties.

Beidzot kādu nakti, kad, neziņas izmocīts, snaudu, redzēju māti — bet varbūt tas bija tikai sapnis.

— Atgriezies Itālijā, dēls, — viņa man teica, vai arī man sapnī likās, ka viņa to teica, —- par daudz ilgi tu esi dzīvojis svešā zemē.

Tad viņa pēkšņi nozuda vai arī mans sapnis bija beidzies. Šinī brīdī es zināju, ka lēmums ir pieņemts.

Nākamajā rītā saplēsu savu līgumu ar Metropolitēnu

par trīssimt tūkstošiem dolāru, iesniedzu atteikumu manam mājas saimniekam un iegādājos biļeti braucienam uz Itāliju. Bija 1932. gada aprīlis. No tā laika nekad vairs neesmu redzējis Gati-Kazacu.

40. nodala

Kad reiz kauliņi bija mesti, steidzos saraut visas saites ar pagātni, lai domātu tikai par nākotni. Bet man bija vēl jānokārto dažas saistības, pirms varēju atstāt Savienotās Valstis. Biju, piemēram, apsolījis maijā dziedāt «Temple University» Frančesko Markači operas «Evandželīna» izrādē Filadelfijā, Longfello nāves piecdesmit gadu atcerei. Operas pēdējā cēliena darbība norisinās Filadelfijā, un Antonio Legas libreta pamatā ir Longfello poēma ar tādu pašu nosaukumu. Markači, kam vajadzēja būt klāt izrādē, personiski bija mani lūdzis uzņemties Gabriela lomu; atzinu, ka nevaru atteikties parādīt godu Amerikas dzejniekam, kas bija tulkojis Danti angliski un ļoti mīlēja Itāliju.

Bija 1932. gada 8. jūnijs, kad beidzot sāku ceļu uz Eiropu. Aizbraukšana nebija ne priecīga, ne skumja. Es pilnīgi apzinājos, par ko man jāpateicas Amerikai, starp citu, ari par finansiālo neatkarību, kas tagad man ļāva to atstāt. Bet pagājušais jau bija pagātnē, tāpat kā Menhetenas debesskrāpju robainais siluets jau atradās man aiz muguras. Pievērsu domas vasarai, kas mani gaidīja.

Vismaz Itālijā operā nebija redzamas nekādas krīzes pazīmes. Aicinājumi dziedāt man vienmēr bija nākuši no visām pusēm. Biju spiests tos gandrīz vienmēr noraidīt laika trūkuma dēļ. Pirmais piedāvājums, ko pieņēmu, nāca no Maskanji. Viņam bija jādiriģē savi darbi vasaras mūzikas sezonā Livornā, un viņš man jautāja -— vai es negribētu atkal dziedāt savu veco Flam-mena partiju «Cīrulītī». Vē! dzīvas bija atmiņas par laiku pirms piecpadsmit gadiem, par pirmo «Cīrulīša» izrādi, par Livornu, un es sev jautāju, vai es atkal spētu pārdzīvot to nakšu burvību, izbraucot jūrā ar zvejnie-

kiem. Bet es zināju, ka šāda vai tāda iemesla dēļ tas vairs nav iespējams. Kad toreiz biju draugos ar zvejniekiem, biju jauns un nepazīts, tagad vienmēr apmetos labākajā viesnīcā, tas bija neizbēgami, man bija sekretāri, un viss bija citādi. Tagad es varēju aiziet uz krastmalu, kur rindojās vienmasta barkasi un nogrimt skumjās domās, kas nāk ar brieduma gadiem. Tagad es biju slavas vainagots dziedonis, bet tad es biju laimīgs un jauns.

No Livornas aizbraucu uz Torre del Lāgo, kur ir apbedīts Pučīni, un dziedāju divos koncertos Pučīni piemiņas godināšanai, tad tālāk uz Parmu, kur piedalījos Verdi mūzikai veltītā koncertā. Septembrī dziedāju Doniceti dzimtajā pilsētā Bergamā viņa «Mīlas dzēriena» simtgadu jubilejā.

Tas bija Veronā operas vasaras sezonas laikā, kad redzēju visspilgtāko pretstatu tai teātra krīzei, ko biju piedzīvojis Ņujorkā. Sezonas organizētāji, kā redzams, ar tiešu nolūku pārspēt visus savus agrākos izšķērdības rekordus, bija izdabūjuši no valdības simtpiecdesmit tūkstošus liru lielu pabalstu un inscenējuši izrādes, pret kuru māksliniecisko vērtību varētu izteikt nopietnus iebildumus, bet kas, bez šaubām, sajūsmināja skatītājus. Un kādas masas! Valsts dzelzceļi bija noorganizējuši speciālvilcienus no visām četrām debess pusēm ar piecdesmit procentu tarifa nolaidi. Katru nakti Veronas senajā romiešu amfiteātrī saplūda trīsdesmit četrdesmit tūkstošu cilvēku.

Visu sezonu, kas ilga no jūlija beigām līdz augusta vidum, pārmaiņus uzveda divas operas: «Afrikānieti», kurā dziedāju ar Margeritu Korozio, un «Masku balli», kurā mēs mainījāmies ar Aureliānu Pertili tenora partijā. Divi tūkstoši artistu un statistu piedalījās vienā pašā «Afrikānietē» un piecpadsmit režisora palīgi bija nodarbināti aiz kulisēm, lai atrisinātu grūto masu izkārtojumu amfiteātra lielajā arēnā. Inscenējumam bija veltīta tik liela ievērība, ka dziedoņi šķita tikai piedeva.

Man stāstīja, ka šoreiz gandrīz nemaz nebijis vajadzīgs radīt ilūziju, un uzveduma mērķis bijis simtprocentīgs reālisms. Kāds radža jāja uz īsta ziloņa, lietus

gāzes rībēja kā bungas uz tropiskā meža krāšņās veģetācijas, bet — pats galvenais — tur bija kuģis un kuģa bojā eja. Liekas, ka šis skats vien jau bija izmaksājis piecdesmit tūkstoš liru, visas subsīdijas trešo daļu. Perikle Ansaldo, Romas operteātra režisors, bija centies atdarināt precīzi piecpadsmitā gadsimta galeru ar visu takelāžu, skatuvi tiešā vārda nozīmē veidoja galeras klāja galvenā daļa, bet galeras pakaļgals bija izbūvēts atsevišķi un iekārtots tā, lai varētu šūpoties: celties un grimt. Šī kustināmā daļa varēja noturēt vismaz četrdesmit cilvēku. Aiz tās pletās «okeāns» ar saviem paklausīgajiem mehāniskajiem viļņiem. Galera izskatījās it kā pāršķelta divās daļās, tomēr brāzmaini traucās pa «okeānu» galīgā nesaskaņā ar vēju un viļņiem, bet par saskaņu ar orķestri nemaz nav ko runāt. Lielākā daļa airētāju atradās drošībā, sakumpuši uz galvenā klāja, kas bija nekustīgs kā cietzeme, bet dziedoņi un daļa koristu šūpojās un, viļņu svaidīti, varēja iekrist lūkās.

Es sev jautāju, vai tādi ārkārtīgi izgudrojumi tiešām ir nepieciešami publikas pievilināšanai? Biju dziļi pārliecināts, ka jādara viss iespējamais, lai padarītu operu vienmēr populārāku, bet nespēju atvairīt sajūtu, ka tāds «Afrikānietes» inscenējums pārāk bīstami līdzinājās cirka izrādei, un ārija «Ak paradīze» iesprausta tikai tādēļ, lai to neaizmirstu.

1932. gada rudenī garā koncertceļojumā apbraukāju Vāciju, Holandi, Dāniju un Šveici. Pie Vācijas robežas atklāju, ka esmu aizmirsis pasi; pateicu to robežsargiem un nodziedāju dažas notis no «Meitenes sirsniņas», lai pierādītu, ka runāju patiesību. Viņi ļāva man iebraukt.

Nirnbergā publika nelaida mani prom, kamēr nebiju nodziedājis otrreiz visu programmu. Berlīnē manā koncertā Sporta pilī bija divpadsmit tūkstoš cilvēku. Kopenhāgenā Dānijas karaļa ģimene ieradās klausīties mani dziedam «Bohēmā»; pēc tam Frankfurtē saņēmu vēstuli no kāda itāliešu zēna, kas lūdza mani apmeklēt viņa tēvu slimnīcā. Vecajam itālietim, kas ilgus gadus bija dzīvojis Frankfurtē, importēdams apelsīnus un citronus, pirms divām dienām bija amputētas abas kājas un tagad tas lēnām mira. Aizgāju uz slimnīcu un apsēdos pie viņa gultas. Viņš lūdza mani nodziedāt kaut

vienu noti. Nodziedāju visu āriju «Maigais tēls» no «Favorītes». -— Paldies, — viņš man teica, — tagad varu laimīgs mirt.

Romā divas dienas pirms ziemsvētkiem man beidzot bija izdevība apciemot donu Lorenco Perozi, lielo garīgās mūzikas komponistu, kuru es vienmēr biju ļoti cienījis jau no savas bērnības laikiem Rekanātā. Bija ļoti grūti viņu sastapt, jo viņš bijā gandrīz pilnīgi pārtraucis kontaktu ar pasauli un dzīvoja vientuļnieka dzīvi. Es nostājos pie durvīm un ļoti klusā balsī sāku dziedāt vienu no viņa kompozīcijām: «Dies iste». Piepeši durvis plaši atvērās, tanīs stāvēja dons Lorenco Perozi, un asaras plūda viņam pār vaigiem. Man tas bija neaizmirstams brīdis. Es viņam pastāstīju par maestro Lacarīni un par Rekanātas katedrāles zēnu kori, par to, cik ļoti mēs mīlējām viņa mūziku un kā es biju vīlies, kad atbraucu uz Romu un redzēju, ka esmu jau par vecu, lai mani uzņemtu Siksta kapelas korī, ko diriģēja dons Lorenco. Viņš lūdza mani nodziedāt viņam vēl kaut ko. Nodziedāju Bizē «Agņus Dei» [14]. Tad viņš man nospēlēja uz klavierēm savu jauno kompozīciju «Ciema svētki». Stundas ātri skrēja, kad pienāca laiks atvadīties, sapratu, ka man ir parādīts ļoti liels pagodinājums: jau daudzus daudzus gadus dons Lorenco Perozi nebija pieņēmis nevienu apmeklētāju.

Tanī pašā vakarā karalis Vitorio Emanuele un karaliene Elena uzlūdza mani dziedāt viņiem Savoijas villā. Tur bija arī divas viņu meitas: princese Mafalda, kura traģiski gāja bojā Būhenvaldē, un princese Marija. Dziedāju Gluka «Ak mana saldā degsme», Kurti «Slepena asara», «Es redzēju» un «Pirmā nakts Venēcijā». Tad viņu majestātes lūdza nodziedāt «Sapni» no «Ma-nonas», Toselli «Nožēlu» un Pergolezi «Jau trīs dienas Ņina ...» Karaliene izjautāja mani par koncertceļojumu Vācijā; viņa izturējās laipni un vienkārši. Karalis man daudz jautāja par Ameriku un depresiju.

Karalis atstāja to pašu iespaidu, ko jau reiz biju guvis Boloņā; kaut gan viņš bija maza auguma, viņš noteikti spēja iedvest bijību.

41. nodaļa

Man bija izdevies panākt vienošanos ar Itālijas valdību; šī vienošanās vairāk vai mazāk aizpildīja tukšumu, kas bija radies pēc manas aiziešanas no Metropolitēna. Es uzņēmos saistību katru gadu uzstāties kādās astoņdesmit operas izrādēs visā Itālijā, neslēdzot līgumu ne ar vienu atsevišķu teātri.

Un tā 1932. gada puteņa naktī pēc četrpadsmit gadu ilgas prombūtnes es atkal dziedāju Skalā. Izrādīja «Andrē Šenjē», orķestri diriģēja Vitorio de Sabata, soprāns bija Džina Činja, baritons — mans vecais Metropolitēna kolēģis Džuzepe Danīze. Komponists, mans draugs Umberto Džordāno, atradās publikā. Viņa Andrē Senjē bija viena no manām iemīļotajām partijām, bet liktenis nekad nebija viņam devis iespēju dzirdēt mani to dziedam.

Biju mazliet nervozs. Publika visur nav vienāda, un labi es pazinu tikai Metropolitēna publiku. Daudz laika bija aizritējis, kopš biju stājies itāliešu publikas priekšā, kas labprāt kritizē, un toreiz biju jauns «atklājums», nevis dziedonis ar starptautisku slavu. (Vasaras brīvdabas izrādēs publika vienmēr ir labvēlīgi noskaņota.) Biju satraukts un jutu, ka mana nervozitāte ietekmē dziedājumu. Pirmā cēliena «Improvizācija» neizraisīja pat kūtrus aplausus, un šis vēsums noturējās visu otro un trešo cēlienu. Biju izmisis. Skalā tagad ciest neveiksmi! Kāds tas būtu kauns! Sasprindzināju visus spēkus, devu visu, ko spēju ceturtajā cēlienā, un tikai pēc ārijas «Kā jauka maija diena . . .» publika beidzot bija pakļauta. Bet tas bija panākums pašā pēdējā brīdī.

Pēc šī pirmā šķēršļa viss gāja labi. Dziedāju Skalā pavisam piecpadsmit reižu sezonā: «Manonā», «Rigo-leto», «Toskā», «Andrē Senjē». Pēdējos desmit gados nekad nebija bijuši tik lieli kases ieņēmumi. Romā dziedāju «Džokondā» ar Džinu Činju un Džannu Pedercīni un pēc tam Parmā; «Afrikānietē» dziedāju Dženovā un «Manonā Lesko» Turīnā ar Rozetu Pampanīni. Turī-nas kritiķi mani nokritizēja gandrīz tikpat bargi kā viņu Parīzes kolēģi, bet publika tomēr nāca mani klausīties.

Savu četrdesmit trešo dzimšanas dienu 20. martā es atzīmēju ar braucienu uz Londonu, lai pirmo reizi koncertētu Alberthollā. Biju jautrā omā un ļoti apmierināts ar sevi. Ap pulksten desmitiem publika bija neprātīgā sajūsmā un tiem, kas lūdza mani dziedāt «Viena vai otra . . .», bija jāpārkliedz tie, kas gribēja «Dārgo Aīdu». Centos, cik spēju, lai apmierinātu visus.

Pildīdams savas saistības Itālijā, atkal Romā dziedāju «Toskā» ar Klaudiju Mucio, «Rigoleto» Palermā, «Ma-nonā Lesko» Venēcijā un «Lukrēcijā Bordžijā» svētku izrādē par godu Florences maija svētku simtgadei.

Pirms 25. maijā aizbraucu uz Buenosairesu, vēl trīs reizes koncertēju Kopenhāgenā. Jau piecus gadus nebiju bijis Dienvidamerikā; arī tur šādi vai tādi operu bija stipri skārusi depresija. Gandrīz visas operas trupas bija bankrotējušas, un patlaban Kolumba teātra sezonu vadīja tieši Buenosairesas pašvaldība. Romas operas teātra direktors bija uzaicināts sastādīt trupu viesizrādēm. Ansamblis balstījās galvenokārt uz Klaudiju Mucio un uz mani; dziedoņu vidū bija vēl Ebe Stinjāni, Karlo Galefi un Džilda daiļa Riča.

Argentīnas republikas prezidents ģenerālis Husto (viņa tēvs bija atbraucis no Itālijas, kur to sauca par Džusto) klausījās mani dziedam «Andrē Senjē» izrādē par godu Kolumba teātra divdesmit piektajai gadadienai. Pēc tam es Riodežaneiro dziedāju «Loengrīnā» Vāgnera piecdesmitās nāves dienas piemiņas izrādē. Pats satraucošākais viesizrāžu notikums bija mana debija jaunā lomā Kolumba teātrī 5. jūlijā, tā bija dona Aivara loma Verdi operā «Likteņa vara».

Sen biju dzirdējis visdīvainākās baumas par šo operu. Māņticīgie kolēģi bija mani brīdinājuši nekad tanī nedziedāt, jo uz to gulstoties lāsts; viņi teica, ka tai esot «ļauna acs». Tādēļ man bija liela ziņkāre redzēt, kas notiks.

Ja lietas sauc īstā vārdā, tad jāsaka, ka izrādē tiešām daudz kas notika, tie tomēr nebija skumji, bet tikai komiski iestarpinājumi spāniešu traģēdijā, kurā tīrai mīlestībai un nevainībai bija tik nežēlīgs liktenis.

Pirmā cēliena beigās dons Aivars met savu pistoli

zemē, lai pierādītu Leonoras tēvam, ka nav apbruņots, bet ierocis nejauši iet vaļā, un Leonoras tēvs nokrīt miris. Šāviena troksni vajadzēja taisīt kādam zem galda paslēptam skatuves kalpotājam. Triecu savu pistoli zemē, kliedzu «Neesmu apbruņots!», bet nekas nenotika — kalpotājs zem galda bija aizsnaudies.

Leonoras tēvs nokrita, neizprotami kādēļ nāvīgi ievainots, orķestris joprojām spēlēja, beidzot nelaimīgais tēvs izdvesa pēdējo nopūtu. Sabrucis pār viņa līķi, devu vaļu savam izmisumam un šausmām jau vismaz trīsdesmit sekundes, kad no aizkulisēm atskanēja spēcīgs rībiens.

Kāds pakalpīgs mēģinājums glābt situāciju izraisīja nevaldāmus smieklus publikā.

Man bija jāsmejas, kad nesen dabūju zināt, ka tāda pati nelaime jau reiz gadījusies Karūzo; ar nožēlu atzinu, ka viņš ir parādījis daudz lielāku atjautību un plašāku vērienu. Sekojošais izvilkums ir no vēstules angļu valodā viņa dzīves biedrei amerikānietei pēc «Likteņa varas» izrādes Havannā 1920. gada jūnijā: «Tanī mirklī, kad es pirmā cēliena beigās metu zemē pistoli, tie aiz skatuves nešauj; tad es skaļi kliedzu kaut kādu «Bumm!» — un nogalinu Leonoras tēvu. Vari iedomāties publikas smieklus! Bet tā es nodrošināju vakara panākumus, jo publika bija labā omā, redzēdama, ka arī man gribas smieties ...»

Bet atgriezīsimies pie temata. Starpbrīdī es paklupu un nokritu uz dzelzs stieņa, nebija nekas nopietns. Trešajā cēlienā kaujā smagi ievainoto donu Aivaru nes uz nestuvēm līdz skatuves vidum. Skatam vajadzēja būt ļoti patētiskam. Bet viens no nesējiem paklupa un izlaida nestuves no rokām. Es ar kaunu novēlos zemē. Nezināju neko labāku kā celties augšā un atkal nogulties uz nestuvēm, bet viss patoss bija pagalam. Dziedāju «Šai stundā svinīgā ...», dziedāju «Es mirstu mierīgi» visos skaudru sāpju toņos, bet tas neko nelīdzēja — publika joprojām nevaldāmi smējās.

Šoreiz «ļaunās acs» pietiktu, es nodomāju, bet tas ļaunākais vēl tikai nāca. Ceturtajā cēlienā donu Aivaru, kas iestājies klosterī, Leonoras brālis dons Karloss iz-

sauc uz divkauju. Viņa apvainojumu aizskarts, noliecos satvert zobenu. Nošvirkstēja plīsuma draudīgais troksnis: muguras šuvē bija pārplīsušas pieguļošās ādas bikses, kas man bija kājā. Par laimi, šo kaunu aizsedza mūka sutana!

Pēc visām šīm nelaimēm sāku ticēt, ka laikam ir kaut kas patiess māņticīgajā nostāstā. Bet «Likteņa varas» mūzika pieder Verdi spožākajam laikmetam, un es teicu sev, ka aiz mīlestības uz āriju «Eņģeļa klēpī tu dusi . . .» var arī samierināties ar kāda ļaunprātīga rūķīša nedarbiem.

1933. gada oktobrī ar Skalas trupu biju Berlīnē uz divnedēļu viesizrādēm Sarlotenburgas operas teātrī.

No Berlīnes devos koncertceļojumā uz Skandināviju un pirmo reizi redzēju Oslo. No Oslo aizbraucu uz Londonu koncertēt Alberthollā. Visas vietas izpirktas! Lai gan biju ļoti noguris un nervi bija novājināti, angļu kritika bija man labvēlīgāka nekā agrāk. «Džilji ar savu maigo frazēšanu ir padarījis Alberthollu par intīmu mūzikas salonu,» rakstīja «Manchester Guardian», vēl piemetinot: «Džilji balss ir radīta klusajām mēnesnīcas naktīm.» Biju ļoti pateicīgs par šiem neparastajiem komplimentiem.

Mana ierašanās Londonas Viktorijas stacijā bija mazliet komiska. Daudz ļaužu, lielāko daļu itālieši, bija ieradušies mani sagaidīt, un, kad izkāpu no vilciena, atskanēja skaļi saucieni, lai es dziedot. Es piekritu, bet tūlīt iejaucās majestātiska izskata dzelzceļnieks.

— Kas te īsti notiek? — viņš jautāja.

— Džilji dzied! — kāds paskaidroja.

— Saprotu. Bet man tas vienalga, — atbildēja dižais dzelzceļnieks, — šeit dziedāt nedrīkst. Šeit, — viņš piebilda ļoti svarīgā tonī, — ir Viktorijas stacija.

Žēl bija pievilt sagaidītājus, un, kad taksometrs sāka braukt, atvadām par uzjautrinājumu nodziedāju dažus augstus toņus. Šinī brīdī gāja garām kāds pārītis. Viņi mani neredzēja, bet dzirdēja manu balsi.

— Es tev saku, mīļais, tā ir Tetracīni!

42. nodaļa

Slava un starptautisko guļamvagonu riteņi veda mani no pilsētas uz pilsētu, no teātra uz teātri, no koncertzāles uz koncertzāli. Šad tad man izdevās atrast dažas dienas atpūtai Rekanātā, bet likās, ka nekad nebūs laika dziļai, ilgai un idiliskai iegrimšanai lauku mierā un klusumā, par ko tik daudz biju sapņojis, atstādams Ņujorku. Koncertu organizētāji Eiropā bija tikpat nesaudzīgi kā Amerikā un tikpat veikli grūtu maršrutu sastādīšanā, bet es nevarēju atļauties palēnināt savu gaitu. Jo vairāk pelnīju naudas, jo ātrāk auga izdevumi, un, jo lielākas bija saistības, ko uzņēmos, jo ātrāk auga no manis atkarīgo cilvēku skaits, jo ātrāk izsīka nauda un man bija jāstrādā bez atpūtas vienmēr vairāk.

Pēc koncertiem Alberthollā atgriezos Viduseiropā: Vācijā un Ungārijā uz trim nedēļām.

Kopā ar soprānu Džannīnu Arandži-Lombardi 26. decembrī Sv. Stefana vakarā atklāju operas sezonu Romā ar «Lukrēcijas Bordžijas» izrādi. Tika svinēta operas simtgadu jubileja. 1934. gadā no janvāra līdz maijam man bija daudz ko darīt, pildot savas saistības ar Itālijas valdību; dziedāju operās Romā, Neapolē, Dženovā, Sanremo, Turīnā, Florencē, Specijā un Milānā. Skalā dziedāju «Likteņa varā» ar Ivu Pačeti un «Romeo un Džuljetā» ar Mafaldu Favēro. Šī pēdējā opera Milānā nebija uzvesta jau divdesmit trīs gadus.

Maijā un jūnijā atkal biju koncertceļojumā Kopenhāgenā, Parīzē un Londonā un operu izrādēs Vīnē un Buda-peštā. Parīzē dziedāju ziemas velodromā desmit tūkstoš klausītājiem. Saris Minhs diriģēja «Concerts Lamoureux» orķestri. Beidzot, kā likās, biju atradis pareizo ceļu, kā iegūt franču labvēlību. Ziemas velodromā vairs nebija ne miņas no tā vēsuma, ar kādu mani saņēma Pleijela zālē. No franču sajūsmas varētu spriest, ka mani ir noturējuši par velosporta čempionu.

Kad pirmajos gados atgriezos no Ņujorkas Itālijā, tad tas vismaz teorētiski nozīmēja brīvdienu sākumu, bet tagad manā kalendārā vairs nebija neviena norā-

dījuma par brīvdienām; tiešām likās, ka nav vairs vie- L tas, kur es varētu apstāties, un es joprojām dziedēju visu vasaru. Dziedāju romiešu amfiteātri Polā, Tiesas pils zālē Padujā, pilsētas laukumā Kremonā, kur piedalījos sešās «Džokondas» brīvdabas izrādēs Ponkjelli simtgadu piemiņas godināšanai. Pēc tam Veronas amfiteātrī atkal «Džokondā» un «Andrē Senjē» ar Mariju Kanilju.

Septembrī bija trešais Starptautiskais mūzikas festivāls Venēcijā, kur Serafīni Sv. Marka laukumā diriģēja Verdi «Rekviēmu» desmit tūkstošiem klausītāju; oktobra sākumā dziedāju «Favorītē» ikgadējā Doniceti mūzikas festivālā Bergamā. Starp vienas un otras saistības pildīšanu apstājos Milānā, lai izdarītu pilnīgu «Pa-jacu» skaņu ierakstu atkal reiz ar Fredu Gaisbergu viņa «Voce del Padrone» firmai.

Oktobrī un novembrī veicu garu koncertceļojumu pa Britānijas salām. Sākumā dziedāju Londonā Kvīnshollā, tad devos uz ziemeļiem — Birmingemu, Šefīldu, Mančestru, Midlsboro, Notingemu, Ņūkasli un tad pāri robežai uz Skotiju līdz Edinburgai, Glazgovai, Dandijai, Aberdīnai; tad nāca Īrija — Belfasta un Dublina — un beigās pēc atpūtas Bristolē atkal Londona. Kāds deva man iesauku: «tenors — mūžīgā kustība».

Pirms tam, viesodamies Anglijā, nekad nebiju ticis tālāk par Londonu. Biju pārsteigts un pateicīgs par publikas sirsnību un sajūsmu citās pilsētās. Mančestrā publikas jūsmīgā piekrišana bija mani tā aizgrābusi, ka es joprojām dziedāju ari vēl tad, kad pēc koncerta beigām izgāju uz ielas!

Skotijā cerēju pazīt Lamermuras pakalnus pēc Doniceti «Lūcijas» attēlojuma, bet man nelaimējās. Braucu tur garām vilcienā melnā naktī un neko neredzēju.

Pirmo dienu Skotijā izdarīju rupju kļūdu. Kāds man jautāja: — Vai jūs pazīstat «Anni Louri»?

Atbildēju: — Nē. Un kas tā ir? — Kad man to paskaidroja, nekavējoties iemācījos šo skotu dziesmu un varēju vēl pārsteigt ar to publiku, pirms bija jāatstāj Skotija. Īrijā ierados labāk sagatavots, jo mani Amerikas draugi, kas bija cēlušies no īriem un ar kuriem

iepazinos Ņujorkas policija, sen jau bija man iemācījuši «Mekri māmiņu».

Atpakaļceļš uz Itāliju bija diezgan līkumains: caur Parīzi, Hamburgu, Kopenhāgenu, Berlīni, Prāgu, tad atkal Parīzi, kur pirmo reizi dziedāju Parīzes Lielajā operā divās — starp citu, diezgan viduvējās izrādēs — «Toskā» un «Rigoleto».

1935. gads bija Bellīni piemiņas gads. Apritēja simts gadu kopš skumjās un vientuļās jaunā sicīliešu komponista nāves 1835. gada 24. septembrī Pito, Parīzes Sen-denī priekšpilsētas tuvumā. Romas operas teātris izvēlējās viņa piemiņas godināšanai «Pirātu»; tas ir mazāk nozīmīgs darbs, bet tanī ir jau «Normas» iezīmes, ko Bellīni pabeidza pēc četriem gadiem. Es dziedāju Gual-tjero, bet Iva Pačeti Imodženas partiju; pirmizrāde notika 1935. gada Jaungada vakarā.

«Pirāta» darbība ir sarežģīta un melodramatiska, tā norisinās Sicīlijā trīspadsmitajā gadsimtā. Montaldas grāfs Gualtjero, sācis cīņu pret Anžuju karaļiem, iepinas nebeidzamās dēkās, līdz beidzot padara sev galu un operas varone kļūst ārprātīga. Sis Imodženas ārprāta skats no mūzikas viedokļa ir pats patētiskākais visā operā. Risordžimento laikā «Pirāts» bija ļoti populārs Itālijas patriotu vidū. Gualtjero sacelšanās pret Anžuju dinastijas varu viņiem bija simbols, jo arī viņi cīnījās pret Austrijas ķeizaristes varu Itālijā.

«Pirāta» pirmuzvedums Skalā 1828. gada 27. oktobrī guva tūlīt panākumus un bija izšķirošs Bellīni karjerai. Tagad operu reti izrāda, jo to izpildīt ir ļoti grūti. Bellīni iecerēja Gualtjero partiju tenoram Rubīni, kura vokālā reģistra plašums bija tieši fantastisks. Reīna, kam šī partija bija jādzied pēc viņa, to nespēja, kamēr Bellīni nebija pārrakstījis vairākas ārijas dažus toņus zemāk.

Arī šodien tas ir grūts un riskants uzdevums katram tenoram. Partitūra diktē tādus reibinošus lēcienus no zemajām notīm uz augstajām un otrādi, ka reizēm, liekas, pārtrūks balss saites. Tā, protams, nebija ideāla partija manai balsij, bet zināju un jutu, ka man par godu lielajam Bellīni jādara viss, kas manos spēkos.

43. nodaļa

Šai laikā, varētu teikt, Itālijā nebija neviena teātra, ko es nepazītu. Laika posmā no 1935. gada janvāra līdz aprīlim bija atkal sevišķi spraiga operas sezona. Dziedāju operās no Triestas līdz Bāri un no Pa-lermas līdz Dženovai. Kad Palermā dziedāju «Pirātā», ieradās pilsētas mērs ar saviem viesiem, astoņdesmit angļu skautiem, kuru nometne atradās Palermas jūrmalā. Dziedāju «Traviatā» ar Klaudiju Mucio, «Likteņa varā» un «Manonā» ar Brazīlijas soprānu Bidu Sahaijo, «Bohēmā» ar Piju Tasināri, «Andrē Šenjē», «Favorītē» un nenovēršamajā «Martā» ar Džuzepīni Kobelli. «Favorītes» izrādes Dženovā (tur šī opera nebija uzvesta jau divdesmit četrus gadus) un Romā bija sevišķi augstvērtīgas.

1935. gadā aizbraucu uz Berlīni filmēties savā pirmajā filmā. Filma bija itāliešu-vācu kopprodukcija ar režisoru Augusto Dženīnu. Sākumā es biju panikā, kā tas mēdz būt ar tiem, kas pirmo reizi iziet uz skatuves filmēties, un tieši tāpat, kā savā pirmajā radiopārraidē, visvairāk baidījos, ka skaņu aparatūra izķēmos manu balsi, bet beigās pilnīgi nomierinājos.

Mana darba apjoms bija milzīgs, jo man bija jādod divas versijas, vācu un itāliešu, un, tā kā vāciski es nepratu, tad tas man nozīmēja iemācīties no galvas garas vārdu virknes, kas man bija tikai skaņu jūklis bez nozīmes. Filmas sižets pēc kāda stāstiņa bija, protams, tikai iegansts, lai es varētu pēc iespējas vairāk dziedāt. Slavens tenors sastop jaunu, vienkāršu meiteni (to tēloja Magda Šneidere) un iemīlas viņā. Viņi apprecas. Kādu dienu viņa gluži nejauši sastop savu pirmo mīlestību. Salīdzinājumā ar vīru-tenoru viņš ir jauns un skaists. Vīrs nojauš, ka tie vēl vienmēr valdzina viens otru, ir gatavs upurēt savu laimi un nozust, bet galu galā meitene tomēr atzīst, ka tiešām mīl savu vīru un nolemj palikt pie viņa.

Filmas mūzikā bija dažādu operu fragmenti — no «Martas», «Aīdas», «Mīlas dzēriena», «Rigoleto», «Lo-engrīna», «Likteņa varas» un viena jauna dziesma

«Neaizmirsti mani», ko Ernesto de Kurtiss bija komponējis tieši šai filmai, un tā tūlīt kļuva populāra.

Filmas ārskatus uzņēma Hamburgā uz okeāna tvaikoņa «Brēmene».

Abās versijās — itāliešu un vācu — filmas nosaukums bija «Neaizmirsti mani».

Filma guva tik milzīgus panākumus, ka dažu gadu laikā tai sekoja piecpadsmit citas, jāsaka taisnība, visas kā vienā formā lietas. No vienbalsīgās šausmināšanās, ar kādu manas filmas apsveica kino kritiķi, man bija jāsecina, ka no kino mākslas viedokļa tās neapšaubāmi bija nejēdzīgas. Bet man tas nebija svarīgi. Nekad neesmu centies kļūt ekrāna spīdeklis. Filmas man deva ne tikai lielus honorārus, bet arī ļoti daudz klausītāju, ko citādi nekad nebūtu varējis pulcināt. Visās pasauies daļās tās noskatījās arī tik mazās pilsētiņās un nomaļos ciemos, kur nevar iegriezties koncertu turnejā.

Un arī lielajās pilsētās tās nesa manu dziesmu ļaudīm, kas šāda vai tāda iemesla dēļ — vai nu naudas, vai izglītības, vai mūzikas mīlestības trūkuma dēļ nekad nebija redzējuši koncertzāli vai operas teātri.

Tas man kļuva saprotams no vēstuļu tūkstošiem, kas man pienāca. Tās bija tik vētraini jūsmīgas, ka reizēm vairs neglaimoja, bet uztrauca. Tā, piemēram, kāda berlīniete man rakstīja, ka vienā mēnesī noskatījusies «Neaizmirsti mani» sešdesmit septiņas reizes!

Kad filmējos Berlīnē, pēc kāda mana labdarības koncerta bija sarīkota pieņemšana Kaizerhofa viesnīcā. Šeit iepazinos ar Rihardu Strausu un Franci Lehāru.

1935. gada jūnijā atgriezos Buenosairesā uz trīs mēnešu koncertsezonu ar ļoti dažādu ansambli. Pārsvarā bija franču dziedoņi no Parīzes Opera Comique, bet bija arī citu tautību pārstāvji — vācu soprāns Vīna Bovi-Fi-šere, brazīliete Bidu Sahaijo un daži itālieši. Ansambli, ja to tā varēja saukt, vadīja Ernests Ansermets. Rezultāts visumā nebija apmierinošs; bijām maz mēģinājuši, un vispārējais līmenis bija zemāks par iepriekšējo gadu līmeni Kolumba teātrī. Dziedāju daudzās pazīstamās operās, bet uzstājos arī jaunā lomā — Guno Faustā ar Nerīnu Ferrāri 10. septembra izrādē.

Nevarēju vien diezgan nožēlot, ka nebiju jau agrāk

iepazinies ar šo operu, pašu melodiskāko no visām. Kaut gan tā ir ļoti skaista un tenoram ir liela bauda tanī dziedāt, tomēr es biju pārāk dziļi un ilgi identificējies ar citu Faustu, ar Boito «Mefistofeļa» Faustu, lai tagad iekļautos tik pilnīgi, kā es to vēlējos, lomā, kas gan ārēji ir līdzīga, tomēr ļoti smalki un būtiski atšķiras. Vismaz tāda bija mana personiskā izjūta; centos dziedāt, cik vien labi varēju, un publika neko nemanīja. Mūzika bija ideāli piemērota manai balsij, un domāju, ka man bija panākumi.

No «Fausta» pirmizrādes Kolumba teātri man ir palikusi kāda nepatīkama atmiņa. Margarēta cietumā no ciešanām kļuvusi ārprātīga. Ārprātā viņa izplēš sauju salmu no savas guļvietas un izsvaida pa grīdu. Tuvodamies viņai, lai viņu mierinātu, es paslīdēju uz salmiem (man bija gluži jaunas kurpes) un nokritu visā garumā; sajutu asas sāpes. Katrreiz, kad uz skatuves notika kāds starpgadījums, centos to maskēt, it kā viss notiktu, kā paredzēts, tādēļ paliku guļam Margarētas kamerā un vilkos pa grīdu pie viņas kājām, lai parādītu visdziļāko zemošanos, bet ar bailēm jautāju, vai tik neesmu lauzis muguru.

1935. gada oktobra beigās aizbraucu uz Berlīni, uz savas filmas pirmuzvedumu Ufa Palastā un tur uzkavējos, dodams dažus koncertus un piedalīdamies operas izrādēs. 29. novembrī vienā no maniem labdarības koncertiem iepazinos ar ievērojamo pianistu Valteru Gī-zekingu.

44. nodala

Mana mazā ģimene auga. Lai varētu būt kopā ar savējiem pēc iespējas ilgāk, kad nebiju koncertceļo-jumos, nopirku Romā māju. Romā bija arī mans sekretārs, mans administrators, mans jurists, mans ārsts; biju kļuvis solīds un cienījams tās pašas Romas pilsonis, kur gandrīz pirms trīsdesmit gadiem biju ienācis tukšu kabatu un izsalcis, tomēr cerību pilns. Negribu padarīt pārāk romantiskas manas jaunības atmiņas, bet

ļoti skaidri vēl atceros, cik grūti ir dzīvot izsalkušam. Tomēr, gadiem ritot, kaut kas manī bija izzudis vai sastindzis. Daudz kas bija mainījies — man vairs nebija ne laika, ne gribas izbrīnā spiest degunu pie Korso veikalu skatlogiem vai kā apburtam skatīties leļļu teātra izrādē Pinčo pakalnā, vai nolūkoties saulrietā no Tri-nitā baznīcas platajām kāpnēm. Bieži man uznāca pēkšņas skumjas, apzinoties, ka es nespēju vairs brīnīties.

Spožie panākumi bija nodeldējuši un notrulinājuši manī spēju kaut ko apbrīnot. Pārāk lielas ļaužu masas man bija aplaudējušas, pārāk daudzos banketos biju sumināts un uz manām krūtīm rindojās pārāk daudz ordeņu.

Protams, tas viss man patika, pēc tā es tiecos, tas bija man vajadzīgs, kamēr beidzot tas kļuva man par ieradumu. Reizēm man liekas, ka iegūt pārāk daudz ir it kā neiegūt neko vai vēl mazāk par neko.

1935. gads bija Abesīnijas iekarošanas, sankciju, Spānijas pilsoņu kara gads. Es nenodarbojos ar politiku un diezin vai man būtu jāuzveļ sev atbildība par to, kas notika, bet, lai nu kā, es tomēr esmu itālietis. Nolēmu, kaut gan ar nožēlu, ka takts prasa šimbrīžam atteikties no viesošanās Anglijā.

Pēdējā laikā izjutu tieši riebumu pret. ceļošanu, Man bija liels atvieglojums, ka varēšu pavadīt, lielāko ziemas daļu Romā.

1935. gada 26. decembrī atklāju operas sezonu ar Mas-kanji «Irisas» atjaunojumu, ko diriģēja pats autors. Tā bija svētku izrāde Maskanji godināšanai. Teātris bija bagātīgi rotāts sarkaniem un baltiem ziediem, kas kopā ar lapu zaļumu veidoja Itālijas karoga krāsas Viss ansamblis, ieskaitot solistus, dziedāja «Himnu saulei». Izrāde guva neparastus panākumus un izvērtās par Maskanji triumfu. Nebija pāgājis ilgs laiks, kopš redzēju Metropolitēna publikas vienaldzību «Irisas» izrādē un biju nepatīkami pārsteigts par šīs operas popularitātes pakāpenisko norietu un gaumes untumiem.

Romas opera šinī sezonā godināja vēl otru laikmetīgu itāliešu komponistu — Frančesko Čileju ar viņa «Ad-riānas Lekuvrēras» atjaunojumu, ko spīdoši diriģēja

Serafīni. Čileja bija klāt pirmizrādē 1936. gada 14. janvārī. Kad pēc ilgas pretošanās viņš beidzot parādījās pie rampas pēc otrā cēliena, publika piecēlās kājās un sarīkoja viņam ilgstošas ovācijas. Par sevi varu teikt, ka man vienmēr ir patikusi Sakšu Morica loma, un es domāju, ka esmu to izpildījis, kā pienākas, jo kopumā mani šajā izrādē izsauca divdesmit piecas reizes.

7. februārī man bija laime būt klāt manas meitas Rī-nas dziedātājas debijā. Tas bija vienkāršs sarīkojums — labdarības koncerts Romā. Tā kā viņa bija jau saderināta un bija paredzama drīza apprecēšanās, es domāju, ka tas ir viņas dziedātājas karjeras sākums un arī beigas. Es pat iedomāties nevarēju, ka viņa kādreiz varētu būt mana sāncense un taisītu karjeru operā. Tagad es esmu ļoti lepns uz viņu, bet man jāatzīst, ka esmu viņu ļoti maz rosinājis. Es biju tipisks itāliešu tēvs un būtu daudz vairāk priecājies, ja dēls ietu manās pēdās, bet disciplinēta nekārtība un nogurdinošas emocijas operas skatuves karjerā nepiederējās manai meitai. Daba tomēr nolēma citādi. Mans dēls Enco sekmīgi turējās pretī visiem maniem mēģinājumiem ieinteresēt viņu par mūziku, bet Rīnu jau trīs gadu vecumā nevarēja atraut no klavierēm.

Aprīļa mēnesi veltīju koncertceļojumam Vācijā, kur apmeklēju vairākas vēl nepazīstamas vietas, šoreiz arī Rūras apgabalu. Maiju pavadīju Berlīnē filmas «Ave Maria» uzņemšanā un jūnijā aizbraucu uz Minheni piedalīties filmā «Tu esi mana dzīvība».

Kad biju beidzis darbu filmās, vasara gāja uz beigām un man vairs neatlika daudz laika atpūsties Rekanātā, bet arī tur es nevarēju dzīvot bez dziedāšanas. Svētdienas rītos reizēm uzkāpu katedrālē pie ērģelēm un pievienojos korim. Vairākas reizes dziedāju laukumā, kur sen pagājušajos laikos daudzi pārtrauca manas rotaļas un lūdza «tikai vienu dziesmiņu vēl, mīļo Benja-mīno».

25. septembrī piedalījos jaukās Pergolēzi komiskās operas (opera buiia) «Kalpone-kundze» izrādē kaimiņu pilsētiņā Jezā.

Oktobrī devu otru koncertu ciklu Vācijā un novembrī — man gandrīz kauns atzīties — atkal filmējos.

1937. gada ziemas sezonā dziedāju galvenokārt trīs lielākajos Itālijas operteātros: Romas operā, Neapoles Sankarlo un Milānas Skalā. Romas sezonu atklāju 26. decembrī ar «Loengrīnu» — dziedot kopā ar Franku Somilji, Ebi Stinjāni un Armando Bordžoli. Otrs ievērojams Romas uzvedums šinī sezonā bija «Rigoleto», kurā dziedāju uz janvāra beigām ar Toti dal Montē un Mario Baziolu. Kad Skalā dziedāju «Manonā», sastapu savu veco Metropolitēna kolēģi Džuzepi de Luku Lesko lomā. Tāpat kā Klaudija Mucio, Serafīni, Džuzepe Da-nīze un es, ari viņš bija atgriezies Itālijā.

45. nodala

Nekad nepārpūlēt balsi, nekad neuzņemties partijas, kas ir pāri manām spējām — tas vienmēr ir bijis viens no maniem pamatprincipiem. Tagad jutos drošs, ka esmu pietiekami spēcīgs un nobriedis, lai uzņemtos dažas grūtas partijas, par kurām ilgi biju svārstījies. Viena no tām bija Radamesa partija Verdi šedevrā «Aīda», grūta un atbildīga, tāpēc rūpīgi to gatavoju, kamēr pienāca diena, kad varēju to dziedāt. Pirmizrāde bija noteikta 1937. gada 28. martā Romas operas teātrī ar Mariju Kanilju, Mario Baziolu un diriģentu Serafīni.

Tāpat kā daudzi itālieši, esmu diezgan māņticīgs attieksmē pret nāvi. Jūtu atavistiskas bailes, kad dzirdu to pieminam bez vajadzības, noteikti tas nav uz labu. Tādēļ man nemaz nepatika, ka tās dienas rītā, kad bija jānotiek «Aīdas» ģenerālmēģinājumam, saņēmu pa pastu nāves ziņu ar melnu apmali un tekstu:

Šodien ir miris Benjamino Džilji.

Pārāk labi zinādams, ka dziedoņi uz daudz ko ir spējīgi profesionālas skaudības dēļ, secināju, ka šādā veidā kāds kolēģis gribējis mani izjokot. Šīs domas vēl vairāk nekā nāves ziņa mani tā satrauca, ka sāku ticēt ļaunam

pareģojumam par ģenerālmēģinājumu. Visu rīta pusi pavadīju ārkārtīgā sasprindzinājumā. Bija pagājušas jau vairākas stundas, kad atkal paskatījos uz kartīti ar melno malu un pamanīju kādu sīkumu, ko līdz tam nebiju ievērojis — pašā apakšā rindiņu maziem burtiem: «Mirušajam bērniņam bija tikai trīs mēneši.» Nāves ziņa tātad bija īsta. Jutos ļoti atvieglots un mazliet nokaunējies, ka biju netaisni turējis aizdomās savus kolēģus. Bet kas tad īsti bija šis mans mazais, trīs mēnešus vecais vārdabrālis, tas vēl palika noslēpums.

Attapos no nepatīkamā starpgadījuma vēl laikā un ar godu izturēju «Aīdas» ģenerālmēģinājumu. Pirmizrāde bija tāds triumfs, uz kādu es nebiju uzdrošinājies pat cerēt.

Pēc kādām nedēļām vilcienā uz Milānu pārmiju dažus vārdus ar guļamvagona pavadoni. Tik bieži ceļodams, es tos visus pazinu pēc sejas, bet šim es zināja arī vārdu, jo reiz viņš man bija teicis, ka arī viņu saucot par Džilji.

— Jā, — viņš nopūtās, it kā atsākdams pārtrauktu sarunu, — tas bija smags sitiens, kad zaudējām mūsu mazo Benjamīno. Mēs nosaucām viņu jūsu vārdā, cerēdami, ka tas viņam nesīs laimi. Vai jūs saņēmāt, sin-jor, nāves ziņu, ko mēs jums aizsūtījām?

Drīz pēc manas debijas Ēģiptes karavadoņa Rada-mesa lomā atkal biju uz Romas operas teātra skatuves un atkal kā eksotisks personāžs — Peri, Dienvidamerikas indiāņu cilts virsaitis un galvenais varonis brazīliešu komponista Karlosa Gomesa operā «Guarani».

Pirmo reizi šo operu uzveda Milānā 1870. gada 19. martā un divdesmit gadus tā bija ļoti populāra. Dažus tās fragmentus spēlēja visi ciematu orķestri, kādi vien bija Itālijā, un melodijas svilpoja uz visiem ielu stūriem. Tad pēkšņi tās popularitātei pienāca gals. Tagad, pēc pusgadsimta ilgas aizmirstības, to atjaunoja, atzīmējot komponista dzimšanas simto gadadienu. Go-mess, kuru varbūt var minēt vispirms kā Verdi sekotāju, bija interesants muzikāla krustojuma piemērs. Viņš ir dzimis Brazīlijā portugāļu ģimenē. Drīz parādījās viņa agrā attīstība, izpaudās viņa talants, un

imperators dons Pedro di Braganca nosūtīja viņu uz Itāliju mācīties mūziku Milānas konservatorijā. Popularitāti viņš ieguva ar mūzikas žurnālu Milānas dialektā un divdesmitvienu gadu vecs beidza komponēt «Guarani», bet visu pārējo mūžu pūlējās ar virkni citu operu pacelties sava pirmā panākuma augstumos.

«Guarani» libreta pamatā ir brazīliešu rakstnieka Hosē de Abukāras novele ar tādu pašu nosaukumu. Darbība risinās Brazīlijā, Rio apkaimē ap 1560. gadu. Galvenā tēma ir mīlestība starp Peri — jaunu indiāņu virsaiti un Cecīliju, portugāļu gubernatora skaisto meitu. Mežonīgu indiāņu un spāniešu laupītāju banda ir nolēmusi Cecīliju nolaupīt un turēt gūstā, kamēr netiks samaksāta liela izpirkšanas nauda, bet Peri tos uzveic ar viltību, un ļaundari krīt tiesas rokās.

Mūzika ir viegla un melodiska, kaut arī vairāk nekā nesniedz, bet kopumā opera rāda, ka Gomesam ir bijis īsts dramaturga talants. Peri partija ir grūta, jo gandrīz visa bāzējās uz augsta vokālā reģistra. Mūsu inscenējumā piedalījās Atilija Arki, Mario Baziola, Džakomo Vagi un es. Orķestri spīdoši diriģēja Serafīni. Pirmizrāde notika 1937. gada 15. aprīlī.

Maijā devos īsā koncertbraucienā uz Budapeštu, Vīni un Londonu. Atgriezies Milānā, kur man bija jāpievienojas Skalas jūnija viesizrāžu ansamblim Berlīnē un Minhenē, dziedāju trīs koncertos. Ar vienu no tiem atzīmējām Gētes uzturēšanos Milānā pirms simt piecdesmit gadiem. Bija attiecīga programma — izlase no «Fausta», «Mefistofeļa» un «Minjonas». Otrs koncerts bija strādniekiem, tādā es dziedāju pirmo reizi. Tas notika Savojas-Marketi rūpnīcā un Skalā. Trešais bija Gomesa simt gadu jubilejas koncerts, kur kopā ar mani dziedāja Līna Paljugi, meitene, kuru dzirdēju 1923. gadā dziedam motorlaivā Sanfrancisko līcī.

Vārdi «triumfs» un «bez precedentiem» kļūst diezgan nodrāzti, un tomēr, kad domāju par Skalas viesizrādēm Berlīnē un Minhenē 1937. gada jūnijā, nevaru atrast citu terminu to aprakstīšanai. Dziedāju «Aīdā» un Verdi «Rekviēmā». Diriģēja Vitorio de Sabata. Minhenē de Sabatu kronēja ar lauru vainagu. Džina Cinja

un Ebe Stinjāni dziedāja Aīdas un Amnerisas partijas. Biju Vācijā jau redzējis skaļu publikas sajūsmu, bet nekad vēl tik vētrainu neprātu. Katra cēliena beigās visi skatītāji stāvēja kājās, skanēja skaļi saucieni un plīvoja mutauti. Pēc pēdējās priekškara nolaišanas visi solisti saņēma ziedus, apsietus ar Vācijas un Itālijas nacionālo krāsu lentām.

1937. gada 1. augustā mēs ar Toti dal Montē likām pamatu tradīcijai, kas vēlāk kļuva slavena visā pasaulē -— operas brīvdabas sezonai vasarā. Atklāšanas izrāde notika Karakallas termās [15], un izrādīja «Lučiju di Lamermuru».

Mūzika tautas masām uz vēsturiskas skatuves zem vasaras nakšu rāmajām Itālijas debesīm! Tagad, kad esam pie tā pieraduši, tā liekas vienkārša doma, bet tā vēl nebija ienākusi nevienam prātā līdz pat tam laikam, kad pirms dažiem gadiem orķestra diriģents maestro Bernardīno Molināri sāka organizēt simfoniskus koncertus Maksencija bazilikā, turpat pie Romas foruma. Šī ideja ātri izplatījās, un drīz vien visā Itālijā, var teikt, nebija grieķu vai romiešu laikmeta teātra drupu vai arī viduslaiku laukuma, kur nenotiktu sava «mūzikas vasara».

Sezona Karakallas termās bija pats krāšņākais no visiem šādiem pasākumiem. Lēta ieejas maksa un augsts mākslinieciskais līmenis nodrošināja panākumus. Visu jūliju un augustu katru nakti pāri par divdesmit tūkstošiem apmeklētāju pildīja majestātiskās termu drupas. Šīs neredzēti krāšņās termās mūsu ēras trešajā gadsimtā imperators Karakalla bija cēlis Romas tautai.

Tas, kas kādreiz bija kalidārijs, tagad kļuva par varenu atklātu skatuvi ar diviem monumentāliem torņiem katrā pusē. Priekškaru aizstāja gaismas kūļi, un skatītāji nevarēja redzēt dekorāciju maiņu, kas notika viņu acu priekšā. Jāpiezīmē, ka dekorāciju gandrīz nemaz nevajadzēja, jo tās parasti varēja aizstāt atjautīgi izgaismotas drupas un ar dažiem iekārtas priekšmetiem varēja radīt gandrīz katru vēlamo efektu.

Karakallas termu akustika, un tas varbūt ir nenovēršami, nav pati pilnība. Kad dzied skatuves kreisajā pusē, tikko jaušama nodevīga vēsma nes balsi prom no publikas. īstā operas teātrī tāds trūkums man nebūtu ciešams, bet Karakallas termās tas nelikās traucējoši. Publika bija iecietīga un labvēlīga. Tā daudz neraizējās par tenora si bemol. Tā priecājās, ka var sēdēt starp drupām un ziedošiem oleandriem un klausīties mūziku, kas maigi plūst augusta nakts smaržīgajā gaisā.

46. nodala

Strādāju vēl centīgāk nekā agrāk, tik centīgi, ka ātri zaudēju svaru — divdesmit kilogramus vienā gadā. Manu filmu režisori atviegloti uzelpoja. Tagad, viņi man apgalvoja, es esot «daudz fotogēniskāks».

1937. gada augustā beidzot varēju realizēt senloloto sapni. Organizēju «mūzikas vasaru» savā dzimtajā Rekanātā. Jaunais stadions — «Benjamīno Džilji arēna» — bija lieliski piemērota operas brīvdabas izrādēm. Ar Umberto Džordāno palīdzību vairākas reizes uzvedu «Andrē Šenjē» un tur dziedāju ar Skalas dziedoņiem, koriem un orķestri. Džordāno diriģēja, un pasākums guva tik lielus panākumus, ka es nolēmu to atkārtot katru gadu.

Oktobri pavadīju Romā, filmēdamies jau piecpadsmito reizi Činečitā [16]. Novembrī un decembrī deva astoņpadsmit koncertus Anglijā, Īrijā un Skotijā. Man atlika tikai pāris nedēļu laika, ko sagatavot divas jaunas partijas, kas man bija jādzied visdrīzākajā laika Karaliskajā operas teātrī: Friča Kobusa partiju Mas-kanji «Draugā Fricī» un Lioneto partiju Čilejas «Slavā».

«Draugs Fricis», kurā es debitēju ar Ličiju Albanēzi un diriģentu Vinčenco Bellecu 1937. gada 23. decembrī, kļuva man vismīļākā no visām Maskanji operām. Mas-kanji to uzrakstīja 1891. gadā, it kā protestēdams pret

kritiķiem, kuri bija likuši saprast, ka viņa pirmā opera «Zemnieka gods» guvusi gan panākumus, bet vismaz puse no tiem pienākoties Vergas spraigi dramatiskajam sižetam, kas bija libreta pamatā. Savai jaunajai operai Maskanji bija stingri nolēmis atrast vienkāršu sižetu, kas būtu tikai fons mūzikai un vairāk nekas. Kādu dienu vilcienā starp Neapoli un Cerinjolu viņš izstāstīja savu nodomu mūzikas izdevējam Sonconjo.

— Labi, — teica Sonconjo, — izņemdams no kabatas kādu grāmatiņu, — paskatieties šo.

Tas bija sentimentāls farss ar virsrakstu «Draugs Fricis».

Maskanji to nekavējoties izlasīja un sajūsmināts teica, ka tas esot tieši tas, kas viņam vajadzīgs.

Operas personāži ir vienkārši, darbība risinās bez sa-mezglojumiem. «Draugs Fricis», bez šaubām, bija pretstats «Zemnieka goda» smagajai drāmai. Tā ir idiliska muzikāla komēdija kā «Mīlas dzēriens» un «Dons Pas-kuale». Mūzika ir nepārtraukts melodiju plūdums; atzinu, ka tā lieliski atbilst manai balsij.

1937. gada ziemsvētkos dziedāju pirmajā tāda veida koncertā, ko pārraidīja Vatikāna radio pa trīsdesmit Eiropas un Amerikas staciju tīklu. Koncerts bija pilnīgi veltīts Lorenco Perozi mūzikai, es dziedāju maestro pēdējo kompozīciju «Natalitia», kantāti tenoram, korim un orķestrim.

Šajā sezonā Romas operas teātrī bija ievērojami at-jaunojumi: «Fedora», kurā dziedāju ar Džuzepīni Ko-belli, un «Mefistofelis» ar slaveno basu Nacarēno de Andželisu titullomā. Tā bija pirmā reize, kad viņš bija ar mieru dziedāt publikai pēc sievas traģiskās nāves pirms desmit gadiem.

1938. gada 15. janvārī debitēju Frančesko Čilejas «Slavā», kas nebija Romā vairs uzvesta pēc pirmās izrādes 1909. gadā. Čileja to bija pilnīgi pārstrādājis. Darbība notiek Sjēnā četrpadsmitajā gadsimtā un ir diezgan neveikla.

Čileja bija klāt pirmizrādē. Viņš bija bikls, slikti dzirdēja, un rampas ugunis viņu baidīja. Aplausi brāzās kā viesulis. Mani izsauca trīsdesmit vienu reizi. Lai arī

biju priecīgs, ka atjaunojums guva tik lielus panākumus, jo mīlēju Čileju, savā sirdī tomēr nevarēju piekrist publikas gaumei. Neapšaubāmi, operu labi izpildīja — ansamblī dziedāja Marija Kanilja, Tito Gobi un Armando Bordžoli; otrā cēlienā ir skaistas melodijas un degsme, tomēr kopumā tā man noteikti likās mazvērtīgāka par Čilejas operām «Arlēziete» un «Adriāna Ļeku vr ēra».

1938. gada sezona kā Romā, tā Skalā bija, manuprāt, sevišķi spoža. Atceros vairākus iestudējumus, kurus arī paši žultainākie kritiķi tikai cildināja. Romā uzveda «Masku balli» ar Džinu Cinju, Armando Bordžoli un mani, «Bohēmu», kurā dziedāju ar Lučiju Albanēzi, Verdi «Rekviēmu» ar Mariju Kanilju, Ebi Stinjāni, Na-carēno de Andželisu un citiem solistiem, un «Džo-kondu» ar Džinu Činju, kura dziedāja brīnišķīgi. Milānā uzveda «Martu» ar Mafaldu Favēro, «Lučiju di Lamer-muru» ar Līnu Paljugi un «Aīdu» ar Džinu Stinju, par kuru daudzi kritiķi apgalvoja, ka viņa esot labākā no visām Aīdām, kas jebkad Skalā dziedājušas.

1938. gada jūnijā aizbraucu uz Londonu, uz četras nedēļas ilgu itāliešu operu sezonu Koventgārdenā. Diriģēja Vitorio Gui. Tā bija mana pirmā atgriešanās Koventgārdenā pēc septiņiem gadiem. Dziedāju «Rigoleto» ar Līnu Paljugi, kura debitēja Londonā, «Toskā» ar īvu Pačeti un «Bohēmā» ar Līnu Pērli. Dziedāju arī pieņemšanā, ko rīkoja Itālijas sūtnis Dino Grandi Gločesteras hercogam un hercogienei.

Kādas «Bohēmas» izrādes laikā 13. jūnijā ieguvu labu ugunsdzēsēja slavu. Rodolfo un Marčello savos bēniņos, no aukstuma trīcēdami, nolemj iekurt krāsni. Es tanī tiešām iebāzu vecu avīžu vīkšķi, aizdedzināju sērkociņu un aizvēru durtiņas. Tad sāku dziedāt. Ieradās Mimi, es saņēmu viņas roku un biju jau «Kā ledus jūsu roka» vidū, kad izdzirdu no krāsns sprēgāšanu un sprakstēšanu. Paskatījos uz dūmvadu, kas sniedzās gandrīz līdz rampai, no tā nāca liesmas un dūmi taisni uz publiku. Joprojām dziedādams, paņēmu ūdens pudeli, kas bija nolikta uz galda, lai apslacītu Mimi seju, kad tā noģībs, un salēju ūdeni liesmās, kas plīvoja krāsnī.

Vienīgais rezultāts bija čukstēšana un arī tikai īsu brīdi.

Stāvoklis likās nopietns, bet es apņēmos darīt visu, lai izrāde nebūtu jāpārtrauc. Kaut gan nebiju vēl beidzis savu āriju, piegāju pie kulisēm un, pieskaņodamies orķestrim, dziedāju pilnā balsī «Uguns, uguns». Kāds pasniedza man karafi ar ūdeni, bet arī ar to nepietika tāpat kā ar pudeli. Publika tomēr izturējās apbrīnojami mierīgi; daži smaidīja, un es ar smaidu atbildēju, tomēr neviens savu vietu neatstāja. Mimi sāka savu atbildi: «Jā, mani sauc Mimi», bet es vairs nepiegriezu viņai vērību. Atgriezies pie kulisēm, lūdzos: «Ūdeni! Ūdeni!» Šoreiz man padeva veselu spaini, un beidzot man izdevās apslāpēt liesmas. Starpgadījums bija likvidēts bez nepatikšanām un pārtraukuma mūzikas plūdumā. Nākamajā rītā «Daily Herold» bija liels virsraksts: «Džilji aizdedzina «Bohēmu».»

1938. gada pavasarī Milānā ar Lučiju Albanēzi dziedājām skaņu ierakstam visu «Bohēmu» firmai «Voce del Padrone». Jūlijā vakaros dziedāju Karakallas fermās, bet pēcpusdienās skaņu ierakstam «Tosku». Ierakstīšana notika nevis kādā speciālā studijā, bet uz operas teātra skatuves: diriģents Olivjēro de Fabritiiss, liels Pučīni pazinējs, bija pārliecināts, ka tas dos ierakstam lielāku līdzību ar īstu izrādi.

Operas ierakstīšana prasa daudz vairāk laika nekā izrāde. Katru pasāžu pieraksta četras piecas reizes un arī vairāk, ja tas ir vajadzīgs, lai sasniegtu pilnību. Bijām paveikuši tješo daļu darba, kad soprāns Iva Pačeti pēkšņi paģība. Ārsts viņai parakstīja trīs dienas atpūtas. Šāda aizkavēšanās izjauktu visus plānus un saistības, jo teātris bija nolīgts uz četrām dienām, un nu jau bija otrā. Mēs ar Fredu Gaisbergu, firmas «Voce del Padrone» pārstāvi, steidzāmies sameklēt Mariju Kanilju. Bija ļoti karsta pēcpusdiena, un mēs viņu atradām guļam diendusu. Viņa vēl nebija pilnīgi pamodusies, kad jau stāvēja pie mikrofona uz operas teātra skatuves. Mums vajadzēja, protams, atkal sākt no gala visu ierakstu, bet mēs tomēr laikā beidzām.

Menhetenas robotais siluets bija mazliet mainījies sešarpus gados un, bez šaubām, mazliet biju mainījies arī es. «Gati aizbrauca, Džilji atgriežas divdesmit kilogramus vieglāks», ar tādu virsrakstu mani apsveica «New York Post», kad 1938. gada sākumā nokāpu no kuģa «Rex», pirmo reizi atgriežoties Amerikā, kopš biju atstājis Metropolitēnu.

Bija patīkami atrast priekšā telegrammu no pilsētas mēra La Guardijas, kas apsveica mani ar ierašanos Ņujorkā, bet man bija jāpilda apmēram trīsdesmit piecas saistības dažādās Savienoto Valstu pilsētās, pirms es varēju baudīt viņa viesmīlību.

Sākumā bija maestro Gaetāno Merolas operas sezona Sanfrancisko un Losandželosā. Pa ceļam apstājos Det-roitā sniegt koncertu ar pilsētas simfonisko orķestri, ko diriģēja Eižens Ormandi, «Ford Motor Co.» koncertu pārraidīja pa radio.

Šī uzstāšanās bija man ļoti nozīmīga. Tas bija mans pirmais kontakts ar Amerikas publiku pēc ilgās prombūtnes. Jautāju sev, vai vecie draugi mani vēl atcerēsies. Un vai publikai, kas nekad nebija mani dzirdējusi, es patikšu? Atsaucība koncertam mani nomierināja. Saņēmu jūsmas pilnas vēstules no tūkstošiem klausītāju, un Semjuels Šotcinovs avīzē «New York Evening Post» rakstīja:

«Džilji neapstrīdami pieder operai, un jācer, ka Metropolitēns Verdi, Doniceti un Masnē dēļ vilks krustu pāri pagātnei un izmantos dziedoņa atgriešanos. Šķiet, ka mūsu dienās nav no dabas bagātīgāk apveltīta tenora, kas prastu pacelties šo meistaru mūzikas maiguma un smalkuma augstumā.»

Priecājos, ka, ierodoties Sanfrancisko, atradu jaunu operas teātri un vecos draugus. «War Memorial Opera House» nebija liels, bet ar ļoti labu akustiku. Tas, manuprāt, ir piemineklis Gaetāno Merolas uzņēmībai un radošai fantāzijai, viņa degsmei un enerģijai, jo viņš bija Sanfrancisko operas tradīcijas dibinātājs, un tagad opera jau bija nostādīta uz drošiem pamatiem. Man bija liels prieks viņu atkal sastapt, tāpat es priecājos, sa-

stapdams kādu citu vecu draugu — bijušo pavāru, tagad restorāna īpašnieku Džovanni Dzerri.

Sezonas atklāšanas izrādē dziedāju ar Elizabeti Ret-bergu «Andrē Šenjē» to pašu partiju, ko biju dziedājis pirmajā maestro Merolas organizētajā sezonā 1923. gadā. Kritiķi bija labvēlīgi un apgalvoja, ka šoreiz viņi mani vērtējot vēl augstāk. Dziedāju arī «Martā» ar Mafaldu Pavēro, «Bohēmā» un «Likteņa varā», tad vēl kādā labdarības koncertā orķestrantu pensiju fondam.

Svētkos, ko Holivudā rīkoja dziedāšanas skolotājs, doktors Marafioti, vecs Karūzo draugs un lieliskas viņa piemiņas lietu kolekcijas īpašnieks, sastapu daudzus Metropolitēna kolēģus, kas tagad bija apmetušies uz dzīvi kino galvaspilsētā un tur atraduši nodarbošanos. Arī es saņēmu daudzus piedāvājumus filmēties, bet man nebija nekādi iespējams tos pieņemt. Kur es varēju atrast laiku?

Tad divarpus mēnešus braucu uz priekšu un atpakaļ pa kontinentu, dodams koncertus, atjaunodams vecas draudzības un nodibinādams jaunas. Devos ceļā uz ziemeļiem gar Klusā okeāna krastu no Pasadenas caur Portlendu līdz Spokenai, Sietlai un Vankuverai, tad šķērsoju Kanādu ceļā uz Toronto un Monreālu, atkal atpakaļ uz Ņujorku, no turienes uz Ņūdžersiju, Pits-burgu un Vašingtonu, tad uz Jaunorleānu un Havannu. Vēl man bija jābrauc uz Teksasu, Kolorādo, Mičiganu. Vienu nedēļu atlicināju Čikāgai, kur dziedāju operas teātrī «Martā» un «Aīdā».

Ne tikai Menhetenas kontūras bija mainījušās. Šī garā brauciena laikā vienmēr labāk sapratu, ka ir mainījusies un attīstījusies Amerikas publikas mūzikas izpratne un gaume. Nav šaubu, ka tas bija izskaidrojams ar radio izplatīšanos. Bet, lai iemesls būtu kāds būdams, tas man deva jaunus spēkus.

Biju arī vienojies ar Eduardu Džonsonu, kas bija Metropolitēna ģenerāldirektors no tā laika, kad pirms dažiem gadiem bija aizgājis Gati-Kazaca, ka piedalīšos piecās izrādēs 1939. gada janvārī un februārī.

Negaidīju, ka mana atgriešanās Ņujorkā būs tik aizkustinoša. Ielās mani pazina un draudzīgi sveicināja «Hallo, mister Giggly!» man sveši cilvēki. Prieks bija

atkal sastapt veco instruktoru Reili, kas apsveica mani ar «slaido līniju», ko biju ieguvis patstāvīgi, bez tām velnišķīgajām mocībām (to gribu vēlreiz uzsvērt), kādas viņš atzina par nepieciešamām veselībai.

Bija arī skumji brīži. Skumji bija apciemot Antonio Skoti un Paskuali Amāto, kas Metropolitēnā bija mani vecākie kolēģi. Tad viņi bija slavas augstumos, bet tagad izstumti no skatuves. Viņi bija zaudējuši visu līdz pēdējam grasim 1929. gada depresijā. Amāto vēl spēja savilkt galus kopā, mācot dziedāšanu Amerikas skolās, bet Skoti bija atkarīgs vienīgi no draugu augstsirdības. Liktenis pret viņiem bija ļoti nežēlīgs: pēc grūtas darba dzīves, pēc spožas karjeras tas cietsirdīgi pagrieza medaļas kreiso pusi.

1939. gada 23. janvārī atgriezos Metropolitēnā. Izrādīja «Aīdu», kurā nekad agrāk nebiju Ņujorkā dziedājis. Citi solisti bija Elizabete Retberga, Bruņa Kastanja un Karlo Taljabue, orķestri diriģēja Etore Panica. Bija izpārdotas visas sēdvietas un daudzi stāvēja kājās. Vēlreiz stāties Metropolitēna publikas priekšā pēc visa tā, kas bija noticis, bija ļoti grūts pārbaudījums maniem nerviem un jūtām.

Biju diezgan uztraukts, kad sāku āriju «Dārgā Aīda»; mūzika mani pamazām nomierināja, un es atguvu pašpaļāvību. Skaļas ovācijas apsveica beigu si bemol, un man sakāpa asaras acīs. Ņujorka bija palikusi man uzticīga! Tas bija neaizmirstams brīdis un apbrīnojams skats, kad pēc ceturtā cēliena beigām es iznācu no kapa, kur kopā ar Aīdu biju dzīvs aprakts, un ieraudzīju nevis dienas gaismu, bet Metropolitēna rampas ugunis. Mani tik daudz reižu izsauca, ka es izsaukumus vairs neskaitīju. Publika, kājās pietrūkusies, sita plaukstas, dauzīja kājas, trokšņoja, kliedza. Neatceros, ka mani būtu vēl kādreiz visā manā mūžā tik jūsmīgi un priecīgi apsveikuši, kā mani šoreiz sveica ar atgriešanos Metropolitēnā.

«Slavenais tenors ir ieguvis lielāku balss briedumu, un viņu apsveica tā, kā līdz šim ir sveikts tikai Ka-rūzo» — tā Semjuels Šotcinovs sāka savu rakstu avīzē «Evening Post». Kritiķi, kā parasti, izteica dažus iebildumus, bet visumā izrādījās ļoti augstsirdīgi. Dažā ziņā

viņi visi bija vienis pratis: mana balss, viņi teica, esot zaudējusi mazliet no sava maiguma un «saldā svaiguma», bet bija guvusi plašāku diapazonu, lielāku izteiksmes bagātību, lielāku artistisku un dramatisku spēku. Labi, es nodomāju, tas nav tāds tiesas spriedums, pret kuru es varētu protestēt.

Vēl augstāk kritiķi mani vērtēja citās operās, ko dziedāju turpmāk: «Toskā», «Lūcijā di Lamermurā» un «Ri-goleto». Viņiem noteikti bija taisnība; es skaidri apzinājos, ka nekad nevarēšu sasniegt pilnību Radamesa partijā, jo mana balss nekad tai nebūs konģeniāla.

Visi pieci vakari, kad dziedāju Metropolitēnā, izraisīja manī īstu emociju vētru. Redzēju, cik liela nozīme manā mūžā ir bijusi Metropolitēnam, daudz lielāka nekā kuram katram citam operas teātrim. Tas bija mans garīgais mājoklis. Savā sirdī jutu mīlestību uz Metropolitēna publiku. Tomēr skumji kļuva redzot, ka mana laika pastāvīgie apmeklētāji bija iejukuši masā un daudz jaunu seju parādījās foajē. Gadi skrēja, pagātni nevarēja vairs atgriezt un dzīvi celt no jauna. Tāds bija mans izraudzītais ceļš. Nožēla bija nevajadzīga un velta. Un ir labi, es sev teicu, ka esmu jau pasūtījis sev vietu uz kuģa atpakaļceļam un Metropolitēnā man nebija vairāk kā piecas izrādes. Vēl dažas izrādes — un saknes, ko biju izrāvis 1932. gadā, sāktu no jauna dzīt atvases, kas vītos ap neizskatīgajām dzelteno ķieģeļu sienām Brodvejas un 40. Veststrītas stūrī.

48. nodaļa

Man, tāpat kā daudziem, 1939. gads bija vesela laikmeta beigas. Kā dziedonis es salīdzinājumā ar citiem nesu ļoti mazus upurus, un liktenis man atmaksātu, ja es daudz runātu par to, kā ietekmēja manu karjeru seši relatīvas bezdarbības un vientulības gadi. Apzinos, ka nevaru prasīt no lasītāja, lai tas sekotu man soli pa solim no koncertzāles uz operas teātri un atkal uz koncertzāli tajos traģiskajos asins plūdu un posta gados. Darīju, kas bija manos spēkos, dziedādams labdarības koncertos un izrādēs karavīriem. Zināms, arī

operteātri turpināja savu darbību iespēju robežās. Ari tie bija derīgi, arī to darbs bija vajadzīgs, jo prasība pēc mūzikas kara laikā varbūt ir nopietnāka nekā citos apstākļos. Baidos, ka manas darbības sīks apraksts nebūtu nekas cits kā garlaicīga hronika, tik tālu tā bija no lielajām laikmeta vētrām.

Kad domās atgriežos 1939. gadā, atceros, cik laimīgi tas sākās ar manu atgriešanos Metropolitēnā. Pirmo melno ēnu baigumu jutu, jau būdams vēl Ņujorkā, kad saņēmu ziņu par pāvesta Pija XI nāvi, kuru es dziļi cienīju. Amerikas kardināli Dogertijs un Mandeleins bija mani ceļa biedri uz kuģa, kas mūs veda uz Neapoli. Viņi devās uz Romu piedalīties konklāvā. Ceļojuma laikā svinīgajā mirušā pāvesta dvēseles aizlūguma mesā dziedāju dažus fragmentus no Verdi «Rekviēma».

Nākošos sešus vai septiņus «normālos» mēnešus atceros gandrīz kā lēcienu ar galvu uz leju — uz liktenīgo septembri. Marts bija veltīts koncertceļojumam pa Angliju, Skotiju un Īriju. Saslimu ar gripu un 2. aprīlī vienā no pēdējiem koncertiem Alberthollā dziedāju ar temperatūru 102° pēc Fārenheita jeb 39° pēc Celsija. Koncerta laikā man vajadzēja trīs reizes pārģērbties no galvas līdz kājām un, kaut gan katru reizi es paliku vairākas kārtas papīra zem krekla, lai tas uz krūtīm paliktu sauss, tomēr man bija jābeidz pirms laika. Man ļoti nepatika, ka bija jāpieviļ publika, un pēc dažām viesizrādēm Romā un Milānā steidzos atpakaļ uz Londonu, uz otru koncertu Alberthollā maija sākumā.

Sezona Koventgārdenā tā gada maijā un jūnijā bija neredzēti spoža. Dziedāju «Toskā» ar Džinu Cinju un Mario Bazioli, «Traviatā» ar Mariju Kanilju un Bazioli, un «Aīdā» ar Mariju Kanilju un Ebi Stinjāni. Šinī pēdējā izrādē diriģēja sers Tomass Bīčems, pārējās divās — Vitorio Gui. Nekad vēl, cik atceros, Koventgārdenā nebija valdījusi tāda saskaņa starp diriģentu, solistiem, kori un mūziķiem. Teikdams visiem ardievas, attapos, ka jau domāju par sastapšanos nākamgad, bet bija jāpaiet septiņiem gadiem, pirms varēju atgriezties.

To pašu vasaru Marija Kanilja un Ebe Stinjāni atkal dziedāja Karakalīas termās ar mani «Likteņa varā» un «Aīdā». Arī tad, kā atceros, izrādes bija krāšņas, bet

tas bija krāšņums pirms ūdens plūdiem. Nākamajā gadā jau bija nolaidusies aptumšošana pār drupām un oleandriem, senēģiptiešu fanfaras bija spiestas klusēt. Kad tās 1946. gadā atkal atskanēja, to klausītāji bija sabiedroto kareivji haki uniformās un panīkušie romieši apdilušos uzvalkos.

Lielie vēstures notikumi aizēnoja privātās piemiņas dienas, tomēr tas bija liels pārdzīvojums, kad es parādījos uz Rovigas Sočāle teātra skatuves 1939. gada oktobra beigās atzīmēt sava dziedoņa mūža sudrabkāzas. Vesels gadsimta ceturksnis bija aizritējis no tā vakara, kad es debitēju uz tās pašas skatuves, baiļodamies par «Debess un jūras» beigu si bemol.

Šoreiz uzveda «Lučiju di Lamermuru», jo nebija iespējams sagatavot «Džokondas» izrādi. Agrāk es bieži mēdzu sev teikt, ka pilnīgi pieliek, ja kāds ir dziedājis operā divdesmit piecus gadus, un ka manas sudrabkāzas ar operu būs īstais brīdis teikt ardievas skatuvei, bet, kad biju sasniedzis pravietoto robežu, šāda pārliecība man šķita smieklīga. Jutos daudz vairāk savu spēku pilnbriedā nekā tālajā 1914. gada izrādes vakarā, un nekad arī nebiju vēl nojautis, ka mana publika domātu citādi. Visu to vērā ņemot, man nebija nekāda iemesla aiziet no skatuves. Ko gan es tad darītu? Mans Rekanātas īpašums deva man daudz prieka, bet man nekad nav bijis laika iemācīties to pārvaldīt; tas bija nodots uzticamu lietpratēju rokās un man kļuvis gandrīz vai par rotaļlietu. Nemaz nevarēju iedomāties dzīvi bez dziedāšanas, kamēr vien man būs balss un enerģija, un tādēļ atmetu domas par aiziešanu.

1939. gada 9. decembrī Romas operas teātrī debitēju Verdi «Trubadūrā» ar Mariju Kanilju, Ebi Stinjāni, Džino Beki un Itālo Taho. Diriģēja Olivjēro de Fabri-tiiss. Manriko partija ir «liriska pārmērība» vēl vairāk nekā Radamesa partija «Aīdā»; no sākuma līdz galam man bija jādzied ar pilnu krūti — varonība, ko agrākajos gados nebūtu pat mēģinājis. Dažas, pašas augstākās notis prasīja no tenora galējības, bīstami tuvas tīrai vokālai ekvilibristikai. Manriko partija tomēr ir pievilcīga ar savu romantisko degsmi un humānismu. Darīju visu, kas manos spēkos, lai to izpildītu tā, kā,

manuprāt, Verdi to bija iecerējis: centos nevis to kliegt, bet dziedāt.

Tagad, protams, bija gandrīz neiespējami braukt uz ārzemēm., tādēļ pavadīju 1940. gadu, dziedādams operās un koncertos visās Itālijas malās. Bija daži nozīmīgi at-jaunojumi, — «Bezdelīga» ar Mafaldu Favēro un «Lo-releja» ar Džinu Činju, abi Romā pirmajās janvāra nedēļās, uz tā paša mēneša beigām «Adriana Lekuvrēra» Feniče teātrī Venēcijā. Februārī notika lieliska «Likteņ i varas» izrāde Skalā ar Džinu Činju, Armando Bardžoli, Tankredo Pazēro un mani; vēl bija «Lohengrīns» Triestā ar Piju Tasināri un «Favorīte» Neapoles Sankarlo teātrī.

Aprīlī es atkal dziedāju Skalā divas jaunas partijas: Difrena partiju Leonkavallo «Zazā» ar Mafaldu Favēro 26. aprīlī un 27. Džovanni Riadas partiju Džuzepes Pjetri maz pazīstamajā operā «Maristella». Abas šīs operas ir nenozīmīgas un man nav bijusi vairs izdevība tanīs uzstāties pēc šīs sezonas Skalā, bet katrai no tām ir sava īpaša melodiska grācija, un tās guva apmierinošus, kaut arī pieticīgus panākumus.

«Zaza» nebija četrdesmit gadu izrādīta Milānā kopš pirmuzveduma ar Rozīņu Storkio titullomā un Toska-nīni pie pults. Libretu — stāstu par romantisku jauniešu mīlu Parīzē — bija uzrakstījis pats Leonkavallo.

«Maristella», tāpat kā «Zaza», komponēta gadsimta sākumā. Milānā tā uzvesta pirms diviem gadiem Sforcu pilī. Bet šai izrādei komponista klātbūtnē bija jākļūst par tās uguns kristībām Skalā. Sižets ir jauks neapoliešu dzīves tēlojums pēc dažām sava novada dzejnieka Sal-vatores di Džakomi dzejām. Konstatēju, ka tenora partija ļoti piemērota manai balsij, bagāta skaistām, melodiskām frāzēm. Operā ir ļoti jūsmīga ārija «Maristella», un es nekavējoties to pievienoju savam koncertu repertuāram.

1940. gada 26. oktobrī bija piecdesmitā gadadiena no «Zemnieka goda» pirmizrādes. Pirms divdesmit pieciem gadiem Neapoles Sankarlo teātrī biju dziedājis Turidu partiju operas pirmās jubilejas gadījumā. Tagad man bija tas prieks un priekšrocība dziedāt to pašu partiju Florences pilsētas teātrī zelta jubilejas izrādē, ko diri-

ģēja pats Maskanji. Citi solisti bija Bruņa Raža un Karlo Taljabue. Programmu atklāja ar Maskanji viencēliena operu «Dzaneto», kuras darbība notiek Renesanses laikmeta Florencē. Tas bija svinīgs vakars slavenajam un godājamam maestro, varbūt viscildenākais viņa karjeras brīdis, un es tiešām lepojos, ka viņš bija aicinājis mani tanī piedalīties.

49 nodaļa

1940. gada jūnijā Itālija iestājās karā. Varbūt ar nolūku radīt nopietnu noskaņu Skalas vadītāji izvēlējās pirmās kara laika sezonas atklāšanai 1940. gada 26. decembrī operu «Polieukts».

Tās pamatā ir cildens un lielisks teksts — 17. gadsimta lielā franču dzejnieka Pjēra Korneija traģēdija «Polieukts». Operā tēloti Korneijam raksturīgie konflikti starp mīlestību un pienākumu vai arī starp diviem pienākumiem, tās mūzika cildina kristīgos mocekļus. Darbība norisinās Armēnijas pilsētā Mitilēnē mūsu ēras 257. gadā.

Opera uzrakstīta 1838. gadā un rada sevišķu interesi, jo tā parāda mums Doniceti no mazāk pazīstamas puses, bet tai tomēr nebija lemts iegūt autora komisko šedevru popularitāti. «Polieuktu» izrādīja ļoti reti, pēdējo reizi tas bija uzvests Maskanji vadībā 1904. gadā Romā, Kostanci teātrī.

Skalas izrādē bija darīts viss iespējamais, lai pienācīgi uzvestu Doniceti darbu. Es dziedāju titulpartiju un Marija Kanilja — Paolinas partiju. Citi solisti bija Tan-kredi Pazēro un Džino Beki, orķestri diriģēja Džino Ma-rinuci. Panākumi bija triumfāli, un tomēr nekad neesmu dzirdējis, ka kāds cits operteātris būtu šo operu no jauna uzvedis, ja neskaita dažas izrādes ar manu piedalīšanos 1942. gada decembrī Romas operas teātrī.

Varbūt teātru vadītāji jau no senseniem laikiem ir pārliecināti, ka publika negrib neko citu kā komēdijas un romantiskas melodrāmas. Neviens no tiem, kas bija

liecinieki ovācijām, ko Skalas publika veltīja «Polieuk-tam», negrib tam ticēt.

Es vienmēr biju vēlējies dziedāt Federiko partiju Frančesko Čilejas «Arlēzietē», jau pēc savas pirmās sastapšanās 1915. gadā ar sicīliešu maestro Palermā, bet man bija jāgaida divdesmit septiņi gadi, kamēr radās iespēja. Tas notika 1941. gadā 3. februārī Romas operas teātrī, kur es dziedāju ar Džannu Pedercīni, Rožu Ma-mai un Tito Gobi šajā valdzinošajā bukoliskajā operā.

Kaut kāds leģendārs spožums apstaro šo operu jau no pirmuzveduma 1897. gadā Milānas operas teātrī. Tanī vakarā nepazīstams Neapoles jauneklis dziedāja Federiko partiju. Otrā rītā viņa vārds bija visu avīžu virsrakstos — tas bija Enriko Karūzo.

Tenora partijas un varbūt visas operas kulminācija ir ļoti skaistā ārija «Federiko žēlabas» otrajā cēlienā. Man bija reta laime vairākas stundas kopā ar maestro Čileju izskatīt partitūru un it sevišķi ievērot, kā jādzied šī slavenā ārija. Daži kritiķi vēlāk man pārmeta, ka esmu dziedājis ārijas noslēguma frāzē si, kas nav atrodams oriģinālā. Es to darīju ar pilnīgu Čilejas piekrišanu. Federiko izteic visu mūžu slēptās sāpes, un pēc manas pārliecības tas prasīja ārijas beigās dramatisku crescendo un nevis lirisku smoizando. «Tu dari tik daudz sāpju man, ak vai!» — Nē, nē, es nevarētu pieļaut, ka mana balss apdzistu ar «ak vai!». Ja āriju dziedu, nevaru citādi kā ar si! Čileja ne tikai pievienojās manam viedoklim, bet pat teica, ka mana frāze viņam patīkot daudz labāk par paša uzrakstīto. Arī publika, kā likās, bija tanīs pašās domās, jo vienmēr prasīja bis.

1941. gada aprīlī pavadīju vienu nedēju Berlīnē, lai dziedātu «Masku ballē» un «Mīlas dzērienā» Šarloten-burgas operas namā un dotu dažus koncertus par labu Sarkanajam Krustam un citiem labdarības mērķiem. Maijā piedalījos «Florences maija mūzikas svētkos» ar «Bohēmu», «Masku balli» un ar jaunu partiju Franko Alfāno operā «Dons 2uāns de Manara». Sī opera pēc pirmuzveduma Skalā 1913. gadā netika vairs nekur uzvesta. Tā pieder Alfāno labākajam daiļrades laikam. Viņš nevarēja samierināties, tas ir ļoti saprotami, ar tās sākotnējo neveiksmi. Vairākus gadus viņš strādāja,

to labodams un pārrakstīdams, un Florencē uzveda jauno variantu.

Varu teikt, ka vismaz divos gadījumos esmu piedalījies operas pārlabošanā. Man izdevās kopā ar Alfāno izstudēt «Dona Žuāna» partitūru tāpat, kā biju studējis «Arlēzieti» ar Čileju.

Pievērsu komponista uzmanību grūtībām, ko sastapu, dziedot partiju tādu, kāda tā bija rakstīta. Pirmā grūtība bija rečitatīvi. Pusdziedātais, pusrunātais dialogs lielā operā parasti ir ieturēts vidējā reģistrā. Alfāno turpretī bija tā uzrakstījis savus rečitatīvus, it kā tie būtu ārijas ar la bemol un si bemol un smalki filētajām notīm. Man tas šķita absurds, un, tā kā mēs bijām draugi, es atļāvos viņam to pateikt. Beidzot viņš piekrita pārkomponēt visus manus rečitatīvus normālā vidējā reģistrā.

Otrs punkts, par ko man ar Alfāno radās diskusija, bija tenora un soprāna duets otrajā cēlienā. Biju pārliecināts, ka mūzika kļūtu daudz iespaidīgāka, ja soprānu svītrotu un duetu pārveidotu ārijā tenoram. Arī šoreiz man izdevās autoru pārliecināt, un pirmizrādē mana ārija «Debesīs šī jaukā balss» guva, ja nemaldos, visvairāk aplausu.

Bija ārkārtīgi daudz aplausu visu šo 1941. gada 28. maija vakaru Florences Pilsētas teātrī. Aplaudēja Ivai Pačeti, Džinai Beki un Itālo Taho, aplaudēja Sera-fīni, kas bija, kā vienmēr, daudz strādājis ar orķestri. Aplaudēja arī pašam Alfāno, kas divdesmit astoņus gadus bija ticējis savam darbam, līdz beidzot šī ticība attaisnojās un viņš saņēma gandarījumu. Un tiešām, «Dona 2uāna de Manara» uzvedums bija vairāk nekā panākums, tas bija triumfs.

Un atkal, tāpat kā par daudzām citām operām, rodas jautājums: ja operai bija tik lieli panākumi, kādēļ tad to vairs neuzveda? Kādēļ tā nav kļuvusi populāra? Par «Donu 2uānu de Manara» domāju, atbilde nav tālu jāmeklē. Lai gan operai ir īpašības, kas tai nodrošina izsmalcinātu lietpratēju vērtējumu un sajūsmu, «Florences maija svētku» prasīgās publikas atzinību, tai trūkst nepieciešamu elementu, kas nodrošina plašākus un ilgstošākus panākumus. Darbības pamatā ir vēsturisks

fakts par izvirtuli, kas pilnīgi labojies, tā labojies, ka jau kļuvis par svēto. Nelaime tā, ka mums akli jātic viņa izvirtībai. Kad mēs viņu ieraugām, viņa grēki ir jau piedoti. Nav konflikta, nav kontrastējošu situāciju, nav drāmas, par ko būtu vērts runāt; darbībai pilnīgi trūkst dinamikas.

No tā brīža, kad priekškars paceļas pirmo reizi, līdz tam, kad tas nolaižas pēdējo reizi, šis dons Zuāns drošiem soļiem iet pa tikumības ceļu. «Polieuktā» svētums ir iegūts tikai pēc ļoti grūtas cīņas, šeit to iegūst pārāk viegli. Galu galā jāatzīst, ka Alfāno opera, tāpat kā tās galvenais varonis, ir diezgan pelēcīga.

1941. gada jūlijā pirmo un pēdējo reizi apmeklēju Horvātiju. Ļubļanā dziedāju «Aīdā», Zagrebā — «Travi-atā». Pēc tam atgriezos Romā filmēties. Pārējo laiku līdz decembrim veltīju operas teātriem visā Itālijā.

Romā 3. decembrī dziedāju Mocarta «Rekviēmā». To neizpildīja teātrī, bet Santa Maria delji Andželi bazilikā, kas uzvedumam bija lieliski piemērota. So brīnišķīgi skaisto baznīcu Mikelandželo ar dažiem meistariskiem arhitektoniskiem tvērieniem bija atsaucis dzīvē no Diokletiāna termu drupām. Diriģēja Vitorio de Sabata spoži un apgaroti, vismaz man tā šķita. Kritiķi tomēr bija citās domās. Tie pārmeta Sabatam pārāk lēnu tempu. Rakstīdami par mani, viņi neko neaizplīvuroja. — Reiz par visām reizēm, — tā viņi teica, — man jāat-metot aplamā iedoma, ka es varot dziedāt Mocartu.

50. nodaļa

Romas kritiķiem, kas bija nopēluši manu dziedāšanu Mocarta «Rekviēmā», es daudz labāk patiku «Karmenā», un viņiem, bez šaubām, bija taisnība. Savā dziedoņa mūžā es nekad nebiju tik pilnīgi iejuties kādā lomā kā dona Hosē lomā, tas noteikti jāsaka par ģenerālmēģinājumu. Nekad publika nav dzirdējusi mani dziedam tā, kā dziedāju toreiz; kritiķi bija klāt, tie dzirdēja un daži — kāds brīnums! — pat raudāja.

Tanī vakarā mani spārnoja sajūsma un iedvesma. Es

pilnīgi identificējos ar savu personāžu. Viss bija tik patiess, tā atbilda cilvēciskām kaislībām, ka man nemaz nevajadzēja tēlot. Es tiešām biju iemīlējies Karmenā, viņas dēļ mani mocīja greizsirdība, viņas dēļ mani plosīja kaisle. Tad nonācām līdz ceturtā cēliena baigajam skatam, kad dons Hosē aicina, lūdz Karmenu bēgt kopā ar viņu:

«Jā, Karmen, jā, vēl mums ir laiks!» — Bet viņa atsakās. Tenors Benjamīno Džilji bija pilnīgi aizmirsts. Es biju dons Hosē. Mīla un izmisums brāzmoja man sirdī un slāpēja mani. Asaras saskrēja man acīs un it kā kamols žņaudza man kaklu. Es viss drebēju. Tad es sabruku. Pārdzīvojums bija pārāk spēcīgs — es nespēju vairs dziedāt. Mani nonesa no skatuves, daži draugi deva man konjaku, lai es atgūtos, un stāstīja, ka visi, kas mani dzirdējuši, esot raudājuši. Ar pūlēm es tiku līdz mēģinājuma beigām. Tad es sapratu, ka ir robeža, kuru neviens dziedonis, izpildot savu partiju, nedrīkst pārkāpt.

Aktieriem tas varbūt ir citādi, bet dziedāt nevar, kad smacē asaras. Pēc tam es nekad vairs neesmu tā ļāvies pārdzīvojumam.

Ar Džinu Pedercīni kā Karmenu un ar Serafīni, kas diriģēja orķestri, premjēra 1941. gada 23. decembrī guva, protams, spožus panākumus.

Emociju apvaldīšana, ko es tā mācījos «Karmenā», man labi noderēja, kad pēc dažiem mēnešiem,

1942. gada 5. aprīlī, dziedāju «Pajacos» Romas operas teātrī, jo ļauties pārdzīvojumam Kanio lomā nav mazāk liktenīga kļūda. It kā pašaizsardzības instinkta brīdināts, vienmēr biju noraidījis šo sevišķi dramatisko lomu (vienu no Karūzo iemīļotām), kad Metropolitēnā Gati-Kazaca man to piedāvāja. Es apzinājos, ka manām balss saitēm tā būtu pārāk smaga slodze. Ja tagad biju ar mieru uzņemties šo pārbaudījumu, tad tas vēlreiz pierāda, ka mana balss bija kļuvusi tik izturīga kā nekad agrāk. Aiz saprātīgas uzmanības un pašsaglabāšanās instinkta dziedonim reizēm ir jābūt modram, un viņš nedrīkst tūlīt piekrist operu direktoru un impresāriju neapdomīgiem priekšlikumiem. Impresārijiem un operu direktoriem svarīgi ir tūlītēji panākumi, bet

dziedonim ir jādomā par tālāku nākotni. Nepiemērotas partijas var nodarīt nelabojamu ļaunumu balsij un dziedoņa karjerai. Toti dal Montēs liktenis tam ir paraugs.

Kad 1918. gadā dziedāju kopā ar viņu «Cīrulītī», viņas balss bija skaists lirisks soprāns, lieliski piemērots «Traviatas» un «Bohēmas» romantiskajām varonēm. Impresārijs viņu pārliecināja, ka viņas diezgan impozantais augums nav sevišķi piemērots trauslajiem tēliem, un mudināja viņu pievērsties citām operām: «Sevi-ļas bārddzinim», «Rigoleto», «Lakmē», «Somnambulai», kurās galvenai varonei nav jābūt vārgai un dilonīgai. Šinīs operās viņai bija jāpārslogo balss, dziedot kolo-ratūrsoprānu, un viņa tiešām arī ieguva pasaules slavu; pati ievērojamākā viņas loma bija Lūcija di La-mermura. Gadiem ilgi pārpūlētās balss saites beidzot atslāba, un Toti dal Montē nespēja vairs mirdzēt ar savu koloratūru. Viņas dabiskais liriskais soprāns bija vēl neskarts, bet, ja operas teātru vadītāji pirms divdesmit, gadiem nebija devuši viņai liriskā soprāna partijas, tad vēl vairāk viņi liedzās to darīt tagad, un viņas impresāriji noteikti prasīja Lučiju. Visiem par pārsteigumu viņa pāragri atstāja skatuvi.

Otra atziņa, pie kuras es vienmēr stingri turējos, bija nedziedāt Džoakino Rosīni operās. Tas, ka Rosini bija no Markas provinces tāpat kā es — viņš bija dzimis Pezarā, netālu no Rekanātas, Adrijas jūras krastā — nelika man aizmirst, ka viņa operas neatbilst manam temperamentam. Man šķita, ka tajās visās (izņēmums varbūt ir «Vilhelms Tells») tenors viņam ir kāds kolo-ratūrsoprāna paveids bez mugurkaula.

Kad Florences maija svētku rīkotāji lūdza mani dziedāt Rosīni «Svinīgo mesu», es teicu pats sev, ka nav nepieciešams tikpat kategoriski atteikties no viņa garīgās mūzikas izpildīšanas, kā biju atteicies no viņa operām, un beidzot nelabprāt piekritu.

Reiz uzņēmies, centos dziedāt cik labi vien spēju, tomēr biju diezgan pārsteigts, ka mana dziedāšana Florences Pilsētas teātrī 1942. gadā 7. maijā pamudināja kritiķus apveltīt mani ļoti patīkamiem komplimentiem. Manuprāt, Mocarta «Rekviēmā» dziedāju tikpat labi, un viņi mani pēla, bet tagad viņi atzina, ka Rosīni mūzikā

mana balss skanējusi «dievišķīgi», kaut gan es pats jutu, cik grūti šī mūzika izpildāma un cik man tāla.

1943. gads atnesa Itālijai lielas pārmaiņas, notika Sabiedroto karaspēka izcelšanās Sicīlijā, Musolīni krišana, pamiers, vācu okupācija, partizāņu karš, pretošanās kustība. Nekad neesmu neko sapratis politikā un biju tā apjucis no šiem notikumiem, ka vislabāk man patiktu mierīgi dzīvot Rekanātā, kamēr beigsies karš.

Es tomēr redzēju, ka tagad nav īstais brīdis sekot savām personiskajām tieksmēm. Dzimtene bija izmocīta un saplosīta: dienvidi atgriezti ar uguns un tērauda sienu, Milāna un Turīna pārcieta niknu bombardēšanu, pa Itālijas pilsētām un ciemiem staigāja nāve. Ļaudis vairs nedomāja par operu, un, tiešām, daudzās vietās tā bija kļuvusi par anahronismu. Pēc ugunsgrēka Skala bija drupās, sienas stāvēja kā tukša gliemežnīca. Bet tieši tādēļ Romas operteātrim piekrita svarīgais uzdevums darbu turpināt. Simtiem cilvēku Romā un visā Itālijā, kuru eksistence bija atkarīga no operas, lūdza teātri to darīt. Orķestrantiem, koristiem, skatuves strādniekiem, elektriķiem, kurjeriem — visiem bija vajadzīga opera, ja viņi gribēja arī turpmāk uzturēt savas ģimenes. Solisti pa lielākai daļai nebija finansiālās grūtībās, bet operas, zināms, nevarēja uzvest bez viņiem. Romas operteātra vadītāji uzaicināja tos no mums, kas bijām Itālijā: Mariju Kanilju, Tito Gobi, mani un vēl dažus citus. Nebija nekāda iemesla atteikties.

Traģiskajā 1943./44. gada ziemā sākās operas sezona «atklātajā pilsētā», kas turpinājās neparasti ilgi, ilgāk nekā pusgadu, no 1943. gada novembra līdz 1944. gada maijam. Dziedāju «Aīdā», «Lohengrīnā», «Traviatā», «Mefistofelī», «Manonā», «Fedorā», «Toskā», «Masku ballē». Sabiedroto artilērijas dunoņa tuvojās ar katru dienu, bet mēs dziedājām.

Man šķiet, būtu grūti atrast otru tik nepiemērotu operu 1944. gada 2. jūnija vakaram kā «Masku balli». Izrādi beidzām pulksten vienos naktī. 3. jūnija rītā pulksten astoņos vācu okupācijas karaspēks sāka bēgt un divdesmit četras stundas vēlāk Sabiedroto piektā armija ienāca Romā.

Biju pārsteigts, atklājot, ka esmu kļuvis nodevējs, jo biju «dziedājis vāciešiem». Apsūdzība par to nenāca no Sabiedrotajiem, bet no maniem tautiešiem. Draudoši ļaužu bari ielenca manu māju Romā, vairākus mēnešus nedrīkstēju iziet uz ielas.

Kādu dienu ieradās angļu virsnieks noskaidrot apstākļus. — Protams, — es viņam teicu, —- esmu dziedājis vāciešiem. Esmu dziedājis visiem, arī angļiem un amerikāņiem, dziedāju fašistiem, būtu dziedājis arī boļševikiem un kuras katras citas varas laikā, ja tā būtu valdījusi Itālijā. Nesaprotu, kāpēc esmu kļuvis par nodevēju. Vai jūs to saprotat? — Virsnieks pasmaidīja un aizgāja.

Nepatīkamais stāvoklis ilga kādus deviņus mēnešus.

1945. gada pavasarī šķita, ka tas beidzies. Sāku atkal parādīties atklātībā. 12. martā Adriāno teātrī dziedāju koncertā bēgļu palīdzībai. Vēlāk daudzi man jautāja: — Kad jūs atkal dziedāsit operā? — Klusībā domāju: «Pagaidīšu, kamēr mani lūgs.» Man nebija ilgi jāgaida.

1945. gada 5. maijā pēc vienpadsmit mēnešu pārtraukuma atkal dziedāju «Likteņa varā» Romas operteātrī. Atcerēdamies savus panākumus «Svinīgajā mesā», uzņēmos dziedāt 10. maijā citu Rosīni garīgās mūzikas skaņdarbu «Stabat mater» Sv. Cecīlijas akadēmijā. Tad jūnija beigās dziedāju «Bohēmā» Sankarlo teātrī un pirmo reizi redzēju, kaut arī īsu brīdi, bumbu sapostīto un kara sabradāto Neapoli, bet jūlijā dziedāju Romā «Pajacos» un devu koncertu partizāņu palīdzībai. Augustā pirmo reizi viesojos Sardīnijā un Kaījarā dziedāju «Bohēmā».

Bellīni teātris Katānijā, manuprāt, ir pats skaistākais un akustiski labākais operteātris pasaulē. Akustika tanī ir labāka nekā Sankarlo teātrī, un tas ir pat skaistāks par Feniče teātri. Tā krāsas un proporcijas sakūst harmoniskā vienībā, kurā nolūkoties man nekad neapnīk. Katru reizi, kad dziedu uz tā skatuves, jūtu visaugstāko baudu.

Biju tur dziedājis dažas reizes jau 1945. gada aprīlī, tad tur atkal biju rudenī un 8. novembrī debitēju kā

Pollions Bellīni šedevrā «Norma». Sī loma nebija man sevišķi piemērota, bet pret vienu izrādi necēlu iebildumus un priecīgu prātu atstāju lauru lielāko daļu Marijai Kaniljai. Dziedāt Bellīni operā viņa dzimtajā pilsētā, turklāt operteātrī, kas bija man mīļāks par visiem — tas vien jau darīja mani laimīgu.

Pagātne bija jau tālu. Karš bija beidzies. Es biju mierā ar sevi un pasauli. Karš bija beidzies, un pasaule, kā likās, nebija mani aizmirsusi. Robežas sāka atvērties, uzaicinājumi uz viesizrādēm nāca no visām malām. Es ilgojos atkal sastapt savus kādreizējos klausītājus, bet liktenis bija lēmis, ka mans pirmais pēckara brauciens bija uz pilnīgi nepazīstamu zemi — uz Portugāli.

1946. gada maijā viesojos Lisabonā. Tur dziedāju Šan-karlo un Rivoli teātros «Likteņa varā», «Draugā Fricī», «Normā» un «Manonā Lesko». Pēc dažām izrādēm Mad-ridē braucu uz Šveici mēnesi ilgā koncertu un viesizrāžu ceļojumā.

Tovasar kādu laiku'dzīvoju Rekanātā. Karš bija saudzējis manu māju, bet manas prombūtnes laikā tai bija plūdusi cauri nepārtraukta apmeklētāju straume. Sabiedroto karavīri, acīm redzot, bija to atzinuši par tūrisma objektu.

Brīvdienās biju ieplānojis sev pilnīgu atpūtu bez koncertiem, vienīgais izņēmums būtu Rekanāta. Vienu aicinājumu tomēr nevarēju noraidīt. Tas nāca no Mačerā-tas, no tā paša Lauro Rosi teātra, kas pirms četrdesmit viena gada sagādāja man pirmo skatuves pārbaudi, pirmo publiku, pirmos aplausus, tas bija teātris, kurā es kādreiz dziedāju Andželikas partiju.

Augusta beigās atkal biju Spānijā. Ja neskaita manu īso viesošanos Madridē tai pašā gadā, nebiju stājies Spānijas publikas priekšā kopš savas pirmās ārzemju turnejas 1917. gadā. Šoreiz spānieši nebija tik kritiski noskaņoti, jāsaka pat, ka mana uzstāšanās izraisīja tik neprātīgu sajūsmu, ka es jutos gandrīz kā torero arēnā. Centos šo entuziasmu atlīdzināt un šīs viesošanās laikā Spānijā es pirmo reizi veicu varoņdarbu, uz ko biju diezgan lepns. Bilbao, Barselonā un atkal Madridē dziedāju vienā vakarā «Zemnieka godā» un «Pajacos», abas šīs operas bieži redzamas vienā programmā, un Itālijā

tās dēvē par «alu un zelteri», par dzērieniem, kas labi saderas kopā, bet domāju, nekad nav dzirdēts par kādu tenoru, kas abās operās būtu dziedājis vienā vakarā. Operteātru vadītāji un impresāriji bija ļoti apmierināti par manu jauninājumu: viņi ar to ietaupīja naudu, jo es dziedāju divās operās par vienu maksu.

Pēc deviņām nedēļām Spānijā 1946. gada novembra sākumā aizbraucu uz Angliju. Ar savu meitu Rīnu Koventgārdenā dziedāju «Bohēmā». Pēc tam devos garā un patīkamā braucienā uz Midlendu, Mančestru, Dublinu, atpakaļceļā devu trīs koncertus Alberthollā, pēdējo no tiem 15. decembrī. Redzējos ar savu veco publiku un vecajiem draugiem. Mani godināja un man aplaudēja ļoti augstsirdīgi — ne mazākā atgādinājuma par zaudētu karu vai uzvaru. Es domāju, ka viens mierinājums mums ir, kļūstot vecākiem, tie ir daudzie draugi.

52. nodaļa

1946. gads bija laimīgi noslēdzies ar uzstāšanos Alberthollā un Koventgārdenā. 1947. gads sākās ar manu atgriešanos Skalā, kas bija pacēlusies kā fenikss no saviem pelniem. Dziedāju «Lūcijā di Lamermurā» un «Andrē Šenjē».

Man bija gandrīz piecdesmit septiņi gadi, bet es jutos savu spēku kalngalā un paļāvos uz to, ka palikšu tur vēl dažus gadus. Tiklīdz manā dziedāšanā rastos piepūles un paguruma zīmes, es nekavējoties teiktu ardievas skatuvei, jo biju stingri apņēmies neparādīt savu lejupslīdēšanu. Gribēju, lai publika atceras mani tādu, kāds vienmēr centos tai rādīties: no vislabākās puses. Mana ilgā tenora karjera bija gandrīz jau brīnums, bet laimes un saprāta apvienojums, kas tam bija pamatā, nespēj — to es zināju — turēties pretī nepielūdzamajiem dabas likumiem. Es vēl nedomāju par aiziešanu, bet nedrīkstēju arī aizmirst, ka tā jau iezīmējas pie apvāršņa, ka esmu iegājis savas karjeras pēdējā posmā.

Vienotība ar klausītājiem ir vienmēr bijusi skaistā-

kais pārdzīvojums manā dziedoņa dzīvē. Nolēmu, ka manos vēl atlikušajos darbības gados šī vienotība vienmēr būs mans augstākais mērķis. Nolēmu arī vairs neiestudēt nevienu jaunu partiju, nekādā ziņā vairāk par vienu, jo tad mana repertuāra operu, mesu un ora-toriju skaits būtu noapaļots līdz sešdesmit. Domāju nodoties jau iestudēto partiju pilnveidošanai (nekas nav pilnīgs), lai varētu tās bieži dziedāt vecajiem un jaunajiem klausītājiem, vēlējos, lai pēc iespējas vairāk cilvēku mani klausītos un mani atcerētos.

Nākamajos astoņos ar pusi gados es tik daudz ceļoju, ka gadu apskats nenovēršami līdzinātos vilcienu sarakstam, bet, tā kā noteikti atradīsies lasītāji, kam patīk vilcienu saraksti, tad mēģināšu sniegt īsu kopsavilkumu.

1947. gada februāra vidū aizbraucu uz Lisabonu, uz divnedēļu viesizrādēm Kolizeja teātrī. Dziedāju «Džo-kondā», «Manonā», «Aīdā», «Zemnieka godā», «Paja-cos». Koncertēju Oporto, pēc tam aizbraucu uz vienu mēnesi uz Spāniju, uz Sevilju un Madridi, dziedāt «Manonā», «Bohēmā», «Lūcijā di Lamermurā», tad koncertēju Gibraltārā un Kadisā.

Aprīļa vidū divas nedējas viesojos Šveicē un tūlīt pēc tam aizbraucu piecus mēnešus ilgā turnejā uz Dienvidameriku, kur pēdējo reizi biju tikai pirms kara. Buenosairesas Kolumba teātrī, Rozārijā, Riodežaneiro Pilsētas teātrī un Sanpaulu sastapu savu veco publiku, savus vecos draugus un pagājušo laiku atmiņas. Bet es braucu arī uz nepazīstamām zemēm meklēt citus ļaudis, līdz Laplatai Argentīnā, Portoalegrei Brazīlijā un Montevideo. Šī ceļojuma laikā dziedāju «Aīdā», «Toskā», «Andrē Šenjē», «Zemnieka godā» un «Likteņa varā». Iesaistījos arī radiopārraidēs un devu vairākus koncertus.

Garais atpakaļceļš man aizstāja brīvdienas, un ap

1947. gada novembra vidu es atkal biju ceļā: sešu nedēļu turnejā Anglijā un Skotijā. Devu vēl koncertus Parīzē, Briselē, Antverpenē, tad divas nedēļas viesojos Šveicē, bet pat vilcienu sarakstu entuziastiem neuzdrošinos nosaukt visas tās pilsētas, kurās apstājos, lai dziedātu. Nemodinās interesi arī tas, ja atcerēšos visus bis un visas ovācijas, ko lasītāji, kuri līdz šim man ir sekojuši, var ļoti labi iedomāties. Gribu tikai teikt, ka to man nekad netrūka. Reizēm ar bažām sev jautāju, vai es nesāku publikai apnikt? Vai nevar nojaust aplausu apsīkšanu? — It nekad!

Romā devu dažus labdarības koncertus, Sankarlo teātrī piedalījos dažās «Toskas» izrādēs un gatavojos jaunai turnejai. Lisabonā atklāju sezonu ar «Manonu»

1948. gada 19. februārī un to slēdzu ar «Mīlas dzērienu» 6. maijā. Lisabonā un Oporto desmit nedēļās dziedāju piecpadsmit dažādās operās.

Tad vēlreiz braucu pāri Atlantijas okeānam un 19. maijā atkal dziedāju Kolumba teātrī «Adrianā Le-kuvrērā», tad sāku otru piecus mēnešus ilgu braucienu pa Dienvidameriku. Kā parasti, mans ceļš veda uz Bu-enosairesu, Riodežaneiro un Sanpaulu, bet šoreiz nāca klāt arī kas jauns. Ļoti priecājos dziedāt operā Laplatas un Montevideo klausītājiem, ar kuriem iepriekšējā gadā biju sastapies tikai koncertos. Tāpat man bija prieks dziedāt pilnīgi jaunai publikai Santjago. Tur Pilsētas teātrī trīs septembra nedēļas dziedāju sešās operās.

Skumjas ziņas sagaidīja mani, atgriežoties Romā pēc deviņiem mēnešiem 1948. gada novembrī. Nesen bija miruši divi mīļi un ievērojami draugi, un viss, ko es varēju darīt, bija — parādīt viņiem beidzamo godu. Umberto Džordāno piemiņas koncerts notika 14. decembrī Sv. Cecīlijas akadēmijā. Dziedāju «Improviso» no viņa operas «Andrē Šenjē», ko ļoti mīlēju. Pjetro Maskanji piemiņa tika godināta 28. decembrī viesnīcā, kur viņš bija dzīvojis savus pēdējos gadus. Karabīnieru orķestris nospēlēja visas viņa operu uvertīras, un es dziedāju skaisto «Liekt galvu zem baltā spārna», Flam-mena āriju «Kaut viņu atkal sastapt» no «Cīrulīša» un «Atvadas no mātes» no «Zemnieka goda».

1949. gads man sākās Sankarlo teātrī ar «Manonu Lesko». Tad sekoja divu nedēļu viesošanās Šveicē un otras divas nedēļas Beļģijā un Holandē. Pēc tam otra gandrīz divu mēnešu turneja Anglijā un Skotijā, tad divi koncerti Parīzē Šaijo teātrī; no Parīzes braucu uz dienvidiem, dziedāju Marseļā un Montekarlo. Tad bei-

dzot atpūta guļamvagonā ceļā uz Stokholmu, Gete-borgu, Oslo, Arhusu, Odenzi un Kopenhāgenu. Manas ilgas pēc jaunas publikas šimbrīžam bija apmierinātas Atgriezos Rekanātā nodoties burāšanas priekam.

53. nodala

1949. gada 10. augustā dziedāju «Zemnieka godā» un «Pajacos» Karakallas termās, gandrīz tieši desmit gadus pēc tam, kad tur pēdējo reizi biju dziedājis 1939. gada augustā. Likās, ka nekas nebūtu mainījies, viss bija tāpat, kā to vēl atcerējos: oleandri, bezgalīga cilvēku jūra, vasaras nakts saldā smarža. Karš bija uznācis un bija pagājis, bet Karakallas termu burvība nebija zudusi.

1949. gada septembris un oktobris atkal bija veltīti braucienam pa Britānijas salām. Devu arī vienu radio un vienu televīzijas koncertu, ko lūdza «British Broad-casting Corporation», tā bija mana televīzijas «premjera». Novembrī aizbraucu koncertēt uz Sicīliju un dziedāt operā, pēc tam man bija reta izdevība pavadīt klusus ziemsvētkus ar saviem mazbērniem.

Jaunais gads atvēra man jaunu kontinentu — Āfriku. Man, ceļotājam pret paša gribu, nebija nekādas tieksmes uz tūrismu, tomēr labprāt gribēju redzēt piramīdas.

1950. gada februāri un pusi marta pavadīju Kairā un Aleksandrijā koncertējot un dziedot operās: «Lūcijā di Lamermurā» un «Mīlas dzēriena», tikai ne «Aīdā».

No Ēģiptes devos koncertceļojumā, kas sākās Cīrihē, un biju spiests svinēt savu sešdesmito dzimšanas dienu vilcienā kaut kur Vācijā; tālāk braucu uz Dāniju, Zviedriju, Norvēģiju un Holandi, un ceļojumu nobeidzu Berlīnē 15. aprīlī.

Berlīni nebiju redzējis astoņus gadus un braucu turp ar zināmām bažām. Tur es vienmēr biju atradis lielisku publiku. Tagad baidījos no psihiskas traumas, ieraugot šo lielo, man tik labi pazīstamo pilsētu kā drupu kaudzi.

Ielas kā izmirušas, nami saārdīti, gandrīz jau brūk kopā — skats baismīgs kā Apokalipses vīzija. Un tomēr, no Berlīnes aizbraucu nevis nomākts, bet ļoti možs. Daudz vairāk par sapostītām ēkām mani bija ietekmējusi berlīniešu skaļā jautrība un skarbā vīrišķība. Kaut gan Berlīni bija postījuši ugunsgrēki, grāvušas bumbas, kaut gan tā bija sadalīta, tā neizskatījās pēc drupu kaudzes. Tā joprojām bija lielpilsēta, jo vienmēr — kā agrāk, tā tagad — tai bija savi pilsoņi.

Mans ārsts sāka aizrādīt uz manu pārmērīgo aktivitāti bez atpūtas. Sešdesmit gadu vecumā, viņš teica, būtu laiks sākt mierīgu, bezrūpīgu dzīvi, tādēļ es pagaidām atteicos no jaunām saistībām ārzemēs un paliku Itālijā visu vasaru, sevi nepārslogojot. Romā dziedāju Verdi «Rekviēmā» un «Traviatā»; Florences maija svētkos — «Mīlas dzērienā», Rekanātā organizēju atkal «mūzikas vasaru» un piedalījos četrās «Mīlas dzēriena» brīvdabas izrādēs. 1950. gada augustā pirmo reizi pēc kara dziedāju Veronas arēnā brīvdabas izrāžu sezonā, piedalīdamies «Likteņa varā».

Rudenī biju paredzējis turneju Anglijā, bet man izdevās dot tikai 1. oktobrī vienu koncertu Blekpūlā. Brauciens bija jāpārtrauc, jo saslimu ar akūtu kakla iekaisumu. Nekavējoties atgriezos Itālijā un divus mēnešus nevarēju dziedāt. Agrāk nekas tamlīdzīgs man nebija atgadījies. Jutos ļoti satraukts un nomākts.

1950. gada beigās sāku atkal dziedāt. Palermā uzstājos «Manonā» un «Mīlas dzērienā». 1951. gada janvāri piedalījos vairākās šo abu operu izrādēs Parmā, Milānā un Komo; vēlreiz dziedāju Verdi «Rekviēmā» Romā.

Februārī uzņēmos saistību ar Neapoles Sankarlo teātri; kad atbrīvojos, man tūlīt bija jābrauc uz Keip-taunu. Sim Dienvidāfrikas ceļojumam bija jāsākas marta beigās, un biju nolēmis braukt pa jūru. Nekad savā mūžā nebiju ceļojis lidmašīnā un tagad nedomāju grozīt savus paradumus.

Kad 9. februārī Sankarlo teātrī dziedāju «Draugā Fricī», man uznāca sāpju lēkme. Asas sāpes mani gandrīz paralizēja, tomēr centos izturēt līdz izrādes beigām, bet zaudēju samaņu. Mani steidzīgi nogādāja slimnīcā uz operāciju. Ķirurga iejaukšanās bija sekmīga,

bet sešas nedējas man nebija atjauts kustēties. Šinī laikā manas Dienvidāfrikas turnejas impresārijs kļuva slimnīcā vispārpazīstama persona — viņš klīda pa gaiteņiem traģikomiskā izmisumā. Beidzot ārsti atzina, ka varu atstāt slimnīcu.

— Paldies dievam! — iesaucās impresārijs, — ar lidmašīnu mēs tiksim vēl laikā!

— Ar lidmašīnu? — es šausmās iesaucos. Vai tad tādēļ ķirurgi mani izglāba no nāves?

Impresārijs izlietoja visu savu radošo fantāziju — nekad nebūtu domājis, ka viņš šai ziņā tik spējīgs — lai pārliecinātu mani, ka Dienvidāfrikā notiktu briesmu lietas, ja es atceltu savas viesizrādes.

Ne tik daudz viņa daiļrunība, cik mana nepatika radīt grūtības un sarežģījumus, kas sekotu brauciena atcelšanai, palīdzēja viņam pierunāt mani atmest bailes un pirmo reizi uzticēties lidmašīnai. Impresārija un sava ārsta pavadībā nonācu Johannisburgā, lai saskaņā ar līgumu varētu koncertēt 29. martā.

Tad sekoja «Toskas» un «Traviatas» izrādes Viņa majestātes teātrī. Divnedēļu viesizrādes notika Keip-taunā, Pretorijā un Durbanā. Nobeigums Durbanā bija ar «Traviatu» un «Bohēmu».

Ceļojums pa Dienvidāfriku man ļoti patika, un es priecājos, ka man bija radusies drosme lidot.

— Nē, — teica ārsts, kad biju atgriezies Itālijā, — neredzu nekāda iemesla, kādēļ jūs nevarētu izpildīt savus nodomus. Jūs esat pilnīgi izveseļojies.

— Vai četri mēneši Dienvidamerikā man varētu kaitēt?

— Bet, — viņš man smaidīdams teica, — ko jūs darītu, ja es jums teiktu — jā?

1950. gada 1. jūlijā nonācu Buenosairesā. Pēc desmit koncertiem šinī pilsētā un dažām «Andrē Šenjē» izrādēm Montevideo aizbraucu uz Brazīliju, kur man šinī turnejā bija jāpavada visilgākais laiks. Vienu mēnesi bija viesizrādes Rio Pilsētas teātrī, dziedāju «Likteņa varā», «Fedorā», «Manonā Lesko», «Zemnieka godā» un «Pajacos». Tam sekoja vēl gandrīz sešas nedēļas San-paulu, kur dziedāju «Adrianā Lekuvrērā», «Toskā» un «Andrē Šenjē», izpildīju arī «alus un zeltera» dubult-programmu. Šīs operu izrāžu nedēļas pārtrauca daudzi koncerti, ne tikai Rio un Sanpaulu, bet arī man līdz šim nepazīstamās pilsētās — Santosā, Kuritibā un Belo-horizontē.

29. oktobrī devos jūrā no skaistās Rio ostas. Atceros, ka paliku ilgi uz klāja, skatījos atpakaļ, neviļus jautāju, kādēļ esmu tik noskumis. Varbūt nojautu, ka esmu dziedājis savai Dienvidamerikas publikai pēdējo reizi.

No tvaikoņa, kas mani atveda no Dienvidamerikas, nokāpu tieši laikā, lai tiktu uz Minhenes vilcienu.

1951. gada 15. novembrī Minhenē sāku savu pirmo pēckara koncertceļojumu pa Vāciju. Ja neskaita manu viesošanos Berlīnē pirms gada un skatīšanos pa automobiļu un vagonu logiem, nebiju vēl nekā redzējis no jaunās Vācijas. Mans ceļš veda uz Štutgarti, Heidel-bergu, Karlsrūi, Hamburgu un atkal uz Berlīni, tad uz Ķīli, Frankfurti, Minsteru un beidzot uz Insbruku. Lielajā izbrīnā par visām pārmaiņām, kādas redzēju, mani iepriecināja un uzmundrināja tikai tā sirsnība un sajūsma, ar kādu publika apsveica manu atgriešanos.

54. nodaļa

Pēc klusiem ziemsvētkiem ģimenes lokā un dažām izrādēm Sankarlo teātrī devos atkal ceļā. Tik maz laika man bija atlicis un tik daudz es vēl gribēju veikt! Man gribējās dziedāt — ja vien tas būtu iespējams — Jaunzēlandē, Meksikā, Japānā, man gribējās dziedāt diakiem, berberiem, eskimosiem. Es biju saņēmis lielisku velti — savu balsi, un drīz man vairs nebūs iespējams par to priecāties.

1952. gada 27. janvārī biju Amsterdamā. Trīs nedēļas devu viesizrādes Beļģijā, Dānijā, Zviedrijā un Rietum-vacijā, tad 25. februārī sāku deviņas nedēļas ilgu turneju Anglijā un Skotijā, viens koncerts bija ari Albert-hollā. Maija beigās aizbraucu uz Kanādu koncertēt no jūnija sākuma līdz jūlija beigām dažādās pilsētās. Atgriezies pavadīju sešas nedēļas gandrīz pilnīgā bezdarbībā Romā un Rekanātā, devu vienīgi dažus labdarības koncertus. Pirmajā oktobri Minhenē sāku savu mēnesi ilgo viesošanos Vācijā.

Ar īpašu nolūku devos uz Londonu, lai 1952. gada 3. novembri piedalītos ikgadējā koncertā karaliskajai ģimenei. Pēc koncerta mani stādīja priekšā karalienei, ar valdzinošu smaidu viņa sniedza man roku. 1953. gada februāra beigās biju atkal Anglijā uz ilgāku laiku — līdz 13. aprīlim.

Mana repertuāra skaņdarbu skaits joprojām bija piecdesmit deviņi, bet tagad to noapaļoju līdz sešdesmit, dziedot septiņpadsmitā gadsimta itāliešu komponista Karisimi vēsturiski nozīmīgo oratoriju «Ecekija». Tas notika Romā 1953. gada 25. aprīlī Svētā krucifiksa baznīcā.

Maija beigās biju viesizrādēs Visbādenē un Štutgartē. Milānā dziedāju «Zemnieka goda» un «Pajacu» izrādēs Sforcu pilī. Jo vecāks kļuvu, jo vairāk man patika pārsteigt publiku ar savu drosmi, izpildot dubultpro-grammu. Atzīstos, tā bija tikai vēlēšanās dižoties, un tik bieži man tas ir gadījies!

Tovasar paliku mājās, tomēr devu vairākus labdarības koncertus savā Markas provincē. Oktobra vidū biju atkal uz diviem mēnešiem ceļā pa Vāciju un Austriju, apmeklēju pēc kara pirmo reizi Zalcburgu un Vīni.

Visu 1954. gada janvāri un daļu februāra joprojām uzstājos «Zemnieka godā» un «Pajacos» Specijā, Karrārā, Mestrē un kādu laiku arī Venēcijā. Man pašam jāatzīst, ka pirmo reizi tas bija ar piepūli. Cerēju, ka manā dziedāšanā tas nebija manāms. Kad brauciens beidzās, jutos ļoti noguris.

16. februārī devu koncertu Parīzē, Saijo teātri, bet 20. februārī biju atkal Alberthollā. Sekoja otrs ilgs brauciens pa Angliju; pirmo reizi nonācu Korkā. Pēc diviem mēnešiem Britānijas salās viesojos vēl četras nedēļas Beļģijā, Rietumvācijā un Šveicē un septembra beigās atgriezos Romā.

Nebija vairs nekādu šaubu par dažiem simptomiem. Jutos vienmēr vairāk noguris. Ja gribēju savu karjeru beigt ar godu, bija jātur solījums, ko biju devis sev pašam. Man bija jāaiziet no skatuves.

Bija ļoti mokoši par to izšķirties, bet, kad es 1954. gada vasarā beidzot to izlēmu, jutos labāk un gaišā noskaņā sāku izstrādāt savu atvadkoncertu plānu.

No operas šķīros tanī pašā vasarā. Daudzas no manām pēdējām izrādēm bija Markas provincē. «Likteņa varā» dziedāju Pezarā, Ankonā un Fermo, tad 15. augustā pēdējo reizi operā — «Zemnieka godā» un «Paja-cos» — es to vēl spēju! — Rekanātā «Benjamīno Džilji arēnā»! «Īstenībā tās jau nav ardievas,» es sev teicu, «šinī mīļajā zemē starp Apenīniem un Adrijas jūru es pavadīšu sava mūža vakaru.» Mierinādams sevi šādām domām, es apspiedu asaras un varēju pateikties par pēdējiem aplausiem.

Tas bija tikai sākums. Priekšā bija atvadkoncerti no tik daudzām pilsētām un zemēm. Londonā, Lisabonā, Berlīnē, Kopenhāgenā es nevarēšu sevi mierināt, domādams «es vēl atgriezīšos». Es biju guvis vairāk par savu daļu prieka un triumfu, un skumjais laiks, kas mani sagaidīja, bija daļa no tās maksas, kas jādod par slavu.

Dažas viesizrādes Vācijā un Londonā (divreiz Verdi «Rekviēms» un koncerts Alberthollā) bija jau paredzētas rudens sākumam. Nolēmu, ka tā vēl nav atvadīšanās. Pārāk mīļa man bija Vācijas un Anglijas uzticīgā publika. Pie tās es vēl atgriezīšos pateikt ardievas, kā pieklājas.

Mans pirmais atvadkoncerts notika Amsterdamā 1954. gada oktobrī. Novembrī sākās atvadu brauciens pa Skandināviju. Dziedāju Stokholmā, Geteborgā, Oslo, Kopenhāgenā un Arlborgā! Man bija skumji, tomēr gribēju iepazīt vēl jaunu publiku: aizbraucu uz Somiju un dziedāju Helsinkos pirmo un diemžēl pēdējo reizi. Novembra beigās biju Parīzē, Briselē, Antverpenē — ardievu, ardievu, ardievu . ..

Mājās atgriezos uz ziemsvētkiem, bet 1955. gada jaunā gada dienā biju jau atkal vilcienā. Mans atvadīšanās brauciens Vācijā un Austrijā sākās 3. janvārī Freiburgā, 5. februārī biju Berlīnē un 19. februārī Vīnē.

Lai kā pūlos, nespēju aprakstīt šīs atvadas tā, kā tas pienāktos. Atmiņas ir par daudz sāpīgas un spilgtas. Lasītājs, kas manam stāstam ir sekojis līdz šim, var iedomāties, ko es pārdzīvoju.

Mans pēdējais brauciens pa Lielbritāniju sākās 1955. gada 25. februārī Alberthollā, pēc tam dziedāju Glazgovā, Ņūkastlē, Blekbernā, Liverpūlē, Leičestrā, Stoktonā; beidzu 20. martā Mančestrā. Manas atvadas no Londonas bija 6. martā Alberthollā otrajā koncertā.

No Anglijas aizbraucu uz Lisabonu, kur pēdējos gados biju bieži viesojies. Tur marta beigās devu divus atvadkoncertus.

Uz nāvi notiesātam atļauj pēdējo vēlēšanos. Savienotajās Valstīs nebiju bijis jau vairāk nekā sešpadsmit gadu. Daudzi droši vien bija mani aizmirsuši šai zemē, kur vakardiena pieder mēslainei un ardievas teikt nav nozīmes. Bet es nebiju aizmirsis amerikāņus. Vienmēr kvēlāka kļuva vēlēšanās dziedāt viņiem vēlreiz. Gribēju dzirdēt vēlreiz, vēl pēdējo reizi saucam mani par «mister Giggly». Gribēju pēdējo reizi redzēt savu Metropolitēnu.

Tad arī tas bija nokārtots, un 1955. gada 17. aprīlī dziedāju Karnegihollā, kas atradās tikai dažus soļus no Veststrīta dzīvokļa, kas divpadsmit gadus bija mans mājoklis. Kā Ņujorka bija pārvērtusies! Mani draugi smējās par maniem pastāvīgajiem izbrīna saucieniem.

20. un 24. aprīlī koncertēju Karnegihollā. Pēdējā koncerta programmā — manās ardievās Ņujorkai — ieslēdzu «Ak paradīze» no «Afrikānietes», ko varbūt daži no publikas bija dzirdējuši vēl Metropolitēnā, «Viņas miers» no «Dona Žuāna» un «Federiko žēlabas». Visu koncertu — dziedāšanu, aplausus, izsaukumus, klepus lēkmes un visu pārējo ierakstīja ilgi spēlējošā skaņu platē, un tagad es bieži to sev atskaņoju.

Būtu jauki vēlreiz redzēt Sanfrancisko, vēlreiz braukt no viena okeāna krasta līdz otram — no Atlantika līdz Pacifikam kā senajās, tālajās dienās, bet baidījos, ka, nobraucis tik lielus attālumus, nevarēšu dot publikai to labāko, ko spēju. Tādēļ izšķīros par daudz īsāku braucienu.

No Ņujorkas braucu uz Harfordu Kentuki štatā, pēc tam uz Filadelfiju, Toronto, Čikāgu, Monreālu, Otavu, Kvebeku, Klīvlendu un Vašingtonu. Manā koncertā Vašingtonā 1955. gada 25. maijā es pēdējo reizi dziedāju uz skatuves.

No Rovigas līdz Vašingtonai — manas karjeras loks bija noslēdzies. Četrdesmit vienu gadu biju dziedājis operteātros un koncertzālēs.

55. nodaļa

Centos pastāstīt, cik vien vaļsirdīgi tas bija iespējams, par savu ilgo dziedoņa mūžu. Neesmu pateicis visu un par sevi pašu vēl mazāk. Tas būtu arī netaktiski un nevietā, un turklāt vēl loti garlaicīgi. Esmu jau teicis, ka esmu gluži parasts cilvēks, ja neņem vērā manu balsi.

Diezgan ilgi pakavējos pie sava mūža pirmajiem gadiem, jo mana veidošanās par dziedoni ar tiem nešķirami saistīta. Grāmatas pēdējā daļā personiskās dzīves atmiņas ir kļuvušas retas, jo tas mazums, kas manā dzīvē notika, vairs nevarēja ietekmēt manu karjeru.

Esmu rakstījis šīs lappuses mazliet nevērīgi un nepiespiesti, par dažām izrādēm minēdams datus un atstāstīdams detaļas, kas var noderēt operas pētniekam, bet esmu pievienojis arī mazāk nozīmīgus, bet spilgtus faktus, lai izklaidētu parasto lasītāju. Es neatvainojos par to, jo neesmu taču rakstnieks.

Gribu izmantot šo pēdējo iespēju, lai pateiktos savai publikai, kas mani ir dzirdējusi dziedam. Es ceru, ka katrs, kas lasīs šo grāmatu, sapratīs, cik daudz man ir devis publikas atbalsts, zināmā mērā tas man ir bijis viss. Bez šaubām, es varētu dziedāt arī tuksnesī, tāpat kā mēdz dziedāt vannā vai pastaigas laikā, bet, tikai pateicoties publikai, šie plaušu, diafragmas un balss saišu vingrinājumi man kļuva par dziļi apgarotu pārdzīvojumu. Kā vāverīte krāj riekstus ziemai, tā es krāju savas publikas aplausus savā atmiņu seifā.

Ceru, ka vēl nenobriedis dziedonis var mana mūža stāstā rast iedrosminājumu. Nevienam nenovēlu tik grūtu sākumu, kāds bija man, bet tas pierāda, vismaz es tā domāju, ka mērķi var sasniegt bez naudas un atbalsta, ja ir tikai neatlaidība un, protams, ja ir arī balss. Neesmu neko teicis par balss izglītošanas metodēm, jo visā pilnībā neatzīstu nevienu. Katrai balsij, manuprāt, ir savas īpašas prasības. Ir arī kaut kas, ko nevar iemācīt — piemēram, muzikālās frazēšanas dabiskumu. Ja šī spēja nav iedzimta, nav nekādas nozīmes zaudēt laiku un pūles, lai kļūtu par dziedoni.

Ir taisnība — kaut gan man nebija naudas, pirmajos gados man ļoti daudz palīdzēja daži labsirdīgi cilvēki. Nedomāju, ka tas bija laimīgs liktenis. Daudzi mani labprāt ieredzēja, jo tiem patika ne vien mana balss, bet arī mana apņemšanās un dzelzs griba izlauzt sev ceļu paša spēkiem. Pasaulē ir daudz labu cilvēku, un es esmu pārliecināts, ka nevienam jaunam dziedonim nav jāzaudē cerība atrast palīdzību, ja tik viņš pats sev palīdzēs pirmais.

Rekanāta — tā bija mana laime. Bieži es sev jautāju, kas būtu no manis iznācis, ja es, tāpat kā Karūzo, būtu dzimis kādas lielpilsētas netīrā ieliņā, jo es nebiju izcila personība, kāds bija Karūzo, kas radīja ap sevi dzīvību un siltumu, lai viņš būtu kur būdams.

Rakstu šīs rindas savā tornī — pašā augšējā istabā, no kuras varu redzēt katedrāli, «Bezgalības» kalnu, vīna dārzus un Adrijas jūru. Manas dzīvības saknes ir bijušas šeit, šinī mierpilnajā dabā. Kad dzīvoju plašajā pasaulē viņpus Apenīniem, tā deva man spēku, kad esmu atkal atgriezies, — tā dāvā man mieru.

Ветатшо ШвИ М Е М О р [ Е АгпаЫо Mandadori 1957,

Беньямино Джильи ВОСПОМИНАНИЯ Издательство «Музыка» Ленинград 1964 Издательство «Лиссма»;

На латышском языке

Redaktors G. Lukstiņš. Māksi, redaktore Ņ. Sakir-janova. Tehn. redaktore Z. Kronberga. Korektore R. Filipsone. Nodota salikšanai 1967. g. 27. jan-vārī. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 18. aprīlī. Papīra formāts 84X108732. 8.08 fiz. iespiedi.;

13,23 uzsk. iespiedi.; 13,85 izdevn. 1. Metiens 40 000 eks. Maksā 4=—rH+r Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20949-MM1118. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 51.

792A

1

Džakomo Leopardi (1798—1837), itāliešu romantisma pārstāvis, dzejnieks un filologs.

2

Lorenco Loto (1480—1556), itāliešu gleznotājs.

3

Dziedātāju skola.

4

Lorenco Perozi (1872—1956), itāliešu komponists un katoļu garīdznieks.

5

Palestrīna (1525—1594), lielākais katoļu baznīcas mūzikas komponists.

6

Pāvests Jānis XXII no 1316. līdz 1334.

7

Nopūšos (iaf.J.

8

Gadalaiku dieves.

9

Sicīliešu deja.

10

Vēršu cīņas.

11

Tani nav melodijas (iranc.).

12

Franču revolūcijas dziesmas.

13

Džirolamo Savonarola (1452—1498), dominikāņu mūks Florencē; prasīja radikālas klostera un sabiedrības reformas askētisma garā, sadedzināts kā herētiķis.

14

Dieva jērs (lat.).

15

Sabiedriska celtne, kurā sporta manēža apvienota ar pirti (ka-lidāriju).

16

Romas filmu pilsētiņa.

Content

Džilji Benjamino Atmiņas

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodala

4. nodaļa

5 nodala

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

12. nodaļa

14. nodaļa

16 nodaļa

19. nodala

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodala

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodala

32. nodaļa

34 nodaļa

35. nodala

36. nodaļa

37. nodala

38. nodaļa

39. nodaļa

40. nodala

41. nodaļa

42. nodaļa

43. nodaļa

45. nodala

46. nodala

48. nodaļa

49 nodaļa

50. nodaļa

52. nodaļa

53. nodala

54. nodaļa

55. nodaļa

1