Moruā Andrē

Bairons

Andrē Moruā

Bairons

Romāns

.

PIRMĀ DAĻA

Kungs, es biju nebūtībā, bezgalīgi niecīgs un mierīgs. Mani iztraucēja no šā stāvokļa un iemeta dīvainā karnevālā.

Pols Valerl

Pat ja Visvarenā roka būtu kalvinismu akmens plāksnēs iekaltu pasniegusi no debesīm, tas nebūtu pastāvējis, ja tas vairāk vai mazāk nesaskanētu ar īstenību.

Marks Raserjords

I NOSTIDAS BAIRONI

Teiksmainajā Šervudas mežā Notingemas tuvumā izklīda daži Sv. Augustīna ordeņa mūki melnās sutanās. Anglijas karalis Indriķis II, kam par Tomasa Beketa slepkavību draudēja izslēgšana no baznīcas, bija pāvestam apsolījis nožēlot grēkus un dibināt klosterus. Vietu izraudzīja kādā ielejā, avota un ezera tuvumā. Koki krita par labu dieva slavai un karaļa dvēseles glābiņam. Uzplēsa plašu atmatu. Pelēkie akmeņi izveidoja spraišļus, logu rozetes — mazu, bet graciozu klosteri. Celtnes drūmo nopietnību veldzēja ūdeņu un mežu ainavas burvīgums. Abatiju novēlēja dievmātei un nosauca par Ņūstidu, jauno vietu — par Sancta Maria Novi Loci.

Ordeņa likumi bija vienkārši. Mūkiem nekas nedrīkstēja personīgi piederēt, viņiem bija uzlikts par pienākumu mīlēt dievu un savu tuvāko, ar gavēni pārvarēt miesaskārības, nedarīt nekā, kas varētu citus aizskart, un neskatīties uz sievietēm. Bez tam viņi ordeņa dibinātāja piemiņai ik gadus izdalīja dāvanas nabagiem.

Trīs gadsimtus Ņūstidas abati sekoja cits citam klusā ezera malā. Tad laiki kļuva grūtāki un ticīgo dievbijība — skopāka. Nāca modē zinātne, valdnieki dāvinājumus tagad veltīja koledžām, universitātēm, slimnīcām. Brālību, kas bija radusies viena karaļa sirdsapziņas ēdu dēļ, apdraudēja otra karaļa kaprīzes. «Anna Boleina nepiederēja pie skaistākajām sievietēm pasaulē. Viņai bija tumša ādas krāsa, garš kakls, liela mute, nokārušās krūtis, viņa varēja lepoties tikai ar karaļa mīlestību un savām skaistajām melnajām acīm.» Tomēr viņas dēļ notika baznīcas šķelšanās. Indriķis VIII gribēja, lai pāvests atceļ bullu, kas apstiprināja viņa precības ar Aragonas Katrīnu. Pāvests liedzās. Boleinu partijas lordi pamācīja karali, ka, atkratoties no pāvesta autoritātes, viņš varētu apmierināt gan savu kaislību, gan naudas kāri.

Akts konfiscēja karalim par labu visas reliģiskās iestādes, kam bija mazāk nekā divi simti mārciņu ienākuma. Valsts kases un garīdzniecības ierēdņi pārbaudīja klosterus. Šajā zemē likumus vienmēr respektēja, un likums šoreiz prasīja, lai mūki «labprātīgi atsakās». Doktors Lan-dens kļuva slavens ar veiklību locīt prātus pēc savas gribas. Tiklīdz akts bija parakstīts, karalis pārņēma abatiju savā īpašumā, pārdeva kustamo mantu un domēni atdeva kādam lordam, tā nodrošinādams viņa piekrišanu jaunajai baznīcai. Mūku izputināšana tomēr nepadarīja karali bagātu. Rokrakstus nopirka sīktirgoņi ietinamam papīram. «Vecas kora grāmatas — seši dināri.» Par veselu bibliotēku! Aplaupītajiem garīdzniekiem piešķīra tiesības būt par laicīgiem mācītājiem, citi vēl dabūja dažus šiliņus lielu pensiju; šie garīdznieki gandrīz visi izceļoja uz Īriju, Skotiju vai Flandriju. «Tā baznīca kļuva par laupījumu kraukļiem, šiem maitu putniem, kas izrotājās ar tās skaistajām spalvām.»

Ņūstidā doktors Landens atteikšanās aktu lika parakstīt 1539. gada 21. jūlijā prioram Džonam Bleikam un vienpadsmit citiem garīdzniekiem; prioram atvēlēja pensiju — divdesmit sešas mārciņas, pārējiem — katram trīs mārciņas sešus šiliņus un astoņus dinārus. Pirms aiziešanas mūki iesvieda ezerā ordeņa dibināšanas aktu un dziedātāja pulti ar ērgli, ko bija paglābuši no doktora kareivjiem. Tad viņi aizgāja. Zem Ņūstidas taksodijām neviens vairs nelūdza dievu par karaļa dvēseli. Bende nocirta melnmataino Annas Boleinas galvu. Zemnieki, kas nožēloja mūku aiziešanu, ticēja, ka mūki spokošoties tukšajās istabās un abatija atnesīšot nelaimi tam, kurš to nopirkšot. Pēc gada karalis Indriķis VIII pārdeva klosteri par astoņi simti mārciņām savam uzticamajam pavalstniekam seram Džonam Baironam, ko mēdza saukt par «mazo sera Džonu ar lielo bārdu».

Šis Bairons, kas nu apmetās uz dzīvi Ņūstidas mūku mājoklī, piederēja pie vienas no grāfistes visvecākajām dzimtām. Baironi jeb Buruni bija ienākuši no Norman-dijas reizē ar Iekarotāju, iemantojuši slavu krusta karos, vēlāk Kalē aplenkšanā, un viņiem piederēja plašas zemes ne vien ap Notingemu, bet arī Ročdeilā un Kleitonā, Lankašīrā. Viņu devīze bija «Crede Biron!» — uzticies Baironam —, viņi rakstīja savu vārdu pēc franču parauga, jo kāds viņu radinieks bija marķīzs de Birons. Mazais sers Džons Lielbārdis gotisko abatiju pārvērta par bruņinieku pilī, un viņa pēcteči labprāt dzīvoja šajā mājoklī. Pēc simt gadiem viens no tiem — uzticīgs draugs Kārlim I no Stjuartu nama pilsoņu karā komandēja jātnieku pulku ar lielu drosmi un vēl lielāku nemākulību un pie Edžhilas, tāpat kā vēlāk pie Mārstenas Mūras, par agru uzbruka pretiniekam. Par šīm abām kļūdām viņu iecēla valsts pēra kārtā un viņam piešķīra Ročdeilas lorda Bairona. titulu, bet princis Ruperts ierakstīja dienasgrā: matā: «Lorda Bairona kļūmīgais uzbrukums mums nodarīja lielu postu.» Taču jaunā lorda uzticība bija vairāk vērta nekā viņa karavadoņa māksla. Viņš nekad nekļuva karaļa partijai neuzticīgs. Ņūstidu ielenca parlamenta karaspēks. Pār vecajiem mūriem nolija sēra un kausēta svina lietus. Krastmalā, kur reiz bija dziedātas svētas dziesmas, mežos atbalsojās ievainoto vaidi, muskešu rībieni, trompešu kaujas signāli. Pēc Kromvela triumfa lords Bairons devās līdzi Kārlim ĪI uz Franciju; savu padevību viņš pierādīja arī tur, jo viņa sieva lēdija Bairona kļuva karaļa — trimdinieka septiņpadsmitā mīļākā.

Pamazām mežs ap abatiju atdeva vietu tīrumiem, mājām un ciemiem. Ozolu aizsardzībā dzīvoja milzīgi briežu bari. Baironu pils vairs neatradās tuksnesī, bagātas dzimtas bija kaimiņos uzcēlušas mitekļus. Skaistākā un tuvākā pils bija Enziija, kurā dzīvoja Ceversi un kuru gara ozolu gatve savienoja ar Ņūstidu. To sauca par Kāzu aleju, jo abas dzimtas vienoja radniecības saites — trešais lords Bairons bija apprecējis vikonta Cevērsa meitu Elizabeti. Šis trešais lords Bairons, kas dzīvoja septiņpadsmitā gadsimta beigās; jau bija gandrīz izputējis. Zemnieku pareģojumi piepildījās. Spocīgs mūka tēls melnā kapucē naktīs klejoja pa spraišļotām ejām, un dzimtas liktenis nebija laimīgs. Ceturtajam lordam bija divi dēli, kas aizsāka Baironu drūmo leģendu: dzimtas piekto lordu pēri tiesāja par slepkavību, un jaunākais dēls, jūrnieks, kļuva par valsts nelaimīgāko admirāli.

Stāsts par to, kā piektais lords Bairons nogalināja misteru Čeversu, Enzlijas kungu, savu brālēnu, kaimiņu un draugu, ir naivi traģisks. Notingemas grāfistes dižciltīgajiem kungiem, uzturoties Londonā, bija paradums reizi mēnesī sapulcēties Pelmelas tavernā «Zvaigzne un bikšu josta». 1765. gada 26. janvārī parastā sanāksme bija pagājusi jautrībā un omulībā, kad nejauši sāka runāt par to, kā vislabāk pasargāt medījamos zvērus. Čeverss ieteica stingrību pret malu medniekiem; lords Bairons paskaidroja, ka vislabāk meža zvērus pasargājot tas, kas par tiem vismazāk rūpējoties. Misters Ceverss asi atbildēja, ka seram Čārlzam Sedlijam, viņu abu kaimiņam, un viņam pašam esot piecos akros vairāk medījuma nekā lordam Baironam visos viņa īpašumos un bez viņu aizsardzības visā lorda Bairona zemē nebūtu neviena zaķa. Lords Bairons apjautājās, kur tad īsti atrodoties sera Čārlza Sedlija muižas. Misters Čeverss atbildēja: «Ja vēlaties ziņas par seru Čārlzu Sedliju, viņš dzīvo Dīnielā, bet, kas attiecas uz mani, tad jūsu augstība zina, kur mani atrast.»

Sie skarbā tonī teiktie vārdi sarunu izbeidza. Izgājis no zāles, lords Bairons satika misteru Čeversu uz kāpnēm; pārmijuši dažus vārdus, viņi lūdza kādu kalpotāju ierādīt viņiem tukšu istabu. Sulainis nolika uz galda sveci, un abi augstmaņi ieslēdzās. Pēc brīža atskanēja zvans. Tavernas īpašnieks ieraudzīja misteru Čeversu un lordu Baironu duelējamies. Misters Čeverss tika smagi ievainots. Viņu pārveda mājās, kur viņš nomira.

Anglijas pēru drīkstēja par slepkavību tiesāt tikai lordu palāta. Pēc dažiem mēnešiem lordu Baironu uzaicināja ierasties Londonas Tauerā, no turienes viņu karietē jātnieku pavadībā aizveda uz Vestminsterholu. Apsūdzētajam blakus nolika bendes cirvi ar asmeni pret viņu. Noklaušināja muižniekus, kas ķildas dienā bijuši tavernā. Pirmais liecinieks^piesardzīgi atbildēja: «Manas ausis nav visai dzirdīgas.» Ārsts paskaidroja, ka zobens iedurts pret nabu un izrāvis vēderā lielu brūci. Viņam jautāja, vai šī brūce bijusi mistera Čeversa nāves cēlonis. Viņš par to nešauboties, skanēja atbilde. Tad lords Bairons paskaidroja, ka neesot vainīgs. Ievāca aptaujas, sākot ar jaunākajiem pēriem un beidzot ar tīrasiņu prinčiem. Atzina, ka apsūdzētais nav vainojams slepkavībā ar iepriekšēju nodomu, bet nejauši izdarījis nāvīgu ievainojumu; tāds spriedums pēc sevišķa pēru statūta līdzinājās attaisnojumam. Herolds sauca: «Klausieties, klausieties!» Nolasīja spriedumu. Lords kanclers salauza balto nūju, un Viljams — piektais lords Bairons varēja brīvs atgriezties Ņūstidas abatijā.

īstenībā neviens no abu pretinieku draugiem šo slepkavību neuzskatīja par lielu noziegumu, jo misters Čeverss bija pazīstams kā nikns ķildnieks un kauslis. Uzvarētājs līdz pat nāves stundai turēja guļamistabā pie sienas pakārtu zobenu, ar ko bija nogalinājis savu brālēnu. Taču Ņūstidā Baironu jau sen sauca par nešpetno lordu un šīs slepkavības dēļ viņu izdaudzināja par īstu briesmoni. Par viņu stāstīja šausmu lietas, tomēr daži no šiem stāstiem bija nepatiesi. Nebija tiesa, ka viņš dusmu lēkmē ar pistoli nošāvis savu kučieri, līķi apsēdinājis blakus sievai un pats braucis ar baismo pāri tālāk; nebija tiesa, ka viņš sievu iesviedis ezerā, gribēdams noslīcināt. Taču tiesa bija, ka viņš ļaunā prātā vienmēr nēsāja pistoles aiz jostas, darīja lēdiju Baironu tik nelaimīgu, ka viņa aizbēga no Ņūstidas, bet viņš apņēma par sievu kādu kalponi, kurai zemnieki deva iesauku — lēdija Betija.

Šīs lēdijas Betijas nejēdzīgās saimniekošanas laikā abatijā sākās mežonīga dzīve. Kalpone, par kundzi tikusi, ierīkoja gotiskajā kapelā govju kūti un skaistākajās spraišļu zālēs zirgu staļļus. Pēc vienīgā dēla precībām ar miesīgu māsīcu — laulības notika pret tēva gribu — «nešpetnais lords» pilnīgi noslēdzās no pasaules. Kopš tā laika viņš pastrādāja visādas trakulības. Viņš bija stingri apņēmies izputināt savus mantiniekus. Kāršu parādus viņš aizmaksāja ar parka ozoliem, nocirta kokus par pieciem tūkstošiem sterliņu mārciņu un gandrīz pilnīgi iznīcināja skaisto mežu. Volpols, kam ap to laiku gadījās braukt garām, atzīmēja: «Ņūstida mani sajūsmināja — te apvienota piemīlība un gotika.» Bet viņš piebilda, ka tagadējais lords esot īsts aplamnieks, kas izcirtis visus kokus un «iedēstījis dažas skotu priedes, kuras izskatās pēc zemnieku kalpiem, kam viesībās uzvilktas ģimenes livrejas». Lai pilnīgi izputinātu dēlu, lords Bairons parkā nošāva divi tūkstoši septiņi simti briežus un Ročdeilas muižu, kur bija atrastas akmeņogles, uz divdesmit vienu gadu iznomāja par smiekla naudu — sešdesmit mārciņām gadā.

Viņa izpriecas atgādināja nerātna bērna aušības. Viņš naktīs klejoja apkārt un atvēra upju slūžas, lai applūdinātu kokvilnas vērptuves; viņš nolaida kaimiņu dīķus; pats sava dīķa krastā viņš bija uzcēlis divus akmens fortus un reizēm lika ezerā iebraukt rotaļu kuģu flotei. Tad viņš visu dienu vadīja jūras kaujas starp cietokšņiem un kuģiem, šaujot no miniatūriem lielgabaliem. Lords Bai-rons apmetās kādā fortā, viņa kambarsulainis Džo Marijs izstiepies gulēja kādā kuģī un komandēja floti. Reizēm lords apgūlās abatijas virtuvē uz akmens grīdas un kavēja laiku, rīkodams uz sava ķermeņa circeņu skriešanas sacīkstes, pie tam gausākos iepēra ar salmiņu. Sulaiņi apgalvoja, ka circeņi pazinuši savu kungu un viņam klausījuši.

Jaunākā brāļa dzīve bija ne mazāk traģiska. Šis otrs Bairons, dzejnieka vectēvs, bija drošsirdīgs, bet nelaimīgs jūrnieks. Biedri viņu sauca par Džeku Negaisu, jo, tiklīdz viņš uzvilka buras, tūliņ sacēlās vētra. 1740. gadā viņš piedalījās «Veidžera» ekspedīcijā uz spāņu kolonijām, bet kuģis aizgāja bojā pret Cīles krasta klintīm. Tas bija briesmīgs skats — milzu bangas brāzās pāri sadragātajam kuģim, viens matrozis sajuka prātā, kuģa komanda sadumpojās, kapteinim vajadzēja šaut uz saviem ļaudīm. Jaunais Bairons sacerēja kuģa bojā ejas aprakstu, ko vēlāk laida klajā ar nosaukumu ««Veidžera» grimšana», — stāstu par lielo nelaimi, ko autors pats un viņa biedri cietuši pie Patagonijas krastiem. Šis sacerējums guva zināmus panākumus un ir uzskatāms par klasisku jūras stāsta paraugu.

1764. gadā fregates kapteinis Bairons saņēma pavēli ar kuģi «Dofins» doties pasaules apceļojumā meklēt jaunas zemes. Viņš izbrauca cauri Magelāna šaurumam, atkal redzēja Patagoniju un tik ātri pabeidza savu pasaules ceļojumu, ka nepaguva atrast nevienu zemi, tikai uzgāja Vilšanās salas. «īstenībā viņa ceļā bija tik daudz neatrastu zemju,» kāds biogrāfs raksta, «ka viņš tikai ar lielām pūlēm varēja no tām izvairīties.» Pēc atgriešanās šo pieticīgo pētnieku iecēla par Ņūfaundlendas gubernatoru, vēlāk par admirāli, un šajā amatā viņš 1778. gadā, amerikāņu kara laikā, komandēja floti, kurai bija uzdots aizkavēt grāfa d'Estēna franču floti. Admirālis Bairons, pirmo reizi jūrā izbraucot, iekļuva briesmīgā vētrā, kas nogremdēja vienu viņa kuģi un vairākus citus padarīja kaujas nespējīgus. Otrreiz sastopoties ar grāfu d'Estēnu, viņš saskaņā ar savas dzimtas tradīcijām uzbruka par agru un kauju zaudēja. Pēc tam viņam komandēšanu vairs neuzticēja; viņš nomira 1786. gada.

Admirālim Baironam bija divi dēli. Vecākais — Džons, mūsu varoņa tēvs, kļuva karavīrs; otrs — Džordžs En-zens — jūrnieks. Džons bija beidzis studijas kādā franču militārā akadēmijā; viņš iestājās gvardē un piedalījās, vēl gandrīz zēns būdams, karā ar Ameriku. Ar savu varmācību, savām dīvainībām un milzīgajiem parādiem viņš iemantoja palamu Trakais Džonijs. Divdesmit gadu vecumā atgriezies Londonā, viņš iekaroja marķīzi Kemār-senu, jaunu, ļoti skaistu sievieti. Viņas vīrs lords Kemār-sens, vēlākais Līdsas hercogs, karaļa kambarkungs, bija kulturāls maigas dabas cilvēks. Jādomā, viņa sievai labāk patika jaunā Bairona trakulības, jo, pēc tēva nāves kļuvusi par Konjersas baroneti ar četri tūkstoši mārciņu ienākumu gadā, viņa tūlīt aizbēga ar mīļāko, pametusi kambarkungu ar saviem trim bērniem. Lords Kemārsens pieprasīja šķiršanos un to dabūja.

Kādu laiku jaunais pāris dzīvoja Estenholas pilī, kas piederēja lēdijai Konjersai, tad pārcēlās uz Franciju, bēgot gan no ļaunām mēlēm, gan no kreditoriem. Lēdija Konjersa dāvāja dzīvību meitenei — augstdzimušajai Augustei Baironai un nomira 1784. gadā vai nu no vīra nežēlības, kā melsa Londonas sabiedrība, vai aiz nepie-sardzības, kā apgalvoja Baironi, jo viņa, tikko no nedēļnieces gultas cēlusies, bija piedalījusies medībās. Reizē ar viņu zuda ienākumi, ko viņa saņēma mūža pensijas veidā.

ii GORDONU DZIMTA

Bāsa bija moderna peldvieta. Tur jaunais atraitnis, skaistās, pusmēnessveidīgās terasēs pastaigājoties, veldzēja savas bēdas. Te viņš satika skotu mantinieci, bāreni, mis Katrīnu Gordonu no Gaitas. Viņa bija maza un resna, sarkanu seju, garu degunu, un viņu nekādā ziņā nevarēja saukt par skaistuli. Taču viņa pēc tēva nāves bija kļuvusi par vairāku muižu īpašnieci, viņai piederēja divdesmit trīs tūkstoši mārciņu, no tiem trīs tūkstoši skaidrā naudā, kas bija ļoti piemēroti spiedīgu parādu nomaksai. Pārējais bija Gaitas muižas, lašu zvejas vietas un kādas Eberdīnas bankas akcijas.

Lai arī Katrīna Gordona nebija skaista, toties bija dižciltīga un lepna kā Lucifers uz savu vārdu, vienu no visvecākajiem Skotijā. Gaitas pirmais lērds vai dzimtkungs sers Viljams Gordons bija grāfa Hantlija un Annabellas Stjuartes dēls, karaļa Džeimsa II māsasdēls. Kaut gan dzimtas vēsture tik karaliski iesākās, grūti būtu tai iedomāties traģiskāku turpinājumu. Viljams Gordons noslīka, Aleksandrs Gordons tika nogalināts, Džonu Gordonu pakāra par lorda Mori ja slepkavību, vēlāk kādu Gordonu pakāra par līdzdalību Vallenšteina noslepkavošanā; liekas — Gordoni karājas visos viņu ciltskoka zaros. Barbariskie feodālā laikmeta tikumi bija Skotijā saglabājušies ilgāk nekā citur. Kāds no Gordoniem nevilcinājās klajā laukā uzbrukt Eberdīnas advokātam, kas bija iedrošinājies apķīlāt viņa drauga zirgu. Valsts iestādes uzaicināja Eberdīnas pilsoņus ķerties pie ieročiem un sagūstīt vainīgo, bet piesardzīgie pilsoņi atsacījās. Tā bija radusies dižciltīgu laupītāju rase. Viņu temperaments izpaudās jau bērnībā. 1610. gadā trīs jaunie Gordoni Eberdīnas latīņu skolā uzcēla barikādes un veselu nakti aizstāvējās ar zobeniem un pistolēm. Viņu daba bija stiprāka par viņiem, viņi tādi bija dzimuši. Sestais lērds, īsts briesmonis, pats paskaidroja: «Kaut kas man neliek miera. Zinu, ka miršu uz ešafota. Mani tirda ļaunas dziņas.»

Veselu gadsimtu Gaitas kungi terorizēja ziemeļu apgabalu. Skotu balādes apliecina šo briesmīgo, netikumīgo un cinisko vīru varasdarbus. Viena no tām stāsta par kādu Gordonu, ko viņa sieva dievinājusi, lai gan viņš mīlējis lēdiju Bignetu. Viņš notiesāts uz nāvi par to, ka nogalinājis piecus bāreņus, tīkodams pēc viņu mantas. Soda dienā viņa sieva karalim lūgusi žēlastību.

Ak, Džordij, ak, Džordij, tevi mīlu no sirds,

Manu mīlu greizsirdība nespēj grozīt,

Tik putni, kas debesīs lido pa pāriem, —

Tie zina, kā mīl mana sirds.

Aizkustinātais karalis Gordonu apžēlojis, bet Gordons, brīvībā ticis, uzsaucis sievai, kas viņu glābusi:

Viens lēdijas Bignetas pirksts man vairāk vērts Nekā viss tavs daiļais augumsl

Tā Gaitas kungi bija traģiska likteņa apzīmogoti, un, ja arī, astoņpadsmitajā gadsimtā karaļa varai nostiprinoties, izdevās viņus piespiest likumus ievērot, tomēr nedabiskā nāvē mirušo sarakstam vēl nebija gala. Aleksandrs Gordons noslīka, arī viņa dēls Džordžs Gordons atrada labprātīgu nāvi Bāsas kanālā. Viņš bija tēvs Katrīnai Gordonai, kuru pēc dažiem gadiem kapteiņa Bairona skaistās acis iededzināja tikpat kaislīgā un tikpat nelaimīgā mīlestībā, kādā bija degusi viņas senča sieva, par ko vēstī balāde.

Vecāsmātes — Dafu dzimtas skotietes audzināta, Katrīna bija mācījusies savas zemes stingro taupību; audzinātāja bija rūpējusies arī par ļoti labu izglītību, iepotējot mazmeitai Dafu ģimenes tradicionālo liberālo politiku. Katrīna Gordona labprāt lasīja; viņas vēstules bija šķietami nesakarīgas, bet domu bagātas un dzīvas. Viņai piemita Gordonu brutālais gars un straujā daba, bet arī viņu drosme. To viņa pierādīja 1784. gada 13. maijā Basā, kur viņas tēvs bija izdarījis pašnāvību, apprecēdamās ar briesmīgāko vīrieti pasaulē.

Jaunais pāris vispirms apmetās Gaitā, skaistajā pilī, kur viņus naidīgi saņēma Gordonu radi un draugi. Kapteinis šajā puritāņu zemē bija atnesis līdzi savas mežonīgās ierašas. Pilī dejoja un plītēja caurām naktīm. Kādu sestdienu bija atnākuši viesos Bairona kundzes brālēni un jautāja, vai neievērošot vismaz svētdienas mieru. «Dejas beidzās tieši tai mirklī, kad pulkstenis sita pusnakts stundu.» Skoti nicīgi noskatījās šajā svešiniekā — dienvidniekā, anglī, kas izkaisīja vējā skotu ģimenes mantu. Viņi bargi nosodīja trako mantinieci, kas sevi turēja par skaistu, rotājās zīda tērpiem un spalvām, zem rotām slēpa īso kaklu un bija apprecējusies ar vīrieti, kurš tīkoja tikai pēc viņas naudas. Anonīmi rīmju kalēji viņai izteica savas domas:

Nelietis zēns, kurš no Anglijas nācis,

Kuram ne dzimta, ne vārds te nav zināms,

Mīļākās uzturēt, uzdzīvot sācis;

Gaita drīz izputēs — katram tas redzams.

Un vēl cita:

Ar Džoniju Baironu tu apprecējies,

Nu skotu muižas drīz bojā aizies.

Apdziedātāji nebija alojušies. Jaunais anglis kā neprātīgs šķieda Gordonu bagātību. Vispirms pazuda trīs tūkstoši mārciņu skaidrās naudas. Tad kapteinis pierunāja sievu pārdot Eberdīnas bankas akcijas un pēc tam lašu zvejas tiesības. Izcirta muižas mežus un uzņēmās hipotēku par astoņiem tūkstošiem mārciņu. Gaitā bija gārņi, kas kopš gadu simtiem vija ligzdas ezera malā. Sens dzimtas ticējums šiem putniem piešķīra pravietisku nozīmi:

Kad gārnis aizbēgs prom no koka,

Bez zemes paliks Gaitas lērds.

1786. gadā gārņi aizlidoja uz ezera otru krastu pie lorda Hedo. «Ļaujiet putniem nākt,» viņš teica, «un nedariet tiem ļauna; drīz muiža nāks tiem līdzi.» Gadu vēlāk viņš nopirka muižu par septiņpadsmit tūkstoši astoņi simti piecdesmit mārciņām; šo naudu apķīlāja Skotijas advokāti, jo bija pieteikušies kreditori.

Baironi jau kopš gada bija atstājuši muižu, kas viņu trūcībai bija kļuvusi par dārgu; kādu laiku laulātie ceļoja apkārt pa Angliju, bet, kad tiesas izpildītāji viņus arvien biežāk sāka apciemot, viņi pārcēlās uz Lamanša kanāla otru krastu. Skotu radi nožēloja «nabaga nelaimīgo sievišķi» — Bairona kundzi. Francijā viņas vīrs iemantoja maršala Birona uzticību — maršals pret Bai-ronu izturējās kā pret radinieku — un iedraudzējās ar vairākiem augstiem kungiem. Viņš spēlēja kārtis, skrēja pakaļ sievietēm, dzīvoja plaši, un parādu krājās arvien vairāk. Tomēr Katrīna visu pacieta, saimniekoja taupīgi pēc skotu ierašām un audzināja mazo Augusti. Santijī, kur laulātais pāris uzturējās ilgi, Auguste smagi saslima, un pamāte viņu pašaizliedzīgi kopa. «Ar šausmām atceros tās daudzās bezmiega naktis un agonijas dienas,» viņa pēc divdesmit gadiem rakstīja, «ko es pavadīju pie Tavas gultas, asarās mirkdama, kamēr Tu gulēji nekustēdamās uz nāves sliekšņa. Tava izveseļošanās tiešām bija brīnums —• paldies dievam, un es izpildīju savu pienākumu.» Viņa tiešām nekā nevarēja sev pārmest. Viņa dievināja savu «Bairronu» (viņš savu vārdu tā izrunāja, pēc skotu paraduma veļot burtu «r»). Viņa mīlēja šo skaisto un pārgalvīgo vīrieti, bet baidījās par nākotni. 1787. gadā Katrīna nonāca mātes cerībās. Dzemdībām tuvojoties, viņa vēlējās atgriezties Anglijā. Augustes vecmāmiņa — lēdija Holdernesa izteica vēlēšanos mazmeitu ņemt pie sevis, un no šā laika meitene auga pie mātes vecākiem.

Londonā Stjuartu dzimtas dīvainā atvase noīrēja dzīvokli sevišķi lepnā rajonā. Savā stāvoklī, kad sievietes jūt tik lielas ilgas pēc aizsardzības, viņa bija pamesta gluži viena. Kapteinis dzīvoja Duvrā un Parīzē, viņš ieradās tikai pēc naudas un dažās dienās notrieca summas, ko bija izdevies izplēst no sievas. Vienīgais cilvēks, kas par Katrīnu rūpējās, bija advokāts Džons Hensons, kuram Eberdīnas kolēģi bija aizlikuši par viņu labu vārdu; advokāta sieva Bairona kundzei pagādāja kopēju un vecmāti. Bērns nāca pasaulē 1788. gada 22. janvārī, un puisēnu nokristīja vārdā Džordžs Gordons Bairons, jo kāds testaments prasīja, lai Cordonu mantinieks nestu viņu vārdu. Tas arī bija viss mantojums.

Drīz pēc atgriešanās Anglijā Bairona kundze dabūja zināt, ka nonākusi līdz ubaga spieķim. Gaitas pardošana bija gluži veltīga — kapteinis bija ieradis katru menesi nodzīvot pa muižai. Tikko viens vekselis bija samaksats, uzpeldēja citi. Džons Bairons apzinājās, ka nav spējīgs laboties. «Es nevaru par sevi atbildēt,» viņš teica. Viņš bija apņēmies kādu laiku nodzīvot Velsā. «Bet es tur droši atkal izdarīšu muļķības, nopirkšu zirgus, varbūt arī medību suņus.» Skotu advokāti savai klientei rakstīja asas vēstules. Kāds veikalnieks no Parīzes piesūtīja samaksai Džona Bairona vekseli par četrsimt mārciņām; tai pašā nedēļā vajadzēja nosūtīt piecdesmit mārciņas Bairona kundzei Londonā un trīsdesmit mārciņas Bairona kungam Duvrā. Tā nevarēja turpināties. No Gaitas naudas bija atlikušas vairs tikai četri tūkstoši divsimt divdesmit divas mārciņas, no kurām tūkstoš divsimt divdesmit divas mārciņas bija ķīla uz muižu izdotai hipotēkai. Atlikušās trīstūkstoš mārciņas noguldīja uz Bairona kundzes un viņas dēla vārda, un skotu advokāts uzdeva savam Londonas kolēģim izmaksāt Bairona kundzei ik gadus simt piecdesmit mārciņas mazās summās. Pirmajā svētdienā pie viņa ieradās Bairona kundzes kalpone ar kvīti par simt mārciņām. Advokāts liedzās naudu izmaksāt. Pēc dažām stundām kalpone atnāca otrreiz ar asarainu vēstuli un kvīti par divdesmit piecām mārciņām.

Pati sīksta un taupīga būdama, Bairona kundze labāk nekā jebkurš cits būtu pratusi iztikt ar simt piecdesmit mārciņām gadā, bet viņa nespēja turēties pretī vīram. Kad viņa dabūja dzirdēt, ka vīrs atkal nedaudzās nedēļās iztaisījis parādus tūkstoš trīssimt mārciņu apjomā, viņā uzliesmoja Gordonu niknums — viņa saplēsa mēteli, cepuri, svieda kalponei ar traukiem, bet, tiklīdz atkal ieraudzīja Džona Bairona acis, nespēja izteikt ne vārda. «Bai-rona kundze baidās, ka nespēšot atraidīt Bairona kunga personisku lūgumu,» Londonas advokāts rakstīja savam skotu kolēģim. «Viņam vairs nav ne fārtinga, un viņa man ziņo, ka atrodoties tādā pašā stāvoklī,» viņš pie bilda.

Katrīna bija divdesmit trīs gadus veca. Jaunībā slavena vārda un lielas bagātības mantiniece — viņa bija savā naivumā noticējusi, ka viņu kāds varētu mīlēt viņas pašas dēļ. Viņa bija ticējusi, ka viņu mīl, un pati vēl vienmēr mīlēja. Viņas devīze bija: «Tikai nāve var mani pārvērst.» Pamodusies no šā sapņa, viņa ieraudzīja, ka atrodas nabadzībā, ar vīru, mazu bērnu, zīdītāju un mājas saimniecību uz kakla. Daža laba sieviete būtu zaudējusi galvu, un arī Katrīna to reizēm zaudēja. Savā postā viņa juta karstu vēlēšanos braukt atpakaļ uz Skotiju, uz Eber-dīnu. Viņai tur vairs nepiederēja ne sprīža platuma zemes, bet šajā skarbajā, vecajā Skotijā viņa vismaz nejustos svešiniece. Londonā, tiesas izpildītāju vajāta, viņa pārāk skaudri apjauta savu nelaimi. Viņa aizceļoja.

Kapteinis Bairons sievai nesekoja tūliņ. Arī viņam dzīve nebija viegla: viņš bija zaudējis burvīgo lēdiju Konjersu un reizē ar viņu četrus tūkstošus mārciņu ienākumu, kas viņam bija ļāvuši ar saviem franču draugiem jautri dzīvot; viņš bija saistījies ar izputinātu sievieti, kas nekad nebija skaista bijusi un tagad bija kļuvusi smieklīgi resna, ar sievieti, kas, par spīti karaļu dzimtas asinīm, izskatījās pēc lauku bodnieka sievas. Šī sieviete gribēja viņu aizvilkt stingri tikumīgā provincē, skarbā klimatā, kur godajama un tikumīga cilvēku cilts nicināja izšķērdīgo angli. Nē, viņš nevēlējās steigties.

Eberdīnā Bairona kundze atrada lētu mēbelētu dzīvokli. Tur viņa apmetās ar savām abām skotietēm — kalponēm Agnesi un Mēriju Greju, divām māsām, kas pārmaiņus zīdīja mazo Džordžu vai Džordiju, kā viņu Skotijā sauca. Zēns pēc sejas bija tikpat skaists kā tēvs, bet, kad viņš sāka iet kājām, māte izbailēs ieraudzīja, ka viņš klibo. Pēdas bija normāli veidotas, abas kājas viena garuma, taču, līdzko bērns lika kāju pie zemes, potīte sagriezās. Viņš varēja stāvēt tikai uz pirkstgaliem. Ārsti, kurus māte ataicināja, vainu novēla uz nepareizu paņēmienu dzemdībās, kuram par iemeslu savukārt bijusi mātes pārliecīgā šķīstība. Potītes cīpslas likās paralizētas. Eberdīnas ārsts apmainījās vēstulēm ar slavenu Londonas pediatru. Tas lika pagatavot sevišķus apavus un aizsūtīja tos uz Skotiju, bet mazais Bairons kliboja, tāpat kā klibojis, Mērijai Grejai pie rokas pa Eberdīnas ielām.

Mazais Džordžs bija gudrs un maigs, bet straujas dabas bērns. Tāpat kā māte, viņš dusmās bija spējīgs kaislīgi spītēt. Reiz puisēns dabūja rājienu par to, ka notraipījis drēbes. Viņš paķēra svārciņus un mēmā niknumā pārplēsa tos no augšas līdz apakšai, uzmezdams bērnu meitai izaicinošu skatienu. Bērna dzīves uzskats veidojās jau pirmajos gados. Ko šis bērns redzēja? Viņa tēvs ar māti bija mēģinājuši kopā dzīvot, bet nebija varējuši. Nelaimes sarūgtināta, Bairona kundze bija kļuvusi ļoti jūtelīga un viegli aizkaitināma. «Tālumā viņa ir laipna,» viņas vīrs rakstīja, «bet es uzaicinu jūs un visus apustuļus nodzīvot ar viņu kopā divus mēnešus; vienīgais, kurš to spējis, esmu es. Un tā ir liela māksla.» Kādu laiku laulātajiem Eberdīnā bija atsevišķi dzīvokļi, viens Karalienes ielā, otrs Platajā ielā, viņi viens otru apciemoja, viens pie otra dzēra tēju. Katrīna vēl arvien nespēja pretoties vīra acīm. Viņam atkal izdevās sievu pierunāt aizņemties trīssimt mārciņu; viņa atdeva vīram naudu, bet vēlāk viņai vajadzēja maksāt procentus. Tas samazināja viņas ienākumus no simt piecdesmit līdz simt trīsdesmit piecām mārciņām. No tām viņa dzīvoja, netaisīdama ne graša parādu, joprojām lepna kā Lucifers, taču reizēm viņu pārņēma briesmīgu dusmu lēkmes. Tad porcelāna trauki lidoja pret sienām.

Bērns vēroja vecākus nopietnā ziņkārē. Citiem zēniem bija vecāki, kas dzīvoja kopā un mīlēja viens otru. Viņa prāts veidojās ķildu, pārmetumu, žēlabu troksnī. Viņš redzēja, ka mājas kalpones viņa vecākus uzskata par trakiem, bīstamiem, par ākstiem. Turklāt viņš no citiem bērniem atšķīrās arī ar savu kroplumu. Kādēļ viņa potītes ļodzījās? Viņš tik ļoti kaunējās par to, ka neiedrošinājās jautāt. Reiz kāda sieviete uz ielas teica Mērijai Grejai: «Glīts zēns šis mazais Bairons. Cik žēl, ka viņam tādas kājas!» Viņš iesita sievietei ar pātadziņu un uzsauca: «Nerunājiet par to!» Vakaros viņam vajadzēja paciest mocošus ārstniecības paņēmienus — viņa kājas cerēja izārstēt ar bandāžu.

1790. gada beigās Džons Bairons izdabūja no sievas un savas māsas Lī kundzes mazliet naudas un aizbēga uz Franciju. Lī kundzei piederēja māja Valansjenā. Paklīdušais kapteinis turpmāk tur dzīvoja (tas bija franču revolūcijas laikā), skrēja pakaļ kroga meitām, un nekad viņam nebija neviena sū kabatā. Dažas Lī kundzei rakstītas vēstules ļauj ieskatīties šā pagrimušā cilvēka pēdējos pārdzīvojumos. «Valansjenā 1790. gada 1. decembrī. ... Te es dzīvoju, un ko es tagad mīlu? Kādu aktrisi, kas te atbraukusi no Parīzes; viņa ir skaista un vakar uzstājās «Ciema pārbaudījumā». Šonera kundze man tiešām teica, ka viņa mani mīlot, bet viņa bija piedzērusi, un es nezinu, ko lai daru ... Tiesu izpildītāji nenāk, jo Fannija viņiem kož un es nekad neesmu mājās. Mums visiem klājas labi, un Žozefīne pilda savu pienākumu; viņa dabū maz naudas un daudz rājienu — tas ir vienīgais veids, kā ar viņu var sadzīvot. Te spēlē jaunu lugu — «Rauls de Krekī», un tajā ir šāds teikums: «Esmu izglābis karali un mirstu laimīgs.» Visi sauca: «Da Capo!» — un: «Lai dzīvo karalis, lai dzīvo tauta!» — un es, vīnogu sulas apreibis, atcerēdamies, ka mani senči bijuši franči, saucu līdzi tikpat skaļi kā visi citi. Un tagad te runā: «Tas anglis ir velnišķīgs aristokrāts.» Manas mīlas dēkas ir galā, bet par mani visi runā, ka es vienmēr esot iemīlējies, taču ļoti nepastāvīgs. Mīlas dēkas sekoja cita citai, liekas, man piederējusi trešdaļa Valansjenas sieviešu, sevišķi biju aizrāvies ar kādu meiču no viesnīcas «Pie sarkanā ērgļa», kur es kādā lietainā vakarā ēdu vakariņas. Viņa ir liela auguma un skaista un vēl arvien nav man apnikusi...» 1791. gada vasarā vēstules sāka kļūt traģiskas: «Man tiešām vairs nav neviena krekla, neviena sū...» Pārtikas tirgotāji atsacījās viņam dot uz parāda. «Man vēl ir tikai vieni svārki mugurā — un tie paši noplīsuši... labāk gribētu būt galeru vergs...» — «Man vairs nav ne krekla, ne svārku mugurā, pēdējie, kas bija, galīgi novalkāti.» Pēc dažām dienām viņš nomira, kā stāsta, izdarīja pašnāvību.

Šī nāve ļoti apbēdināja viņa sievu, kas joprojām viņu mīlēja. «Mīļā kundze,» viņa rakstīja svainei, «Jūs ļoti nepareizi spriežat par mani, ja domājat, ka Džona Bairona nāve man nesagādāja sāpes. Tā darīja mani ļoti nelaimīgu — jo vairāk tāpēc, ka man nebija vājā mierinājuma — viņu pirms nāves vēl redzēt. Ja būtu zinājusi, ka viņš slims, es būtu braukusi viņu kopt... Par spīti viņa vājībām — jo bargāku vārdu tās nepelna —, es viņu vienmēr no sirds mīlēju ... Jūs sakāt, ka viņš līdz beigām bijis skaidrā apziņā. Vai viņš nepieminēja mani? Vai viņš ilgi slimoja? Kur viņš apglabāts? Esiet tik laipna, paziņojiet to man un atsūtiet viņa matu cirtu!»

Mazais Džordžs tēvu nekad neaizmirsa, viņš tēvu bija apbrīnojis. Viņš palika dzīvē viens ar sievieti, kuras neparedzamās garastāvokļa maiņas lika pār viņu nolīt te skūpstu lietum, te sitienu krusai. Viņš zināja, ka māte ir nelaimīga, viņš baidījās no viņas un viņu nožēloja. Eber-dīnas grieķu valodas skolotāja Džona Stjuarta dārzā augļus plūcot, viņš bieži lūdza atļauju aiznest dažus ābolus «nabaga mīļajai mātei».

III LIKTEŅA NOLĒMUMS

«Un tas kungs uzlūkoja Ābelu un viņa upuri; Kainu un viņa upuri tas neuzlūkoja. Tad iededzās Kaina bardzība un viņa vaigs raudzījās nikni. Un tas kungs teica uz Kainu: «Kam tu esi apskaities, un kādēļ tavs vaigs raugās nikni?»» Mērija Greja lasīja bībeli. Mazais Bairons aizkustināts dedzīgi klausījās. Viņš nesaprata visus vārdus, bet baudīja grāmatu grāmatas svešādo, baismīgo poēziju. «Kādēļ tas kungs atraidīja nabaga Kaina upuri?» — «Viņa grēka dēļ,» Mērija Greja atbildēja. — «Grēka? Kas tas ir — grēks? Kains taču vēl nebija Ābelu nokāvis.» — «Nē, bet Kains bija nolādēts,» teica Mērija Greja. — «Nolādēts? Kas tas ir — nolādēts?» — «Tas nozīmēja, ka velns viņu paraus un ka viņš mūžīgi mūžos degs elles ugunīs.» Mērija Greja daudz runāja par velnu. Viņai patika iebaidīt. Viņa stāstīja spoku stāstus, teica, ka mājā spokojoties. Vakarā, zēna slimās kājas sāpīgi ciešās saitēs tinot, viņa lika zēnam skaitīt psalmus. Viņam patika šo dziesmu smagnējais ritms. Divas viņam sevišķi patika: pirmā — «Svētīgs tas vīrs, kas nesvaidās pēc bezdievju padoma, nedz grēcinieku tekas min, nedz zaimotāju sēdeklī sēžas . . .» un divdesmit trešā — «Dievs ir mans gans, man netrūks nenieka, viņš mani zaļās ganībās ved un pie miera ūdeņiem vada ...». Mērija Greja nodzēsa gaismu. Viņai bija uzdots palikt blakus istabā, bērna tuvumā, bet viņš zināja, ka Mērija iet projām. Kad viņa bija aizgājusi, zēnam uzmācās bailes. Visa Skotija bija spoku pilna, māja atradās blakus kapsētai. Bērns tumsā juta klīstošu būtņu klātesamību. Viņš pa gaiteni aizlavījās līdz logam, kur varēja saredzēt vāju gaismu, un palika tur, līdz aukstums piespieda viņu kāpt atpakaļ gultā.

Mērija Greja bija barga, Bairona kundze — jukusi. Viendien viņa dēlam sacīja: «Kucēn, tu esi īsts Bairons, tikpat nekrietns kā tavs tēvs.» Nākošā dienā viņa spieda zēnu sev klāt, it kā gribētu noslāpēt, un teica, ka viņam esot tikpat skaistas acis kā kapteinim. Viņa teica, ka viņš esot cēlies arī no Gordoniem, no vienīgajiem īstajiem Gordoniem, kas bijuši vareni valdnieki ar karaļu cilts asinīm. Taču Mērija Greja un viņas draugi stāstīja, ka Gor-doni esot slepkavojuši cilvēkus, esot kārti un slīcināti. Droši vien Cordoni bija nolādēti tāpat kā Kains; droši vien velns viņus bija parāvis. Par Baironiem māte mazāk stāstīja, viņa tos turēja par zemākas kārtas piederīgiem Bet zēns no savas aukles dabūja zināt, ka Anglijas ziemeļos kādā vecā pilī dzīvo «nešpetnais lords», ģimenes galva, ka Baironi ir ļoti veca dzimta, kuras locekļi bijuši slaveni karavadoņi un jūrnieki. Vārds «Bairons» piešķīra noslēpumainu pārākumu pār visiem citiem puikām ar veselām kājām, biedriem, kuru vecāki dzīvoja mierīgu dzīvi un kurus viņš apskauda. Kādu dienu viņš ar akmeni svieda putnam un trāpīja mazai meitenei. Viņa sāka raudāt. Zēnu gribēja piespiest lūgties piedošanu, bet viņam uznāca spīva niknuma lēkme. «Vai zini, ka esmu Bairona dēls?» viņš teica. Pēc stundas viņš atnesa meitenītei konfektes.

Kad zēns bija četrus gadus un desmit mēnešus vecs, viņu sūtīja dažus soļus attālajā mistera Bauera jeb Bod-sija skolā, kur mācību nauda bija pieci šiliņi ceturksnī. «Uzticu Jums Džordžu, lai Jūs viņu savaldītu,» Bairona kundze rakstīja Bodsijam. Klases telpa bija netīra un zemiem griestiem, grīdā laiks bija iegrauzis robus. Bērni tur mācījās lasīt no grāmatas ar vienbalsiena vārdiem. «God made man — Iet us love him.» Mazais Bairons ar savu labo atmiņu pirmo lappusi drīz zināja no galvas un pavēstīja, ka mākot lasīt. Un tiešām — viņš mātei uzteica visu gabaliņu; tas bija liels panākums. Bet, kad viņa atšķīra otru lapu, viņš iesāka no jauna: «God made man...» Diemžēl teksts bija cits, un nepacietīgā Bairona kundze dēlam iesita pļauku. Viņš gāja atpakaļ pie Bod-sija un mācījās: «Dievs radīja sātanu, sātans radīja grēku.» Šajās Skotijas skolās daudz tika runāts par velnu.

Bodsija dotās zinības šķita nepietiekošas, un Bairona kundze lika diviem ģimnāzijas skolotājiem pasniegt dē lam privātstundas. Viens no tiem — Ross, mazs, dievbijīgs garīdznieks, ar savu laipno izturēšanos sasniedza lielas sekmes. Viņš iepotēja zēnam jūsmu par vēsturi. Otrs skolotājs bija grūtsirdīgs jauneklis, vārdā Petersons. Viņš bija kurpnieka dēls un labs latīnists. Petersons lika Bai-ronam sākt ar latīņu valodu un turpināja viņa reliģisko audzināšanu, jo, tāpat kā Mērija Greja, bija stingrs prez-biteriānis. Skolotājs droši vien darīja visu, lai savam audzēknim izskaidrotu Kalvina mācību, kurai viņš pats piekrita. «Mēs esam no dzimšanas samaitāti, jo esam līdzdalīgi iedzimtajā grēkā. Daži cilvēki var, ja svētais gars tos savieno ar Jēzu, iemantot svētu dzīvi. Tie, kurus neglābj, nolemti mūžīgām mokām. Svētā gara iespaids atkarīgs no dieva prāta, kas vienu izraudzījis mūžīgai dzīvībai, bet citus nolēmis iznīcībai.» Septiņus gadus vecais zēns par to ilgi domāja. Vai viņš bija starp izredzētajiem vai starp atstumtajiem? Droši vien tik varmācīgi cilvēki kā Baironi un Gordoni gandrīz visi ir nolādēti un taps pazudināti. Viņš pēkšņi juta sevī mostamies dusmas, asinis viņam iesitās sejā, dažus mirkļus viņš neapzinājās, ko dara, — varbūt arī viņš ir dēmonu apmāts? Tomēr dažkārt viņu pārņēma maiguma un labestības uzplūds. Tas viss viņu biedēja.

Viņa rosīgais gars sekoja franču revolūcijas norisei. Šie dramatiskie notikumi mazās Skotijas pilsētiņas iedzīvotājus sašķēla divās partijās. Eberdīnas avīžu rakstiem bija skaļi virsraksti: «Bēgšana uz Varennu», «Dantons» u. tml. Vietējie notikumi bija nobīdīti viszemākajā slejā. Izputējusī aristokrāte Bairona kundze, kuru turklāt vecmāmiņa bija audzinājusi liberālā garā, piekrita progresīviem politiskiem uzskatiem. Viņa rakstīja savai svainei Lī kundzei uz Valansjenu: «Mani ļoti interesē notikumi Francijā, bet es baidos, ka mēs ar Jums būsim pretējos uzskatos, jo es esmu pilnīga demokrāte un domāju, ka karali pēc viņa nodevības un zvēresta laušanas vairs nevajadzētu tronī celt. Protams, arī tauta maldījusies, bet, ja uzvarētu otra partija, tā būtu tikpat nežēlīga.» Tāpat kā māte, arī mazais Bairons stāvēja tautas pusē. Bez tam viņš tagad daudz lasīja. Grāmatu tirgonis Brauns, kam skatlogā stāvēja Homēra krūšutēls, deva zēnam lasīt jaunākās grāmatas. Bairona kundze, par spīti nabadzībai, abonēja šīs lasītavas grāmatas. Viņas dēls sirsnīgi lūdzās, lai viņam atnes visas grāmatas par Romas, Grieķijas un Turcijas vēsturi. Ar baigu tīksmi viņš izlasīja ar! vectēva stāstu par kuģa grimšanu. Visapkārt runāja par karu. Pilsētas laukumā vingrinājās brīvprātīgie. «Viņa pirmie sapņi bija veltīti kara slavai.» — «Es gribētu sastādīt jātnieku pulku,» viņš teica. «Maniem kareivjiem būtu melnas uniformas, un viņi sēdētu melnos zirgos. Viņi sauktos par Bairona melnajiem, un visi runātu par viņu varoņdarbiem.»

Kādu dienu 1794. gadā, kad Bairona kundze pie kaimiņiem dzēra tēju, viņai jautāja, vai viņa zinot, ka lorda Bairona dēls miris. Viņa uztrūkās kājās. Tik jauna cilvēka nāve bija pārsteigums, bet vēl neticamāka likās doma, ka tagad viņas dēls kļuvis titula, Ņūstidas un visu dzimtas īpašumu mantinieks. Un neviens nebija iedomājies viņai to paziņot! Tomēr tā bija. Lorda Bairona dēls bijis miris Korsikā aplenkuma laikā. Starp kapteiņa dēlu un Anglijas pēra godu bija palicis tikai pustrakais vecis, kas Ņūstidas ezerā ar savu sulaini spēlēja jūras kaujas vai, virtuvē uz muguras guļot, rīkoja circeņu skriešanas sacīkstes. Mantinieka māte aizrakstīja Lī kundzei asu vēstuli, nosodīdama radu necienīgo izturēšanos. Kāds pazemojums — tādu ziņu saņemt no svešiem! Lordam Bairo-nam nu vajadzēs palīdzēt nākamā ģimenes galvas mātei, lai viņa varētu sniegt dēlam tādu audzināšanu un izglītību, kāda viņa kārtai pienākas. Taču lords Bairons ar ļaunu prieku spītēja klibajam un nabadzīgajam «Eberdī-nas puikam», kas gaidīja viņa nāvi. Viņš neatbildēja uz vēstulēm un ar mežonīgu neatlaidību putināja domēni un Baironu mantojumu.

Par spīti sašutumam, Bairona kundzei bija jāatsakās no cerībām dēlu sūtīt aristokrātiskā mācību iestādē, un zēns turpināja mācības Eberdīnas gramatikas skolā. Blakus minot, šai skolai bija slavena pagātne; tā bija dibināta 1256. gadā un piederēja pie senākajām visās trijās karaļvalstīs. Vecajām ēkām vēl bija niedru jumti. Skolā mācīja galvenām kārtām latīņu valodu — piecas stundas dienā. Gandrīz visi skolnieki bija ļoti nabadzīgi, viņu kabatas nauda bija viens penijs nedēļā. Džordžs Bairons tur drīz iemantoja laba bumbas spēlmaņa slavu. Biedri viņu mī-loja, lai gan sākumā viņa straujais un dedzīgais raksturs viņus bija pārsteidzis. Klibais rudmatis sarkanajos svārkos bieži mēdza piezagties skolas vārtu sargam un to izjokot. Pilsētas ļaudis viņu sauca par Bairona kundzes kiibo velnēnu. «Puikam viegla uztvere,» teica kāds skolotājs, «bet viņu grūti vadīt.» Par spīti kroplībai, viņš bija drošsirdīgs un «biežāk gatavs sitienus izdalīt nekā saņemt». Lai gan viņa kājas ātri pagura, viņš bija iemanījies uz pirkstgaliem ilgi klejot apkārt. Reiz kāds puika bija viņu pazobojis; tūlīt izkauties nebija iespējams, un mazais Bairons solījās apvainotājam vēlāk atmaksāt. Pēc nedēļas viņš zeņķi aizturēja uz ielas un pamatīgi piekāva. Kad viņš pārnāca mājās, Mērija Greja vaicāja, kādēļ viņš esot tā aizkusis. Viņš atbildēja, ka vajadzējis izpildīt kādu solījumu, jo viņš esot Bairons un viņa ģimenes devīze skanot: «Crede Biron!» Ārpus skolas viņš ņēma rakstības un franču valodas stundas, bet bez lielām sekmēm. Tomēr viņš lasīja daudz vairāk nekā viņa biedri. «Mani nekad neredzēja lasām, redzēja tikai dīkā staigājam, rotaļājamies vai nedarbus darām. īstenībā es lasīju ēdot, gultā guļot, lasīju, kad neviens cits nelasa; kopš sava piektā gada es lasīju visu, ko vien dabūju.» Bībele viņā bija atmodinājusi ilgas pēc austrumiem, sevišķi viņam patika «Tūkstoš un viena nakts», barona Tota memuāri, lēdijas Mērijas Montegjū vēstules un doktora Mūra «Zeluko».

«Zeluko» bija modems romāns, kura varonis Baironam nedeva mieru daudzus bezmiega vakarus. Tāpat kā viņš, Zeluko jau agrā bērnībā bija zaudējis tēvu. Zeluko bija bārenis un «dedzīgs kā pulveris, kas uzliesmo no mazākās dusmu dzirksteles». Zeluko bija pieradinājis zvirbuli un to mīlēja, tomēr kādu dienu viņš putniņu nogalināja. Beigās, kad Zeluko jau bija pieaudzis, viņš nobendēja pats savu bērnu. Šis stāsts Baironu iejūsmināja un satrauca. Viņš baidījās kļūt tāds kā Zeluko, un šīs bailes viņam sagādāja baudu. Daži Baironi taču bijuši tādi briesmoņi kā šis Zeluko.

Kad vācu valodas skolotājs vēlējas, lai zēns lasa Ges-nera «Ābela nāvi», viņš tur cerēja atkal atrast baismo Kaina stāstu, kas viņu vajāja. Taču traģēdija bija garlaicīga, un tulkojot Bairons domāja, ka nav nekāds noziegums, ja pasauli atbrīvo no tāda nelgas kā Gesnera Ābels. Tomēr Kaina problēma nerima viņu mulsināt. Viņa jaunā, pēc taisnības izsalkusī sirds žēloja atstumto. Kādēļ dievs bija ļāvis Kainam nokaut brāli? Kādēļ dievs liek viņam, Džordžam Baironam, reizēm būt ļaunam un nežēlīgam? Viņš domāja par elles sarkanajām liesmām. Viņam bija dzīvas iztēles spējas. Skolā biedri labprāt klausījās viņa izdomātos stāstus, kas bija radušies izlasīto grāmatu ietekmē. Ziemu, kad putenis bērnus aizkavēja kādā paslēptuvē, Bairons viņiem stāstīja pasakas no «Tūkstoš un vienas nakts» — un draugi aizmirsa salu.

1796. gadā māte viņu pēc pārciestā šarlaka aizveda uz kādām lauku mājām. Zēns jūsmoja par zilā dūmakā gaistošajiem kalniem, par mežonīgo Dī ieleju un Loknegeras kalnu sniegoto virsotņu skaistumu. Viņam patika klejot starp dīvaini veidotām klintīm, sēdēt krāču piekājē, kaut arī viņa vārgajām kājām tas nenācās viegli, un klausīties nostāstus par bandu vadoņiem, saviem senčiem. Arī viņš toreiz valkāja kalniešu pledu un cepuri un jutās gluži kā skots. Bērnišķīga mīlestība uz kādu zemnieku meiteni viņu saistīja pie šīs ielejas. Viņa mazo draudzeni sauca par Mēriju, un viņai bija garas, zeltainas cirtas. Zēna juteklība, tāpat kā jūtība, bija dzīva un pāragri attīstīta.

Kopš devītā gada viņš bija manījis, ka ir cilvēki, kuru klātiene var sagādāt bezgalīgu laimi. Eberdīnā atgriezies, viņš iemīlējās savā māsīcā Mērijā Dafā, mazā meitenē ar riekstbrūnām acīm un tumšiem matiem. Viņš vēroja viņas vaibstus un nevarēja iedomāties nekā skaistāka. Viņš labprāt ar meiteni pastaigājās, sēdēja viņai līdzās un viņu maigi glāstīja. Viņš domāja vienīgi par šo sejiņu, par drēbēm, ko viņa māsīca valkāja; viņš vairs negulēja un runāja tikai par Mēriju Dafu. Ja viņš nevarēja būt pie viņas, tad plijās virsū mātei, lai rakstot Mērijai, un mīlestība zēnam deva tādu spēku, ka Katrīnai Baironai gribot negribot vajadzēja izpildīt dēla sekretāres vietu.

Ai, cik kaislīgs un bikls viņš bija! Savu kroplo kāju un lēkājošās gaitas dēļ viņš jutās smieklīgs un apkaunots. Vislabāk viņš būtu paslēpies, pazudis no zemes virsas. Parasti jūtīgs un sapņains — viņš pēkšņi šķietami bez iemesla varēja kļūt negants. Reizēm viņš pēc ilga klusuma piepeši strauji un nesaprotami pamāja ar roku. Kādu dienu viņš pie galda paķēra nazi un tik sparīgi atspieda to pret krūtīm, ka māte pārbijās. Šādas lēkmes bija jo grūtāk saprotamas tāpēc, ka zēns bija iecirtīgs un dusmas ilgu laiku glabāja sevī. Dusmu izvirduma iemesls bieži bija nedēļām vecs.

Kad viņam bija desmit gadi, 1798. gadā, kādu dienu pienāca ziņa par Ņūstidas pilskunga nāvi. «Nešpetnais lords» bija šķīries no šīs pasaules. Kādā peklē tas nu mājoja? Mazais Džordžs Gordons Bairons tagad bija sestais lords Bairons. Kad ziņa pienāca, viņš atradās skolā. Skolotājs — domājams, ar Bairona kundzes ziņu — lika zēnu pasaukt, pacienāja ar cepumiem un vīnu un teica, ka viņa mīļais tēvocis esot miris un viņš tagad esot lords. Vīns, saldumi un skolotāja godbijīgā balss zēnā modināja lielu cieņu pret savu jauno titulu. Vakarā mājās pārnācis, zēns, pieskrējis pie spoguļa, jautāja mātei, vai viņa neredzot viņā kādas pārmaiņas; viņš nekā nevarot manīt. Un, kad nākamajā rītā vecajā skolā pēc kārtas izsauca skolnieku vārdus, skolotājs viņu uzlūkoja un teica nevis «Bairons», bet «lords Bairons». Viņš nespēja atbildēt «jā» un sāka raudāt.

Bija pienācis laiks Eberdīnu atstāt un pieņemt mantojumu. 1798. gada rudenī Bairona kundze, viņas dēls un Mērija Greja aizbrauca uz Ņūstidu. Aizceļojot viņi pārdeva savu kustamo īpašumu. Visa jaunā lorda mātes manta ienesa septiņdesmit četras mārciņas septiņpadsmit šiliņus un septiņus dinārus.

IV ABATIJA

No visiem trim ceļiniekiem jaunākais droši vien visdziļāk izbaudīja ceļojuma romantiku. Domīgs un nopietns viņš neatrāva skatienu no ezeriem, no Skotijas plašajiem līdzenumiem, Anglijas pļavām un mežiem. Kad viņi brauca garām Loklevēnai, Bairona kundze dēlam stāstīja par Marijas Stjuartes bēgšanu un atgādināja, ka arī viņš cēlies no Stjuartiem. Tātad viņš ir lords Bairons un brauc pieņemt savas muižas. Viņam pieder pilis, parki, sulaiņi. Varbūt zemnieki metīsies viņa priekšā ceļos? Šī dēka viņam likās tikpat brīnišķīga kā «Tūkstoš un vienas nakts» pasakas.

Dažas jūdzes aiz Notingemas rati iebrauca Šervudas mežā. Kāda šķērskoka priekšā ceļiniekiem vajadzēja apstāties. Tā bija Ņūstidas muitnīca. Tieši pretī slējās varens ozols, ko viltīgie kaimiņi bija paglābuši no «nešpetnā lorda» cirvja. Labajā pusē treliņi, ieeja parkā.

Bairona. kundze izlikās, it kā nezinātu, kur atrodas, un sirdī juta triumfu, vaicādama sievai pie aizkārtnes koka, kam pieder šī pils. Sieva atbildēja, ka pilskungs lords Bairons nupat nomiris. «Un kas ir viņa mantinieks?» — «Stāsta — kāds mazs puisēns, kas dzīvojot Eberdīnā.» — «Te viņš ir, dievs lai viņu svētī!» Mērija Greja teica, pagriezās pret jauno lordu, kas sēdēja viņai klēpī, un viņu noskūpstīja.

Rati brauca cauri jaunam priežu silam, un pēkšņi kādā alejas līkumā ceļinieki ieraudzīja Ņūstidu. Prāva, pa pusei meldriem aizauguša dīķa krastā pacēlās abatijas skaistā gotiskā celtne, pelēka pret pelēko debesu fonu, miera apdvesta un cēla. Kā visi bērni ar dzīvām iztēles spējām — Bairons savos sapņos bija izdomājis apkārtni, kur gribēja dzīvot un valdīt. Ņūstida, izrādījās, bija skaistāka par visiem sapņiem.

Sievietes izkāpa, vecais sulainis Džo Marijs pienāca klāt, un sākās mājas apskate. Abatija bija vecu drupu kaudze. Jumti, sienas, grīdas kopš daudziem gadiem nebija labotas. Nekārtība un netīrība bija neaprakstāma. Sulaiņi stāstīja par vecā lorda trakulībām. Zēns satraukts klausījās. Stāsts par sirmā cilvēku ienaidnieka savādo dzīves veidu lika viņa dvēselē ieskanēties svešām stīgām. «Viņš vienmēr nēsāja līdzi ieročus — katrā kabatā pa pistolei...» Cik labi zēns to saprata! Uz kājām nedrošs juzdamies, viņš vienmēr bija baidījies, ka cīņā ar skolas puikām tās viņu varētu pamest nelaimē. Turpretī pistole bija ierocis, tā atjaunoja līdzsvaru starp viņu un stiprajiem. Kopš septītā gada arī viņš nēsāja kabatās bērnu pistoles. Stāsts par divkauju ar Ceversu... «Lords paņēma zobenu un nodūra viņu ...» Jā, tā bija pareizi. Vecais Marijs rādīja garo aleju — Kāzu aleju, kas veda uz Ceversu pili Enzliju. Tad viņš stāstīja par circeņiem: «Pēc milorda nāves tie Ņūstidu atstāja tādos pulkos, ka priekšnams metās gluži melns un ejot vajadzēja tos simtiem samīt...» Jā, circeņi bija zaudējuši savu kungu, dīvaino, dēmonisko burvi, kas tos dresēja un pēra ar salmiņu. Cik baigi un skaisti tas bija — viss, ko zēns dzirdēja par savu ģimeni! Viņš klausījās vecajā sulainī, kas viņu veda cauri telpām: «Te spokojas, naktīs te var satikt mūku melnā sutanā... Te bija ēdamistaba, te — virtuve. Šī sienā izkaltā saracēņa galva atgādina Rupertu Baironu, kas kritis krusta karā ...» Zēns tagad saņēma mantojumu, kas bija īstenāks par mājām un laukiem, svarīgāks par pelēki zilajām acīm un vara sarkanajiem matiem, —-priekšstatu par saviem senčiem.

No šā pirmā apciemojuma Bairons iemīlēja Ņūstidu tikpat kvēli kā agrāk Mēriju Dafu. Viņš ar veco Mariju apskatīja velvju ejas, klosteri, alejas, strautus un avotus. Viņš iedēstīja zīli zemē un teica — tas būšot viņa ozols. Vislabāk viņš nekad nebūtu atstājis šo mantoto pili, bet Bairona kundze nolēma, ka sabrukušajā mājā nevar dzīvot. Abatiju bija grūti atjaunot. Bairona — nepilngadīgā Anglijas pēra īpašumu pārvaldību uzņēmās valsts kanceleja; viņa māte nevarēja atļauties tik lielus izdevumus, turklāt mantojums sastāvēja no muižām, nevis no skaidras naudas. Līdz galīgajam aprēķinam Bairona kundzei, kaut arī viņa bija jaunā lorda māte, bija tikai viņas pašas simt piecdesmit mārciņas. Par dēla pilnvarnieku viņa izraudzījās Londonas advokātu Hensonu, kas viņai reiz bija palīdzējis grūtniecības laikā, un pēc dažām dienām atstāja Ņūstidu, lai apmestos Notingemā.

Viņa noīrēja dzīvokli augšpilsētā, pils tuvumā, šaurā un tumšā ieliņā. Dzīvoklis bija ļoti mazs, tas nebija skaistāks par to, ko viņi Eberdīnā atstāja. Liela vilšanās zēnam: pasaku pils pārvērtās putras ābolā. Svešajā pilsētā viņš jutās nelaimīgāks nekā Skotijā. Bairona kundzei vajadzēja vairākas reizes ceļot uz Londonu, lai dēla mazgadības laikā izgādātu no karaļa pensiju. Viņa zēnu atstāja Notingemā Mērijas Grejas gādībā. Bet kalpone, kā izrādījās, nebija šās uzticības cienīga. Hensons atbrauca no Londonas apciemot savu klientu, jauno lordu, un zēnu tūliņ iemīlēja. Viņš ievāca no kaimiņiem ziņas un bija ļoti sašutis. «Apgalvoju Jums, kundze,» viņš rakstīja Bairona kundzei, «es nebūtu atļāvies iejaukties Jūsu mājas dzīvē, ja neturētu par pilnīgi nepieciešamu protestēt pret Jūsu kalpones Greja kundzes izturēšanos . .. Mans mazais godājamais draugs gan negribēja savas jūtas izrādīt, bet viņam bija grūti nesūdzēties par šīs sievietes nežēlīgo izturēšanos... Viņš man teica, ka Mērija Greja viņu pastāvīgi sitot, ka viņa mugura reizēm esot vienos zilumos, ka viņa vedot dzīvoklī viszemāko šķiru ļaudis, vēlu vakaros izejot un bieži naktīs atstājot viņu vienu guļam, ka viņa pastniekus ņemot pie sevis ratos un liekot pie katra kroga apturēt, lai ar viņiem dzertu ... Es jūtu lielu labvēlību pret lordu Baironu un ceru, ka Jūs mani uzskatīsiet ne tikai par viņa advokātu, bet arī par draugu. Es iepazīstināju lordu Grentliju un viņa brāli ģenerāli Nortenu ar mazo lordu Baironu, un viņi ir par puisēnu ļoti sajūsmināti — gluži tāpat kā visi citi, un es justos ļoti apbēdināts, redzot sava mazā biedra cēlās jūtas vienkāršas kalpones nepiedodamās rupjības varā. Viņam ir rosīgs gars, ātrs, uztvērīgs prāts un tāda spriedumu noteiktība, kas bērniem ļoti reti novērojama. Viņš ir vērts, lai pieauguši vīrieši ar viņu nodarbotos, un Jums ļoti rūpīgi jāizraugās cilvēki, ar ko viņam kopā jādzīvo...»

Hensonam bija taisnība. Mazais lords Bairons izrādīja savā vecumā ārkārtīgi retas garīgās spējas. Grūta dzīve bieži paātrina prāta attīstību. Laimīgs bērns dzīvo bezrūpīgi un uztver par patiesību visu, ko vecāki viņam stāsta. Bērns, kas aug mājas ķildu troksnī, mācās spriest par saviem vecākiem un pats sev rada pasaules notēlu, kas bieži ir nesaudzīgs. Mērija Greja viņam bija teikusi, ka ļaunos metīs mūžīgās ugunīs. Ja viņa tiešām tam ticētu, kā tad viņa iedrošinātos tā dzīvot? Bez šaubām, tas viss ir meli. Pieaugušo meli. Varbūt Mēriju Greju, tāpat kā Kainu, tas kungs ir nolādējis? Ja tā ir, tad pastnieki un krogi nekā nevar grozīt. Bet tad jau dievs ir netaisns. Kam lai tic? Kādēļ viņam — nevainīgajam jācieš? Kopš viņš kļuvis lords Bairons, mātei ir sāpīgāk nekā jebkad redzēt viņu klibojam. Notingemā Bairona kundzei bija ieteikts kāds šarlatāns — kāds Lavenders, kam viņa uzticēja zēna kaites ārstēšanu. Šis Lavenders bija rupjš krāpnieks. Visa viņa ārstniecībā bija tā, ka viņš nabaga zēna kāju ar varu izgrieza un ieslēdza koka spīlēs. Bairons toreiz gāja uz latīņu valodas stundām pie kāda amerikāņa mistera Rodžersa — lāga vīra, kam kļuva žēl zēna, redzot sāpju izteiksmi viņa sejā, kad viņš lasīja Vergiliju un Ciceronu ar Lavendera moku rīkiem kājās. «Milord, man sirds sāp, redzot, kā jūs ciešat.» — «Tas nekas, mister Rodžers, nerūpējieties par mani, es izturēšu,» skanēja atbilde. Tāpat kā Hensons, arī Rodžerss tūliņ iemīlēja vīrišķīgo puisēnu. Ne jau katru dienu var sastapt desmit gadus vecu zēnu, kas lūdz palielināt mācību stundu skaitu. «Misters Rodžerss varētu man pasniegt stundas ik vakarus,» Bairons rakstīja mātei. «Griežos pie Jums ar šo lūgumu, jo, ja to nedarītu, mani iesauktu par sliņķi, un, kā Jums zināms, es to nevarētu paciest.»

Pat kaimiņiem bija žēl jaunās, kvēlās dvēseles, redzot to Mērijas Grejas un Lavendera varā. Ārstnieciskā kursa laikā Lavenderam iepatikās mazo lordu aizsūtīt pēc alus, un notingemiešiem sašutumā vajadzēja noskatīties, kā Ņūstidas kungs klibodams iet pāri ielai un uzmanīgi nes šarlatānam alus krūzi.

Tomēr viņš bija jautrs; komiska bija arī viņa atriebība savam mocītājam. Nepraša un lielībnieks Lavenders apgalvoja, ka protot visas valodas. Zēns uzrakstīja uz papīra alfabēta burtus, uz labu laimi tos sakārtoja teikumos un uzrakstīto parādīja Lavenderam, jautādams, kādā valodā tas esot. «Itāliski,» atbildēja šarlatāns. Bairons sāka smieties. Liekuļi, jā, tādi ir šie Lavenderi un Mērijas Grejas. Naids pret liekulību kļuva par viņa stiprākajām jūtām.

Beidzot Bairona kundze izdabūja no karaļa trīssimt mārciņu pensijas un varēja dzīvot Londonā. Džons Hen-sons izraudzījās Baironam mācību iestādi — doktora Glennija skolu un uzaicināja lordu Kārlailu, Bairona brālēnu — viņa māte bija pazīstamā admirāļa māsa —, uzņemties aizbildnību pār zēnu. Grāfs Kārlails jaunībā bija izsmalcināts dendijs, kas bija devies pat uz Lionu pirkt izšūtas zīda vestes. Viņš bija publicējis dažus dzejoļus, vairākas odas un traģēdijas, vēlāk apprecējies un iesācis nopietnu politiķa karjeru. Viņš bija Īrijas lords vietnieks un pēc tam ministrs. Varbūt viņš Baironam būtu bijis apzinīgs aizbildnis, ja Bairona kundze bijusi citāda. Taču šā smalkjūtīgā, elegantā grandsenjora pirmā tikšanās ar skaļo, nesavaldīgo, mazliet smieklīgo sievieti visu izjauca. Bairona kundzei Kārlails likās iedomīgs, liekulīgs, un viņa šo kungu pieskaitīja saviem ienaidniekiem; dižciltīgais dendijs savukārt nožēloja laipnības brīdi un apņēmās cik iespējams reti tikties ar šo sievu, kas smirdēja pēc viskija, nolaidīgi ģērbās un runāja angliski rupjā izloksnē.

Arī doktors Glennijs, Bairona jaunais skolotājs, drīz dabūja just viņa mātes kaprīzes. Kā visi, kas iepazinās ar mazo lordu Baironu, arī viņš tūliņ juta pret zēnu cieņu un labvēlību. Viņš apbrīnoja puisēnu, kas, par spīti savam fiziskajam trūkumam, ar tādu drosmi centās atlētiskos vingrojumos neatpalikt no skolas stiprākajiem zēniem. Doktors Glennijs labprāt sarunājās ar mazo Baironu, jo reti kāds zēns šādā vecumā bija tik daudz lasījis. Viņš Glennijam šķita visai neparasts; zēns deklamēja dzejoļus, pazina dzejniekus un svētdienās ar tādu dedzību lasīja bībeli, ka varēja redzēt, cik liela draudzība viņu saista ar šo visu grāmatu grāmatu. Biedri viņu labprāt ieredzēja, bet sauca par veco angļu baronu, jo viņš pārāk bieži runāja par savas cilts vecumu, un smējās, kad redzēja nākam rotām apkārušos resno sievu ar polsterētām piedurknēm, šo sievu, kas pavēiniecīgā balsī mēdza uzkliegt doktoram Glennijam. «Bairon,» drošākie teica, «jūsu māte ir traka.» Viņš drūmi atbildēja: «Es to zinu.»

Nevarēja teikt, ka Bairona kundze dēlu savā ziņā nemīlētu; varbūt lords Kārlails un doktors Glennijs spriestu pareizāk, ja būtu viņu līdzjūtīgāk novērojuši. Varbūt tad viņi būtu redzējuši, cik varonīgi šī sieviete pacieš nabadzību, cik cēlsirdīga viņa. ir, kur var tāda būt. Taču pirmais iespaids tā atbaidīja, ka neviens nevēlējās viņu tuvāk iepazīt. Kādu sestdienu viņa pēkšņi pārveda dēlu mājās un, par spīti visiem noteikumiem, paturēja pie sevis. Doktors Glennijs sūdzējās lordam Kārlailam, kas vēlreiz mēģināja iejaukties, bet iepazinās tikai ar Gor-donu iedzimto niknumu un rakstīja doktoram: «Es negribu vairs ielaisties nekādās darīšanās ar Bairona kundzi, tieciet pats ar viņu galā, kā varat.»

Skolotāju un biedru spriedums Baironā nostiprināja sajūtu, ko jau sen bija modinājuši viņa paša novērojumi, — mēmu, negantu nicinājumu pret māti. «Jā,» viņš domāja, «viņa ir prātā jukusi.» Viņš jutās par māti atbildīgs, dusmojās, ka nevar viņai dāvāt savu maigumu, juta, ka tās būtu veltīgas pūles. Bērnībā viņš bija no mātes baidījies. Tagad viņš mātei spītēja. Niknuma brīžos viņa dzenāja zēnu pa visu māju. Bija traģikomiski redzēt klibo eņģeli bēgam no resnā gnoma.

Brīvdienās uzplauka jauna — dziļa, bērnišķīga mīlestība. Tā atkal bija kāda māsīca — Margerita Pārķere, viena no tām skaistajām, burvīgajām būtnēm, «kuras atgādina vieglu dvesmu». Šās trīspadsmit gadu vecās meitenes melnās acis, garās skropstas un grieķu statujai līdzīgo seju Bairons nekad neaizmirsa. «Es neatceros gandrīz nekā, kas līdzinātos manas māsīcas caurvizošajam, maigajam skaistumam un viņas piemīlībai mūsu īsās draudzības laikā. Viņa izskatījās kā no varavīksnes radīta, viņa bija tikai daiļums un miers. Manai kaislībai bija parastās sekas — es nevarēju gulēt, nevarēju ēst, nekur neradu miera.»

Zēns mēģināja viņai rakstīt dzejoļus. Viņa likās tās dievišķās laipnības un žēlsirdības iemiesojums, ko viņš visu mūžu meklēja šajā pasaulē, lai atveldzētu savu pārlieku kvēlošo dvēseli, un ko bija atradis tikai divos cilvēkbērnos.

Sājā 1801. gada vasaras brīvlaikā Bairona kundze kādā peldvietā lika toreiz izslavētai gaišreģei Viljama kundzei zīlēt nākotni un dzirdēja, ka viņa esot kliba dēla māte, ka viņas dēls divas reizes precēšoties, otro reizi ar ārzemnieci; viņa dzīves divi bīstamākie periodi būšot divdesmit septītais un trīsdesmit septītais gads. Šis pareģojums, ko noklausījās arī zēns, viņu ļoti ietekmēja.

v KALNA HEROVA

1801. gadā Baironu saskaņā ar viņa kārtu nolēmu sūtīt kāda no lielajām skolām. Izvēle krita uz Herovu; Hen-f ons viņu pavadīja turp. Skola nebija tālu no Londonas. No pakalna, kur lielu koku grupu vidū bija uzceltas ķieģeļu ēkas, varēja tālu pārredzēt upes un mežus; aizmugurē atradās pilsēta — lai arī neredzama, tomēr klātesoša. Baironu, kam toreiz bija trīspadsmit ar pusi gadu, brauciens uz svešo vietu ļoti satrauca. Kā gan šī nicīgā, nežēlīgā jaunā pasaule uzņems klibo un nemācīto zēnu? Protams, viņš ir lords Bairons, bet viņam bija teikts, ka tas neko nenozīmējot; Amerikas sūtnis laida savu dēlu Herovas skolā «tieši tāpēc, ka tā ir vienīgā, kur augsta kārta nedod nekādas priekšrocības».

Herovas skolas priekšnieks kopš vairāk nekā piecpadsmit gadiem bija doktors Džozefs Drūrijs, ap piecdesmit gadu vecs, darbīgs vīrs, kas savai iestādei bija pratis sagādāt lielu cieņu. Labs runātājs, atjautīgs un vienmēr mierīgs — viņš lielu daļu laika veltīja sarunām, pat pastaigām ar saviem skolniekiem. «Bija tiešām bauda noklausīties viņa rājienu,» stāstīja kāds no viņa audzēkņiem.

Hensons iepazīstināja Baironu ar doktoru un pastāstīja, ka zēns nolaidīgi audzināts, bet viņam esot ievērojamas dāvanas. Drūrijs pateicās advokātam, pavadīja viņu atpakaļ un, kad advokāts bija aizbraucis, ieveda Baironu savā darbistabā, kur lika zēnam stāstīt par mācībām un iemīļoto nodarbošanos. «Es drīz sapratu, ka man ir uzticēts mežonīgs kalnu kumeļš. Bet viņa acīs zibsnīja uguns.» Drūrijs atzina godkāri par «jaunā kumeļa» raksturīgāko īpašību; viņš redzēja, ka Bairons baidās, vai vājo zināšanu dēļ viņu neliks viņa vecumam nepiemērotā klasē. Vecais skolotājs apsolīja Baironu zināmu laiku uzticēt kādam profesoram sagatavošanas mācībām un tikai tad iedalīt klasē, kad viņš varētu mācībās sekot citiem sava ļ vecuma zēniem. Tas jauno atnācēju mazliet nomierināja. ļ

Pirmais laiks skolā nebija laimīgs. Būtu brīnums, ja starp trīs simti piecdesmit skolniekiem neatrastos daži, kam patiktu izzobot klibo, pēc dabas biklo un lepno zēnu. Viņa kājas nebija labojušās; viņam vajadzēja valkāt īpašus apavus, ko māte pasūtīja pie slavena Londonas kurpnieka Šeidrēka. Reizēm viņš rītos pamodās, kad biedri bāza viņa kājas ūdens bļodā, zobodamies par viņa ārstniecības paņēmieniem. Varbūt viņam būtu izdevies mocītājus atbruņot ar mierīgu pacietību, bet viņam tas ne prātā nenāca. Kā jebkurš bērns, kas audzis bez tēva, viņš jau agrā bērnībā bija mācījies nicināt katru autoritāti. Viņa gars negribēja pakļauties cilvēkiem, kuru vājības viņš redzēja; viņa lepnums liedza piekāpties — ja ne aiz cienības, tad aiz aprēķina. No mātes mācījies mīlēt franču revolūciju, viņš apbrīnoja republikas kareivi Bonapartu. Viņš bija atnesis uz skolu mazu pirmā konsula krūšutēlu un ar visu savu dūru spēku to aizsargāja pret patriotiskajiem biedriem. Baidīdamies, ka kroplības dēļ viņu nenožēlo, viņš izlikās uzpūtīgs, ķildīgs, iedomīgs. Viņš bija paresns, bet vaibsti bija skaisti, acis un uzacu izliekums brīnišķīgi, mati iesarkani un cirtaini. Apbrīnojama bija dedzība, ar kādu viņš pie visa ķērās. Viņš strādāja tikai rāvieniem, bet veiksmes brīžos varēja uzrakstīt trīsdesmit vai četrdesmit latīņu heksametrus vienā paņēmienā. Uzdevumus viņš nemācījās, bet bija tik daudz lasījis, ka varēja lepoties ar plašām un pamatīgām zināšanām. Viņš bija izglītots sliņķis.

Pirmais, ko viņš skolā iekaroja, bija jaukais doktors Drūrijs. Piedzīvojumi priekšniekam bija mācījuši, ka šādu tīrasiņu kumeļu vieglāk var vadīt ar zīda saiti nekā ar resnu virvi. Viņš to turēja tievā pavedienā un saņēma atalgojumu: Bairons skolotāju ļoti iemīlēja. Tā bija pirmā autoritāte, kurā viņš atrada apvienotu stingrību un taisnīgumu. Viņa alkas pēc taisnības bija lielas. Viņš juta — bērni to vienmēr jūt tāpat kā vecāki viri —, ka Drūrijs viņu apbrīno. Lords Kārlails doktoru ielūdza pie sevis parunāties par savu aizbilstamo. «Viņam ir talanti, mi-lord,» doktors teica, «un tie viņu pacels vēl lielākā spožumā nekā viņa augstā kārta.» — «Tiešām?» lords Kārlails pārsteigts un ne visai iepriecināts atvaicāja.

Pēc skolotāja arī biedri pamazām padevās Bairona burvībai. Tā bija daudzkārtīga burvība, kas dibinājās uz neierobežotu drosmi vārdos un darbos. Sājā zēnā nebija nekā zema, un viņš nespēja melot. Neviens visā skolā nebija tik ātrs dusmās, bet šajā viņa straujumā bija kaut kas bruņniecisks. Viņš iedraudzējās ar kādu zēnu — Viljamu Hārnesu, kas arī bija klibs. Bairons viņam teica: «Hārnes, ja kāds tevi aizkaitina, pasaki man; lai kas tas būtu, es viņu piekaušu, ja varēšu.» Roberts Pīls ari toreiz bija Herovā — nelaimīgs zēns aiz augstprātības maskas. «Ko varēja iesākt ar bērnu, kas mācījās no galvas Pita runas un dzīvoja savā atsevišķā pasaulē?» Mazā Pila svinīgā nopietnība bija kā dadzis acī skolas pārgalvniekiem. Viņu pastāvīgi ķircināja un kāds no viņa tirāniem bieži sita ar nūju. Kādreiz, kad sitieni bira pār Pīla muguru un viņš sāpēs locījās, Bairons pienāca klāt. Viņš nebija tik stiprs, lai «lielos» piekautu, bet viņš ar asarām acīs, aiz bailēm un sašutuma drebošā balsī vaicāja: «Cikreiz jūs viņam vēl gribat sist?» -— «Kādēļ tu prasi, puika, kāda tev daļa?» sitējs atjautāja. — «Es gribētu saņemt pusi no sitieniem,» Bairons lūdzoši teica.

Ģimnāzisti labi prot novērtēt raksturu; pēc gada viņi redzēja, ka šis biedrs ir liets no tīrākā metāla. Viņš bija rotaļās dedzīgs un, par spīti savai fiziskajai nepilnvērtībai, vēlējās tajās spīdēt. Sevišķi viņam patika peldēt un nirt. Dzimis nemiernieks un varonīgs būdams, viņš mēdza pasākt visas bīstamās dēkas. Kalnu kumeļš tik stipri raustīja savu zīda saiti, ka tā draudēja satrūkt. Ja viņš pēc kāda nedarba ieraudzīja doktora Drūrija noskumušo skatienu, tas viņam ķērās pie sirds, jo viņš skolotāju mīlēja; bet tieksmes bija stiprākas par viņu. Tāpat kā viņa skotu senci, arī viņu tirdīja «ļaunas dziņas». Brīžiem viņš pats brīnījās par darbiem, ko darīja. Viņš bija citus piekāvis līdz asinīm, bija sadauzījis un salauzis lietas. Kas viņam to varēja liegt? Viņš bija Bairons.

Pirmais skolas gads nebija pagājis laimīgi. Sākumā Bairons bija daudz cietis. Bet tieši viņa fiziskais trūkums

viņam radīja izņēmuma stāvokli, un skolotāji viņu nemeta pār vienu kārti ar pārējiem skolniekiem. Viņš ātri nogura, un viņam patika sapņot, tāpēc viņš bieži meklēja vientulību. Viņu nereti redzēja ar grāmatu padusē kāpjam augšup Herovas pakalnā uz baznīcu mazas kapsētas vidū. Tur bija kāds kaps zem liela koka, kāda nepazīta cilvēka — Džona Pīčija kaps. Bairons mēdza apsēsties uz kapakmens, ko apēnoja vīksnas zari. Doktora Drūrija kundze pa logu noskatījās, kā viņš ar pūlēm kāpa augšup pa akmeņaino taku. «Redz, kur mūsu Bairons,» viņa tad teica, «steberē augšā kalnā.»

Tās bija divējādas jūtas, kas Baironu vilka uz kapsētu. Domas par nāvi viņu mulsināja. Bērnībā viņš bieži bija biedēts ar stāstiem par elli, bet tagad viņš ticēja, ka mirušie guļ bezsapņu miegā šajā miera vietā zem bālajām lapām, ko dzenāja vēja pūsmas. Viņš bija dzirdējis, ka viņa skaistā māsīca Margerita Pārķere mirusi. Viņai toreiz bija piecpadsmit gadu. Viņš meiteni bija saucis par «skaistāko no ātri gaistošām būtnēm». Viņš atcerējās viņas melnās acis, garās skropstas. Tātad maigais augums, ko viņš tik labprāt bija aplūkojis, nu bija ielikts šķirstā un guldīts zemē. Šajās izmisuma domās viņš brīnīdamies atrada sāpīgu saldumu. Savas skumjas viņš ietērpa spārnotās vārsmās:

Te šaurā sprostā veci trūdi dus,

Šie trūdi, kas reiz dzīvi bij un skaisti;

Bet Tumsas Valdnieks samin cilvēkus,

Ne tikums, daiļums nespēj glābt tiem dzīvi...

Skolnieki, garām ejot, iztālēm redzēja Baironu sēžam uz viņa kapa. Viņš zināja, ka par viņu brīnās, bet zināja arī, ka izbrīns nekad nav tālu no apbrīnojuma. Viņa skumjās bija mazliet koķetērijas.

VI RīTA ZVAIGZNE

Ņūstida cēlā, tu drupās nu guli,

Ticības cietoksnis, Indriķa gods! Kareivjus, mūkus un dāmas tu glabā, Daiļš kas reiz bija, tam nāve nu sods.

Bairons

1803. gada aprīlī Ņūstida bija uz pieciem gadiem iznomāta divdesmit trīs gadus vecajam Rūsiņas lordam Gre-

jam. Tā Bairons, pilngadību sasniedzot, tūliņ varēja saņemt mantojumu. Bairona kundze pēc dēla vēlēšanās bija paturējusi Notingemas dzīvokli, jo viņš negribēja tālu aizbraukt no iemīļotās abatijas. Bet, kad tuvojās garais vasaras brīvlaiks, lords Grejs uzaicināja Baironu pavadīt vasaru pašā Ņūstidā, un Bairons ielūgumu ar sajūsmu pieņēma, par spīti mātes dusmām: «Cik jauka pateicība! Viņa dēļ atnācu uz Notingemu, un nu viņš pilsētu vairs nevar ciest.»

Viņš bēga nevis no Notingemas, bet no Bairona kundzes tuvuma. Kā viņš būtu varējis atsacīties no tādas laimes! Dzīvot Ņūstidā! Viņš sajūsmā atkal redzēja ezeru, abatiju, tumšo taksodiju aleju. Lords Grejs zināja, ka te ilgi nepaliks, un visu bija atstājis tādā pašā postažā; bet tieši šajās daiļuma drupās bija savāda grūtsirdība, kas Baironu valdzināja. Vējš svilpoja caur pagalmiem ar krusta ejām, rozes dārzā bija aizaugušas dadžiem un velna rutkiem. Vakaros sikspārņi lidinājās baznīcas logu ailēs, kur mūki pirms trim gadsimtiem bija dziedājuši slavas dziesmas Svētajai Jaunavai. Parkā Bairons uzmeklēja ozolu, ko bija iedēstījis priekš sešiem gadiem, kad pirmo reizi atbrauca Ņūstidā. Kociņš auga. Šis atklājums viņam sagādāja prieku. Viņš mīlēja noslēpumainus pareģojumus. Viņš teica pa pusei nopietni, ka no šā laika viņa liktenis būšot saistīts ar ozola likteni: «Kā ozols augs, tā augšu arī es.»

Drupās sēdēdams, viņš centās atsaukt atmiņā savu senču tēlus: krusta karotāju Džonu Baironu, Paulu un Hubertu, kuri bija krituši Kresi ielejā, Rupertu, kas bija cīnījies pie Mārstenas Mūras, — visus, kuri reiz, tāpat kā viņš, bijuši jauni un domu pilni, varmācīgi un maigi, bet no kuriem tagad atlikuši tikai kauli, pīšļi un trūdi, klīstošas ēnas.

Taču šīs vietas lielākā burvība bija tuvā Enzlija, Ņūsti-das kaimiņu pils, kura slēpa mis Mēriju Ceversu, tā paša Čeversa mazmeitu, kas bija kritis slavenajā divkaujā.

Bairons bija Londonā iepazinies ar saviem Enzlijas kaimiņiem. Protams, Čeversi bija dzīvojuši naidā ar «nešpetno lordu», kamēr viņš bija dzīvs, bet viņiem nebija iemesla turēt naidu uz piecpadsmit gadus vecu zēnu, kas senajā ķildā nav vainīgs. Turklāt misters Čeverss bija miris, Čeversa kundze otrreiz apprecējusies, un viņas meita Mērija Anna Čeversa nevarēja būt ļauna pret jauno brālēnu, kam viņa likās tik skaista. Viņai toreiz bija septiņpadsmit gadi, mierīgi vaibsti, pareizi veidotas uzacis, vidū celiņā šķirti mati; viņai droši vien ne prātā nenāca, ka kroplis skolnieks, kaut arī Ņūstidas lords Bai-rons, kādreiz varētu kļūt Enzlijas mantinieces vīrs. Bet skolniekam bija bagāta iztēle, viņš bija daudz lasījis un prata jaunavai labi pakavēt laiku. Viņa, kā jau vienīgais bērns, bija uzaugusi lielajā parkā naivā dzīves neziņā. Vai viņa varēja zināt, ka, šo jauneklīgo aušību pamudinādama, viņa nelaimi darīja tikai lielāku, kurpretī ar vēsu izturēšanos būtu varējusi jau sākumā to novērst. Bet vai viņa nodarīja kādu nelaimi? Vai jauni cilvēki nedrīkst pārdzīvot stipras kaislības? Mērijai Annai Če-versai patika Bairona bērnišķā mīlestība, un viņš gremdējās dīvainos sapņos. Vai lielajam romānu un traģēdiju lasītājam tas nebija skaistākais piedzīvojums pasaulē? Starp Baironiem un Čeversiem rēgoja slepkavības baigā ēna. Viņi bija šīs zemes Monteki un Kapuleti. Protams, viņi ar Mēriju Annu bija izredzēti kļūt par aizkustinošās īstenības drāmas Romeo un Džuljetu. Viņa gan bija mazliet vecāka, bet kas par to? Divi gadi! Vai tad sabiedrībā nebija daudz laulātu pāru, kur sieva bija divus gadus vecāka par vīru? Vai viņus nevilinās izredzes ar precībām atkal apvienot grāfistes abas pērles — Ņūstidu un Enzliju? Vai garo aleju, kas vienoja abas muižas, nesauca par Kāzu aleju? Glaimīgu cerību pilns Bairons ļāvās šiem sapņiem.

Jau brīvdienu sākumā viņš pierada ik rītu auļot uz Enzliju. Ainava starp abām muižām bija burvīga. Pakalni, lēzenas pļavas, kur ganījās aitas un jēri, skaisti, vientuļi koki klajumu vidū. Enzlijai varbūt nebija tādas cieņas kā Ņūstidai, toties bija vairāk skaistuma. No Mērijas Annas istabas varēja iziet tikpat augstā, garā terasē ar mūra sētu. Tā bija vītnēm greznota, ziedu virtenes izskatījās it kā pakārtas pie stabu akmens lodēm. Vīteņi klāja visu sienu kā pieglaudīgs svaiga zaļuma aizkars. No terases pa majestātiskām divkāršām kāpnēm, kas augšā bija greznotas ar Čeversu ģerboni, varēja nokāpt parkā. Lejas galā koka vārti noslēdza abu kāpņu uzejas. Baironam, kas pastāvīgi nēsāja pistoles kabatā, garām ejot, ikreiz patika šaut šajos vārtos. Čeversi smiedamies rādīja viņam ložu trāpījumus. «Šie Baironi visi ir bīstami,» viņi smaidot loica. Vecā asinsatriebība vairs neradīja naidu, tā bija tikai labs iemesls jokiem, kuros abi jaunieši sacentās. Kad Baironam piedāvāja Enzlijā istabu, lai vakarā nevajadzētu jāt atpakaļ uz Ņūstidu, viņš to sākumā pēc sava paraduma pusironiski, pusnopietni atraidīja. Viņš neiedrošinoties, viņš teica, vecie Čeversi izkāpšot no ģīmetņu rāmjiem, lai padzītu Baironu. Tad viņš kādu vakaru Mērijai Annai visā nopietnībā stāstīja: «Pagājušo nakti, mājās jājot, man pļavā parādījās spoks.» Klausītāji smējās, aicināja viņu palikt, un no šā brīža viņš naktis pavadīja Enzlijā.

Tas bija jauks vasaras brīvlaiks. Neprātīgi mīlēt un dzīvot ar iemīļoto vienā pajumtē! Rītos redzēt viņu terasē parādoties vēl gluži miegainu, apseglot divus zirgus un lēkšos aizauļot pār pļavām! Bieži viņi sēdēja viens otram cieši blakus pakalnā Kāzu alejas galā, kur puslokā auga kupli koki, izveidodami tādu kā diadēmu. Te bija pakalnu grēdas gals, viņiem pie kājām uz lēzenajām nokarēm pletās paparžu jūra, ko viegli viļņoja vējš; tālāk skatienam atklājās ezers, lauki un meži. Vietu vietām tālumā no zemnieku māju jumtiem augšup cēlās dūmi. Mērija Ceversa vērās skaistajā, saules apmirdzētā līdzenumā, Bairons vērās Mērijā Čeversā. Visā plašajā pasaulē viņš redzēja tikai viņu. Viņas seja likās vienīgā aplūkošanas vērtā glezna, un tā viņam tik dzīvi iespiedās atmiņā, ka viņš to nekad nevarēja aizmirst. Tikai kopā ar iemīļoto viņš elpoja, dzīvoja. Viņš sekoja viņas skatienam, redzēja vairs tikai ar viņas acīm. Viņš sauca Mēriju par Rīta Zvaigzni — Enzlijas Rīta Zvaigzni. Kad viņš nebija pie mīļotās, tad ļāvās ilgiem sapņo jumiem par viņu — tāpat kā reiz par Mēriju Dafu un nabaga mazo Pārķeri.

Šajos klejojumos reizēm gadījās, ka viņu augumi saskārās, rokas piedūrās viena otrai. Šie pieskārieni sabangoja zēna asinis. Viņš ar mis Čeversu apskatīja apakšzemes grotas, kurās viņi iebrauca ar laivu. «Man vajadzēja laivā, kur guļus varēja novietoties tikai divi cilvēki, pārbraukt pāri strautam, kas tek zem klints. Akmens velve jumās tik zemu pār ūdeni, ka laiviniekam, manam Hāro-nam, vajadzēja laivā saliekties. Mana līdzbraucēja bija M. A. Č., kuru es kopš ilga laika mīlēju, bet nebiju viņai neko teicis. Viņa to būtu sapratusi arī bez vārdiem. Es vēl atceros savas jūtas, bet nevaru tās aprakstīt, un tā ir labāk.» Kaislīgs zēns var gadiem ilgi mocīties ar šādām atmiņām. Taču vakars Metlokā, kas sekoja šai dienai, bija grūts. Mazajā peldvietā ļaudis dejoja, bet klibais Bairons pret dejām juta nicinājumu, gandrīz vai naidu. Viņam vajadzēja palikt sēžot, kamēr mis Čeversa dejoja. Kad nepazīstamais jauneklis viņu atveda atpakaļ un viņa apsēdās Baironam blakus, viņš sarūgtināts teica: «Ceru, ka jūsu jaunais draugs jums labi patika.» Nākamajā dienā viņš saņēma gandarījumu, jo pilsētas robežas sagāja kopā ar Ročdeilas muižu un viņš ar lepnumu iemīļotai meitenei varēja parādīt tos trīsdesmit divus tūkstošus akru zemes, kas viņam piederēs tajā dienā, kad viņš uzvarēs prāvā un reizē ar to iegūs tiesības pārvaldīt visas savas zemes draudzes.

Vai tiešām mis Čeversa neredzēja, cik liela mīlestība, kāda tieksme viņu iegūt slēpās aiz šīs naivās muižu izrādes? Viņa to gan uzminēja, bet neuztvēra nopietni. Viņa izturējās pret Baironu kā pret brāli. Vīrietis, kam piederēja viņas mīlestība, bija Kolvikholas Džeks Māsterss, grāfistes labākais mednieks un jātnieks. Viņš bija vienpadsmit gadus vecāks par Baironu, ļoti straujas dabas, bet apbrīnojams atlēts. Māsterss bija Notingemā ieguvis slavu ar to, ka kādu dienu tirgus laukumā sakļautām kājām bija pārlēcis pāri veselai rindai mucu, nevienu neapgāžot. Zemnieku sievas rudens dienās uz viņu labprāt noskatījās, kad viņš elastīgiem soļiem gāja pāri pļavām un ostīja gaisu, vērodams, vai drīz uznāks ziemas sals un sāksies lapsu medību laiks.

Kad Mērija Čeversa sēdēja blakus Baironam Diadēmas pakalnā un viņas skaidrais skatiens kavējās tālumā aiz viļņainās paparžu jūras, viņa meklēja arī Māstersa zirgu. Bet jebkurai sievietei grūti turēties pretī kārdinājumam pievilināt jaunu mīlētāju. Lai cik jauns, cik nelaimīgs tas būtu, vienmēr ir patīkami valdīt pār kādu cilvēku. Mērija Čeversa iedāvināja Baironam savu ģīmetni un gredzenu. Nemaz nevajadzēja tādas labvēlības, lai nabaga zēnu padarītu gluži neprātīgu. Un, ja arī viņa būtu vēlējusies mīlētāju attālināt no sevis, viņai tas nebūtu izdevies, jo viņš nemaz negribēja atsacīties no savām mokām. Viņu neizārstēja pat kāds gadījums, ko viņš apzīmēja par lielāko pazemojumu, kādu kroplība viņam jebkad sagādājusi. Kādu vakaru, kad Mērija Anna Enzlijā jau devās uz augšstāvu, Bairons kāpnēs vēl dzirdēja viņas sarunu ar istabmeitu. «Vai jūs tiešām domājat, ka šis klibais puika man kaut ko nozīmē?» teica Mērija Anna. Šie vārdi Bai-ronam trāpīja kā dunča dūriens sirdī. Nakts tumsā viņš izskrēja no mājas un, neapzinādamies, ko dara, vienā paņēmienā aizauļoja līdz Ņūstidai. Bēdas, dusmas, vēlēšanās mirt, vēlēšanās nogalināt. — visvētrainākās jūtas viņā trakoja visu cauru nakti.

Nākamajā rītā viņš gāja atpakaļ, bet dzirdēto nekad nepieminēja. Jau piecpadsmit gadu vecumā viņš juta briesmīgu tieksmi pēc iemīlētās sievietes, tieksmi, kas liek visu paciest, lai tikai redzētu viņas seju, dzirdētu viņas balsi, pieskartos viņas rokai. Viņš bija tik neprātīgi iemīlējies, ka septembrī, vasaras brīvlaikam beidzoties, liedzās braukt atpakaļ uz Herovu. Bairona kundze viņu spieda braukt projām, viņa nelabprāt redzēja dēlu šo Čeversu sabiedrībā. «Zinu, ka laiks braukt uz Herovu,» viņš mātei rakstīja. «Tas mani darīs nelaimīgu, bet es paklausīšu. Man ir tikai viena vēlēšanās — un es Jūs lūdzu man to atļaut — vēl šo pēdējo dienu palikt šeit; un, goda vārds, es rītvakar, varbūt jau rīt pēc pusdienas došos ceļā. Man žēl, ka Jums nepatīk manis izraudzītā sabiedrība, lai gan tie ir augstākās kārtas ļaudis visā grāfistē un visādā ziņā man līdzīgi. Bet es prasu atļauju vienmēr pašam izvēlēties sev draugus. Es nekad neinteresēšos par cilvēkiem, ar ko Jūs satiekaties, un lūdzu arī Jūs neinteresēties par maniem draugiem.» Neparasti noteikta vēstule piecpadsmit gadus vecam zēnam. Bairona kundze viņam atļāva vēl vienu dienu palikt.

Taču Bairons neaizbrauca ne todien, ne nākamā nedēļā, ne turpmākās četrpadsmit dienās. 4. oktobrī doktors Drū-rijs pārsteigts rakstīja Hensonam un apjautājās, kas viņa audzēknim noticis. Hensons griezās pie Bairona kundzes un saņēma šādu vēstuli; «Saprotu Jūsu un doktora Drū-rija izbrīnu, ka Bairons nav atgriezies Herovā. Patiesībā ir tā, ka es nespēju piespiest viņu atgriezties skolā, lai gan esmu jau kopš sešām nedēļām darījusi visu, kas vien ir manos spēkos. Viņa slimība ir mīlestība, izmisīga mīlestība, pēc mana ieskata, visļaunākā slimība. īsi sakot, zēns līdz ārprātam iemīlējies mis Čeversā. Visā brīvlaikā viņš nav pie manis bijis ne trīs dienas, visu laiku pavadījis Enzlijā. Arī tad, ja mans dēls būtu pilngadīgs un dāma nebūtu saderinājusies, šādu kopību es vēlētos vismazāk. Tas viss man sagādājis daudz raižu.»

Bairons skolā iztrūka veselu gada ceturksni un ieradās tikai 1804. gada janvārī. Sie trīs mēneši viņam nebija nekādu laimi atnesuši. Viņš bija sanaidojies ar savu namatēvu un nomnieku lordu Greju aiz noslēpumainiem un nopietniem iemesliem, ko viņš biklā kaunā pat mātei liedzās teikt. Šis naids viņam uz pieciem gadiem liedza atgriezties Ņūstidā. Viņš vairs negribēja uzturēties zem viena jumta ar lordu Greju; ja lords ienāca kādā mājā, viņš to atstāja. Arī mīlestība uz Mēriju Ceversu viņu darīja arvien nelaimīgāku. Tā vienmēr ir kļūda, ja atraidīts mīlētājs visiem spēkiem cenšas baudīt vismaz iemīlētā cilvēka klātieni. Katrs klusuma brīdis ir pilns aizdomu, un kaut kas neizteikti naidīgs dara mocoši garas tās stundas, kuras mīlētājs vēl cer glābt. Tad tāda ir mīlestība, šīs jūtas, kuras viņš iedomājies tik skaistas! Janvārī aizbraucot, viņš gandrīz priecājās par atgriešanos Herovā. Vienīgās bēdas viņam bija tās, ka vajadzēja šķirties no dārgās Ņūstidas. Viņš iztālēm noskatījās atpakaļ uz abatiju un uzrakstīja elēģiju par šo atvadīšanos.

Nu sveikas, varoņēnas! No šīs senču mītnes Prom aizbraucot, jūs skūpsta dēlu dēls...

VII ROMANTISKĀ DRAUDZĪBA. «ATRAITNE»

Enzlija bija burvību zaudējusi; Herova vairs nelikās tik ienīstama. Kalpības mokas Baironam bija galā. Doktors Drūrijs neļaunojās par triju mēnešu iztrūkumu un izraudzījās Baironu par vienu no tiem nedaudzajiem skolniekiem, kam viņš pats mācīja grieķu un latīņu valodas. Viņa draugi un kādreizējie moku biedri — Toms Vild-mens un Longs līdzīgi viņam tagad piederēja pie «stiprajiem». Nu viņam bija tiesības citus iepērt. Bet viņš nedarīja tā, kā vecākie bija viņam darījuši. Viņš draudzējās ar izmeklēti skaistiem zēniem; viņam patika aizsargāt jaunākos un vājākos. Tas glaimoja viņa lepnumam un apmierināja viņa tieksmi pēc maiguma. Viņa mīlulis bija lords Klērs, bet arī Dorsetas hercogs, lords Delevers un jaunais Vingfīlds piederēja pie izredzētiem draugiem. Viņš tos aizsargāja pret citiem. Kad Vildmens reiz ieveda lordu Deleveru sodāmo sarakstā, Bairons viņam teica: «Redzu, ka esi pierakstījis Deleveru. Lūdzu, nesit viņu!» — «Kāpēc ne?» — «Kāpēc? Nezinu, varbūt tāpēc, ka viņš ir pērs tāpat kā es. Lai nu kā, es tevi lūdzu, nedari to!»

Viņa cieņa skolā auga. Viņam bija priekšnesumu dienā Herovas skolas lielajos svētkos jāuzstājas ar deklamāciju. «Lords Bairons. Latiņus ex Virgilio,» — tā bija rakstīts programmā. Visi zināja, ka viņš dzejo. Kad viņš pa šauro kapsētas taku kāpa augšup, skolēni un skolotāji ar labpatiku noskatījās, kā viņš dodas uz savu kapu. Tā kā doktors Drūrijs bija atklājis viņā ģēniju, rupjākie biedri vairs tā nezobojās par viņa kaprīzēm. Skaistu jaunekļu pulks viņu apbrīnoja.

... un jautru draugu pulkā

Tie mani sveic kā pavēlnieku bargu,

Tie visās zēnu spēlēs mani sauc Par pirmo aizstāvi un pēd'jo sargu.

Varbūt viņu tieši tādēļ mīlēja, ka viņš nebija parasts skolas draugs, ar ko viegli saprasties. Viņa pilnīgā, neatvairāmā vaļsirdība, viņa mainīgā būtne satrauca, kā reizēm spēj satraukt sievietes. Viņa pēkšņie jūtu uzplūdi bija pārsteidzoši, viņa draudzība — vētraina. Mīlestībā vīlies, viņš meklēja patvērumu citās jūtās, kurās ielika tādu pašu dedzību. «Draudzība, ko pasaule gandrīz neuzskata par jūtām, klosteros kļūst par kaislību,» viņš uzsvēra savā «Marmontelā». Pat pret viņa mīluli lordu Klēru Bairona draudzība nebūt nebija mierīgas, pastāvīgas jūtas. Viņš bija greizsirdīgs, dedzīgs, patvarīgs. Mācīdamies dažādās klasēs, «lielais» Bairons un «mazais» Klērs vairākas reizes dienā sarakstījās. Bairons Klēru nosodīja kā par briesmīgu noziegumu par to, ka Klērs parastā «manu mīļo Bairon» vietā reiz bija rakstījis tikai «manu labo Bairon». Citu reizi Bairons draugam pārmeta, ka viņš bijis noskumis, kad lords Džons Rasls aizceļojis uz Spāniju. Reizēm viņš pats Klēram deva iemeslu greizsirdībai — kad viņš savaldzināja jaunus biedrus. Tad atkal Klērs rakstīja drūmā garā: «Bairon, pēdējā laikā Jūs tik maz esat bijis pret mani mīļš, satiekoties Jūs ikreiz esat man teicis tik daudz ļauna, ka man Jums jālūdz paskaidrojums, vai Jūs vēl turpmāk gribat būt mans draugs. Pēdējā mēnesī Jūs mani esat pilnīgi nobīdījis pie malas, kā man šķiet, jaunu biedru dēļ. Nedomājiet, ka es Jūs vienmēr lūgšos tikai tāpēc, ka Jums patīk padoties vienai vai otrai kaprīzei. Neceriet, ka es darīšu to pašu, ko citi zēni, lai atgūtu Jūsu draudzību. Nedomājiet ari, ka aiz pašlabuma esmu Jūsu draugs vai tāpēc, ka Jūs esat lielāks un vecāks par mani. Nē, tā nekad nav bijis un nekad nebūs. Es gribu tikai būt Jūsu draugs un būšu tāds vienmēr, ja Jūs neturpināsiet satiekoties mani izzobot asiem vārdiem.»

Šie greizsirdības uzliesmojumi Baironam atgādināja citu, diemžēl daudz stiprāku kaislību, ko viņš bija jutis pret Enzlijas Rīta Zvaigzni. Zēnam sapņos atkal rādījās viņas lielās acis. Kāzu aleja, Mērijas Annas domīgā nopietnība — ilgu un iegribu rūgts sajaukums. Ai, cik labprāt viņš šīs sāpīgās jūtas nomāktu, izrautu no savas sirds! Viņš tagad cienīja tos rakstniekus, kas par mīlestību runāja sarkastiski vai ironiskā pārākumā, labprāt ar biedriem lasīja toreiz iecienītā dzejnieka Tomasa Litla (Tomasa Mūra pseidonīms) ciniskos dzejoļus. Jā, tā vajadzēja mīlēt — meklēt baudu, nevis kaislību. Bet atmiņas par to, kā viņi bija cieši kopā gulējuši laivā, caur klinšu grotu braucot, vai karstā augusta dienā sēdējuši Diadēmas pakalnā, vēl arvien bija sāpju avots.

Bez prieka Bairons sagaidīja Lieldienu brīvlaiku. Saķildojies ar lordu Greju, viņš nevarēja šo laiku pavadīt Ņūstidā. Vajadzēja uzmeklēt Bairona kundzi vai, kā viņš māti sauca, «atraitni». Viņa bija atstājusi Notingemu un apmetusies Sausuelā, mazā pilsētiņā dažas jūdzes no Ņūs-tidas. Tur viņa bija noīrējusi vienkāršu māju ar lepnu nosaukumu — Bergedžmenera. Viņa nebija atradusi draugus grāfistes lepnajā sabiedrībā, jau pēc pirmās tikšanās viņu uzskatīja par lauciniecisku, garlaicīgu, neciešamu. Pilsētas vienkāršie ļaudis bija iecietīgāki. «Atraitne» bija iedraudzējusies ar Pigetu ģimeni, kas dzīvoja Sausuelas otrā lielākajā mājā — viņas mājai pretī. Bairons, viegli aizskarams un smalkjūtīgs, kur bija runa par viņa lepnumu, tūliņ saprata, kādu iespaidu viņa māte atstājusi uz vietējo sīko aristokrātiju. Viņā modās naidīgas jūtas tiklab pret izvairīgajiem muižniekiem, kā ari pret sievieti, kas šādu izstumtību pelnījusi. Cik labi viņš jutās skolā, tikpat bikls un nedrošs viņš arvien bija jaunā apkārtnē. Savas kroplības dēļ viņš vairāk par visu baidījās svešiem rādīties.. Neapzināta pārsteiguma un līdzjūtības izpausme, ko svešie arvien izrādīja, viņu iesvēla dusmās. Šim apkaunojumam, ko viņš dabūja izjust kopš bērnības, tagad bija pievienojusies apziņa par mātes mazvērtību un pēc notikuma ar Mēriju Čeversu arī bailes no sievietēm. Ja viņu iepazīstināja ar kādu sievieti, viņš tā apjuka, ka pusbalsī sāka skaitīt: «Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi.. .» Viņš sievietes dievināja un ienīda. Ienīda tāpēc, ka dievināja. Ai, kaut taču viņš varētu šīs noslēpumainās būtnes iekarot, pazemot, arī viņām sagādāt sāpes, atriebties! Bet kā to lai panāk? Viņš bija kropls, nabadzīgs un iedomājās sevi esam smieklīgu.

Tomēr kādai Sausuelas meitenei — Elizabetei Pigetai izdevās viņu savaldīt. «Pirmo reizi mani ar Baironu iepazīstināja viņa mātes klātbūtnē,» viņa stāstīja. «Viņš bija tik kaunīgs, ka mātei vajadzēja trīs reizes pēc viņa sūtīt, iekams viņš ļāvās pierunāties un ienāca salonā pie citiem jauniešiem. Viņš toreiz bija resns, kaunīgs puisis ar gludiem, pierei pieglaustiem matiem ... Nākamajā rītā Bai-rona kundze viņu atveda līdzi pie mums, bet viņš atkal izturējās kautrīgi un stīvi. Sāka runāt par Celtnemu, kur mēs kādu laiku bijām dzīvojuši, un es izstāstīju, ka biju tur redzējusi ļoti labu Gabriela Lekbreina izrādi. Kad viņa māte piecēlās un atvadījās, viņš man svinīgi paklanījās, un, domādama par lugu, es viņam teicu: «Good bye, Gaby!» Viņa sejā atspīdēja gaišums, ap viņa skaistajām lūpām apvijās smaids, visa viņa kautrība pagaisa, un, kad māte sacīja: «Nu, Bairon, iesim, vai esi gatavs?» — viņš teica: nē, viņš gribot vēl palikt. No tā brīža viņš pie mums nāca un gāja kā savās mājās.»

Kopš dažiem mēnešiem viņš bija atradis arī citu draudzeni — savu pusmāsu Augusti. Pirms sešpadsmit gadiem, kad Bairona kundzei bija gaidāmas dzemdības, Auguste tika uzticēta vecmāmiņai no mātes puses — lēdijai Hol-dernesai, kas bija sarāvusi visas saiknes starp Bairona kundzi un jauno meiteni. Tātad Auguste nekad nebija redzējusi savu pusbrāli, šo «mazo Baironu», par ko viņas klātienē tik bieži runāja. 1801. gadā lēdija Holdernesa nomira, Augusti adoptēja viņas cienījamā ģimene, un meitene dzīvoja pie saviem pusbrāļiem un pusmāsām vai pie brālēna Kārlaila — Bairona aizbildņa.

Pēc lēdijas Holdernesas nāves Bairona kundze mēģināja atjaunot sakarus ar Augusti, kuras sabiedriskais stāvoklis viņu žilbināja un kuru viņa vēl mīlēja, kā katra sieviete mīl bērnu, ko auklējusi. Viņa 1801. gadā Augus-tei aizrakstīja, būdama iepriekš pārliecināta, ka saņēmēja vēstuli lasīs ar nicību. «Tā kā vēlos bijušo aprakt aizmirstībā, nekad nepieminēsim personu, kuras vairs nav starp dzīvajiem; biju atlikusi vēlākam laikam savus spriedumus par Jums; tagad šis laiks pienācis, es gribu noteikti zināt, ko par Jums domāt. . . Mēs būsim laimīgi, ja kādreiz varēsim Jums pakalpot — tagad vai vēlāk. Uzņemos atbildību arī par savu dēlu; viņš Jūs gan vāji pazīst, bet bieži un ar patiku par Jums runā ...»

Auguste neattaisnoja Bairona kundzes pesimistiskās domas. Viņa tūliņ dzīvi ieinteresējās par brāli, kas bija sajūsmināts, ka viņam ir māsa, draudzene, gan mazliet vecāka par viņu pašu — viņai bija divdesmit viens gads, bet Baironam sešpadsmit —, daiļa, eleganta, smalka un laipna brūnē, visādā ziņā līdzīga tai ģimenei, kuru viņš sev būtu vēlējies, bet kuras viņam nebija. Līdz šim viņš Augustei pat nebija rakstījis, bet šā Lieldienu brīvlaika sākumā viņš par to atvainojās un piebilda: «Tagad darīšu visu, ko varēšu, lai atlīdzinātu Jūsu laipnību, un ceru, ka nākotnē Jūs mani uzskatīsiet ne tikai par brāli vien, bet arī par uzticamāko, maigāko draugu un, ja apstākļi to prasītu, arī par Jūsu sargu. Dārgā māsa, atcerieties, ka Jūs man esat tuvākā radiniece pasaulē tiklab pēc asinssaitēm, kā arī pēc manām jūtām. Ja ir kaut kas, ar ko varu Jums pakalpot, Jums tas man tikai jāpasaka. Dāviniet savam brālim uzticību, viņš Jūs nekad nepievils! Ja satiekat manu brālēnu un nākamo brāli Džordžu Lī, sakiet viņam, ka jau tagad uzskatu viņu par savu draugu.» Auguste bija saderinājusies ar savu brālēnu pulkvedi Džordžu Lī no 10. dragūnu pulka, tās pašas Lī kūndzes dēlu, kurai bija sūtītas traģiskās vēstules no Valans jenas.

Jaunajai sievietei brāļa vēstules ārkārtīgi patika. «Viņš bija brīnišķīgākais vēstuļu rakstītājs, kamēr uzturējās Sausuelā.» Šīs vēstules tiešām bija jaukas, liela maiguma apdvestas. «Mana mīļā māsa... mana mūžam dārgā māsa. . . man lielākais prieks ir rakstīt manai Augustei .. .» Tās bija maigu jūtu, bērnišķas uzticības pilnas. «Nododiet nabaga vecajam Marijam sveicienus (tas bija «nešpetnā lorda» sulainis, pagaidām nosūtīts pie Līdsas hercoga, līdz Bairons atkal pāries uz Ņūstidu), sakiet viņam — kamēr es būšu dzīvs, viņš vecumā nekad nebūs viens un atstāts...» — «Jūs sakāt, ka nepazīstat manu draugu lordu Deleveru; viņš ir daudz jaunāks par mani, bet mīļākais un gudrākais zēns pasaulē, sieviešu acīs viņam vēl pieder tā lielā priekšrocība, ka viņš ir ārkārtīgi skaists, gandrīz skaistāks, nekā zēns drīkst būt...» — «Nezinu, kad atstāšu Herovu. Es ļoti mīlu šo skolu; priekšnieks doktors Drūrijs ir jaukākais garīdznieks, kādu jebkad esmu saticis. Viņš sevī apvieno džentlmeni un zinātnieku, bet bez iedomības un pedantisma. Vienīgi viņam varu pateikties par savām zināšanām, un tā nav viņa vaina, ka esmu tik maz iemācījies...»

Drošāks kļuvis, viņš māsai uzticēja savas domas par mīlestību. Tomass Litls un Mērija Ceversa viņu bija darījuši par skeptiķi. Viņš stāstīja Augustei, ka iešot uz balli Sausuelā; viņš esot nodomājis neprātīgi iemīlēties pirmajā pretimnācējā sievietē. «Tas būs patīkams laika kavēklis, vismaz tam būs pārmaiņas burvība; pēc dažām nedēļām es tad būšu galīgi izmisis, nogalināšos un ar spožumu šķiršos no šīs pasaules.»

Kad Auguste viņam atbildēja, ka mīlestība esot ļoti nopietna lieta, viņa savu dragūnu pulkvedi tik ļoti mīlot, ka tas viņai darot sāpes, Bairons rakstīja: «Mīļā māsa, ja esat nelaimīga, tad arī es esmu nelaimīgs... Tomēr, par spīti visam, man gribas par Jums drusku pasmieties — piedodiet, dārgā māsiņ, — jo mīlestība, pēc mana ieskata, ir galīgs absurds, tikai cits, muļķīgs apzīmējums glaimiem, romantikai un liekulībai. Ja man būtu piecdesmit mīļākās, es viņas visas aizmirstu divās nedēļās, un, ja kādu no tām nejauši atcerētos, es par to pasmietos kā par sapni un pateiktos savai zvaigznei, ka esmu izbēdzis mazā, aklā nelaimes nesēja dieva rokām. Vai tiešām Jūs nevarat šo brālēnu aizbaidīt no savas skaistās galviņas, jo par sirdi taču te nevar būt runa?» Tā mīlestības vilšanās vietā bija stājies cinisms, un tā bija slimības normālā gaita.

Taču par visām lietām Augustei bija jānoklausās žēlabās par jaunākā brāļa dzīves vislielāko postu, ko viņam nodarīja «mīļā māte, kuras velnišķās kaprīzes ar gadiem kļūst vēl nejēdzīgākas un ar laiku vēl lielākas». Viņš sen jau māti nicināja, bet šā brīvlaika kopdzīves nedēļas viņu piespieda māti ienīst. Tāpat kā visi viņa ģimenes locekļi, viņš bija taisnas dabas un neprata jūtas slēpt, un tas naidu tikai pavairoja. Gandrīz neviena diena nepagāja bez ķildām, kas kļuva arvien niknākas; smagi priekšmeti lidoja pa gaisu, skanēja kliedzieni. Bairona kundze teica, ka viņas dēls esot briesmonis, viņš esot uz vienu roku ar viņas niknākajiem ienaidniekiem — lordu Kārlailu un Hensonu. Viņa pārmeta dēlam, ka viņš sanaidojies ar lordu Greju, un viņš ar jauneklīgu pārspīlējumu pieķērās domām, ka «atraitne» iemīlējusies iordā Grejā, «Viņa ir ļoti augstās domās par savu skaistumu, noliedz sešus sava mūža gadus, apgalvo, ka bijusi astoņpadsmit gadus veca, kad es piedzimu, lai gan Jūs, dārgā māsa, zināt tikpat labi kā es, ka viņa ar manu tēvu apprecējās pilngadīga un ka es nācu pasaulē tikai trīs gadus pēc viņu kāzām.» Viņš būtu padzīvojušai sievietei labprāt piedevis šīs vājības, bet viņa dēlu lamāja, nolādēja viņa tēva pīšļus, teica, ka arī viņš būšot īsts Bairons. «Vai tāda sieviete man jāsauc par māti? Ja dabas likums viņai devis varu pār mani, vai tādēļ man jāļauj sevi kājām mīdīt? .. . Kādu paraugu viņa man rāda! Ceru, ka nebūšu viņai līdzīgs. Es nesaku Jums visu, Auguste, jo es Jūs pārāk cienu ka sievieti.»

īstenībā Bairona kundze bija dziļi nelaimīga. Divdesmit septiņu gadu vecumā viņa bija kļuvusi atraitne, viņas dzīve bija izpostīta, viņa pati izstumta Anglijas grāfistē, kur visi izturējās pret viņu naidīgi. Viņa bija nākusi aizstāvēt dēla intereses, bet dēls neprata viņas upuri cienīt, viņš ienīda Sausuelu un viņai to pateica, jo viņš bija brutāls tāpat kā viņa tēvs, kā slepkavīgais tēvocis, kā visi Baironi. Tomēr viņa bija tādas ziedošanās spējīga — šī sīkstā skotiete. Kādreiz viņa visu bija atdevusi vīram, tagad labprāt būtu visu atdevusi dēlam. Bet vai tas vairs bija viņas dēls — šis jaunais, iedomīgais visgribis svešinieks, kas viņu tagad nosodīja? Tāpat kā reiz vīru, viņa tagad pamazām zaudēja dēlu. Viņa gribētu dēlu paturēt, būt maiga, bet, savu bezcerīgo dzīvi redzot, viņa zaudēja galvu un varēja tikai kliegt.

Pēc šādām scēnām māte un dēls juta sirdsapziņas ēdas. Bairons mēģināja māti attaisnot: «Man žēl, ka mēs ar veco dāmu nesatiekam tik labi kā jēri ganībās, un man šķiet, ka tā ir mana vaina... Nevēlos no viņas pavisam atrauties, jo man liekas — viņa mani mīl. To apliecina daudz kas, it īpaši devība, jo naudas man nekad netrūkst . .. Bet viņas izturēšanās ir tik dīvaina, viņas kaprīzes tik neciešamas, viņas kaislības tik straujas, ka sliktās īpašības nomāc visas labās.»

Šos augstsirdības un niknuma uzplūdus bija bīstami ietilpināt jauna cilvēka dzīvē. Māti peļot, viņš gluži nemanot pats kļuva viņai līdzīgs. Mežonīgās ķildas sākumā bija elles mokas, bet vēlāk kļuva par ieradumu. Viņš to saprata, nosodīja sevi nepielūdzamā gara skaidrībā un labprāt būtu no šīs sievietes atraisījies. «Jā, Auguste, tāda ir mana māte... Māte! No šīs dienas es to noliedzu.»

Auguste darīja, ko varēja. Viņa aizrakstīja Hensonam dažas.prātīgas un apdomīgas vēstules, paskaidroja notiekošo un izteica aizdomas, ka Bairona kundze sākot nodoties dzeršanai. Viņai liekoties vēlami, ka nākamā brīvlaikā Baironu sūtītu citur, piemēram, pie paša Hensona, ja viņš zēnu gribētu pieņemt. Viņa izklāstīja apstākļus arī savam draugam un brālēnam lordam Kārlailam. Viņš bija mierā ar visu, ja tikai nevajadzēja tieši satikties ar Bairona kundzi, kas viņam iedvesa šausmas.

Brīvlaika beigas bija bēdīgas. Bairona kundze no Skotijas saņēma vēstuli ar ziņu par Mērijas Dafas precībām — tās pašas skaistās māsīcas, ko viņas dēls deviņu gadu vecumā tik maigi bija mīlējis, tik labprāt glāstījis. Viņa ļauni stāstīja par šīm precībām, viņai sagādāja slepenu prieku iespēja sāpināt dēlu, kas pārāk bija no viņas atraisījies. Bet vai viņa varēja iedomāties, ka šī bērnu dienu mīlestība bija kaislība, kuras spēks vēl tagad nav zudis? Viņa izbijās, redzot, kā Bairons uzņēma šo vēsti. «Nevaru savas sajūtas izskaidrot, bet tās man izsauca gandrīz krampju lēkmi un tā uztrauca māti, ka viņa pēc manas atspirgšanas par to vairs nekad nerunāja — vismaz ar mani ne — un apmierinājās ar to, ka atstāstīja notikumu visiem mūsu paziņām.»

Tajā pašā gadā viņš atvadījās no Mērijas Čeversas. Sausuelas brīvlaikā viņš vairākas reizes bija saņēmis uzaicinājumu ierasties Enzlijā, bet burvības vara jau bija salauzta — viņš saprata, ka skaistais romāns viņai bijis tikai rotaļa ... Kliba zēna vasaras brīvlaiks ... Katrs zināja, ka viņa ir Džeka Māstersa līgava. Bairons kopā ar viņu vēlreiz devās uz Diadēmas pakalnu. Viņš runāja lielā mierā, ne vairs pārkairinātā satraukumā — viņš bija iemācījies nicināt. «Kad nākamo reizi jūs redzēšu, jūs droši vien būsiet Čeversa kundze^1?» — «Es ceru,» viņa atbildēja.

«Diezgan nežēlīga atbilde,» viņa nodomāja, «bet kādēļ viņš tik ironiski runā?» Viņa bija izturējusies saudzīgi pret ģimnāzista aušībām. Un tāds nu bija atalgojums. Viņš pēdējo reizi apciemoja Enzliju. Viņš gaidīja Mēriju oratorijā. Viņš bija bāls, apsēdās, uzvilka dažas līnijas uz papīra, drebēja. Viņa ienāca jautra un smaidīga. Viņa zināja, ka jaunais Bairons viņu mīl un ir nelaimīgs. Viņš piecēlās un vēsi paspieda viņas roku; viņi viens otram uzsmaidīja, tad viņš izskrēja no istabas, uzlēca zirgā un pēdējo reizi izjāja pa koka vārtiem. Nākamā gada sākumā viņa apprecējās. īsts ciniķis būtu kļuvis par jaunā pāra draugu un gaidījis nākotnē atalgojumu, bet Bairons bija Mēriju Čeversu pārāk godīgi un sirsnīgi mīlējis, lai padotos tādam jūtu makiavellismam. Vienīgi Auguste un, kas zina, varbūt arī Bairona kundze (viņa saprata vairāk, nekā izlikās, šī nabaga «atraitne», un labprāt būtu mierinājusi, bet prata tikai apvainot) redzēja, cik dziļu, bīstamu pārvērtību šīs precības radīja Bairona dvēselē. Nedaudzajos mēnešos, kad viņš tiešām bija ticējis iespējai Mēriju Čeversu apprecēt, visi viņa sapņi bija tiekušies uz mīlas idilli; zaudējums viņu atkal izdzina «vienu bezgalīgā jūrā». 1804. gadā Auguste viņu uzskatīja par jūsmīgu un maigu jaunekli; 1805. gadā, kad viņi atkal satikās, viņa raksturs bija pilnīgi pārvērties, viņai bija grūti savu pusbrāli pazīt.

VIII DIEVI IDAS KALNA

Jaunais Bairons satraukts un samulsināts atgriezās He-rovā pabeigt pēdējo skolas gadu. Viņš jutās laimīgs, «mājās» pārbraucis. Kā visiem kautrīgiem cilvēkiem — viņam patika tāda dzīves veida vienmuļība, kur visi cilvēki pazīstami, visi darbi ar likumiem regulēti. Te viņa klibās kājas nevienam nedūrās acis. Viņa cieņa auga. He-rovas svētais šķirsts bija mūžsenā klases istaba, kuras melnās ozola sienas bija trīssimt gadu vecas. Bairons kā monitors^2 bija kļuvis par vienu no šās svētās vietas kungiem. Trīs reizes viņš spēcīgi un droši bija kokā iegriezis Bairona vārdu starp tik, daudziem slaveniem vārdiem. Angļu skolās no seniem laikiem valda mazs jaunu varoņu pulks; nu arī lords Bairons piederēja pie šā izredzēto pulka. Herovas pakalns, kas pacēlās augstu pāri mierīgajam līdzenumam, kur arāji veica savu darbu, kur kriketa komandas izcīnīja savas cīņas, viņam atgādināja īdas kalnu, no kura virsotnes romiešu dievi nolūkojās mirstīgo pūlēs un cīniņos.

Bet arī dieviem ir savas kaislības. Tāpat kā agrāk, Bai-ronu mocīja dedzīgas, greizsirdīgas draudzības jūtas. Tagad viņa mīļākais draugs bija mazais, «pārāk skaistais zēns Delevers», bet Klērs un citi bija greizsirdīgi. Starp nemirstīgajiem Idas kalnā sākās šķelšanās. Vienalga, Sau-suelā vai Herovā — visur bija grūti mierā nodoties sapņiem. Pat Deleveram par draudzību nebija tik cēls priekšstats kā Baironam. Pats būdams gatavs draugam ziedot dzīvību, visu, viņš izbrīnā citu jūtas redzēja remdenas un vārgas. Gandrīz ik dienas kāds žēlabu, pārmetumu un nicinājuma pilns dzejolis līdzīgi zibens šautrai ķēra kādu no pārāk karsti iemīlētiem jaunā dieva pavalstniekiem.

Un, tevi apskaujot, es ceru,

Ka man līdz nāvei būsi draugs,

Bet skaudība šķir mūsu sirdis —

Drīz cits par draugu tevi sauks...

Kādu citu dienu atkal:

Tev zināms bij, ka mana dvēsle, mana sirds —

Tās pieder tev, ja tuvas būtu briesmas;

Ne tālums kāds, ne gadu gaita

Spēj mīlu dzēst un drauga jūtu liesmas.

Tev zināms bij — bet kam to velti minēt...

Jautrais pulks, kas šīs vēstules saņēma, pabrīnījās, pasmaidīja un aizmirsa. Taču Herovas un Bairona laimi apdraudēja kāds nopietns notikums. Labais priekšnieks Drūrijs Lieldienās aizgāja pensijā. Iemīļotais skolnieks viņam pēdējos mēnešos ne vienmēr bija sagādājis prieku. Bairons gan mācījās labāk, bet viņā mita nemiera gars. «Viņa animālās dziņas ir pārāk stipras,» teica laipnais doktors. Bairona nespēja vienmēr skaidri spriest viņu pārsteidza. Jaunais lords bija inteliģentākais zēns, ko viņš jebkad pazinis, bet reizēm rīkojās kā vājprātīgs. Doktors jutās atbildīgs par savas iestādes tikumību, un viņam nepatika Bairona ietekme uz jaunāko biedru prātu un garu. 1804. gada decembrī viņš, lai gan ar nožēlu,

Baironu bija pat uzaicinājis Herovu atstāt. Iejaukušies Hensons un lords Kārlails, un doktors ļāvies pierunāties. Skolnieks neturēja dusmas uz skolotāju. Viņš savu skolotāju mīlēja. Pirmais cilvēks, kas spēja jauneklim iedvest pārliecību par tikumiskā spēka pārākumu, ieguva tik lielu cienību, ka pat lepnums nespēja to izpostīt. Pēdējā mācību stunda šķiršanās dienā Baironam bija bēdīgs piedzīvojums. Par to nerunāja, tas nebūtu saskanējis ar skolas slepenajiem likumiem. Taču jaunekļi, kas pulcējās ap doktoru, juta, ka beidzies laimīgs posms viņu dzīvē.

Kas būs doktora pēctecis? Bija vairāki kandidāti, starp tiem -— doktora brālis Marks Drūrijs; viņa bīstamākais pretinieks bija reverends Džordžs Batlers, jauns garīdznieks un liels matemātiķis; skolnieki nevarēja spriest par abu vīru īsto vērtību, bet pietika ar Drūrija vārdu, lai ierosinātu dedzīgu nostāju viena pusē — izveidojās Drūrija partija, kuras priekšgalā bija Bairona draugs Toms Vildmens. Kāds no skolniekiem Vildmenam teica: «Zinu, ka Bairons nebūs ar mums, jo viņš nekad negrib būt otrais. Ļauj viņam komandēt, tad viņš nāks.» Vildmens paklausīja padomam, un Bairons kļuva par dumpinieku virsaiti.

Skolas priekšnieku — hedmāsteru iecēla gubernatoru vēlēšanās. Drūrijs un Batlers dabūja vienādu balsu skaitu. Šādā gadījumā skolas satversme paredzēja, ka galīgā izvēle piekrīt Kenterberijas arhibīskapam. Nemiers auga. Kādu rītu skolnieki pārsteigti un satraukti uzzināja, ka arhibīskaps izraudzījies doktoru Batleru. Amata nodošana nozīmēja nemieru perioda sākumu. Baironam un Vildmenam bija dumpīgs gars, viņi staigāja apkārt tikai ar pielādētām pistolēm. Ko viņi ar tām gribēja darīt? Doktoru Batleru nogalināt? Arī par to bija runa. Daži karstgalvji sazvērnieki ieteica nobērt šaujampulveri tur, kur doktoram Batleram vajadzēja iet garām uz veco klasi, un viņu uzspert gaisā. Kāds zēns Džeimss Ričardsons viņus no tā atrunāja, lūgdams biedrus neizpostīt sienas, kur iegriezti viņu tēvu vārdi.

Skaidri neapzinādamies, ko dara, īsta Gordonu niknuma lēkmē Bairons izrāva treliņus no skolas vadītāja logu priekšas. Doktors Batlers, kā izrādījās, bija saprātīgs, mēģināja jauno ienaidnieku samierināt ar laipnu humoru, bet veltīgi. Bairons sacerēja par viņu izsmiekla pilnus dzejoļus, nokristīja viņu par «Pompozu» un izraudzījās sev devīzi — «Brīvība vai dumpis!». Doktors Drūrijs dzirdēja par konfliktu un pats atbrauca uz Herovu nomierināt prātus; skolnieki viņu sagaidīja pakalna apakšā, uz Londonas ceļa; viņi izjūdza zirgus un triumfa braucienā paši uzvilka ratus kalnā. Viņš nolēma vairs nebraukt turp.

Bairona pēdējo gada ceturksni Herovā aizpildīja šī cīņa. Viņš maz mācījās. Visi viņu turēja par ļoti apdāvinātu, bet slinku skolnieku. Tomēr viņš bija pamatīgi iemācījies latīņu valodu un mazliet grieķiski. 1805. gada priekšnesumos viņš uzstājās divas reizes, šoreiz rečitēja angliski un guva izcilus panākumus karaļa Līra lomā. Viņš bija lūdzis māsu Augusti atbraukt viņā noklausīties: «Lūdzu Jūs, kundze, atbrauciet lorda visgreznākajā karietē, jo mūsu etiķete Herovā atļauj lielajās svētku dienās ierasties tikai greznās karietēs.» Viņš izraudzījās komisku toni, lai maskētu savu vēlēšanos pārsteigt draugus ar māsas eleganci. Tā bija tik jauna, patīkama sajūta — beidzot apzināties par savu piederīgo cilvēku, par ko nevajadzēja kaunēties. Protams, šajā dienā Bairons bija apmierināts ar viņu un arī pats ar sevi, jo viņam bija lieli panākumi un viņš sevi uzskatīja par jaunu Geriku. Uz savu aktiera talantu viņš bija lepnāks nekā uz neskaitāmajiem dzejoļiem, ko šajos trīs gados bija sacerējis. «Man drīzāk bija runātāja un karotāja nekā dzejnieka dāvanas, un mans lielais labvēlis doktors Drūrijs domāja, ka no manis iznākšot orators.» Visspožāk viņam padevās teksts, kas pauda neprātīgas kaislības. Viņš bija arī skolas labākais peldētājs — tas uzskatāms par kliba zēna lielu panākumu — un tik labi spēlēja kriketu, ka viņu 1805. gadā sūtīja uz Herovas un Itonas sacīkstēm.

Tā bija viņa skolas dzīves pēdējā epizode. Ko viņš paņēma. līdzi no Herovas? Dzīvu draudzības izjūtu, diezgan plašas zināšanas par dzejniekiem. Bet vai viņš bija sācis saprast dzīves daudzveidības mīklu? Nē. Par nelaimi, bija pārāk skaidrs, ka citi cilvēki vēl mazāk ilgojās pēc absolūtām, tīrām jūtām. Vīrieši un sievietes, bērni un jaunavas — visi gudri tirgojās ar savu mīlestību, savu patiesību, savu dievu. Vai viņš kādreiz varēs būt tāds kā viņi? Viņš to nevēlējās. Kāda vieta viņam — Džordžam Gor-donam, lordam Baironam piederēs lielajā pasaules visumā? Herovas laika beigās viņš uzrakstīja savas skolas grāmatas «Scriptores Graeci» pirmajā lappusē: «Džordžs Gordons Bairons. Trešdien, 26. jūnijā, anno domini 1805, 3^3A pec pusdienas. Kelverts monitors, Toms Vildmens kreisajā, Longs labajā pusē. Kalna Herovā.»

Kāda neizprotama vajadzība jauniem cilvēkiem visos sīkumos atcerēties savu personību! Par ko gan domāja Bairons 1805. gada 26. jūnijā, sēdēdams savā ozola solā? Par skolu, kas drīz jāatstāj? Par Kembridžu, uz kurieni lords Kārlails viņu dzīrās sūtīt? Viņš kļuva drūms, juzdams tuvo pārmaiņu. Par spīti Pompozam un jauneklīgām nesaskaņām, viņš te bija laimīgāks nekā jebkur citur. «Vildmens kreisajā, Longs labajā pusē» — tie bija draugi, uzticami draugi. Jaunas, jautras balsis bruģētajā pagalmā, smaidi sejās, kad viņš gāja garām, rosīgas grupas, kurām viņš varēja pievienoties, ja gribēja. Cik mīļš un tuvs bija svētais pakalns salīdzinājumā ar naidīgo, nemiera pilno ārpasauli! Uz ko viņš tur varēja cerēt? Uz Mēriju Če-versu? Bija zināms, ka viņa precēsies nākamo brīvdienu laikā. Kas viņu tur gaidīja? Sievietes? Vai tās visas nebūs viņai līdzīgas? Māte? Šī fūrija? Mājas — šī elle? Kārlails? Vai elegantais aizbildnis vispār vēlējās viņu redzēt?

Vētrainajam kumeļam vajadzēja veikla vadītāja. Zem bērnības dabiskās jautrības izauga saldkaislas grūtsirdības josla. Viņam bieži uznāca nāves domas. Nāve jau bija prasījusi upurus viņa tuvumā. Bairons bija sacerējis sēru dziesmas savai skaistajai māsīcai, dažiem jauniem biedriem. Pēdējo reizi viņš gāja uz kapsētu sapņot zem vīksnas zariem. Džons Pīčijs . .. Kas viņš tāds bijis — šis Džons Pīčijs, kura kauli baltojās zem šiem akmeņiem? Nu beidzās saldās un skumjās pārdomas te. augšā, virs skaistā līdzenuma, kura klēpī snauda Londona, Idas kalna jaunajam varonim vajadzēja atstāt dievu mītni un nokāpt mirstīgo mokās. Vai kādu dienu viņš pārnāks, lai apgultos zem šīm velēnām, kur bija rotaļājies bērnības dienās? Viņa kaps ... Tur jābūt rakstītam tikai vienam vārdam tāpat kā uz Pīčija kapa, bet tam vajadzēja būt slavenam vārdam.

Lai tikai vārdu raksta man uz kapa;

Ja tas man nepauž godu, slavu,

Lai liekiem vārdiem nepūlas to dot!

Lai vārds tik rāda vietā savu,

Kas pazūd, vārdu aizmirstot.

Viņš vēl bija tikai savu gaitu sākumā un jau domāja par pēdējo dusu.

IX TRINĪTI KOLEDŽA KEMBRIDŽA

Jaunība nepazīst konvencijas, un tam laikam tā jābūt: vai nu tās akli apkaro, vai ari tām akli klausa.

Pols Valeri

1805. gada oktobrī Bairons iestājās Trinīti koledžā Kembridžā. Pirmo reizi dzīvē viņš bija bagāts; kanclers viņam bija atļāvis izmaksāt pieci simti mārciņu gadā no viņa ienākumiem — tas bija viens no lielākajiem pabalstiem koledžā. Jauneklis varēja turēt zirgu un sulaini un jutās tik neatkarīgs «kā vācu firsts, kas pats sev kaļ naudu, vai kā indiāņu virsaitis, kam gan nav naudas, toties pieder visdārgākā manta -— brīvība. Ar sajūsmu runāju par šo brīvību, jo mana mīļā māte ir tik despotiska ... Es būšu pavisam brīvs no viņas; viņa sen jau kājām saminusi un sarāvusi visas tuvības saites; esmu nopietni apņēmies viņu vairs neredzēt, nekad vairs neatjaunot ar viņu draudzīgas attiecības. To esmu pats sev parādā, savai paša laimei, manu tuvāko radu piemiņai, ko šī Tizifone nekrietni apmelojusi.» Tonis bija ass, bet visa Bairona bērnība bija pagājusi vienās ķildās, kurās viņa straujā māte izgāza savu niknumu. Neviens viņai nebija mācījis savaldīties un ievērot robežas.

Trinīti koledža. Cauri cietokšņa divtorņu vārtiem jauneklis iegāja milzu taisnstīīrī, ko ietvēra gotiskā stila celtnes. Vidū strūklakas stars ar jautru rotaļību pasvītroja ēku mieru. Izejot cauri velvētiem vārtiem, nonāca otrā — Nevila pagalmā, tas bija vēl nopietnāks, drūmāks, bet cēlu samēru un krusta ejas ietverts. Tur atradās Bairona istabas — mazs dzīvoklītis, kas viņam patika; viņš arī tūliņ ķērās pie darba un iekārtoja to tādā stilā, kas viņam darīja godu.

Viņš slepeni vēlējās, tāpat kā skolā, ari augstskolā gūt ievērību un būt vadonis. Viņu tirdīja vājo trauksmainā godkāre, ko mīkstināja sapņaina, gurdenība. Trinīti koledžā visi studenti bija vienā vecumā ar viņu; te nebija iespējamas maigās rūpes par jaunākajiem, kuras viņam tā patika. Jau pirmajās dienās viņš saprata, ka slinkošana te pieder pie labā toņa, vienīgi nedaudzi, studenti sveču gaismā bojāja acis, mācoties no galvas grieķu dzejojumus, bet, neraugoties uz viņu zināšanām, viņus visi nicināja. Tas bija laiks, kad Anglijā mode vīriešiem lika dzert un spēlēt azarta spēles. «Studējot astoņpadsmitā gadsimta Anglijas vēsturi, jābrīnās par milzīgo nozīmi, kāda piešķirta dzeršanai jaunatnes gara attīstībā, un par žūpības sekām vecuma gados.» Dzīru biedrs, kas izdzēra vairāk par divām pudelēm vienā vakarā, vēl netika uzskatīts par dzērāju. Par īstajiem dzērājiem teica: «Viņš ir četru pudeļu ... piecu pudeļu vīrs ...» Lords Penmūrs un lords Daferins bija izslavēti «sešu pudeļu vīri». Azarta spēles bija tikpat augstā cieņā. Lords Holends sūtīja lielas summas savam piecpadsmit gadus vecajam dēlam Čārlzam Džonam Foksam, «lai viņš varētu pieklājīgi nobeigt savu spēlmaņa mācību laiku». Kāds jauns aristokrāts vienā no Pelmelas spēļu namiem zaudēja septiņus tūkstošus mārciņu vienā rītā.

Ar to Kembridža atdarināja Londonu. Lasīšana, gara kultūra, kas Baironam patika, kaut arī bez noteikta nolūka, studentiem likās garlaicīga. Sākumā viņš vakariņas ēda lielajā zālē. Karaļa Indriķa VIII ģīmetnes priekšā profesori un reizēm arī rektors ēda pie augsta galda, kas bija klāts uz paaugstinājuma. Bairons drīz sāka viņus nicināt. Zinātnieki bez iedvesmas, bez dvēseles cēluma — kādu baudu dzīve viņiem sniedza? Pliekanas vārdu spēles, neasprātīgus jokus, klausītavu tenkas, labi atalgotas garīdznieku vietas. Atstājot aulu, studenti atkal satikās istabās, kur dzēra un spēlēja kārtis līdz vēlai naktij. Dzeršana Baironam derdzās, bet viņš gribēja patikt. Viņš uzdeva Hensonam atsūtīt četrus dučus pudeļu: portvīnu, heresu, burgundieti, madeiru. Kāršu spēle viņam riebās tāpat kā dzeršana. «Man trūka aukstasinības un kombinācijas spēju.» Tomēr viņš turējās citiem līdzi. Viņš bija konvencionāls kā visi, kas vēlu ietikuši slēgtā sabiedrībā un ar zināmu mulsumu turas pie šīs sabiedrības likumiem. Taču vistirāniskākā konvencija jaunekļiem ir tā, kas vēršas pret visām konvencijām. «Mūsu likums ir nicināt likumu.» Baironam, kas bija pieļāvīgas dabas, izdzīves ceremoniāls kļuva par pienākumu.

No rīta pamostoties, viņam sāpēja galva. Baznīciņas zvani jau skanēja rīta gaismā. Svēto dienā vajadzēja kapelā iet ar baltu kora kreklu plecos. Maigās, harmoniskās ērģeļu skaņas miegainos studentus ieaijāja snaudā. Dienas darbs sākās. Bairona skolotājs drīz saprata, ka viņš savu skolnieku reti redzēs. Bairons bija nopircis skaistu dūkanu zirgu, ko nosauca par Auzēdi. Viņš ik rītus izjāja ar baltu platmali galvā un gaiši pelēku mēteli ap pleciem. Tas bija ekstravagants apģērbs, bet dendiji toreiz bija modes noteicēji. Jaukā laikā viņš pēc rīta izjādes gāja peldēties.

Viņš bija kādu gabalu no Kembridžas izraudzījies upes līci, kur ūdens bija dziļš un plati zari sniedza pavēni. Viņa sporta biedrs un vienīgais draugs bija Herovas skolas biedrs un kaimiņš Edvards Nouels Longs — «Toms Vildmens kreisajā, Longs labajā pusē» — krietns un augstsirdīgs vienkāršas dabas puisis, tāpat kā Bairons, liels peldētājs un dedzīgs lasītājs. Bija īsts prieks kopā ar Longu četrpadsmit pēdas zem ūdens meklēt šķīvi, olu vai šiliņu. Upes dibenā gulēja vecs koka bluķis, pie kā Bairons mēdza pieturēties; viņš sev jautāja, kāds velns to iemetis šajā dīvainajā ūdens valstī. Vakaros Longs nāca Bairona istabā un spēlēja fleitu vai čellu. Bairons klausījās un dzēra savu iecienītāko dzērienu — zelteri. Mūzikā klausoties, viņš neviļus sāka vārsmot un iegrima sald-kaisli skumjos sapņos, kuros iznira Ņūstidas krustejas, sikspārņi, kas plivinājās sagruvušajā baznīciņā, Enzlijas terase, Mērijas Annas dziesmas, vēja šalkas vīksnas zaros virs Pīčija kapa, uz mūžu aizvērtās Margeritas acis. Reizēm viņi viens otram lasīja priekšā. «Longa draudzība un dedzīgā, šķīstā kaislība, kas mani toreiz kveldēja, bija šīs romantiskās mana mūža daļas romāns.»

Kam bija veltīta šī tikpat dedzīgā, cik šķīstā kaislība? Kembridžas koledžas uzturēja savām kapelām korus. Bairons nejauši iepazinās ar kādu Triniti koledžas kora zēnu Eldstonu, piecpadsmit gadus vecu puisēnu, ko bija paglābis no noslīkšanas. Vēlāk viņam dievkalpojuma laikā iepatikās zēna skaistā balss un viņš zēnu iemīlēja. Šāds draudzības veids viņam visvairāk patika: Edistons bija ne vien jaunāks, bet arī pēc kārtas un mantas apstākļiem atradās zemāk par viņu. Tādējādi viņš varēja daudz vieglāk valdīt pār zēna dvēseli. Pretī viņš piedāvāja savu aizsardzību. Kora zēns sākumā bija nedrošs, vēlāk drīz kļuva sentimentāls. Viņš dāvāja glābējam savu sirdi, par kuru Bairons uzrakstīja paseklas, bet īsta maiguma apdvestas rindas:

Sis akmens nevieš krāšņus starus,

Bet labprāt es to pieminu:

Tik reiz tas mirdzēja, kad tvīkdams Man sniedzi to kā dāvanu.

Dažs labs, kas nievā draugu saites,

Man pārmeta, ka esmu tāds;

Tik zinu es — ar miju roku Šo dāvanu man sniedzis kāds.

Daiļrade viņam bija lielākais prieks. Viņš vairs nelasīja tik daudz kā agrāk, viņam tagad patika sapņot, peldēt, bet vislabāk — ļauties šķietamam slinkumam, kamēr kristalizējās atskaņas, ritmi, strofas.

Ieradumu cilvēkam Baironam šāds dzīves veids neliktos nepatīkams, tas viņam iepatiktos kā jebkurš cits, ja nebūtu bijis tik dārgs. Jau novembrī viņam bija skaidrs, ka piecsimt mārciņu lielais pabalsts, kas sākumā šķita karalisks, bija pārāk mazs studentam, kas gribēja dzīvot kā grandsenjors. Katra mēneša beigās no koledžas virtuves pienāca rēķins — jo lielāks tāpēc, ka Bairons neēda lielajā zālē, bet ielūdza draugus savā istabā. Viņš bija atstājis Herovā parādus, tos vajadzēja deldēt. Kembridžā viņam bija jāiekārto savas telpas. Viņš rakstīja Henso-nam, lai mēģinot no valsts kancelejas dabūt pensijas paaugstinājumu.

Viņa attiecības ar Hensonu bija mainījušās. Viņš vairs nebija mazais zēns, kas lūdza atbalstu, viņš bija dižciltīgs lords, kas lepni izturējās pret savu veikalvedi, «šo muļķa Hensonu». Advokāts atrakstīja — ja lords Bairons dzīvošot pieticīgāk, ar viņa pensiju pietikšot. Bairons rupji atbildēja — ja viņam nedošot līdzekļus, ar ko aizmaksāt parādus, viņš aizņemšoties no augļotājiem. Jaunam muižniekam, kam piederēja Ņūstida un Ročdeila un kas jau bija tik tuvu pilngadībai, nenācās grūti par simt procentiem dabūt naudu.

Augļotāju vienīgais iebildums bija sekojošais: ja Bairons pirms laika, pilngadību nesasniedzis, nomirtu, segumu jānodrošina ar kāda pilngadīga radinieka parakstu. Viņš iedomājās Augusti, apgalvoja viņai, ka viņa nekā neriskējot — ja viņš mirtu, viņa būtu mantiniece, ja paliktu dzīvs, viņš samaksātu. «Ja Jūs kaut drusku šaubāties par manu godīgumu, tad nedariet to.» Auguste deva savu parakstu, un viņš varēja aizņemties dažus simtus mārciņu. Bairona kundze to diezgan drīz izzināja un uztraucās: «Tas palaidnis mani iedzīs kapā, padarīs mani traku! Kur viņš ņēmis simtiem mārciņu? Vai kritis augļotājiem rokās?» Un mazliet vēlāk: «Lords Bairons atdevis par Pita statuju trīsdesmit vienu mārciņu un desmit šiliņus. Viņš nopircis arī ratus — it kā man, bet es liedzos tos pieņemt... Baidos, ka viņš kritis ļaunās rokās ne vien naudas lietās, bet arī citādā ziņā. Man ir aizdomas, ka viņš iesācis dēku ar kādu sievieti.»

Un tiešām, kopš Baironam bija nauda, viņš ne vien vairs nemācījās, bet bija pat atstājis universitāti. Viņš bija apmeties Pikadillijā, 16. numurā, istabās, ko Bairona kundze Londonā īrēja. Viņš turēja diezgan zemas kārtas mīļāko, kas dzīvoja Bramptenrovā. Viņš pārģērba šo meiču par vīrieti, uzdeva par savu brāli un svētdienās ņēma līdzi uz Braitonu. Tur viņš bija noīrējis mājiņu pretī paviljonam. Garāmgājēji krastmalā novēroja, cik veikli klibais jauneklis ielec laivā. Londonā viņš lielāko tiesu laika pavadīja pie Džeksona un Endželo, kas Bondielā mācīja boksu un paukošanu. Endželo viņam mācīja paukot. «Džentlmenis Džeksons bija Anglijas čempions, kaut arī tikai trīs reizes parādījies ringā; tas bija lielisks cilvēks, kas varēja uzrakstīt savu vārdu ar divdesmit četru mārciņu svaru uz pirkstiem.» Viņš iztrenēja Baironu par tik labu bokseri, cik atļāva Bairona vājās kājas. Bairons viņu sauca par savu veco draugu un miesīgo ganu, apbrīnoja Džeksona spilgti sarkano fraku, mežģīņu aproces, īsās bikses un zīda zeķes un izturējās pret viņu ar cienību. Grūtie vingrojumi, ko Džeksons un Endželo viņam lika izdarīt, mazināja viņa svaru. Slaidam kļūt bija viņa dedzīgākā vēlēšanās. Kur viņš būtu pavadījis laiku, ja šī zāle nebūtu devusi patvērumu? Viņš Londonā neviena nepazina. Ne bez sāpīgām jūtām viņš dzirdēja runājam par vīriem, ar kuriem labprāt būtu saticies, par dendijiem, par Velsas princi, par Čārlzu Džonu Foksu. Viņš redzēja, kā sievietes, Sentdžeimsai garām ejot, uzsmaida Brumelam, kas pastāvīgi sēdēja slavenajā Vaita logā. Bet lords Bairons bija vientuļš lauku muižnieks bez ģimenes un draugiem. Tā viņš nodzīvoja Londonā gada ceturksni.

Pavasarī Kembridžā atgriežoties, viņš pārveda līdzi jaunus biedrus. Viņam sekoja meiča no Bramptenrovas un bokseris Džeksons. Ar lielu godu viņš saņēma atbraukušo Endželo, ielūdza to vakariņās, lika atnest no Sentdžonsas koledžas labo alu, ar ko šī koledža bija slavena, un, viesim prombraucot, pats aizgāja līdz pasta ratiem piedāvāt tam atvadu malku — visiem garāmgājējiem par lielu brīnumu. Skolotājs viņam izteica rājienu par saiešanos ar tādiem ļaudīm. Viņš atbildēja, ka paukošanas meistaram esot nesalīdzināmi labākas manieres nekā koledžas profesoriem. Universitātes dzīvi viņš nicināja tāpat kā agrāk. «Man šķiet — te neviens nelasa nevienu autoru, ne vecu, ne modernu, ja vien var bez tā iztikt. Nabaga mūzas pavisam pamestas novārtā ... Es pats, lai cik lielas ir manas ilgas pēc zinībām, ļaujos straumei un esmu tikai divas reizes mājās ēdis.» Viņš dzīvoja trakulīgu dzīvi, kas viņu garlaikoja un izputināja, bet tā bija goda lieta, un viņš neiedrošinājās citādi dzīvot.

X dīkās stundas

Lai kļūtu par dzejnieku, jāmil vai jābūt nelaimīgam. Es mīiēju un biju nelaimīgs, kad rakstīju «Dīkās stundas».

Bairons

1806. gada beigās Bairons atgriezās Sausuelā, kur viņa ierašanās sacēla lielu uztraukumu. Pārsteigto Pigetu bērnu acu priekšā Bairona kundze svieda dēlam ar krāsns kruķiem un pelnu lāpstām; viņš atstāja māju, aizbēga pie draugiem un aizceļoja uz Londonu, ar māti nepārmijis ne vārda. No turienes viņš rakstīja Pigetam; «Pateicos Jums, ka pastāstījāt par manas mīļās Allēkto turpmākajiem soļiem; tagad viņa jau sāk manīt savas muļķības sekas. Es nupat saņēmu nožēlu vēstuli, un, baidīdamies, ka viņa man neseko, es viņai atbildēju mērenā tonī... Viņas maigā dūdošana laikam gan izpelnījās klausītāju sajūsmu, sevišķi muzikāli bija augstākie toņi, būtu skaisti tos noklausīties naktī, mēness gaismā .. . Vaļsirdīgi sakot, Jūsu māte man izdarīja lielu pakalpojumu, un Jums, tāpat kā visai Jūsu ģimenei, esmu sirsnīgu pateicību parādā par Jūsu laipno palīdzību, kad bēgu no saniknotās Bairona kundzes... Ai, kādēļ man nav Ariosta spalvas, lai attēlotu varoņepā šā ievērojamā vakara negaisu! Atļaujiet man piesaukt Dantes ēnu, jo tikai «Elles» apdzejotājs varētu tādam darbam dot iedvesmu.»

Tas bija drosmīgs, bet rūgts humors. «Atraitne» sekoja viņam uz Londonu un pēc vairāku stundu kaujas «nekārtībā atkāpās, pametot artilēriju un vairākus gūstekņus».

Bairons bija kauju godam uzvarējis un dažas nedēļas pavadīja Saseksas jūrmalā; kopā ar Džonu Pigetu viņš devās mazos ceļojumos uz Herogitu. Pigets, Elizabetes brālis, bija medicīnas students un patīkams, kulturāls cilvēks. Viņam darīja prieku ceļa biedra svīta: uz karietes durvīm bija uzzīmēts Baironu ģerbonis ar devīzi «Crede Biron!»; grūms veda nopakaļ divus apseglotus zirgus. Ratos blakus Pigetam un Baironam sēdēja sulainis Frenks un divi suņi — ņūfaundlendietis Botsveins un buldogs Nelsons.

Kādēļ Bairons, nevērojot savus trūcīgos apstākļus, ietiepās un vadāja līdzi šos pavadoņus? Viņam piemita savāda nespēja šķirties no tā, ko dzīve bija vedusi viņa ceļā. Paklausot mirkļa iedomai, viņš bija kādu dienu pieņēmis šo sulaini, iegādājies šos zirgus un suņus, un nu viņš tos paturēja. Viņš bija fetišists. Savā sentimentalitātē viņš pieķērās visam, kas gadījās viņa tuvumā. Džons Pigets, kam bija neparasti ass skatiens, Herogitā ievēroja, cik Bairons patiesībā ir kautrīgs. Ja viņi ēda viesnīcas ēdamzālē, Bairons vienmēr centās, cik drīz vien iespējams, steigties atpakaļ savās istabās. Pigets, kas bija dzirdējis draugu daudzinām par nevaldāmu uzdzīvotāju, pārsteigts redzēja, ka Baironam riebjas dzeršana un viņš ietur stingru diētu. Viņa vienīgais prieks bija dzejošana, viņam patika jāt ar saviem zirgiem un iztālēm aplūkot sievietes. Par spīti neveiksmei ar Mēriju Čeversu, Baironu bīstami valdzināja sievietes burvība. Pigeta priekšā viņš izlikās par vīrieti, kas pazīst mīlestību un nicīgi nosoda sievietes. «Ja grib tās iekarot, mīļo Piget, tad tās jā-nicina, nevis jāmīl.»

Kam, Piget, tu sūdzies

Par jaunavas viltu?

Kam velti tu izmisis zemojies, lūdzies?

Ņem droši kā ķilu

5os vārdus un tici:

Ar nopūtām neiegūst koķetes mīlu.

Kā iegūt tev viņu?

Steidz iemīlēt citu!

Tā sākumā naidīgus zibeņus raidīs,

Uz laiku to atstāj —

Drīz viņa tev smaidīs Un koķetes mīla un sirds tevi gaidīs.

Kaut viņš pats būtu zinājis šo naivo un piesardzīgo recepti savas M. A. Č. laikā!

Beidzot draugi atkal atgriezās Sausuelā, un Bairons apmetās pie «atraitnes», kas uz īsu laiku bija kļuvusi rāmāka. Nabaga sieviete ar šausmām ieraudzīja savu dēlu atbraucam ar diviem kalpotājiem, zirgiem, un suņu baru. Viņa neiedrošinājās nekā iebilst, bet nesaprata, no kā visa šī karavāna dzīvos. Vienmēr vaļsirdīgais Bairons nemaz nemēģināja viņai slēpt savas ierašanās iemeslus. Viņš bija iztērējis augļotāju aizdoto naudu, viņam trūka līdzekļu ceļošanai, viņš nevarēja arī semestra sākumā atgriezties Kembridžā. Vienīgais, ar ko Sausuela vilināja, bija tas, ka viņam tur nekā nevajadzēja izdot. Jau dažās dienās viņš apbrīnojamā pasivitātē samierinājās ar Sausuelu, iedalīja laiku un drīz vien nejutās sliktāk kā savā istabā Triniti koledžā.

Viņa dzīvei nu bija jauns mērķis: kļūt par dzejnieku. Šo domu viņam bija ierosinājusi Elizabete Pigeta. Kādu dienu viņa bija lasījusi Baironam priekšā dzejoļus, viņš bija atbildējis: «Es pats dzejoju,» — un nolasījis Deleve-ram veltītos pantus: «Tevi apskaujot, es ceru ...» Burvīgā Elizabete bija viņu apbrīnojusi. Citu reizi, kad viņa lasīja Baironam priekšā Bernsu, viņš teica: «Man patīk šis ritms,» — un tūliņ tajā pašā pantmērā uzrakstīja savu «Hills of Annesley, bleak and barren. ..».

Enzlijas pakalni kaili un salti,

Kur es reiz klejoju bērnības dienās,

Vētrā un sniegā tie ledaini kalti.

Gaida, kad pavasars ziedošais pienāks.

Gaisušas burvīgās bērnības dienas,

Aizgājis līdzi tām jaunības prieks,

Laimīgas stundas man nav vairs nevienas,

Mērijas smaidu kopš redzēt man liegts.

Elizabete bija sajūsmināta par dzejoli, un Bairona nelaimīgās mīlestības atcere viņu aizkustināja. Viņa bija labākā draudzene, kādu Bairons varēja vēlēties, viena no tam mīļajām meitenēm, kuras nepazīst koķetēriju, maigi uzupurējas, bet kuras vīrieši aiz savas muļķības nemīl. Elizabete jaunekli zoboja par viņa kautrību. Kembridžas dendijam vēl tagad gadījās ļauni brīži, kad viņš čukstēja: «Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi...» Elizabetes cienība viņu mierināja. Meitene piedāvājās pārrakstīt viņa dzejoļus un sagatavot manuskriptu iespiešanai.

Izveidojās tas, kas Baironam patika, — ieraduma rutīna. Naktīs viņš strādāja, vēlu gāja gulēt, vēl vēlāk piecēlās un vēlā pēcpusdienā atnesa Elizabetei veikto darbu. Citiem viesiem ienākot, biklais dzejnieks aizbēga caur logu. Tad viņš gāja pie cita drauga — reverenda mistera Bečera, Sausuelas mācītāja, garīdznieka, kas viņam deva sirsnīgus padomus. Bairons ar šo garīdznieku ilgi sprieda par pasaules visumu un likteni. Bečers centās viņam pierādīt, ka liktenis, par ko Bairons tik bieži gaudās, viņu apbēris dažādām balvām: dižu kārtu, garu, drīzumā piešķirs ari bagātību; un par visām lietām — «talantu, kas viņu paceļ augstu pāri pārējiem cilvēkiem». «Ai, dārgais draugs,» Bairons tad skumji teica un pielika pirkstus pie pieres, «ja tas mani paceļ augstu pāri citiem cilvēkiem, tad tas,» — un viņš rādīja savas kājas, — «mani nostāda zemāk par visiem.» Bieži viņš Bečeram atnesa pantus, kuros atbildēja uz vienu vai otru iepriekšējā dienā dzirdēto padomu.

Savā vientulībā Sausuelā jauneklis jutās kā vecs ere-mīts, ko gudrība un nelaime novedusi līdz cilvēces nicināšanai. Ēdienu reizēs viņš sēdēja pretī «atraitnei», bet lasīja, lai piespiestu viņu klusēt. Labā omā viņš atvēra mātei ēdamistabas durvis un pieteica: «Viņas gaišība Kitija Gordona!» Pēcpusdienas bija veltītas sportam. Viņš peldēja, nira upē, aizņēmās no draugiem dažādas lietas, lai mestu tās ūdenī un atkal uzmeklētu, terorizēja visu Sausuelu, savā dārzā ar pistoli šaudams, un diezgan neveikli kāpa zirgam seglos. Visu šo vingrojumu īstais mērķis bija iegūt slaidumu. Grūti vingrojumi un spēle bija viņam likums. Spēlēt kriketu ar septiņām vestēm un mēteli mugurā, neēst nevienu unci gaļas divdesmit četru stundu laikā, ieturēt maltīti tikai reizi dienā, nedzert alu — tā bija cena, par kuru viņš varēja saskaitīt savas ribas un redzēt savus bālos vaibstus vēršamies arvien skaistākus.

Vakarā viņš gāja pie draugiem, pie Pigetiem vai Lik-roftiem. Sausuelā bija daudz jaunu meiteņu, viņš visas labi pazina, tādēļ no viņām nekautrējās. Būdams uzticīgs mācībai, ko sludināja savam draugam Džonam Pigetam, viņš visām meitenēm glaimoja, sūtīja dzejoļus, mēģināja viņas noskūpstīt, piedalījās jauniešu teātra izrādēs. Jutekliskākas bija viņa attiecības ar kādu zemas kārtas meiteni — zeltmati Mēriju, un viņš lepni rādīja atturīgā-kājām draudzenēm — Džuljetai Likroftai un Annai Hen-sonai matu cirtu, ko viņa bija dāvinājusi. Viņš lepojās ar savu vieglprātību. Kādai dāmai Sausuelā piederēja liels ahāts, ko viņa bija atradusi uz kāda kapa; viņa to glabāja savā rokdarbu groziņā. Kādu dienu viņa teica Baironam, ka šim amuletam piemītot spēks, kas tā īpašnieku pasargājot no iemīlēšanās. «Dāviniet to man!» viņš iesaucās pēkšņā dedzībā. «Tieši tāds talismans man vajadzīgs!»

Sausuelā viņš ne vien iepazinās ar juteklības noslēpumiem, bet arī piedzīvoja, cik zemus līdzekļus cilvēki var izvēlēties aiz aprēķina — kāda vietējā ģimene piemiedza abas acis, kad viņš ar tās meitu nodibināja intīmas attiecības, jo cerēja viņu ievilināt nevienādā laulībā.

Šo dienu vienmuļība atļāva regulāru darbu. Mīlas sakaru radītā vieglā satrauksme sniedza jauneklim gan līdzekli pret garlaicību, gan vielu dzejoļiem. Māksliniekam vajadzīga kārtīga dzīve, jo viņš mīl savu darbu, bet mazliet nepieciešamas arī trakulības, jo tās ierosina viņa garu. Baironam darbs veicās labi. Viņš sakopoja un nogludināja dzejoļus, ko bija veltījis Deleveram, Klēram, Dorsetam, Katula, Vergilija tulkojumus, dzejoli par Edl-stona karneolu, Ņūstidas elēģijas, dažādām meitenēm veltītus mīlas dzejoļus. Krājums drīz tuvojās noslēgumam; autors priecīgi pārsteigts pārlasīja savus sacerējumus. Vai šī grāmatiņa viņam sagādās slavu? Elizabete Pigeta tam ticēja.

Bairons deva krājumam nosaukumu «Viegli panti» un nodeva to Ņūsekas iespiedējam Ridžam. Kad bija gatavi divi pirmie eksemplāri, viņš tos aizsūtīja Pigetam un Be-čeram. Taču iespaids bija pavisam citāds, nekā Bairons gaidīja. Lasot drauga dzejoļus, mācītājs tā sašuta par kādu dzejoli ar nosaukumu «Mērijai», ka viņam likās neiespējami atļaut Baironam krājumu laist klajā. Nabaga Bairons uzslavas vietā no Bečera saņēma ieteikumu grāmatu iznīcināt. Tas bija sāpīgs trieciens, kam tūliņ sekoja atbilde. Bairons apsolīja krājumu iznīcināt un vēl tajā pašā vakarā izpildīja solījumu. Sadedzināja visus eksemplārus, palika tikai viens, kas jau bija nosūtīts Džonam Pigetam uz Edinburgu, kur viņš studēja. Jaunam autoram ir grūti atteikties no pirmās grāmatas. Bairons varonīgi to bija izdarījis.

Nezaudēdams nevienu dienu, Bairons atkal ķērās pie <!arba, izmeta «nelaimīgo» dzejoli, kas bija veltīts «manai nabaga Mērijai», un dažās nedēļās pabeidza sagatavot krājumu «Poems on various occasions», kas iznāca 1807. gada janvārī. «Šis krājums bija neticami pieklājīgs un

šķīsts.»

Dzejnieks izdalīja sējumiņu saviem vecajiem draugiem Kembridžā un Sausuelā. Kembridžā grāmatu slavēja, Sausuelā tā sacēla vētru. Likroftu ģimenē valdīja liels uztraukums: vienā dzejolī bija runa par kādu Džuljetu. Vai tā tikai nav viņu Džuljeta? Kāds cits — ironisks dzejolis Bairona iemīļotajā manierē (augstprātīgs mīlestības nicinājums) ar virsrakstu «Lesbijai» arī likās viņai domāts. Vismaz Sausuelā tā runāja. To nevarēja paciest. Džuljetas brālis kapteinis Likrofts pieprasīja Baironam paskaidrojumus. Bairons aicināja Bečeru palīgā. Viņi kopīgi sastādīja pieklājīgu atbildi, bet šis ļaunprātīgais iztulkojums, šī liekulīgā tikumība, šīs ķildas Baironam liedza ilgāk uzturēties Sausuelā. Viņš nicināja mazpilsētu kā visi, kas nepazīst lielpilsētas; viņš juta pret provinci riebumu, ko spēj ārstēt tikai uzturēšanās pasaules mēroga pilsētās. Viņš bija Sausuelā garlaikojies, kamēr viņa dzīve plūda bez notikumiem, bet šajā garlaicībā bija kaut kas patīkams, maigs. Atgadījumi sakarā ar grāmatas iznākšanu aizbaidīja garlaicību un tīksmi. Tā bija viņa būtiskākā īpašība, ka viņš ilgojās pēc vētrainas dzīves, satrauksmes, bet, atradis to, tūliņ ienīda. Mis Pigeta, gādīgā Elizabete, ko viņš sauca par dārgo karalieni Besu, bija viņa augošā nicinājuma lieciniece. «Es ienīstu Sausuelu, šo nolādēto, nejēdzīgo un riebīgo skandālu perēkli. Man būtu žēl vienīgi Jūsu un Bečera, ja visa pilsēta nogrimtu Aheronā.» Viņš gribēja aizceļot. Māte viņu neaizturēja. «Lords Bairons ar saviem diviem sulaiņiem pie manis jau nodzīvojis septiņus mēnešus. Neesmu no viņa ne graša saņēmusi, jo savas piecsimt mārciņas viņš pats izlieto. Man nekādā ziņā ar maniem niecīgajiem ienākumiem nav iespējams viņu un viņa ļaudis uzturēt.»

Tomēr viņš palika vēl dažas nedēļas, lai sagatavotu jaunu — papildinātu dzejoļu krājuma izdevumu, šoreiz «lielajai publikai». Virsraksts skanēja citādi, grāmata tagad saucās — «Dīkās stundas. Nepilngadīgā lorda Džor-dža Gordona Bairona dzejoļi». «Nepilngadīgā» skanēja komiski, bet viņš bija uzrakstījis ievadu un cerēja, ka tas nodrošinās iecietīgu spriedumu. «Šos dzejoļus gaistošās stundās uzrakstījis kāds jauneklis, kas tikko aizvadījis savu deviņpadsmito mūža gadu. Tā kā dzejoļi paši liecina par bērnišķīgu garu, varbūt šis paskaidrojums lieks ... Varbūt šīs grāmatas saturs sagādās prieku mana vecuma jauniešiem, katrā ziņā ceru, ka tas nevienam neliksies bīstams. Ievērojot manu kārtu un nodomus, maz ticams, ka es kādreiz vēl stāšos publikas priekšā ... Doktors Džonsons reiz teica par dzejoļiem, ko viens no maniem dižciltīgajiem radiniekiem bija laidis klajā: «Ja kāds augstas kārtas cilvēks izmēģina roku rakstniecībā, tad viņš ir pelnījis, lai pret viņu izturas saudzīgi.» Sis iegansts kritiķiem gan neliksies svarīgs. Ja tā nebūtu, es uz šo priekšrocību nemaz nepretendētu...» Tiklīdz izdevums 1807. gadā nāca klajā, viņš pats aizbrauca uz Londonu uzraudzīt grāmatu izdalīšanu tirgotavām.

Ir patīkami būt Londonā divdesmit gadu vecumā jaukā jūnija mēnesī, kad naudas pilnas kabatas un tikko klajā nākusi pirmā grāmata. «Dāma ar jēra dvēseli» nu palika viena savās ziemeļu ārēs, nolādētā Sausuela bija tālu, un «karaliene Elizabete» saņēma vēstules, kur par to bija vaļsirdīgi un skaidri rakstīts: «Sausuela ir nolādēta pilsēta. Es to vairs neapmeklēšu. Vismaz tā liekas. Es tur neviena cita necienu, tikai Jūs. Jūs tur bijāt vienīgais prātīgais cilvēks. Tiešām, Jūs es cienu vairāk nekā visu šo bandu, par kuras vājībām es smējos. Jūs vairāk rūpējāties par mani un maniem rokrakstiem, nekā to būtu darījis vesels miljons šo marionešu. Ticiet man, neesmu aizmirsis Jūsu cēlo dvēseli šajā grēcinieku alā un ceru, ka reiz būšu spējīgs Jums apliecināt savu pateicību.» Viņš rakstīja vaļsirdīgi, viņš tiešām juta tikai nicinājumu pret visām šīm Džuljetām un Mērijām, kas bija saņēmušas viņa glāstus; viņa «zvēriskās dziņas» un lepnums viņu mudināja iet pie šīm meičām, bet viņa dvēseles labi paslēptā templī mazais kalvinists skots glabāja cieņu pret skaidrību.

Visas viņa rūpes bija izzināt, vai «Dīkās stundas» viņam sagādās dzejnieka slavu. Ar panākumiem viņš varēja būt apmierināts. Kāds Londonas grāmatu tirgonis, kas bija paturējis dažus eksemplārus krājumā, tos pārdeva un pieprasīja vēl. Iespiedējs Ridžs Ņūsekā divās nedēļās bija pārdevis piecdesmit eksemplāru. Bez šaubām, viņa lasītāji bija galvenokārt sausuelieši, un, par spīti nicinājumam, jaunais autors nepacietīgi gaidīja viņu spriedumus. «Kuras dāmas grāmatu pirkušas?» viņš vaicāja Elizabetei. «Vai tā atradīs Sausuelā atbalsi?»

Grūtāk bija izdibināt nepazīstamo un bīstamo Londonas lasītāju domas. Bairons bija nosūtījis vienu eksemplāru lordam Kārlailam. Lords atbildēja ar vienu no tām pieklājīgajām vēstulēm, kādas raksta cilvēks, kas grāmatā nav ieskatījies un nemaz nevēlas tajā ieskatīties. Viens viņa brālēns — Aleksandrs Gordons sacīja Baironam, ka viņa māte — hercogiene Gordona esot nopirkusi viņa grāmatu, «to ārkārtīgi apbrīnojusi — kā visi labākās sabiedrības ļaudis — un vēloties parādīt savu radniecību ar autoru». Taču viņas augstība šo vēlēšanos neizpildīja un nelika jaunajam radiniekam piesūtīt ielūgumu. «Visos grāmatnīcu skatlogos redzot savu vārdu, es gan nekā nesaku, bet slepenībā baudu savu slavu.» Kāds tirgonis bija pārdevis septiņus eksemplārus. «Septiņi — tas jau ir lieliski,» tirgotājs teica, un Bairons labprāt tam ticēja. Rosīgais autors pats rūpējās, lai grāmatas nosūtītu uz galvenajām peldvietu pilsētām. «Kārpinters (Mūra izdevējs) man teica, ka jau pirms vairākām dienām visas pārdotas, bijuši vairāki pieprasījumi, ko nav varējuši apmierināt. Jorkas hercogs, marķīzs Hedforts, hercogiene Gordona un daudzi citi bijuši starp pircējiem; man teica, ka ziemā pārdošot vēl vairāk, jo vasara esot neizdevīgs gadalaiks — ļaudis izbraukuši no Londonas.»

Daži kritiķi rakstīja par «Dīkajām stundām». «Vienā laikrakstā mani slavē, citā peļ. Kā runā, tas vislabāk veicinot grāmatas izplatību. Tas pamodina protestus un liedz mani aizmirst. Bez tam visu laikmetu lielie vīri dabūjuši savu tiesu, tā nepaliek aiztaupīta arī mazākajiem gariem. Tādēļ visu paciešu kā filozofs.»

Vēl viņš bija ļoti vientuļš, viņa mājā Londonā ieradās tikai rets apmeklētājs. Viens no viņa bijušajiem Herovas skolotājiem — Henrijs Drūrijs veltīgi izmēģinājās viņu satikt. Ieradās arī kāds vīrs, kas, izrādījās, bija Bairona attāls radinieks — Roberts Deless, kura māsa bija apprecējusi Bairona tēvoci Džordžu Enzenu. Šis Deless rakstīja romānus un tulkoja no franču valodas. Tas bija nopietns vīrs, viņš domāja, ka rakstniekam jācenšoties būt «teologa un morālista palīgam». Viņš dzirdējis ģimenē runājam par «Dīkajām stundām» un nopircis plāno sējumiņu.

Izlasījis to, viņš rakstīja Baironam: «Milord, pirms dažām dienām iegādājos Jūsu dzejoļus. Izlasīju tos ar lielāku prieku, nekā spēju izteikt, un jūtu neatvairāmu tieksmi sumināt Jūsu cēlo un īsteni poētisko garu... Milord, Jūsu dzejoļi ir ne vien ļoti skaisti, tie liecina arī par sirdi, kas ciena godu un skan līdzi tikumības skaņām.»

«Mazliet smieklīga vēstule,» jaunais ciniķis nodomāja. Bet tas bija pirmais atzītais rakstnieks, kas ievēroja viņa darbu, tādēļ viņš pieklājīgi atbildēja: «Lai gan kritiķi bijuši pret mani neparasti saudzīgi, man jāatzīstas, ka vēl vairāk glaimo cildinājumi, ja tos izteic ģeniāls rakstnieks ... Diemžēl manas pretenzijas uz tikumību ir tik vājas, ka šajā ziņā Jūsu glaimus nevaru pieņemt... Mana īsā mūža notikumi bijuši tik īpatnēji, ka, par spīti lepnumam, ko cilvēki dēvē par godu un kas man liedz manu vārdu aptraipīt zemiem darbiem, mani jau tur par izdzīves draugu un bezdievju mācekli... Morālē es Kon-fūciju stādu augstāk nekā desmit baušļus, Sokrātu — augstāk nekā svēto Pāvilu, lai gan par laulību viņi abi bijuši vienādās domās. Reliģijā esmu katoļu emancipācijas piekritējs, bet neatzīstu pāvestu. Tikumību es vispār uzskatu par rakstura īpašību, par jūtām, nevis par principu. Es uzskatu patiesīgumu par dievības galveno īpašību un nāvi par mūžīgu miegu — vismaz miesai. Tas būtu īss nešpetnā lorda Džordža Bairona uzskatu apraksts; un, kamēr neiegūšu jaunu tērpu, jūs redzēsiet, ka esmu slikti ģērbies.» Tie bija vārdi, kas Delesā viesa apbrīnu un mulsumu.

Nekas nebija tik interesanti kā kļūt par rakstnieku, un Bairons jau kala darba plānus nākotnei. Viņš gribēja atdzejot visas vecās skotu garamantas, tulkot senos dzejojumus, ko varētu izdot ar nosaukumu «Skotijas arfa» vai ar kādu citu oriģinālu virsrakstu. Radās arī iecere par episku dzejojumu — vēstījumu par Bozuersas kauju, bet tas bija triju vai četru gadu darbs. Varbūt rakstīt stances par Hekles kalnu? Gaidīdams dzejnieka slavu, viņš kļuva slavens peldētājs. Džeksona pavadībā viņš izpeldēja cauri visai Londonai. Kritiķis Lī Hants, no ūdens izkāpis, krastā ģērbjoties, ieraudzīja upē kā boju paceļamies un grimstam kādu galvu, bet iztālēm peldētāju novēroja kāds cienījama izskata kungs. Kungs krastā bija slavenais džentlmenis — bokseris Džeksons, bet boja — nepilngadīgais lords Džordžs Gordons Bairons.

KOLEDŽAS MUSKETIERI

Ko iesākt ar dzīvi? To taču nevarēja piepildīt ar peldēšanu un pantu kalšanu. Jūlija beigās Bairons devās uz universitāti nolūkā no tās atvadīties. Viņš atkal redzēja Trīsvienības koledžas skaisto pagalmu, Kemas zaļos krastus. Viņš bija kļuvis tik vājš, tik glezns un slaids, ka skolotāji, biedri un vārtnieki vairs nepazina pērngada tuklo puisi. Stingra diēta un sports bija viņam devuši jauna askēta izskatu. Viņš atgādināja «skaistu, no iekšpuses apgaismotu alabastra vāzi». No maigās sejas krāsas atdalījās kastaņbrūnie mati ar vara mirdzumu (tie vairs nebija sarkani kā zēna gados), zili pelēkās acis nemierīgi zibsnīja zem melnajām, garajām skropstām. Starp studentiem, kas Nevila pagalmā iznāca viņam pretī, viņš ievēroja pazīstamu jaunekli, kas vilcinādamies arī tuvojās. Tas bija kora zēns Edlstons. Viņš drīz gatavojās atstāt Kembridžu; viņš bija nabadzīgs un gribēja pieņemt vietu kādā Londonas veikalā.

Dziļi aizkustināts, Bairons dzīrās ieguldīt veikalā naudu, lai Edlstons varētu kļūt par tā līdzīpašnieku; varbūt vēlāk jauneklis varētu Londonu pavisam atstāt un pēc Bai-rona pilngadības dzīvot pie viņa Ņūstidā. Sausuelas «karaliene Elizabete» drīz saņēma ziņu par šīs kaislīgās draudzības atmodu: «Es viņu mīlu vairāk par visiem cilvēkiem; nedz laiks, nedz tālums nav pārvērtis manas jūtas (kas parasti mēdz būt tik mainīgas) ... Mūsu pastāvība liktu nosarkt pat lēdijai Eleonorai Batlerei un mis Pan-senbijai, Pilātam un Orestam, un mums trūkst tikai Nīsa un Eiripīda skaistās traģēdijas, lai aizēnotu pat Dāvidu un Jonatānu. Viņš varbūt ir man pieķēries vēl vairāk nekā es viņam. Kad pērngad biju Kembridžā, mēs tikāmies katru dienu ziemu un vasaru, ne mirkli nebijām apnikuši viens otram un ikreiz šķīrāmies ar augošām nožēlām. Ceru, ka Jūs kādu dienu mūs apciemosiet. Viņš ir vienīgais cilvēks pasaulē, ko es cienu, lai gan man patīk daudzi.» Lēdija Eleonora Batlere un mis Pansenbija — divas nešķiramas sievietes, slavenas ar to, ka abas kopš trīsdesmit gadiem dzīvoja kopā, valkāja vīriešu apģērbu un parūkas un «izskatījās pēc diviem veciem, atvaļinātiem garīdzniekiem».

Tā kā Bairons veselu gadu iztrūka Kembridžā, viņa grezni iekārtotās istabas bija ierādītas citam studentam — kādam Metjūzam. Bairons apmetās pie viņa un drīz ar viņu iedraudzējās. Metjūzs bija atjautīgs zinātnieks un labs rakstnieks, viņš rakstīja latīniski un angliski. Viņu teica iedomīgu, bet Baironu viņš saņēma ļoti laipni. Skolotājs viņam, istabu nododot, bija sacījis: «Metjūza

kungs, ieteicu jums nesabojāt mēbeles, jo lords Bairons ir cilvēks ar vētrainām kaislībām.» Sis izteiciens Metjūzam iepatikās. Ja kāds draugs atnāca ciemā, viņš teica, lai durvju rokturi nospiežot labi uzmanīgi, jo «lieciet vērā, mans kungs, ka lords Bairons ir cilvēks ar vētrainām kaislībām». Viņš saņēma viesus, vienmēr zobgalīgi pieminēdams Bairona «vētrainās kaislības». Bairons pie viņa iepazinās ar dažiem citiem tāda paša intelektuālā tipa jaunekļiem un nojauta iespējamību Kembridžā dzīvot daudz patīkamākā sabiedrībā nekā savā pirmajā studiju gadā. Viņa gaume tiecās uz inteliģenci, viņa konvencijas — uz izdzīvi. Taču šajos jaunajos biedros viņš atrada pikantu bezrūpības un inteliģences sajaukumu, kas atļāva piekopt gara dzīvi, negrimstot lejup. Kā viņš ar šiem biedriem nav agrāk iepazinies? Pirmajā Kembridžas gada viņi jauno Baironu bija nicinājuši. Kas viņš toreiz bija? Tukls, klibs, kautrīgs puika, iedomīgs un lepns bez kādiem nopelniem, ar ko varētu lepoties. Biedri no viņa vairījās. Tagad viņš bija sarakstījis dzejoļu krājumu, ko Kembridžā lasīja; viņš bija skaists; agrāk slēgtās aprindas viņam tagad atvērās. Viņš to saprata, tas viņu aplaimoja, un viņš apņēmās vēl vienu gadu pavadīt koledžā un saieties ar uzticamu draugu grupu. Vispirms tur bija Metjūzs, ko Bairons apbrīnoja. Ārpus studijām Metjūzs bija visādu trakulību ierosinātājs. Zinātnieks būdams, viņš aizrāvās arī ar boksu un peldēšanu, bet peldot pārlieku saspringa un arī galvu turēja pārāk augstu virs ūdens. Bairons kā lietpratējs viņam teica, ka viņš kādreiz noslīkšot, ja neiemācīšoties taisnāk izstiept ķermeni. Metjūzs savukārt asi kritizēja Bairona uzskatus un galīgi izkliedēja viņā visu, kas vēl bija atlicis no Eberdīnas iespaidiem. Metjūzs neticēja nekam, zaimoja dievu un velnu. Bairons jau sen Voltēra grāmatu ietekmē bija zaudējis savu bērna ticību, bet viņa dvēselē bija palicis liels nemiers. Metjūza spriedumu drosme viņā nostiprināja skepticismu.

Trešais šajā Kembridžas pēdējā gada draugu pulkā bija citāda rakstura jauneklis — Džons Kems Hobhauss, Bris-toles lieltirgoņa dēls, cēlies no nekonformētas ģimenes, kur vēl valdīja progresīvi vigu ieskati; viņš, tāpat kā Metjūzs, bija ļoti erudīts. Viņš strādāja pie darba par upuru izcelšanos un mērķi (Bairons to sauca — «jūsu eseja par iekšām»). Hobhauss pievienojās grupas izpriecām, bet ar zināmu atturību un uzmanību, ko Metjūzs nepazina. Kamēr abi pārējie draugi peldējās, viņš medīja; tas radīja zināmu distanci. Metjūza tonis nebija gluži tāds, kā Hobhauss būtu vēlējies; arī viņš pats bija neticīgs, bet nopietnāks. Pārliecināts liberālis būdams, viņš bija nodibinājis liberālu studentu klubu un arī kādu «draugu biedrību», kas pēc dažiem mēnešiem izira biedru ķildības dēļ. Viņš nicināja Burbonus un tūliņ sapratās ar Baironu sajūsmā par Napoleonu.

īstenībā Hobhauss izvēlējās nopietnu dzīves veidu aiz dziļākiem iemesliem. Viņš augstu vērtēja savu nelielo politisko iespaidu, ko bija jau universitātē ieguvis. Kā nepartejisks draugs viņš dažam labam pateica acīs viņa kļūdas, bet neatklāja tās nevienam citam. Tas bija godīgi darīts. Metjūzs ar Hobhausu sarakstījās komiski dzēlīgā tonī: «Jūsu žultainais raksturs, Hobhaus. . .» Kad Bairons mācījās pirmo gadu universitātē, Hobhauss bija nicinājis jauno, klibo lordu, kas muļķīgā kārtā gribēja sev pievērst uzmanību ar baltu cepuri un gaiši pelēku mēteli, bet Hobhausam patika dzeja, un viņš bija «Dīkajās stundās» saskatījis augošu talantu. Tagad viņš Bairona sievišķīgajās kaprīzēs noskatījās ar vīrišķīgi maigu iecietību. Mazajā Bairona draugu grupā viņš iemiesoja veselo saprātu, Metjūzs — fantāziju.

Pēdējais no četriem musketieriem, kas 1808. gadā valdīja Trīsvienības koledžā, bija Skrops Deiviss. Manierēs un ārienē viņš atgādināja dendiju karali Brumelu. Viņa apģērbā nebija nekā uzkrītoša. Viņš bija mierīgs, atturīgs, bet atjautīgs — viņš lielāko tiesu runāja dzedrā, nopietnā tonī, ko nepārvarama stostīšanās darīja vēl valdzinošāku. Kā peldētājs un nirējs Deiviss bija Bairona bīstamākais sāncensis. Sava laika lielāko tiesu viņš pavadīja pie spēļu galda. Viņš laimēja bieži, jo spēlēja ar mierīgu aprēķinu. Bairons spēlēja Deivisam par prieku, izpelnīdamies Hob-hausa pārmetumus. «Jums tiešām tas jāatmet. Vai varat iedomāties vēl kaut ko piedauzīgāku un necienīgāku par šīm naktīm pilsētas padibeņu sabiedrībā?»

Taču pulciņā Hobhauss bija mazākumā, un tagad Tri-niti koledžā gāja ļoti jautri. Bairons bija atvedis līdzi jaunu draugu — rāmu lāci. Koledžas priekšnieki jautāja, ko viņš ar to darīšot. «Skološu par mācītāju,» viņš atbildēja. Atbilde bija radusi atbalsi. No Londonas brauca šurp žokeji, spēlmaņi, sievietes, ko Bairons ielūdza vakariņās. Tam visam par spīti, Hobhauss viņu cienīja un mīlēja. Tiešām, šajā jauneklī, ko neviens nebija audzinājis, nemita nekas zemisks. Viņš izrādīja neierobežotu drosmi, dedzīgu vēlēšanos citus aizstāvēt un — tā bija sevišķi simpātiska īpašība — laipnību pret zemākiem un vājākiem. No tām simt divdesmit piecām mārciņām, ko viņš katru gada ceturksni saņēma, viņš pastāvīgi nolika piecas mārciņas vecajam Ņūstidas sulainim Marijam. Kopš grūtās bērnības viņš juta neliekuļotu līdzjūtību pret nabagiem. Viņš izdāļāja daudz, un viņam pašam nekad nebija ne penija. Baironam pastāvīgi vajadzēja naudu aizņemties, un parādu summa baismīgi pieauga. «Vai es nevarētu savu titulu pārvērst naudā?» viņš vaicāja Hensonam. «Cik vērts muižnieka tituls? Piecpadsmit mārciņas? Tās labi noderētu cilvēkam, kam nav pat piecpadsmit peniju.» 1809. gadā viņš bija parādā augļotājiem vairāk nekā trīs tūkstošus mārciņu un dažādām sievietēm vēl tūkstoti. Martā viņš rakstīja: «Starp mums runājot, esmu lielā ķezā; līdz pilngadībai mani parādi sasniegs deviņus vai desmit tūkstošus mārciņu.»

Darbs un uzdzīve sekoja viens otram. «Dīko stundu» izdevums bija izpārdots. Viņš gatavoja jaunu, bet, tā kā dzejnieku darbs darīja par iegribu vergu, viņš daudzas vietas izsvītroja un pievienoja citas — kā mainījās viņa mīla un naids. Viņš uzzināja, ka Edinburgas žurnāls, liels skotu vigu orgāns, taisoties publicēt viņam naidīgu, iznīcinošu kritiku. Raksta izvilkumi esot lasīti pie lēdijas Holendas. Nekas Baironam nevarēja būt sāpīgāk, tomēr viņš uzbrukumu sagaidīja, nezaudējis dūšu. Viņš rakstīja Bečeram: «Sakiet Bairona kundzei, lai viņa par to neuztraucas, no tās puses sagaidāms visļaunākais.»

Numurs parādījās 1808. gada februāra beigās; Bairons kā drudzī to atšķīra un lasīja: «Šā jaunā lorda dzeja pieder pie tās, ko nedrīkst pieļaut nedz dievi, nedz cilvēki. Lai mīkstinātu savu noziegumu, dižciltīgais autors aizbildinās ar nepilngadību. Varbūt viņš ar to mums grib teikt: «Redzat, cik labi nepilngadīgs jauneklis var rakstīt! Šo dzejoli sacerējis astoņpadsmit gadus vecs zēns... Šo rakstot, man bija tikai sešpadsmit!» Diemžēl mēs visi vēl atceramies dzejoļus, ko Poups rakstīja divpadsmit gadu vecumā, un, nebūt nebrīnīdamies, ka šos pantus rakstījis jauns cilvēks, mēs drīzāk esam pārliecināti, ka tā ir gluži ikdienišķa parādība, ka šādus dzejoļus var uzrakstīt deviņi no katriem desmit izglītotiem .angļiem, turklāt katrs desmitais uzrakstītu labākus dzejoļus nekā lords Bai-rons.» Tad anonīmais kritiķis pārmeta, ka autors izcēlis savu lorda titulu; viņš pamācīja, ka pantu kalšana un pēdu skaitīšana vēl neesot visa dzejas māksla, un nobeidza, ironizēdams par Bairona grāmatas ievada toni: «Par šā dižciltīgā un nepilngadīgā autora dzejoļiem var spriest, kā grib, bet liekas — mums tie jāpieņem tādi, kādus viņš tos sniedz, un jābūt laimīgiem, jo tie esot pēdējie, ko mēs no viņa saņemot. Viņš negaidot nekā, šos dzejoļus klajā laizdams, — tā viņš mums apgalvo —, viņam esot vienalga, vai tie mums patikšot vai ne, neesot domājams, ka viņš vēlreiz nolaidīšoties tik zemu — starp dzejniekiem. Tādēļ ņemsim, ko mums dāvina, un būsim pateicīgi. Kādas mums, nabaga velniem, tiesības daudz izvēlēties? Laime vēl, ka esam tik daudz dabūjuši no vīra, kas dzīvo nevis jumtistabiņā, bet Ņūstidas abatijā, kur valda kā kungs un pavēlnieks un dižciltīgs lords.»

Raksts bija briesmīgs. Iespītība, ar kādu autors pārmeta jauneklim viņa augsto kārtu, bija ačgārns snobisms, bet tikpat muļķīgs. Tonim trūka taisnības un mēra. Izlasījis to, Bairons bija satriekts. Kāds viesis, kas ienāca tieši tai brīdī, kad viņš bija beidzis lasīt, ieraudzīja jaunekli tik satrauktu, ka viņam jautāja: «Bairon, vai kāds jūs izaicinājis uz divkauju?» Hobhauss teica, ka Bairons nav bijis tālu no pašnāvības. Vakariņas viņš ēda kopā ar Skropu Deivisu un iztukšoja trīs vīna pudeles, lai noslīcinātu dusm.as, bet nekas nesniedza atvieglojumu, līdz viņš ļāva savam sašutumam izplūst dzejā. Pēc pirmajām divdesmit rindām viņš jau jutās labāk.

Kas bija šā nejēdzīgā uzbrukuma autors? Bairons ilgi domāja, ka tas ir žurnāla redaktors Džefrijs. īstenībā tas bija Henrijs Brūms, īrs ar tīri enciklopēdisku ļaunprātību, kurš tikpat netaisni kritizēja zinātnieku fiziķi kā dzejnieku un kura raksts par Jonga viļņu teoriju bija tikpat netaisns un ass kā «Dīko stundu» kritika. Lielais dzejnieks Verdsverss iegāja pie Čārlza Lēma ar laikrakstu rokā. «Es šos ļaudis vairs ilgāk nevaru ciest,» viņš teica, «te kāds jauneklis, lords, izdevis mazu dzejoļu grāmatiņu. Un viņam uzbrūk, it kā dzejnieks varētu būt tikai tas, kas dzīvo jumtistabiņā. Es saku — no šā jaunekļa kaut kas iznāks, ja viņš turpmāk strādās.»

Bairona pirmais nodoms bija iespējami drīz pabeigt un izdot satīru par saviem ienaidniekiem; par laimi, viņš apdomājās, ka labāk nogaidīt un atbildes vietā radīt īstu dzejas meistardarbu. «Man žēl, ka tas Bairona kundzi tā uztraucis. Mani šīs papīra granātas tikai mācīja uguni izturēt.» Tās viņam bija devušas arī jaunu draugu — Fren-sisu Hodžsonu, kādu jaunu Karaļa koledžas profesoru, kas atrakstīja dažus laipnus vārdus.

1808. gada 4. jūlijā Bairons universitātē ieguva Magis-ter Aitium diplomu un atstāja Kembridžu. Šis pēdējais gads viņu bija ļoti pārvērtis. Herovā bija pagājis sentimentālo, mīlestībai tuvo draudzību laiks; Kembridža viņam pavēra garīgo draudzību. Viņš brīvi elpoja sausajā, dzestrajā cinisma gaisā. Hobhausa, Deivisa un Metjūza sabiedrībā viņš varēja būt tāds, par kādu sevi turēja: atraisījies no sava kalvinisma, mīlestībā vieglprātīgs un beidzot gluži brīvs. Bet vai kāds var būt brīvs pēc tādas bērnības?

XII ZILOŅKAULA GALVASKAUSS

Mēs baudām neikdienišķo, pat ja tas atnes nelaimi.

Salobrians

Kopš dažiem mēnešiem Bairona kundze dzīvoja Sau-suelā savā trokšņainajā vientulībā, pastāvīgās raizēs par dēla atgriešanos un viņa gaidāmo pilngadību. Viņas jūtas līdzinājās tām, ko reiz viņai bija iedvesis briesmīgais vīrs: viņa no tā baidījās, to dievināja un nolādēja. Ko viņas dēls, šis Baironu un Gordonu krustojums, darīs ar savu mantu? Vai jaunais Ņūstidas kungs būs reizē «nešpetnais lords» un «trakais Džonijs»? Kādēļ viņai, taupīgai skotu atraitnei, kas varēja iztikt ar simt trīsdesmit piecām mārciņām gadā, nekrītot parādos, — kādēļ viņai

arvien no jauna vajadzēja uzņemties atbildību par šiem izšķērdīgajiem vīriešiem? Bairona nepilngadības pēdējos mēnešos viņa Hensonu apbēra baiļu pilnām vēstulēm. Ročdeilas jautājumu vajadzēja par katru cenu nokārtot, lai Baironam būtu savi ienākumi, citādi viņš noteikti izdarītu kādu trakulību. «Es gan dēla spējas vērtēju augstāk kā neviens, bet zinu, ka apdāvināti cilvēki naudas lietās ne ikreiz ir gudrākie.» Ročdeilas prāvas advokāti saņēma apvainojošā nesavaldībā rakstītas vēstules: «Es jums teikšu patiesību — vai jūs ar Hensonu drīkstat tā aplaupīt manu dēlu?» Varbūt tā arī bija, bet šāda nesavaldība likuma vīrus tikai atbaidīja, tāpat kā reiz uz visiem laikiem bija atbaidījusi lordu Kārlailu. Viņiem apnika šīs «Bairona lietas». Hensons piezīmēja malā: «Kāda nekaunība!» Jā, viņa bija nekaunīga, šī nelaimīgā atraitne, bet ko viņa varēja darīt? Viņai nepiemita nedz piekļāvība, nedz veiklība, viņa bija Gordonu nesavaldības varā, turklāt viņai bija tik lielas rūpes. Piemēram, lordam Grejam vajadzēja pirms Bairona pārbraukšanas atstāt abatiju, «jo es negribu, ka viņi satiekas. Viņi viens otru ienīst, esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņi iesāktu ķildu un tā varētu ļoti ļauni beigties.»

Dievs vien zina, kādā stāvoklī lords Grejs atstās Ņūstidu. «Es pati Ņūstidu neesmu redzējusi, bet visā grāfistē par to runā un saka — esot gluži neticami, ka cilvēks, kas sevi turot par aristokrātu, varot atstāt muižu tādā stāvoklī.»

Vislielākās raizes viņai sagādāja jautājums: vai Bai-rons, studijas beidzis, lūgs viņu braukt uz Ņūstidu un vadīt viņa saimniecību? «Kundze,» viņš mātei rakstīja, «man tagad te nav gultu nedz Hensonam, nedz kādam citam ... Es dzīvošu pēc sava paraduma un tik vientuļi, cik vien iespējams. Tiklīdz istabas būs gatavas, būšu laimīgs Jūs šeit redzēt. Tagad tas būtu neērti un mums abiem nepatīkami. Jūs nevarat sūdzēties par to, ka es iekārtoju māju, jo martā vai, vēlākais, maijā es ceļošu uz Persiju un līdz manai pārbraukšanai Jūs būsiet mana īrniece.»

Bairons tiešām Ņūstidu bija atradis neticami piemēslotu un nolaistu. Parkā viņa ozols, kociņš, ar ko viņš bija saistījis savu likteni, nezāļu apņemts, draudēja nonīkt. Viņš to rūpīgi atbrīvoja, apkopa un izglāba. Visas abatijas remonts prasītu milzu summas un nebūtu lietderīgs. Viņš lika sev ierīkot guļamistabu, kuras vidū stāvēja liela gulta ar stabiem, baldahīnu un ķīniešu aizkariem. Pie sienas viņš pakāra dažus asējumus: bokseri Džeksonu skaistajā zilajā frakā, vecā sulaiņa Marija ģīmetni, «šīs vienīgās būtnes, ko viņš mīlēja bez saviem suņiem». Turklāt Herovas un Kembridžas koledžu skatus. Savāda bija šī tieksme pēc seno dienu dievību tuvuma. Vai tāpēc, ka bērnībā viņš bija juties tik vientuļš un atstāts? Sākumā viņš jaunas būtnes un jaunas vietas ienīda. Bet, kad tās bija ienākušas viņa dzīvē, viņš tās cienīja kā savas būtnes daļas. Pa logiem viņš redzēja meldriem aizaugušo ezeru, gulbjus, «nešpetnā lorda» cietokšņus ar robainiem mūriem un skaistos, izcirstos pakalnus. Kādas durvis veda uz «spoku istabu», telpu ar kailām sienām, bez mēbelēm, kur kāda iebaidīta kalpone reižu reizēm naktīs satika mūku melnā kapucē. Kāpnes veda lejup citā telpā, kas Baironam noderēja par darbistabu un salonu. Dažas istabas viņš lika iekārtot saviem draugiem. Visas pārējās ēkas daļas — milzīgās velvju ejas, neskaitāmās mūku celles gar krusta eju — tika atstātas kailas un tukšas.

Kā viņš mīlēja Ņūstidu! Tur viņam nekad neapnika sapņot — gan uz sofas guļot, kur viņš visu dienu pavadīja, skandinot atskaņas un uzmetot dzejoļus, gan dārzā, kur labprāt strādāja un kur par galdu bija izraudzījis vīteņiem apstīgotu «nešpetnā lorda» nocirsta ozola celmu.

Ar kaimiņu pilskungiem viņš negribēja iepazīties. Daži atnāca pie viņa vizītēs, uz kurām viņš neatbildēja ar pretvizītēm. Viņš pieņēma tikai Džeka Māstersa ielūgumu ciemoties Enzlijā. Džeku Māstersu viņš satika laukos, un, lai gan Māsterss zināja bijušo, viņš Baironu tomēr sirsnīgi ielūdza pusdienās. Bairons gribēja sev uzlikt pārbaudījumu un satikties ar savu Mēriju Annu, kas tagad bija Čeversa-Māstersa kundze. «Es nesen ēdu vakariņas pie tās sievietes, kurai zēna gados biju tā pieķēries, cik pieķēries zēns vispār var būt, katrā ziņā vairāk, nekā vīrietis drīkst atļauties. Es biju apņēmies būt drošs un runāt aukstasinīgi, bet, kad viņu ieraudzīju, visa mana drosme un vienaldzība pagaisa; es ne reizi nepavēru lūpas smiekliem, vēl mazāk sarunām, un dāma izturējās tikpat savādi kā es, ar to pievēršot mums visu pārējo viesu uzmanību; tas nebūtu noticis, ja mēs būtu viegli un vienaldzīgi tērzējuši. Bez šaubām, Jums tas liksies neprātīgi ... Kādi nelgas mēs tomēr esam! Rotaļlieta liek mums raudāt; kā bērni mēs ātrāk nerimstam, kamēr neesam to izjaukuši un iemetuši ugunī, taču no jūtām nevaram tik viegli atbrīvoties.»

Kopēja ieveda divus gadus vecu meitenīti. Bairons ar sāpēm vēroja vēl neizveidotā sejiņā tēva stingros, valdzinošos vaibstus un tās pašas acis, kurās viņš Diadēmas pakalnā tik bieži bija lūkojies. Viņš nopētīja Māstersu, spēcīgu vīrieti, kas lielījās, ka neesot atšķīris nevienu grāmatu, tikai «Robinsonu Krūzo», un stāstīja par savām pēdējām lapsu medībām. Tuvējā suņu mājā rēja medību suņi. Mērija Anna klusēja. Slepus viņa vēroja, ka Bairons kļuvis slaiks un skaists. Ņūstidā pārnācis, viņš iemetās sofā un uzrakstīja dzejoli:

Nu esi laimīga — to zinu es,

Un arī man tā laime būtu.

Bet sirdī es vēl mīlu jūtu;

Tu aizgāji no manas pasaules.

Tavs mīļais bērns pie manis nāk,

Tas smaida, acis nevainīgi mirdz;

Es tevis dēļ to noskūpstīju,

Un klusu sāpēja man sirds.

Man jāiet, Mērij, paliec sveika!

Ja būsi laimīga, man sāpes rims.

Šeit palikt nedrīkstu, jo zinu:

Man krūtīs atkal kaisle dzims.

Viņš ilgojās vienīgi pēc saviem Kembridžas draugiem. Viņš ar lepnumu gribēja viņiem parādīt abatiju. Hob-bauss atbrauca pirmais. Bairons labprāt dzīvoja kopā ar Hobhausu; viņi viens pret otru juta savādu — reizē maigu un brutālu draudzību. Kopā esot, viņi strādāja katrs par sevi kā vecs, uzticīgs laulāts pāris. Bairons — pie satīras, kas veidojās ar katru dienu asāka un dzēlīgāka, Hobhauss, drauga ierosināts, — pie filozofiskiem dzejoļiem. Apnikuši rakstīt, viņi izģērbās un metās peldus ezerā vai aukstā laikā baseinā, ko Bairons bija ierīkojis agrākos mūku pagrabos. Viņam patika dresēt ņūfaundlen-dieti Botsveinu: Bairons ar visām drēbēm ielēca ūdenī un izlikās slīkstam, sunim vajadzēja viņu glābt. Pie galda viņus apkalpoja vecais Marijs. Ne vienu reizi vien Hobhauss redzēja, kā Bairons pēc maltītes piepilda glāzi ar madeiru un pāri plecam to pasniedz Džo Marijam, kas stāvēja aiz viņa krēsla, un, sejai sirsnībā starojot, teica: «Uz tavu veselību, veco zēn!»

Tā bija patīkama dzīve, mokas sagādāja tikai Enzlijas tuvums. Ir gandrīz neiespējami dzīvot kādreiz mīlētas sievietes tuvumā. Brīnīdamās par tā vīrieša vēsumu, ko viņa bija pazinusi tik kaislīgu, viņa kļuva maigāka. Cerībai ir sīksta dzīvība, tā jauneklī atkal vārgi paplaiksnīja. Bet viņš juta, ka cerēt ir veltīgi. Labākais līdzeklis ir bēgšana, un Bairons nodomāja pavasarī braukt projām. Viņš runāja par šo ceļojumu arī Enzlijas apciemojumos. Mērija nevainīgi vaicāja, kādēļ viņš gribot aizbraukt, un saņēma atbildi dzejā.

Viņš sargājās šos dzejoļus rādīt Hobhausam, kuram derdzās jūtelība un «nejēdzīgais sieviešu dzimums» un kura mīļākais dzejnieks bija klasiskais un apgaroti rāmais Poups.

Suns Botsveins saslima ar trakumsērgu. Bairons pats viņu kopa kā draugu, pats ar sūkli, ko turēja kailā rokā, slaucīja putas un siekalas sunim no purna. Ņūfaundien-dietis palika uzticīgs līdz galam un nevienam nekoda. Kad suns bija nobeidzies, Bairons teica: «Tagad esmu visu zaudējis, palicis tikai vecais Marijs.» Viņš jau sen bija teicis, ka vēloties, lai viņu apbeda vienā kapā ar šo suni. Viņš lika izbūvēt sunim kapa vietu. Savādā un zīmīgā izaicinājumā viņš pieminekli lika uzcelt tieši tajā vietā, kur sagruvušajā mūku baznīcā reiz bija stāvējis altāris. Uz augstu, lokveidīgu pakāpju pamata bija izkalts pjedestāls ar uzrakstu. Uz pjedestāla stāvēja antīka urna, kuras skaistā forma ļoti izcēlās pret pils spraišļu kailumu. Pjedestāla vienā pusē viņš lika iekalt vārdus:

Šīs vietas tuvumā Atdusas kāda būtne,

Kurai bija skaistums bez iedomības,

Spēks bez uzpūtības,

Drosme bez nežēlības Un visi cilvēka tikumi bez grēkiem .,.

Šis cildinājums būtu tukši glaimi,

Ja tas būtu rakstīts virs cilvēka atliekām,

Bet lai to pelnītu saņem suns Botsveins,

dzimis Ņūfaundlendā 1805. gada maijā,

miris Ņūstidas abatijā 1808. gada 18. novembri.

Bairons teica Džo Marijam, ka likšot viņu guldināt tajā pašā kapā. Taču vecais sulainis par to neizrādīja nekādu sajūsmu. «Ja es droši zinātu, ka arī jūsu augstība tur gulēs, tad nekā neteiktu, bet man nepatiktu tur gulēt vienam ar suni.»

1809. gada 22. janvārī Ņūstidas lords Bairons svinēja savas pilngadības svētkus. Abatijas pagalmā «vasaļiem» izcepa veselu vērsi un vakarā sarīkoja lielu balli; dejoja arī nopietnais Hensons, kas bija atbraucis no Londonas sava dižciltīgā klienta vietā. Bairona kundze niknā vēstulē nosodīja šo izšķērdību. Jaunais lords tovakar pats sev sarīkoja dineju Londonā. Tā sastāvēja no alus pudeles, vienas olas un šķiņķa šķēles. Trūcīgas vakariņas, bet arī tās jau pārkāpa stingrās diētas robežas, ko viņš ieturēja. Šajā svētku dienā viņš bija īsti drūmā noskaņā. Viņš bija cietis, no bērnības šķiroties, tagad viņam vajadzēja šķirties arī no jaunības pirmā posma. Iepriekšējā dienā viņš bija saņēmis ziņu par sava tuvākā Kembridžas drauga Longa nāvi; tas bija noslīcis, kuģim bojā ejot, ceļā uz Lisabonu. Bairons atkal atšķīra veco skolas grāmatu «Scriptores Graeci» no Herovas laikiem, uz kuras vāka viņš priekš četriem gadiem bija rakstījis: «Vildmens kreisajā, Longs labajā pusē,» — un piezīmēja klāt: «Eheu fugaces, Posthume! Posthume! Labuntur anni. Bairons. 1809. gada 9. janvārī. No tiem četriem cilvēkiem, kuru vārdi te atzīmēti, viens miris, viens dzīvo tālumā, visi šķirti, bet nav taču pagājuši ne pieci gadi kopš laika, kad kopā sēdējām skolas solā, un neviens no mums nav vecāks par divdesmit vienu gadu.»

Kapiem jau sen piederēja savāda loma šā jaunekļa dzīvē. Tagad viņš sapņoja ne vairs pie nepazīstamā Pīčija kapa, bet gan pie Botsveina — sava suņa, tātad pats pie sava, savu zudušo draugu un savas bērnu dienu mīlestības kapa. Tāda bija dzīve, Baironi bija nelaimei nolemti. Vajadzēja izaicināt likteni. Deless, pakalpīgais Deless, kas Baironu šajā pilngadības vakarā viesnīcā apmeklēja, atrada viņu atjautīgāku un vieglprātīgāku nekā jebkad, sevišķi sarunās par reliģiskiem jautājumiem.

Neatlika nekas cits kā aizbraukt no Anglijas. Hobhauss bija solījies viņu pavadīt. Kurp ceļot? Baironam nebija nekādu plānu, bija vienalga — varbūt uz austrumiem, uz Persiju, Indiju, varbūt uz tropiem. Vienalga, tikai bēgt no Enzlijas un no atmiņām. Nekas viņu neaizturēja... «Atraitne» bija kļuvusi par neskaidru, mītisku tēlu, bez tam viņai dēla prombūtnes laikā palika Ņūstida. Vajadzēja vēl tikai nokārtot dažas steidzamas lietas.

Vispirms jānodod satīra, kas nu beidzot bija gatava, līdz malām ar indi pilna, spoža un tik ļauna, ka Delesam, kam bija uzdots atrast izdevēju, vajadzēja pie vairākiem apjautāties, līdz kāds uzņēmās to iespiest. Satīrā bija nikni šaustīti ne vien skotu kritiķi, bet arī lielākā tiesa angļu dzejnieku. Pat Tomass Mūrs, ko Herovas skolnieki tā bija apbrīnojuši, pat aizbildnis lords Kārlails, kas Bai-ronam bija aizdevis jaunas dusmas. Kārlails bija ne vien «Dīko stundu» veltījumam atbildējis ar vēsu un paviršu vēstuli, bet arī izvairījies, kad aizbilstamais lūdza visdabiskāko pakalpojumu. Līdz ar pilngadību Baironam vajadzēja oficiāli ieņemt savu vietu lordu palātā, un bija parasts, ka šādos gadījumos jaunajam lordam blakus stāv kāds draugs vai paziņa. Bairons bija rakstījis Kārlailam, bet aizbildnis atbildējis tikai ar labām pamācībām. Bairons 13. martā viens ieradās sapulcē savā vietā.

Tikai pakalpīgais Deless viņu pavadīja. Deless bija sašutis, redzot apdāvināto dižas cilts jaunekli tik pamestu — šādā ievērojamā dienā neviens viņu neatbalstīja. Bairons pats juta skaudrāk nekā jebkad, cik vientuļš ir dzīvē. Viņa kārtas un vārda priekšrocības bija milzīgas. Angliju toreiz pilnīgi pārvaldīja dažu aristokrātu cilšu atvases, gluži dabiski — arī jaunais Bairons naivi priecājās par to, ka ir lords. Par nelaimi, apstākļi bija tā iegrozījušies, ka viņš atrada vietu tikai pašā šās izredzēto sabiedrības malā; viņam bija gan tituls, bet nebija nedz dzimtas tradīciju, nedz draugu, nedz bagātības.

Priekštelpā viņu saņēma kāds ierēdnis, kas paziņoja lordam kancleram par viņa ierašanos. Viņš pagāja garām «vilnas maisam», uz kura sēžot kanclers lords Eldens vadīja sapulces, un piegāja pie galda nodot zvērestu. Kad īsā ceremonija bija garām, kanclers piecēlās no savas vietas, piegāja jaunajam lordam, klāt un sniedza viņam roku. Bairons stīvi sveicināja un ar pirkstu galiem tikko pieskārās kanclera rokai. Kanclers apvainots atkal apsēdās. Bairons nevērīgi apsēdās kādā tukšā opozīcijas solā, pēc mirkļa atkal piecēlās, piegāja pie Delesa un teica: «Ja es viņam būtu spēcīgi spiedis roku, viņš mani noturētu par savas partijas piekritēju, bet es negribu ar viņiem ielaisties — ne ar vienu, ne ar otru partiju.,. Tagad varu aizceļot.»

Satīra iznāca pēc divām nedēļām. Tā sacēla lielu sensāciju. Lai gan uz sējuma nebija autora vārda, visi literāti tūlīt uzminēja, ka autors ir Bairons, — vieni ar niknumu, otri ar sajūsmu, bet visi ar izbrīnu. Viņš bija atriebies, cīņā uzvarējis. Šeit viņam vairs nebija ko darīt. Trūka tikai naudas, lai varētu aizceļot. Baironam bija divpadsmit tūkstoši mārciņu liels parāds. Kur aizņemties ceļojumam vajadzīgos četrus tūkstošus mārciņu? Viņš uzdeva Hensonam naudu sagādāt. Ja vajadzīgs, viņš varēja pārdot vienu no muižām, tikai ne Ņūstidu, bet Ročdeilu. «Lai nāk kas nākdams, es stāvēšu un kritīšu par Ņūstidu. Esmu tagad šai vietā dzīvojis, esmu tai piesaistījis savu sirdi, nekāda vara ne tagad, ne vēlāk mani nepiespiedīs šķirties no pēdējām mantojuma atliekām. Mans lepnums man palīdzēs paciest grūtības .. . Hensons par to runā kā veikalnieks, bet es esmu aristokrāts un nekad nepārdošu Ņūstidu.»

Varētu atrast izeju, apprecot bagātu mantinieci. Tādās domās bija Bairona kundze. Viņa redzēja dēlu ceļā uz postu, «ja ogļu raktuves nepārvērtīsies zelta raktuvēs vai viņš neatsvaidzinās savu bagātību tradicionālā veidā, apprecot sievieti, kurai pūrā divi vai trīs simti tūkstošu mārciņu . . . Pavasarī viņam jāprec bagāta sieva. Precības aiz mīlestības ir neprāts. Lai viņš vismaz izmanto talantus, ko dievs viņam devis.» Un Bairons pats: «Man šķiet — viss beigsies ar to, ka es apprecēšu kādu zelta lelli vai arī iešaušu lodi galvā. Vienalga, ko izvēlos, abi līdzekļi vienādi labi.» Izeja atradās gluži necerētā veidā: Skrops Deiviss izsniedza Baironam aizdevumu. Atjautīgais šļupstētājs Deiviss Londonā spēlēja tāpat kā Kembridžā; viņš gan zaudēja, gan laimēja milzu summas. Draugi viņu pēc pusnakts piedzērušu atstāja kādā spēļu namā un otrā dienā, kā par brīnumu, atrada mājās vēl pusdienas laikā guļam; pie gultas stāvēja naktspods ar vairākiem tūkstošiem sterliņu mārciņu, ko viņš pagājušā naktī bija laimējis; Skrops pat neatcerējās, kur un kā. Vienā tādā laimīgā rītā viņš Baironam aizdeva ceļojumam vajadzīgo summu.

Taču vispirms Bairons gribēja Ņūstidā sapulcināt Kembridžas draugus, kuru asās satīras garā bija veidojies viņa prāts un talants. 1809. gada maijs viesmīlīgi sagaidīja vieglprātīgo Metjūzu un metodiķi Hobhausu abatijā. Tās bija brīnišķas, aušīgas dienas. Vietas drūmais noskaņojums, ēnas, kas te klejoja apkārt, jaunekļu izlaidībai piešķīra pikantu nokrāsu. Pie ieejas, pa labi no kāpnēm, kas veda priekšnamā, gulēja važā piesiets lācis, pa kreisi — vilku sugas suns. Ja kāds skaļi nepaziņoja par savu ierašanos, tas, lācim un sunim izbēdzis, tikai iekļuva ložu krustugunīs: jaunekļi krusta ejās izmēģināja savas pistoles. Rītos viņi vēlu piecēlās, azaids palika uz galda, līdz visi bija nonākuši lejā. Tad viņi lasīja, paukoja, šāva ar pistolēm, vēlāk izjāja, izbrauca ar laivu ezerā, rotaļājās ar lāci. Parkā Metjūzs suņa- Botsveina pieminekļa akmenī iekasīja vārdus — «Hobhauss, cūka». Starp septiņiem un astoņiem ēda vakariņas. Pēc tam pasniedza ar vīnu pildītu galvaskausu. Tas bija kāda mūka galvaskauss, ko kopā ar citiem kauliem dārznieks bija ravējot atradis. Bairons to kādam Notingemas zeltkalim bija licis izveidot par vīna kausu. Galvaskauss bija nospodrināts un nokrāsots ziloņkaula krāsā. Bairons par šo kausu uzrakstīja dzejoli.

Lai scenāriju darītu pilnīgāku, viesi pārģērbās par mūkiem un Bairons, Ņūstidas abats vai «galvaskausa abats», kā draugi viņu sauca, ar garīdznieka zizli rokā izpildīja priekšsēdētāja vietu. Vīna pagrabs bija labs, kalpones neatteicās piedalīties visdažādākās izpriecās. Bairons ļoti lepojās ar savām skaistajām kalponēm, ko bija izmeklējis kaimiņu ciemos. Šī izlaidība viņam likās feodāla, idilliska, un tā jaunajam lordam glaimoja arī citādā ziņā. Vietējās leģendās abatija kļuva par jauna nešpetnā lorda mājokli, un Ņūstidas zirgi aizmirsa Kāzu aleju uz Enzliju.

Tā pagāja maijs. Jūnijā Hobhauss un Bairons kopā gribēja braukt uz Gibraltāru un tālāk uz Maltu un austru-miem. Māsu Augusti viņš pirms aizceļojuma neredzēja. Viņa bija 1807. gadā apprecējusies ar slaveno brālēnu — prinča reģenta kambarkungu pulkvedi Lī un dzīvoja Siks-mailbotemā, netālu no Ņūmārkitas. Pirms gada viņai bija piedzimusi meita. Bairons viņai bija rakstījis: «Pateicos Jums, ka esat mani darījusi par tēvoci, un šoreiz Jums piedodu mazo kļūdu, bet nākamajam jābūt dēlam... No Bairoņa kundzes esmu kopš diviem gadiem atkratījies un nedomāju vairs liekties viņas jūgā. Es nevaru šai sievietei piedot, nevaru dzīvot ar viņu zem viena jumta. īstenībā esmu ļoti nelaimīgs cilvēks, jo man liekas — pēc dabas man nav ļauna sirds, bet tā ir tik daudz sāpināta, mocīta, kājām mīta, ka tagad kļuvusi tik cieta kā kalnieša papēdis.» Pēc satīras publicēšanas Auguste bija nostājušo

sies lorda Kārlaila pusē, un Bairons par to dusmojās. Atkal saites ar kādu cilvēku raisījās vaļā.

Šī sirds, lai arī «cieta kā kalnieša papēdis», tomēr bija ļoti jūtīga. Bairons krāja savu biedru ģīmetnes, lai varētu tās ceļojumā paņemt līdzi. Fetišists, rūpīgs savu jūtu muzeja konservators — viņš lika tās uz sava rēķina izgatavot tā laika ievērojamākam miniatūru gleznotājam. Lai savu aizceļojumu izvērstu tik dramatiskā notikumā, kā viņš vēlējās, Bairons labprāt būtu redzējis draugus dziļi noskumušus. Bet tie bija jautri puiši, jāja ar viņa zirgiem, dzēra viņa vīnu, mīlinājās ar viņa kalponēm un atteicās liet liekulīgas asaras. Tāpat kā Herovā Klēra remdenība viņam bija sagādājusi mokas, viņš tagad žēlojās par visiem cilvēkiem. Deless viņu šajās dienās redzēja cilvēku ienaidnieka noskaņojumā, no jauna pamodinātā riebumā pret dzīvi, jo viņam atkal rupji uzbruka dažādu rakstu autori, viņš vairāk nekā jebkad baidījās no sievietēm un par draudzību runāja tādā tonī kā Timotejs Atēnās uz savas alas sliekšņa.

Pirms aizceļojuma viņš piedzīvoja vēl pēdējo vilšanos — lorda Delevera vienaldzību. Viņi taču bija mainījušies savām ģīmetnēm ar cilts ģerboņiem! Bet Deleveram nebija dvēseles. «Iedomājieties,» Bairons teica Delesam, «es satieku Deleveru un lūdzu viņu kādu stundu ar mani patērzēt. Viņš atvainojas, un kā jūs domājat — ar kādu iemeslu? Viņš esot mātei un dažām citām dāmām apsolījies iet līdzi iepirkties. Un viņš zina, ka es rīt aizceļoju, ka es varbūt nekad nepārbraukšu! Draudzība! Neticu, vai, atskaitot jūs un varbūt arī manu māti, te atradīsies kaut viens cilvēks, kam mans liktenis nebūtu vienaldzīgs.» Šis atgadījums viņu dziļi sarūgtināja. Viņš visu mūžu runāja par brūci, ko lords Delevers viņam bija cirtis, aizceļojuma priekšvakarā viņu atstādams un pavadīdams sievietes pie šuvējas. Tiešām, Atēnu Timotejam ir taisnība. Kas šiem suņiem var sniegt virumu lakšanai, tam pieder viņu rīkles, acis un pat sirdis. Bet, tiklīdz tie nojauta, ka nāve, aizceļojums vai bojā eja liegs viņiem līdzdalību priekos, tie viņu «kailu un neaizsargātu pameta visu vēju varā». Protams, Delevers nenojauta, cik sāpīgas pārdomas ierosināja viņa vienkāršā rīcība.

Metjū^s izturējās labāk. Pēdējā dienā pirms aizbrau-ciena viņš Hobhausam un Baironam par godu sarīkoja spožu dineju. Abi jau sarunājās ceļinieku tonī, bezrūpīgi,

bet mazliet māksloti jokodamies. Pirms kuģī kāpšanas Bairons uzrakstīja Mērijai Annai dažus pantus.

Vai viņa jūtas bija īstas? Vai tiešām viņš aizceļoja tāpēc, ka vēl mīlēja viņu un nevarēja tik tuvu pie viņas dzīvot? Tas nav tik vienkārši. Ar Metjūzu un Hobhausu pie galda sēžot, viņš smiedamies noklausījās Skropa Dei-visa stostīgos, valdzinošos stāstos un nedomāja par Māstersa kundzi. Bet pirmā mīlestība zēnam dziļi iespiežas atmiņā. Enzlijas dienas palika skaudrākās starp šīm skumjajām un skaistajām atmiņām, no kā Bairons veidoja savus saldkaislos sapņus.

XIII CAILDA herolda pirmais SVĒTCEĻOJUMS

1809. gada 26. jūnijā abi draugi mazajā Felmesas ostā kāpa kapteiņa Ķida kuģī, kam viņus vajadzēja aizvest uz Lisabonu. Hobhauss, garā jau strādādams pie arheoloģiskiem rakstiem, bija paņēmis līdzi simt spalvu, divus galonus tintes un vairākas rīses balta papīra. Bairons atkal bija kļuvis par pavēlnieku veselam pulkam sulaiņu. Vecajam Marijam vajadzēja braukt līdzi uz Gibraltāru — jūras gaiss viņam bija veselīgs. īstais apkalpotājs bija Ņūstidas kambarsulainis Viljams Flečers, kas nupat bija apprecējies un ar nožēlām šķīrās no savas jaunās sievas Sēlijas; līdzi brauca vēl jauns pāžs Roberts Raštons, saukts Bobs, kāda nomnieka dēls, kas Baironam patika, jo «bija cilvēks bez draugiem tāpat kā es», un sulainis vācietis, ko bija ieteicis doktors Batlers no Herovas.

Hodžsons saņēma aizceļojuma aprakstu heroiski komiskos pantos, kur bija notēlots, kā Hobhauss, brokastis ēdot, jau klāstījis pirmos ceļojuma iespaidus. «Liktenim paticis nelaimīgo lasītāju interesēs likt Hobhausam izmežģīt rokas locītavu, tā ka viņš nevar rakstīt un tintes plūdi mitējušies ... Es pats bez nožēlām šķiros no Anglijas un zinu, ka bez prieka atgriezīšos mājās. Es līdzinos Ādamam, pirmajam ceļiniekam zemes virsū, bet man nav Ievas, un es vēl neesmu ēdis neviena ābola, kas nebūtu skābs.»

Arī Bairona kundze saņēma atvadu vēstuli: «Visa pasaule izplešas man priekšā, un es atstāju Angliju bez nožēlām, bez vēlēšanās kaut ko citu no tās atkal redzēt — tikai Jūs un vietu, kur Jūs tagad dzīvojat. Jūsu uzticamais ...» Viņš mātes gādībā bija atstājis lāci, vilku suni un skaistās kalpones.

Brauciens bija grūts. Lisabonā ceļinieki redzēja Eiropas karu. Franči 2ino vadībā tikko bija atkāpušies, bēgdami no angļu ģenerāļa Krofeda. Liberālā kluba priekšsēdētājs Hobbauss sašuta par šīs zemes ierašām. Tirāniski garīdznieki diktēja likumus. Miroņus te izlika baznīcā apskatei ar šķīvi uz krūtīm un ātrāk neapraka, līdz šķīvī nebija samests tik daudz naudas, cik vajadzēja maksāt mācītajam. Inkvizīcija vēl nebija atcelta. Vīriešus ķēra uz ielām, lai piespiestu iet karaklausībā. Bairons, iekarsīgāks nekā Hobhauss, nevarēja ciest spaidus, vienalga, vai tie vērsās pret viņu vai pret citiem; viņš gribēja izsludināt sacelšanos. Tomēr arī viņš tīksmi vēroja tautas posta un Portugāles skaisto ainavu pretstatu. Viņam patika apelsīnu koki, kuru zelts mirdzēja ieleju košajā zaļumā, un klosteri stāvo klinšu virsotnēs. «Jūtos šeit ļoti laimīgs, jo man patīk apelsīnu koki; es runāju ar mūkiem sliktā latīņu valodā, ko viņi saprot, jo paši runā tikpat slikti. Eju ļaudīs ar pistolēm kabatā, peldu pāri Taho, jāju ar ēzeļiem, mācos portugāliski lamāties, esmu dabūjis caureju un kaujos ar moskītiem. Kas par to? Izpriecu ceļojumā nav jāmeklē ērtības.»

No Lisabonas viņi zirgos devās uz Sevilju. Ceļa malā slējās krusts pie krusta; tie visi atgādināja par kādu slepkavību. Šajā zemē, kur ik uz soļa nāk pretī nāve un mīlestība, valdīja tāda kā dzīvnieciskas brīvības sajūta, un tā aizkustināja Bairona sirdi. Viņš rakstīja mātei, ka esot atradis mājvietu pie skaistām spānietēm. «Viņas ir apburošas — lielām, melnām acīm un daiļiem augumiem. Vecākā Jūsu necienīgo dēlu pagodināja ar sevišķu ievērību un uz atvadām maigi noskūpstīja.. . iepriekš nogriezusi viņam matu cirtu un piedāvājusi pretī savu pīni apmēram trīs pēdu garumā; nosūtu Jums to un lūdzu uzglabāt, līdz pārbraukšu mājās. Viņas pēdējie vārdi bija: «Sveiks, skaistais zēn, tu man ļoti patīc!» Viņa man piedāvāja arī savu istabu, bet mani tikumi man liedza to pieņemt. Tad viņa pasmējās un teica, ka man laikam esot Anglijā līgava. Viņa piebilda, ka drīz saderināšoties ar spāņu armijas virsnieku.» Abi biedri caur Kadisu — «Spānijas skaistāko sieviešu pilsētu» — brauca uz Gibraltāru. Tur Baironam vajadzēja šķirties no jaunā Raštona

un vecā Marija, kuru ceļš bija ļoti nogurdinājis. Bairons aizsūtīja abus atpakaļ uz Ņūstidu un paturēja tikai Fle-čeru. Bairona kundzei: «Lūdzu, parūpējieties mazliet par Robertu, kam nu trūks gādnieka! Nabaga zēns tik ļoti negribēja braukt atpakaļ.»

Pasta kuģī starp Gibraltāru un Maltu pasažieriem visai iepatikās Hobhauss, jo viņš tiem tūliņ piebiedrojās un pēc vakariņām stāstīja anekdotes — tās, kā Bairons noklausoties dzirdēja, visas bija no Deivisa krājuma. Atturīgākais Bairons ceļa biedriem tik labi nepatika. Tā kā viņš maz ēda, tad arī no galda piecēlās agrāk par citiem. Viņš turējās nomaļus, skatījās uz jūru un baudīja klinšu skarbo romantiku. Tiklīdz metās krēsla un iededza ugunis, Bairons apsēdās uz buraudekla saiņa un stundām ilgi vēroja mēness staru rotaļu viļņos. Šīs bālās gaismas spīdumā viņš atgādināja «Kolridža» matrozi, kas nonāvējis albatrosu. Viņš šķita kā līķautā tīts, un viņu vainagoja noslēpumainības oreols. Ceļa biedri, kas vientulības ilgas noturēja par lepnumu, viņu bargi nosodīja. Citi ievēroja, ka viņš visus nomēra ar aizdomīgu skatienu. Viņam trūka dabiskuma; viņš bija skarbs pret Flečeru, vispār satraukts un neapmierināts.

Ja viņi zinātu, cik liels nemiers un cik sāpīgs biklums par savu kroplumu slēpjas aiz šīs izturēšanās, viņiem būtu Bairona žēl. Vairīdamies no cilvēkiem, Bairons glābās viļņu un zvaigžņu mēmajā draudzībā. Un, pieņēmis šo pozu, viņš to paturēja, jo uzskatīja, ka tā ir cēla. Skatīdamies, kā kuģis, lēni šūpojoties, šķeļ ūdeni, viņš domāja, ka ik vilnis aiznes tālāk viņa nežēlīgo likteni. Viņš domāja arī par savu sabojāto jaunību, bet ar vieglām skumjām, it kā runa būtu par citu cilvēku. Vai nevajadzētu uzrakstīt dzeju par šo svētceļojumu?

Viņā jau kopš bērnības kūsāja spēcīgas jūtas, tās veidojās kvēloši karstā dvēselē, izvirda viļņainā lavas masā ... Viņš izdomāja dzejojuma varoni, ko gribēja nosaukt savas ģimenes vecajā vārdā — par Caildu Burunu un kas būtu viņš pats. Bairons, izmisušais, pieviltais Bairons, ko Hobhauss nepazina un arī nebūtu sapratis... Kuģis dejoja mēness gaismā.

Brauciena trešajā dienā pasažieri uz klāja sarīkoja šaušanas sacīkstes — ar pistolēm šāva uz tukšām pudelēm. Bairons izmēģināja laimi, un izrādījās, ka viņš ir labākais šāvējs. Tas viņu iepriecināja. Hobhauss, uz kuru viņš kāda draiska joka dēļ bija noskaities, savus jaunos draugus saudzīgā pārākumā pamācīja, ka pret Baironu vajagot izturēties kā pret bērnu.

Maltā Bairons pie kāda mūka ņēma arābu valodas stundas, bet pie Spensera Smisa kundzes — platoniskas mīlestības stundas. Smisa kundze bija piedzīvojusi romantiskas dēkas, viņu bija apcietinājuši Napoleona kareivji un izpestījis kāds itāliešu aristokrāts, kas viņu bruņnieciski bija saudzējis. «Viņā kaut kas atgādināja silfīdu.» Viņa valdzinošām, mazliet tuvredzīgām acīm nedroši, kautri un mulsinoši uzlūkoja vīriešus. Smisa kundze mēģināja pavest Baironu, bet viņa jaunākā mīlestības filozofija viņam liedza ļauties šādai vājībai. Naivās dusmās pret mīlestību viņš centās palikt vienaldzīgs.

«Marmora sirds» — tādu viņam tagad patika sevi iedomāties. Viņš varētu izmantot vienkāršu iekarošanas mākslu, izturēties nicinoši un pašpaļāvīgi, bet pārlieku vieglas uzvaras viņu nekārdināja. Tomēr «saldā Florensa» no viņa saņēma lielo, dzelteno dimantu, ko viņš nēsāja pirkstā, un kādu laiku Bairona sapņos mirdzēja viņas skaistās, tuvredzīgās acis. Tomēr viņš bez lielām sāpēm šķīrās no šīs jaunās Kalipso.

Albānija toreiz bija gandrīz nepazīstama zeme. Mežonīgie kalni Baironam atgādināja dzimto Skotiju. Vīrieši te valkāja īsus svārciņus, kas gandrīz līdzinājās skotu kiltam, un kazādas mēteli. Janinas pašā Alijs, ko daudzināja drosmes un nežēlības dēļ, no angļu rezidenta izzinājis par dižciltīga angļa ierašanos, ielūdza atbraucēju pie sevis. Baironam iepatikās šī apkārtne, albānieši izšūtos svārkos, tatāri ar savām augstajām cepurēm, melnie vergi, zirgi, bundzinieki, muedzini, kas dziedāja, mošeju minaretos stāvēdami: «Nav cita dieva kā vienīgi Allahs.» Briesmīgais Alijs pašā bija septiņdesmit gadus vecs maza auguma vīrs, tikai piecas pēdas un sešas collas garš, ar baltu bārdu un cēlām aristokrāta manierēm. Taču visi zināja, ka viņš nevilcinādamies izceptu' draugu dzīvu uz restēm vai noslīcinātu piecpadsmit sievietes, kas aizkaitinājušas viņa krustmeitu. Pašā vaicāja Baironam, kādēļ viņš tik jauns atstājis dzimteni, un piebilda, ka tūliņ uzminējis viņa augsto kārtu no mazajām ausīm, cirtainajiem matiem un baltajām rokām. Sie vārdi Baironam sagādāja tādu prieku, ka viņš dažus mēnešus tos atkārtoja katrā vēstulē. Alijs pašā ilgi bija viens no Bairona varoņiem.

Varaskāre, tikumības un sabiedrības nicinājums, noslēpumainība, kurā Alijam patika tīties, — visa Alija personība atrada Baironā atbalsi. Spītēdams liekulībai, aiz cienības pret drosmi Bairons jutās rada bandītam, korsāram, laupītāju virsniekam — visiem, kas pieder pie nolādēto un izstumto cilts. Simpātijas bija abpusējas, un pašā sūtīja abiem angļiem līdzi ceļvežus un bruņotu pavadoņu pulku.

Apceļot mežonīgu zemi barbarisku kareivju pavadībā bija pārdrošs, aizraujošs pasākums. Bairons kopš bērnības ticēja, ka ir dzimis karavīrs. Viņš nepazina baiļu. Viņš mīlēja savus albāniešu kareivjus, tie viņam likās vienkārši un uzticami. Viņam vienmēr bija patikuši primitīvi raksturi, kas atsvaidzināja garu, bet to nenodarbināja. Janīnā Bairons sāka rakstīt savu «Čaildu Burunu», no kura pēc pirmās dziesmas izveidojās «Čailds Herolds». Viņš to rakstīja Spensera strofās, deviņu rindu pantos, kas, pēc viņa domām, bija piemēroti mainīgam tonim. Hobhauss krāja piezīmes kādam stāstam.

No Albānijas viņi kuģī gribēja doties tālāk uz Grieķiju. Taču viņus aizkavēja kuģa ļaužu gļēvulība un vētra. «Es gandrīz būtu aizgājis bojā ar turku karakuģi neprašas kapteiņa un kuģa ļaužu dēļ, jo vētra nemaz nebija tik briesmīga. Flečers kauca un piesauca savu sievu, grieķi pielūdza visus svētos, musulmaņi — Allahu. Kapteinis sāka raudāt, paslēpās kuģa iekštelpās un deva mums padomu lūgt dievu.» Buras bija saplosītas, komanda nespēja manevrēt. Flečers nemitīgi un ne bez iemesla atkārtoja, ka viņi visi atradīšot nāvi «mitrajā kapā». Bairons savu kroplo kāju dēļ nekā nespēja palīdzēt un, apnicis veltīgi mierināt Flečeru, ietinās savā albāniešu mētelī, apgūlās uz kuģa klāja un aizmiga, par spīti visam, kas ap viņu norisinājās. Kad viņš pamodās, vētra bija pārgājusi un kuģis izmests kaut kur krastā; viņus uzņēma sulioti — mežonīga, lepna kalniešu cilts, kas bija pratusi saglabāt savu brīvību. Sulioti kalpoja kādam pašā kā algādži, pirms katras kaujas viņiem jau vajadzēja samaksāt. Tā bija bīstama cilts, bet malā izmestos kuģiniekus uzņēma laipni, izžāvēja viņiem drēbes, atnesa pārtiku un sarīkoja savādu izrādi — deju ap ugunskuru, turklāt dziedāja lielisku dziesmu ar refrēnu: «Visi laupītāji Pargā ...» Kad Bairons viņus lūdza pieņemt dažus cehīnus, vadonis atbildēja: «Gribu jūsu mīlestību, nevis jūsu naudu.»

Tādi vārdi Baironam patika. Viņš apbrīnoja šos vīrus ar stiprajām kaislībām — viņi varēja gan slepkavot, gan būt labi draugi. Nicinājums pret reliģiju arvien pieauga. Ceļojumā Bairons vēroja katoļus, protestantus, musulmaņus, pareizticīgos un visos saskatīja to pašu cilvēku -zvēru. «Es ļoti mīlu albāniešus; viņi visi nav musulmaņi, dažas ciltis ir kristīgas. Bet reliģija maz grozījusi viņu izturēšanos un tikumus.» Baironam vēstulēs patika salīdzināt nabaga Viljamu Flečeru no Ņūstidas, kurš Albānijas kalnos lietū pastaigājās ar lietussargu, ar saviem jaunajiem — apbrīnojami vienaldzīgajiem kalpotājiem. «Flečers ir neapmierināts kā visi angļi, lai gan astoņdesmit piastru, ko viņš saņēma no vezīra, viņu mazliet samierinājuši ar turkiem.. . Viņam jāpacieš vienīgi aukstums, karstums un kukaiņi, bet viņš nav varonis un baidās no laupītājiem un no vētras ...»

Kad jūra viņus bija izmetusi malā, viņi nolēma doties uz Grieķiju pa zemesceļu. Tas bija skaists jājiens cauri kalniem. Vakaros suliotu eskorts mēdza dziedāt dziesmas, ko Bairons lika tulkam pārtulkot. Beidzot viņi nonāca līdzenumā un apmetās mazā pilsētiņā Misolungi, milzu lagūņas krastā. Viņi bija sasnieguši Grieķiju.

Bairons jutās aizkustināts. Jau kopš bērnības viņš no dzejniekiem un vēsturniekiem bija mācījies mīlēt šo zemi. Viņš nebija pievīlies. Viņa acīm, kas radušas skatīt ziemeļnieciski skarbas, miglā un mākoņu plīvuros tītas ainavas, šejienes zili zilās debesis, vieglais gaiss, sārtie un dzeltenie klinšu kalni atgādināja laimes zemi saules spožumā. Viņš šķērsoja Lepanto līci vispirms līdz baltajai cietokšņa pilsētai Patrasai, tad pretējā virzienā, līdz nokļuva Parnāsa piekājē. Katrs ceļveža vārds viņā modināja kādas atmiņas. Šī ainava saistījās ar Meleagru un Atalanti, šī lika atcerēties Erimantas kuili. Sniegainā virsotne tālumā bija Helikons, un cik uztraucoši bija nakšņot tik tuvu Pitijas alai! Delfos Flobhauss un Bairons iegravēja savus vārdus tempļa kolonnās. Lieli putni lidoja pār viņu galvām. Bairons tos noturēja par ērgļiem, Hobhauss — par peļu vanagiem. Taču, Atēnām tuvojoties, arī Hobhauss iejūsminājās. Ainavu skaistumam pievienojās cildenas atmiņas. Drosme, brīvības mīlestība, daiļuma izpratne, runas māksla — visi cilvēces lielie tikumi bija dzimuši šajā saules zemē.

Beidzot 1809. gada 24. decembrī, kad viņi visu priekšpusdienu bija jājuši cauri priežu mežiem un olīvu birzīm, ceļvedis iesaucās: «Kungs, kungs! Ciems!» Tās bija Atēnas. Tālumā varēja redzēt kādu pilsētu, kas bija uzcelta ap augstu klints kalnu, aiz pilsētas pletās jūra.

Ceļvedis runāja taisnību, Atēnas toreiz bija tikai liels ciems. Turki turēja pilsētu savā varā, bet, vairāk iekarotāji nekā valdnieki būdami, bija to pametuši savam liktenim. Kafejnīcā pie tirgus tupēja turki un smaidīdami sūca savas nargiles. Akropolē bija novietots turku garnizons. Bairons ar Hobhausu uzkāpa pakalnā un pasniedza otomaņu gubernatoram dāvanu — cukuru un tēju. Izsalkušais ierēdnis, kam no savas algas — simt piecdesmit piastriem vajadzēja vēl uzturēt kalpotājus, viņus laipni uzņēma. Viņš izvadāja ceļiniekus pa tempļa baltajām drupām. «Ak, milord,» Flečers teica, «cik kamīnu varētu iztaisīt no šiem marmora bluķiem!» Baironu vairāk aizkustināja atmiņas par Periklu nekā Partenona skaistums. «Jā, tas tiešām ir grandiozs,» Hobhauss teica. — «Tas ļoti atgādina Menženhauzu,» Bairons vēsi atbildēja.

Tomēr viņu satrieca šīs vietas senā spožuma un tagadējā posta lielais pretstats. Vai viņš nebija Ņūstidā mantojis cienību pret celtņu un valstu drupām? Vai viņš tajās saskatīja sava likteņa simbolu? Grūti bija to pateikt. Drosme, dziņa saraut važas viņu ierindoja starp vīriem, kas dzimuši darbībai. Viņš to zināja. Izbrīnā un skaudībā viņš sekoja Napoleona triumfa gājienam, kurš atgādināja meteora ceļu. Taču kroplība viņam liedza pacelties slavā, un tā viņš baudīja citu cilvēku darba cēlumu un zemis-kumu. Kā reiz bija kavējies Herovas pakalnā starp kapiem, tāpat tagad viņš gremdējās sapņos šās milzīgās valstu kapsētas vidū, kura ciprešu un pīniju ēnā stiepjas no Gibraltāra līdz Hellespontam.

Ja Portugālē viņu bija uztraucis tautas verdzības lāsts, tad vēl vairāk viņš sašuta, to pašu redzot Miltiāda un Temistokla dzimtenē. «Cailda Herolda» manuskriptu pildīja dumpīgi uzsaukumi.

«Ko man darīt?» kādu dienu viņam teica jauns atēnietis, kad viņš tam pārmeta pārliecīgu padevību. «Vergs!» Bairons iesaucās. «Tu neesi cienīgs, ka tevi sauc par grieķi! Ko tev darīt? Atriebies!» Viņš pats to būtu darījis. «Crede Biron!»

Hobhauss un Bairons bija noīrējuši istabas divās kaimiņu mājās; Bairons dzīvoja pie Teodoras Makri — angļu vicekonsula atraitnes. Slēgts balkons izgāja uz iekšējo pagalmu, kur auga citrusi un rotaļājās trīs meitenes. Bai-rons nepalaida garām izdevību iemīlēties. «Gandrīz būtu aizmirsis Jums pastāstīt, ka esmu neprātīgi iemīlējies trijās jaunās atēnietēs, trijās māsās. Mēs dzīvojam vienā mājā. Terēze, Marianna un Katinka ir šo dieviešu vārdi, un neviena no viņām vēl nav piecpadsmit gadus veca.» Vecākajai māsai Terēzei viņš veltīja dzejoli:

Atēnu meitene, dzirdi,

Atdod man sirdi!

Bet, ja to paturēt gribi,

Paturi lidz mani pašu.

Šķiroties zvērestu došu:

Mīlu es tevi, tu dzīvība mana!

«Mīlu es tevi, tu dzīvība mana» — skaists refrēns, bet īstenībā tas bija «vairāk Herolds nekā Bairons», kas mīlēja Terēzi. Tomēr viņas dēļ Bairons pēc sena austrumnieku mīlētāju ieraduma iegrieza sev krūtīs ar dunča asmeni; meitene to pieņēma vislielākā mierā kā cildinājumu, kas pienākas viņas skaistumam.

Franču konsuls Fovels abus draugus pavadīja cauri visai Atikai. Viņu ceļš caur asfodeļu pļavām un olīvu birzīm veda līdz Kapsunionam. Tempļa baltās kolonnas aptvēra «mēļo jūru». Uz vienas no tām Bairons — šis mūžīgais skolas puika — uzrakstīja savu vārdu. Tad viņš apsēdās uz marmora pakāpēm un vienatnē ar viļņiem baudīja piekalnes mieru. Viņš jutās ļoti laimīgs. Šajā mūžīgajā pavasarī, šajās skaidrajās debesīs bija kaut kas dievišķīgs. Viņa sirds iesila pret grieķiem. «Stāsta, ka viņi esot nepateicīgi, — bet kas gan kādreiz pakalpojis grieķu tautai?» Vai tiem vajadzēja pateikties turkiem, kas tos apspieda, angļiem, kas nolaupīja Akropolei meistardarbus, frančiem, kas deva labus padomus, bet nepalīdzēja? Bairons ar īgnumu noskatījās, kā lorda Elgina aģentu nolaidības dēļ aiziet postā Partenons. Pat turku gubernators lēja asaras, redzot sagrūstam kādu frontonu. Lai kā Bairons mīlēja grieķus, viņš labi satika arī ar turkiem. Pilsētas prefekts, pati laipnība, lika Flečera klātienē uzskaitīt piecdesmit sitienus vīram, kas bija apvainojis abus angļus. Hobhauss apmierināts noteica: «Lai kā es domāju par despotismu Anglijā, mums tomēr svešumā ir dažas priekšrocības.»

Svētceļniekam nav ilgas atpūtas. Angļu kuģis «Pilads» devās uz Smirnu; abi ceļinieki brauca ar to tālāk. Odiseja jūras tumšsārtie viļņi ar opāla putu balotnēm izvadīja viņus cauri salu mudžeklim. Smirnā Bairons pabeidza «Cailda Herolda» otro dziesmu. Hobhauss to augstu nevērtēja. Viņš teica: «Pārspīlētas jūtas, daiļrunīgas deklamācijas.» Poups viņam patika labāk. Arī Bairons pats, kas ļoti mīlēja astoņpadsmitā gadsimta dzeju, gandrīz brīnījās par satrauktās dvēseles nejaušo jūtu izpausmi; viņš iebāza savu manuskriptu mēteļa kabatā un apsvēra citus ceļus, kā sasniegt slavu.

Fregate, kas viņus veda no Smirnas uz Konstantinopoli, piestāja Tenedas salā. No tās varēja redzēt ieeju Darda-neļos, šaurajā abu kontinentu robežā. Viļņainā jūras iežmauga bangoja starp diviem stāviem, kailiem krastiem. Tas bija Hellesponts, kuram Leandrs bija pārpeldējis pāri, lai nokļūtu pie savas iemīļotās. Bairons gribēja izdarīt to pašu. Viņš mēģināja divas reizes, pirmo reizi neizdevās, bet otro reizi — 3. maijā — viņam laimējās. Viņš peldēja no Eiropas krasta uz Āziju un palika ūdenī pusotras stundas. Viņa biedrs — misters Iknēds viņu pārspēja par piecām minūtēm. Abi vīrieši bija noguruši, nevis nosaluši, un Bairons jutās neticami lepns uz sevi. Viņš rakstīja mātei, Hodžsonam, visiem paziņām, ka pārpeldējis Hellespontu, un šis varoņdarbs līdz ar Flečera žēlabām un Alija pašā uzslavām par viņa mazajām ausīm bija vēstuļu galvenais temats. «Vispirms man Jums jāatgādina — līdz šim tikai divas reizes esmu to stāstījis —, ka aizpeldēju no Abīdas uz Sēstu. Daru to, lai iedvestu Jums cienību, ko pelnu kā šā sasnieguma varonis, jo esmu uz to lepnāks nekā uz jebkura cita veida slavu, vienalga, vai tā būtu politiķa, dzejnieka vai oratora slava.»

Uzturoties Tenedā, Bairons vēroja Trojas apkārtni; Idas kalns, kas viņā modināja atmiņas par Herovas pakalnu, valdonīgi pacēlās pāri Trojas līdzenumam. No pašas pilsētas bija atlikuši tikai tās izpostītāju kapi, lieli kapeņu pauguri, kas atgādināja dāņu kara kapus Anglijas laukos. Juzdams godbijību pret visa pasaulīgā iznīcību un pret varoņu dusu, Bairons iegrima domās pie Ahilleja kapa. Tad fregate uzvilka buras, lai dotos uz Konstantinopoli, un 1810. gada 13. maijā izmeta enkuru starp seraju un Septiņiem torņiem.

Stambulā Baironam vislabāk patika pilsētas novietne, Eiropas un Āzijas krasts piļu ielokā, Sofijas katedrāles zeltītais kupols un Prinkipo salas, kas no tālienes izskatījās tik jaukas. Pati Sofijas katedrāle viņam likās daudz niecīgāka par Sv. Pāvila katedrāli Londonā. «Es spriežu kā īsts londonietis,» viņš teica. Arī Hobhauss nopēla austrumnieku bazārus, tie esot «diezgan niecīgi salīdzinājumā ar Londonas preču namiem». Taču bija interesanti janičāru pavadībā pastaigāties gar sultānu kapiem ar zeltu izšūtā spilgti sarkanā uniformā un ar spalvām greznotu cepuri galvā. Sūtnis Roberts Edeirs un viņa sekretārs Kenings abus ceļiniekus uzņēma kā ievērojamas personas. Viņus stādīja priekšā Kapudānam pašā. Apmeklējot valdības pili, Baironam ar Keningu izcēlās ķilda otrās vietas dēļ. Tā kā Kenings liedzās dot Baironam priekšroku, Bairons izstājās no svītas. Trīs dienas viņš pukojās, tad uzrakstīja ļoti cienīgu vēstuli un atzina savu kļūdu. Pēc tam viņš Bosfora malā apsēdās uz zilajām Simplegādu klintīm, kas sargāja jūras šauruma ieeju un kas pēc seniem nostāstiem esot situšās kopā, lai samaltu caurbraucējus kuģus. Visu dienu viņš nedarīja nekā cita, tikai smēķēja, izjāja un braukāja ar laivu «Āzijas saldūdeņos», bet jutās apmierināts. Vienīgi Flečers viņu kaitināja. «Flečera mūžīgās gaudas pēc vērša gaļas un alus, muļķīgā un ietiepīgā nicība pret visu, kas viņam svešs, un nespēja iemācīties kaut pāris vārdu svešā valodā dara viņu tikai par slogu savam kungam kā visus angļu sulaiņus. Varu Jums apgalvot, ka mokas viņa vietā runāt, viņa prasības pēc ērtībām (tās ir daudz lielākas nekā man), vesels saraksts viņa likstu — ēdieni, ko viņš nevar ēst, vīni, ko negrib dzert, gultas, kurās negrib gulēt, zirgi, kas sper, tējas trūkums utt. — tas viss būtu neizsmeļams jautrības avots skatītājiem, bet viņa kungam sagādā tikai nepatikšanas.»

1810. gada 24. jūlijā Bairons ar Hobhausu beidzot atstāja Konstantinopoli. Hobhauss atgriezās Anglijā; Bairons gribēja vēlreiz apmesties Atēnās. Veselu gadu viņi bija labsirdīgi viens otru vilkuši uz zoba, bet ilgs kopējs ceļojums ir grūts pārbaudījums draudzībai, tāpēc bija vēlama pārmaiņa. Bairons rakstīja mātei: «Ļoti priecājos,, ka beidzot esmu atkal viens, jo biedrs man bija apnicis Ļr-nevis tāpēc, ka būtu ļaunāks par citiem, bet tāpēc, ka es pēc dabas esmu vientulības mīlētājs un šī tieksme ar katru dienu pastiprinās.»

Atvadīšanās bija viegli patētiska. Hobhauss to aprakstījis savā dienasgrāmatā. «Ne bez asarām es atvadījos no šā dīvainā jaunekļa. Mēs stāvējām akmens terasē līča galā un sadalījām savā starpā mazu puķu pušķi, varbūt pēdējo lietu, kurā mums bija lemts dalīties.» Vēstule, ko Hobhauss rakstīja Baironam pēc šķiršanās, beidzās ar šādu piezīmi: «Es glabāju pusi no Jūsu puķu pušķa tik ilgi, līdz tas pavisam savīta. Un arī tad es nespēju to aizmest. Nevaru izskaidrot, kāpēc; man šķiet — Jūs arī to nevarēsiet.» Viņš mīlēja Baironu pat vairāk, nekā domāja. Ceļojuma laikā viņam bieži bija grūti ar Baironu sadzīvot, jo Bairons bija straujš, jūtelīgs, tomēr neatvairāms. Turpretī Čailds Herolds, tik sentimentāls savos pantos, prozā tāds nebūt nebija. «Jūsu pēdējā vēstule patētiski beidzas ar piezīmi par kādu puķu pušķi. Ieteicu Jums šo vietu izlietot Jūsu nākamajā romānā. Es nedomāju, ka Jums ir arī tik maigas jūtas, un man liekas — Jūs jokojat, bet joki man patīk.»

Otro reizi Bairons Atēnās apmetās kapucīņu klosterī. Vieta bija skaista: pretī — Himēts, aizmugurē — Akropole, labajā pusē — Zeva templis, kreisajā — pilsēta. «Jā, mans kungs, tā ir vieta, kāda Jums patiks, tādas Jums Londonā nav, Menženhauzu ieskaitot.»

Lizikrata pieminekli ieskāva klostera ēkas. Tas bija mazs, burvīgs, apaļš templis; tajā mūki bija ierīkojuši bibliotēku, un taru nebija nekā kopīga ar svētumu. Bez abata tur vēl bija scuola, seši pusaudži kandidāti, trīs katoļi un trīs pareizticīgie. Bairons sarīkoja boksa sacīkstes starp katoļiem un pareizticīgajiem. Abats priecājās, kad uzvarēja katoļi. Tā bija ģimnāzistu dzīve, jautra, trokšņaina un izlaidīga, un Bairons, kas nekad nebija rimis skumt pēc saviem Herovas draugiem, piedalījās tajā ar bērnišķīgu prieku. Baironam atkal iepatikās uzņemties kāda zēna aizstāvību — tas bija Nikolo Žiro, kurā viņš redzēja jaunu Edlstonu; zēns bija francūzis, bet Grieķijas pavalstnieks, viņš runāja itāliski un mācīja Baironam šo valodu. «Es esmu viņa padrone, viņa amico un dievs zina kas vēl. Jau pēc divām stundām viņš man stāstīja, ka viņa karstākā vēlēšanās esot man sekot līdz pasaules galam un ka mums vajadzētu ne vien kopā dzīvot, bet arī kopā mirt.»

Dienas atnesa tikai smieklus un jautrību. No rītiem

Baironu modināja jaunie itāliešu nebēdņi ar saucieniem: «Venite abasso!» — un brāļa balss svinīgi atbildēja: «Bi-sogno bastonare.» Mīlas intrigām nebija skaita. Uz skatuves parādījās Terēzes Makri māte. «Viņa savā vientiesībā tic, ka es mazo precēšu, bet man vēl ir citas — labākas izpriecas.» Jaunais vīrs Flečers, kas tik bieži nopūtās, ka nevar būt pie savas Sēlijas, bija atradis mīļāko — grieķieti. Abi albāņu sulaiņi un tulks sekoja viņa piemēram. «Lai dzīvo mīlestība!» Bairons rakstīja Hobhausam. «Es pļāpāju ar visiem kā mācēdams un tulkoju mesas lūgšanas, bet manas mācības pārtrauc dažādas trakulības — mēs ēdam augļus, svaidāmies ar mizām, rotaļājamies; es tiešām atkal esmu skolā un, tāpat kā agrāk, tur netieku uz priekšu, tikai veltīgi kavēju laiku. Vakarā pie abata viesos ieradās augsti turku amatvīri. Tēbu un Atēnu gubernatori piedzērās, par spīti Muhameda likumiem; tie bija spoži sengrieķu svētki.»

Protams, vajadzēja pārpeldēt arī Pirejas līci. Nikolo peldēt lāgā neprata. Kad Bairons nolēca no mola, kāda balss no tuvākā kuģa viņu angliski uzrunāja. Tas bija marķīzs Slaigo, Herovas biedrs; viņš stāvēja uz kuģa, kas piederēja viņam pašam. Viņš ceļoja kopā ar lēdiju Esteri Stenhopu. Bairons ļoti priecājās, veco biedru atkal redzot, un kopā ar viņu devās dažos izbraukumos, bet angļu tuvumā nejutās tik brīvi kā ar saviem mazajiem itāliešiem. Lēdija Estere par Baironu sprieda bargi: «Viņa skatienā, acīs, uzacu lokos jaušas kaut kas grēcīgs . .. Dīvains raksturs: devīgs, bet ar slepenu nolūku, skops — arī ar slepenu nolūku; šodien drūms, neviens nedrīkst viņu uzrunāt, bet rīt jautrs un grib ar visiem jokot.» Šo raksturību tiešām novēroja visi, kas viņu satika. Sevī noslēdzies, nespējīgs iejusties citu jūtās — viņš no citiem vienmēr sagaidīja tādu noskaņojumu, kāds pašam bija, un naivi uztraucās, kad citu prieks un bēdas viņam likās nevietā. Bairons, starp Himētu un Akropoli smēķēdams savu pīpi, uzskatīja sevi par dabas fenomenu, par klints-bluķi kalnu vidū, un viņam patika vienkāršās būtnes, kas šo šķautnaino bluķi uzlūkoja izbrīnā un pārsteigumā.

Ar angļiem satiekoties, viņa vārīgā laime draudēja izirt. Viņu klātiene atgādināja sabiedrību, kuru viņš apzināti nicināja, bet pret kuru neapzināti juta cieņu. Tiklīdz viņš nebija viens ar bērniem vai kalpiem, viņam tūliņ uzmācās rūpes — ko par viņu domās. Viņš zināja, ka ir savādnieks, dīvainu ierašu vergs. Viņš bija bailīgs kā bērns, vakaros mēdza likt pielādētas pistoles galvgalī. Neapmierināmā juteklība ierosināja izdarības, kuras viņš gribēja slēpt. Pat Hobhausu viņš bija jutis par nastu, un, ja Flečers viņu bieži aizkaitināja, tad tāpēc, ka šis Ņūsti-das Sančo šajā trakajā Atēnu dzīvē, apelsīnu koku, mūku mācekļu un turku vidū bija smieklīgs, tomēr bīstams angļu konvenciju sargs.

Otrajā apmeklējumā Bairons vairākas reizes ceļoja uz Moreju, nonāca līdz Tripolei un katru reizi apstājās Patrās, kur Anglijas konsuls — misters Strane izpildīja viņa baņķiera pienākumus. Viņam patika šī osta, kur krāsaini kuģi izpleta savas buras baltai pilsētai pie kājām un atgādināja Agamemnona floti. Taču vieta bija neveselīga — tiklīdz moskītu gadalaikā vējš pagriezās no Misolungi puses, sāka plosīties malārija. Bairons nepareizas ārstēšanas dēļ no tās tikko nenomira. Ko nabaga drudža mocītais slimnieks varēja iesākt pret slepkavīgu ārstu? Daba, jaunība un Jupiters cīnījās par viņu, doktors Romanelli — pret viņu. Flečers bija galīgi galvu zaudējis. Par laimi, albāņu kalpi Baironu kopa un teica ārstam, ka viņi to nogalināšot, ja kungs nomiršot. Vai nu šo draudu, Jupitera vai jaunības iespaidā Bairons beidzot atveseļojās. Šīs slimības laikā viņš pārliecinājās, cik maza vērtība viņa acīs ir dzīvībai. Viņš gulēja viens drudža murgos divu mēnešu jūrasceļa attālumā no dzimtenes. «Es uzlūkoju nāvi par moku izbeidzēju, es neilgojos pēc nākamās dzīves, bet cieši paļāvos uz to, ka dievs, kas mūs šajā dzīvē soda, nogurušajām dvēselēm atstās šo pēdējo patvērumu.» Un viņš grieķiski piebilda: «Ko dievi mīl, tas mirst jauns.»

Viņš ieradās kapucīņu klosterī ļoti nespēcīgs un ļoti bāls, un režīms, ko viņš ievēroja slaiduma un skaistuma dēļ, nevarēja viņu stiprināt: trīs reizes nedēļā turku pirts, dzērienam etiķa un ūdens maisījums, rīsi — vienīgā spēcinošā barība. Visu ziemu viņš dzīvoja apmēram tāpat kā pirms slimības. Viņš mazliet strādāja, uzrakstīja divas satīras: vienu no tām — «Iiints Irom Horcice» Poupa tonī; otra — «Minervas lāsts» bija dedzīgs uzbrukums lordam Elginam, Kādu dienu viņš vienam no kapucīņiem jautāja, vai viņam neatļautu apmesties kādā cellē. Varbūt mūka dzīve viņu glābtu no tukšuma sajūtas un skumjām. Viņš teica, ka neesot ateists, un, palūdzis pāteram krucifiksu, to noskūpstīja ar asarām acīs. Tāpat kā viss cits, arī ticība viņam bija saviļņojums, stipra izjūta.

Taču Hensons vairs nesūtīja naudu un lūdza klientu steidzīgi braukt mājās, lai Ņūstidu un Ročdeilu pasargātu no likuma vīriem un kreditoru draudiem. Diemžēl vajadzēja ceļot mājup. Flečeru nosūtīja iepriekš kā vēstnesi ar mantām un vēstuli Bairona kundzei: «Lūdzu Jūs pieņemt savā gādībā manas grāmatas un dažas vāceles ar rakstiem. Atstājiet man pāris šampanieša pudeļu, jo man ļoti slapst. .. Iedomājos, ka māja pilna idiotiskām sievām, kas tenko par jaunākajiem skandāliem.»

Ceļojums bija Flečeram nācis par labu — viņš vairs nebija tik anglisks. «Vārīts, cepts, grauzdēts, visādu mūdžu ēsts, Flečers sāk filozofēt. Viņam tagad ir tikpat rafinēts, cik rezignēts raksturs, un, mājās pārbraucis, viņš būs savai draudzei īsts izrotājums un svarīga personība Flečeru ciltskokā.»

Dažas nedēļas pēc sulaiņa arī kungs iekāpa fregatē «Volage». Nikolo Žiro pavadīja viņu līdz Maltai. Bairons ņēma līdzi divus grieķu kalpotājus; viens no albāņu kali piem, ko viņam vajadzēja atlaist, raudādams izskrēja no istabas. «Kad iedomājos, ka, no Anglijas aizbraucot, kāds no maniem labākajiem dižciltīgajiem draugiem atvainojās, ka nevarot no manis atvadīties, jo viņam jāpavadot radiniece pie šuvējas, es jutos tikpat apkaunots, cik pārsteigts, salīdzinot pagātni ar tagadni.»

Jūras ceļojums no Maltas ilga trīsdesmit četras dienas. Bairons bija viens, bez interesantiem biedriem, viņš izbaudīja vientulību. Visumā viņš šajā ceļojumā nebija juties nelaimīgs; viņš gandrīz bija gājis bojā turku kuģa avārijā, bija Maltā pārdzīvojis kaislību uz kādu precētu sievieti, apciemojis kādu pašā, Atēnās mīlējis trīs grieķu meitenes, pārpeldējis Dardaneļus, uzrakstījis dažus pantus un no jauna mūka iemācījies itāliski. Viņš bija redzējis jaukas ainavas, atmodinājis heroiskas atmiņas, uz sešiem mēnešiem atgriezies jaunībā. Viņš bija runājis ņr frančiem, itāliešiem, grieķiem, turkiem, amerikāņiem, bija mācījies spriest par svešu zemju garu un parašām. Veselu gadsimtu Londonas klubos kvēpinoties vai lauku mājā žāvājoties, viņš nebūtu ieguvis tik daudz derīgu un patīkamu zināšanu.

Ir interesanti dzīves gaitā redzēt, kā veidojas nogulumi, kas, ar laiku sacietējot, noteic raksturu. Senču mantojumam — Gordonu varmācībai, Baironu juteklībai — bija klāt nākusi viņa fiziskā dispozīcija, kroplība, kura viņu iededza naidā pret cilvēci, un skaistums, kas viņam sniedza atriebības līdzekļus. Skumjai un aprobežotai ticībai, ko pirmie skotu skolotāji viņam mācīja, bija pievienojies Kembridžas studenta volteriāniskais deisms, naiva jaunekļa jūtībai — ironisks, spēcīgs humors. Viņa dzīves uzskats tagad bija vienkāršs: šo zemeslodi bez redzama mērķa bija radījis kāds dievs, kas likās nejūtīgs pret cilvēku ciešanām. Cilvēki, savu kaislību, likteņa dzīti, traucās pakaļ baudai — tie, kas bija gudri, — vai slavai — tie, kas bija neprātīgi... Valstis cēlās augšup un saplaka gluži kā jūras viļņi. Viss ir veltīgs, vienīgi bauda ne.

Austrumu ceļojums šo uzskatu nostiprināja. Visur Bai-rons bija redzējis grūtu dzīvi, netikumus, pēkšņu un nenovēršamu nāvi. Musulmaņu fatālisms bija stiprinājis viņa fatāiismu. Reliģiju dažādība bija pierādījusi ticības vājumu. Viņš pārnesa mājās šaubas, kas dibinātas uz dogmām. Ugā vientulība viņam bija noskaidrojusi dažas patiesības par sevi pašu. Viņš tagad zināja, ka viņam lemta vienīgi tāda laime, kas neiekļaujas likumības normās. Viņš bija iemīlējis zemes, kur viņam nevajadzēja ne par ko rūpēties un kur neviens nedomāja par viņu. Attālums viņam bija mācījis nicinājumu. Vai varēja uztraukties par kāda pedanta naidīgu rakstu, ja starp to un viņu aizvēla viļņuš Vidusjūra un Atlantijas okeāns, ja ziemeļu laikrakstu kņadu pārspēja Hellesponta krākšana? Turpmāk viņš zinās — ja viņa lietas Anglijā atkal sarežģīsies —, ka pēc divu nedēļu brauciena pa jūru var atrast baltas salas zem mūžīgi zilām debesīm.

Viens uz fregates klāja stāvēdams, viņš skatījās bangās, kas cēlās un grima. Kurp viņu ved šis ilgais brauciens? Pie mātes? Viņam nebija nolūka ilgāku laiku ciemoties pie mātes. «Esiet tik laipna un sakārtojiet Ņūstidā manu istabu, bet uzskatiet mani tikai par viesi. Paziņoju Jums vēl, ka jau kopš ilgāka laika esmu pilnīgs veģetārietis — neēdu nedz zivis, nedz gaļu. Tādēļ ceru atrast krietnu krājumu kartupeļu, svaigu sakņu un sausiņu. Vīnu es nedzeru. Man ir divi kalpi — grieķi, abi pusmūža gados. Nedomāju, ka mani daudz mocīs viesi; ja tādi atnāktu, Jūs tos pieņemsiet, jo esmu apņēmies neļaut nevienam traucēt savu vientulību. Jūs zināt, ka nekad neesmu sabiedrību cienījis, un tagad es to cienu vēl mazāk.» Muižas īpašnieka lomā viņš deva vienīgo rīkojumu — sadalīt kāda B. mājas, lai Flečeram uzdāvinātu mazu zemes gabalu. «Līdzīgi Bonapartam es apmierināšos ar to, ka sadalīšu B. kunga karaļvalsti, lai vienā daļā nodibinātu hercogisti maršalam Flečeram. Ceru, ka Jūs ar gudru roku būsiet valdījusi manā mazajā valstī un kārtojusi tās nelaimīgos ārējos parādus.»

Ko viņš bez mātes vēl atradīs? Hobhausu? Bairons par Hobhausu gandrīz nekā nezināja; stāstīja, ka viņš esot «nejēdzīgi pārģērbies» par karavīru. Hodžsonu? Protams, bet Hodžsons bija kļuvis dievbijīgs. Augusti? Bairons bija pusmāsu gandrīz aizmirsis. Pie velna, ko viņš darīs šajā zemē? Ievāks no Ņūstidas nomniekiem nomu, pārdos Ročdeilas ogļraktuves, samaksās Londonā parādus? Sīkas vajadzības . . . Ko viņš redzēs? Jā, tur bija Deless, svinīgais, pakalpīgais Deless. Dažas dienas pirms atbrauciena viņš Delesam rakstīja: «Pēc divu gadu prombūtnes atkal esmu ceļā uz Angliju. Esmu redzējis visu, kas Turcijā ievērības cienīgs, Troju, Grieķiju, Konstantinopoli un Albāniju ... Nedomāju, ka esmu veicis ko tādu, ar ko atšķirtos no citiem ceļiniekiem, varbūt vienīgi to, ka esmu pārpeldējis jūras šaurumu no Sēstas līdz Abīdai, kas ir ievērojams mūslaiku cilvēka sasniegums.»

4 — Bairons

OTRA DAĻA

Viņš bija dzimis ar maigu, mīlas pilnu sirdi, bet viņa pāri plūstošās jūtas iemantoja biedru izsmieklu. Viņš bija lepns un godkārīgs, baidījās no citu domām kā bērns; turpmāk viņš centās noslēpt visu, ko pats turēja par apkaunojošu vājību. Viņš izcīnīja uzvaru, bet pārāk dārgi par to samaksāja. Viņš spēja citiem noslēpt pārlieku jūtīgās dvēseles pārdzīvojumus, bet, dvēselē paslēpti, tie kļuva simtreiz briesmīgāki.

Merimē

Just ir mūsu dzīves lielākā jēga — just, ka dzīvojam, pat mokās. Kāds «smeldzošs tukšums» mums liek spēlēt, dzen mūs karā un ceļojumos, visāda veida dziļi pārdzīvotos pasākumos, kuru lielākā burvība ir satraukums, kas izriet no piepildījuma.

Bairons

XIV ŅŪSTIDAS TlMONS

«Jūs kļūstat sasodīti romantisks.»

«Nē, es tikai garlaikojos.»

Ernests Hemingvejs

Viņš apmetās Rediša viesnīcā Sv. Džeimsa ielā. Mātei viņš atveda šalli un rožu esenci, Hobhausam — marmora gabalus, pats sev — fioli ar Atikas velnarutkiem, četrus galvaskausus no Atēnām un dzīvus bruņurupučus. Deless, kas jau dienām gaidīja Baironu atbraucam, tūliņ viņu apciemoja. Bairons bija labā omā un dedzīgi stāstīja par ceļojumu. Deless vaicāja, vai viņš neesot pārvedis ceļojuma aprakstu. Nē, viņš nekad neesot gribējis par to rakstīt, viņa stiprā puse esot satīra; šajā žanrā viņš esot uzrakstījis kaut ko jaunu — Horācija «Dzejas mākslas» pār-frazējumu. Viņš likās ar darbu apmierināts, uzticēja Delesam manuskriptu un lūdza rīt atkal atnākt.

Deless pavadīja visu pēcpusdienu, lasot «Hints from Hoiace» rokrakstu; viņš mīlēja jauno Baironu un sirsnīgi cerēja, ka dzeja būs laba. Bet kāda vilšanās! Tad tādi bija divu gadu ceļojuma un dēku augļi! Tukšs atdarinājums, rupji joki, arī formā nekā jauna. Nākamajā dienā viņš samulsis ieradās Rediša viesnīcā, neveikli izteica neskaidrus glaimus un jautāja, vai tiešām cita nekā Bairons neesot uzrakstījis. Jā, tomēr, Bairons rādīja dažus īsus dzejoļus un daudz strofu par ceļojumu. Neesot gan vērts tos lasīt, bet, ja nu Deless ļoti vēloties, viņš varot tos atdāvināt. Un Bairons izvilka no somas papīru žūksni. Deie-sam vajadzēja apsolīt cik iespējams drīz atrast izdevēju Horācija parafrāzei, tad viņš atvadījās, aiznesdams padusē «Cailda Herolda svētceļojumu».

Reiz dzīvoja jauneklis Albionas salā,

Kam tīkama nelikās tikumu tekā;

Viņš uzdzīvē trakā bij pārlaidis dienas,

Nakts klusumu pārkliedzis līksmības skaņām.

Čailds Herolds bij vārds tam, bet cilti Un sentēvu virkni es nevaru teikt;

Ir diezgan, ja minu, ka slavenus darbus .Jau gadsimtos senos tiem nolemts bij veikt.

Viņš nebij vēl dzīvojis trešdaļu dzīves,

Kad nelaime liela tam notika reiz:

Bij apnicis viss tam, kas baudu bij sniedzis,

Pret dzimteni, radiem tam pamodās naids.

Viņš grēkos bij grimis kā staignājā dziļā,

Tik nožēlot vainu tam nenesās prāts;

Viņš daudzas bij mīlējis, viena tik laimi Tam devusi būtu — to atņēma kāds ...

Tas beidzot bija Bairons, ko Deless atrada šajos paša autora nonievātajos dzejojumos. Tur bija viņš viss, arī viņa māte, viņa māsa. Čaildam Heroldam bija māsa, ko viņš mīlēja, «bet arī to viņš, svētceļojumā aizbraucot, vairs neredzēja»; viņam bija viņa abatija — «mūku mītne, kur reiz māņticība mitusi un kur tagad meitenes dzied un smej». Protams, dzejojumam trūka loģiskas izkārtas, plāna; Pafosas meitenes bija ciema kalpones un grēku labirints — zemnieku svētku gadatirgus balagāns. Bet jūtas, kas atraisījušas šo mazliet mākslīgo daiļrunību, bija īstas. Deless te atrada Bairona naidu pret cilvēkiem, viņa baudkāres apnikumu, drūmo prieku, ar kādu viņš noraudzījās visu lietu iznīcībā.

Deless nevarēja valdīt sajūsmu un vēl tai pašā vakarā aizrakstīja Baironam, kas bija devies svētceļojumā uz Herovu: «Jūs esat uzrakstījis vienu no skaistākajiem dzejojumiem, kādu jebkad esmu lasījis... «Cailda Herolda» burvība mani tā savaldzināja, ka es nevarēju no tā atrauties.»

Taču, Baironu atkal satiekot, viņš bija pārsteigts, ar kādu neliekuļotu nicību dzejnieks runā par šo darbu: «Tas ir viss cits, tikai ne dzeja.» Bairons bija darbu nolasījis gudram kritiķim un dzirdējis neatzinīgu spriedumu. Vai Deless neesot lasījis piezīmes manuskripta malās? Svarīgākais esot atrast izdevēju «Horācijam». Delesam bija pietiekami laba gaume, lai paliktu pie sava ieskata. «Jūs man dāvinājāt «Čaildu Heroldu», un es esmu tik pārliecināts par tā vērtību, ka pats to izdošu.»

Bairons bija mātei rakstījis, ka Hensons viņu aizkavējot Londonā, jākārtojot dažādi papīri; viņš māti apciemošot, tiklīdz varēšot. Dzedra vēstule no dēla, kas pēc diviem gadiem pārbraucis mājās. Viņš iesāka ar uzrunu «Dear Madam» — dārgā kundze —, bet pēdējā rindkopa tomēr iznāca sirsnīgāka: «Uzskatiet Ņūstidu par savu māju un mani tikai par viesi.» Vai viņa priecājās par dēla atgriešanos — šī vientuļā matrona? Viņai šajos divos gados bija vajadzējis izcīnīt dažu labu cīņu. Savā lepnumā viņa bija gribējusi, Ņūstidā dzīvojot, neaiztikt dēla naudu; no pensijas viņa varēja segt savus izdevumus un turēt kalponi, bet nespēja algot dārznieku. Viņa bija Hen-sonam ieteikusi dārznieku atlaist: «Viņš nekādā ziņā nevairo lorda Bairona mantu, apkopdams dārzu, jo dārzs neražo nekā vērtīga.» Viņa piesūtīja Hensonam aplēsi:

dārznieka darbi 156 mārciņas

Kopā 385 mārciņas

Viņas ienākumi nebija tik lieli. Ko viņa varēja darīt? «Esmu ierobežojusi savus izdevumus, cik vien iespējams; pirms gada atlaidu kalponi; divus suņus nomnieki uzņēmās turēt par velti. Kas attiecas uz lāci, nabaga dzīvnieks pirms divām nedēļām pēkšņi nomira.» īsta Katrīnas Gor-donas vēstule: aiz taupības viņa atlaiž kalponi, bet lāci kopj līdz pēdējai dienai.

Kopš Bairona aizceļojuma viņai uzmācās domas, ka viņa dēlu nekad vairs neredzēs. Vēstuli no Londonas saņēmusi, viņa teica istabmeitai: «Cik savādi būtu, ja es nomirtu pirms Bairona apciemojuma!» Tajā pašā nedēļā viņa saslima. Tā bija tikai viegla nelabuma sajūta, bet viņas tuklība un kāds nejaušs apstāklis slimību darīja nopietnu. Tapsētāja rēķins izsauca dusmu lēkmi, viņai pēkšņi radās asinsizplūdums smadzenēs, un viņa nomira, samaņu neatguvusi.

Bairons vēl bija Londonā — apspriedās ar Delesu un sauca pie atbildības kāda ķengu raksta autoru. Viņš jau gatavojās doties uz Ņūstidu un Ročdeilu, kad saņēma ziņu par mātes slimību un jau nākamajā dienā, pirmajā augustā, par viņas nāvi. Viņš vienmēr bija ticējis apstākļu sakritībai; liktenis, viņam atgriežoties, bija sagatavojis visbriesmīgākās un pārsteidzošākās katastrofas. Ceļā viņš rakstīja Pigetam: «Mana nabaga māte vakar mirusi, es braucu to guldīt ģimenes kapos ... Paldies dievam, viņas pēdējie mirkļi bijuši viegli. Man stāsta — viņa maz cietusi un neesot savu stāvokli apjautusi. Tagad jūtu, cik patiesi ir Greja kundzes vārdi: «Māte mums ir tikai viena ... Miers viņas pīšļiem!»

Abatijā kalpotāji Baironam pastāstīja, kā māte nomirusi. Naktī istabmeita Baja kundze izdzirda dziļas nopūtas; ienākusi viņa atrada Baironu sēžam pie nelaiķes. «Ak, Baja kundze,» viņš teica ar asarām acīs, «man bija pasaulē tikai viena vienīga draudzene, tagad esmu to zaudējis.» Par spīti visām ķildām, viņus tomēr saistīja dziļas dvēseļu saites, kas dibinājās uz raksturu vienādību. Māte bija mirusi, un nāve Baironam vienmēr ierosināja skumjas un dzejiskas pārdomas par cilvēkiem un likteni. Tovakar viņš rakstīja Hobhausam: «Skatoties uz šo trūdošo ķermeni, kas reiz bijusi būtne, no kuras esmu cēlies, es sev vaicāju, vai tiešām eksistēju un vai tiešām viņas vairs nav. Esmu zaudējis to, kura man devusi dzīvību, un vēl dažu labu no tiem, kas bija manas dzīves laime; viņpus kapa man nav vairs ne cerību, ne baiļu.» Apbedīšanas dienā viņš liedzās pavadīt māti pēdējā gaitā. Abatijas vārtos stāvēdams, viņš noskatījās pakaļ mātes bēru gājienam, kas nomnieku pavadībā virzījās uz mazo ciema baznīcu. Tad viņš pasauca mazo Robertu Raštonu, ar ko mēdza boksēties, un lika zēnam atnest cimdus. Tikai klusums un neparastais sitienu spars ļāva nojaust viņa jūtas.

Pēc divām dienām Bairons saņēma ziņu, ka Metjūzs noslīcis Kemā. Ūdens staipekņu augos sapinies, viņš bija ilgā, briesmīgā nāves cīņā veltīgi mēģinājis atbrīvoties. Cik bieži Bairons bija teicis: «Jūs nepareizi peldat, Metjūz, ja turēsiet galvu tik augstu, kādreiz noslīksiet.» Kāda atgriešanās dzimtenē! Māte . .. Jaukākais draugs ... Neredzamais ienaidnieks cirta ātri un droši. «Sitieni tik ātri sekoja viens otram, ka es biju gluži apmulsis . .. Laikam uz mani un manējiem gulstas kāds lāsts. Māte guļ mājā mirusi, viens no labākiem draugiem noslīkst upē. Ko lai saku, domāju, daru? Miers mirušajiem! Bēdas tos neatmodinās. Veltīsim nopūtu aizgājējiem, tad atkal uzņemsimies dzīves drūmo vienmuļību tai apziņā, ka arī mēs reiz atradīsim mieru.»

Palicis viens milzīgajā abatijā ar dīvainiem talismaniem — mūka un atēniešu galvaskausiem, suņa Botsveina bijušo kakla saiti —, Bairons atcerējās jautros vakarus, ko ar Metjūzu un Hobhausu bija pavadījis tai pašā istabā. Viņš aicināja Hobhausu atbraukt, lai abi kopā varētu iedzert mirušā piemiņai. «Kaut arī sēru svinības neaizsniedz aizgājēju, tomēr tās atvieglina palicēju sāpes, jo tikai tiem nāve ir ļaunums.» Kamēr nebija ieradies Hodžsons, viņš bija viens — viens ar saviem suņiem, ežiem, bruņurupučiem «un citiem grieķiem». Viņš žēlojās: «Esmu divdesmit triju gadu vecumā viens — kas vēl ļaunāks man var notikt pēc piecdesmit gadiem? Tiesa, esmu pietiekami jauns, lai sāktu no gala, — bet ar ko lai saistu dzīves smaidošo laimi?» Viņš mēdza, uz sofas guļot, sapņot un košļāt tabaku — jauns ieradums, ar kuru viņš centās klusināt izsalkumu. Viņš būtu varējis apciemot kaimiņu pilskungus, bet — «es neesmu sabiedrisks dzīvnieks un justos ļoti neērti starp grāfienēm un galma dāmām, sevišķi tagad, pārbraucis no tālās zemes, kur nav parasts par sievietēm iet divkaujās, tām pakaļ skriet, ar tām dejot un kur sievietei nav atļauts atklātā vietā tuvoties vīriešiem. Lai viņas piedod manu neuzticību un divus ceļojuma gadus!»

Nē, viņš neskries pakaļ jaunai Mērijai Čeversai. Viņš sagādāja sev «jutekliskās ērtības». Jautrās meitenes bija izklīdušas, viņš glītākās atsauca atpakaļ. Viņš saaicināja muižā cilvēkus. «Irbju ir daudz, zaķi skaisti, fazānu drusku mazāk, un pils meitenes ... Tā kā esmu liels disciplīnas draugs, es ar jaunu noteikumu aizliedzu valkāt aubes; nekādā ziņā nedrīkst apgriezt matus; korsetes atļautas, bet priekšpusē ne pārāk zemu. Lusinda uzņemas virspavēlniecību pār visām, kas mājā klāj gultas un atkal tās sajauc.» Kā viduslaiku nāves dejā Ņūstidas dzīvē jaunas, kailas miesas mainījās ar miroņu kauliem un galvaskausiem.

Bairons maz strādāja. Neradās neviens jauns dzejolis. Viņa vienīgais darbs bija «Čaildu Heroldu», kura novilkumus viņam atsūtīja, papildināt ar piezīmēm prozā. Ticīgais, dievbijīgais Deless bija pretojies tām «Čailda Herolda» rindām, kur minēta cilvēku reliģiju dažādība, aizrādot, ka tās visas ir nepilnīgas. «Ja starp vājiem un samaitātiem cilvēkiem varēja valdīt pēc kārtas visas šīs dažādās reliģijas,» Deless rakstīja, «ja Jupiters un Muhameds — viena māņticība pēc otras — varēja nostiprināties maldinātu cilvēku smadzenēs, tas vēl nenozīmē, ka nav īstas reliģijas... Ja galvaskauss sniedz labu vielu morālām pārdomām, ja tārpu sagrauztu to neviens svētais, neviens gudrais nespēj atjaunot, tad tas vēl nenozīmē, ka dieva vara ierobežota un ka nebūtībā aizgājušais nevar sveiks un neskarts augšāmcelties.» Un Bairons atkal pacēla dvēseles nemirstību patīkamās hipotēzes godā.

Vietu vietām viņš iesprauda kādu pantu mirušo draugu piemiņai. Bairona kundze, Vingfīlds, Metjūzs dabūja savu štanci, savu pieminekli. Bairona mirušajiem piebiedrojās Kembridžas kora zēns Edlstons, karneola dāvinātājs, miris 1811. gada maijā. Tāpat kā citi, viņš dabūja savu pantu par salauztu sirdi. Laimīgākā laikā Bairons Ēdlstonu būtu ilgi apraudājis, bet toreiz viņam «sāpes bija gandrīz apnikušas pēc daudzajiem briesmīgajiem notikumiem». Vai pēc tik daudziem pierādījumiem viņš vēl varēja šaubīties par likteņa naidīgumu? Viņš bija pārliecināts, ka ikviena būtne, kurai viņa sirds pieķērās, šās mīlestības dēļ ir nolādēta.

Ar māsu Augusti viņš kopš atbraukšanas bija apmainījies dažām vēstulēm. Viņš nebija māsu saticis, bet zināja, ka viņa ir nelaimīga. Pulkvedis Lī, ar ko viņa tik ļoti bija gribējusi apprecēties, kā izrādījās, bija žūpa, uzdzīvotājs un kāršu spēlmanis, kas desmit mēnešus gadā pavadīja ārpus mājas un atgriezās, tikai lai piedalītos Ņūmārkitas zirgu skriešanas sacīkstēs un apgādātu sievai bērnu. «Es zaudēju tuviniekus, bet Jūs vairojat viņu skaitu. Tikai dievs vien zina, kurš no mums dara labāk.»

Vēstuļu tonis bija kļuvis citāds. Bairons vairs nebija jaunākais brālis, kam trūkst atbalsta un sarga. Lai gan Augustei jau bija divdesmit septiņi gadi, viņš jutās daudz vecāks; citādi viņa jūtas pret māsu bija ļoti maigas un tēvišķīgas. «Labu nakti, bērns!» — tā viņš pabeidza savas vēstules. Viņa mazliet baidījās no šā brāļa, kurš viņai bija kļuvis svešs un kuru tagad pavadīja ceļotāja prestižs. «Es sāku Jums rakstīt vēstuli, bet to saplēsu, bīdamās Jūs apgrūtināt.» Tomēr viņa bieži rakstīja garas, juceklīgas vēstules kā sieviete, ko ik mirkli traucē bērna raudas vai vāji atalgotas kalpones žēlabas. Teikumi bija pilni domu zīmēm, izsaucējiem, pasvītrotiem vārdiem un izteicieniem. Vienmēr viņa mudināja brāli precēties. «Priecājos, ka savus aizspriedumus pret skaisto dzimumu esat tik tālu pārvarējis, lai varētu precēties, bet es vēlētos, lai manai svainei būtu vēl citas labas īpašības bez bagātības, kas gan katrā ziņā nepieciešama.»

Viņš atbildēja: «Kas attiecas uz lēdiju Baironu, ja es atrastu kādu tik bagātu, kāda man vajadzīga, un tik neprātīgu, kas pie manis nāktu, es viņai dotu izdevību mani darīt nelaimīgu, ja viņa to spētu. Nauda ir magnēts, kas mani vilina. Sievietes ir cita citas vērtas — un, jo vecākas, jo labāk, jo tad vismaz atliek cerība viņas drīzāk redzēt debesīs... Jūs jautājat, kā man ar veselību. Esmu ciešami tievs — to panāku ar vingrojumiem un atturību. Es neko lielu neiemantoju šajā ceļojumā, vienīgi vāju nojausmu par divām valodām un paradumu košļāt tabaku.»

Šī poza bija tīkama; par dārgu vientulības maksu viņš ieguva tiesības nicināt vīriešus un sievietes, bet šajā nicinājumā bija savs jaukums. Viņš bija lords Bairons, Roč-deilas barons Bairons, Ņūstidas Tīmons, cilvēku nīdējs, Kopš viņa Ņūfaundlendas suns bija miris, viņš turēja dārgu vienīgi tā piemiņu, pieradināto lāsaino briedi un trīs grieķu bruņurupučus. Viņš apprecēs vecu, bagātu mantinieci un viņas muižas ... Viņš sastādīja dīvainu testamentu: Ņūstida tika novēlēta Džordžam Enzenam Bai-ronam; Ročdeilu vajadzēja pārdot un no ieņemtās naudas milzīgu summu — septiņus tūkstošus mārciņu izmaksāt Nikolo Žiro Atēnās vai Maltā zēna pilngadības dienā.

Flečeram, Džo Marijam un grieķu sulainim Demetrijam Zografo bija novēlētas piecdesmit mārciņas gadā; pāžam Robertam Raštonam tikpat daudz un vēl tūkstoš mārciņu pilngadības dienā. Ņūstidas dzirnavas Bairons novēlēja Flečeram, savu bibliotēku — Hobhausam un Deivisam. Beigās viņš piezīmēja: «Vēlos, lai manas miesas apbedī bez kādām svinībām, bez dievkalpojuma Ņūstidas dārza kapos, uz kapakmens nekā cita nedrīkst rakstīt, vienīgi manu vārdu un vecumu. Bez tam vēlos, lai mana uzticamā suņa pīšļi paliek tajā pašā kapā.» Advokāti protestēja pret šo klauzulu, bet Bairons no tās neatkāpās.

Oktobrī un novembrī viņš vairākas reizes ceļoja uz Londonu, tad atgriezās Ņūstidā pavadīt Ziemas svētkus. Pienāca ziema. Sniegs klāja mauriņus, gandrīz tukšā abatija bija patīkami drūma. Viņu apciemoja divi draugi. Viens no tiem bija Hārness — tas kroplais zēns, ko Bairons Herovā bija aizstāvējis. Otrs — Hodžsons, Kembridžas biedrs, gatavojās garīdznieka amatam. Hārnesam bija divdesmit viens, Baironam divdesmit trīs, Hodžsonam divdesmit astoņi gadi. Pagāja trīs jautras nedēļas. Bairons papildināja «Gaildu Heroldu», abi draugi nodevās savam darbam. Vakarā viņi tērzēja par dzeju un reliģiju. Kopš ceļojuma Baironam šajā jautājumā bija savas domas. «Ja cilvēki Tambuktū, Otahiti vai kādā citā Terra incognita var tikt glābti, lai gan tie par Galileju un tās pravieti nekad nav dzirdējuši vai sapņojuši, kam tad vajadzīga visa kristīgā ticība? Un, ja bez tās neviens nevar tikt atpestīts, kādēļ tad viņi visi nav kristīgie? Ir mazliet nežēlīgi sūtīt uz Jūdeju vienu pravieti ar priecas vēsti, bet pārējos cilvēkus — nēģerus un citus — atstāt tik melnus kā viņu āda, bez gaismas stara, kas viņus varētu augšup vadīt. Kas varētu ticēt, ka dievs grib nolādēt cilvēkus tāpēc, ka viņi nezina to, kas viņiem nekad nav mācīts?»

Nākamajam mācītājam Hodžsonam bija grūti apstrīdēt Bairona metafizisko viedokli tieši tāpēc, ka viņš nekad nenostājās noteiktās pozīcijās. «Es neesmu platoniķis, vispār neesmu nekas, bet tas ir labāk nekā piederēt pie kādas no šīm septiņdesmit divām sektām, kas cita citu nolād Tā Kunga vārdā ... Un jūsu sludinātā augšāmcelšanās — kādēļ tad mums jāmirst, ja celsimies augšā? Jūs sakāt — kādu dienu mūsu kauli celšoties augšā. Vai tas atmaksājas? Es katrā ziņā ceru, augšām uzcēlies, sev ieraudzīt labāku kāju pāri nekā to, kas man piešķirts

šajos pēdējos divdesmit divos gados, citādi mani samīs drūzmā pie paradīzes vārtiem.»

Pēc brīvdienām viesi atkal aizbrauca un Bairons palika viens, pat kalpoņu — mīļāko viņam vairs nebija, jo viņš bija novērojis, ka viena no tām, ko viņš mazliet mīlēja, viņu pieviļ ar kādu lempīgu zemnieku. Pats par sevi nenozīmīgs atgadījums, ja viņš tam nebūtu pievērsis tik lielu uzmanību. «Gribēju jums kaut ko lūgt,» Bairons teica Hodžsonam, kad bija viņam izstāstījis šo drāmu, «vēlētos, lai jūs savās vēstulēs nekad nepieminētu sievieti, nepieminētu vispār, ka tās pasaulē eksistē.»

Tiešām, pasaulē nebija nevienas būtnes, uz ko varētu paļauties! Kā viņš ilgojās atkal pēc mazo itāliešu jautrajiem saucieniem tur, zilajā tālumā, zem apelsīnu kokiem pie Lizikrata pieminekļa! «Es kļūstu nervozs . .. Jūsu klimats mani nogalina; es nevaru ne lasīt, ne rakstīt, ne sarunāties vai citiem laiku pakavēt. Manas dienas paiet bez darbiem, manas naktis — bez miera. Pie manis reti kāds nāk, un, ja kāds atnāk, es no tā izvairos.» Ko viņš varēja iesākt ziemu šajā drūmajā Ņūstidā? Turpināt «Caildu Heroldu»? Tad viņam vajadzēja saules, zilu debesu. «Es nevaru šīs ainas, kas man tik dārgas, aprakstīt, uguns gaismā pie kamīna sēžot.»

Kādā ļoti intīmā, ļoti vaļsirdīgā vēstulē draugam Bairons rakstīja: «Mani pēdējie mūža gadi bija nemitīga cīņa ar tām jūtām, kas manas dzīves pirmo pusi bija sarūgtinājušas. Es gan sev glaimoju, ka lielāko tiesu no tām esmu pārvarējis, bet vēl ir mirkļi, kad liekos tikpat naivs kā agrāk. Nevienam vēl neesmu tik vaļsirdīgi atzinies, arī Jums es nebūtu to teicis, ja nebaidītos, ka esmu bijis mazliet brutāls, un ja tādēļ nevēlētos Jums savu izturēšanos paskaidrot. Bet Jūs zināt, ka es neesmu viens no Jūsu asarainajiem džentlmeņiem, — lai tas paliek, būsim jautri un smiesimies!» Viņš tiešām vēl nekad nebija tik daudz pateicis, un šeit bija daudzu šķietamu pretrunu atslēga. Jau kopš vairākiem gadiem viņš cīnījās ar sevi, lai nomāktu savu juteklību, kas viņam tik briesmīgi lika ciest. Pārāk drošsirdīgs būdams, lai pats sev iepatiktos raudulīga džentlmeņa pozā, cieši pārliecināts, ka zaudējis paļāvību uz sievietēm un draugiem, viņš mēģināja dzīvot kā baudas korsārs — bez mīlestības, bez draudzības. Lielākā nelaime bija tā, ka, kaislībām klusējot, viņš līdz sāpēm garlaikojās.

Cilvēki, kas daudz cietuši, kam ciešanas dziedinājis pieradums vai aizmirstība, apbrīnojami drīz sāk garlaikoties; sāpes gan dzīvi dara neciešamu, bet piepilda to ar tik stiprām jūtām, ka dzīves tukšums vairs nav manāms. Bairona dzīve bija sākusies ar lielu mīlestību. Tā bija nelaimīga mīlestība, bet agrā jaunībā bija Baironā modinājusi jūtu degsmi, un viņš bez tās vairs nevarēja dzīvot. Kā ceļinieks, kam mute stipru garšvielu pārkairināta, vairs nevar ēst vienkāršu, veselīgu ēdienu, tāpat Bairo-nam sirdsmiers vairs nespēja sniegt dzīves baudu. Viņš bija sagatavojies padoties jebkurai spēcīgai kaislībai, kaut arī noziedzīgai, ja tikai tā viņā pamodinātu esamības sajūtu, kas no viņa pastāvīgi bēga. Tam pašam Hodžso-nam, kas viņam bija ieteicis vairāk nodoties jautrībai, viņš rakstīja dzejoli, kurā atkal pieminēja Mēriju Če-versu:

Ja kādreiz dziļi grēkā slīgšu Tik baigā kā šis laiks,

Tad zini — krist man lika Tavs skatiens maigs ...

«Tam visam nabaga zēns netic ne vārda,» optimists Hodžsons saudzīgi piezīmēja malā, bet Bairons bija nelaimīgāks un neizprotamāks, nekā viņa draugi domāja.

Viņš nolēma pārcelties uz Londonu. Tur vismaz bija parlaments un korektūras loksnes. «Vienalga, kas, ja tikai tas man palīdz aizmirst nolādēto vārdu «garlaicība».»

XV ANNUS MIRABILIS

Kas gan neraksta, lai patiktu sievietēm?

Bairons

Londonā Baironam nevajadzēja ierobežoties ar Hensona un Delesa sabiedrību vien. Deless bija «Čaildu Heroldu» uzticējis slavenajam izdevējam Džonam Marijam, un Bairons, no Endželo paukošanas zāles vai Mentona pistoļu šautuves nākdams, bieži mēdza pie tā iegriezties. Viņš kādu brīdi patrokšņoja, sodījās par spiestuves gausumu, tad izvēlējās plauktā kādu grāmatu par mērķi un dūra tajā ar spieķa smaili, visu laiku atkārtodams: «Kvarta, seksta, kvarta, seksta,» — kamēr Marijs viņam nolasīja

saliktos dzejoļus. «Laba ideja, Marij, vai ne, laba ideja,» Bairons tad teica, nepārtraukdams uzbrukumus un pusbalsī skaitīdams: «Kvarta, seksta, kvarta, seksta.» Marijām nebija žēl dārgo sējumu, viņš neļaunojās, kad Bairons aizgaja. No viņa Bairons ar savu draugu Tomasu Mūru devās vakariņās pie Stīvensa Bondielā.

Tomass Mūrs bija tas pats Tomass Litls, kura nevainīgi erotisķie dzejoļi pirms dažiem gadiem bija satraukuši Herovas ģimnāzistus. Kad Bairons publicēja «Angļu bardus», kāda vieta satīrā Mūru aizskāra un viņš Baironam uz Hpdžsona adresi nosūtīja izaicinājumu. Bairons toreiz jau bija aizceļojis uz Austrumiem, un vēstule neatplēsta palika pie Hodžsona. Kad Bairons pārbrauca, Mūrs apjautājās par savu vēstuli. Bairons atbildēja, ka neesot tādu nekad saņēmis, un patiesības labā par pierādījumu nosūtīja vēl aizzīmogoto vēstuli atpakaļ. Mūrs nupat bija apprecējis skaistu sievu, viņam vairs nepatika duelēties, tāpēc viņš nolēma dueļa vietā sarīkot dineju.

Mūram bija radusies laimīga ideja dinejas rīkot pie Rodžersa, kas par savu augsto stāvokli literārā pasaulē varēja pateikties tikpat labi savai priekšzīmīgai virtuvei, cik savu dzejoļu retumam. Bagāta, liberāla baņķiera dēls — viņš bija iestājies tēva bankā un divdesmit septiņu gadu vecumā pārsteidzis Londonu, publicējot ļoti labu poēmu — «Atmiņu prieki». Baņķieris, turklāt dzejnieks — tā bija laba doma. Lords Eldens, kura baņķieris bija Goslings, par to izteicās: «Ja mans vecais Goslings nevis uzrakstītu, bet tikai izteiktu kaut ko asprātīgu, es nākamajā rītā izņemtu visu savu naudu no viņa bankas.» Taču Rodžerss visiem iepatikās, un vislepnākie aristokrātu saloni atvērās šim smalkajam, atjautīgajam, nežēlī-gajaņj maza auguma vīram, kas bija izģindis kā skelets un bāls kā līķis.

Līķis daudz nedara. Viss, ko Rodžerss darīja, bija gudri un rafinēti darīts. Viņš bija radījis šo māju kā dzejoli, ņzcēlis ar apbrīnojamu rūpību ideālā vietā — augšpus Grīnparka. Viss tajā bija pilnīgs: skaistas mēbeles atturīgā klasiskā stilā, skaistas gleznas, bibliotēkā labāko autoru labākie izdevumi, uz galdiem alabastra vāzes. Trūka vienīgi namamātes, jo Rodžerss bija palicis vecpuisis. Precības ir pārāk noteikts lēmums estētam, kam tīk dzīvot lēnā tempā. Reizēm viņš teica savai lielajai draudzenei lēdijai Džersijai: «Ja man būtu sieva, tad vismaz būtu kāds, kam es varētu pieķerties.» —■ «Jā,» viņa atbildēja, «bet jūsu sieva varbūt pieķertos kādam citam.» Tādēļ viņš pieņēma viesus viens izmeklēta stila namā, rīkoja lieliskas dinejas, kuras viņa možais un nežēlīgais gars darīja vēl pikantākas. Viņa ļaunums bija tikpat dabisks kā viņa egoisms; naudas lietās viņam bija plašs vēriens, kas bagātiem cilvēkiem reizēm ir ērts līdzeklis, lai ar sirdi varētu skopoties.

Rodžersa dineja bija īsts mākslas darbs: ēdieni, sabiedrība — viss ar gaumi izraudzīts. Šajā samierināšanās mielastā viņš bez Bairona un Mūra vēl bija aicinājis tikai dzejnieku Tomasu Kempbelu un lūdza abus draugus līdz svešā viesa atnākšanai viņu atstāt vienu, jo zināja, ka jaunais dzejnieks ir klibs, un baidījās, ka tas ienākot varētu justies neērti. Visus pārsteidza Bairona skaistums un dižciltīgā izturēšanās. Viņš vēl valkāja sēras par māti; melnais apģērbs vēl vairāk izcēla viņa apgaroto bālumu. Rodžerss piedāvāja viņam zupu. «Nē, es nekad neēdu zupu.» — «Zivi?» — «Nē, nekad.» Pasniedza jēra cepeti. Tas pats jautājums, tā pati atbilde. «Vīna glāzi?» Rodžerss piedāvāja. — «Nē, es nekad nedzeru vīnu.» Rodžerss izmisis vaicāja, ko tad Bairons ēdot un dzerot. Atbilde skanēja: «Tikai sausiņus un zelteri.» Par nelaimi, ne viena, ne otra mājās nebija. Bairons dinejā ēda tikai kartupeļus, ko šķīvī saspieda un aplēja ar etiķi. Citiem viņš likās interesants, bet kautrīgs. Pēc dažām dienām Rodžerss satika Ilobhausu, kas beidzot bija pārnācis no saviem kariem; izzinājis, ka Hobhauss ir Bairona draugs, viņš teica: «Cik ilgi Bairons ieturēs tādu dzīves veidu?» — «Tik ilgi, kamēr jūs tam piegriezīsiet vērību,» Hobhauss atbildēja.

No tās dienas Bairons un Mūrs bija nešķirami. Bairons, «vientuļais dzīvnieks», ilgojās pēc draudzības. Viņš apbrīnoja Mūru, kas tik brīnišķīgi labi jutās lielajā pasaulē, kur viņš, Bairons, neviena cilvēka nepazina. Tomēr Bairons bija Ņūstidas pilskungs, bet Mūrs — Dublinas sīktirgotāja dēls. Taču Mūrs piederēja pie tiem rosīgajiem cilvēkiem, kuri radīti, lai citiem patiktu, un kuru fantastiskā un reizē cienījamā personība iegūst lielo garu labvēlību. Bērnībā Mūrs bija izrādījis graciozu vieglumu dzejā un mūzikā, piecpadsmit gadu vecumā parafrazējis Anakreontu vai apsēdies pie klavierēm un improvizējis dziesmas pēc īru motīviem un pats tās pavadījis; Dublinas saloni karoja dēļ šā cilvēka, kas prata pakavēt laiku veselai sabiedrībai. No šīs «buduāru audzināšanas» viņam bija* palikusi jautra paļāvība dzīvei un vaļīgu tikumu gaume. Marijam viņš nepatika, tas sauca viņu par snobu, zobgali, bet Bairons viņā atrada jautru draugu, kas ļoti lepojās ar to, ka varēja pastaigāties ar lordu un mūžīgi dziedāt, dzert un smieties. Mūrs bija it kā «visu pasaules izmeklēto un rafinēto lietu kvintesence». Gandrīz ik vakarus viņi kopā ēda vakariņas pie Sentelbensa vai pie Stīvensa. Pareizāk sakot, Mūrs ēda, bet Bairons grauza sausiņu un teica: «Mūr, vai jums nešķiet, ka vērša gaļa jūs dara mežonīgu?» Viens palicis, Bairons gāja uz Alfrēda klubu, kur gan valdīja literārs vēsums, bet kur labi varēja paglābties lietainā laikā. Pateicoties Mūram un Ro-džersam, viņš iepazinās ar aizdomīgiem krogiem, pilsētas dendijiem, pagrabiem, «ellēm». Viņš slēpa savu nepārvaramo puritāņa kautrību, bet nejutās šajā lomā ērti.

Viņš bieži solījās pārdot Ņūstidu un apmesties Naksas sala; tur viņš piesavināšoties austrumnieku ierašas un aizvadīšot savu mūžu, iedziļinoties Orienta dzejoļos. Anglijas ziemas aukstums viņu darīja drūmu, tāpat šīs zemes garīgā atmosfēra. Valdīja stiprākā tiesību politika. Karš maz skāra valdošās šķiras, viņu dzīve bija viegla; lapsu medības, mīlas dēkas, parlamenta sēdes aizpildīja bagātnieku dīkās stundas. Karš bija labs iemesls, lai nomāktu domju brīvību. Kobets bija dabūjis divus gadus cietuma par militāra skandāla atklāšanu. Tauta cieta no rūpniecības apvērsuma, to nesaprazdama, un redzēja, kā tās grūto stāvokli izskaidro ar valsts interesēm un patriotismu.

Lordu palātā apsprieda jaunu likumu par bargiem sodiem tiem strādniekiem, kas postīja mašīnas —- šīs mašīnas, kuru dēļ viņi palika bez maizes. Ņūstidā Bairons varēja novērot šādus atgadījumus. Notingemas apkārtnē uzņēmēji bija uzstādījuši jaunās zeķu adāmās mašīnas, kas vienam cilvēkam ļāva veikt septiņu cilvēku darbu. Bezdarbnieki bija stājušies pretī kavalērijai, uz Notingemu vajadzēja nosūtīt vēl divus pulkus. Valdība gribēja mašīnu postītājus iebiedēt ar nāves sodiem.

Bairons bija redzējis šos nabaga ļaudis un pārliecinājies par viņu labajiem nolūkiem; viņš nolēma runāt. Viņa ienaidnieki vēlāk teica, ka ar politisku runu viņš esot gribējis reklamēt savu drīzumā izdodamo dzejoļu krājumu. Bairona motīvi bija vienkāršāki — viņam patika piecelties šo lielo kungu vidū un pateikt viņiem acis skarbu patiesību par viņu nežēlību. Viņam vēl nebija izgaisušas atmiņas par mazo Eberdīnas zēnu, kas gāja nabaga ļaužu skolā un lūdza savai nabaga mātei ābolus. Policijas kapteinis Notingemā, kurš tik neganti lika pērt strādniekus, bija Džeks Māsterss, tas pats vīrs, kas Bairo-nam bija laupījis Mēriju Annu. Māsterss spēja būt iecietīgs pret zemnieku, ja tam bija skaista sieva, bet strādniekus viņš nevarēja ciest un ar ļaunu prieku mēdza tos vajāt kā meža zagļus. Bairona personīgās atmiņas un mātes ģimenes tradīcijas viņu šajā ziņā darīja par radikālu vigu. Tādēļ viņš mēģināja nodibināt sakarus ar lordu Ho-lendu, kam arī bija jārunā par to pašu jautājumu.

Delesu izsauca uz Sv. Džeimsa ielu, un Bairons nedabiskā balsī nodeklamēja runu, kura nebija slikta. Viņš attēloja strādnieku ciešanas, «kuri acīm redzami nav vainīgi lielajā nabadzības noziegumā ... Un kādi ir jūsu pretlīdzekļi? Vai krampjiem jābeidzas ar nāvi? Vai jūsu likumos nav jau diezgan nāves sodu? Un vai jūs ar karātavām iebaidīsiet nabaga cietējus, kas nebijās no jūsu durkļiem?» Runa likās spoža, mazliet teatrāla. Nebija diezin cik gudri šai sapulcei teikt, ka viņš «apspiestās Turcijas provincēs nekur neesot redzējis tik netīru postu kā kristīgās Anglijas sirdī».

Sī runa jaunajam Anglijas pērām pievērsa vigu aprindu uzmanību un atvēra Holendhauzas durvis, kur cīņasprie-cīgā lēdija Holenda biia nodibinājusi Londonas «gara un brīvības cietoksni».

Pēc dažām dienām Marijs laida klajā «Caitda Herolda» divas pirmās dziesmas. Līdz pat pēdējam mirklim Bairons bija šaubījies par savu dzejoļu vērtību. Viņš runāja par to ļoti nedroši, un pat De-less bija norūpējies, jo uz viņu gūlās atbildība par izdevumu. Taču panākumus varēja paredzēt. Rosīgais un veiklais izdevējs saviem draugiem jau sen bija stāstījis par «Čaildu Heroldu», izdalījis paraugnovilkumus rakstniekiem un labākās sabiedrības personām, kas grāmatu varēja lasīt. Rodžerss tos bija saņēmis jau janvārī. Viņš dzejojumu nolasīja māsai un teica: «Par spīti visam skaistumam, publikai tas nekad nepatiks. Tai nepatiks nedz raudulīgais un pesimistiskais tonis, nedz varoņa izlaidīgais dzīves veids.» Paredzēdams drošu neveiksmi, viņš slavēja jauno dzejnieku un citēja pantus, kas pamodināja ziņkāri. Rodžerss toreiz dažos literāros salonos bija gaumes noteicējs, sevišķi pie lēdijas Kerolai-nas Lemas, ko viņš «viņas gara dēļ» cēla vai debesīs. Rodžerss atnesa viņai novilkumus un lūdza tos nevienam nerādīt. Vēl tai pašā dienā viņa apstaigāja pilsētā paziņas un visiem pastāstīja, ka lasījusi jaunu poēmu, jauna dzejnieka brīnumdarbu. Rodžersam viņa teica: «Man viņš jāredz, es mirstu aiz ilgām viņu redzēt!» — «Viņam ir lāča pēda,» Rodžerss teica, «un paradums grauzt nagus.» — «Kaut viņš būtu riebīgs kā Ezops, man viņš jāredz!»

Drīz visas sievietes domāja tāpat kā viņa. Bairona dzīve pārvērtās tikpat strauji kā austrumu pasakas varonim pēc burvju nūjiņas mājiena. «Kādu rītu es pamodos un biju slavens,» viņš rakstīja, un tā tiešām bija. Iepriekšējā vakarā Londona viņam bija tuksnesis, kur dzīvoja tikai trīs vai četri draugi, nākamajā rītā tā bija «Tūkstoš un vienas nakts» pilsēta ar mirdzošām gaismas pilīm, kuru durvis atvērās slavenākajam jaunajam angļu dzejniekam.

Liela mondēna sabiedrība, Bairona paša vārdiem runājot, — tie četri tūkstoši cilvēku, kas paliek nomodā, kad citi guļ, vienmēr padodas straujām apbrīnojuma vai riebuma kaprīzēm. Starp vīriešiem un sievietēm, kas ik dienas, ik vakarus redz cits citu, jauna slavenība sev izlauž ceļu zibens ātrumā. Visi juta vajadzību kaut ko apbrīnot. Franču revolūcija, vēlāk Bonaparts bija jauno eiropiešu tūkstošos modinājis milzu cerības, kas nepiepildījās. Sevišķi Anglijā dzīves nevērtības sajūta bija ļoti stipra: izpriecas sabiedrībai bija apnikušas sava viegluma dēļ, kareivisko godkārību nomāca pārāk ilgie kari, politisko sacensību — mūžīgā, nemainīgi konservatīvā valdība, kuras stāvokli nodrošināja draudošās ārējās briesmas.

Vārīgas un bailīgas dabas dzejnieki nebija pratuši izpaust šo slēpto apnikumu. «Čaildā Heroldā» pirmo reizi atbalsojās kādas paaudzes vilšanās un skumjās skepses atbalss. Beidzot māksla atrada ceļu atpakaļ uz dzīvi, beidzot jauns anglis, līdzīgs saviem lasītājiem, parādīja 1812. gada Eiropu, kādu to bija padarījuši kari un revolūcija. Tautai, kas kopš desmit gadiem bija atgriezta no kontinenta dzīves, šis stāsts par ceļojumu uz Albāniju pie su-liotiem likās brīnišķīgāks nekā ceļojums uz Indiju vai Klusā okeāna salām. «Cailds Herolds» bija papildināts ar politiskām piezīmēm, kuru neparastā drosme lasītājus sajūsmināja. Tā bija dziesma par jūru un vikingu pēcteci, kam blokāde laupījusi pasaules ceļus; tur atkal varēja elpot putaino jūras vēju, kura sāļā dzestruma sāka trūkt. Pat konservatīvo kritiķu protests Baironam nāca par labu. Izklausījās ļoti komiski, kad, piemēram, kāds mēnešraksts Baironu nosodīja par to, ka viņš nicīgi izteicies par «asins lējēju amatu», un piebilda: «Lasītājs noraizējies vaicā, vai tā Anglijas pērs domā par valsts armiju.» Dzejnieki jau kopš divdesmit gadiem cits pēc cita bija pieslējušies oficiāliem uzskatiem. Tautu dzīvē vienmēr gadās mirkļi, kad pat pastāvošās kārtības lutekļiem apnīk tās seklums. Čailds Herolds Anglijā ieradās tieši tādā mirklī.

Taču reizēm gadās, ka pēc darba triumfa autora persona sagādā vilšanos. Šoreiz notika otrādi. Bairons bija sava darba cienīgs. Viņš bija vecas cilts atvase un pelnīja pateicību, ka bieži nonievātai kastai piešķīra ģēnija prestižu. Viņš bija jauns un skaists, «viņa zili pelēkās acis liesmaini mirdzēja garo skropstu ielokā. Viņa sejas krāsa bija bāla, gandrīz caurvizoša. Mute atgādināja sievietes muti. Tā bija kaira, jūtīga un kaprīza.» Pat viņa kroplība pavairoja interesi, ko viņa persona bija pamodinājusi. Viņu apvija drūma varoņleģenda. Visi zināja, ka līdzīgi Čaildam Heroldam viņš nupat pārbraucis no Grieķijas, no Turcijas. Lasītāji piedzejoja viņam pašam junkura Herolda smagās bēdas, vientulību un nelaimi. Mākslas darbam jābūt tik spēcīgam, lai jūtas, ko tas pauž, liktos īstas; cik daudz stiprāka un dabiskāka ir suģestija, ja lasītājs dibināti vai nedibināti tic, ka šīs jūtas ir paša dzejnieka pārdzīvotas.

Visa pilsēta runāja tikai par Baironu, visslavenākie vīri dega nepacietībā ar viņu iepazīties vai arī lika viņam nodot savas vizītkartes. Sv. Džeimsa ielā viņa durvju priekšā gaidošo pajūgu pulks aizsprostoja satiksmi. Kāds grāmatu tirgonis bija izstādījis logā «Čailda Herolda» eksemplāru, ko princese Šarlote, reģenta meita, bija nodevusi iesiešanai. Pats reģents lika stādīt Baironu sev priekšā un ilgi ar viņu sarunājās par dzejniekiem un dzejošanas mākslu. Meiferas dinejās no balsu murdoņas ik mirkli atdalījās gari stiepts, skaļš izsauciens: «Bairons!» Toreiz katrai sezonai bija savs «lauva» — politiķis, karavīrs vai literāts. Baironam 1812. gada suarejās nebija neviena sacensoņa.

Tagad Bairons iepazinās ar «dārgakmeņu, spalvu, pērļu, laistīgā zida jūru». Sievietes aizkustinātas sapņoja par lielo abatiju, noziedzīgām kaislībām, Čailda Herolda «marmora sirdi», kas bija nicināta, tādēļ iekārojama. Burvīgais pulks viņu tūliņ ielenca. No viņa baidījās un rada svešādu baudu šajās bailēs. Lēdija Rosberija, uz kādas istabas sliekšņa ar viņu sarunājoties, pēkšņi juta tik vētrainu sirds klauvi, ka nespēja viņam atbildēt. Viņš drīz uzminēja, kādu iespaidu atstāj, un izmēģināja sava noslēpumainā skatiena varu. Kādu dienu Deless viņu atrada, skaļi lasot «Čaildu Heroldu». Domājams, viņš gribēja tur atrast pats sevi tādu, kādu citi viņu apbrīnoja. «Esmu pārliecināts,» Deless pravietoja, «ka viņa jaunības grūtsirdība nu būs uz visu mūžu izgaisusi.»

Deless maldījās. Grūtsirdība bija viņa būtnes daļa, ko lasītāji viņa dzejoļos mīlēja, un Bairons to juta. Tie, kas viņu ielūdza, gribēja redzēt Čaildu Heroldu; viņš to zināja, tādēļ ieradās salonos drūmu, nicīgu seju, zem vēsas atturības maskas slēpdams savu iedzimto kautrību. Lēdija Morgena rakstīja: «Lords Bairons, lieliskā «Čailda Herolda» autors, ir ārēji vēss, kluss un atturīgs.» Nu gan viņš vairs tā neapmulsa kā Elizabetes Pigetas laikā, kad izmisumā skaitīja: «Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi ...» — ja viņu iepazīstināja ar kādu dāmu, tomēr arī tagad aiz saviem drūmajiem vārdiem bieži slēpa lielu satraukumu. Šajā raibajā, dzīvespriecīgajā pasaulē, kas viņu tik vētraini uzņēma pēc ilgajiem vienaldzības gadiem, viņam nebija ne radu, ne draugu. Visi šie vīrieši un sievietes pazina cits citu jau no bērnības, uzrunāja cits citu priekšvārdā, iesaukās. Viņš par tiem nekā nezināja. Viņš baidījās ar savu provinciāļa izturēšanos, ar savu kroplību kļūt smieklīgs, un tieši šīs bailes viņam piešķīra burvību, ko viņš sākumā pats neapzinājās. Kamēr citi dejoja, viņš savu kāju dēļ palika uz vietas stāvam; tad viņš, pie zeltītām durvīm nostājies, tiešām atgādināja savu varoni, kas, kuģa priekšgalā stāvēdams, stingu skatienu raugās viļņos.

Mūrs, kas viņu īsās draudzības laikā bija redzējis Bai-ronu kā jautru biedru, kura smiekli skanēja gandrīz bērnišķīgi, bieži mēģināja jokot par šīm drūmajām uzvarētāja skumjām. Taču Bairons negribēja atzīt, ka tā ir poza. Tā bija īsta grūtsirdība, patiess izmisums. Jautrība bija tikai virspusēja. Viņš palika svešinieks plašajā pasaulē;

viņam teica, ka viņš vienā dienā iekarojis pasauli; viņš par to šaubījās, viņam bija grūti ticēt savu dzejoļu panākumiem. Hobhauss savā skarbajā vaļsirdībā viņam bija sacījis, ka pēc Poupa nekā vairs nevarot vēlēties, un tāds bija arī Bairona ieskats. Sirds dziļumos būdami uzticīgi klasiskajām ideālam, viņi abi domāja, ka Čailds Herolds par savu triumfu varot pateikties slimīgu jūtu attēlojumam; drīz atkal uzvarēšot labā gaume, publika novērsīšoties no Bairona un piegriezīšoties Poupam.

Tomēr šajā sezonā «Bairona drudzis» kļuva arvien lielāks. «Vispārējā sarunu viela, visas ziņkārības un sajūsmas priekšmets nav ne Spānija, ne Portugāle, ne karš, ne patriotisms, bet lords Bairons ...» Tā rakstīja Devonšīras hercogiene. «Poēma ir uz katra galda, visi lordu aplido, slavē, glaimo viņam, kur vien viņš parādās. Viņš ir bāls, izskatās slimīgs, viņa augums ir neglīts, bet seja skaista, vārdu sakot, viņš ir vienīgais sarunu priekšmets. Vīrieši viņu apskauž, sievietes ir greizsirdīgas cita uz citu.» Nedaudzos cilvēkus, kas viņu pazina, — Rodžersu, Tomasu Mūru, lordu Holendu ielenca ar lūgumiem iepazīstināt ar dzejnieku. Kāda jauna meitene — Elizabete Berita gribēja pārģērbties par zēnu un aizbēgt no vecāku mājām pie lorda Bairona par pāžu. Dinejās dāmas steidzās mainīties vietām, lai varētu sēdēt Baironam kaimiņos. Rodžerss smējās par to, ka ievērojamas dāmas viņu ielūdza dinejās un vēstulēs beigās piezīmēja: «Ļoti lūdzu — vai nevarat atvest līdzi arī lordu Baironu?» Apbrīnojams liktenis kroplam jauneklim, kas pirms dažiem gadiem pa No-tingemas ielu bija kādam šarlatānam uzmanīgi nesis alus kausus.

Lēdija Keroļaina Lēma, kas bija vēlējusies ar Baironu iepazīties, «kaut viņš būtu riebīgs kā Ezops», viņu satika pie lēdijas Vestmorlendas. Bairona tuvumā nokļuvusi, viņa nopētīja Bairona lielisko seju, skaistos uzacu lokus, cirtainos matus, kuros atvizēja viegls iesarkans mirdzums, muti ar grieķu statujas lūpām un viegli noliektiem kaktiņiem. Mirkli viņa dzirdēja maigo, dziļo balsi, kas bija tik daiļskanīga, ka bērni teica: «Šā kunga balss ir kā mūzika,» — ievēroja dzejnieka māksloto pieklājību, viņa lepno, gandrīz apvainojošo pazemību; viņa redzēja, kā sievietes Baironu aplido; tad viņa pagriezās un aizgāja. Tovakar viņa ierakstīja savā dienasgrāmata: «Traks, ļauns un bīstams cilvēks.»

Divas dienas vēlāk viņa bija Holendu namā, kad pieteica lordu Baironu. Kad viņus iepazīstināja, viņš teica: «Es jau reiz gribēju ar jums iepazīties. Vai drīkstu jautāt, kādēļ jūs atteicāties?»

Viņa bija gara auguma un kalsena; lielās brūnās acis likās kaut ko jautājam. Vai viņa bija skaista? Nē, bet glezna, apburoša. Bairons vaicāja, vai drīkstot viņu apciemot. Ar viņu runādams, viņš ziņkārīgi aplūkoja šo līdz šim neredzēto būtni — patricieti. Viņa runāja jauki, reizēm sentimentāli, reizēm atjautīgi, savādā balsī, kas atstāja tīkamu iespaidu, par spīti stieptam tonim, kādā mēdza runāt šā salona dāmas.

Un dienasgrāmatā zem pirmās piezīmes par lordu Baironu viņa pierakstīja vārdus: «Šī skaistā, bālā seja būs mans liktenis.»

XVI mīlestība

Es neesmu ne Jāzeps, ne Scipions, bet varu apgalvot, ka savā mūžā neesmu pavedis nevienu sievieti.

Bairons

Traks? Ļauns? Cik ātri šai jaunajai sievietei bija gatavs spriedums! Ko viņa bija novērojusi, lai varētu tik bargi spriest? Vai Bairona sarūgtinātās atbildes? Dedzīgo nicinājumu? Lūpu nievīgo vaibstu? Acis, kas zem nolaistajām skropstām meta nepacietīgus un satrauktus zibšņus? Traks? Ļauns? Viņš nebija ne traks, ne ļauns, bet katrā ziņā bija bīstams. Katrā ziņā aizdomīga, ievainota dvēsele, kas prata sargāties, lai otra Mērija Čeversa nenodarītu sāpes. Viņš bija pārliecināts, ka pazīst sievietes un prot ar viņām apieties. Maiguma, atdevības laiks bija garām; maigais dzimums, kas tik maz līdzinājās eņģeļiem, bija viņam mācījis cietsirdību; viņš gribēja šo mācību likt lietā.

Pirmo reizi apciemojot Melbenu namu — lēdija Kero-laina dzīvoja pie vīramātes lēdijas Melbenas —, viņš satika Rodžersu un Mūru. Viņa bija tikko atgriezusies no izjādes un nepārģērbusies atzvilusi uz dīvāna. Kad pieteica lordu Baironu, viņa aizbēga. Rodžerss teica: «Lord Bairon, jūs esat laimīgs cilvēks. Lēdija Kerolaina mūs pieņēma tik noputējusi, kāda bija; tiklīdz pieteica jūs, viņa aizskrēja pārģērbties, lai būtu skaista!» Abus vīriešus redzot, Bairons savilka pieri krunkās. Vai nevarētu viņu satikt vienu? Viņa lūdza Baironu atkal atnākt vakariņu laikā. Viņš atnāca, un drīz viņu vien tikai redzēja Mel-benu namā.

Šis nams bija viens no spožākiem Londonā un blakus Holdenu namam — vigu partijas garīgais centrs. Lēmi, pateicoties pērijai, kļuvuši par Melbeniem, piederēja pie ģimenes, kuras bagātība vēl bija jauna un progress dabiski radies. Septiņpadsmitā gadsimta sākumā kāds no Lemiem bija kļuvis bagāts kā jurists. Ap 1750. gadu viņa dēls bija nopircis Brokitholu un pēc nerakstīta karaļvalsts likuma ieguvis muižnieka titulu, jo viņam piederēja nekustami īpašumi pusmiljona sterliņu mārciņu vērtībā un otrs pusmiljons skaidrā naudā. Baronets bija apprecējis ļoti skaistu sievieti — Elizabeti Milbenku un ieguvis sēdekli parlamentā. Pirmais ministrs, kam trūka vairākuma un kas prata to iegūt, baronetu bija pārvērtis par lordu Melbenu. Izlikšanās māksla un gars, kas atgādināja «Ies liaisons dangereuses»[3], lēdijai Melbenai bija ļāvis dzīvot pārmaiņām bagātu dzīvi bez skandāliem, patikt Velsas princim un iekarot Londonu.

Pirmie Melbenu bērni bija divi dēli. Tēvs mīlēja vecāko, kas izskatījās pēc viņa, māte — jaunāko — Viljamu Lēmu, kas līdzinājās lordam Egremontam. Viņa to lutināja. Pilnīgā brīvībā audzis, novērojot milzīgu izšķērdību un pilnīgu tikumisku brīvību, nelikdamies zinis par tēvu, kas mājā dzīvoja kā kluss viesis, Viljams bija izaudzis par vienaldzīgu, asprātīgu un samaitātu jaunekli. 1805. gadā viņš bija apprecējis Kerolainu Pansenbiju, lorda un lēdijas Besbru meitu. Šī sieviete tagad krustoja lorda Bairona ceļu.

Tā bija laulība aiz mīlestības, kas prasīja lielu drosmi. Keroiaina bija mīlestības cienīga un bīstama. Kerolainas māti — lēdiju Besbri trīs gadus pēc meitas dzimšanas bija ķērusi viegla triekas lēkme, un viņa nevarēja meitu pati audzināt. Tādēļ mazā bija uzticēta krustmātei Džordžiānai, Devonšīnas hercogienei. Hercogiene par meiteni bija tikpat māz rūpējusies kā pati par saviem bērniem, citiem vārdiem sakot, viņa krustmeitu bija atstājusi kalpotāju ziņā. Bagātībā un nekārtībā uzaugusi, «no agra rīta sudraba traukiem apkalpota, bet spiesta pati tos aiznest uz virtuvi», mazā meitene bija ieguvusi pārliecību, ka pasaulē ir tikai hercogi, marķīzi un nabagi. «Mums nebija ne jausmas, ka maizi cep un sviestu kuļ cilvēki. Mēs domājām, ka zirgus baro ar bifšteku. Desmit gadu vecumā es vēl nemācēju rakstīt... Es nepratu burtot, bet jau sacerēju dzejoļus, ko visi sauca par skaistiem. Bez tam man vēl patika mazgāt suni, piešus spodrināt un zirgam uzlikt iemauktus,» Šīs audzināšanas rezultāti darīja raizes ārstiem. «Lēdija Kerolaina bija kaprīza, straujām dusmu lēkmēm pakļauta un tik mainīga raksturā, ka reizēm baidījāmies par viņas prātu.» Līdz piecpadsmitajam gadam viņai vispār nekā nemācīja. Tad viņa pēkšņi atklāja, ka pasaulē ir grieķu un latīņu valoda, viņa mācījās mūziku, franču un itāliešu valodu, gleznoja, tēloja komēdijās, zīmēja, kariķēja un dažos gados kļuva par Londonas oriģinālāko jaunavu.

Viss konvencionālais viņai riebās. Vēstulēs datuma vietā viņa rakstīja: «Dievs zina, kādā dienā.» Kad viņai reiz vajadzēja brālim nosūtīt grāmatu, viņa atzinās, ka nezinot brāļa adresi. Viņas jūtelība bija slavena. Kad Bendžamins Konstāns rīkoja Londonā priekšlasījumu, viņas māsīca Herieta Kevendiša teica: «Es lūdzu Kerolainu atnākt līdzi, lai viņa raud un taisa mums visiem sensāciju.» Viņas lielākā burvība bija tā, ka viņa līdzīgi Šekspīra laumām varēja no grūtsirdības pāriet jautrībā, no sirsnīgiem jokiem — dzejiskā nopietnībā. Cienītāji viņu sauca par Arielu, silfīdu, jauno mežoni un apbrīnoja viņas graciozo nepastāvību. Smalkjūtīgākie nožēloja, ka viņa ir tik izlutināta. Sievietēm Kerolaina likās mākslota, «samaitāta un aušīga».

Savu nākamo vīru Viljamu Lēmu viņa pirmo reizi satika, kad viņai bija trīspadsmit, bet viņam — deviņpadsmit gadu. Viņa jau bija lasījusi Viljama dzejoļus un ļoti kāroja ar viņu iepazīties; ieraudzījusi viņa tūlīt iemīlējās jauneklī ar dzirkstošajām acīm, šajā dendijā, kam tik labi piederējās nevērīgā poza. Ari viņa jauneklim patika. «No visām meitenēm Devonšlru namā Kerolaina ir tā, ko man vajag,» Viljams Lems teica. No tās stundas viņš bija apņēmies Kerolainu apprecēt. Viņa ilgi negribēja piekrist. «Es viņu dievināju,» viņa vēlāk teica, «bet zināju, ka esmu briesmīga sieviete, un negribēju viņu darīt nelaimīgu.» Viņš Kerolainai neatlaidīgi sekoja un 1805. gadā sasniedza mērķi.

Kāzu dienā viņa bija burvīga, bet nervoza. Bīskaps, kas viņus laulāja, viņu briesmīgi aizkaitināja, viņa saplēsa ģērbu, paģība, un viņu vajadzēja aizvest ratos. Savāds iesākums, bet jaunajam vīram patika sievas raksturu vēl vairāk sabojāt. Viljamam Lemam riebās morāle, tā viņam likās garlaicīga, viņš to turēja par sliktu toni. «Varbūt es maldos,» viņš teica, «bet es nejūtu ne mazākās sirdsapziņas ēdas par tiešām jautri pavadītām stundām, kaut arī tās bijušas neprātīgas vai izlaidīgas.» Lēdija Melbena domāja tāpat, bet viņai nenāca ne prātā par to runāt. Protams, sieviete drīkstēja nesodīta darīt visu, viņa pati to bija pierādījusi, galvenais bija — kā. Lēdija Melbena nosodīja vedeklas atklāto koķetēriju, pārāk redzamo prieku, ar kādu viņa pieņēma, piemēram, sera Godfrija Vebstera glaimus. Taču Viljams par to tikai smējās, un Kerolaina dzīvoja trakāk nekā jebkad.

Lēdija Melbena, kas visu mūžu bija pratusi neatkarību savienot ar cieņu, gribēja Taitenijai iemācīt labāku dzīves gudrību. Izcēlās sadursme starp «nobriedušo, vēl vienmēr skaisto sievieti ar gaišo prātu», kas arvien palika ironisks un skaidrs, un mākoņos lidojošo vedeklu, kura «savai par visu dārgākajai, lēdijai Melbenai» paskaidroja, ka viņas aušības esot vīra izturēšanās sekas. Viljams viņu saucis par kaprīzu, teicis, ka viņa esot mākslota, laika kavēklim iemācījis viņai lietas, par kurām viņai nav bijis ne jausmas, un tā viņa sākusi domāt, ka viņai viss atļauts. Vissavādākais bija tas, ka Viljams, par spīti ārējai maskai, likās nelaimīgs. Ko viņš īsti gribēja? Kerolaina vieglprātīgā, vaļsirdīgā un mazliet skumjā tonī lūdza vīru saudzēt viņu laulības laimi. «Mīļo Viljam, man liekas — mēs jau labu laiku esam bijuši neciešami viens pret otru.. . Turpmāk es gribu rītos klusēt, pēc dinejas būt interesanta, drošsirdīga kā varone romāna pēdējā sējumā, stipra kā kalnu tīģeris. .. Jums tikai vajadzētu man ieteikt: vairāk apdomājiet un mazāk atbildiet.» Viņš apmierinājās ar to, ka ierakstīja dienasgrāmatā: «Parasti, kad redzēju, ka bērni vai suņi mājā kļuva neciešami, es visu vainu uzvēlu vīram vai tēvam. Kopš pats esmu precējies, šis spriedums man liekās pārdrošs un pārsteidzīgs.» Tā šī laulība ar sievas vilšanos jau bija pusē izpostīta, kad Bairons pēkšņi kļuva viņai par mājas draugu.

Sī jaunā guļamistabas abata loma viņam patika labāk, nekā viņš gribēja atzīt. Viņam patika atnākt vienpadsmitos no rīta, buduārā dzīvot līdzi dāmas dzīvi, atplēst vēstules, glāstīt bērnus, izraudzīties dienai tualetes. Sajās pirmajās nedēļās Melbenu namā bija tikai platoniska draudzība. Bairons «ilgi runāja savā nopietnajā balsī un šūpoja uz ceļgala Kerolainas dēliņu» — maigu bērnu ar nekustīgām acīm, kurš likās «iepakaļ palicis». Viņš zināja — Kerolaina gaidīja, ka viņš būs baironisks, nevis Bairons pats. Viņš stāstīja par lāstu, kas gulstas uz viņa dzimtu, par Gordoniem, par «nešpetno lordu», par to, ka visi, ko viņš mīlējis, drīz nomiruši, ka viņa māte un draugs miruši vienā mēnesī, runāja arī par savu «marmora sirdi» un par skaistajām austrumniecēm. Viņa jūsmīgi klausījās, Bairons viņai šķita citāds nekā Viljams Lems un tik skaists!

Vai viņš Kerolainu mīlēja? Vēlāk viņš to noliedza. Šī sieviete nebija «viņa tips». Nevērojot grāciju, viņas augums likās pārāk kalsns, lai būtu īsti skaists, un viņai nebija gazeles acis, nepiemita «antilopes biklums», ko Bairons jau kopš bērnības meklēja. Toties Kerolaina bija «bezgalīgs dzīvīgums», un, ja klausījās pašmīlības balsi, tad jauneklim glaimoja arī tas, ka viņš tik ātri bija kļuvis par Melbenu nama viesi un slavenās ģimenes draugu. Protams, viņš juta vilinājumu padoties jūtām. Kādu dienu Deless pie Bairona atrada zīdā un mežģīnēs ģērbuščs pāžu un Baironu «tā aizmirsušos, ka viņš visu savu laiku pavadīja, lasīdams lēdijas Kerolainas vēstules un uz tām atbildēdams». Labais Deless pat turēja par vajadzīgu viņu brīdināt no pasaules, kur viņa tikumībai draudēja briesmas, un no sievietes, ko visi sauca par traku. Taču Bairons pats prata sargāties.

Aristokrātu sabiedrībā, kur viņš laimīgi bija iekļuvis, vēl pilnīgi valdīja astoņpadsmitā gadsimta tikumi, tā bija jutekliska, bet ne sentimentāla. Šīs sabiedrības durvis Baironam pavēra nevis viņa dziļums, bet sarkasms, augstprātīgā nicība, līdz kurai viņu bija novedis nelaimīgs liktenis. Prozā viņam labāk patika de Merteja kundzes un vecās lēdijas Melbenas tonis nekā viņas vedeklas romantiskais stils. Lēdija Melbena sludināja metodisku tikumu vaļību, ko Bairons apbrīnoja, mēģināja atdarināt, bet nekad pilnīgi nesasniedza, jo viņu katrs pieskāriens apvainoja. Bet tieši tāpēc, ka šī grūtā filozofija viņam īstenībā nebija apgūstama, viņš juta gandrīz padevīgu cienību pret vīriešiem un sevišķi sievietēm, kam tā bija dzīves likums. Lēdija Kerolaina viņam bieži likās garlaicīga, turpretī no lēdijas Melbenas viņš baidījās un jūsmoja par viņas brīvo izturēšanos, kāda viņam tikai reti padevās. Lomu, ko Metjūzs Kembridžā bija spēlējis, lai novestu viņu līdz skepticismam ticībā, turpināja lēdija Melbena, lai novestu viņu līdz pilnīgam skepticismam mīlestībā.

Taču šī atgriešanās bija tikai ārēja; tāpat kā Triniti koledžā, antikonvencijas konvencija bija galvenā prasība. «Lēdija Melbena, kas varēja būt mana māte, modināja manī tādu interesi kā reti kāda jauna sieviete. Viņa bija burvīga dāma, moderna Aspazija, kas apvienoja vīrieša gara spēku ar sievietes smalkjūtību un maigumu ... Es bieži domāju — ja lēdija Melbena būtu bijusi mazliet jaunāka, viņa man būtu sagrozījusi galvu.» Bez mātes viņam šajā ģimenē vēl patika pats Viljams Lems. «Viņš ir pārāks par mani kā Hiperīons par Satiru.» Vai viņš drīkstēja krāpt šo gudro, vaļsirdīgo vīru, kas viņam paļāvīgi sniedza pretī roku? Sievietes nodevības spējas viņu izbiedēja.

Reizēm viņš bija apbrīnojami cietsirdīgs pret lēdiju Ke-rolainu. Kādā pavasara rītā Bairons viņai aiznesa pirmo rozi un pirmo neļķi un ironiski teica: «Kā stāsta, jūsu augstība vienu acumirkli mīlot visu, kas jauns un rets.» Atbildei viņa uz savāda papīra ar mežģīņu malu un gliemežnīcām visos četros stūros uzrakstīja reizē aizkustinošu un satraucošu vēstuli, kurā tikai formas mākslotība bojāja toņa maigumu. Viņa tajā sevi salīdzināja ar saulpuķi, «kas, reiz ieraudzījusi visā krāšņumā mākoņu neaizsegto, starojošo sauli, visu mūžu vairs nevar ticēt, ka kāds niecīgāks priekšmets varētu būt viņas pielūgsmes un apbrīnojuma cienīgs.»

Neveikla pazemība. Baironam patika, ka sievietes pret viņu izturas kā pret «drusku pārdrošu, iemīlējušos brāli», nevis kā pret pavēlnieku. Bauda un mīlestība vīrieša garā arvien paliek saistīta ar pirmajiem neaizmirstamiem pārdzīvojumiem, kas viņam šo jūtu būtību atklājuši. Baironam bija divi pretstatīgi sieviešu tipi: «skaistais ideāls», bikls un šķīsts, kas veidojies pēc iedomātās Mērijas Če-versas vai pēc kādas Margeritas Pārķeres bērnišķās ēnas, un baudu biedrene. Droša, mīloša sieviete, kas arī prasa mīlestību, Bairona aeīs bija piedauzīga. Kā lēdija Estere Stenhopa jau reiz bija teikusi, viņš neievēroja citu jūtas, negribēja tās saprast. Kaislības apdvestie lēdijas Kerolai-nas vārdi viņam bija tikai traucējošas, vulgāras skaņas, kas pārkliedza viņa iekšējo mūziku. Viņš būtu vēlējies vaļsirdību, vieglumu, frivolas jautrības un vieglu skumju sajaukumu. Pielūgsme viņam bija spaidi, viņš paguris novērsa galvu sāņus.

Lēdija Kerolaina, kas spēja nemīlamam vīram rakstīt skaistas vēstules, Baironam rakstot, iegrima neciešamā patosā. Viņa cerēja Baironam patikt, rādīdama viņam augstāko sabiedrību. Viņa rīkoja Baironam par godu pusdienas, kurās ielūdza Londonas skaistākās un ievērojamākās sievietes. Taču salonu tenkas nerūpēja šim svētceļniekam, kas pirms sešiem mēnešiem zem zilām debesīm Akropoles priekšā bija svētā mierā smēķējis pīpi. Ņūsti-das sofā zvilnot, viņš bija rakstījis vārdus: «Labāk visu citu nekā no rīta līdz vakaram dažādos locījumos atkārtot nolādēto vārdu «garlaicīgi»!» Tagad viņš ar nožēlu atcerējās zaudēto vientulību.

Kāda jauna, gudra meitene, kas šai namā mēdza būt, viņu novēroja. Viņa bija nākusi no provinces, bija lēdijas Melbenas radiniece — Anna Izabella Milbenka (saīsināti viņu sauca par Annabellu); izglītota, dievbijīga — viņa, Londonā dzīvojot, ar zināmu nicinājumu noraudzījās galvaspilsētas sabiedrībā un savā trakajā māsīcā Kerolainā. 24. martā viņa ierakstīja dienasgrāmatā: «Izlasīju līdz beigām lorda Bairona «Čaildu Heroldu». Tajā ir dažas lieliskā stilā rakstītas lappuses.» 25. martā viņu ielūdza ma-tinejā ar dejām Melbenu namā. Tur bija burvīgā lēdija Džersija, izslavēta ar savu atjautību un savām kaklarotām, graciozā mis Elfinstona un divdesmit citas skaistules. Kāda sieviete dziedāja; Annabella Milbenka nodomāja, ka visas šīs dāmas un kungi mūziku klausās tikai aiz pienākuma. Kerolaina viņai parādīja Baironu. Jauneklis viņai likās iedomīgs. Viņa saviebtās lūpas pastāvīgi liecināja par sarūgtinātu omu. Tomēr viņai šķita — Baironam ir taisnība, ka viņš nicina šos vieglprātīgos cilvēkus, šīs tukšās izpriecas. Šajā dienā viņa negribēja ar Baironu iepazīties, jo visas dāmas viņu «nejēdzīgi aplidoja», bet pēc dažām dienām viņa jaunekli atkal satika — šoreiz kautrīgu — un mēģināja piedabūt runāt. Viņš teica, ka brīnoties, kā viņai neriebjoties šī sabiedrība, kurā neesot neviena cilvēka, kam, mājās pārnākot, «pietiktu drosmes ieskatīties sevī».

Viņa apbrīnoja šo teikumu, kas tik skaidri izteica viņas pašas izjūtas. Un viņš tiešām tā domāja. Šajā drūzmā viņš ar nožēlām atcerējās seno dienu Baironu un skumjās Ņūstidas drupas. Bet kādēļ viņš teica tieši šai jaunajai svešiniecei to, ko citam nevienam nebija teicis? Viņā bija kaut kas kairs — viņas svaigajās krāsās, apaļajos, sārtajos vaigos. Viņa bija neliela auguma, bet brīnišķīgi veidota. Viņai salonā ienākot, Bairons bija Mūram jautājis, vai šī meitene esot kādas dāmas laika kavētāja. «Nē,» Mūrs bija klusu atbildējis, «viņa ir bagāta mantiniece, jums vajadzētu viņu apprecēt un atjaunot Ņūstidu.»

Bairons ļoti atzinīgi izteicās Kerolainai Lemai par mis Milbenku, viņš glaimodams salīdzināja abas māsīcas. Viņa burvībai pakļautā Kerolaina uzklausīja pat dažus aizrādījumus. Baironam vajadzēja tikai iehilsties, ka viņam nepatīk tāds dzīves veids, pārāk biežās viesības un sevišķi riebjas dejas (uz tām viņam bija sens naids), un tūliņ valši un kadriļas Melbenu namā tika noliegti. Viņš lūdza Kerolainu nekad nedejot valsi; viņa apsolījās. Iemīlējusies, uzvarēta — viņa bija pilnīgi atdota Bairona žēlastībai. Viņa rakstīja Baironam pārdrošas un neprātīgas vēstules, kurās piedāvāja ne vien savu mīlestību, bet arī visas savas rotas, ja viņam vajadzētu naudu.

Kerolaina tūliņ nekļuva Bairona mīļākā, varbūt viņš šo sievieti pavisam saudzētu, ja viņu nebūtu mocījušas atmiņas par pirmo nelaimīgo mīlestību. Taču viņa dzīves filozofijā sieviete, kas neatdevās, nedeva nekā, turklāt viņš nicināja vīrieti, kas bija pārāk gļēvs, lai mīļāko iegūtu. Kerolainas māte lēdija Besbre gribēja rīkoties veikli, šim kompromitējošam apmeklētājam teikdama, ka, par spīti visam, lēdija Kerolaina Lēma viņu nemīlot, tikai vazājot aiz deguna. Viņš nekā neatbildēja un nolēma nevis lēdiju Kerolainu iekarot — tas nemaz nebija vajadzīgs —, bet tikai no viņas vairs nebēgt. Pēc nedēļas viņa Baironam piederēja.

Bairons viņu ieguva pilnīgā aukstasinībā. Viņš bija briesmīgs mīļākais, kas draudzeni tiesāja un ar nemīloša cilvēka gaišo prātu rakstīja: «Nekad neesmu pazinis sievieti ar tik lielām, patīkamām dāvanām kā Jūs, bet diemžēl tās savienotas ar pilnīgu veselā prāta trūkumu. .. Jūsu sirds, mana nabaga Caro (kāds mazs vulkāns!) lej lavu visās Jūsu dzīslās. .. Vienmēr esmu domājis, ka Jūs esat atjautīgākā, patīkamākā, aušīgākā, mīļākā, kairākā, bīstamākā, burvīgākā būtne, ko mūsu laikmets radījis ... Par skaistumu negribu runāt, tur esmu vājš tiesnesis, bet skaistules vairs nav skaistas, kad tās nostājas Jums blakus, tātad Jums tā netrūkst, Jūs varbūt tās pārspējat.» Ļoti atturīgs glaims. Viņa nedroši teica: «Viņš kaunējās no manas mīlestības, jo es viņam nebiju diezgan skaista.» Viņam nepatika taisni tās viņas rakstura īpašības, ko citi turēja par viņas gara burvību; lasīto romānu iekairinātā fantāzija no viņas mīlestības gribēja izveidot mīlestības romānu. Viņa gribēja dzejnieku valdzināt, citus dzejniekus citējot. Viņš augstprātīgi noklausījās, kā viņa mīļākā citē grieķus un latiņus un stāsta sabiedrības anekdotes, un domāja par Enzlijas Rīta Zvaigznes klusajām ilgām vai par mēmajām austrum-niecēm.

Kad Bairons veselu dienu neatnāca, Kerolaina sūtīja kādu no saviem dīvainajiem pāžiem, kuru viņai bija tik daudz. Reizēm viņa pati pārģērbās par pāžu, lai aiznestu viņam uz mājām vēstuli. «Fobla cienīga scēna,» Bairons noteica — viņam riebās šādas pārgalvības. Sulainis Fle-čers bija kļuvis viņas sabiedrotais, viņa rakstīja Fleče-ram vēstules un lūdza atdarīt dzīvokļa durvis. Ja Bairons bija kādās viesībās, kur viņa nebija ielūgta, viņa Bai-ronu nekautrēdamās gaidīja uz ielas. «Jūsu mazā draudzene Caro Viljama Bairona dēļ dara vislielākās muļķības,» rakstīja Devonšīras hercogiene. «Bairons beidzot aizbrauks atkal uz Nakšu, un precētie vīri varēs mierīgi gulēt. Es nebrīnītos, ja Caio Viljama aizbrauktu viņam līdzi, viņa ir traka un neuzmanīga.»

Baironam derdzās šī bērnišķīgā pielūgsme, kurai vajadzēja viņu aizkustināt. Viņš domāja, ka tā viņu liek apsmieklā, viņš pat — cik dīvainas jūtas! — nosodīja šo mīlestību, kuras objekts viņš pats bija. Viņš palika jaunais skots, kas audzināts pēc bībeles; viņa acīs lēdija Kerolaina bija laulības pārkāpēja. «Līdzīgi Napoleonam esmu sievietes vienmēr dziļi nicinājis,» viņš rakstīja, «un šis ieskats man nav akli veidojies, bet dibināts uz bēdīgiem piedzīvojumiem. Manos rakstos gan valda tendence šo dzimumu cildināt; man patīk sievietēm piešķirt ideālās īpašības, bet, tāpat kā gleznotājs vai tēlnieks, es sievietes tēloju nevis tādas, kādas viņas ir, bet tādas, kādām viņām vajadzētu būt... Viņu stāvoklis pie mums ir nedabisks. Turki, austrumnieki, šos jautājumus daudz labāk atrisinājuši nekā mēs. Dodiet sievietei spoguli, dažas konfektes, un viņa būs apmierināta.» Bet Viljams Lems nebija turks. Viņa dienasgrāmata kļuva melanholiska: «Laulībā visbriesmīgākais ir tas, ka neko nevar droši zināt. Vīrs ceļas vai grimst sievietes acīs atkarībā no tā, ko viņa par to dzird sabiedrībā. Viņam jādzird visbanālākās piezīmes ... Ar laulībām vīrs sabiedriski nonāk aizstāvēšanās pozīcijā, bet pirms laulībām vīram pieder uzbrucēja priekšrocības.»

Lēdija Besbre, gaišredzīgāka nekā līdz šim, bija vēl nemierīgāka par savu znotu. Viņa jaunībā bija aizvadījusi straujas dienas, viņas sakars ar lordu Grenvilu reiz bija slavens. Taču viņa nekad nebija gājusi tiktāl kā meita, kas pārģērbās par ormani, lai iekļūtu pie mīļākā un viņu uzraudzītu, vai arī pēc balles lietū stāvēja pie vārtiem un viņu gaidīja. Lēdija Besbre izmisumā apspriedās ar Hobhausu par šo nelaimīgo dēku, kas apdraudēja divu ģimeņu godu. Hobhauss vienmēr bija ar mieru Bai-ronam «sludināt morāli», bet vai tad no Bairona atkarājās šā sakara pārtraukšana? Baironam lēdijas Kerolainas Le-mas aušības bija tāpat apnikušas kā lēdijai Besbrei. Viņš to nemaz neslēpa no lēdijas Melbenas, kas bija cilvēku pazinēja un, no aizspriedumiem brīva būdama, labprāt bija ar mieru pārrunāt vedeklas dēku ar mīļāko. Baironam pašam Tomass Mūrs vai Hobhauss patika daudz labāk nekā bezprātīgā sieviete.

Viņam bija arī citi, nopietnāki laika kavēkļi; kādā priekšlasījumā par reliģiju Annabella Milbenka redzēja, «kā viņš ikreiz savādi sarāvās, kad pieminēja šo vārdu». Viņa pirms aizbrauciena no Londonas vēl noklausījās kursu par zemes blīvumu, čakli rakstīdama gudras piezīmes. Baironam viņas tieksmes uz zinātnēm likās komiskas, un sarunās ar lēdiju Melbenu viņš meiteni nokristīja par «paralelogramu princesi». Tomēr gandrīz pret savu gribu viņš juta pret mis Milbenku lielu cieņu. Vismaz viņa bija tikla — šī glītā jaunava, kas spriedelēja par zemes blīvumu.

Paklausot mis Milbenkas lūgumam, Kerolaina Baironam parādīja dažus māsīcas dzejoļus. Viņam tie likās nopietnas ievērības cienīgi. «Viņa tiešām ir neparasta meitene — kas to būtu domājis, ka aiz šīs rāmās ārienes slēpjas tāds domu spēks un dažādība!» Viņš bija piebildis: «Es nemaz nevēlos ar mis Milbenku tuvāk iepazīties. Viņa ir par labu kritušam eņģelim, man labāk patiktu, ja viņa nebūtu tikumu pilnība. Pati pilnība...» Viņa lasīja šo vēstuli, jo bija zināms, ka viņai to parādīs. Lai cik pieticīga būdama, viņa to lasīja ar labpatiku. Viņas vienīgā nepilnība bija tā, ka viņa apzinājās savu pilnību. Kā vienīgā meita vecāku dievināta, jau pirmo reizi sabiedrībā ejot, piecu vai sešu bildinājumu pagodināta, viņa sevi turēja par nemaldīgu. Par spīti dvēseles cēlumam, pat kaisiīgumam, viņa reizēm likās vēsa aprēķinātāja — viņa savu rīcību gribēja pakļaut prāta likumiem. Viņas spriedumi bija noteikti un negrozāmi. Viņas asajam matemātiķes prātam, kas visu gribēja eksakti izzināt, dzejiskā, paviršā Kerolainas Lemas izglītība likās nevērtīga. Viņu kaitināja māsīcas mākslotā bērnišķība. Viņa teica: «Jaunā, baironiskā grūtsirdības afektācija sabojāja viņas parastās muļķības pievilcību.» Un citreiz: «Karo Lēma gatava izaicināt visas pasaules spriedumu, bet viņai pietrūktu drosmes atteikties no vispārējās cieņas un apbrīnojuma, no visiem redzamajām ģeķības virsotnēm nokāpjot uz vienkāršas prāta takas.» Viņa pati gāja pa prāta taku — bet vai viņa to darīja pieticīgā vienkāršībā?

«Jūsu Annabella ir noslēpums,» Devonšīras hercogiene rakstīja dēlam, kas bija jaunavā iemīlējies. «Mīlēdama viņa nemīl, augstsirdīga būdama, nicina nabadzību; viņu nevar izprast. Ceru, ka viņas dēļ nedarīsiet sevi nelaimīgu; īstenībā viņa ir salta kā lāsteka...» Viņa nebija salta kā lāsteka. Tāpat kā Baironam, viņai bijušas romantiskas bērnības draudzības. Viņas meitenes sapņos, ko viņa ļoti agri uzticēja dienasgrāmatai (viņai bija prieks rakstīt), viņai patika sevi redzēt kā visu vēstures cēlo darbu varoni: viņa aizstāvēja Termopilas, kopa mēra slimniekus. Vēlāk viņa aiz dievbijības mēģināja apvaldīt savu straujumu; viņa domāja, ka tas viņai izdevies.

«Lords Bairons drusku lakstojas ap viņu,» hercogiene turpināja. «Liekas, viņa jaunekli neievēro, ja daudz, tad kā dzejnieku, tāpat viņš maz ievēro Annabellu, ja daudz, tad kā sievieti.»

Vai viņa Baironu apbrīnoja tikai kā dzejnieku? Par to var šaubīties. Ar nozēlām klausīdamās stāstos par māsīcas mīlas dēkām ar lordu Baironu, viņa domāja, ka viņš «patiesi nožēlojot postu, ko nodarījis, bet viņam trūkstot spēka (vismaz bez citu palīdzības) mainīt savas jūtas, sākt citu dzīves veidu». Viņš pats sevi sauca par kritušu eņģeli. Viņa nopietni piebalsoja un domāja — varbūt viņa varētu jauneklim palīdzēt ar savas īstās ticības spēku, kas šim skaistajam eņģelim bija vajadzīga. Bai-rons pret viņu izturējās ļoti vienkārši — «kā lāga zēns». Tomēr viņa ievēroja koķetērijas tieksmi, ievēroja, ka pret sievietēm viņš cenšas izlikties citāds nekā pret vīriešiem. Annabella Milbenka domāja par Baironu daudz vairāk, nekā viņas labklājībai bija vēlams, vismaz šajā pasaulē.

1812. gada augustā Kerolainas Lemas ekscentriskā' izturēšanās jau kļuva neciešama. Kādu rītu lēdija Besbre ieradās Melbenu namā un lūdza meitu braukt viņai līdzi uz Īriju; Viljams arī vēlāk braukšot, un tā šī lieta izbeigšoties. Tanī brīdī ienāca arī lords Melbens un stingri norāja Kerolainu. Viņai uznāca dusmas, un viņa atbildēja tik nekaunīgi, ka lēdija Besbre izbijusies noskrēja apakšstāvā un sauca lēdiju Melbenu palīgā. Kad viņas ienāca atpakaļ istabā, lēdija Kerolaina bija neapģērbusies aizbēgusi. Vecais lords Melbens paskaidroja — viņa teikusi, ka dzīvošot ar mīļāko, un viņš atbildējis: «Ejiet pie velna!»

Abas mātes aizskrēja pie Bairona. Viņas sastapa jaunekli vienu un vēl vairāk pārsteigtu par savām viešņām. Šis divu dižciltīgo dāmu solis viņam likās smieklīgs. Veselu gadu viņas bija uzskatījušas viņu par svešinieku. Tagad viņas bija spiestas lūgt, lai viņš pierunā vienas meitu un otras vedeklu atgriezties pie vīra. Dīvaina atmaksa! Saņēmis dzeramnaudu, Lēmu kučieris atklāja, kurp lēdija Kerolaina aizbraukusi. Bairons atrada viņu kāda Ken-singtonas ārsta namā un gandrīz ar varu aizveda atpakaļ pie mātes, kurai satraukumā gandrīz bija uznākusi lēkme. Visa Londona runāja par šo notikumu. Princis reģents lika lēdiju Besbri ataicināt personīgi pie sevis un teica, ka viņš abas mātes un meitu uzskatot par prātā jukušām. Lords Bairons esot apbūris visu ģimeni. Pavisam nedzirdēta viņam likās abu dāmu apspriede ar mīļāko.

«To es pirmo reizi mūžā dzirdu! Izraudzīties mātes kā sabiedrotās! Ko jūs būtu domājusi, ja es savā laikā lēdiju Spenseri būtu izvēlējies par savu uzticības personu?» (Tā bija lēdijas Besbres māte.) Šis izsauciens lēdijai Besbrei likās tik jocīgs, ka, par spīti sarunas nopietnībai, viņa iesmējās.

Māte, vīramāte, mīļākais, vīrs — visi lūdza Kerolainu, lai viņa aizbrauc no Londonas. Bairons teica, ka viņa būtu gļēva un pašmīlīga, ja atsacītos. Kaut gan Bairons pie viņas liedzās iet, viņa tomēr palika, vismaz lai Baironu nejauši satiktu kādā salonā un otrā dienā varētu viņam rakstīt, cik viņš bijis skaists. «Cik bāls Jūs esat, tas ir nāves vai baltas marmora statujas skaistums, kuram tik apbrīnojamu kontrastu sniedz tumšās acis un mati. Tiklīdz Jūs redzu, man gribas raudāt. Ja kāds gleznotājs varētu šo seju attēlot tādu, kādu to redzu, es tam atdotu visu, kas man pasaulē pieder.» Aizkustinoša vēstule — bet vai kādu cilvēku aizkustinājusi kaislība, kas vēršas pret viņu pašu?

Beidzot Kerolaina apsolījās braukt līdzi lēdijai Besbrei. Bairons atvilka elpu. Tas bija viņa pirmais piedzīvojums ar augstākās aristokrātijas dāmu, atbaidošs piedzīvojums. Šī mīļākā, kas prasīja visu viņa laiku, visas viņa domas, viņu beidzot bija aizkaitinājusi. Un viņa pati, ar neapdomīgu, cēlu dedzību metusies šajā kaislībā, no tās iznāca līdz nāvei slima. Kāda māsīca, kas Īrijā redzēja māti un meitu atbraucam, stāstīja: «Krustmāte izskatījās labi, bet nabaga Kerolaina briesmīgi slikti. Kauli un āda, acis izspiedušās ārā no dobumiem. Man šķiet — viņa atrodas uz ārprāta robežas, un krustmāte stāsta, ka bijuši mirkļi, kad viņa pilnīgi zaudējusi prātu.»

Tikām Bairons rakstīja lēdijai Melbenai: «Dārgā lēdija Melbena, Jūs droši būsiet dzirdējusi un neļaunosieties, vēlreiz dzirdot, ka viņas abas ir Īrijā drošībā un ka jūra veļ savus viļņus starp Jums un vienu Jūsu rūpju bērnu; otrs, kā redzat, vēl nav tālu ticis. Jums nebūs nepatīkami dzirdēt, ka arī mana vēlēšanās ir visu izbeigt un ka es nekā negribu no jauna iesākt. Ne tāpēc, ka es mīlētu citu, bet man šīs mīlestības ir diezgan. Man apnicis tēlot tik muļķīgu lomu, un, ja es aizmirstu laika zaudējumu un šīs dēkas izjauktos pēdējās ziemas plānus, tad esmu tāds, kāds sen vēlējos būt. Gan tiesa — mēs mīlam aiz ieraduma, mehāniski — tāpat kā peldam. Es agrāk labprāt peldēju un mīlēju, bet tagad peldu tikai tad, kad iekritu ūdenī, un mīlu tikai tad, kad jūtu gandrīz pienākumu to darīt.»

Vai tiešām viņš bija atbrīvojies no mīļākās? Viņa rakstīja no Īrijas bīstamas vēstules, atgādināja, ka pietiekot ar «astoņām ginejām, pasta ratiem un kuģi», lai atkal parādītos Londonā. Ja viņa saceltu ievērību, pamestu vīru, tad Bairons goda dēļ būtu spiests kopā ar viņu bēgt arī bez mīlestības. Viņš bija gatavs Kerolainai apliecināt mīlestību, cik vajadzēja, kaut tikai nebūtu viņa jāredz. Lēdijai Melbenai, kura šo mīlas dēku vēroja objektīvi kā ārsts, kas ar citiem apspriežas par noderīgākiem dziedniecības līdzekļiem, Bairona padevība likās bīstama. «Jums jāsaprot -— es neparko negribētu, ka Jūs viņai sakāt kaut ko cietsirdīgu vai apvainojošu. Nekādā ziņā negribu Jums dot tādu padomu. Vēlos, lai Jūs būtu pret viņu labs, bet, ja gribētu, lai Jūs viņas dēļ uzupurējaties, tā būtu nevis labvēlība, bet romantika... un panāktu tikai nelaimi un bojā eju. Ja Jūs tagad izturētos mazliet vēsāk, lai novērstu šādu iznākumu, tad, pēc mana ieskata, tas būtu labs darbs... Jūs viņai tagad nodarītu mazas sāpes, bet pasargātu no galīgas bojā ejas... Man jāpiebilst, ka Jūs pārāk tiecaties sevi uzskatīt par vienīgo vainīgo; viņa nebija nezinātāja... Viņa zināja diezgan daudz, lai prastu sargāties, viņu nevar uzskatīt par pavedēja upuri.» Un, pazīdama vīriešu lētticību, lēdija Melbena nobeidza: «Ja viņa iedomātos, ka draugi mazāk par viņu interesējas, tad varbūt pievērstos jaunai iedomai, un tādēļ man šķiet, ka vislabākais būtu, ja Jūs apprecētos, un tiešām — Jums nav neviena cita līdzekļa kā izkļūt no šīm spīlēm.»

Apprecēties... Tā bija arī Bairona paša vēlēšanās. Viņš ticēja laulībai, tā bija viņa pēdējā ilūzija. Jaunam pērām, it sevišķi tādam kā Bairons, vajadzēja dzert, spēlēt kārtis, lakstoties ap kaimiņu sievām un pēc krietna dēku skaita apprecēt nemīlamu augstas kārtas sievu, kas būtu pietiekami bagāta un ar ko viņš varētu radīt diezgan daudz bērnu, lai nodrošinātu savam vārdam nākotni Tradīcija tā prasīja, Ņūstidā tā bija parasts.

Lai pilnīgi nomierinātu lēdiju Melbenu, viņš apbrīnojamā vaļsirdībā atzinās, ka viņa dedzīgākā vēlēšanās esot apprecēt lēdijas Kerolainas māsīcu, to pašu mis Milbenku, kuru bija vairākas reizes saticis pie Viljama Lēma un kuras dzejoļus lasījis. Lai gan lēdiju Melbenu nekas nespēja pārsteigt, šoreiz viņa ļoti izbrīnījās. Vai varēja iedomāties divus nevienādākus cilvēkus kā šī dievbijīgā matemātiķe un Čailds Herolds? Bet tieši šis pretstats Bai-ronam patika, tāpat jaunavas atturība — viņa bija vienīgā sieviete, kas ieturēja distanci. «Man maz par viņu zināms,» viņš rakstīja, «un nav nekāda pamata domāt, ka piederu pie viņas izredzētajiem. Tomēr nekad neesmu vēl nevienu sievieti tā cienījis ... Mans vienīgais iebildums būtu pret nākamo sievasmāti, kas manī jau tagad neviļus modina pretīgumu.» No otras puses, viņu ļoti sajūsmināja izredzes kļūt par lēdijas Melbenas radinieku.

Lēdija Melbena prasīja zināmu garantiju: «Dārgais dēls, Jūs esat tikpat nepastāvīgs kā tas vīrs komēdijā, ko mēs abi redzējām, tas vējagailis, — vai atceraties? Vai domājat, ka varēsiet reizē paturēt Annabellu un Kero-lainu? Neiespējami! Kā laba draudzene saku jums — flirtējiet, cik vēlaties, bet nemetieties nopietnā dēkā, iekams neesat no iepriekšējās galīgi atraisījies.. .» Bairons atbildēja: «Jūs jautājat, vai esmu par sevi pārliecināts, un es Jums atbildu: nē. Bet Jūs esat, un tā ir labāk; es apbrīnoju mis Milbenku, jo viņa ir gudra, patīkama jaunava no labas ģimenes, un, kas attiecas uz laulībām, tad šajā punktā man vēl ir daži aizspriedumi. Mīlestību var radīt vienā nedēļā, ja tikai dāma tam piemērota... Bez tam precības aiz cieņas un paļāvības ir labākas par romantiku, un Annabella tiešām ir diezgan skaista, lai vīrs viņu mīlētu, un arī ne tik burvīga, lai pievilktu daudz nevēlamu sacensoņu...»

Par mīlestību šajā precību plānā tik reti bija runa, ka Bairons tajā pašā vēstulē, kurā lēdiju Melbenu lūdza nodot Annabellas vecākiem savu bildinājumu, viņai gari un plaši stāstīja, cik kaislīgi esot iemīlējies kādā itāliešu dziedātājā. «Viņa nav sevišķi skaista, bet tieši tajā stilā, kas man patīk ... Viņa ļoti mīl savu vīru, tas ir jo labāk, jo, ja sieviete spēj mīlēt savu vīru, tad daudz kaislīgāk mīlēs kādu, kas nebūs viņas vīrs.» Flečers savukārt gribēja kungu apprecināt ar kādu holandiešu atraitni — «ar lielu bagātību un apaļām formām». Flečers bija precējies vīrs, bet austrumu vēju un moskītu emancipētiem uzskatiem: iemīlējies šīs atraitnes istabmeitā, viņš cerēja, ka kungu precības viņam atnestu savu labumu. Holandiešu atraitni? Mis Milbenku? Kerolainu? Itāliešu operdziedātāju? Bairons uzjautrināts nogaidīja, ko liktenis vai lēdija Melbena viņam izvēlēsies. «Vai Annabella dejo valsi? Gribētu, lai viņai kāds tūliņ paziņo, ka vēlos lūgt viņas roku. Bet man ir lielas šaubas, vai viņa piekritis, viss ir atkarīgs no viņas.»

Ieteikt šo vieglprātīgo precinieku vienai no tā laika retajām sievietēm, kurai lauliba nozīmēja neatceļamu un svētu aktu, bija liela atbildība. «Viņa pelnījusi labāku sirdi nekā manējā,» Bairons pats teica apdomības mirkļos. Bet lēdija Melbena jaunekli mīlēja. Viņai patika sešdesmit gadu vecumā dzirdēt, ka viņa pati vēl esot valdzinošāka par daudzām jaunām sievietēm. Varbūt viņu uzjautrināja izredze nodot šo vieglprātīgo donžuānu nopietnās radinieces stingrajā uzraudzībā. «Nabaga Annabella! Viņas nevainīgās acis kļūs skaistākas, kad viņa sāks Jūs mīlēt. Acīm vajadzīga šāda iedvesma.» Vai Annabellai būs jācieš? «Tas viņai nāktu par labu,» nodomāja lēdija Melbena, kuru mazliet kaitināja jaunavas ārējais miers, un viņa nolēma mēģināt.

Jaunā meitene nebūt nebija Baironu aizmirsusi. Londonā viņa bija ieguvusi pārliecību, ka Bairons par viņu interesējas, un loloja slepenu cerību viņu glābt. Tad skandāls ar Kerolainu viņai radīja šaubas par šo dvēseli. Vecāku mājās atkal jūra un debesis bija viņas vienīgie draugi. Viņa labprāt nodevās pārdomām starp šīm abām bezgalībām. Šajā pasaulē, kas Baironam likās tik cietsirdīga, tik nejūtīga pret cilvēku ciešanām, viņa visur saskatīja dieva žēlastības pēdas. «Jūtos aplaimota,» viņa rakstīja, «ka redzu sava radītāja laipnību. Man liekas — pasaules radītājs ir man tēvs.» Viņa mēģināja dienasgrāmatā uzmest lorda Bairona tēlu. «Kaislības viņu vadījušas jau no bērnības.. . tomēr viņa centienus reizēm var saistīt ar kristīgo mācību. («Mīlu tikumus, kādi man pašam nevar būt.») Sirds dziļumos viņš ir visu cilvēcisko jūtu draugs, bet dīvainā, lepnuma radītā perversitātē cenšas slēpt sava rakstura labākās īpašības. Kad viņu pārņem niknums — viņu tik viegli satraukt —, viņš kļūst ļauns, un tad viņš var rūgti nicināt un nīst. Pret cilvēkiem, kuru raksturu viņš ciena, viņš ir ļoti pazemīgs un nožēlas atzīst visus savus maldus.» Viņa turēja sevi par vienu no tiem cilvēkiem, kuru raksturu Bairons cienīja. Viņa apbrīnoja Baironu, jutās pievilināta, bet redzēja arī briesmas.

Bairons bija nepareizi rīkojies, izvēlēdamies par sūtni lēdiju Melbenu, kuras spriedumus Annabella augstu nevērtēja. Atbilde bija pieklājīgi noraidoša: «Es būtu lorda Bairona necienīga, ja neteiktu nepārprotamu patiesību. Man šķiet — viņš nekad nevarētu būt to dziļo jūtu objekts, kas mani laulībā darītu laimīgu. Tātad es būtu pret viņu netaisna, ja dotu viņam iemeslu cerēt. Pēc maniem nepilnīgajiem novērojumiem es būtu ar mieru ticēt Jūsu labvēlīgai liecībai par viņa raksturu, un, ja nevaru atbildēt viņa simpātijām, tad vairāk vainojamas manas jūtas nekā viņa raksturs. Pēc šīs atzīšanās, kas man tiešām sagādā raizes, iedomājoties, ka tā viņu mazliet skumdinās, man jāļauj viņam izvēlēties, kādām jābūt mūsu turpmākām attiecībām . ..» Visumā, ja var viņai ticēt, viņa bildinājumu atraidīja tāpēc, ka Baironu nemīlēja. Tas bija jauns pārdzīvojums «Čailda Herolda» autoram.

XVII laimīgi kā dievi...

Pirmoreiz sieviete mīlē tik vīru,

Otrreiz un vēlāk tai mīla ir prieks, Ieradums patīkams, grūti ko atmest: Mīlētājs uzticīgs, patiess tai — lieks.

Bairons

Kopš ilga laika Bairons bija atteicies no domas: «Es stāvēšu un kritīšu par Ņūstidu.» Viņa parādi sasniedza divdesmit piecus tūkstošus mārciņu. 1812. gada septembrī abatiju izsludināja pārdošanai. Uzticamo Hobhausu nosūtīja uz izsoli, un, klausīdams Hensona padomam, viņš sadzina par pirmo daļu simt trīspadsmit tūkstošus, par otro — trīspadsmit tūkstošus mārciņu. Baironam tas likās jocīgi, jo toreiz viņam kabatā bija tikai viena mārciņa, viens šiliņš un seši peniji. Pārdošana notika pēc izsoles. Muižu nopirka misters Kleitons par simt četrdesmit tūkstošiem mārciņu. «Es tur ierīkoju peldbaseinu un kapus, un tagad mani tur neapbedīs. Savādi, ka pat kapu mēs sev nevaram nodrošināt.» No šā brīža Bairons būtu bijis bagāts vīrs, ja Kleitons būtu maksājis, bet jaunais īpašnieks drīz atzinās, ka pārsniedzis savus līdzekļus.

Hensons kā gudrs un uzmanīgs advokāts bija paredzējis divdesmit pieci tūkstoši mārciņu sodu pilnas pirkuma summas nesamaksās gadījumā. Tātad Kleitons bija izputināts, bet, kamēr advokāti prāvojās, Baironam atkal trūka skaidras naudas.

Viņš bija saņēmis ielūgumu pavadīt oktobri pie saviem jaunajiem draudiem — Džersijiem un Oksfordiem. Lēdija Džersija bija viena no tām sievietēm, kuru panākumi sabiedrībā ir tik lieli, ka brīva laika trūkums viņām ir labākā tikumības garantija. Viņa iedzīvināja katru sabiedrību, kurā atradās. Viņa bija apburoša ar saviem melnajiem matiem, iedzelteno ādas krāsu un koraļļu virknēm; viņas vienīgā kļūda bija izdaudzinātā rosība. Viņas draugs Grenvils viņai bija devis pievārdu «klusā» un jautājis, kā viņa varot ik brīdi būt visur un savās mājās. Bairons viņai teica, ka viņa bojājot savu skaistumu ar pārliecīgo kustīgumu; acis, mēle, rokas — viss viņai kustējās reizē. Viņš nodzīvoja pie lēdijas Džersijas Midltonā dažas dienas, kuras nosauca par savu «šķīstības nedēļu».

No Džersijiem Bairons aizbrauca uz Eivudu pie Oksfordiem. Viņš jau ziemā bija iepazinies ar lēdiju Oksfordu, pēc Kerolainas aizbraukšanas arī saticis viņu kādā peldvietā, un tūliņ abu starpā bija nodibinājusies klusa saprašanās, kas jaunu, kautrīgu vīrieti ar dedzīgu temperamentu saista pie vēl diezgan skaistas sievietes, kurai patīk mīlestība kā tāda un kura prot atvieglināt pirmos soļus. Lēdijai Oksfordai bija četrdesmit gadu. «Viņa atgādināja Kloda Lorēna ainavu ar saules rietu; viņas skaistumu apskaidroja doma, ka tie ir rietošās saules pēdējie stari. Sieviete ir pateicīga tikai savam pirmajam un savam pēdējam iekarotājam. Nabaga lēdijas Oksfordas pirmā mīlestība bija sen beigusies, kad es ienācu šajā bēdu pasaulē. Viņas pēdējā mīlestība, kā es sev glaimoju, bija man pataupīta, un tas bija gards kumoss.»

Viņa bija pirms astoņpadsmit gadiem apprecējusies ar Oksfordas grāfu seru Edvardu Hārliju, kura gars bija tikpat nožēlojams kā viņa miesa, lai gan viņš bija cēlies no ģimenes, kur garu cienīja. Kāds no viņa senčiem bija sakrājis vienu no labākajām Anglijas bibliotēkām, un tās retos izdevumus vēlāk publicēja ar nosaukumu «Harleian Miscellany»x. Šajā vārdā jokojot sauca arī lēdijas Oksfordas [4] bērnus, kas visi bija burvīgi un līdzinājās skaistākajiem tēva draugiem.

Lēdija Oksforda bija sev radījusi vieglu un patīkamu dzīves filozofiju. Pēc tam kad vecāki viņu bija ziedojuši pretīgai laulībai ar nemīlamu vīru, viņa bija ne vienu vien reizi par to atriebusies. Nevarēja iedomāties labāku draudzeni, viņas lielās acis bieži iemirdzējās no svētlaimīgiem sapņiem, kas vienmēr solīja kādu baudu. Viņa bija gudra un atjautīga. Viņa bieži lasīja Lukrēciju, labprāt baudīja mīlas priekus un uzskatīja mīlas sentimentalitāti par slimību, kuras pazīmes un ilgums viņai zināmi. Viņa bija tikpat nepastāvīga, cik mīļa, un, ja kāds viņas mīļākais žēlojās par salauztu sirdi, viņa atbildēja, ka salauzta sirds esot tikai sliktas gremošanas pazīme.

Viņa bija ielūgusi Baironu ciemos Eivudas pilī. Viņš tur pavadīja 1812. gada oktobri un novembri un jutās pilnīgi laimīgs pie šīs nobriedušās, maigās, mīlas lietās tik gudrās sievietes, kas bija vēl brīvāka par viņu.

Lēdija Oksforda lasīja, muzicēja un nekad nesūdzējās, ja mīļākais viņu atstāja vienu un nodevās saviem sapņiem. Lords Oksfords, saukts Potifārs, visu dienu klejoja pa mežiem un, kā izrādījās, bija visai smalkjūtīgs vīrs. Bairons ar savu mīļāko dzīvoja kā Lukrēcija dievi. «Dziļā mierā baudīdami savu nemirstību, tālu no cilvēku kņadas, brīvi no ciešanām, brīvi no visām briesmām, bagāti ar savu laimi, bez tieksmēm pēc citas. ..» Privātā dolore omni, privātā periclis. .. Bairona burve bija laba latīniste un bieži atkārtoja mīļākajam šo teicienu. Bairons apbrīnoja viņas epikūrismu. Jau divas reizes mūžā — Herovas pakalnā un vēlāk Orientā — viņš bija atradis laimi, atraisoties no cilvēku burzmas. Mirstīgs un ievainojams — viņš priecājās par šiem dievišķīgajiem mirkļiem. Sirds neprāts viņam nereti bija aizplīvurojis gara gaišredzību. Lēdija Oksforda viņa acīs ieguva oreolu, kas atgādināja lēdiju Melbenu. Viņš labprāt ļāva šīm stiprajām, skeptiskajām sievietēm sevi vadīt.

Reizēm viņš brīnījās par saldo apātiju, kādā viņu gremdēja Eivudas burvība, un sev vaicāja, kādā radījumā šī Kirke viņu pārvērtīs. Katrā ziņā kādā slinkā radījumā, jo viņš gandrīz nekā nestrādāja, pavadīja šīs pēdējās skaistās dienas uz ūdens vai mežā vai rotaļājās ar lēdijas Oksfordas bērniem, kuriem bija eņģeļu sejiņas un kuri atgādināja savus daudzos skaistos tēvus. Viņš gandrīz iemīlējās Šarlotē, lēdijas Oksfordas vecākajā meitā, kura vienpadsmit gadu vecumā jau bija burvīga un kurai viņš «Čaildā Heroldā» veltīja jaunu dzejoli. Viņš bija ar sevi un citiem apmierināts vairāk nekā jebkad, ciešanas bija palikušas simt jūdzes aiz muguras. Tas bija pagāniskās filozofijas triumfs.

Lēdija Kerolaina nevarēja samierināties ar savu neveiksmi. Viņa zināja, ka Bairons dzīvo Eivudā, viņa pazina arī lēdiju Oksfordu un bija greizsirdīga. Pirms dažiem gadiem abas sievietes bija apmainījušās gudrām vēstulēm par tematu «Vai grieķu literatūra apskaidro vai iededzina kaislības?». Lēdijai Kerolainai atbilde bija skaidra.

Katru dienu pienāca vēstule no viņas Baironam vai lēdijai Oksfordai. «Mana dārgā Aspazija, Bairons uz mani tur ļaunu prātu. Sakiet viņam, ka neesmu nekā ļauna darījusi, neesmu vainīga; sakiet, ka es viņam gan aizrakstīju ļaunu vēstuli, bet tūkstošiem reižu esmu lūgusi piedošanu. Saprotu no viņa vēstules, ka esmu viņam apnikusi. Es viņam vairs nerakstīšu, neuzplīšos, bet palīdziet viņu pierunāt, lai viņš man piedod.» Lēdija Oksforda neatbildēja. Lēdija Kerolaina draudēja braukt turp, rakstīt lordam Oksfordam, darīt sev galu. Abi mīlētāji šīs patētiskās vēstules lasīja ar izsmieklu.

Bairons ziņoja savai sabiedrotajai lēdijai Melbenai par ienaidnieka rīcību. «Kerolaina draud aiz atriebības sev ko nodarīt; tā ir viņas darīšana; es nevaru dzīvot bez cilvēka, ko mīlu. Esmu atradis sievieti, kas mani pilnīgi apmierina, un, cik varu spriest, arī viņa par mani ir tajās pašās domās. Mēs abi vēlamies mieru (pēc pēdējās sezonas smieklīgajām dēkām), un klusums man sagādā divkāršu prieku ... Man daudz darba un atliek maz laika. Vismaz šai personai es nevaru savu laimi ziedot... Nespēju Jums izteikt, kādu riebumu man reizēm iedveš viņas izturēšanās. Šī sajūta dziļi saaugusi ar mani, tā saindējusi manu turpmāko dzīvi. Nezinu, ko es mīlēšu. Bet šo sievieti es ienīdīšu līdz mūža pēdējam mirklim. Jūs tagad pazīstat manas jūtas, un tās nemainīsies līdz pat nāves stundai. Es viņai to neesmu tik skaidri teicis, jo nevēlos viņu sāpināt, bet tādas ir manas jūtas, un es negribu viņu vairs redzet, kamēr Dantes ellē mūs abus važās sakals kopā ...»

Lēdija Melbena piekrita šai apņēmībai un nežēlīgā vaļsirdībā ziņoja par savas vedeklas izturēšanos: «Cik es Kerolainu pazīstu, Jūs no viņas tik viegli vaļā netiksiet. Redzēju divas vēstules, ko viņa rakstījusi vienā dienā; pirmajā vēstulē viņa izliekas laimīga un jautra, stāsta par lielām dinejām ... Otrā liekulīgi runā par savu nelaimi un izliekas ar to samierinājusies. Tā kā šādas jūtas nav viņas dabā, domājams, ka Jūs drīz piedzīvosiet pretējo.» Tikai sievietes tik nepielūdzami satriec citu sieviešu bēdīgos melus. Bairona sirsnība un līdzjūtība, cik viņam tās vēl bija atlicis, padevās lēdijas Melbenas dzīves gudrībai.

Kādu laiku viņš lēdijai Kerolainai pieklājīgi atbildēja, bet, kad negudrā sieviete viņu atkal apbēra apsūdzībām un pārmetumiem, viņam pietrūka pacietības un viņš (pretēji lēdijas Oksfordas padomam) aizrakstīja ļoti asu vēstuli: «Lēdija Kerolaina, es vairs neesmu Jūsu mīļākais. Un, tā kā Jūs ar savu nesievišķīgo uzmācību mani spiežat atzīties ... tad zināt, ka esmu pievērsies citai, kuras vārdu minēt būtu negodīgi. Es vienmēr ar pateicību atcerēšos labvēlību, ko Jūs man dāvājāt. Būšu arī turpmāk Jūsu draugs, ja atļaujat man tā saukties. Un kā pirmo draudzības pierādījumu atļaujiet dot Jums padomu: mēģiniet izārstēt savu smieklīgo klīrību! Izmēģiniet pie citiem savas muļķīgās kaprīzes un lieciet man mieru! Jūsu padevīgais kalps Bairons.»

Varbūt Bairons nebūtu tik cietsirdīgi izturējies, ja būtu viņu redzējis, jo viņa varēja modināt līdzjūtību. Viņa rīkojās kā prātā jukusi. Viņa lika savu sulaiņu livreju pogās iegravēt vārdus: «Ne crede Biron.» Viņa viltoja mīļākā rokrakstu un rakstīja vēstules izdevējam Marijam, lai izspiestu ģīmetni, ko Bairons negribēja viņai dot. Viņa sarīkoja Brokitholā mistiskus svētkus, kur simboliski sadedzināja Baironu, ciema meitenēm baltos tērpos ap ugunskuru dejojot. Viņa pati pārģērbās par pāžu, ielika ugunī grozu ar Bairona matu cirtām, grāmatām, gredzeniem un vēstuļu norakstiem un deklamēja dzejoļus, ko pati bija šim gadījumam sacerējusi: «Dedzi, liesma, dedzi, sadedzini atmiņas...» Savā naivumā viņa Baironam nosūtīja šā rituāla aprakstu. Viņš to aizsūtīja lēdijai Melbenai ar ironiskām piezīmēm.

1813. gada februārī lēdija Besbre pārbrauca Londonā un lūdza Baironam sarunu; un atkal viņai bija iemesls brīnīties, cik maz šajā jauneklī ir romantikas. Mātēm vienmēr piemīt daļa meitu aušības. Šī māte gan nožēloja notikušo, bet, tā kā ļaunums nebija novēršams, viņa vismaz vēlējās no tā iztaisīt skaistu drāmu. Bairona prātīgā izturēšanas viņai sagādāja vilšanos.

Viņa gribēja meitai izgādāt tikšanos ar Baironu. Lēdija Oksforda ar savu veselīgo saprātu tam pretojās. Pat Viljams Lems, redzēdams sievu raudam, pārmeta Baironam atraidījumu. «Tiešām smieklīgi: ja runāju ar viņa sievu, viņš jūtas apvainots, ja nerunāju, viņš atkal nav apmierināts.» Lēdija Melbena ieteica sarunu liecinieka klātienē. Bairons piekrita un par liecinieci izvēlējās lēdiju Oksfordu.

Beidzot viņi satikās nejauši lēdijas Hesketas ballē. Lēdija Hesketa bija matus izrotājusi lielām spalvām un, par spīti saviem sešdesmit gadiem, bija viena no skaistākām dāmām ballē. Bija atnācis arī lords Grejs un Šeridans. Lielo kristāla lustru atstarotā sveču gaisma tīkami izcēla sieviešu skaistumu. Pēkšņi pūlis pašķīrās, lai redzētu bālo, «dīvaini skaisto» Baironu, kas klibodams ienāca zālē. Viņš ieraudzīja Kerolainu, kas ieplestām acīm nolūkojās viņā.

Šajā mirklī orķestris sāka spēlēt pirmās valša taktis, un namamāte vieglā satraukumā teica: «Lēdija Kerolaina, vai drīkstu jūs lūgt atklāt deju?» — «Ai,» viņa atbildēja, «esmu šovakar tik jautra!» Viņa pieliecās Baironam tuvāk un čukstēja: «Tagad taču drīkstu dejot valsi?» — «Ar visiem kungiem pēc kārtas,» Bairons zobgalīgi atbildēja. «Jūs valsi vienmēr esat dejojusi labāk par citām, un man būs prieks noskatīties.» Viņa dejoja, tad pēkšņi juta nespēku un iegāja mazākā zālē, kur bija klāts vakariņu galds. Lords Bairons ienāca ar kādu dāmu zem rokas, un Kerolaina teica: «Es apbrīnoju jūsu grāciju.» Viņa paķēra no galda nazi. «Droši, mīļā, droši,» viņš teica, «bet, ja gribat sarīkot romiešu traģēdiju, tad tēmējiet savā, nevis manā sirdī. Manējo jūs jau esat ķērusi.» Viņa iesaucās: «Bairon!» — un aizskrēja ar nazi rokā. Neviens skaidri neredzēja, kas notika. Vieni teica, ka viņa sev iegriezusi, otri, ka viņa ģībstot tvērusi ūdens glāzi, saplēsusi to un sagriezusies ar stikliem. Lai nu kā, viņa bija asinīm noplūdusi. Bairons jau bija iegājis kādā no blakus istabām. Kad viņam par to stāstīja, viņš nicīgi noteica: «Kārtējā komēdija.»

Atgadījums modināja lielu ievērību, un kāds mazs laikraksts «Satīrietis» iespieda ziņojumu ar virsrakstu «Scan-āalurn Magnatum»; «Uzmanība, ko lords B. veltīja kādai citai skaistulei, lēdiju K. L. tā aizkaitināja, ka viņa greizsirdības niknumā paķēra galda nazi un sadūrās... Kā runā, šās dāmas vīrs jānožēlojot, ka pašnāvības mēģinājums neesot izdevies. Lēdijas K. L. dzīvībai briesmas nedraud.»

Keroļainai bija tik daudz drosmes, lai pēc dažām nedēļām Baironu apciemotu mājās. Viņš bija izgājis, bet Kerolaina iegāja istabā, paņēma kādu grāmatu un ierakstīja pirmajā lapā: «Atceries mani!» Mājās pārnācis, Bairons atrada atšķirto grāmatu ar pārāk pazīstamo rokrakstu. Viņš pierakstīja blakus pantu:

«Atceries mani!» Jā, protams,

Tevi atceras ari tavs virs!

Tu velnišķa sieva tam biji Un man — pats velns.

Tas bija īsti Bairona dabā: uzkraut reizē vīra un mīļākā pārmetumus šai sievietei, kuras lielākais un tiešām nepiedodamais noziegums bija tas, ka viņa Baironu mīlēja.

Viņam tas viss bija apnicis. Ja mīlestība iepina šādās dēkās, tad tiešām cits nekas neatlika kā no sievietēm bēgt. Pat «burve» lēdija Oksforda, nevērojot savu gudrību, viņam bija reizēm sāpes darījusi. Svaidīga un brīva būdama, viņa arī Bairona draudzības laikā iekāroja citus vīriešus. Lords Oksfords tad vēl dziļāk paslēpās mežos, un Baironam uz kādu laiku vajadzēja atkāpties sāņus. Ikreiz lēdija Oksforda viņam pateica patiesību; šī vaļsirdība darīja sāpes vēl vairāk nekā mīļotās sievietes zaudējums.

Viņi gribēja trijatā ceļot uz Sicīliju, bet lordam Oks-fordam, ģimenes sakūdītam, tieši tajā laikā iepatikās kļūt greizsirdīgam, kad Baironam pašam bija iemesls tādam būt. Lēdijai Oksfordai bija viegli izkliedēt nejaušo satraukumu, bet viņa nolēma ceļojumā doties divatā ar vīru, un Bairons viņiem novēlēja «būt laimīgiem un radīt daudz bērnu». Viņi aizceļoja 1813. gada 28. jūnijā. «Lēdija Oksforda vakar iekāpa kuģī, un tagad, dārgā lēdija Melbena, es Jūs lūdzu viņu vairs nepieminēt. Patiesību sakot, manas jūtas pret viņu ir necerēti kerolainiskas.»

XVIII AUGUSTE

Vai kādreiz bijis tāds impulsa vergs?

Bairotis

Bija norunāts, ka Bairons lordu un lēdiju Olcsfordus pavadīs līdz kuģim, bet pēdējā mirklī viņš atsacījās, jo māsa Auguste atrakstīja, ka ieradīšoties Londonā. Vīra naudas grūtības viņu bija izdzinušas no mājām. «Mana dārgā Auguste, ja Jūs zinātu, no kā esmu Jūsu dēļ atteicies, tad Jūs saprastu, cik neticami brālīgs esmu bijis . ..»

Kopš atbraukšanas Anglijā viņš māsu vēl nebija redzējis. Viņa dzīvoja Siksmailbotemā, kādā muižā netālu no Ņūmārkitas hipodroma; viņai bija trīs bērni, un viņa nekad netika laukā no naudas rūpēm. Viņas vīrs pulkvedis Lī, egoists no galvas līdz kājām, visu savu mūžu pavadīja rikšošanas sacīkstēs, kur krāja parādus uz parādiem. Viņš ar draugu lordu Dārlingtonu meklēja vieglas uzvaras; pulkvedis gandrīz nekad nedzīvoja pie sievas un Ņūmār-ldtā ieradās tikai sacīkšu laikā. Auguste bija uzticīga sieva. Dievbijīgās vecmāmiņas audzināta — viņa runāja savādā sektantes žargonā, kas viņai aizstāja morāli. Ģimenē bija zināms, ka Auguste Lī dāvina tikai bībeles un dziesmu grāmatas. Saimnieces un mātes rūpes viņai neatļāva domāt par jūtām. Viņa kopa bērnus, no kuriem vismaz viens pastāvīgi bija slims, cīnījās ar bukmeike-riem un kreditoriem, kārtoja vīra korespondenci, jo viņš pats nebija spējīgs uzrakstīt nevienu vēstuli, rūpējās par ikdienas sīkajām vajadzībām, un šie darbi aizņēma visu viņas laiku.

Bairons māsu uzņēma savā dzīvoklī Beneta ielā 1813. gada 27. jūnijā, svētdienas rītā, un bija par viņu sajūsmināts. Auguste tūliņ viņam iepatikās jutekliski. Pavirši aplūkojot, viņa nelikās skaista, bet tur bija vainīgs neglītais apģērbs, jo viņas vaibsti bija daiļi. Viņai bija Baironu profils, viņu savādais ieradums neizrunāt burtu «r», bērnišķīgi kaprīza līnija ap lūpām, izliektas uzacis. Bairons, kas tik labprāt sevi novēroja, izbrīnā un tīksmē ieraudzīja šajā skaistajā sievietē savu līdzinieci.

Viņiem bija arī morāla līdzība. Viņiem abiem piemita Baironu kautrība. Viņa un Bairons, sabiedrībā būdami mazrunīgi, divatā jutās gluži apmulsuši. Vai tāpēc, ka Auguste ir viņa māsa, ka viņiem ir tik daudz kopīgu atmiņu, sākot no trakulīgā tēva un beidzot ar tā dižciltīgo Sausuelas atraitni? Jau no pirmās dienas viņi sarunājās tīksmīgā un dzīvā tonī. Cik žēl, ka Auguste ir precējusies! Citādi viņa būtu varējusi dzīvot pie Bairona, vadīt viņa saimniecību. Tas būtu pavisam kaut kas cits nekā laulība ar svešu sievieti. Viņš baidījās no svešiniecēm, būtnēm, kas nekā nezināja par viņa dzīvi, viņa sāpēm un ciešanām, kroplajām kājām, grūtajiem bērnības gadiem. Ar Augusti viss būtu bijis tik viegli. Viņš varētu justies gluži brīvs. Arī viņa juta maigumu pret «mazo Baironu». Jau pirmajā svētdienā tūliņ pēc viņas aiziešanas viņš uzrakstīja māsai vēstuli: «Mana dārgā Auguste, ja vēlaties šovakar atnākt man līdzi pie lēdijas Dēvijas — man ir arī Jums ielūgums. Jūs tur satiksiet Stāla kundzi, cilvēkus, ko Jūs pazīstat, un mani, ko nepazīstat; Jūs tērzēsiet, ar ko gribēsiet, un es Jūs uzraudzīšu kā vecmeitu, kurai draud briesmas tādai palikt. Dariet, kā Jums tīk. Bet, ja pusvienpadsmitos būsiet gatava, es, garām ejot, ieiešu pie Jums. Man šķiet, ka tā mums abiem būs jauna izjūta, jauna sensācija — būt kopā citu cilvēku klātienē.»

Bairons bija pasvītrojis vārdu «sensācija»; bez šaubām, viņš Augustei bija izskaidrojis savu iemīļoto doktrīnu: «Tikai stipras sensācijas mums ļauj sajust savu «es».» Taču Augustei skaidrot idejas bija veltīgākais pasākums pasaulē. Viņas satrauktajā un mainīgajā garā domas tūliņ iekrita aizmirstības valstī. Sākumā gan viņa aiz pieklājības apjautājās par Bairona jaunajiem dzejoļiem. Viņš atbildēja, ka viņa tos nesapratīšot, un Auguste pasmējās klusībā apmierināta. Viņai patika rotaļāties kā bērnam. Kā visiem Baironiem — viņai bija dzīva humora izjūta, un viņa tik labi prata atdarināt cilvēkus, ka brālis par to jūsmoja. Viņa runāja tik neskaidri un nesakarīgi, ar tik daudziem starpsaucieniem, ka pēc piecām minūtēm vairs nevarēja atcerēties, ko bija teikusi. Viņa vaimanāja: «O, dear! O, dearl»[5] — stāstīja par bērnu slimībām, tad pa starpām anekdotes par karalieni Šarloti, kuras galma dāma viņa bija... Tad viņai atkal ienāca prātā kāds nemaksāts rēķins... «O, deai!» Un viņa skaļi iesmējās. Bai-rons jūsmoja par šo svaidību. Viņš tos sauca par Augus-tes noslēpumiem. Viņš drīz sāka ar Augusti runāt mīļu joku tonī, kas vairāk piederējās mīļākajam nekā brālim.

Viņa nodzīvoja Londonā visu jūlija pirmo pusi; viņa nedzīvoja pie Bairona, bet pavadīja viņu ballēs, teātri un ik dienas apmeklēja dzīvoklī Beneta ielā. Bairona saimniecību vadīja kāda veca sieviete — Mjūla kundze. Viņa izskatījās pēc raganas un izbiedēja visus viesus, bet cienīja Baironu, jo Baiions pret viņu izturējās laipni. Saimniece, mazais dzīvoklis, diendienīgā tikšanās ar Augusti, šo gandrīz svešo sievieti, — tas viss atgādināja slepenu mīlas sakaru, un viņu attiecībās jau no pirmās dienas iezagās kaut kas juteklisks, jo saldāks tādēļ, ka viņi sākumā to neapzinājās.

Viss apvienojās, lai iekveldinātu Baironā kaislību. Jaunā sieviete, kas viņam patika, varēja netraucēta pie viņa nākt. Viņiem trūka brāļa un māsas attiecībās parastās nejūtības pret mīlestību. «Viņi nebija uzauguši vienā pajumtē neapzinīgā bērnības nevainībā; viņi bija reti satikušies.» Viņiem bija katram sava māte, sava ģimene. Augustei Bairona acīs bija svešas sievietes vilinājums. Arī kārta viņam nozīmēja daudz. Viņam glaimoja, ka viņš var visiem parādīt savu draudzību ar Līdsas hercoga māsu un karalienes galma dāmu, ko pazina visa Londona un kas dzīvoja Sv. Džeimsa pilī. Auguste viņam patika kā katra jauna draudzene, bet daudz vairāk kairināja. Kādreiz viņš bija rakstījis — viņam patīkot, ka sievietes pret viņu izturoties «kā drusku pārdrošas māsas». Viņš mīlestībā meklēja jautras draudzības, juteklības un mātes maiguma sajaukumu. «Kā drusku pārdroša māsa» ... To iedomājoties, viņam jau ienāca prātā asinsgrēks. Vai viņam nepietika iedomāties bīstamu kaislību, lai noturētu to par likteņa nolēmumu? Vai viņš nebija no to Baironu, no to Gordonu cilts, kuru vēsture bija tikpat briesmīga kā Bordžiju dzimtas stāsts? Jau no bērnības viņš uzskatīja sevi briesmīgam noziegumam nolemtu, noziegumam, kas viņu nostādīs ārpus cilvēku likumiem un pāri tiem. Šajā dēkā viņš jutās grēcīgs un atrada baudu, kas bija lielāka par pašu grēku. Varbūt varētu teikt, ka viņš bija vienīgais, kas šo gluži dabisko mīlestību uz svešo pusmāsu nokristīja par asinsgrēku un vērta par noziegumu.

Pirms diviem gadiem viņu varbūt atturētu jauna, nepiedzīvojušā vīrieša kautrība. Bet, pateicoties Kerolainai Lemai, pateicoties lēdijai Oksfordai, viņš tagad pazina iekarošanas ceremoniju, gandrīz neatvairāmo mehānismu, kas piešķir tik lielu varu pār nepiedzīvojušām sievietēm. No otras puses — Auguste bija sieviete, kas viņam vismazāk spēja turēties pretī. Tā kā viņai nebija ne gribas, ne lepnuma, Bairons tūliņ valdīja pār viņu. Viņš sauca Augusti par Guss vai Goose — «Zostiņa»; ja viņš tai teica — tā esot a iool, muļķīte, māsa pasmējās. Lī kundzes dievbijība bija tīri ārēja, tai nebija nekāda iespaida uz viņas rīcību. Viņas stiprākās jūtas bija labsirdība bez morāles vai tikumu kontroles; viņa varēja izdarīt lielāko noziegumu, lai mīlamai būtnei sagādātu prieku. Nevērojot sirdsskaidrību, viņa spēja izdarīt lielākās neprātības, protams, lai tūliņ tās atkal aizmirstu.

Kad Bairons vēlāk par to runāja ar savu draudzeni lēdiju Melbenu, viņš sevišķi uzsvēra, ka Auguste viņam padevusies vairāk aiz maiguma nekā aiz kaislības. «Varu zvērēt pie dieva, kas mani — man pašam par nelaimi un arī citiem ne par svētību — radījis, ka viņa nav vainojama, vismaz tūkstošreiz mazāk nekā es. Briesmas viņa apjauta tikai tad, kad bija par vēlu, un es viņas atdošanos varu izskaidrot tikai ar vienu novērojumu: sievietes ir daudz piekļāvīgākas nekā vīrieši, ja vien pret viņām izturas ar maigumu.»

Viņš atrada šajā mīlestībā jo asāku, kvēlāku baudu tāpēc, ka tā, viņaprāt, bija grēks. Blakus šai sirdsapziņas liegtai laimei visas agrākās dēkas likās seklas un bālas. Asinsgrēks, vecākā, svarīgākā cilvēces baušļa pārkāpums viņam miesīgo baudu apskaidroja ar dēmoniska dumpinieka oreolu. Auguste bija daudz vienkāršāka, viņa atdevās. O, deai, o, dear! Kāda dēka ģimenes mātei, cik nepiemērota viņa jutās tādai traģēdijai! Visdīvainākais bija tas, ka viņa vēl arvien mīlēja «neiespējamo džentlmeni un brālēnu» — savu vīru. Bet vai viņa varēja «mazajam Baironam» ko liegt, ja viņš ļoti lūdza? O, dear, o, dear! Viņa piederēja pie tām sievietēm, kas tic, ka nepatīkama lieta jau nokārtota, ja par to vairs nedomā. Kā putns viņa uzspurdza pati savu domu virspusē, uzknābāja pa kādam komiskam vai banālam teikumam. Bairons reizēm gribēja viņu piespiest liekties zem saldi rūgtās grēka apziņas sloga. Taču Auguste veikli izvairījās un mēģināja viņu sasmīdināt.

Jūlija beigās viņa aizveda brāli uz Ņūmārkitu, jo gribēja redzēt savus bērnus. Tās bija jautras dienas. Bērni mīlēja jauno tēvoci. Tiklīdz viņš ienāca, viņi priecīgi sāka klaigāt: «Bairons, Bairons!» Drīz Auguste līdz ar viņu atkal atgriezās Londonā. Pulkveža Lī materiālais stāvoklis bija tāds, ka visur citur varēja dzīvot labāk nekā mājās. Brālis ar māsu kala ceļojumu plānus. Anglija Bai-ronam bija apnikusi. Princis reģents, ko viņš bija turējis par liberālu, kļuva jo dienas jo despotiskāks. Rakstnieks Lī Hants bija iemests cietumā par kādu kritiku. Tāpat kā Čailds Herolds, Bairons juta naidu pret tēvzemi. «Kāds muļķis es biju, atpakaļ braukdams!» viņš teica. Viņš atcerējās timiāna un lavandas smaržu, kalnu skaidrās līnijas pie apvāršņa, zilo jūru, zemes, kur nav ne par ko jārūpējas, ne no kā jāsargās. Kādēļ viņš nevarētu Augusti ņemt līdzi uz Sicīliju, uz Grieķiju?

Nespēdams klusēt, viņš draugiem caur viegla noslēpuma plīvuru ļāva nojaust, kam veltīta viņa jaunā mīlestība. Mūram viņš rakstīja: «Es nerunāju par skaisto dzimumu. Patiesība ir tā, ka esmu uzsācis gluži jaunu un daudz nopietnāku dēku nekā līdzšinējās, un tas daudz ko nozīmē. Kāda nelaime, ka mēs nevaram dzīvot ne ar sievietēm, ne bez viņam!» Arī lēdija Melbena dzirdēja viņa atzīšanos un, par spīti savai drosmei, apmulsa. Viņa nebija nekāda morāles liekuļotāja, bet asinsgrēka apziņa sniedzās pāri morālei. «Jūs stāvat bezdibeņa malā, un, ja jūs neatkāpsieties, tad jums nav glābiņa — šajā pasaulē tādam noziegumam nav žēlastības, nemaz nerunājot par viņpasauli.» Bairons ļoti lepojās ar to, ka bija modinājis viņā sašutumu, lai gan klusībā domāja tāpat kā viņa. «Visumā viņa tomēr ir krietna sieviete,» viņš ironiski teica, «jo ir lietas, kuru priekšā viņa apstājas.» Bet viņš paklausīja un atsacījās no Sicīlijas plāna. «Dārgā lēdija Melbena, Jūsu laipnajai vēstulei nav ko atbildēt. Atskaitot Jūs, neviens nebūtu pūlējies man dot tādu padomu, un neviens cits, atskaitot mani, nebūtu nonācis tādā stāvoklī, kad padoms jālūdz. Es vēl esmu Londonā, tātad paklausu Jūsu padomam.»

Viņš tiešām bija Londonā — viens ar Augusti vasarīgi tukšajā pilsētā — un jutās ļoti laimīgs. «Ko mēs darām?

Mēs varam pastāstīt tikai — ko mēs nedarām. Pilsēta tukša, bet tādēļ nav ļaunāka. Cik jauki tur, kur neviena nav! Es nesaku nekā, nedaru nekā, nevēlos nekā.» Tā bija bezdarbīgā mīlestības laime.

Pavasarī pirms šā mīlestības piedzīvojuma Bairons bija publicējis austrumniecisku stāstu «Gjaurs», vienīgo darbu kopš «Čailda Herolda». Pirmajā izdevumā tā bija vidēja, vēsa poēma par kādu sievieti, ko turki par laulības pārkāpšanu gribēja mest jūrā, — sižets ņemts no Atēnu atmiņām. Rudenī viņš tai vienā paņēmienā pierakstīja klāt piecsimt rindu.

Kaislības ārprāts nevarēja ilgi turpināties. Lēdija Mel-bena bija patiesi noraizējusies; pārliecināta, ka abi mīlētāji aizies bojā, viņa lūdza Baironu šo sakaru pārtraukt. Viņam pietrūka apņēmības. Auguste nodzīvoja pie brāļa veselu mēnesi. Septembrī, no Bairona aizbraucot, viņa bija mātes cerībās.

XIX ZEMĀKĀ LAKTA

Mana sirds vienmēr lēkusi viszemākajā laktā.

Bairons

Vēstulēs lēdijai Melbenai Bairons savu mīlas dēku varones apzīmēja ar sākuma burtiem. «K.» bija Kerolaina, «Jūsu A.» — Annabella, «mana A.» — Auguste; slēpjamākos gadījumos Augusti apzīmēja ar krustiņu. Kopš viņu grēcīgā sakara lēdijas Melbenas dedzīgākā vēlēšanās bija papildināt šo bīstamo alfabētu ar kādu citu — glābēju burtu. Bet vai tas bija iespējams? Bairons rakstīja lēdijai Melbenai: «Esmu cīnījies, turklāt grūti ar savu dēmonu, lai to pārvarētu. Taču ar ļoti vājām sekmēm, jo parastā un labākā līdzekļa man trūka: iespējas citai pievērst savas jūtas. Man gan bija laba izdevība un laba griba, tomēr visu sabojāja apziņa, ka daru to ar nolūku. Un tā es atkal esmu — Jūs zināt, kāds. Bet, tā kā nekad neesmu vēlējies Jūsu priekšā lepoties ar gļēvulību, nedarīšu to arī tagad.»

Tūliņ pēc Augustes aizbraukšanas Baironu ielūdza viesos Džeimss Vederberns Vebsters, neievērojams jauns cilvēks

linu pelēkiem matiem; Bairons viņu pazina no Kembridžas un bija atkal saticis Atēnās. Vebsters bija liels zobgalis un indiskrēts, bet Bairons cienīja jokus un tādus cilvēkus ieredzēja. Kad Vebsters iepriekšējā gadā precējās ar lēdiju Frānsisu Enzliju, viņš lūdza Baironu būt savam pirmajam bērnam par krusttēvu. Lūgums Baironu sajūsmināja. «Ja vien būs zēns,» Vebsters piebilda. «Un kādēļ ne meitene?» Bairons pikti atcirta. Piedzima zēns.

Lēdija Frānsisa bija ļoti skaista, bet pārāk trausla. Viņas bālā seja un drudžainās acis viesa Baironā šaubas, vai viņa ilgi dzīvos. Viņas māsa lēdija Katrīna Enzlija bija tikpat trausla; abām bija gaiši mati, garas skropstas, skumjas, tumšu loku apņemtas acis. Jautrais Vebsters lāgā nesaderēja ar šo mazasinīgo daiļumu. Pie galda sēžot, sieva un svaine nepacietīgi klausījās viņa rupjajos jokos. Bairons klusībā vēroja viņas nopūšamies. Pēc maltītes vīrieši palika vieni pie pudeles. Bairons cildināja lēdiju Frānsisu, un Vebsters staroja. Viņš lepojās ar sievu, bet bija arī ļoti greizsirdīgs. Bairons saprata vīra jūtas un centās tās neuzjundīt. Visā dinejas laikā viņš nepiegrieza namamātei nekādu vērību, bija pat līdz nepieietā jībai vienaldzīgs. Izdaudzinātais donžuāns, par ko tik daudz runāja, Vebsteram likās ļoti pieklājīgs, un tiešām — Bairons nevēlējās laulātajam vīram ļaunu darīt.

Taču Vebsters pats Baironam atviegloja ceļu, lūgdams ņemt viņu līdzi uz Ņūstidu, kur viņam pēdējā viesošanās reizē bija iepatikusies kāda no abatijas nārām. Vakarā Bairons rakstīja lēdijai Melbenai: «Ja man būtu ļauni nolūki, es viegli varētu to izmantot... Viņš nopietni lūdza, lai es ņemot viņu līdzi, un es tikpat vaļsirdīgi atbildēju, ka viņš var braukt turp, kad vien vēlas, es palikšu šeit un dēkas laikā uzraudzīšu māju. Man šis plāns likās lielisks, turpretim viņam tas lāgā nepatika. Lai mani atvēsinātu, viņš man nolasīja lekciju par savas sievas cēlajām īpašībām. Tikumības ziņā viņa līdzinoties Jēzum Kristum. Man gan šķiet, ka jaunava Marija būtu labāks salīdzinājums.»

Kad Bairons nākamajā dienā taisījās atstāt Estenholu, Vebsters viņu sirsnīgi lūdza atbraukt vēlreiz; kundze viņā ilgi nolūkojās. Vai viņš atbrauks? «Man nav ne mazākās patikas dot ieganstu viņa greizsirdībai. Es neesmu tas, ko šai dāmai vajag; viņa acīmredzot gaida uzbrukumu un grib spoži aizsargāties; mani te pavada uzdzīvotāja un donžuāna slava, un mana mierīgā izturēšanās viņu ir tā pārsteigusi, ka viņa jau sāk sevi uzskatīt par neglītu un mani par aklu vai kaut ko vēl ļaunāku...»

Sī atturība būtu varējusi Baironam nodrošināt vismaz mierīgu dzīvi. Taču vīrieši neredz faktus, redz tikai iedomātus tēlus, kas veidoti pēc nostāstiem. Ja donžuāns vairās sievieti pat uzlūkot, viņam tūliņ piedēvē visnoslēpumainākos plānus. Bairons vienu vienīgu reizi iedrošinājās bilst pāris vārdu par kundzes veselību, un Vebsteram jau radās nepamatotas aizdomas. Bairons rakstīja lēdijai Melbenai:

«Vebsters kļūst neciešams. Manas itāļu grāmatas (Dante un Alf jēri) viņu kaitina — tās varot viņa sievai nodarīt neapjaušamu ļaunumu! Es apprasījos par Stenhopiem, viņš atbildēja: «Sakiet — vai jūs citiem tāpat jautājat par manu sievu?» Es tiešām neesmu viņa sievu nedz ar vārdiem, nedz ar darbiem aizskāris... Viņa ir skaista, bet ne ārkārtīgi, pārāk kalsna un flegmatiska: taču viņai ir jauks raksturs un visā viņas būtnē slēpjas īpatnējs vilinājums. Ja Vebsters par savu sievu tik daudz nerunātu, es neliktos par viņu ne zinis, jo man nav ne pacietības, ne drosmes tuvoties sievietei, kas man līdz pusceļam nenāk pretī.»

«Varu likt galvu ķīlā,» Bairons ar pilnīgām tiesībām apliecināja, «es nekad neesmu nevienu sievieti pavedis.» Sieviešu vieglprātība viņam radīja lielu izbrīnu un sirds dziļumos sašutumu. Estenholā ieradies, viņš neticēja, ka šī vēsā gaišmate varētu par viņu interesēties. Bet, tāpat kā gandrīz visas sievietes, arī lēdija Frānsisa steidzās vairāk nekā līdz pusceļam pretī. Viņa izkārtoja tā, lai varētu biljarda istabā palikt ar Baironu vienatnē.

«Mēs sarunājāmies draudzīgā tonī. Viņa man izteica aizdomīgu jautājumu: «Kā sieviete var pateikt vīrietim, ka viņš tai patīk, ja vīrietis pats to nemana?» Atceros arī, ka spēlējot mēs punktus nemaz neskaitījām. Iedrošināts es neapdomīgi uzticēju papīram kādu vēsti maigā un ne visai slikti rakstītā prozā ... Tā bija pārdrosme. Kā viņai to nodot? Kā viņa to uzņems? Vēsts atrada drošu vietu netālu no viņas sirds... Tieši tajā mirklī istabā ienāca kāda persona, kas tobrīd būtu varējusi atrasties Sarkanajā jūrā, — bet velns jau nekā nesaprot no pieklājības. Taču viņa saglabāja aukstasinību un zīmīti... Tas bija labi, manai vēstij bija lielāks iespaids; nupat mani atkal traucē greizsirdīgais vīrs, un es rakstu viņa acu priekšā; viņš man ienesis savas politiskās brošūras manuskriptu un grib, lai to izlasu un slavēju; jā, es slavēšu... O, viņš aiziet! ... Uz savu zīmīti es saņēmu nepārprotamu atbildi, bet ar ļoti plašiem komentāriem par tikumību un ēterisku mīlestību, kas mostoties galvenā kārtā dvēselēs; es to labi nesapratu, esmu vājš metafiziķis. Taču sākums jau arvien mēdz būt platonisks, un, tā kā manai metafiziķei tikai divdesmit gadu, tad laika vēl diezgan. Ceru, ka šis dvēseliskais periods neievilksies garumā. Lai kā, es mēģināšu rīkoties pēc majora O'Gleierti padoma: vispirms cīnīties, pēc tam sniegt paskaidrojumus. Pagaidām stāvoklis šāds: daudz izskaidrojumu, laba tiesa melanholijas un tik daudz mīlestības pierādījumu, cik laiks, vieta un apstākļi atļauj ... Ar labvakaru, eju spēlēt biljardu.»

Lēdija -fuānsisa Baironam teica — lai cik vāja esot viņas sirds, tālāk par notikušo viņa nekad neiešot. Bairons atbildēja, ka viņš pilnīgi piederot viņai un nekad nemēģināšot viņu pavedināt tālāk, nekā viņa pati apsolījusi. Vai Bairons viņai pilnīgi piederēja? Vai tas bija nopietni sacīts? Vai Augusti viņš jau tik drīz bija aizmirsis? Viņš pats par to brīnījās. Taču tā bija — šī jaunā, trauslā, mei-tenīgā sieviete viņu aizkustināja un apbūra.

Bairons vienmēr samierinājās ar faktiem. Te viņš konstatēja faktu, ka pirmo reizi kopš vairākiem mēnešiem viņu atkal valdzina cita sieviete. Viņš rakstīja savai draudzenei: «Vakarējā diena pārvērtusi manus uzskatus, visas manas vēlēšanās un cerības un sniegs Jums jaunu mana vājuma pierādījumu. Aiz zināmiem iemesliem Jūs par to neļaunosieties.. . Jūs piekritīsiet, ka viss cits ir labāks par manu pēdējo mīlas dēku, un es nevaru dzīvot bez ilgu priekšmeta. Jūs smiesieties par manu nepastāvību, bet iedomājieties, kādi apstākļi sagatavoja galu manai pēdējai mīlestībai, un Jums tā neliksies vienkārša kaprīze.»

Vebsters aizņēmās no Bairona tūkstoš mārciņu, lai pavestu kādu pērkamu grāfieni. Bairons parādīja divkāršu augstsirdību: viņš aizdeva Vebsteram naudu un neizlietoja šo ieroci, lai iekarotu lēdiju Frānsisu. Nekad vēl viņš nebija tā izturējies. Jaunā, bālā sieviete ar garajām, tumšajām skropstām apsēdās pie viņa un klusējot kaislīgi viņu uzlūkoja. Ari viņš klusēja. Viņu kustības nebija izteiksmīgākas: daži rokas spiedieni, kāds rets skūpsts. Naktīs viņi palika nomodā, rakstīdami viens otram bez-galgaras vēstules. No rīta abi izskatījās kā ēnas. Viņa pasniedza Baironam savus garos sacerējumus kādā grāmatā vai nošu burtnīcā, turklāt sapņainā maigumā skatījās vīram acīs.

Bairona jūtas bija ļoti nenoteiktas. Viņš arvien vairāk padevās šīs jaunavīgās sievietes valdzinājumam. Viņa lūdza Baironam matu cirtu. Viņš to nogrieza un viņai uzdāvināja. Kerolainas Lemas laikā viņš bija vilcinājies tā darīt un beidzot iedāvinājis viņai sava sulaiņa matu sprogu. Par to viņš krietni pasmējās. Maigo lēdiju Frān-sisu viņš nekad nebūtu varējis tā piezobot.

Kurp tas varēja novest? Līdz divkaujai? Bēgšanai? Viņš bija gatavs darīt visu. Spēle viņu tā aizrāva, ka viņš gribēja savu lomu tēlot līdz galam. Vai tā maz bija loma? Mīlot rodas mīlestība. «Vebsters man laikam pārgriezīs rīkli; tas viņam nemaz nenāktos grūti, jo es nevarētu pretoties cilvēkam, ko esmu apvainojis. Ja viņš mani izvēlēsies par mērķi savām lodēm, es nevarēšu viņam šo prieku liegt... Desmit dienas... Brīnos, kā tas viss noticis. Viņa ir ļoti skaista, ļoti mīļa, smalka, briesmīgi romantiska, ārkārtīgi kvēla savās jūtās. Viņas temperaments? Varētu to noturēt par vēsu, bet šai ziņā man ir šaubas. Viņa ir izglītota, raksta jaukas vēstules, kaut arī stils drusku vācisks ... Viņai ir maiga balss, un viņa nekad nerunā muļķības, vismaz sabiedrībā ne. Divatā viņa ir svētlaimīga līdz neprātam. Vai divi platoniski mīlētāji var būt citādi?»

Arī platonismam ir savs jaukums. Tas piešķir vērtību sīkām lietām, puķēm, ar kurām apmainās, vārsmām, ko viens otram čukst... Bezgalīgu baudu rada rokas spiediens, nopūta, liegs pieskāriens... Viegls ieguvums atņem mīlestībai vērtību, tā ir kā papīra nauda.

Taču dzimis donžuāns nespēj mūžīgi apmierināties ar platonisku mīlestību. Pat ja viņa temperaments to pieļautu, lepnums liegtu. Šai dēkai trūka ieguvuma zīmoga. Ja ne citādi, tad lēdijas Melbenas dēļ viņam vajadzēja uzvarēt. Bet Estenhola šim nolūkam nebija piemērota. Mīlētāji varēja satikties tikai īsus mirkļus, pārmīt paviršu skūpstu. Telpu iekārtojums nakts apciemojumus darīja neiespējamus.

Viņi jau sen bija runājuši par kopīgu izbraukumu uz Ņūstidas abatiju. Sieviešu atbalstīts, Bairons atkal ierosināja šo pusaizmirsto nodomu. Vebsters nekā neiebilda, viņu vilināja kairā nāra.

Ņūstidā Bairons bija savās mājās. Pils varenība vairoja arī viņa prestižu. Viņš parādīja gotisko abatiju, ezeru, mūku aleju, skaisto aku krusta ejā. Viņš tukšoja ar vīnu pildīto galvaskausu pārsteigtās lēdijas Frānsisas acu priekšā, veda viņu pastaigāties parkā, kur brieži un stirnas viņiem sekoja zem augstajiem ozoliem. Viņš sajuta viņas godbijību, padevību. Šajā mājā, kur katrs kakts viņam bija zināms, bija viegli naktī satikties. Ap pusnakti nevainīgie mīlētāji bija vieni, tālu no pasaules.

«Pilnīgas vientulības diena mums būtu bijusi liktenīga — vēl viena tāda uzvara, un mēs līdzīgi Pirram būtu pazuduši. Mēs nonācām tik tālu. «Esmu gluži jūsu varā, atzīstos, es nododu sevi jūsu rokās. Neesmu salta, kā citiem liekas, bet zinu, ka nevarēšu paciest domas, kas pēc tam uzmāksies. Tie nav tikai vārdi, saku jums patiesību, — un tagad dariet, ko gribat.» Vai es darīju nepareizi? Es viņu saudzēju. Viņas būtnē bija kaut kas īpatnējs, es nezinu, kas, bet esmu pārliecināts, ka viņa teica patiesību. Tas nebija vienkāršs «nē», ko bieži dzird; tomēr es upurēju tik daudz — bija nakts, mēs bijām vieni, velns man čukstēja ausī, ka tie taču ir tikai vārdi, — un nezinu, vai tas man jānožēlo. Viņa liekas tik pateicīga par manu saudzību — pierādījums, ka tā nebija vecā liekuļotas kautrības dziesma. Jūs jautājat, vai gribu iet līdz galam ... Un es atbildu: «Jā, es viņu mīlu.»»

Daž^ņs dienas Baironu plosīja šaubas un neziņa. Lēdija Frānsisa ļāvās viņa glāstiem. «Iekams redzu jūs dusmīgu, iekams mīlat citu, es labāk darīšu, ko jūs gribat.» Viņš jutās atbruņots, redzot viņu tik trauslu un bālu, un manīja, ka viņa valda asaras. Ko darīt? Viņš juta viņai līdzi un viņu saudzēja. «Viņai ir lielas bailes no velna, un es vēl neesmu tiktāl sātana varā, ka savas kaislības dēļ grūstu citu redzamā postā.» Vai tie bija maldi? Vai viņu nemaldināja šīs jūtas, skaidrākās, kādas viņam bijušas? Varbūt. Lēdija Melbena varbūt teiktu, ka viņš nepazīst sievietes. Kas par to! Viņš nemaz nevēlējās sievietes pazīt. Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem viņš bija apmierināts ar sevi. Vājības mirklī viņš bija iedrošinājies padoties tikumības tieksmei un nepaklausīt godkārei. Šī tikumība atrada algu pati sevī. «Un tas bija labi, jo citur tās nebija.» Kādu rītu mīlētāji izšķīrās. Bairons bija ļoti aizkustināts, lēdija Frānsisa — noslēpumaina, bet Džeimss Ve-derberns Vebsters Baironam šo divu nedēļu piemiņai iedāvināja tabakas dozi ar liesmainu uzrakstu.

XX KORSARS

Ir grūti neredzēt, ko meklē deviņpadsmitais gadsimts; tā raksturīgākā īpašība ir augoša tieksme pēc stiprām izjūtām.

Stendāls

Tiešām, sātans izmeta pārāk daudz tīklu šai dvēselei, kas varbūt jau no dzimšanas bija tam nolemta. No asinsgrēka izkļuvis, Bairons gribēja saistīties citur. Viņš jau sagaidīja uzvaru, kad pēdējā mirklī viņa cēlās jūtas visu izjauca. Nožēlas viņu mocīja dienu un nakti. Nožēlas par zaudēto Augusti, nožēlas, ka bija zaudējis Frānsisu, veltīgas domas par to, kas būtu varējis notikt, veltīgas sirdsapziņas ēdas par notikušo. «Dzeja ir fantāzijas lava, kuras izvirdums aizkavē zemestrīci,» viņš teica. Tajos mirkļos, kad zemestrīce bija tuvu, viņš rakstīja bez pūlēm, gandrīz vienā paņēmienā. Jau kopš vasaras viņš bija iecerējis jaunu austrumniecisku poēmu — «Abīdas līgava». Zu-leika mīl savu brāli Selimu... Asinsgrēks bija bīstama viela, bet viņš nevarēja aizliegt savam ģēnijam lidot ap šīm tēmām. Londonā pārbraucis, viņš, satraukumu mierinot, četrās naktīs uzrakstīja tūkstoš divsimt poēmas rindu. Te abi tēli, kas Baironu kairināja, -— Auguste un lēdija Frānsisa — saplūda vienā veidolā. «Ja es toreiz nebūtu rakstījis, es būtu kļuvis ārprātīgs, nemitīgi plosot savu sirdi.»

Dzejojumu par asinsgrēku bija bīstami laist klajā; atzīties, ka tam sakars ar paša dzīvi, — vēl daudz bīstamāk. Tādēļ Bairons rakstīja Goltam: «Pirmā daļa pamatojas uz maniem novērojumiem,» — un lēdijai Melbenai: «Drīzumā iznāks mans jaunais turku stāsts ... Aiz zināmiem iemesliem Jūs tas varēs interesēt vairāk nekā jebkuru citu. Gribu redzēt, vai Jums liksies, ka es pats esmu savos darbos.» Kādēļ šīs atzīšanās? Kādēļ viņš neklusēja?

Bet vai viņš citādi varēja? Viņš nevarēja notikušo tik vienkārši aizmirst kā Auguste. Viņš nemitīgi atcerējās, ko bija darījis, domājis. «Es paņēmu grāmatas un tās atkal aizmetu. Iesāku komēdiju, bet to sadedzināju, jo kāda aina izvērtās manā pārdzīvojumā. Kādu romānu es iznīcināju aiz tā paša iemesla. Dzejojos es varu turēties tālāk no īstenības, bet arī tur ieslīd šī doma.»

Lai atvieglinātu sirdi, viņš, mājās pārbraucis, atkal sāka rakstīt dienasgrāmatu. Bairona gara pilnīgā, apbrīnojamā saskaņa ar īstenību, vienkāršā tēlojuma dzejiskums to darīja par īstu meistardarbu. Te katra rinda veidoja to, kas «Čaildā Heroldā» tikai kā brīnums bija atmirdzējis dažos pantos: pilnīga sava «es» izpratne. Viņa dzīve šajās dienās bija tikai ilgs dialogs starp Baironu un Baironu. Vakarā, dienasgrāmatu aizverot, Bairons rakstīja Bairo-nam: «Un tagad es jau sāku žāvāties, ar labu nakti, Bai-ron!» Viņš atzīmēja ārējos dzīves notikumus, bet tā, kā tos būtu redzējis novērotājs augstas klints virsotnē; lepnā vienaldzībā viņš minēja blakus ziloņus un tīģerus, ko bija redzējis kādā zvēru dārzā, un Šekspīra Kieopatru, kas viņu satricināja kā visa sieviešu dzimuma ietvē-rums.

Neviens dokuments neatsedz šās dvēseles paliekamo vērtību tik labi kā viņa dienasgrāmata. Vēl pēc piecpadsmit gadiem viņš grima pārdomās par mīlestību uz mazo Mēriju Datu. Arēji viņa dzīve likās jautra, viņš ēda pusdienas kopā ar Mūru, Šeridanu, boksējās ar Džeksonu, bēga no de Stāla kundzes, kura viņam likās garlaicīga. Taču kaislības ārējās pazīmes ir grūti tveramas. Viņš cieta .. . Viena doma viņam nekad nedeva miera: ko darīt, lai aizmirstu? Darboties? Tas varbūt būtu glābiņš. Viņš vienmēr jutās radīts darbīgai dzīvei, nevis dzejošanai. «Kas gan rakstītu, ja varētu darīt ko labāku?» — «Darbus, darbus,» teica Demostens, «darīt, darīt, es jums saku, nevis rakstīt, vismazāk dzejoļus. ..» Žāvādamies kā plēsīgs zvērs aiz sabiedrības sprosta restēm, Bairons gāja uz dinejām un ballēm un domāja par klusajiem Austrumiem. «Kādēļ man jāpaliek šeit? Mani nemīl, nekad nemīlēs ... Nekad neesmu pasauli iekarojis, un, ja tā man ko devusi, tad tikai kādu kaprīzes apmierinājuma brīdi. Te mana dzīve velti aiziet bojā, tur biju mūžīgi darbībā, vismaz kustībā. Es skumstu, man derdzas šī mīkstmiešu dzīve, es nīstu civilizāciju ...»

Pirmo viņš atsauca lēdijas Frānsisas ēnu. Viņa rakstīja Baironam vēstules par sirdsjūtām un dvēseli. Kerolainas stils. Tas viņam bija apnicis. «Kas, darbības vārdu «mīlēt» lokot, paliek pie tagadnes, lai nebrīnās, ka to kāds cits loka līdz galam.» — «Cik ātri jūs visu aizmirstat!» lēdija Melbena viņam teica. — «Bet — pie svētā Franciska un viņa sniega sievas, pie Pigmaliona un viņa statujas — kas man te ko neaizmirst? Daži skūpsti, kuru dēļ nedz viņa kļuvusi ļaunāka, nedz es labāks.» Bez šaubām, lēdija Frānsisa atradīs kādu mīļāko, kas būs drošāks par viņu. «Kā lai viņa vēl ciena vīrieti, kas tā izturējies!»

Kad citas jūtas viņu neaizsargāja, viņš atcerējās Augusti. Bet tad negaidot pienāca kāda vēstule. To rakstīja Enzlijas Rīta Zvaigzne, viņa «M. A. Č.», «lielā mīlestība». īsa zīmīte: «Dārgais lord, ja kādreiz atbraucat uz Notingemšīru, apciemojiet mani Edvoltonā, kur Jūs atradīsiet vecu, sirsnīgu draudzeni, kas ļoti vēlas Jūs redzēt. Jūsu uzticīgā Mērija.» Šīs nedaudzās rindas pamodināja visas seno laiku izskanējušās sāpes. Bairons zināja, ka viņa ir nelaimīga. Džeks Māsterss nebija nekāds krietnais vīrs. Nomnieki teica — viņš būtu vislabākais muižas īpašnieks, ja liktu mieru viņu meitām. Medību amazones dalījās viņa mīlestībā ar skaistām zemnieku meitām un sievām. Noskumusi un pazemota viņa sieva bija aizgājusi no Enzlijas un apmetusies pie draudzenes mazās mājās Ņūstidas tuvumā. Bairons ar līdzjūtību atcerējās Mērijas bargo likteni.

Vai viņam vajadzēja atbildēt? Viņš tagad zināja, ka viņa nav tāda, kā jaunības dienās viņam licies, nav dievišķa būtne, — bet viņu pie Mērijas saistīja tik stipras atmiņu saites. Sajūta viņam teica, ka īstā Mērija Čeversa tagad ir tā, kas dzīvo viņa atmiņās. Ko gribēja šī otra? Vai viņa bija ar mieru Baironu mīlēt? Neticami. Viņai bija šķīstas sievas slava. Arī viņa pati nākamajā vēstulē solījās Baironu uzlūkot kā «mīļu brāli» un piebilda: «Jūs manī vairs nepazītu to laimīgo būtni, ko reiz pazināt. Esmu kļuvusi vāja, bāla, grūtsirdīga. Jūs esat pasaulē redzējis tik daudz, turpretī es — tik maz. Un viss, ko esmu varējusi novērot, man derdzas. Es no cilvēkiem sagaidīju daudz vairāk laba, jo spriedu par tiem pēc savas sirds mēra.» Šie vārdi skanēja maigi un skumji, tie bija kā radīti, lai Baironu aizkustinātu. Bet kā viņš varēja Mērijai palīdzēt? Uzņemties «slimīgas draudzības» slogu? Kādēļ?

Bairons netika ar savām jūtām skaidrībā. Viņš bija vājš; kopš atmiņas par lēdiju Frānsisu sāka bālēt, viņš atkal domāja par Augusti. Estenholā viņš Augusti bija gandrīz aizmirsis. Viņš bija tik reti rakstījis, ka viņa bažījās, vai viņš nedusmojoties. Novembrī viņš nosūtīja Augustei savu ģīmetni. Viņa bija baidījusies, ka Bairons viņu mīl, tagad baidījās, ka vairs nemīl; viņa nosūtīja Baironam savu matu sprogu un savādu apsolījumu franču valodā:

Dalīties visās tavās jūtās, redzēt tikai tavas acis, kļausit tikai tavam padomam, dzīvot tikai tev — tā mana vēlēšanās, mans nolūks un vienīgais liktenis, kas mani var darīt laimīgu.

Zem sprogas viņa bija parakstījusi: «Auguste.»

Bairons piemetināja:

Tās sievietes mati, ko es visvairāk milēju.

Viņš vairs nemēģināja cīnīties. «Jūtām, kas pār mani valda jau kopš laba laika, ir tik baiga piegarša, ka viss tām līdzās liekas bāls un ikdienišķs. Tā ir kā Mitridata ieraša dzert arvien stiprāku indi; beidzot, kad viņš gribēja noindēties, nāves zālēm vairs nebija pār viņu varas.»

Bairons strādāja pie jauna dzejojuma — «Korsārs», «kas rakstīts con amore un pēc piedzīvojumiem». Tomēr korsārs (jūras laupītājs) Konrāds nav Bairons pats, bet gan tipiskais Bairona varonis, kāds bija izveidojies jau «Gjaurā», — mežonīgs, vientuļš, dīvains, likteņa lāsta dzīts, atraisīts orkāns, kas brāžas pār pasauli «kā sa-mums». Nav zināms, no kurienes tas nāk un kurp iet, to ietin noslēpums. Viņa pagātnē arvien ir kāds noslēpums. «Viņam nav ne nožēlu, ne soda, ne izpirkuma; kas noticis, to nevar padarīt par nebijušu, nedzēšamo nevar izdzēst. Tikai kapā viņš atradīs mieru. Parasti viņš ir rene-gāts vai dievliedzējs; viņš meklē nevis paradīzi, bet ’ mieru. Lai izbēgtu pats no sevis, viņš metas darbībā, cīņā. Kā korsārs, laupītājs, viņš karo ar sabiedrību. Viņš dzenas pēc neprātīgām kaislībām. Kaut ari butu bojā jāaiziet, viņš par katru cenu grib izbēgt no dzīves tuksneša.»

Bairona un viņa varoņa līdzība bija acīm redzama: abi bija dižciltīgi, jaunībā maigi un kaislīgi, pievīlušies, briesmīgā izmisumā krituši. Taču Bairona varonis pārdzīvoja drāmas, par kurām Bairons tikai sapņoja. Konrāds bija vīrs, kam patika darbība, — jūras laupītāju vadonis. Bairons ienīda savu bezdarbību, bet palika dīks. Konrāds bija stiprs, Bairons — klibs, Konrāds saulē nodedzis, Bairons — bāls. Konrāda smiekli bija zaimi, «kas sacēla niknumu un šausmas», Bairona smiekli bija līksmi un valdzinoši. Niknuma brīžos viņš gan uz mirkli pārvērtās Konrādā, bet ikdienas dzīvē Bairons ar savu varoni reti sapratās, viņi bija viens otram bīstami. Bairona varonis viņam bija tikai teatrāls, neīsts paraugs, ko viņš centās atdarināt.

Vīrieši un sevišķi sievietes viņu bija sūtījušas vilšanās skolā. No šā brīža viņš gribēja būt korsārs, cilvēks ārpus likuma, «nozieguma un kaislību vīrs», savā ziņā bruņinieks, visa cilvēku dzimuma ienaidnieks, atskaitot vienu būtni, jo Konrāds mīlēja kādu sievieti, ko Bairons vispirms nosauca par Frančesku (lēdijas Frānsisas piemiņai), vēlāk par Medoru.

Arī Bairona varoņu — sieviešu raksturus interesanti analizēt. Viņas ir maigas, nereālas, skaista ideāla atmir-dzumi — tā ideāla, kuru Bairons necerēja īstenībā atrast, «īsts baudītājs nekad nepakļaus garu rupjai īstenībai.» Mīlestībai nav nekā kopīga ar pasaulīgo, materiālo, ar baudas fizisko pusi. «Tikai tad, kad šos jēdzienus aizsedzam, mēs no tiem varam atbrīvoties.» Tiešām savāda atziņa no lēdijas Melbenas mācekļa lūpām. Bet baudas alkstošie vienmēr atrod skaistus vārdus mīlestības kaislībām; tie zina, ka kailā juteklība nespēj aizpildīt tukšuma sajūtu.

Tiklīdz Bairons bija «Korsāra» manuskriptu nodevis Marijam, viņš ar māsu 17. janvārī aizceļoja uz Ņūstidu. Pakalnus un tekas sedza sniegs. Abatija izskatījās krāšņa zem ziemas debesīm. Viņš gan sākumā domāja apciemot Mēriju Čeversu, kas bija tik tuvu, bet sals bija tekas darījis nestaigājamas, un Ņūstidā ar Augusti bija tik patī-kāmi dzīvot. Augstās istabu velvēs atbalsojās viņu smiekli. Bairons mācīja Augustei itāļu valodu, visa pasaule bija aizmirsta. Tikai lēdija Melbena no tāluma sūtīja brīdinājumus: vai Bairons ar māsu tiešām vairs negribot prātīgi dzīvot? Bairons aizstāvēja Augusti kā vienmēr: «X ir vislabākā sieviete pasaulē. Jūs gan neticēsiet, ka kādam no mums var būt arī labas jūtas. Kas attiecas uz mani, negribu liegties, bet viņu Jūs nepazīstat. Viņas vienīgajā nodarījumā esmu vainojams es, un man nav nekāda cita attaisnojuma kā vienīgi kaislība. Ja nevēro viņas briesmīgo grēku, man šķiet — nevienai sievietei pasaulē nav tik labs raksturs un tik maiga sirds. Jums jāpiekrīt, ka viņa tiešām ir mīlestības cienīga sieviete. Ja neticat man, jautājiet citiem, kas viņu labāk pazīst... No manis nekā labāka nevarēja sagaidīt, es tā biju fiziski un morāli audzināts... Un savādi — man vienmēr bija tāda nojauta. Atceros, ka bērnībā, lasot Romas vēsturē par kādu laulību, ko te nevaru tuvāk apzīmēt, es mātei jautāju, kādēļ nevaru precēt X.»

Auguste ar brāli pirmo reizi dzīvoja vienā mājā; viņa pārsteigta novēroja, kāds cilvēks viņš ir. Viņa redzēja pielādētās pistoles, ko viņš vakarā lika pagalvī, dzirdēja par lietuvēnu, kas viņu tik drausmīgi mocot, ka reizēm jāsaucot Flečers palīgā. Miegā viņš tik briesmīgi grieza un klabināja zobus, ka vajadzēja viņam ielikt mutautiņu starp žokļiem, lai nesakostu lūpas. Ja viņam nenāca miegs, viņš visu nakti dzēra zelteri — līdz divpadsmit pudelēm. Viņš juta tik lielas slāpes, ka pudeli attaisīja, bieži nolauzdams tai kaklu. Tad viņš rītos dzēra prāvu devu magnēzija. Straujums pat sīkumos bija briesmīgs. Auguste viņā pazina Katrīnas Gordonas temperamentu un nodomāja, ka viņa sievai būs daudz jācieš.

Janvāra beigās Lī kundzei grūtniecības dēļ vajadzēja braukt mājās.

Vienatnē ar mīlamu būtni vīrietis reti kad jūtas nelaimīgs. Ziemas mēnesis Ņūstidā bija patīkama pārmaiņa. Londonā pārbraucis, Bairons iekļuva vētrā, kas brāzās pār viņu no visām pusēm. Pilsētā sāka tenkot par viņa mīlestības sakaru ar Augusti. «Viņš bija gluži neticami vaļsirdīgs, kad runāja par sevi vai rādīja trešo personu vēstules.» Viņš uzticējās cilvēkiem reizēm gluži neprātīgā veidā. ītonā studenti, «Abldas līgavu» lasot, vaicāja Lī kundzes krustdēlam, vai Zuleika esot viņa krustmāte. Nespēdams klusēt, Bairons pats lēdijas Holendas salonā pārdroši runāja par brāļa un māsas attiecībām. «Ir kāda sieviete, ko es mīlu vairāk par visu; viņa tagad gaida bērnu, kas viņai ir no manis, un, ja būs meitene, mēs viņu sauksim par Medoru.» Kad viņš aizgāja, viesi nosodoši pārrunāja viņa pārāk caurredzamos paradoksus.

Ļaudis bija apmierināti, ka varēja Baironu apvainot nepiedodamā noziegumā, kas modināja vislielāko naidu. Viņš bija lordu palātā nostājies radikālo vigu pusē, iegūdams daudz ienaidnieku. Viņš nekad nebija slēpis jūsmu par Napoleonu. Lai gan sabiedrotie jau lauzās iekšā Francijā, viņš vēl cerēja, ka «romāna varonis» Napoleons tos sakaus. Viņš bija neapmierināts ar izredzēm, «ka atjaunosies vecā, stulbā un garlaicīgā sistēma — Eiropas līdzsvars, kura uzdevums ir balansēt salmu stiebrus uz karaļu deguniem». Tā viņš runāja gluži atklāti kara laikā zemē, kur viņa talants un mīlas dēkas jau tā bija radījušas viņam daudz ienaidnieku. Londonā vēl valdīja dusmas pret dzejnieku, kas iedrošinājās būt skaists, ģeniāls un pārdrošs, bet pirmais iemesls varēja likt kristalizēties naida pārsātinātam šķīdumam.

Iemesls bija nejaušs astoņu rindu dzejolis, ko Bairons pirms gada bija sacerējis pret princi reģentu. Kad reģents bija pametis savus agrākos draugus vigus, viņa meita princese Šarlote esot par to raudājusi, un Bairons bija princesei veltījis anonīmu vēstuli:

Apraudi, meita no karaļa nama,

Reģenta kļūdu, kas valstij liks krist...

Toreiz neviens to nebija ievērojis, bet, kad «Korsārs» atradās spiestuvē, Bairons izteica vēlēšanos iespiest arī šīs astoņas rindas un tādējādi atzina tās par savām. Māri js viņu gādīgi brīdināja. «Es neraizējos par sekām,» Bairons atbildēja, «politika man ir tas pats, kas vecam vīram jauna mīļākā, — jo trakāka, jo labāka.» Divi četru rindu panti presē sacēla nepieredzētu vētru. Baironam uzbruka ne vien par viņa politiku, bet arī par raksturu, dzeju, pat par viņa kroplību. Daži raksti bija tik pārdroši, ka draugi viņam ieteica ķengātājus iesūdzēt. Viņš atbildēja — pret sev līdzīgiem viņš varētu just naidu, bet viņam neesot nekāda prieka mocīt tārpus, kaut arī tie viņam riebjoties.

Kā vienmēr, arī šoreiz uzbrukumi «grāmatu pacēla popularitātes augstākā virsotnē». Iznākšanas dienā pārdeva trīspadsmit tūkstošus eksemplāru, kas dzejai bija neaizsniegts skaitlis. Taču panākumu iemesls nebija skandāls vien — Bairona dzeja daudziem patika savu aso un laik-metisko domu dēļ. Paaudze, kurai trūka stipru jūtu, Konrādā beidzot atrada īstu vīru, kas savus darbus tiešām izveda līdz galam. «Bairona iespaids bija nesalīdzināms. Viņu lasīja visa pasaule; vīrieši un sievietes, kas parasti nekad dzejoļus nav lasījuši, pirka viņa grāmatas, veci jūrnieki, sīktirgoņi, kalpotāji, drēbnieki un šuvējas, tāpat kā vislabākie dzejas pazinēji, mācījās veselas lappuses no galvas.» Vēl vairāk nekā ar «Čaildu Heroldu» Bairons ar «Korsāru» kļuva par visu dumpinieku, visas Eiropas brīvības cīnītāju un jūtīgo garu dzejnieku.

Londona. Vientulība pūļa vidū. Dzīves tukšuma sajūta. «Nesaprotu, kā varēja radīt tādu pasauli. Kādam nolūkam saukti dzīvē, piemēram, šie dendiji. .. zināma vecuma sievietes... un vīrieši... un par visām lietām es pats ... Kas būs pēc šīs pasaules? Kas zina? Tas, kas nevar nekā pastāstīt. Kas stāsta? Tas, kas nekā nezina.» 22. janvārī viņš kļuva divdesmit sešus gadus vecs. «Sirdī seši simti gadu,» viņš teica, «prātā — seši.» Divdesmit sešu gadu vecumā cilvēkam vajadzēja kaut kam būt. Kas viņš bija? «Hobhauss saka — es kļūšot par vilkaci, par vientuļu dēmonu. Taisnība... Pēdējā nedēļa pagāja lasot, teātrī, dažos apciemojumos; reizēm žāvājos, reizēm nopūšos, nekā cita nerakstu, tikai vēstules.»

Karalis Līrs, Hamlets, Makbets... Bairons vakaros bieži gāja skatīties Šekspīra lugas. Viņš mācēja tās no galvas, dzīvoja tām līdzi. Arī pati dzīve šajā 1814. gada ziemā atgādināja Šekspīra traģēdiju. Francijas ķeizar-valsts drāma tuvojās galam. Hobhauss ar Baironu saderēja uz vakariņām, ka sabiedrotie līdz februāra beigām ieies Parīzē. Šoreiz Bairons vēl laimēja derības. Taču drīz stāvoklis kļuva ļauns. 2. aprīlī, kad viņš pārbrauca no Augustes apciemojuma, izplatījās vēsts, ka Napoleons gāzts. «Zagļi iegājuši Parīzē,» viņš teica. Desmitajā pienāca vēsts par nometinājumu Elbas salā. Iespaidu mednieks Hobhauss nolēma braukt uz Franciju, lai redzētu briesmoņa pēdas. Viņš labprāt būtu ņēmis Baironu līdzi, bet Baironu aizkavēja Augustes dzemdības. 15. aprīlī viņa dzemdēja meiteni, kurai ārkārtīgā neapdomībā deva vārdu Medora. Bairons tūliņ ieradās. Viņš staroja tēva lepnumā. Lēdija Melbena laikam bija pareģojusi, ka no šā asinsgrēka dzims kāds ķēms, tādēļ Bairons viņai rakstīja: «Ai, tiešām bija vērts mazulīti redzēt! Bērns nav nekāds briesmonis, bet, ja tāds būtu, tad tā būtu mana vaina. Taču tagad es tiešām labošos. Jums jāpiekrīt, ka nekur citur pasaulē es nevarētu atrast kaut daļu tādas mīlestības. Visu mūžu esmu meklējis mīlestību, bet neesmu atradis. Bet tagad mēs būsim prātīgi; īstenībā mēs tādi jau esam un paliksim vēl trīs nedēļas un ilgāk.» Tā kā pulkvedis vēl vienmēr bija naudas rūpēs, Bairons Augustei dažas dienas pēc dzemdībām uzdāvināja trīs tūkstošus mārciņu.

Droši vien viņš Augusti mīlēja vairāk nekā jebkad — izmisuma kaislībā; viņš rakstīja viņai pantus, kas pieder pie viņa visskaistākiem.

Es nesaku — nedrīkstu teikt tavu vārdu,

Ir grēks šajā mīlā, un grūti to paust;

Tik asaras deg man uz vaiga un stāsta Par domu, ko pasaule nedrīkst ne jaust.

Par īsu šai kaislei, par ilgu sirds mieram —

Sīs stundas bij skaistas un rūgtas kā grēks.

Mēs aizmirst un nožēlot visu to gribam —

Ak, šķirties un aizbēgt kaut būtu mums spēks!

Lai man paliek noziegums, tava tik laime;

Ak, aizeji, mijā, un nedomā vairs...

Man lepnumu nesatrieks pasaules zaimi.

Jo degs manī svētums kāds liesmains un kairs.

Ko gan domāja nabaga Auguste? Bez šaubām, arī viņa lepojās. Arī viņa Baironu mīlēja. Auguste gan negribēja viņu paturēt kā mīļāko, viņa gribēja, lai brālis precas un dara visam galu, bet viņas gribai nebija nekādas varas. Viņš bija slavenais, bagātais brālis. Viņas grūtajā dzīvē brālis bija ienācis kā glābējs. Viņa paklausīja viņam.

Kādu rītu, atgriezies no balles dzīvoklī, Bairons apsēdās pie galda un sāka strādāt. Viņš uzrakstīja dzejojumu par Laru un šoreiz nemaz nepūlējās darbību pārcelt uz Austrumiem. Lara nepiederēja nevienai zemei, nevienam laikmetam. Tas bija īsts Bairona varonis, cēls raksturs, mīlai radīta sirds ar dziļām ilgām pēc jaunības veltīgo sapņu piepildījuma — tāds bija Lara; viņš atgādināja Konrādu, Caildu Heroldu, Baironu. Daži panti tik skaidri gleznoja dzejnieka tēlu, ka pat Auguste bija pārsteigta.

Dīvaini viņā bij sajauktas jūtas,

Daudz bij cildena, daudz bij ko pelt,

Dīvaini prieki un ciešanas grūtas Visiem bij mīkla, bet gaismā to celt Nebija viegli, kaut tenkoja ļaudis.

Cilvēku ienaidnieks, vientuļš kas iet?

Tomēr bij daži, kas zināja stāstīt —

Priecīgo barā viņš protot ar smiet.

Jautrības dienās tam drūms bija vaigs Nožēlu sāpēs par zudušu mīlu,

Kurai tas laimi bij licis par ķīlu,

Skatiens tik likās vēl skaidrs un maigs.

Ļaunāko pārcietis, vientuļš un bārs Iet viņš caur zemi, kur kādreiz bij mitis,

It kā no pasaules atraisīts, svešs,

Maldu gars, no debesīm kritis.

«Maldu gars, no debesīm kritis» — tāds viņš sev likās. Viņš bija kritušais eņģelis, pārcilvēka uzdevumam radīta būtne, ko liktenis bija darījis par noziedznieku. Jo diženāks raksturs, jo bīstamāku to dara vilšanās. Nožēlas, naids to noved izmisumā. Viņš apskauž tos, kas laimīgāki par viņu, kas savus spēkus var izlietot, nesanākot konfliktā ar cilvēci. Kā dēmons Lucifers apskauda eņģeli Luciferu, tā Bairons apskauda Baironu. Rets zēns bija sapņojis tik cēlus sapņus kā jaunais dievs Idas kalnā. Izstumtais Beneta ielas vientulis to nespēja aizmirst.

Nāca vasara. Bairons aizveda Augusti uz Heistingsu pie jūras, tur viņi kopā nodzīvoja jūliju un augustu. Tad viņš viens pats atgriezās Ņūstidā. Parīzē kareivji dziedāja: «Viņš atgriezīsies...» — un sauca atpakaļ vīru pelēkajā mētelī. Auguste ar brāli rakstīja viens otram bērnišķīgi maigas vēstules ar daudziem krustiņiem, noslēpumainām glāstu zīmēm.

Ņūstida. Dažus mēnešus pircēja advokāti prāvojās ar Hensonu, bet Hensons bija nepielūdzams un līgums labi sastādīts; jaunajam Kleitonam vajadzēja tam pakļauties un maksāt. Bairons atdabūja abatiju un divdesmit piecus tūkstošus soda naudas, kas viņam atļāva aizmaksāt dažus parādus.

SADERINĀŠANAS

N'ūstidā viens palicis, viņš domāja par precībām. Kādēļ ne? Abatijā bija skumji, gluži dabiski — «viņš ilgojās pēc kāda, ar ko varētu kopīgi žāvāties». No visām mīlestības formām laulība bija vienīgā, ko viņš vēl nebija izbaudījis. Viņa uzticamie padomnieki viņu vadīja šādā virzienā. Lēdija Melbena rakstīja, ka tikai likumīga sieva vēl varot viņu glābt. Auguste ieteica kādas savas draudzenes meitu.

Ko lai viņš izvēlas? Bija lēdija Katrīna Enzlija, lēdijas Frānsisas Vebsteres jaunākā māsa. Tā bija skaista, ļoti jauna «un, man liekas, dumja. Bet es to pārāk maz pazīstu, lai varētu spriest; bez tam man riebjas filozofi apakšsvārkos.» Bija vēl lēdija Adelaida Forbsa, kas atgādināja Belvedera Apoilonu. Tad — Augustes draudzene lēdija Šarlote Lūsengora ar antilopes acīm. Bija burvīgā mis Elfinstona, ar kuru viņš reizēm koķetēja un kura viņam pārmeta viņa kaprīzes. Bet par visām lietām — bija Annabella.

Savādi, ka šie abi tik dažāda rakstura cilvēki kopš diviem gadiem nevarēja viens otru aizmirst. Bairons uzskatīja par goda lietu pēc atraidījuma «paralelogramu princesei» neizrādīt dusmas. Viņš juta izbrīnu un cienību pret vienīgo sievieti, kas bija iedrošinājusies viņu atraidīt, un viņam tā palika nenoteikts kairinājums, radīja savādu ziņkārību.

Viņas nelaime bija tā, ka Bairons ar saviem iekarojumiem bija modinājis arī viņā ziņkārību. Annabellai glaimoja, ka viņa bija pievilinājusi vīrieti, kam viņas trakā māsīca veltīgi skrēja pakaļ, un viņa bija pārliecināta, ka tikai viņa vienīgā var glābt skaisto grēcinieku. Vēlēšanās uzupurēties Annabellu darīja ievainojamu. Nejēdzīgās un ļaunprātīgās baumas, ko Londonā dzirdēja par Baironu, viņu mulsināja. Par Baironu stāstīja, ka viņš gribējis aizvest lēdijas Oksfordas vecāko meitu uz kādu salu, uzaudzināt un pēc tam apprecēt. Stāstīja, ka viņš ļaunprātīgi izputinājis jauno Kleitonu. Šie nostāsti Annabellu skumdināja. Viņa lika krustmātei Melbenai nodot sveicienus un dažus vārdus Baironam. Viņa cerēja Baironu atkal satikt.

Beidzot 1813. gada augustā viņa apbrīnojamā jaunas meitenes pārdrosmē pati iesāka ar Baironu sarakstīties. Viņa izskaidroja savu izturēšanos ar citādu mīlestību — tas bija nepareizi, bet nabadzīte domāja, ka tas veikli darīts, — piedāvāja viņam savu draudzību un deva padomus: «Nekļūstiet par acumirkļa vergu, nepakļaujiet savus cēlos impulsus dzīves nejaušībām ... Dariet labu ... Bet, lai varētu cilvēkiem labu darīt, Jums tie jāmīl un jāpacieš to vājības.» Hei-ho! — korsārs smējās, bet Bai-rons atbildēja nevainojamā un gandrīz svinīgā tonī: An-nabella esot pirmā un noteikti arī pēdējā sieviete, ko viņš gribot vest pie altāra. Lēdijai Melbenai bija taisnība, kad viņa teica, ka Annabella Baironam vislabāk patīkot. Un tā esot vēl tagad. «Jūsu atraidījums man nesagādāja vilšanos, jo kausam, kas plūst pāri no sarūgtinājuma ūdeņiem, nevar vairs pieliet ne piliena klāt. Par draudzību man jāsaka — es laikam nekad nebeigšu to mīlēt... bet, lai kādas būtu manas jūtas, es Jums nekad neuzmākšos.» Cik padevīgi, cik nopietni! Lēdijai Melbenai bija grūti šajā stilā pazīt savu draugu. Vai viņš pats zināja, vai tā ir rotaļa vai nopietnība? Viņš tiešām bija spējīgs šo jaunavu iemīlēt tajā mirklī, kad viņai rakstīja. Tā bija savāda, bet izturīga draudzība. Viņš juta pikantu prieku, lēdijai Melbenai rādot viņas jaunās radinieces «stīvās» vēstules. Annabella bija apmulsusi, pārmeta sev, ka Baironu atraidījusi, un neapzināti pamudināja viņu bildinājumu atkārtot. Kā viņa tagad nožēloja, ka bija teikusies citu mīlam!

Protams, viņa apņēmās Baironu labot; viņa zinot dažus Bairona labos darbus, viņš esot labāks nekā viņa slava. Bairona smiekli skanēja neīsti, viņa juta, ka Bairons ir nelaimīgs. Vai tiešām viņš ir gluži neticīgs? Sājā punktā Bairons bija ļoti vaļsirdīgs. «Bērnībā es augu Skotijā starp kalvinistiem. Sī sekta zaudēja manas simpātijas. Pēc tam esmu apmeklējis visliekulīgākās un ticīgākās zemes — Spāniju, Grieķiju, Turciju.... Tas nepalīdzēja nodibināt manus uzskatus... Bet es ticu dievam un būtu laimīgs, ja varētu kļūt vēl pārliecinātāks ticīgais.» Annabellai bija tāda sajūta, it kā viņa tuvotos slimniekam, lai to koptu. Nabaga Annabella! Jo skaidrāk viņa juta, cik Bairons ir viņai pašai tāls, jo neatlaidīgāk viņam rakstīja. Viņa netika vaļā no šā dīvainā cilvēka tēla. Viņa lasīja Bairona dzejoļus, «Gjauru», «Korsāru». Visskaistāks viņš likās, kaislības paužot. «Viņa mīlestības attēlojums man gandrīz liek iemīlēties.» Annabella atradās dziļi Bairona varā, bet to nenojauta, jutās droša par sevi, jo viņa taču bija tik nopietna, tik izglītota. Lords Bairons ir nelaimīgs cilvēks, ko viņa vedīs atpakaļ uz tikumības ceļa. Viņa gāja pat tiktāl, ka lika vecākiem Baironu ielūgt Sīhemā, kur viņi dzīvoja. Viņa rakstīja krustmātei Melbenai: «Es būtu laimīga, ja viņš pieņemtu ielūgumu, ko tēvs viņam nosūtīja. Es neklausos, ko citi runā, un man šķiet — arī Jūs man ieteiktu tā darīt.»

Lēdija Melbena nevarēja ar Annabellu pilnīgi saprasties, kaut arī ārēji izrādīja simpātijas. Annabellai krustmāte likās nemorāla, lēdijai Melbenai savukārt nepatika, ka jauna meitene no matemātikas pārgājusi uz metafiziku. Vecā dāma lūdza jaunavu, kas bija tik izglītota un tik daudz grāmatu lasījusi, lai uzskaitot īpašības, kādas vēlētos savam vīram. Viņa saņēma šādu sarakstu:

«Vīram jābūt stipriem pienākuma principiem, stiprām un cēlām jūtām, kas padotas prāta kontrolei.

Ģenialitāte nav nepieciešama, bet vēlama, ciktāl tā savienojama ar iepriekš minēto.

Prasu no iedomām un ļaunām kaprīzēm brīvu garu — pastāvīgu mīlu uz mani, nevis strauju kaislību, kas kādu nakti pēkšņi pamostas vai izdziest.

Vēlos, lai vīrs mani uzskata par prātīgu padomdevēju, bet ne par vadoni, kam akli var uzticēties.

Kārta man vienaldzīga, bet vienādas precības man liekas vēlamākas.

Skaistumam es nepiegriežu vērību, bet man patīk džentlmeniska izturēšanās; bez šīs īpašības mani neviens laikam nevarētu saistīt.

Es nesaistītos ar ģimeni, kurā vērojamas iedzimtas tieksmes uz vājprātību.»

Domājams, lēdija Melbena, šo dokumentu lasot, raustīja plecus. Viņai likās muļķīgi prasīt no mīlama vīrieša sausu un aukstu prātu, nevēlēties ne talantu, ne jautrību, ne sirsnību. Viņa pārmeta jaunavai, ka tā stāvot pasaulē nevis pati uz savām kājām, bet uz ķokatām. Annabella iebilda. Viņa justos ļoti pārsteigta, ja varētu ieskatīties aizkulisēs un lasīt, ko Bairons raksta par šo «vīra portretu», kuru lēdija Melbena viņam bija parādījusi. «Viņa man liekas izlutināta — nevis tā, kā parasti izlutināti 1G2

bērni, bet sistemātiski... Šobrīd es viņu nemīlu ... bet nevaru paredzēt, kas notiktu, ja pienāktu, kā Falstafs saka, «drusku karstāks jūnijs»; es viņu apbrīnoju kā prātīgu, tikumības nomāktu sievieti.» Vēl vairāk viņa būtu pārsteigta, ja zinātu, ka šo vēstuļu apmaiņas laikā Bai-rons galvenokārt interesējās par to, vai lēdija Frānsisa Vebstera beidzot būs ar mieru pievilt vīru vai ne.

Kad Bairons 1814. gada augustā Ņūstidā sāka nopietni domāt par precībām, viņš aizrakstīja mis Milbenkai: «Esmu vienmēr Jūs mīlējis, mīlu, vienmēr mīlēšu, un, tā kā šīs jūtas nav atkarīgas no manis, nezinu pret tām neviena līdzekļa. Kad ar Jums iepazinos, es Jūs turēju par sievieti, kas katru vīrieti var aplaimot, bet toreiz man teica, ka Jūs savas jūtas dāvājot kādam citam . .. Bet tagad man liekas — Jūs mani mīlētu, ja varētu; nebrīnos, ka Jūs to nevarat...» Bairons bija beidzot izteicis to, ko viņa kopš mēnešiem gaidīja, tomēr viņa atbildēja ar me-tafiziskiem spriedelējumiem. Bairons aizkaitināts lūdza māsu nodot bildinājumu lēdijai Šarlotei Lūsengorai, bet viņam bija žēl Annabellas. Tiklīdz pienāca atbilde no Šarlotes vecākiem — viņi atraidīja bildinājumu —, viņš 9. septembrī otrreiz lūdza Annabellas roku.

Vēstuli uzrakstījis, Bairons nepacietīgi gaidīja atbildi. Auguste toreiz dzīvoja Ņūstidā. Tajā laikā, kad parasti pienāca pasts, Bairons sēdēja abatijas priekšā uz kāpnēm un gaidīja. Kādu rītu, Baironam un Augustei pie galda sēžot, dārznieks ienesa gredzenu, ko Bairona kundze priekš daudziem gadiem bija pazaudējusi, — viņš ravējot to bija atradis zem loga. Bairons to uzskatīja par labu zīmi. Gandrīz tajā pašā brīdī atnesa arī vēstuli. «Ja viņa piekritīs, tas būs mans laulājamais gredzens.»

Vēstule bija no. Annabellas. «Jau sen zinu, ka Jūsu laime būs manas dzīves saturs. Ja vien varu Jūs darīt laimīgu, tad man nav citas vēlēšanās. Gribu uz Jums paļauties ar visām savām ilgām, visu mīlestību, ko glabāju sevī. Baidos vienīgi pievilt Jūsu cerības...» Baidīdamās, ka viņš varētu būt Londonā un nesaņemt šo vēstuli, viņa bija uzrakstījusi vēl otru: «Uz labu laimi un lai Jums aiztaupītu mocošu gaidu mirkļus, rakstu Jums tieši uz Ņūs-tidu — lai Jums pateiktu, ka manā otrā vēstulē Jūs atradīsiet visu, ko vēlaties.»

Bairons triumfā pasniedza vēstuli Augustei — tā esot labākā un skaistākā, ko viņš jebkad lasījis; un Auguste priecājās par paredzamo svaines lomu. Viņa bija laimīga, redzot Baironu iegriežamies pareizā ceļā, un viņai bija viegli aizmirst asinsgrēku.

Bairons savā laimē trijās dienās uzrakstīja trīs vēstules uz Sīhemu. «Jūsu vēstules man dāvināja jaunu dzīvību ... Jūs varat mani darīt laimīgu, esat jau darījusi ...» Tad viņš paziņoja, ka mirstot aiz ilgām viņu redzēt. «Jūs būsiet mans vadonis, filozofs un draugs — visa mana sirds pieder Jums...» Un pabeidza: «Visas manas jūtas ir godbijība un, ja drīkstu piebilst šo vārdu, mūžīga mīlestība.»

Donžuāns līgavaiņa lomā. Neparastā dēka viņu valdzināja, Bairons no tās tiešām gaidīja laimi. Vai laulība jau kopš Mērijas Čeversas dienām nav viņa ilgu mērķis? Vai viņš neilgojas pēc miera? Vai viņš varētu atrast labāku sievu par šo tiklo meiteni? Viņš to nemīl? Tas jau nāks pats no sevis — viņam bija tik viegli iemīlēties. Atlika tikai paziņot jauno vēsti lēdijai Melbenai un draugiem.

Vēstules ceļoja no Londonas uz Sīhemu un atpakaļ. Bairons rakstīja mis Milbenkai: «Varbūt Jūs vairs neatceraties mūsu pirmo tikšanos ... Es nezināju Jūsu vārdu, salons bija pilns viesiem. Es pats biju gandrīz svešs, jutos neveikls un kautrīgs ... Jūs man likāties ievērības cienīgākā no visiem klātesošajiem... Jūsu izturēšanās bija tik vienkārša, nemākslota, ka es, par spīti Jūsu maz-runībai, Jūs noturēju par neparastu būtni... Jūs sakāt, ka Jūs «skatīšoties augšup» uz mani; to es prasītu tikai tad, ja Jūs atrastos zemāk par mani, bet tā nav. Negribu teikt, ka lūgšu Jūsu aizsardzību, — man pašam Jūs jāsargā ... Taču gribu teikt, ka Jūs būsiet ne vien manu jūtu valdniece, bet arī padomniece un, ja būs vajadzīgs, noteicēja.»

Mis Milbenka Baironam: «Es neizdzēšami atceros visas mūsu tikšanās reizes, arī pirmo, kad mūsu jūtas bija tik saskanīgas. Ar Jums un tikai ar Jums es jūtos kā mājās. Neprotu citādi to izteikt. Varētu Jums atklāt visas savas domas, varbūt arī Jūsējās ... Atceros kādas vakariņas, kad Jūs sēdējāt starp mani un lēdiju Melbenu, bet runājāt tikai ar viņu. Dzirdēju, ka Jūs teicāt: «Paldies dievam, man pasaulē nav neviena drauga.» Jūs nezināt, kādas mokas ar to nodarījāt draudzenei, kas Jums sēdēja blakus. Šie rūgtie vārdi mani stindzināja. Mājās pārnākusi, es savā istabā vientulībā raudāju, to atceroties, un lūdzu dievu, lai Jums būtu šajā un viņā pasaulē drauga mierinājums.» Šī jaukā, sirsnīgā vēstule būtu varējusi Baironu aizkustināt. Varbūt viņš mirkli arī jutās aizkustināts, bet pirms aizbraukšanas no Ņūstidas parka kokā iegrieza divu vārdu kopā savītus sākuma burtus — sava un Augustes.

XXII KĀZAS

Vai Petrarka būtu visu mūžu rakstījis sonetus, ja Laura būtu bijusi viņa sieva?

Bairons

Bairons ļoti lepojās ar savu uzvaru, bet nevarēja saņemties un aizbraukt uz Sīhemu. Hensons, viņa advokāts, deva tam iemeslu, pieprasīdams formālu laulības līgumu. Lai gan dziļi parādos iekritis, Bairons tomēr negribēja precēties naudas dēļ. Protams, viņš priecājās par jauniem ienākumiem, bet viņa priekšlikumi bija augstsirdīgi. No sera Ralfa Milbenka lielās bagātības laba daļa bija aizgājusi vēlēšanām. Viņš deva meitai pūrā tūkstoš mārciņu renti gadā, no kuras trīs simti mārciņas bija nolemtas kā kabatas nauda lēdijai Baironai un septiņi simti lordam Baironam līdz viņa mūža galam. Annabella gaidīja lorda Ventvorsa mantojumu — septiņu vai astoņu tūkstošu mārciņu ienākuma apmērā, no kā lordam Baironam pēc likuma pienāktos puse. Bairons no savas puses sievai līgumā paredzēja sešdesmit tūkstošus mārciņu kā Ņūstidas vērtības daļu, kas apmēram līdzinājās divi tūkstoši mārciņu rentei gadā.

Visas šīs lietas Baironu nomāca. Hensons un Hobhauss teica, ka Milbenki esot mantkārīgi. Par Baironu nevarēja sacīt, ka viņš precētos mantas dēļ, jo ienākumu pieaugums neatsvēra paredzamos izdevumus saimniecībai, sievai un bērniem. Nē, viņš precējās jaunas «sensācijas» dēļ, viņš pat ticēja, ka ir iemīlējies. Taču visnepatīkamākais viņam likās ceļojums uz Sīhemu, lai redzētu «veco tēvu un veco māti» un tēlotu klasisko mīlētāja lomu.

«Vislabāk es gribētu vienu rītu pamosties un būt apprecējies.» Pagaidām viņš rudenīgi skaistajā Londonā ar bērnišķīgu prieku baudīja vecpuiša dzīves pēdējās nedēļas. Viņš ēda vakariņas kopā ar draugiem pie jaunā baņķiera Daglasa Kinnerda. Tur atnāca arī Tomass Mūrs, kas parasti apsēdās pie klavierēm un dziedāja īru dziesmiņas. Kinnerda vīns bija labs, un Bairons jau pēc dažām glāzēm kļuva sentimentāls. Mūrs dziedāja «Mīlas sapni», Bairons sapņoja par Augusti, par Mēriju Čeversu. Mūzika un smaržas atdzīvināja pagātni, un viņš aizmirsa tagadni. Nabaga Mērija, par viņu stāstīja bēdīgas lietas. Viņa pārcieta krīzi: Heistingsā, tai pašā mājā, kur Bairons ar Augusti bija dzīvojuši, viņai bija uznākusi ārprāta lēkme. Viņa bija atvesta uz Londonu; stāstīja, ka esot nopietni slima, vajadzējis ievietot kādā iestādē. Laulības Ofēlija? Atkal aizgāja bojā kāda būtne, ko viņš bija mīlējis.

Novembra sākumā Bairons beidzot aizbrauca uz Sī-hemu. Tā bija maza jūras osta. Dažas zvejnieku būdiņas, klinšains krasts. Milbenku māja atradās jūras krastā. Kad Bairona kariete apstājās pie vārtiem, Annabella savā istabā lasīja. Viņa nokāpa lejā un ieraudzīja Baironu vienu istabā stāvam pie kamīna. Viņa sniedza roku, viņš to noskūpstīja. Viņi nerunāja ne vārda. Beidzot viņš klusu teica: «Mēs tik sen neesam redzējušies.» Viņa aizgāja pasaukt vecākus.

Sīhemas ģimenes dzīve jau no pirmā tikšanās brīža kairināja Bairona humora izjūtu. Šie trīs cilvēki bija nemāksloti, jautri un mīļi, bet laime un vienkāršība bieži liekas neciešamas. Tomēr sers Ralfs izpelnījās znota žēlastību. Viņš bija garlaicīgs, stāstīja bezgalīgus stāstus, bet izturējās kā «īsts džentlmenis un labi tēloja konvenciālo sievastēva lomu». Lēdija Milbenka Baironam nekad nebija patikusi, viņa bija neiecietīga un uzstājīga.

Taču arī Annabella neattaisnoja Bairona cerības. Jau viņu ieraugot, viņš zināja, ka ir vīlies. Viņš nezin kādēļ sagaidīja, ka Annabella būs pavedinoša un stipra sieviete, kas iekaros viņa mīlestību un viņu vadīs. Bet, ja sieviete mīl, viņa izrāda arī mīlestības vājības. Un to Bairons nevarēja saprast.

Jauna, svaiga, ne visai glīta meitene Baironu klusēdama uzlūkoja jautājošām acīm, kas viņu mulsināja. Arī viņa meklēja cēlā ģēnija tēla, tikumīgā vīra līdzību. Viņš ar nepatiku to sajuta. Viņa bija pārāk inteliģenta, analizēja visu, ko viņš teica. Taču viņš teica visu, kas vien ienāca prātā, «lai tikai nebūtu jāžāvājas». Viņš ar vienaldzīga cilvēka skaidro skatienu redzēja, ka Annabella ir «krietna sieviete», bet bikla un liela romantiķe. Viņš vienmēr bija teicis: «Laulībā es vairāk meklēju biedreni, draudzeni nekā sapņotāju.» Šajā mājā no rīta līdz vakaram runāja tikai par jūtām.

Bairona vecā skolotāja lēdija Melbena viņam bija mācījusi vārdu vietā iztikt ar žestiem, pierādījumu vietā — ar glāstiem, atbilžu vietā — ar skūpstiem. «Mūsu starpā tas tiešām bija jocīgi; šai ziņā viņa ir kā bērns, un, ja viņu glāsta, viņa kļūst mīļa un jautra.» Drīz izrādījās, ka šī «apmierināšanas metode» darīja uz Annabellu lielu iespaidu. Viņa arvien kaislīgāk iemīlējās Baironā. Pasaule un krustmāte Melbena ļoti maldījās, noturot viņas šķīstību par nejūtību. Nejūtīgas ir tās sievietes, kas mīlestību pārvērš par rotaļu. Annabella visu savu jaunību bija glabājusi jūtas un tagad atdevās tām ar miesu un dvēseli.

Viņas pirmās vēstules pēc Bairona apciemojuma bija reizē padevīgas un kaislīgas. Viņa rakstīja: «Manu Bai-ron, Jūsu klātesamības laikā es pati sevi nepazinu... Iekams par mani spriežat, vispirms novērojiet, kāda es īstenībā esmu. Es nebūt neesmu tā nopietnā, nožēlojamā sieviete ar gudrajām domām, par kādu Jums izlikos. Tāda esmu tikai liela samulsuma brīžos ... Kas mani pazīst mājas dzīvē, tiem drīzāk iemesls žēloties par manu neprātību nekā par manu gudrību ...» Un jaunavīgā mīlētāja Annabella parakstījās: «Tava sieva.» Viņš atbildēja no Siks-mailbotemas — Augustes mājas un parakstījās: «Tavs mīlošais vīrs.» Lai notiek! Kauliņi ir mesti. Viņa pati gribēja aiziet bojā. Viņš bija devis vārdu: «Ciede Biiort!»

Šķiroties viņš bija solījies drīz atgriezties, bet pagāja nedēļa, divas nedēļas, un Bairons nepārbrauca. Viņš dzīvoja Londonā un dzēra Kinnerda vīnu. Viņš nekādi vairs nevarēja aizbildināties; Annabella veltīgi rakstīja, ka viņas tēvs sacerot kāzu dzeju, visi brālēni Milbenki esot atsūtījuši dāvanas, arī Kerolaina, kāzu rauši esot izcepti, viss jau sagatavots lielajam notikumam. Veltīgi viņa draudēja Baironu Londonā uzmeklēt, ja viņš tūliņ nebraukšot. Viņš lika kāzas atcelt, aizbildinādamies ar to, ka Hensons nevarot atrast Ņūstidai pircēju. Nevarot taču precēties bez pietiekoši lieliem ienākumiem. Annabella iebilda, tas viņai bija vienalga; pieticīgi dzīvojot, varēja iztikt arī bez bagātības. Lai Bairons steidzīgi braucot, vecāki sākot domāt, ka viņš tīšām nesteidzoties. Sers Ralfs ik brīdi nākot istabā un taujājot pēc atskaņām savai kāzu dzejai. Dažas dienas pirms kāzām Bairons vēlreiz lūdza Annabellu apdomāties. Varbūt viņa vilcināšanās iemesls bija tas, ka grūti nācās šķirties no Augustes, kas viņam rakstīja nesakarīgas, maigas, zīmīgiem krustiņiem pilnas vēstules.

Bairons bija Hobhausu lūdzis par laulību liecinieku. Viņi reizē devās ceļā. Bija paredzēts ceļu nobraukt divās dienās, bet līgavainis izlietoja katru gadījumu, lai aizkavētos. Siksmailbotemai cauri braucot, viņš palika vienu dienu pie Augustes un, lai būtu ar viņu vienatnē, aizsūtīja Hobhausu uz Ņūmārkitu. Divdesmit sestajā decembrī viņi brauca tālāk un sniegā un lietū tikai pēc četrām dienām nokļuva Sīhemā. Visa māja bija satraukumā par viņa aizkavēšanos. Lēdija Milbenka bija aiz bailēm saslimusi un gulēja gultā. Annabella sāka raudāt, kad viņi iebrauca. Hobhauss lielā samulsumā veltīgi centās aizbildināties. Taču vienīgais iemesls bija tas, ka viņa biedrs negribēja steigties. Lai novērstu uzmanību un lauztu draudīgā klusuma ledu, viņš iztina savu dāvanu: Bairona Kopotus rakstus dzeltenā marokena iesējumā. Viņš ziņkārīgi nopētīja līgavu. «Ne visai skaista,» viņš nodomāja, «negaumīgi ģērbusies, pārāk garš tērps, lai gan viņai glītas kājas. Un briesmīgi klusa, lai gan šķiet vienkārša un prātīga.» Annabella izskatījās samulsusi un Bairona klātienē nevarēja dabūt pār lūpām ne vārda. Lēdija Milbenka pusdienās neieradās, un sers Ralfs viens pats runāja. Hobhausam viņš likās drusku pļāpīgs, bet labsirdīgs un apveltīts ar zināmu humora izjūtu. Bez viņiem bija vēl divi garīdznieki — Sīhemas un Kēbijas mācītāji.

Viņi runāja par garīgiem tematiem, tad gari un plaši par Kenterberijas arhibīskapu. Bairons un Hobhauss saskatījās. No galda pieceļoties, Bairons draugam teica: «Man nāk prātā, ka lēdija Kerolaina Lēma kādu dienu teica Džordžam Lemam: «Džordž, kā skan septītais bauslis?» Un Džordžs atbildēja: «Tev nebūs savu tuvāku vārdzināt.»»

Nākamajā rītā, 31. decembrī, Hobhauss pirmais nokāpa lejā un aizgāja uz liedagu pastaigāties. Bija skaidra, jauka ziemas diena. Viņš skumji noskatījās viļņos. Viņš nekā laba nesagaidīja no šīs laulības, bet Annabella viņam iepatikās; vakarā viņu novērojot, viņš sāka saprast, ka šo meiteni varēja mīlēt. Vakarā vīrieši sarīkoja komisku kāzu mēģinājumu. Hobhauss tēloja mis Milbenku, advokāts — seru Ralfu un viens no garīdzniekiem — Noels — mācītāju. Ap pusnakti viņi vēlreiz nokāpa jūrmalā, tad novēlēja cits citam priecīgu Jaungadu. Tas bija jautrs vakars.

1. janvārī Bairons ar Hobhausu izgāja jūrmalā pastaigāties. Diena likās gara un melanholiska. Pēc vakariņām Bairons teica: «Hobhaus, šī ir mūsu pēdējā nakts, rīt es piederēšu Annabellai.» 2. janvārī, kāzu dienā, Bairons pamodies ieraudzīja Flečera sagatavoto kāzu uzvalku un sapīka. Pie azaida galda viņš ieraudzīja Noelu garīdznieka ornātā; lēdija Milbenka satraukumā tā drebēja, ka nespēja ieliet tēju. Mirkli vēlāk ienāca Hobhauss ar baltiem cimdiem rokās. Salonā sulaiņi nolika spilvenus uz grīdas. Priekšā divus jaunajam pārim. Bairons vēlreiz izgāja pastaigāties dārzā un lūdza, lai viņu pasauc, kad būs pienācis īstais brīdis. Beidzot nonāca Annabella; viņa bija vienkāršā baltā muslīna ģērbā, kailu galvu. Viņa bija mierīga. Viņu pavadīja audzinātāja — Klermenta kundze. Atsauca Baironu, kas nometās līgavai līdzās ceļos. Spilveni bija cieti, viņš savilka seju savādā svētulīgā un nopietnā grimasē. Reverends Noels noturēja dievkalpojumu. Annabella rāmi un svešādi noskatījās Baironā.

Viņš nekā nedzirdēja, nekā neredzēja. Viņa acu priekšā viļņoja migla; viņš domāja — nezin kādēļ — par atvadīšanos no Mērijas Čeversas. Viņš atcerējās Enzlijas istabu, plato terasi, pļavas, Mērijas skaisto seju, ko tagad izķēmojušas ārprāta šausmas. No sapņiem viņu pamodināja vārdi, kurus viņam vajadzēja atkārtot: «.,. Dodu tev daļu no savām pasaulīgajām mantām.» Bairons viegli pasmaidīja un paskatījās uz Hobhausu. Atskanēja Sīhe-mas baznīciņas zvani. Dārzā norībēja daži šāvieni. Mācītājs apklusa. Balsis viņam vēlēja laimes, rokas spiedieni ziņoja, ka viņš ir apprecējies.

Jaunā lēdija Bairona aizgāja pārģērbties un atnāca pelēkā uzpletni ar baltas ādas apšuvumu. Sera Ralfa sarkanā seja satraukumā izskatījās šaura. Lēdijas Milbenkas acis pielija asarām; Hobhauss izpildīja savu pienākumu un aizveda jaunlaulātos līdz karietei. «Vēlu jums daudzus laimes gadus,» viņš teica. — «Ja es nebūšu laimīga, tad tā būs mana vaina,» Annabella atbildēja. Tad arī Bairons iekāpa karietē un spēcīgi paspieda Hobhausam roku. Sulainis aizvēra karietes durvis. Šķita, ka Bairons negrib atlaist uzticamā drauga roku. Viņš vēlreiz pa logu to satvēra un turēja vēl tad, kad kariete sakustējās. Vientuļš un skumjš Hobhauss palika pie Annabellas vecākiem. Lēdija Milbenka vaicāja, vai viņa neesot izskatījusies jauka — gluži kā īfiģēnijas māte. «Man bija tāda sajūta, it kā es apraktu draugu,» Hobhauss teica.

XXIII SĪRUPA MĒNESIS'

Vēl tagad nevaru skaidri pateikt, cik lielā mērā viņš bija vai nebija aktieris.

Lēdija Baironu

Kariete ripoja uz Helnebiju, uz kādu pili, ko sers Ralfs bija jaunajam pārim nodevis medusmēneša laikam; tā aizveda mīlošu, nemiera sagrauztu sievieti un nervozu, pārkairinātu vīrieti. Kādēļ gan viņš bija precējies? Lai glābtu Augusti? Lai gandarītu savu lepnumu? Nu viņam visu mūžu būs blakus šī nopietnā, neveiklā svešiniece, kas jau tagad viņu vēroja un kritizēja. Viņā pamodās naids, kurā jautās ārprāta dvesma. Viņš sāka savā nodabā neprātīgi dziedāt kā parasti, kad bija nelaimīgs.

Viņi brauca cauri Daremai. Zvani zvanīja. «Man šķiet — tie vēsta mums laimi,» Bairons sarkastiski teica. Lauki un meži bija sniega klāti. Viņš sāka runāt, stāstīja, ka šī laulība viņam esot tikai atriebība. Tas bija jaunais mīts, kam viņš jūtu mulsumā pieķērās. Lai paciestu pats sevi, viņš arvien bija jutis vajadzību sevi redzēt kā romāna varoni. Laulība viņu vismaz uz kādu laiku saistīja [6] pie vienas vienīgas sievietes. Labi, tad drāma norisināsies starp viņu un šo sievieti.

Nebija taisnība, ka viņš Annabellu būtu precējis aiz atriebības. Bildinājuma laikā viņa mīts bija skanējis pavisam citādi. Toreiz viņš cerēja un vēlējās atrast laimi, atdodamies sievietes vadībai. Tā kā Annabella īstenībā nevarēja būt šī sieviete, viņš piešķīra viņai upura lomu. Doma par atmaksu, kas pacietīgi gatavota kopš pirmā atraidījuma, bija laba viela Bairona satrauksmei. Reiz viņam bija paticis tas, ko stāstīja par Aliju pašā: kāds vīrs, kas pirms četrdesmit diviem gadiem nolaupījis vienu no Alija pašā māsām, krīt viņa gūstā, un viņš liek to nogalināt. Crede Biion! Bairons nekad neaizmirst. Tā viņš sapņoja, tā viņš pats sevi iekūdīja.

«Ai, kā jūsu iedomas jūs pievīlušas! Kā tas iespējams, ka tāda sieviete ar veselu saprātu kā jūs varēja ieņemt galvā absurdo cerību mani atgriezt?... Bija laiks, kad jūs mani būtu varējusi glābt, bet tagad ir par vēlu ... Tagad pietiek ar to, ka esat mana sieva, lai es jūs ienīstu. Kad pirmo reizi jūs bildināju, jūs varējāt visu. Tagad jūs sapratīsiet, ka esat apprecējusies ar dēmonu.» Redzēdams, ka viņa baidās, viņš smējās tik sirsnīgi, ka viņa nodomāja — tas nevar būt nopietni teikts. Drosme un pašpaļāvība, ko viņas paziņas un tuvinieki tā bija apbrīnojuši, Annabellu atstāja. Viņa domāja, cik ilgi Bairons pret viņu tā izturēsies. Hobhauss viņai būtu atbildējis: «Tik ilgi, kamēr jūs to ievērosiet.» Diemžēl viņa to ievēroja. Izlasītās grāmatas, laimīgā dzīve, izlutinātas jaunavas panākumi, bīstamā pašpaļāvība bija viņu vāji sagatavojuši, lai viņa spētu saprast un apvaldīt tādu cilvēku kā Bairons.

Pievakarē kariete apstājās Helnebijā. Naktī un sniegputenī šī tukšā māja likās baisma. Annabella izkāpa no karietes, viņas vaibsti un kustības pauda izmisumu. Vakariņu laikā Bairons sacīja: «Tagad jūs esat manā varā, un drīz jūs to sajutīsiet.» Viņš runāja par Viljamu Lēmu: «Kerolaina Lēma viņa sirdi skar kā nemitīgi krītošs piliens. Tas izposta un pārakmeņo nervus.» Un, drūmi no lejas augšup viņā paskatījies, viņš piebilda: «Jūs redzēsiet, ka arī esat izraudzījusies tādu dzīves biedru.»

Turpmāko laiku Bairons nosauca par «sīrupa mēnesi», un nekad Annabellai nepastāvīgais mēness nebija licies spožāks un reizē vairāk mākoņu aizsegts kā toreiz.

Bairons bija briesmīgākais, bet arī valdzinošākais vīrs. Lāgiem viņam pārgāja nelabā oma, tad bija tā, it kā rītos izklīstu migla. Viņi sirsnīgi un jautri sarunājās. Viņam bija prieks klausīties sievas tūkstoš bērnišķīgu muļķību pilnajos stāstos. Viņš sauca Annabellu par Pipīnu, savu renetābolīti. Viņš jokojās par viņas mieru, un šādi vaļības mirkļi Annabellai jo dziļāk iegūla atmiņā, jo bija retāki — «avoti tuksnesī», kā viņa teica. Bet, tiklīdz Bairons samanīja svinīgu vārdu tuvumu, «sprediķus un jūtas», kā viņš mēdza teikt, viņš kļuva rupjš. Sava straujuma traukts, valdīties nespēdams, viņš visu pateica nesaudzīgā asumā. Annabellai bija divdesmit divi gadi, viņa no dzīves nekā nezināja. Tas, ko viņa tagad vēroja, bija pavisam citāds nekā jauno dienu sapņi.

Viņas vīrs bija ievērojams cilvēks un reizē bērnišķīga dvēsele. Sāpīgi jūtelīgs, gandrīz neticami liels fizisks un morāls egoists — viņš nerimās un nepagura spriedelēt par savu veselību, par matiem, kas krita laukā, par sāpošu zobu; viņa pašmīlība bija nomodā par visu, kas skāra viņa kroplību. Pirmajās dienās Bairons ar sievu par to nerunāja. Viņa pati gribēja viņu atbrīvot no šā sloga un pirmā sāka par to runāt. Viņa bija lasījusi kādu Erasma Darvina rakstu par gribas slimībām; Darvins rakstīja, ka pacients jūtoties atvieglināts, ja par savu trūkumu varot vaļsirdīgi runāt. No tā brīža Bairons samierinājās ar to, ka sieva visu zina, bet runāja par savu «kājiņu» vienmēr ar mākslotu smaidu. Ielās pastaigājoties, viņš vienmēr palika nekustēdamies stāvam, tiklīdz tālumā izdzirda soļus, lai neviens svešs viņu neredzētu klibojam, vai arī sāka skriet. Viņš nevarēja ciest, ka viņu novēro; ikviens skatiens, kas viņam pievērsās, izsauca viņā dusmu izvirdumu. Viņš tūliņ sāka mēģinājuma cīņu ar Annabellas morālajām jūtām. «Grūts ir tikai pirmais solis,» viņš mēdza teikt. Vakarā viņš centās sievai pierādīt, ka nedz reliģijā, nedz tikumībā neesot pastāvīgas patiesības. Un ar izaicinošu skatienu nobeidza: «Un tagad atgrieziet mani!» Viņa nemēģināja atbildēt, tikai sev teica — piedošana, padevība, drosme un gaišs prāts būšot labākie līdzekļi, lai viņam pierādītu, ka ne visi cilvēki ir ļauni. Ko viņš sauca par reliģiju, tā bija viņa bērnības gadu_drūmā mācība, kas bija atstājusi lielu iespaidu un ko vēl pastiprināja divu gadu uzturēšanās islama pasaulē, kur viņš pievērsās fatālismam. Annabella citādi uztvēra dievišķo gribu. «Es ticēju dieva dzīvai klātesamībai tiem, kas vēlas piepildīt nevis savu, bet viņa gribu.»

Pirms kopdzīves viņa Baironu bija turējusi par skeptiķi, par volteriānieti. īstenībā viņš atklājās -pavisam citāds. Ar prātu viņas vīrs gan atradās Voltēra varas lokā, bet viņa gara slēptajos dziļumos glabājās neapzinīgs kal-vinisms. Nevienu būtni dieva gribas izpausmes sajūta nevarēja tik grūti nomākt kā viņu, bet viņa acīs dieva taisnīgumu nemīkstināja nekāda līdzjūtība. Bailes un to radītais sašutums bija viņa reliģija. Viņš ticēja, ka vieni nolemti debesīm, otri — ellei un ka viņš pats pieder pie otrajiem; no tā radās viņa dabiskā spītēšana visuma valdniekam un viņa izmisuma pārmērības. Pēc straujas vārdu maiņas ar sievu viņš kādu dienu atkrita krēslā un teica: «Visbriesmīgākais ir tas, ka es ticu.» Domādams par šo dievu, kas priecājas un varbūt zobojas par savu radījumu ciešanām, viņš iedegās sašutumā. «Visa nelaime cēlās no bērnībā ieaudzinātās nelaimīgās ticības, kas noliedz pazudušā dēla atgriešanos,» Annabella skumji atzīmēja.

Tas tiešām bija traģisks pāris, jo viena labās īpašības savienojumā ar otra trūkumiem nekā cita nevarēja radīt kā tikai ciešanas. Sarunās, savās ierastās domgaitās Annabella Baironu locīja uz viņa dabas nopietno pusi. Taču piespiest Baironu domāt par pasaules kārtību nozīmēja pamudināt viņu uz varmācībām. Ne velti viņš mīlēja skaistas, pustrakas sievietes. Glābiņš būtu bijis zināmā vieglsirdībā, uz ko Annabella nebija spējīga. Viņai nebūt netrūka psiholoģiskas gaišredzības; viņa labi prata Bai-rona būtību analizēt. «Viņa nelaime,» tā rakstīja, «ir kaislīga tieksme pēc satrauksmes, kas novērojama visiem ugunīgiem raksturiem, kuriem trūkst nospraustu mērķu. Vienmuļas dzīves apnikums šādas būtnes, pat ja tām laba sirds, noved visbīstamākos ceļos. No tā rodas patika citus mocīt un patika dzert, spēlēt kārtis.» Labāk nemaz nevarēja to pateikt, viņa tikai nemācēja atrast vajadzīgos secinājumus. Kad viņš sievai reizēm skaidroja, ka tam visam neesot nekādas nozīmes, ka morāle esot tikai klimata un laikmeta jautājums, viņai gribējās tam ticēt. Vēlāk viņa reiz teica: «Atceros, ka man bija vēlēšanās uzskatīt par savu pienākumu viņa labā atteikties no visa, būt viņa verdzenei, viņa upurim... Sieviete tikai tad var vīrieti mīlēt viņa paša dēļ, ja viņa to mīl arī viņa noziegumos ... Neviena cita mīlestība nav šā vārda cienīga ...» Bet viņas neuzpērkamais prāts liedza viņai nespēka tiesības; Annabelias loģika bija laidusi pārāk dziļas saknes, lai sirds to varētu pārveidot.

Viņa izbrīnā atklāja, ka viņš ir māņticīgs. Viņa dvēselē blakus sadzīvoja skaidrs gars un bērnišķīgas bailes. Bērnībā Eberdīnā viņam lielas bailes iedvesis kapsētas tuvums — tā viņš sievai stāstīja. Katra nejauša satikšanās viņam bija brīnums. Viņš ticēja zīmēm. Melnas drānas valkāt bija bīstami, istabā ielidojis sikspārnis atnesa nelaimi; kādu nakti viņi no piesnigušā dārza noskatījās mazā mākonītī, kas tuvojās mēnesim. «Ja tas ies pāri mēnesim, tad man viss pagalam,» Bairons teica. «Ja aizies garām, es būšu glābts ...» Mākonis gāja pāri mēnesim.

Tā kā lēdijas Baironas laulājamais gredzens — «atraitnes» gredzens bija par lielu, Annabella to bija aptinusi ar melnu pavedienu, lai tas turētos pirkstā. Šo pavedienu ieraudzījis, Bairons iekliedzās: «Melns pavediens!» Viņš gribēja, lai viņa to noņem. Pēc dažiem mirkļiem, kad viņa, kamīna priekšā stāvēdama, salika rokas aiz muguras, laulājamais gredzens iekrita ugunī. Šis gadījums Bai-ronu stundām ilgi satrauca. Viņš ticēja tik dīvainām lietām, ka Annabellai bieži bija jāprasa, vai viņš nopietni tā domājot. Varbūt viņš tikai daļēji tam ticēja, mistifikācijas Baironam vienmēr bija patikušas. Tā, piemēram, viņš stāstīja, ka viņš esot kritis eņģelis, nevis simboliski, bet īstenībā. Viņš teica, ka Annabella esot viena no tām sievietēm, par kurām bībelē teikts — viņa esot no debesīm padzīta gara mīļākā. Pat grāmatās viņš ieraudzīja noslēpumainus pareģojumus. Viņš nebija aizmirsis Zeluko un bieži ar Annabellu par to runāja. Zeluko beidzot nožņaudz savu bērnu ... Bairons teica: «Man klāsies tāpat, arī es nožņaugšu mūsējo.» Viņš ticēja, ka neatvairāma vara viņam liekot ļaunu darīt. Bieži viņš sacīja: «Liktenis mani atkal novedīs Austrumos. Jā, man jāatgriežas Orientā, lai tur nomirtu. Mans liktenis...» Viņam nākotne jau iepriekš bija rakstīta zvaigznēs un pareģojumos. Viljama kundze viņam bija pareģojusi, ka viņš miršot trīsdesmit septiņus gadus vecs. Viņš tam ticēja. Zinātniski izglītotā lēdija Bairona bieži baismā izbrīnā klausījās vīra vārdos. Vai viņš ir ārprātīgs? Vai arī tēlo ārprāta komēdiju? Viņa to nezināja.

Tas vēl nebija viss. Aiz šīs pirmās noslēpumainās joslas, kas jau bija diezgan baiga, Annabella drīz nojauta otru, vēl drūmāku. Jau pirmajā rītā Bairons saņēma no Augustes vēstuli, viņš to Annabellai lasīja priekšā laimes pārplūdumā. ««Mīļais, pirmais un labākais pasaulē...» Ko jūs par to sakāt?» viņš vaicāja.

Dažas dienas pēc kāzām viņš Helnebijā Annabellai spogulī rādīja, ka viņi ir mazliet līdzīgi viens otram. «Kā brālis un māsa...» viņa smaidīdama teica. Viņš saķēra sievu aiz elkoņa un iekliedzās: «Kur jūs to dzirdējāt?» Citu dienu bez kāda nolūka, bet varbūt nemierīgās jausmās, kas trīcēja viņas sirdī, viņa pieminēja Draidena traģēdiju par asinsgrēku — «Donu Sebastjanu», un Bairons atkal iedegās dusmās. Likās, šis temats viņam radīja šausmas, bet viņš pie tā vienmēr atgriezās. Jaunā sieva naivi mēģināja to izprast, lietojot parastās studiju metodes. «Mans prāts un spriedums lielāko tiesu bija nevērtīgs. Man vajadzēja meklēt kādas problēmas nezināmo bez atrisinājumam vajadzīgām premisām.» Viņai radās iespaids, ka Bairons viņu bija precējis nevis aiz atriebības, kā viņš apgalvoja, bet lai slēptu kādu briesmīgu noziegumu, ko viņa nevarēja iedomāties. Viņa sev vaicāja, vai vīram nav bijusi kāda mīļākā, kurā viņš vēlāk pazinis sava tēva miesīgu meitu.

Naktīs viņa redzēja, ka vīru moca lietuvēns. Viņš bieži miegā runāja, bieži cēlās augšā un, pistoles un dunčus vicinādams, lieliem soļiem staigāja, tad atkal, zobus griežot, likās gultā. Viņa pieglauda galvu pie viņa pleca, lai viņu mierinātu. «Jums derētu meklēt maigāku spilvenu nekā mana sirds,» viņš kādu nakti teica. Viņa atbildēja: «Nezinu, kura sirds drīzāk lūzīs — jūsējā vai mana.» Reiz viņa maigi vaicāja: «Ja esat kādu pavedis, sakiet man to! Vai Auguste to zina?» Viņš atzinās, ka viņa dzīve slēpjot briesmīgu noslēpumu. «Es jums to atklāšu, kad jums būs bērns.» Annabella bieži dzīrās bēgt, viņu atstāt, bet viņa mīlēja vīru, žēloja. «Tagad pirmo reizi mūžā redzu, ko nozīmē būt vienam ar savu dievu.»

Un viņš? Ko viņš domāja par šo sievieti, kas tik ļoti atšķīrās no visām, kas viņam bija piederējušas? Reizēm Annabella viņu aizkustināja. «Ja kaut kas mani varētu pamudināt ticēt debesīm, tad tā būtu jūsu sejas izteiksme šajā mirklī. Nabaga sieviete, jums vajadzēja apprecēt labāku vīru!» Viņš juta nožēlas, bet palika nepielūdzams. Kopš «Čailda Herolda» viņš bija pats savas dzīves aktieris. Nekad viņam nebija bijis ticīgāka skatītāja par šo jauno, mācīto un iebaidīto sievieti. Ja viņas veselais saprāts liktu viņai par to pasmaidīt, viņš tūliņ būtu mainījis savu lomu. Toreiz noderīgākais viņam būtu bijis mierīgs epikūrisms, kādu sniedza lēdija Oksforda; Annabellas nopietnība bija viņas lielākā nelaime. Viņš teica viņai: «No sievietes es neprasu nekā cita kā tikai smieklus. Par pārējo man maza bēda. Auguste smejas par katru nieku. Neviens bez Augustes nespēj mani laimīgu darīt.»

Kā gan viņš varēja būt tik brutāls — viņš, kas sevi turēja par maigāko cilvēku, viņš, ko pat vecas un neglītas sievietes klātiene darīja maigu, viņš, kas vārajai lēdijai Frānsisai bija tuvojies ar tik smalkjūtīgu mīlestību? Viņš pats to nevarēja saprast. Viņš bija Bairons. Viņā pamodās ārprātīgas dusmas. «Jūs nezināt, par kādu briesmoni mani var pārvērst ļauna kaislība.» Viņš jutās šīs sievietes gūsteknis. Viņš bija lūdzis atcelt saderināšanos. Annabella bija gribējusi ar viņu precēties, bija solījusi, ka neko nenožēlos. Un tagad viņa bija svešiniece vīra dzīvē. Varbūt viņš par sievu būtu iežēlojies, ja viņa būtu izlikusies vājāka, bet viņa pārāk labi prata savu nespēku slēpt. Viņai nebija nedz Augustes biklā nemiera, nedz lēdijas Frānsisas pārkairinātās satrauksmes; viņa likās neaizkustināma, sārta pilnvaidze. Viņa apgalvoja, sprieda, lēma. Viņa ēda lēnām un metodiski, turpretī viņš ēdienu iekoda dažos mirkļos. Viņa runāja par savām jūtām. «Neesiet taču sentimentāla!» viņš uzbrēca un izstiepa rokas pret debesīm. Viņa visu uztvēra vārdiski. «Ja jūs neievērotu visu, ko es saku, mēs varētu ļoti labi saprasties,» viņš teica. Viņš prasīja mieru, vientulību. Bija briesmīgi vienmēr būt divatā. Viņš allaž sievu izsūtīja no istabas, teikdams: «Jūs man neesat vajadzīga,» — vai: «Ceru, ka mēs nebūsim vienmēr kopā. Apgalvoju jums — to es nevarētu paciest.» Un kādu citu reizi: «Laulībai ir viena vienīga labā puse: tā cilvēku atbrīvo no draugiem.»

Viņš vairs nešaubījās par to, ka viņa laulības uzticībai drīz pienāks gals. Kādu dienu viņš bija lēdijai Melbenai vaicājis: «Vai precētam vīram var būt mīļākā?» Tagad viņš rakstīja viņai: «Apbrīnoju Jūsu stila gudrību, kopš esmu sievietes varā, bet es Jūs mīlu, dārgā krustmāt, un piedodu Jums Jūsu šaubas līdz manai nākamai dēkai.» Vecajai dāmai šķita, ka Bairons sacēlis diezgan skandālu viņas ģimenē, un viņa vēlējās, lai viņš ļaujot mieru. «Gribu Jums dot labus padomus,» viņa rakstīja, «esmu

Jūsu baltais krauklis, sargieties no melnā! ...» — «Man šķiet — Jūsu melnais krauklis ir X,» Bairons atbildēja, «bet es viņu vēl vienmēr mīlu, lai gan man mājā ir viss, kas mani var aizkavēt tuvākajā laikā jebkuru cilvēku pareizi mīlēt.» Šis vārds lēdiju Melbenu uzjautrināja. «Man jāsmejas par jūsu «pareizi». Vai kāds šo vārdu jebkad lietojis šādā nozīmē?»

Sākumā bija nolemts 20. janvārī atstāt Helnebiju, lai 22. janvāri, viņa dzimšanas dienu, pavadītu pie Milben-kiem Sīhemā. Pēdējā mirklī viņš iedomājās, ka divdesmitais ir piektdiena, un paziņoja, ka šajā dienā neceļošot, ceļojums jāatliekot uz 21. datumu. Lēdija Bairona viegli pasmaidīja. Viņš apmulsis paskaidroja, ka piektdiena esot muhamedāņu sabats un viņš esot radis to svētīt. Viņš bija diezgan labā omā un braucot teica, ka viņu dzīve nebūšot slikta. «Man šķiet — tagad jūs tiku tikām zināt, kādām lietām nedrīkstat pieskarties,» viņš piebilda un bargi paskatījās viņai sejā.

Viņš sāka atzīt Annabellas labās īpašības. Helnebijas briesmīgo nedēļu laikā viņa bija palīdzējusi viņam strādāt. Viņa bija pārrakstījusi «Ebreju melodijas», ko viņš rakstīja mūziķim Nātanam, Viņi bija kopīgi pārrunājuši lasīto. Viņa bija izglītota. Kaut nebūtu bijusi viņa sieva! ... Bet tā viņa palika atbildīga par laulības nepatīkamo garlaicību. Viņš bija vienmēr bijis brīvs vīrs; kas viņam varēja būt nepatīkamāks par sievas vecāku apgrūtinājumiem, kur pat viņa paša vecāki viņu nekad nebija apgrūtinājuši! Ne bez izbailēm Bairons Sīhemā atrada «tētiņu seru Ralfu». Vecais sārtvaidzis baronets sirsnīgi nāca pretī, bet viņam bija nelaimīgas ierašas un nelabojama tieksme mūžīgi atkārtot dažus iemīļotus jokus. Viens no tiem bija par jēra gurnu, un tas seram Ralfam tā patika, ka viņš vairākas reizes nedēļā tikai tādēļ lika pasniegt jēra gurnu, lai varētu to izstāstīt. Pēc ēšanas palicis ar Baironu viens, viņš turēja runas, ko bija teicis Daremas nodokļu maksātājiem. «Klausos monologu, ko manam sievastēvam labpatīk saukt par sarunu; reiz viņš man spēlēja priekšā vijoli, tad varēju atpūsties.» Reizēm Bairons vairs neizturēja, viņš strauji piecēlās un ļāva sievastēvam «turēt savas runas pudelēm — tās vismaz nevar iemidzināt». Viņš iegāja savā istabā sapņot, bet tad zvans aicināja uz tēju un vajadzēja atkal iet pie «ģimenes». «Man jāiet tēju dzert,» viņš rakstīja Mūram. «Nolādētā tēja! Vēlētos, kaut tas būtu vīns, turklāt pie Kinnerda.» Auguste neveikli, varbūt arī greizsirdīgi vēstulēs zobojās par to, kā Baironu dīdot. Vakaros viņš briesmīgi žāvājās salonā, kur bija svinētas viņa kāzas, jo šajā diennakts daļā, kas viņam Londonā bija vistīkamākā, viņam Sīhemā visbriesmīgāk nāca miegs.

Kad sievas vecāki viņam apnika, Annabella, pateicoties pretstatam, kļuva par viņa sabiedroto un patvērumu. Viņš tagad bija sievu nokristījis par Pipu. «Jūs esat mīļa, jauka Pipa un labākā sieviete pasaulē,» viņš teica viņai kādu vakaru, kad Annabella viņam atnesa limonādi pie gultas. Reižu reizēm vēl bija dīvaini atgadījumi. Pēc kādas rīmju rotaļas Bairons gribēja zīmītes nosūtīt Augus-tei, lai viņa varētu par tām pasmieties. Viņa sieva sacīja: «Es apzīmēšu jūsējās ar krustiem, lai viņa tās varētu atšķirt no manējām.» Viņš nobālēja. «Dieva dēļ, nedariet to,» viņš teica, «jūs viņu briesmīgi izbiedētu.» Viņš visu nakti domāja, ko šie krusti varētu nozīmēt.

Pludmalē viņš bija bezrūpīgs, jautrs biedrs. Tur bija liela klints, ko sauca par «dūnu gultu», turp viņi parasti mēdza iet. Viņš aicināja sievu kāpt augšā tikpat ātri kā viņš un steidzās pirmais, skrejot ļoti veikli. Annabella to sauca par viņa būtnes bērnišķīgo pusi, «kad viņš nedaudzus acumirkļus līdzinājās nevainīgam bērnam rotaļās». Reizēm gadījās, ka viņš līdzīgi mazam bērnam runāja par sevi trešajā personā. Skumju brīžos viņš bieži teica: «Bairons ir prātā jucis, jā, viņš ir prātā jucis!» — un rūgti piebilda: «Nabaga Bairons, nabaga Bairons!» Annabellu aizkustināja viņa balss izmisuma nokrāsa tādos brīžos. Sīhemas apciemojuma beigās viņš kādu nakti sacīja: «Man liekas — es jūs mīlu.» Tas nebija gluži neiespējami. Viņa kļuva nepieciešama, viņš bija pieradis pie sievas. Annabella tagad pazina vīra lēkājošo gaitu, pistoles pagalvī,_ aizliegtos tematus. Ja viņš būtu Sīhemā nodzīvojis vairākus mēnešus, viņš varbūt būtu pieradis pie laulības dzīves tāpat kā daudzi citi.

Bairons Mūram: «Dzīvoju tādā vienmuļībā un klusumā — tas ir, ēdu augļus, klejoju apkārt, spēlēju muļķīgas kāršu spēles, žāvājos, šķirstu vecus laikrakstus un kalendārus, lasu liedagā gliemežvākus, noskatos, kā panīkušie jāņogu krūmi dārzā dzen atvases, — ka man nav

nedz laika, nedz patikas Jums kaut ko vairāk teikt... Mēs ar sievu brīnišķīgi saprotamies. Svifts saka: «Neviens prātīgs cilvēks nekad neesot precējies,» — bet nelgām laulība ir ambrozisks stāvoklis. Es vēl vienmēr domāju, ka laulību līgumus vajadzētu noslēgt uz laiku — tāpat kā nomas līgumus. Taču es skaidri zinu, ka savējo pēc notecējuma atjaunotu, kaut arī nākamais termiņš nāktu pēc deviņdesmit deviņiem gadiem.»

Bija norunāts, ka pavasarī Baironi brauks uz Londonu. 9. martā kariete viņus atkal aizveda projām. Bairons labprāt būtu viens aizbraucis uz Siksmailbotemu pie Augus-tes, bet sieva katrā ziņā gribēja viņu pavadīt. Auguste ilgi vilcinājās, līdz piekrita viņu abu apciemojumam. Nebija telpas, māja bija maza, viņa nezināja, vai pulkvedis tajā laikā nebūs mājās. Beidzot atnāca ielūgums. Kad viņi aizbrauca no Sīhemas, Baironam, karietē sēžot, uznāca nelaba oma. «Kādēļ jūsu māte atvadoties jūs nodeva manā apsardzībā? Ko viņa ar to gribēja teikt? Vai jūs neesat spējīga pati aizsargāties? Es negribēju, ka jūs šajā ceļojumā man braucat līdzi...» Annabella sacīja, ka viņai vajagot Augusti apciemot. «Auguste ir muļķe,» viņš atbildēja un drūmā noskaņā atkārtoja vēlreiz: «Jā,

Auguste ir muļķe.» Pievakarē viņš atmaiga. «Jūs ar mani precējāties, lai mani darītu laimīgu, vai ne? Nu tad dariet mani laimīgu!»

Auguste viņus saņēma ļoti mierīgi, gandrīz nekā nerunāja, nenoskūpstīja svaini. Abas sievietes reizē uzkāpa augšā istabās, un Annabella pirmā apskāva Augusti. Pēc vakariņām Bairons prasīja degvīnu, sāka dzert un ieteica sievai iet gulēt. «Mēs protam arī bez jums sev pakavēt laiku, mana dārgā,» viņš teica un mazliet vēlāk, ieejot savā istabā: «Tagad, kad man ir Auguste, jūs redzēsiet, ka jūs man nekādā ziņā vairs neesat vajadzīga. Es jums jau teicu, ka jūs izdarījāt muļķību, braukdama šurp, un ka labāk būtu bijis, ja jūs nebūtu braukusi.» Šī saruna Annabellu savādi aizskāra. Viņa domāja, ka Bairons reiz jutis kaislību pret Augusti, bet māsa viņu atstūmusi. Nākamajā rītā Auguste viņus abus saņēma savā neparastajā mierā. «Nu, Zostiņ,» Bairons teica, «vai es neesmu ļoti tikumīgs vīrs?» Auguste apmulsa un sacīja: «Neliela labošanās novērojama.»

Šā apciemojuma laikā Lī kundze bija ļoti laipna pret Annabellu. Varēja pat teikt — kad Bairons viņai uzbruka, viņa mēģināja bēgt, bet viņš reizē iedvesa viņai arī bailes. Viņam patika izteikt arvien skaidrākas piezīmes: ««Mums jābēg, mums jāšķiras ...» Vai atceraties, Zostiņ, kad rakstīju jums šo dzejoli?»

Annabella apjukusi redzēja, ar kādu apskaidrotu izteiksmi vīrs noskatās mazajā Medorā. «Vai zināt, ka tā ir mana meita?» viņš teica, rādīdams uz mazo. Bet, tā kā meitene bija Bairona krustmeita, teikums varēja likties dabisks. Viņš bija licis Londonā pagatavot divas saktas, kurās bija iedarināti viņa un Augustes mati. Abas bija veidotas no burtiem un krustiņiem. Vienu viņš iedeva Augustei un teica, uz Annabellu rādīdams: «Ak, ja viņa zinātu, ko tas nozīmē!» Taču lēdija Bairona negribēja saprast. Viņa turēja par savu pienākumu šīs tik briesmīgās aizdomas atvairīt, cik vien ilgi iespējams. Viņa juta «neizteicamas šausmas un līdzjūtību», svinīgi nosolījās nekad neizturēties tā, it kā viņai šādas domas būtu ienākušas prātā.[7]

Tikmēr abas «A» ilgi un draudzīgi pastaigājās parkā un sarunājās par Baironu. Annabella izmisumā izraudzījās Augusti par uzticības personu. Auguste brīnījās par pazemīgo draudzību, ko svaine viņai piedāvāja. «Jūs esat

pret mani tik laba tādēļ, ka mani nepazīstat,» Auguste teica. Viņa deva Annabellai padomus, kā Baironam jādzīvo. Viņas aprobežotais gars lika viņai vistraģiskākās lietas pielīdzināt līdz viņas pašas līmenim, tādēļ viņa domāja, ka brāļa dusmu izvirdumi ceļoties no gremošanas traucējumiem. Viņš gavēja, lai nekļūtu resns; izbadējies viņš atkal ieturēja sātīgas pusdienas, kas viņam nedarīja labu, un tad viņš lietoja pārāk lielas magnēzija devas. Auguste teica, ka tas esot viss ļaunums. Annabella teica — Bairons esot grūti izprotams, bet viņa cerot vīru iekarot ar savām jūtām. Otra atbildēja, lai viņa nezaudējot cerības, ieradumam esot milzīga vara pār Baironu.

Par spīti Lī kundzes patiesajai labsirdībai, Annabella sāka justies kā ļaunos murgos. Bairons, iededzies dusmās pats pret sevi, pret sievu, pret māsu, bija satracināts kā vīrietis, kam aizliedz sen gaidītu baudu; viņš dzēra, lai aizmirstos, un tas viņa vārdus darīja vēl rupjākus. Bairons piespieda Augusti skaļā balsī lasīt vēstules, ko viņa bija saņēmusi pēdējo divu gadu laikā, vēstules, kur viņš ciniski runāja par savu vienaldzību pret Annabellu un par savām mīļākajām. Tad viņš pagriezās pret sievu un sacīja: «Un šajā laikā jūs domājāt, ka es mirstu aiz mīlestības pret jums.» Vakaros viņš Annabellu laikus aizsūtīja projām un vienu vai divas stundas palika pie Augustes. Lēdija Bairona bija tik nelaimīga, ka nevarēja neko ēst, lai gan izsalkums viņu briesmīgi mocīja. Reizēm viņa ieslēdzās un raudāja, līdz atkal saņēmās. Viņa sev teica: «Tas nevar būt, tas nevar būt!» Reiz viņa Augustei rādīja kādu vietu Nekera kundzes grāmatā. «Sāpes, kas cēlušās bez mūsu vainas, drīz izgaist, bet sirdsapziņas ēdas paceļas pāri laikam un jūtām.» Auguste klusu paskatījās viņā, un Annabellai radās iespaids, ka viņas bez vārdiem sapratušās.

Viesošanās laika beigās, kad īstenība kļuva neciešama, lēdija Bairona meklēja patvērumu pārdomās, kas izraisīja ekstāzi. Viņa lasīja bībeli, atrada tur vietas, kas saskanēja ar viņas jūtām, un viņu pārņēma mistisks entuziasms. Viņa gribēja būt šo divu pazudušo dvēseļu sargātāja, gribēja tās glābt. Bet kā viņa varēja glābt vīrieti, ko mīlēja un kas viņu ienīda?

Pie Augustes dzīvojot, Bairons dabūja zināt par Napoleona atgriešanos no Elbas, par karaļa karaspēka atkrišanu un ērgļa jauno pacelšanos. Ziņas iededzināja viņa

prātus. Tātad viņa mazā pagoda nav sagrauta. «Un tagad, ja viņš nesamīs sabiedrotos, mēs nekā nedabūsim par savu naudu. Ja viņš viens pats var ieņemt Franciju, kādēļ tad, pie velna, viņš nevarētu svešos iemākļus padzīt ar savu slaveno šķēpu — karaļa gvardi? Neiespējami turēties pretim šā rakstura varai un nejūsmot par šīs karjeras spožumu!» Londona bija pārsteigta un satraukta. «Pie kakao koka» par Burboniem derēja ar piecpadsmit pret pieci. Hobhauss lika uz Napoleonu. Divdesmit trešajā pienāca ziņa, ka ķeizars iegājis Parīzē. Divdesmit dienās viņš bija veicis gājienu cauri visai Francijai. Ostā iepretī Dovras stāvajam krastam plīvoja trikolors. Divdesmit pasaules vēstures gadi sākās no jauna.

Citā laikā Bairons būtu vēlējies pārrunāt šīs ziņas ar Hobhausu, ar Kinnerdu, bet viņam bija ļauns prieks «izspēlēt šīs divas sievietes vienu pret otru», un viņš labprāt būtu palicis Siksmailbotemā. Taču Auguste to nevēlējās, un tā viņš divdesmit astotajā Annabellu aizveda projām. Kā viņas vīrs izteicās, viņa «izrādīja grūtniecības pazīmes» un bija garīgi un miesīgi salauzta.

xxrv PIKADILIJA NR. 13

Šīs laulības — tāpat kā daudzu citu laulību traģēdija bija tā, ka viens laulātais neredzēja otra īsto tēlu.

Gretersons

Viņi bija noīrējuši skaistu namu Pikadillijas terasē, 13. numurs; viņiem bija kalpotāji, divas karietes. Trūka tikai vajadzīgās bagātības. īre bija septiņi simti mārciņas, par to izgāja visi lēdijas Baironas ienākumi. Lordam Bai-ronam nekādu ienākumu nebija, jo ar Ņūstidas nomu nepietika, kb aizmaksāt parādu procentus. Viņu plašā dzīve gandrīz jau pirmajā dienā mājā atsauca tiesas izpildītājus. Hobhauss apciemoja draugu pirms aizceļojuma uz Franciju, kur gribēja vākt materiālus par ķeizara atgriešanos. Viņš atrada Baironu drūmā omā. Bairons nesūdzējās, bet ieteica Hobhausam neprecēties.

Pirmās dienas bija īsti laimīgas. «Viņš bija pret mani tik mīļš, kādu nekad nebiju viņu redzējusi,» Annabella

stāstīja, bet viņai vairs nebija daudz cerību. «Cerības ir tikai smiņķis uz dzīves sejas,» Bairons teica. «Mazākais pieskāriens īstenībai to noslauka, un tad redzam, kādu izdēdējušu ielasmeitu esam turējuši savās skaujās.» Ari viņa nonāca pie šīs rūgtās dzīves gudrības.

Bairons izskatījās skaistāks nekā jebkad. Viņa sejā bija savāds cēlums, tajā varēja jaust nemiera diženību. Viņš tagad ģērbās melnās drēbēs, kas vēl vairāk izcēla viņa nopietnību un cienību. Annabella neapnika viņu apbrīnot. Viņai patika ņemt vīru līdzi, kad viņa gāja pie Hender-sona pirkt puķes; viņa atstāja Baironu Pedingtonā pie radikāļu dzejnieka Lī Hanta, un, kamēr viņa iepirkās, abi vīrieši debatēja par lorda Kāslreja politiku; Bairons pats sēdēja Hanta puiku šūpuļzirgam mugurā. Toriju prese un valdība gribēja iet palīgā Burboniem. «Vai varam mierīgi palikt, kad kaimiņa māja deg?» Bairons ar saviem draugiem, protams, bija pret karu, par Bonapartu un protestēja pret Anglijas iejaukšanos citas valsts pilsoņu karā. Mājās braucot, lēdija Bairona iegriezās pēc vīra. Viņa savā skaistajā ekipāžā gaidīja pie durvīm. Bairons uz nama kāpnēm rotaļājās ar Hanta bērniem. Vai tā nebija konvencionālā laimes aina? Šī jaunā, apaļā, smaidošā sieviete, vīrs, kas uz sliekšņa atvadās no drauga, ugunīgie, nepacietīgie zirgi — kā te vēl trūka salkanai gleznai? Pi-kadillijas terasē pārnācis, Bairons strādāja pie sava jaunā dzejojuma — «Parizinas», un Annabella kā uzticīga rakstnieka sieva pārrakstīja lapas. Viņu dzīvei pāri klājās bieza labklājības smiņķa kārta.

Taču lēdija Bairona bija skumja. Viņa bija zaudējusi savas spirgtās lauku krāsas, jutās vientuļa. Bairona draugi — Kinnerds un Hobhauss viņai nepatika; viņa tos dēvēja par «Pikadillijas bandu». Kinnerds bija Bairona vārdā nopircis Drūrileinas teātra akciju daļu, lai viņa draugs varētu iestāties valdē. Annabella! nepatika teātra ļaudis. Viņa zināja, ka Bairons atkal apciemo Melbenu namu; tas viņu uztrauca. Krustmāte bija bīstama padomniece. Bet ko viņa varēja darīt? Pasaules priekšā Melbeni un Lēmi bija Baironu radi un draugi. Kerolaina un Viljams dzīvoja kā divi balodīši. Bairons ciemojās pie viņiem, viss bija aizmirsts. Viņš tagad teica, ka Kerolaina esot ļoti garlaicīga, bet viņai piemita bijušās mīļākās burvība, ar viņu varēja brīvi runāt, viņas vaļsirdība Bairo-nam glaimoja. Reiz lēdija Bairona aizgāja līdzi uz

Melbenu namu; nelaimīgā kārtā viņa tur satika Čeversa-Māstersa kundzi — Mēriju Annu, kas bija atveseļojusies no nervu sabrukuma. Annabella stāstīja Augustei par šo apciemojumu: «Neesmu jums vēl stāstījusi, ka pie Kero-lainas satiku Māstersa kundzi. Viņa man apjautājās par Baironu. Nekad neesmu redzējusi tik ļauna izskata kaķeni. Katrs cits viņai līdzās būtu izskatījies tikumīgs. Ai, kaut es tiktu projām no šīs briesmīgās pilsētas, kas mani dara traku! Man liekas — laukos es ātri atgūtu savu labo izskatu un labo omu.» Mīlošajai, lepnajai un šķīstajai lēdijai Baironai nekas nevarēja būt tik mocošs kā šī dzīve Londonā, kur viņai uzglūnēja sievietes, kas kādreiz bija viņas vīru mīlējušas, un kur viņai bija jābaidās tām atklāt, ka viņas laulība ir neizdevusies.

Bet par visām lietām — tur bija Auguste. Viņa bija ieradusies desmit dienas vēlāk un apmetusies Pikadillijas terasē kā savās mājās. Kādēļ Annabella bija Augusti ielūgusi? «Nebija iespējams viņus atturēt tālu vienu no otra,» viņa paskaidroja. «Bet, pēc mana ieskata, bija iespējams viņus atturēt no grēka. Es jutos kā šo divu būtņu sargātāja.» Bairons Augusti vispirms saņēma ar savu slaveno no lejas augšup vērsto naida skatienu, bet pēc nedaudzām minūtēm Auguste viņam atkal iepatikās. «Jūs bijāt muļķe, ka ļāvāt Augustei ienākt šajā namā,» viņš teica sievai. «Jūs pati redzēsiet — tas visādā ziņā jums nozīmēs lielu pārmaiņu.»

Tiešām, Siksmailbotemas dzīve sākās no jauna. Vakaros Bairons Annabellu iesūtīja istabā, kur viņa nevarēja aizmigt un nemierīgi gaidīja viņa soļu troksni. Šie soļi pauda, kādā noskaņojumā vīrs pie viņas nāca. Reizēm viņš kāpa augšup ar briesmīgu enerģiju; tā bija zīme, ka viņš noskaities. Dažreiz viņa dzirdēja vīra un Augustes soļus reizē — jautru smieklu pavadītus. Šo triju cilvēku savstarpējās attiecības bija gluži neparastas. Annabella bija Pipa, Auguste — Zostiņa, Bairons savai sievai — Pīlēns un māsai — Bēbis. Vēl bija laimes mirkļi. Bairons sievai teica: «Ja es būtu jūs pazinis no sava piektā gada, es būtu varējis kļūt laimīgs.» Vai: «Nabaga mazā, jūs tiešām nav grūti apmierināt.» Turpretī citas dienas bija tik briesmīgas un Annabella juta ceļamies tādu naidu pret Augusti, ka būtu varējusi svaini nogalināt. «Biju gandrīz prātā jukusi, un, lai glābtos no atriebības kaisles, man tās vietā vajadzēja likt citu — romantiskas piedošanas

kaisli.» Kā reiz bija aizstāvējusi Termopilas un kopusi mēra slimniekus, tā tagad viņa gribēja glābt šo sievieti, kas bija visas viņas nelaimes vaininiece. Tad viņas naids pārvērtās kvēlā, izmisīgā draudzībā. Kā katra mīloša sieviete — viņa gribēja zināt mīļākā pagātni. Auguste bija «zinātāja», bija arī viņa patvērums, kad sievas klātbūtne Baironu uztrauca. Tomēr lēdija Bairona jūnija beigās svainei skaidri lika saprast, ka viņa diezgan ilgi ciemojusies, un Lī kundze aizbrauca atpakaļ uz Siksmailbo-temu.

Visu 1815. gada pavasari Bairons gandrīz katru priekšpusdienu vienu vai divas stundas pavadīja Džona Marija birojā. Tur viņš satika vienu no tiem nedaudzajiem rakstniekiem, ko reizē cienīja un apbrīnoja, — seru Valteru Skotu. Abiem vīriem šīs sarunas ļoti iepatikās. Skotam Bairons bija tēlots kā ekstravagants jauneklis, bet tāds neizskatījās. Neviens cits nevarēja saprast labāk par Skotu, cik daudz diženuma bija Bairona raksturā. Reliģijā un politikā viņiem bija pretēji uzskati, taču Skots Bairona uzskatus neturēja šai ziņā par dziļi nodibinātiem. Skots teica — ja Bairons vēl dažus gadus padzīvošot, viņa domas mainīšoties. Bairons ļoti dedzīgi atbildēja: «Jūs laikam piederat pie tiem, kas man pareģo, ka es pievērsīšos metodismam?» — «Ai nē,» Valters Skots atbildēja, «tik banāla jūsu atgriešanās nebūs. Es drīzāk sagaidītu, ka jūs pievērsīsieties katoļticībai un izrādīsiet sevišķi dziļu grēku nožēlu. Reliģijai, kuras piekritējs jūs kādu dienu varbūt būsiet, jābūt ar lielu varu pār fantāziju.» Bairons nopietni pasmaidīja un nekā neteica.

Viņi apmainījās dāvanām. Skots iedeva Baironam skaistu dunci ar zelta spalu, kas reiz bija piederējis bīstamajam Elfi bejam. Bairons Skotam pēc dažām dienām nosūtīja lielu, miroņkauliem pildītu sudraba urnu, uz kuras bija licis iegravēt Juvenāla vārsmas:

Expende — quoi libras in duce summo inverties —

Mors sola iatetur quantule hominum corpuscula.

Skots labāk nekā jebkurš cits būtu pratis Baironu nomierināt un iedvest viņam paļāvību. «Bairons bieži bija grūtsirdīgs,» viņš rakstīja, «gandrīz drūms. Kad satiku viņu šādā omā, es nogaidīju, līdz tā pati izgaist vai arī gadās nejaušs piemērots iemesls pamudināt viņu runāt. Tad gandrīz vienmēr izklīda ēnas viņa sejā.»

Ja lēdija Bairona tikpat labi būtu sapratusi izmocītas dvēseles, varbūt nams Pikadillijā būtu kļuvis par klusu mājvietu, bet lēdija Bairona bija nepiekāpīga un mīlēja; tās bija divas bīstamas klintis ceļā uz brīvību.

1815. gada jūnijs. Annabella bija grūtniecības ceturtajā mēnesī, Hobhauss Francijā gaidīja ziņas no armijas. 20. jūnijā pastmeistars viņam ziņoja, ka Napoleons pie Vaterlo pilnīgi sakauts. «Poor fellow,» viņš teica, un Bairons, saņēmis šo ziņu, piebilda: «Well, I am damned sorry lor it.»[8] Visas jaunās anglietes bija Beļģijā — katrai bija kopjams brālis, vīrs vai mīļākais. Tāpat kā citas, tur bija Kerolaina Lēma, greizsirdīga uz lēdiju Frānsisu Vebsteri par viņas panākumiem: Baironam bija taisnība, kad viņš teica, ka drošāks uzbrucējs triumfēs pār šo jauno sievieti. Kopš nepabeigtās dēkas ar Baironu viņa bija progresējusi. Stāstīja, ka lords Velingtons viņas dēļ par vēlu ieradies kaujas laukā. Vīrs pavadīja sievu un sacerēja dzejoli par Vaterlo kauju.

Hobhauss pārbrauca mājās. Viņš ar Baironu skumji vēroja Belerofona traģēdiju un nolādēja angļu admirāli, kas ķeizaru uzrunāja par «ģenerāli». «Nožēlojamais nelietis!» Bairons teica. Abi ar prieku noklausījās, ka aizbraukšanas brīdī angļu tauta Napoleonam uzgavilējusi. Šoreiz katastrofa bija neglābjama, Eiropas nākamais pavēlnieks bija Meternihs. «Zudusi katra cerība uz republiku, mums jāatgriežas pie vecās sistēmas. Man riebjas politika un slaktiņi. Laime, ar kādu liktenis apbēris lordu Kāslreju, man pierāda, cik zemu dievi vērtē panākumus, jo atļauj tādiem vīriem kā viņš un šis piedzērušais kaprālis — vecais Blīhers tik rupji apieties ar diženiem vīriem. Tomēr Velingtons ir izņēmums. Viņš ir īsts vīrs — un mūsu Sci-piona Hanibāls.»

Bet vai bija vērts par visu to domāt? Šatobriāns teica: «Vai mūsu dienās vispār ir kaut kas, kā dēļ vērts piecelties no gultas? Mēs aizmiegam, karaļvalstīm gāžoties, pa nakti tās sabrūk, un nākamajā rītā tās aizslauka no durvju priekšas.» Ai, tikai projām, atstāt šos sapuvušos Rietumus, atkal atrast dvēseles mieru Grieķijā, Turcijā! Cik

laimīgas bija tās stundas, kad viņš ar Hobhausu un viņa augstību Flečeru auļoja zem zilajām debesīm! Šī seklā laulības dzīve kļuva viņam neciešama. Tādam neatkarībā radušam vīram kā viņš spaidi bija visbriesmīgākais pasaulē. Cik pareizi viņš bija spriedis par Annabellu: nemaldīga pat sabrukumā. Likumu un principu verdzene, kas ar tiem cerēja pārvaldīt notikumus. Jo vairāk viņa to cerēja, jo lielāks prieks viņam bija pierādīt, ka viņa to nespēj. «Laulība ceļas no mīlestības kā etiķis no vīna. Skābs, negaršīgs dzēriens, kas ar laiku zaudējis dievišķo smaržu un derīgs tikai mājturībā... Kas interesēsies par laulāto draugu glāstiem? Vai laulāto skūpstos var būt kas grēcīgs? Vai Petrarka būtu visu mūžu rakstījis sonetus, ja Laura būtu bijusi viņa sieva?» Bairons dusmojās, kad Marijs slavēja morālo noskaņojumu abās poēmās, ko viņš rakstījis laulības laikā, un kad izdevējs ar glaimīgu smaidu piebilda: «Es nebūtu uzdrošinājies tās skaļā balsī lasīt sievai, ja nebūtu zinājis, kam pieder daiļā roka, kas tās pārrakstījusi.»

Likās, viss ap Baironu notika ar nolūku viņu kaitināt. Lēdijai Milbenkai nomira brālis lords Ventvorss, viņa mantoja augsto lēdijas Nouelas titulu un lielu bagātību, gandrīz astoņi tūkstoši mārciņu ienākumu, bet no šīs bagātības Annabella nekā nedabūja, kamēr māte bija dzīva; muiža izmaksāja tikpat daudz, cik ienesa, un sers Ralfs bija iekritis lielos parādos, tādēļ lēdija Nouela nevarēja meitai palīdzēt. Finansiālais stāvoklis Pikadillijā kļuva draudīgs. Marijs, redzēdams savu autoru spaidos, nosūtīja viņam čeku par tūkstoš piecsimt mārciņām, bet Bairons to aizsūtīja atpakaļ. Viens tiesas izpildītājs pastāvīgi uzturējās mājā. Šā svešinieka klātiene Bairona iedomās izvērtās par īstu drāmu. Drāmas viņam bija nepieciešamas. Annabella, kas viņu jau labi pazina, reiz teica: «Tagad tiesas izpildītājs ir viņa traģēdija.»

Par visām nelaimēm viņš atbildību uzkrāva sievai, kas pret viņa gribu bija vēlējusies dalīties viņa dzīvē. Viņš bija pareģojis, ka naudas trūks. Nu tās tiešām trūka. Kreditori draudēja pārdot mēbeles un grāmatas. Kāpnēs skanēja tiesas izpildītāja soļi, tas nu bija kungs Bairona namā. Un tur vēl vienmēr bija arī šī sieviete ar savu kaitinošo tikumību. Viņš zināja, ka izturas pret Annabellu ļauni, juta sirdsapziņas ēdas, bieži diezgan sāpīgas, bet tieši šīs mokas bija viens iemesls vairāk, lai sievu ienīstu.

«Ja viņš būtu sevi turējis par manis cienīgu,» viņa kādu -dienu teica, «viņš būtu pret mani bijis labs... Bija tā, it J kā es būtu viņa sirdsapziņa.» Nabaga lēdija Bairona, viņai bieži piemita liela gaišredzība. Jā, viņa bija dzīva sirdsapziņa, un ir gadījumi, kad cilvēks bēg no savas sirdsapziņas. Viņš apskauda Annabellu, tāpat kā reiz bija ap-skaudis labāko Baironu.

Lai atrastu dvēseles mieru, Bairons negribēja sievu vairs redzēt, gribēja braukt projām uz Nakšu, gribēja viņu sūtīt atpakaļ tēvam kā «izlutinātu bērnu, kāda viņa bija». Redzot viņas dzīvi, viņu sagrāba dēmons. Tāpat kā tas sencis, kas bija teicis, ka viņa roku vadot ļaunas dziņas, arī Bairons kļuva par divbūtni — nepazīstama, bīs-tama Bairona vērotāju. Dusmas atgādina iedvesmu. «Viņš brīnišķīgā kārtā prot aizmiglot spriedumu.» Kas paļāvies dusmu varai, tas šķīstajam vairs nedod taisnību. Bairons ar baudu nolūkojās savos naida izvirdumos, viņam patika ļauties niknumam, kas pašam likās gandrīz cēls. Reiz viņš šādā lēkmē nogāza sienas pulksteni un ar krāsns kruķi to sadauzīja gabalos. Gluži tāpat kā godājamā Kitija Gor-dona bija darījusi Sausuelā. Vai cilvēks var aizliegt senčiem sevī atdzimt? Annabella, sestajā grūtniecības mēnesī atrazdamās, ieraudzīja sev blakus izaugam naidīgu spēku, ko nespēja pārvarēt.

Jūtu mulsumā, turklāt negribēdama vecākiem teikt nekā tāda, kas viņus varētu uztraukt, viņa iedomājās meklēt patvērumu pie Augustes. Bairons bija augustā sastādījis testamentu, kurā māsai novēlēja visu savu mantu. Lēdija Bairona ar apbrīnojamu nesavtību viņai to paziņoja. «Dārgā Lī kundze,» viņa rakstīja, «man Jums jāpastāsta, ar kādu mīlestību Bairons runā par savu dārgo Zostiņu; viņš gandrīz apraudājās — un es arī. Sarunu ierosināja testaments, ko viņš nesen sastādīja; cik varu spriest, tas izskatās tieši tāds, kādam tam jābūt. Ticiet man, dārgā Auguste, es Jūs pārāk labi pazīstu, lai nepaļautos ļaunām domām, kas droši vien ienāktu prātā kādai zināmai personai...» (Zināmā persona, bez šaubām, bija Kerolaina Lēma, kura toreiz jau sāka izplatīt Londonā baumas par Baironu un viņa māsu.) Annabella zināja, ka, par spīti vājībām, Auguste ir labsirdīga. Viņa lūdza Augusti vēlreiz atbraukt uz Pikadilliju un palikt pie viņas līdz dzemdībām. Sājā pēdējā grūtniecības laikā viņa pieķērās katrai palīdzības ēnai. Viņa baidījās palikt viena

ar vīrieti, kas vairs nespeja par sevi valdīt. Viņa nebijās saukt pie sevis sievieti, no kuras visvairāk baidījās.

Kad Auguste atbrauca, viņa satrūkās, Baironu ieraudzījusi. Viņš bija slimojis ar aknu kaiti, bālā seja bija kļuvusi dzeltena. Nelaimīgs, slims — viņš pat rakstot nerada apmierinājumu un dzēra luminālu, lai vismaz nebūtu jācieš sāpes. Mazā pudelīte arvien viņam stāvēja pie gultas. Pēc īsa miera brīža zāles tikai vēl vairāk iekairināja viņa nervus. Sarūgtināts par mokām, ko sagādāja tagad neveiklās sievas klātiene, zaudējis visu, ko mīlēja, — mieru, plaša, klusa dzīvokļa dzejisko vientulību —, kreditoru mocīts, viņš līdzīgi senajiem Gordoniem pārvērtās mežonīgā zvērā. Šoreiz viņš pret Augusti izturējās tikpat ļauni kā pret Annabellu. Viņš nejēdzīgi izrunājās par viņas vīru un bērniem; ja Auguste pieminēja vārdu «pienākums», viņš teica: «Atstājiet pienākumu dievam!» Nepagāja neviena diena, kad viņš nebūtu lādējies par briesmīgo laulības iestādījumu. Viņš zvērēja atkratīties no šīm važām un draudēja abām sievietēm, ka ņemšot mājās mīļākās.

Viņas skumji sarunājās. «Ak,» Auguste ar savādu skatienu teica svainei, «jūs nemaz nezināt, cik neprātīga es ar viņu esmu bijusi!» Tomēr Annabella to zināja un reizēm sarūgtinājumā lika to noprast; otra par to tūliņ uztraucās; tad saruna atkal ievirzījās mazāk bīstamā gultnē. Kādēļ runāt? Tagad Auguste viena pati atradās starp Annabellu un viņas bailēm. Šī sieviešu vaļsirdība, šie čuksti, kas apklusa, viņam ienākot, Baironu kaitināja. Namā bez abām svainēm vēl dzīvoja titula mantinieks Džordžs En-zens Bairons, ko Auguste bija lūgusi nākt viņas apsargāt, bez tam vēl Klermonta kundze, Annabellas audzinātāja. Bairons domāja, ka sieva izmantojot šo personu, lai viņu izspiegotu. Vēstules pazuda no viņa atvilktnes, sievietes atgādināja satrauktu bišu saimi. Viņš redzēja, kā uzglūnēja viņam, kā viņu slepus novēroja. Vai viņu turēja par prātā jukušu? ,v

Annabella tagad tiešām pieķērās šai domai. Bairons taču nebūtu nevainīgu sievieti tā ienīdis, ja nebūtu ārprātīgs. Vai viņam reizēm nebija dīvaini sastindzis skatiens? «Vai neesat ievērojusi, kā viņš skatās cilvēkos — no lejas augšup, galvu pieliecis?» viņa Augustei jautāja. «Tā ir viena no pazīmēm, ko novēroja karalim, kad viņš bija

kļuvis vājprātīgs...» Kādreiz teātra ložā Bairons sāka pats ar sevi sarunāties. Vai tas bija zāļu iespaids? Vai viņš to darīja aiz garlaicības? Vai rakstnieks neapzinīgi murmināja teikumus, kas veidojās viņa galvā? Abas sievietes un Džordžs Bairons, kas arī bija līdzi, saskatījās. Jo vairāk Baironu novēroja, jo dīvaināk viņš izturējās. Brālēns Džordžs tagad pats ieteica lēdijai Baironai atstāt māju. «Citādi man būtu jāziņo jūsu tēvam,» viņš piebilda.

10. decembrī piedzima bērns — meitene. Tā Baironain nebija arī mantinieka, ko viņš tik ļoti vēlējās. Hobhauss atnāca apskatīt jaundzimušo. Korsārs kā ģimenes tēvs viņam likās jocīgs. «Apciemoju Baironu, lai redzētu viņa meitu Augusti Adu. Otrais vārds viņai ir pēc kādas sievietes, ko karaļa Džona laikā kāds viņa ģimenē apprecējis.» No Pikadillijas Hobhauss gāja vakariņās pie Holen-diem, kur viņa galda kaimiņiene bija Kerolaina Lēma. Viņa bija lieliskā omā. Viņa tovakar pateica, kas ir patiesība: «Tas, ko domā tajā acumirklī, kad runā.» Atjautīga sieviete šī lēdija Kerolaina! «Cik ātri cilvēki aizmirst!» Hobhauss, viņā skatīdamies, nodomāja. Te viņa sēdēja šķietami laimīga kopā ar savu vīramāti, ar vīru, kas pret viņu tik maigi izturējās, kamēr nelaimīgais Bairons sāpēs un izmisumā trakoja savā Pikadillijas krātiņā. Cik savāda ir šī dzīve! Hobhausa dienasgrāmata: «Ja pasaule ir tikai dubļu piliens, tad vienīgais, par ko man jālauza galva, ir tas, ka es pats dzīvoju šajā pilienā un cenšos, cik vien labi iespējams, ierīkoties tikmēr, kamēr šī dzīve turpinās.»

28. decembrī Annabella no mātes saņēma ielūgumu, lai viņi visi braucot uz viņas jauno pili Kēbijā. Baironam nebija nekādas patikas to darīt, — bet kādēļ šādā veidā neatbrīvoties no sava sloga? 3. janvārī viņš lēdijas Bairo-nas istabā izteicās, ka esot nodomājis ņemt pie sevis mājās kādu aktrisi, tad viņš trīs dienas nerādījās, neaprau-dzīja viņu un bērnu. 6. janvārī viņa saņēma vēstuli: «Ja esat nolēmusi atstāt Londonu, būtu vēlams nolikt aizceļošanas dienu pēc iespējas drīzākā laikā. Manas domas šajā jautājumā Jums labi zināmas, tāpat iemesli, kādēļ tā domāju, un mani plāni, pareizāk sakot, nākotnes nodomi. Tiklīdz būsiet aizbraukusi uz laukiem, rakstīšu Jums par to plašāk. Tā kā lēdija Nouela Jūs ielūdz uz Kēbiju, varat šobrīd braukt turp, ja tikai labāk nevēlaties doties uz Sīhemu. Man svarīgi, ka varu atlaist mūsu tagadējos kalpotājus — un, jo ātrāk, jo labāk. Protams, jārīkojas tā, kā Jums ērtāk un patīkamāk. Bērnu Jūs, protams, ņemsiet līdzi.» Annabella atbildēja nākamajā dienā: «Paklausīšu Jūsu gribai un izraudzīšos aizceļojumam vistuvāko dienu, kad apstākļi man atļaus atstāt Londonu.»

Viņa turēja vīru par prātā jukušu, domāja, ka slimība izpaužas riebumā pret viņu, un uzskatīja par savu pienākumu aizceļot. Viņa pieaicināja par padomdevējiem savu ārstu doktoru Beiliju un Bairona ārstu misteru Lemannu. Abi viņai sacīja, ka slimības raksturs skaidrāk parādīšoties nākamajās dienās, tad lordu Baironu varēšot ārstu uzraudzībā pārvest uz Kēbiju. Viņi ieteica izvairīties no visa, kas varētu Baironu uztraukt, un rakstīt viņam jautras, mīļas vēstules.

Aizceļojuma priekšvakarā viņa lika pateikt Baironam, ka gribot no viņa atvadīties. Viņa turēja mazo Adu uz rokas. Viņš sievu saņēma vēsi. Pēdējo nakti viņa labi gulēja, bet no rīta pamodās nogurusi; kariete jau stāvēja durvju priekšā; Annabella gāja lejā. Bairona durvju priekšā uz lielas salmu segas gulēja viņa suns — ņū-faundlendietis. Viņai gribējās apgulties sunim līdzās un gaidīt, bet tas bija tikai mirklis, tad viņa pagāja garām.

No pirmās pasta piestātnes viņa Baironam rakstīja: «Mīļais Bairon! Bērns jūtas labi un ceļojumu pacieš brīnišķīgi. Ceru, ka Jūs esat prātīgs un klausāt maniem lūgumiem un ārstnieciskiem padomiem. Nepadodieties nedz bezjēdzīgajam pantu kalšanas amatam, nedz degvīnam, nevienai lietai, kas nav atļauta un saprātīga. Lai gan pati esmu nepaklausīga, Jums rakstīdama, sūtiet man uz Kēbiju ziņu, ka Jūs man paklausāt. Visu mīļu no Ādas un manis! Pipa.» Nākamajā dienā no Kēbijas: «Mīļo Pīlēn, mēs vakar laimīgi atbraucām šeit, un mūs aiz pārskatīšanās salona vietā ieveda virtuvē; tā bija mums, izsalkušiem ceļiniekiem, īsti patīkama pārskatīšanās ... Tēvs apņēmās Jums norakstīt jautru stāstu par šo pārpratumu. Viņš ar māti vēlas, cik drīz vien iespējams, redzēt pie sevis ģimeni pilnā skaitā... Ja man netrūktu Bairona, lauku gaiss man jau būtu darījis labu. Mis Baironai klājas labi, viņa ar katru dienu kļūst apaļāka. Labi, ka viņa nesaprot glaimus, ar ko viņu te apber, — «mazais eņģelītis» un nezin kā vēl. Maigi sveicieni labajai Zostiņai un arī Jums no mums visiem, kas esam šeit. Tava Tevi mīlošā Pipīna.»

«GADS TIKAI PAGĀJIS, MAIGĀKĀ SIEVIETE...»

Ārsti bija cerējuši, ka pēc sievas aizceļošanas Bairons nomierināsies. Auguste un Džordžs Bairons, kas palika pie viņa, redzēja ' viņu vēl vienmēr ļoti uztrauktu. Auguste svainei ik dienas sūtīja ziņojumu: «Vakar vakarā Bairons palika mājās — viņš nedzēra degvīnu, ieņēma zāles. Sākumā viņš bija labs, bet vēlāk kļuva savāds, un, kad Džordžs viņam vaicāja, kad viņš braukšot uz Kēbiju, viņš teica ar izklaidīgu skatienu: «Es — turp? Nekad. Nenāk ne prātā, ja vien varēšu izvairīties.» Tad viņš sāka runāt par visdīvainākām lietām un uzbruka man kā parasti, runāja ļauni par manu vīru un bērniem. Jūs to visu jau zināt un simtiem reižu esat dzirdējusi.» «Savāds» — Auguste runāja par brāli kā māte par bērnu vai kā kalnā kāpējs par kādu virsotni. Viņš likās viņai dabas parādība, nevis atbildīga cilvēciska būtne. Varbūt tas bija iemesls, kādēļ viņš māsu mīlēja.

Bet, kamēr Bairons sāpju satraukumā tiranizēja Pikadil-lijā savus viesus, Kēbijā izšķīrās viņa liktenis. Kad lēdija Bairona ieradās pie vecākiem, viņu vairs nevarēja pazīt. Apaļie vaigi, kuru dēļ Bairons viņu bija iesaucis par Pi-pīnu, bija iekrituši un bāli; viņa nevarēja gulēt — domas, šaubas, bailes jauno sievieti turēja nomodā un drudžainā satrauksmē. Ja viņa sevi bija uzskatījusi par nemaldīgu, tagad viņai vajadzēja atzīt savu kļūdu. Kas viņai jādara, kas jāsaka? Viņa mīlēja Baironu un labprāt būtu viņu glābusi. Viņa bija dogmatiķe, kas nepazina iecietību, tādēļ viņai derdzās Bairona darbi un uzskati. Viņš bija prātā jucis, tas bija viņa attaisnojums. Viņu vajadzēja kopt — te viņa ieraudzīja pienākumu, un šis abstraktais pienākums viņai atkal deva cietu pamatu zem kājām.

Vecākus viņas izskats tā izbiedēja, ka viņai vajadzēja atklāt daļu patiesības, taču viņa neizteica savas aizdomas par vīra sakariem ar māsu. Godājamais sers Ralfs sašuta. «Jūs nevarat iedomāties, cik mans tēvs stingrs,» Anna-bella rakstīja Augustei, «dažreiz stingrāks nekā māte.» Bet, kad viņa pastāstīja, ka vīrs esot slims, vecāki piedeva un ieteica viņam braukt uz Kēbiju ārstēties. «Jūs nevarat iedomāties maigākas rūpes, dedzīgāku vēlēšanos darīt visu nelaimīgā cilvēka labā. Mana māte ir ļoti pacietīga, kaut arī dziļi noskumusi,.. Tēvs un māte ir vie-

nis prātis, ka būtu ļoti labi, ja Bairons brauktu šurp. Viņi apgalvo, ka šeit par viņu vislabāk rūpēšoties; tagad, zinādami bēdīgo iemeslu, kas pie visa vainīgs, viņi vairs ne-jutīšoties aizskarti, nezaudēšot pacietību ... Viņu varētu pierunāt ar izredzēm uz mantinieku.» Bairons tiešām bija vairākas reizes izteicis vēlēšanos satikties ar sievu, līdz viņai būtu dēls — kaut arī tikai tādēļ, lai kaitinātu Džordžu Enzenu, — un pēc tam doties jaunā Eiropas ceļojumā.

Tā pagāja pirmās dienas. Bet, jo skaidrāk Annabellas stāsti rādīja, kādu dzīvi viņa dzīvojusi, jo lielākas krājās vecāku dusmas. Rosīgā lēdija Nouela dzīrās braukt uz Londonu un aprunāties ar advokātiem. Arī Annabellu pārsteidza vēstis, kas pienāca no Pikadillijas. Aizdomas par slimību neattaisnojās. Doktors Lemanns rakstīja: «Kas attiecas uz mana pacienta garīgo veselību, man jāsaka — neesmu novērojis nekā tāda, kas līdzinātos īstai vājprātībai. Viņam piemīt zināma jūtelība, kam par cēloni varētu būt aknu un gremošanas orgānu darbības traucējumi; tas viss, tiekot nepareizi ārstēts, varētu neilgā laikā novest pie garīgiem traucējumiem, bet man šķiet — no tā mēs varēsim izvairīties.»

Ja Bairons nav slims, tad šāda izturēšanās ir nepiedodama. Reliģija un garīgā augstprātība lēdiju Baironu nostādīja sāpīgas, bet neizbēgamas izvēles priekšā. Viņas acīs laicīgā dzīve bija tikai sagatavošanās nemirstībai. Viņa nevarēja atļauties šo laiku pavadīt pie vīra, kas ir nolādēts un var viņu ieraut sev līdzi mūžīgās mokās. Tā viņa pamazām pierada uzlūkot šķiršanās domu par nenovēršamu. Taču viņa bija izmisusi.

Turpretī lēdija Nouela Londonā izjuta to svarīguma apziņu, ko izjūt vecākas, mīlas mokām izbēgušas sievietes, kādu jaunāku no tām atbrīvojot. Viņa runāja ar lielu autoritāti tiesību lietās — seru Semjuelu Romiljī, pēc tam ar jaunāku juristu — lielisku advokātu doktoru La-šingtonu. «Viņš ir īsts džentlmenis, gudrākais vīrs, kādu vispār esmu satikusi. Viņš piekrīt citiem, ka Jūsu tēvam vajadzētu ieteikt labprātīgu šķiršanos ... Esmu pārliecināta, ka lords Bairons norunai nepretosies... Ja viņš tomēr to darītu, Lašingtons domā, ka baznīcas tiesa atļautu šķiršanos pārestību un vardarbības dēļ.» Kad lēdija Nouela dabūja zināt meitas lēmumu, viņa tam pilnīgi piekrita.

2. februārī sers Ralfs rakstīja Baironam un ieteica viņam šķirties. Lī kundze notvēra šo vēstuli un aizsūtīja atpakaļ cerībā vēl novērst liktenīgo nodomu. Tad sers Ralfs brauca uz Londonu un otru vēstuli nodeva personīgi. Tajā bija vecāku paziņojums Baironam, ka viņi neturot par iespējamu atļaut meitai atgriezties pie viņa, un uzaicinājums lietu nodot advokātam. Bairons bija ārkārtīgi pārsteigts un satriekts. Viņam rokās bija Annabellas mīļās vēstules, ko viņa bija ceļā rakstījusi. Kas bija noticis? Viņš nevarēja ticēt, ka lēdija Bairona pati būtu tā nolēmusi. Kādēļ Annabella lai gribētu viņu atstāt? Annabella bija cietusi viņa rakstura dēļ, bet bija piedevusi... Auguste? Abas svaines taču tagad likās sabiedrojušās pret viņu. Viņš bija daudzreiz neuzmanīgi izteicies, naivi domādams, ka viņa to nesapratīs; bet ko gan lēdija Bairona varēja tiesā pierādīt, un visas šīs lietas taču bija notikušas priekšlaulības laikā.

Sieviete nedrīkstēja viņam tā izrauties. Kad viņas klātiene viņu kaitināja, viņš pats gan bija rotaļājies ar šo domu, bet īstenībā tā viņu biedēja. Jūtu hameleons būdams, viņš atcerējās tikai viņu laimes mirkļus. Vēl iepriekšējā dienā viņš Melbenu namā bija slavējis sievu un veselu stundu runājis tikai par viņas labajām īpašībām. Bairons lēdijai Baironai: «Viss, ko varu teikt, šķiet nenozīmīgs, un viss, ko es varētu teikt, būtu veltīgs. Tomēr es pieķeros savu cerību graustam, kamēr tas nav galīgi nogrimis. Vai Jūs nekad nebijāt ar mani laimīga? Vai nekad neteicāt, ka tāda esat? Vai neesam apmainījušies kopības, karstāko savstarpējo jūtu pierādījumiem? Vai tiešām tas nenotika gandrīz ik dienas — vismaz no vienas puses, bet lielāko tiesu no abām?»

Viņš ar tiesībām cerēja, ka šis sauciens Annabellu aizkustinās. Flečera sieva, kas toreiz uzturējās pie viņas, bija lieciniece Annabellas izmisumam. Taču jaunā sieviete tagad zināja, ka laulības dzīve ar Baironu nav iespējama, un par visām lietām viņš savās aplēsēs bija piemirsis vienu — galveno elementu: Annabellas reliģisko pārliecību. Viņš neticēja, ka Annabella ir nesamierināma, bet kā viņa varēja būt citāda, ja savu sprieduma nemaldību turēja nevis par pašas spēju, bet par dieva iedvesmu? «Es domāju, ka mans pienākums pret dievu — rīkoties tā, kā rīkojos,» viņa rakstīja Lī kundzei. Bairons izmēģināja visu savu burvību, koķetēriju, savu bērniš-

ķību: «Mīļā Pipa, vai nevarat to griezt par labu? ŠI lieta mani dara gluži slimu.» Vēlāk, redzot, ka Annabella paliek nelokāma, viņu pārņēma mežonība, viņš aizsūtīja viņai atpakaļ līgavas laika vēstules, arī to, kur viņa rakstīja^ «Es būšu pārāk laimīga, nav ceļa atpakaļ.» Viņš vienā paņēmienā pārsvītroja šos vārdus un malā pierakstīja: «Šis pareģojums piepildījies. 1816. gada februāri.» Lapai apakšā viņš pierakstīja trīs Dantes rindas:

Or non tu sai com’ e latta la donna...

Avviluppa promesse — giuramenli,

Che tutla spargon poi per l'aria e venli.

Londonā jaunā vēsts drīz izplatījās. To zināja pārāk daudzi — ārsti, advokāti, kalpotāji. Nu vajadzēja sākties atzīšanās un labu padomu mokām, ar ko ziņkārīgo draugu pulks uzbrūk nelaimīgajam — protams, viņa paša labā —, kam nav laimes būt vienam.

«Mīļo lord Bairon,» rakstīja lēdija Melbena, «ir kādas baumas, ko par Jums stāsta un ko Londonā tur par patiesām. Man šķiet — Jūs to zināt. Stāsta, ka Jūs ar Annabellu esot šķīrušies. Vispār, ja kādas tenkas tik nepatiesas kā šīs, tad vislabāk tās nicināt. Bet par to tiešām tik daudz runā un ļaudis tam tik droši tic, par spīti manam noliegumam, ka, pēc manām domām, Jums vajadzētu vai nu lūgt Annabellu braukt atpakaļ, vai ari pašam ceļot viņai līdzi.» Lēdija Kerolaina, slepeni triumfējot, dedzīgi izteica savus «grēcinieces ieskatus».

Auguste bija noraizējusies un vēlējās, lai brālis padodas. «Man šķiet,» viņa teica, «ja tikai materiālais izlīgums būs labvēlīgs, viņš priecāsies, ka varēs tikt cauri bez atklāta skandāla. Tas viņam jāapdomā, mīļo mister Hodž-son, neiespējami, ka viņš nebūtu apdomīgs.» Bairons pats centās draugus mierināt. «Es neticu — tas man jāatzīst pat pēc visa notikušā —, ka būtu vēl kāda labāka, gudrāka, laipnāka, mīļāka un patīkamāka būtne par lēdiju Baironu. Nevaru viņai izteikt ne mazākā pārmetuma par visu laiku, kamēr viņa ar mani dzīvojusi.» Viņš paskaidroja, ka visas nelaimes iemesls esot viņa vājā veselība, kas viņam sabojājusi nervus, turklāt ari lēdijas Nouelas iespaids, jo šī dāma viņu ienīstot.

Kad izrādījās, ka nedz Bairons, nedz viņa draugi nespēj Annabellu pārliecināt, abas puses ļāva rīkoties saviem

advokātiem. Bairona aizstāvis bija Hensons. Viņš ieņēma viedokli, ka viņa klients gan atzīstot savu nepareizo izturēšanos Pikadillijas laikā, bet pēc vēstules, kas sākās ar vārdiem «Mīļo Pīlēn ...», domājot, ka tas piedots. Viņa pretinieks Lašingtons aprobežojās ar atbildi, ka lēdijas Eaironas uzrādītie fakti esot tik svarīgi, ka izlīgums neesot iespējams. Hensons vaicāja, kādi esot šie argumenti. Atbilde skanēja, ka tos pataupīšot gadījumam, ja lieta nonāktu tiesas priešā. Dokuments, kas atradās Lašingtona rokās, nebija nekas cits kā Annabellas raksts, kurā viņa — «paralelogramu princese» līdz pat savas dzīves lielajai traģēdijai — metodiski un pēc paragrāfiem uzskaitīja slepenos iemeslus, kas viņu bija noveduši līdz pēdējam slēdzienam.

Uzticamais, bet neveiklais Hobhauss kvēloja dusmās pret lēdiju Baironu. Viņš labi pazina drauga ekscentriskās paražas, viņš zināja, kādus traucējumus šajā naivi straujajā raksturā varēja radīt laulības dzīves garlaicība; nesaprašanās patiesie cēloņi viņam bija skaidri. Protams, kā jau bieži agrāk, Bairons bija straujš, fantastisks, jūtelīgs; lēdija Bairona bija sevi noturējusi par kvēla naida upuri un ar savu izturēšanos tikai paasinājusi krīzi, par ko sūdzējās. «Ko lords Bairons īsti noziedzies?» Hobhauss nikni vaicāja. «Viņš vēlu piecēlās, ēda viens un parasti bija ļaunā omā.» Kad baumas par asinsgrēku nonāca līdz viņam, viņš sastādīja dokumentu, kurā tās noliedza, un lūdza lēdiju Baironu to parakstīt.

Teksts, ko Hobhauss 1816. gada 7. martā pasniedza lēdijai Baironai, skanēja šādi: «Lēdija Bairona svinīgi paskaidro, ka vienīgais cēlonis vai iemesls, kādēļ viņa vēlas šķirties no lorda Bairona, ir viņas pārliecība, ka nesavienojamu ierašu un ieskatu dēļ viņu turpmākā laulības dzīvē nav paredzama dvēseles laime. Viņa svinīgi un pilnīgi apliecina savā un savas ģimenes vārdā, ka tam nav nekāda sakara ar skandalozām un ķengājošām baumām, kas klīst sabiedrībā, un ka viņa tām netic.»

Lēdija Bairona liedzās to parakstīt. Tad Bairona draugi sastādīja nenoteiktāku tekstu. No lēdijas Baironas vairs neprasīja apliecinājumu, ka viņa netic baumām, prasīja tikai paskaidrojumu, ka viņa nav tās izplatījusi.

«Lēdija Bairona 1816. gada 9. martā paskaidro, ka viņa nekādā ziņā nejūtas atbildīga par apvainojošām baumām, kas sabiedrībā izplatās par lorda Bairona raksturu un viņa

izturēšanos. Viņa noteikti nav devusi tām nekāda iemesla, tāpat to nav devušas viņai tuvu stāvošas personas. Divi mistera Vilmota minētie apvainojumi nefigurē apsūdzībā, ko viņa celtu pret lordu Baironu tajā gadījumā, ja viņš labprātīgi nepiekristu laulības šķiršanai.»

Tas nebija ne tuvu tik apmierinošs kā Hobhausa sastādītais dokuments, bet vajadzēja ar to iztikt. Atlika vēl nokārtot finansiālo jautājumu. Nelaimīgā kārtā tas Bairo-nam bija svarīgs, jo tajā acumirklī viņam nebija ne penija. Viņam bija tik maz naudas, ka viņš, par spīti aristokrātiskiem aizspriedumiem pret rakstnieka amatu, pirmo reizi pieņēma čeku no Marija. Pēdīgi advokāti vienojās: no tūkstoš mārciņu rentes, kas bija minēta lēdijas Baironas pūrā, viņai izmaksās pusi, bet pārējās pieci simti mārciņas saņems Bairons. Pēc lēdijas Nouelas nāves ienākumi no tēvoča Ventvorsa mantojuma pēc šķīrējtiesas ieskata sadalāmi starp lordu un lēdiju Baironiem. Tātad Bairons paturēja savus personīgos ienākumus plus pieci simti mārciņas un lielas cerības nākotnē.

Pikadillijas namā valdīja sēras, it kā būtu kāds miris. Tiesas izpildītāji staigāja pa saloniem un krāva kaudzēs grāmatas izsolei. Tā notika 6. aprīlī. Marijs ieguva lielāko tiesu grāmatu un lielo aizslietni, uz kura Bairons bija uzlipinājis Džeksona un Endželo ģīmetnes un slaveno boksa sacīkšu attēlus.

Bairona istaba bija pilna aknu slimību zāļu pudelēm. Vietu vietām pamestas lietas atgādināja Annabellu. Šajā melanholiskajā apkārtnē Bairons pamazām atkal nomierinājās. Līdzīgi dažām būtnēm, kas uzaugušas mitrās, miglainās zemēs un tikai lietū un miglā jūtas labi, arī viņš nevarēja paciest laimes sauli. Annabella bija no viņa aizgājusi; līdzīgi Edlstonam, līdzīgi Metjūzam un Margeritai Pārķerei, līdzīgi M. A. Č. un dīvainajai Bairona kundzei arī viņa bija pazudusi no viņa dzīves. Ap viņu jau pa daļai vijās noslēpumainais nimbs, ar kuru viņš apveltīja savus aizgājējus. Vakaros viņš viens klejoja savā lielajā mājā, apsēdās pie viņas galda un atcerējās stundas, kas bija tik jaukas, atcerējās galvu, kuru pārāk nomāca domas un kura tik bieži pie viņa pleca bija meklējusi mieru, atcerējās šo jauno sievieti, ko bija saucis par savu «spīdzināmo rīku», kamēr tā bija pie viņa, un kas kļuva

dārga, kopš bija no viņa aizgājusi. Viņš paņēma papīra lapu un rakstot slacīja to asarām; bez pūlēm plūda vienkāršs, dabisks ritms, ko viņam iedvesa sāpes.

Ardievu! Kaut uz mūžu Mēs tagad izšķirtos —

Ardievu! — mana sirds Nekad tev nedusmos.

Jel manās krūtis ieskaties,

Kur galvu mēdzi glaust,

Kur viegli bija aizmirsties Un saldi sapņot, snaust...

Kaut noziedzies es smagi,

Kam tev bija mani ievainot Ar roku, kas man dārga,

Kas mani skāva milējot?

Ardievu! Nu mēs šķirti.

Sirds klusas sāpes jūt.

Es viens un kritis, salauzts,

Man nāve nevar baiga būt.

Reizēm viņam vēl uznāca dusmu lēkmes. Sevišķs naids viņam bija pret Klermonta kundzi, kuru viņš turēja dibinātās aizdomās, ka tā sakūdījusi lēdiju Baironu viņu atstāt. Arī par viņu Bairons uzrakstīja nejauku, netaktisku ķengājuma dzejoli.

Bēniņos dzimusi, virtuvē augusi,

Celta no pagaldes sēdēt pie galda;

Ēd tā no traukiem, ko pati reiz berzusi...

Briesmīga glezna, kur vecā audzinātāja salīdzināta ar Gorgonas galvu, aprakstīti viņas pretīgie pergamenta vaigi, akmens acis, dzeltenās asinis, kas zem ādas pārvērtušās duļķainos netīrumos. Protams, tas bija pārspīlējums, bet Bairons vairs nevaldīja pār sevi. Sabiedrības suņu bara priekšā viņš jutās kā trenkts zvērs. Politiskā kliķe, kas, «Korsāram» iznākot, viņam bija uzbrukusi, no jauna sāka mežonīgi brēkt. Viņš bija neuzmanīgs kā vienmēr, viņš bija publicējis kādu dzejoli (it kā tulkojumu no franču valodas), kur Napoleons bija nosaukts par «brīvības dēlu», un odu par Goda leģiona zvaigzni, «drošsiržu zvaigzni, kuras stari veidoti no mirušo varoņu dvēselēm». Trijkrāsainais karogs tur bija salīdzināts ar varavīksni, «kuras dievišķās krāsas izraudzījusies pati Brīvība». Laikraksts «Champion» publicēja lorda Bairona «Mājas dzejas» un piebilda, ka «tās lasītājiem rādīs, kādas morālās ierašas dižciltīgajam lordam piemīt bez viņa politiskajiem uzskatiem». Šī kampaņa Baironu pūļa acīs izvērta par Anglijas ienaidnieku. Viņa «tiklā sieva, kas par visu klusēja, bija visu anglisko tikumu iemiesojums». Visi bija gandrīz laimīgi, kad izrādījās, ka vainīgs ir viņš. Netikumīgais dzejnieks, liberālis, kroplis — viņš nekad nebija bijis «īsts anglis». Viņš nostājās dumpinieku pusē pret savas zemes tradīcijām; kamēr to varēja uzskatīt par lite-rārisku afektāciju, pret viņu nostājās tikai stingrākie ļaudis, bet kopš Pikadillijas skandāla jautājums bija pavisam citāds un pret viņu sacēlās arī vidusšķiras.

Lordu palātā ieejot, garāmgājēji viņu nolamāja; pašā sapulcē neviens cits ar viņu nesarunājās, tikai lords Ho-lends. Toriju avīzes viņu salīdzināja ar Nēronu, ar Helio-gabalu, Indriķi VIII un ar sātanu. Rodžerss sadistiskā pakalpībā piedāvājās viņam apgādāt visnegantākos rakstus. Viņš ienāca Bairona istabā ar avīzi rokā un teica: «Esmu pārliecināts, ka arī te jums uzbrūk, bet neuztraucieties par to.» Rodžerss atlocīja lapu, sāka lasīt un reižu reizēm paskatījās Baironā, vai viņš klausoties cieš. Rakstā tālāk bija teikts: «Beidzot, kas attiecas uz dzejnieķeli un pretīgo cilvēku Semjuelu Rodžersu ...» Te lasītājs pēkšņi piecēlās un nosvieda avīzi zemē. «To droši vien rakstījis nekauņa Krokers,» viņš piebilda un ieteica Baironam to izaicināt uz divkauju.

Liberālie saloni neiedrošinājās Baironu aizstāvēt. Viņš bija dzīvojis savas kastas un sava laikmeta dzīvi, bet izdarījis nepiedodamu kļūdu, gribēdams ar to lepoties. Lēdija Melbena jau sen bija brīdinājusi viņu no cinisma, tagad viņa neko vairs nevarēja glābt. Drosmīgā draudzene lēdija Džersija mēģināja saslieties pret straumi un sarīkoja balli, kurā ielūdza Baironu un Augusti. Kad brālis ar māsu ienāca, viesi ātri pazuda no saloniem. Nabaga lēdija Džersija! Viņa todien nespēja apvaldīt naidu. Tikai viņa un skaistā sarkanmate mis Elfinstona vienīgās iedrošinājās ar Baironu un Augusti runāt. Turpretī vīrieši, kā izrādījās, bija nesamierināmi — daudzi aizgāja, lai nebūtu lordam Baironam jāsniedz roka. Viņš nostājās kaktā, sakrustoja rokas, nicīgi noskatījās naidīgajā pulkā un novēroja katra paziņas izturēšanos. No šā vakara viņš atkal atguva savu stingrību. «Savādi, bet satraukumi, lai kādi tie būtu, vienmēr atdod man drosmi un brīdi notur mani

stāvus.» Dzijais kritiens viņam atkal deva to, kas bija vajadzīgs: lielu lomu, kaut arī tā bija velnišķīga. Arī no sabiedrības izstumta vientuļa pozā ir savs skaistums. No iekšējās paradīzes padzinusi, linča tiesa skaidrāk un brutālāk nekā atklātā nobalsojumā gribēja viņu izdzīt arī no dzimtenes. Lai! Ja Anglija no viņa atvadījās, viņš varēja doties jaunā svētceļojumā.

Tikai no vienas vienīgas būtnes viņam nācās grūti šķirties — no Augustes. Lieldienu svētdienā, 14. aprīlī, viņa atnāca atvadīties. Viņai atkal tuvojās dzemdības, un viņa gribēja braukt uz laukiem. Viņi pavadīja skumju vakaru, pirmo reizi viņš izteica nožēlas un raudāja. Kad Lī kundze bija aizceļojusi uz Siksmailbotemu, viņš rakstīja An-nabellai un aizrunāja par savu māsu:

«Vēl dažus vārdus — tie būs īsi un tādi, ka Jūs tos ievērosiet; atbildi negaidu, tas nav svarīgi. Bet vismaz uzklausiet mani — es tagad atstāju Augusti, gandrīz pēdējo būtni, ko es, pateicoties Jums, vispār vēl varu atstāt... Lai kurp es arī aizietu — un es aiziešu tālu —, Jūs ar mani šajā pasaulē vairs nekad nesatiksieties, arī viņpasaulē ne. Ja ar mani kas notiek, esiet laba pret Augusti; ja arī viņa aizietu — tad pret viņas bērniem.»

Nedēļu pirms aizceļojuma aizpildīja jauna dēka, kas nebija tāda rakstura, lai mazinātu viņa nicību pret sieviešu vieglprātību. Pēdējā laikā kāda svešiniece viņam uzbruka ar mīlestības vēstulēm. Sākumā tās bija parakstītas izdomātiem vārdiem, divas reizes Bairona sulaiņi bija aizraidījuši nepazīstamo viešņu. Vēlāk viņa parakstījās ar īsto vārdu — Klēra Klermonta. Viņa lūdza ieteikumu Drūrileinas teātrī. Sākumā Bairons raidīja viņu pie Kin-nerda, bet viņa kļuva arvien pārdrošāka. «Jūs man sakāt, ka tā esot kaprīze, kuras dēļ man doma par vienošanos ar Jums liekoties tik dārga. Tā nevar būt kaprīze, jo veselu gadu Jūs dzīvojat manās domās visos manos vientulības brīžos ... Negaidu, ka mani iemīlēsiet, neesmu Jūsu mīlestības cienīga... Vai Jums ir iebildumi pret šādu plānu? Mēs varētu ceturtdienas vakarā diližansā vai pasta ratos kopā izbraukt desmit vai piecpadsmit jūdzes ārpus Londonas. Tur mēs būtu brīvi un neviens mūs nepazītu. Nākamajā rītā agri mēs varētu braukt atpakaļ...» Pēc dažām dienām: «Kur varu Jūs satikt? Kad un kā? Jūs pirmdien aizceļojat uz Itāliju un es — diezin kur... Lūdzu Jūs, atbildiet man laipni, bez sarkastiskiem vārdiem; bet, ja vēlaties izklaidēties un es varu Jums pakalpot, ļaujiet savām iegribām vaļu; es labāk darīšu visu nekā Jums pretošos.» Viņš garlaikojās, viņa bija jauna, viņai bija skaista balss, viņam vajadzēja «stipras izjūtas», lai aizmirstos, — un viņš apsolījās pavadīt nakti ar viņu.

Tā bija viena no viņa pēdējām naktīm Anglijā. Ceļasomas bija sakravātas. Viņš bija nopircis ceļojumam greznu ekipāžu — pēc ķeizaru ekipāžu parauga. Viņa pavadoņi bija filozofs Flečers un jauns ārsts Polidori, kas Edinburgā bija studējis medicīnu. Polidori loloja literārus tīkojumus; Marijs viņam bija piedāvājis piecsimt mārciņu par ceļojuma dienasgrāmatu, un viņš tūliņ bija nopircis biezu burtnīcu. Šajās pēdējās dienās Polidori pastāvīgi kavējās Pikadillijas namā. Tur varēja satikt arī mūziķi Nātanu, kam Bairons bija veltījis savas «Ebreju melodijas». Lī Hants ieradās bieži, Hobhauss — ik dienas. Kinnerds atnesa cepumu un divas šampanieša pudeles ceļamaizei. Tad Hensons stāstīja par apciemojumu pie lēdijas Baironas, kas «te bijusi pavisam saplosītā», turklāt viņš rādīja uz sirdi. Polidori iejaucās visu viesu sarunās, trokšņaini un naivi runāja par dienasgrāmatu, ko rakstīšot, un par trim bēdu lugām, ko esot sacerējis. Caurcaurēm anglis — Hobhauss nopēla ārzemnieka izvēli par ārstu. Polidori viņam nepatika. Hobhauss bija nokristījis Polidori par Polliju-Dolliju un teica Baironam, ka viņš darot nepareizi, to līdzi ņemdams. Sarunas, apciemojumi, dāvanas atdzīvināja šīs pēdējās dienas un mazliet aizsedza skumjas. Divas dienas pirms aizbrauciena bija izgatavots laulības šķiršanas raksts, un Bairons uzrakstīja četras rindas tam malā:

Gads tikai pagājis, maigākā sieviete,

Kopš tu man solīji cieņu un mīlu.

Veltīgais zvērests! Tas katram nu redzams,

Ka tu man sniedzi tik melus un viltu.

Nātans zināja, ka Bairons ciena cepumus, un aizsūtīja viņam Lieldienu maizi, jo tieši tad sākās ebreju pesah-svētki. Nātans rakstīja: «Te Jūs saņemat svētītu maizi, tā ir cepta no neraudzētas mīklas. Nācarieši tās sauca par mācām, mūsu apgaismības laikmetā tās pazīstamākas ar Lieldienu maizes nosaukumu ... Tāpat kā zināms eņģelis kādā zināmā stundā ar savu klātieni sargāja kādu tautu, lai sargeņģelis pavada Jūsu augstību tajā zemē, ko liktenis izraudzījies par Jūsu turpmāko uzturas vietu.» Bairons atbildēja, ka neraudzētā maize viņu pavadīšot svētceļojumā, macas būšot burvju līdzeklis pret iznīcības eņģeli.

24. aprīlī, rīta gaismai austot, svētceļnieks atstāja māju, kur priekš gada bija cerējis atrast mieru savā maldu ceļā. Pie durvīm ap ķeizarisko karieti bija salasījies ziņkārīgu skatītāju pulks. Bairons ar Skropu Deivisu iekāpa karietē, Polidori ar Hobhausu brauca otros ratos. Franču valdība bija liegusi Baironam pasi, jo viņa politiskie uzskati esot bīstami, tādēļ viņš brauca caur Dovru, Ostendi un Beļģiju uz Šveici. Tiklīdz Londona palika aiz muguras, Polidori jau sāka rakstīt savas piezīmes: «Temza vēla savus majestātiskos viļņus garām līdzenumam, nesdama savā straumē neskaitāmus kuģus ...» Hobhauss nopūtās un atslējās sēdekļa stūrī.

Dovrā viņus panāca Flečers, kas Pikadilliju bija atstājis pēc sava kunga aizbrauciena. Viņš stāstīja — tūliņ pēc Bairona aizbraukšanas sanākuši tiesas izpildītāji un visu apķīlājuši, pat pieradinātu vāverīti. Tā kā kuģis aizgāja tikai nākamajā rītā, Bairons aicināja, laiku pakavējot, apmeklēt Čērčila kapu.

Čārlzs Čērčils, kas te bija apbedīts, pirms piecdesmit gadiem bija kļuvis slavens kā satīriķis un līdzīgi Baironam kā meteors kādā sezonā piedzīvojis «brīnumu gadu». Vecs sakristāns viņus aizveda pie kapa — nekopta, zālēm apauguša paaugstinājuma, pār kuru slējās pelēks akmens. Kad viņi apjautājās, pavadonis atzinās, ka viņš par aprakto nekā nezinot. «Viņš nomira priekš mana laika,» tas teica, «es neesmu racis viņam kapu.» Šī Hamleta kaprača cienīgā atbilde Baironu sajūsmināja un ierosināja pārdomas par slavu un iznīcību, kuras viņš tā mīlēja. Draugu un pārsteigtā veča acu priekšā viņš nokrita uz kapa.

Vakaru — pēdējo Anglijā — viņš pavadīja, klausoties, kā Polidori lasa savu traģēdiju. Hobhauss un Deiviss par to sirsnīgi smējās, bet, kad Polidori apvainojās, Bairons labvēlīgi un nopietni vēlreiz nolasīja labākās vietas.

Dovrā viņi sacēla lielu ziņkārību. Daudzas dāmas pārģērbās par istabmeitām, lai varētu kavēties viesnīcas gaiteņos. Nākamajā rītā — 25. aprīlī — Hobhauss agri piecēlās, bet Bairons nerādījās. Viņš sēdēja savā istabā un rakstīja atvadu dzejoli Tomasam Mūram:

Mana laiva jau pie krasta,

Kuģis mans jau jūrā peld;

Atjauj man, Tom Mūr, šo kausu Ardievām pie lūpām celt!

As'ru tiem, kas mani mīlē,

Smaidu tiem, kas mani nīst!

Saule spīd vai negaiss trako —

Sirds man tiecas tālē klīst.

Tālāk viņš netika, jo kuģa kapteinis nikni kliedza, ka ilgāk negaidīšot. Pat nesatricināmais Skrops Deiviss bija satraukts. Beidzot Bairons atnāca, balstīdamies uz Hob-hausa rokas. Viņš nodeva mis Elfinstonai adresētu sainīti; tur bija skaists Vergilija sējums, ko viņš Herovas skolā saņēmis par godalgu. Viņš piebilda: «Sakiet viņai — ja man būtu lemta laime apprecēt tādu sievieti kā viņa, tad šodien nebūtu jādodas trimdā.» Aizbraukšanas troksnis un juceklis viņu noturēja kājās, tikai uz kuģa klāja viņš sāka justies nelaimīgs. Neilgi pirms deviņiem uzvilka kuģa laipu. Hobhauss skrēja līdzi līdz koka steķu galam. Jūra bija vētraina, vējš pūta pretī. Kad kuģis, jau viļņos šūpodamies, pabrauca garām krasta dambim, Hobhauss redzēja «mīļo zēnu» stāvam uz klāja. Bairons norāva cepuri un atvadoties pavicināja ar to draugam. «Dievs lai viņu svētī,» Hobhauss nodomāja, «viņam ir drosmīgs gars un laba sirds.»

TREŠĀ DAĻA

Dzīvei aiztekot, pazūd mūsu laiks, nekā citādi to nevar uzglabāt par patiesu īpašumu kā tikai mūžības veidā, kas ir arī mākslas veids.

Santajana

XXVI ASIŅAINAS SIRDS PAVADOŅI

Vēlreiz uz ūdeņiem! Bangas au]o zem manis kā zirgs, kas pazīst savu jātnieku ...

Bairons

Trimdnieka sāpes jau veidojās jaunā «Čaildā Heroldā». Pārāk daudz viņš bija par savu drāmu domājis; šis sabrukums, kauns, naida bangas, Augustes nosodījums, visas Anglijas naidīgā izturēšanās — viņš domāja, līdz viņa smadzenes kļuva par «ārprāta un liesmu virpuli». Viņš gribēja paslēpties vientuļā vietā, kur tomēr būtu gari, gribēja radīt «un radot dzīvot intensīvāku dzīvi». Kas viņš bija, lords Goraons Bairons, šajā 1816. gada aprīlī? Nekas. Maigs un nežēlīgs, skumīgs un jautrs, prātīgs kā Voltērs un traks kā vējš ...

Kas esmu es? Nekas. Bet liels Tu esi, manas dzejas gars!

Lai atkal kļūtu par Baironu, viņam vajadzēja kļūt par Heroldu. «Svētceļojumam» gatavojās trešais dziedājums.

Un, kamēr vārsmu kausējamā katlā vira drūmas domas, ko pārvaldīja neredzams veidotājs, ārēji viņš bija lepns, jautrs angļu džentlmenis, kas kopā ar ārstu Polliju-Dolliju smējās par ceļojuma atgadījumiem. Jau pirmajā ceļa posmā Ostendē šis Bairons, tāpat kā viņa tēvs, kapteinis, kļuva par viesnīcas istabmeitas mīļāko. Polidori, paturēdams acīs Marija piecsimt mārciņas, arī Beļģijā rakstīja dienasgrāmatu. «Antverpene. Mēs bijām kafejnīcā un redzējām, ka visi ļaudis spēlē domino. Es izlasīju «Time» līdz 23. aprīļa numuram ... Sievietes te ir skaistākas — pie katras akas pa vienai madonnai. Van Deiku es stādu daudz augstāk nekā Rubensu. — Brisele. Vienīgās skaistās sievietes te ir anglietes. Šeit pieminekļos vērojama liela bezgaumība un bezkaunība; te ir akas, kur vīriešu tēli ar pūlēm vemj ūdens strūklu; un vēl ļaunāk...» Bairons, ko atmiņas vienmēr aizkustināja dziļāk nekā pats notikums, vēlējās redzēt tikai Vaterlo. Tur bija sabrukusi viņa mazā pagoda. Kaujas priekšvakarā Briselē bija gulējuši daži viņa draugi, jauni, jautri cilvēki, kam lemts nākamajā dienā krist. Te šķīstā lēdija Frānsisa asinspirts priekšvakarā bija mīlinājusies ar Velingtonu. «Svētku trokšņi traucēja nakts klusumu.» Turpat skanēja lielgabalu dārdi...

Bairons salīga vedēju, lai brauktu uz Vaterlo. Rati apstājās, «kāds nolādēts ritenis spītīgi liedzās likumīgi griezties». Bairons, uz ārsta rokas atspiedies, kliboja pār kaujas lauku un meklēja kaulus. Kāds zemnieks viņam pārdeva kazaka zirgu, un viņš varēja doties tālāk. Bija uzdīgušas puķes, lauki jau aparti. «Ja uz katra soļa nesatiktu uzbāzīgus un neatlaidīgus bērnus, kas piedāvāja pirkšanai uniformu pogas, tad te neredzētu nekādu kara pēdu.» Bairons un Polidori iekasīja savus vārdus Igomo-nas baznīciņas sienā. Bairons tēloja biedram kaujas ainas, cildināja franču drosmi. Tad viņš viens aizgāja nomaļus un nodevās pārdomām. Šajā banālajā apkārtnē vienā vienīgā dienā tika sagrauts pasaules varenākā cilvēka liktenis. Darbi bija tikpat veltīgi kā slava. «Vai tu uzvari vai zaudē, pasaulei nav nekādas vērtības.» Vienīgā gudrība: noslēgties, klusēt, nicināt to. «Tomēr miers ir elle pārāk karstai sirdij» — un Bonaparts iekaro daļu pasaules, Bairons raksta «Caildu Heroldu», un cilvēki klīst apkārt līdzīgi drudža slimniekiem, kas kustībā meklē atveldzi un nekad to neatradīs, jo drudzis deg viņos pašos ... Pievakarē viņi atstāja kaujas lauku. Polidori klusēja, Bairons sēdēja zirga mugurā un pilnā kaklā dziedāja turku jātnieku dziesmu.

Tā kā Francija viņiem bija slēgta, viņi ceļoja pa Māsas ieleju un Reinu uz Šveici. Bairona karaliskā ekipāža pievilināja nabagus. «Dāviniet mums kaut ko, bataljona komandiera kungs! Dodiet mums vienu sū, Hanoveras karaļa kungs!» Šie tituli uzjautrināja Baironu un pildīja ar prieku ārsta sirdi. «Mēs abi esam vienādi, visur ceļojumā pret mums abiem izturas ar vienādu cieņu...» -— «Ko gan jūs varat vairāk nekā es?» ārsts kādu dienu vaicāja Baironam. — «Ja nu jūs mani piespiežat to teikt,» Bairons atbildēja, «tad man šķiet — ir trīs lietas, ko es varu un jūs nevarat.» Un, kad Polidori ietiepās, lai viņš tās nosaucot, Bairons teica: «Es varu pārpeldēt šo upi, es varu divdesmit soļu atstatumā ar pistoli nodzēst sveci, un es esmu sarakstījis poēmu, no kuras pārdoti trīspadsmit tūkstoši eksemplāru vienā dienā.» Mācītais Flečers, kā Hob-hauss viņu sauca, arī bija sajūsmināts; pēc viņa domām, Reina starp Kobiencu un Maincu atgādinot zināmas ielejas Albānijā, bet ēdieni te esot labāki. Viņš kļuva resns.

Ceļotāji visur uzdūrās ķeizara pēdām. «Kas cēlis šo pieminekli, bruģējis šo ceļu, racis šo kanālu?» viņi vaicāja. Zemnieki ikreiz atbildēja: «Napoleons.» Baironam patika sagadījumi, un viņš priecājās, uz visām celtnēm lasīdams burtus «N. B.»: Nouels Bairons. Pilis klinšu augstienēs, kraujas ar vīna dārziem . . . Reinas ielejas gaišā ainava viņā pamodināja atmiņas par Augusti. Baironam viņa simbolizēja uzticību nelaimē. Viņš rakstīja Augustei kaislīga maiguma apdvestas vēstules, veltīja dzejoli «Dra-benfelsas klints ar pili galā .. .», stāstīja, cik labprāt ar viņu tai vietā būtu dzīvojis, tā viņam tad liktos skaistākā vieta visā pasaulē. Viņš aizsūtīja māsai dzejoli reizē ar puķēm, kuras viņai bija sakaltējis. Bet Auguste viņam jau bija daudz tālāka, nekā viņš domāja. Viņi brauca pāri Moratas kaujas laukam, kur šveicieši bija sakāvuši Bur-gundijas Kārli Drošo. Zemē vēl baloja kritušo kauli. Bairons, dziļdomīgais slavas kapracis, dažus nopirka, lai nosūtītu Marijam. 1816. gada 25. maijā viņš beidzot nonāca Ženēvas ezera krastā un apmetās Sešeronā, Dežāna viesnīcā. Grāmatā, kur ceļiniekiem vajadzēja ierakstīties, viņš uzdeva savu vecumu: simt gadu.

_ Pirms dažām dienam taja paša viesnīca bija apmetusies tā pati jaunava, kas Anglijā viņam bija bijusi pēdējā mīļākā, — Klēra Klermonta. Viņa tur bija kopā ar savu pusmāsu Mēriju Godvinu un kādu jaunekli — Persiju Bišu Šelliju, pusmāsas mīļāko. Bairons Šelliju nekad nebija redzējis, bet bija lasījis un apbrīnojis viņa poēmu «Karaliene Mebu». Klēra abus vīriešus iepazīstināja. Polidori dienasgrāmata: «Satikām Persiju Selliju, «Karalienes Mebas» autoru, — vienkāršs, kautrīgs, diloņslims, divdesmit vienu gadu vecs, šķīries no sievas, uztur abas Godvinu meitenes, kas dzīvo pēc viņa teorijām; viena no viņām pieder lordam Baironam.»

Šellijs ar Baironu ļoti ātri iedraudzējās. Abi mīlēja ideju pasauli, abiem bija liberāli politiskie uzskati, un Vaterlo viņi turēja par nejēdzīgas reakcijas laikmeta iesākumu. Arī vienkāršākās lietās viņiem bija vienāda gaume, un tas varbūt vēl vairāk saistīja abus vīriešus. Viņi mīlēja ūdeņus. Šellijs jau bija noīrējis laivu. Ik vakarus Polidori, abi dzejnieki un jaunavas aizīrās ezerā. Satrauktais, nelaimīgais Bairons baudīja šo ūdeņu kluso mieru, kad līmenī atspulgojās pelēki kalni vakara krēslā un atmirdzēja pirmās zvaigznes. Kādu vakaru, kad straume bija stipra un ezera viļņi bīstami, viņš iekvēlojās. «Dziedāšu jums kādu albāņu dziesmu,» viņš teica, «esiet iejūtīgi un dāvājiet man visu uzmanību!» Viņš izgrūda rupju, mežonīgu kliedzienu un smējās par sieviešu vilšanos — viņas bija gaidījušas austrumnieku serenādi —, un paskaidroja, ka tas esot pareizs Albānijas kalniešu stila atdarinājums. Tovakar Klēra un Mērija viņam deva palamu Albe, kas Baironam šajā draugu pulciņā palika uz visiem laikiem. Visbiežāk viņš noliecās pār laivas malu un klusēdams skatījās ūdenī. Viņš mīlēja šo brīnišķīgo klusumu, kad dzird tikai, kā

No irkļa klusi lāses krīt

Un krastā reizēm atskan sienāzīša dziesma.

Malā Šellijs, kas varēja paiet ātrāk, ar abām sievietēm negribot aizsteidzās viņam priekšā. Bairons gāja nopakaļ, uz spieķa atspiedies, klibodams un vārsmas kaldinādams.

Pēc divām nedēļām Šellijs ar savējiem noīrēja mazu zemnieku mājiņu ezera otrā krastā, bet Bairons — mazliet augstāk kraujā grezno Diodati villu. Tā bija veca māja skaistā vietā pakalna pusaugstumā — pāri pļavām un vīnkalniem; tur bija visjaukākā izredze pār ezeru, ziedošo krastu, Ženēvu un Juras Alpiem. Villai piemita

reizē kaut kas lauciniecisks un dižciltīgs, tā izskatījās pēc grandsenjora lauku pils un Baironam patika. Drīz izveidojās Diodati dienas kārtība. Vēls azaids, ciemošanās pie Šellija, izbraukums ezerā, piecos pusdienas — tik vienkāršas, ka viņš tās vislabāk ēda vienatnē; tad, ja laiks atļāva, otrs izbraukums laivā. Lietainā laikā Šellijs ar jaunavām vakaru pavadīja Diodati pie Bairona un reizēm tur palika līdz rītam. Mērija visu mūžu atcerējās šīs divas balsis — Bairona nopietno, muzikālo un Šellija dedzīgāko, asāko balsi. Viņa labprāt tajās klausījās aizvērtām acīm. Tiklīdz viena apklusa, atskanēja otra.

Sākumā Bairons bija uzlūkojis Šelliju mazliet augstprātīgā neuzticībā. Citos cilvēkos viņam īstenībā patika ārējie sociālie tikumi; Klēru viņš nevarēja nedz cienīt, nedz mīlēt un viņas dēļ skatījās aizdomīgi arī uz Šelliju. Bet, labs raksturu pazinējs būdams, viņš Šellijā drīz novēroja saprātu, kas bija vēi skaidrāks nekā Metjūzam vai Hobhausam. Uz jautājumiem, ko Bairons jau kopš bērnības mēdza uzdot pasaules visumam, Šellijs savā asajā balsī prata smalkjūtīgi un neparasti atbildēt. «Kas radījis šo ļauno pasauli?» Bairons vaicāja. «Dievs vai dēmons?» Ideālists un ateists Šellijs atbildēja, ka dievs un velns esot cilvēku tieksmju projekcijas. Ļaunums viņam nebija cilvēka dabas neatņemams elements kā Baironam. «Šķīstajam viss šķīsts.» Ienaida radītājs Jupiters par savu eksistenci varēja pateikties naida atliekām Prometeja sirdī. Kristīgo velns bija radies no sīku dvēseļu ļaunuma. Ļaunais eksistēja, bet ne dabā; tas bija mākslīgais, «konvencionālais» ļaunums, ko cilvēki rada, kopā dzīvodami, un ko redz laulībā, kareivjos, tiesnešos un patvaldniekos. Vienīgā realitāte dabā, pēc Šellija ieskatiem, bija Daiļums, ko varēja pazīt no harmonijas, un tas lidoja jaukajos vakaros virs ezera ūdens, to varēja atrast putnos, zvaigznēs un sieviešu sejās.

Vājais metafiziķis Bairons, pa pusei ticēdams, pa pusei zobodamies, noklausījās šajā pārplūstošā mīlas panteisma izskaidrojumā. Viņš pats radīja drūmāku mācību, kur bija sajaukts metodisms, kalvinisms un augustīnisms. Nē, lietas nebija tik vienkāršas, kā Šellijs gribēja un domāja. Ļaunums eksistēja, tas bija grēks. Viņa paša dvēselē norisinājās konflikts, kam vēl nevarēja paredzēt iznākumu. Viņš bija atnesis dažām sievietēm nelaimi, lai gan vienas mīlēja, citas cienīja. Viņš pārāk labi zināja, ka cilvēki ir pretrunīgi un nelaimīgi. Dvēselē tīrais Šellijs nepazina ne vīriešus, ne sievietes. Nebūdams tik gaišredzīgs kā Bai-rons, varbūt arī ne tik bargs pret sevi, viņš kārdinājumu, kam padevās, labprāt nokristīja par tikumu. Bairona gars bija pārāk ass, lai viņš savas kļūdas varētu ietīt doktrīnas zelta miglā. Viņš zināja, ka cilvēks nav labs. Politikā viņš bija vienis prātis ar Šelliju, viņš gribēja tautu brīvību, bet neticēja, ka tā panākama ar nenoteiktiem, cēliem vārdiem. Viņš vēlējās varonību, bet noteiktos darbos, lai tā savai tautai būtu skaidri redzama. Viņa riebums pret sabiedrību pamatā atšķīrās no tā, ko sajuta Šellijs. Šellijs — pat savā riebumā ideālists — nicināja pasauli, ko pats sev bija izsapņojis, un nepazina īstenības pasauli. Reālists Bairons bēga no sabiedrības, ko viņš reiz bija gribējis iekarot. Viņš teica: «Es nemīlēju pasauli, un tā nemīlēja mani,» — bet viņu māca nožēla. Sellijam dzīve bija vienkārša problēma: cilvēka labo iekšējo spēku cīņa ar ārējo pasauli. Viņš nebija dalīts, divatnīgs; viņš pazina tikai vienu Šelliju. Bairons pazina vairākus Baironus, un konflikts viņam bija iekšējs. Konflikts starp Mērijas Če-versas Baironu un lēdijas Melbenas Baironu, starp sentimentālo un ciniķi, starp lepno un maigo, starp konfor-mistu un dumpinieku, starp vienu no cēlākajiem un vienu no ļaunākajiem cilvēkiem pasaulē. Nepielūdzamais liktenis, kas viņam bija licis darīt to, ko viņš nožēloja, nebija viņa prāta izdomājums. Viņš neticēja cilvēka visspēcībai pārradīt pasauli, kā ticēja Šellijs, viņš sev visapkārt atzina dievišķu un dēmonisku spēku esamību. Viesnīcas mājasgrāmatā Šellijs aiz sava uzvārda piemetināja vārdu «ateists». Bairons atzina radītāju, bet radība bija ļauna. Kalnam bija tiesības žēloties par jūdu dievu, un arī viņš, Džordžs Gordons Bairons, savu asiņu liktenības nevainīgais upuris, piederēja pie lielo dumpinieku cilts.

Tā skanēja šīs balsis. Bairons gan atzina Šellija augstāko tikumību, taču reizē viņu sarūgtināja drauga īstenu problēmu neizpratne. Šellijs Mērijai žēlojās par mondē-nām un aristokrātiskām līnijām, kas bija uzglabājušās Bairona domās. Tomēr viņi bija kļuvuši tik nešķirami, ka skaudībā par pirmo vietu Bairona tuvumā Polidori gribēja Šelliju izaicināt uz divkauju.

Hobhausam bija taisnība, kad viņš Baironam ieteica neņemt līdzi Polliju-Doliiju. Mazais ārsts bija kļuvis neciešams. Viņš jaucās visnopietnākajās sarunās un tās

traucēja. Viņš saķildojās ar ženēviešiem, un Baironam vajadzēja tos nomierināt. Bairons bija pret viņu ārkārtīgi pacietīgs, sauca viņu par bērnu un bērnišķīgo dakteri Polliju-Dolliju un teica, ka viņš lielāko laika daļu pavadījis, kopjot savu ārstu.

2. jūnijā Šellijs ar Baironu devās tālākā braucienā apkārt ezeram un, par laimi, varēja doktoru Polidoru atstāt Diodati vasarnīcā, jo viņš bija sagrūdis kāju. Šajā braucienā iepretim La Meijerijai abus dzejniekus pārsteidza vētra. Bairons ātri nometa drēbes un piedāvājās glābt Šelliju, kas neprata peldēt. Bet Šellijs atteicās, mierīgi apsēdās laivā un paskaidroja, ka viņš grimšot bez cīņas.

Viņi kopīgi apceļoja Ruso zemi, viens otra tuvuma aplaimoti, lai gan viņu dzīves ritmi bija dažādi. Šellijs cēlās ar sauli un pa mazām tekām kāpa kalnos. Abiem bija prieks atkal lasīt «Jauno Eloīzu» tās ainavas vidū, kas tajā bija aprakstīta. Šijonas pils uz viņiem atstāja lielu iespaidu. Šellijs rakstīja: «Nekad neesmu redzējis briesmīgāku pieminekli cilvēka saltajai un drausmīgajai nežēlībai pret citiem cilvēkiem.» Bonivāra kambarī, kur Bairons iegrieza savu vārdu, viņi noklausījās šā varmācības upura dzīves stāstu, un Bairons vienā vienīgā naktī uzrakstīja «Šijonas gūstekni», kamēr Šellijs sadzejoja «Himnu garīgam skaistumam». Arī «Čaildam Heroldam» šā ceļojuma laikā bija nākušas klāt daudzas vārsmas — dažas par Ruso, par Klarensu, «jauko Klarensu», īstās mīlestības dzimšanas vietu, citas par Gibēna Lozannu un Voltēra Le Ferneju. Gibēna dārzā Bairons nolauza akācijas zaru, zem kā Gibēns bija sēdējis un skatījies uz Mon-blānu, savas grāmatas pēdējo teikumu rakstot. Šellijs liedzās darīt to pašu aiz bailēm apvainot lielā Ruso piemiņu.

Šellija ietekme uz Baironu šajā ceļojumā arvien pieauga. Viņš tam mazās devās pasniedza Vodsvortu. Līdz šim Bairons vienmēr bija liedzies šo dzejnieku lasīt. Bet šajā apkārtnē ezeru burvība viņu noskaņoja maigi, un viņam patika dzeja, kur viņš atrada panteisko mīlestību, kas bija arī Šellija reliģija. Šajā divkāršā ietekmē viņa dzejoļos parādījās jaunas tēmas. Bairona dzejas traģiskajam noskaņojumam piejaucās maigākas skaņas. Varbūt dzīve tomēr nebija gluži nīstama. Šo rāmo ūdeņu krastā, tik skaistos kalnos raugoties, pat Herolds cerēja rast mieru. Varbūt vientulībā un dabā slēpās laimes noslēpums, tās laimes, kas viņam bija likusies neiespējama.

Es nedzīvoju sevī vairs,

Par dabas daļu esmu kļuvis,

Un kalni liekas man kā cēlas jūtas..,

Forma bija tā pati vecā, kontūras tikpat skaidras un noteiktas. Tomēr bija jaušama Vodsvorta pasaules uzskata ietekme. Asā, kaislībā kvēlošā balss bija izvagojusi Bairona domas, un reizēm, sevišķi vakaros, kad debesis un zeme bija tik mierīgas, kad Bairons noskatījās zvaigžņu atmirdzumā un kalnu ēnās uz ūdens, viņš neskaidri nojauta noslēpumainu, draudzīgu spēku klātieni. Bet šādas domas tikai pavirši varēja viņam pieskarties. «Aizmirst savu «es», pazust Visuma skaistumā» — vai lielais egoists to spēja?

Ceļojumā ainavu un notikumu straujā maiņa Baironam uz mirkli lika aizmirst iekšējo drāmu. Taču, atgriezies Diodati mierā un kārtībā, viņš atkal atsauca savus traģiskos spokus. Tomēr reālā dzīve bija tik vienkārša. Kas bija dzīve? Zaļas kalnu nokares, rāms ezers. Tukšām pudelēm un tiesas izpildītājiem piemēslotā Pikadillijas istaba bija palikusi tik tālu aiz viņa. Tālie mums ir kā miruši, līdzīgi mirušiem, tikai bālas ēnas. Mēs aizmirstam viņu vaibstus tāpat kā mirušo sejas. Bet tālie nāk pie mums tāpat kā mirušie un izpleš ap mums savus līķautus. Mērija Anna ... Auguste ... Annabella . .. Tāpat kā «Kor-sāra» laikā, doma iespiedās visur. Viņš bija nodarījis daudz ļauna un neuzskatīja sevi par vainīgu. Viņa jauneklīgā dvēsele bija bijusi cēla, cilvēku ļaunums to bija tik briesmīgi pārvērtis. Apzinīgos drudža murgos viņš atsauca visus sava likteņa elementus citu pēc cita... Enzlija ...

... kur pakalnā

Bij lokā sastādītu koku vainags It kā diadēma ...

Viņš uzrakstīja garu dzejoli par bērna dienu mīlestību — «Sapnis». Savāda bija šī nespēja tikt pāri tādam mazam pārdzīvojumam... Un atkal viņš veltīja dažas rindas Augustei.

Kaut arī pienāca likteņa diena Un manai zvaigznei nolemts bij dzist —

Visi kad novērsās, tu tikai viena Nebijies līdzi man negodā krist...

Kas noticis ar Augusti aiz jūras? Viņš nezināja. Sudrabainais ezers zem viņa logiem atgādināja Ņūstidas ezeru

Tā niedrainajos krastos viņš bija laimīgs ar Augusti. Viņš rakstīja māsai aizkustinošas vēstules: «Nebēdājieties un nepārmetiet sev nekā. Ja gribat ienīst kādu no mums, tad nīstiet mani — bet nedariet to, tas mani nogalinātu. Mēs esam varbūt pēdējās būtnes pasaulē, kas nedrīkst un nevar beigt viena otru mīlēt...» — «Kāds nelga biju, ka precējos, un Jūs, dārgā, arī nebijāt gudra. Vieni mēs tik laimīgi būtu varējuši dzīvot — kā vecmeita un vecpuisis; nekad neatradīšu citu tādu kā Jūs, bet Jūs — citu tādu kā es, lai cik iedomīgi tas izklausītos. Mēs esam dzimuši, lai kopā pavadītu dzīvi, bet mēs — vismaz es apstākļu dēļ esmu tik tālu no vienīgās būtnes, kura mani varētu mīlēt un kurai es varētu justies īsti tuvs ... Ja Jūs būtu mūķene un es — mūks, mēs drīkstētu sarunāties caur treliņiem, mums nebūtu jārunā pāri jūrai. Bet kas par to, mana balss un mana sirds vienmēr runā ar Jums.»

Auguste gandrīz neatbildēja; savās neskaidrajās, nedrošajās vēstulēs viņa rakstīja, ka bieži tiekoties ar An-nabellu, ka Annabella pret viņu esot pārāk laba ... Lēdija Bairona — pārāk laba? Hm . .. Tas viņu pārsteidza. Simbolisku tēlu galerijā nepielūdzamā sieva Annabella bija viņa «morālā Klitaimnestra». De Stāla kundze, kas dzīvoja ezera otrā krastā un ko viņš bieži apciemoja, labprāt būtu samierinājusi viņu ar Annabellu. Viņa pamudināja Baironu aizrakstīt kādu vēstuli, bet viņš zināja, ka tas ir veltīgi. Annabella bija salauzusi viņa sirdi, šo sirdi, par kuru viņš reiz bija teicis — tā esot cieta kā kalnieša papēdis; tagad viņam šķita, ka zilonis to būtu saminis zem savām kājām.

Protams, viņš bija netaisni izturējies pret lēdiju Baironu, bet viņa bija sieviete, precējoties viņa bija sagatavojusies visļaunākajam, viņa nebija «dieva izredzētā», kam lemts viņu sodīt... Likteņa dieves kādreiz par viņu atriebsies. Nevienu antīko dievieti viņš tā necienīja kā Nemesīdu, dievi atriebēju. Viņš noslēpumaini pareģoja: «Reiz pienāks diena, kad viņas darbi kritīs atpakaļ uz viņas galvu. Nevis no manas rokas, jo es negribu atriebties, bet pieminiet manus vārdus, jūs redzēsiet — agri vai vēlu viņas dzīve bēdīgi beigsies.» Kad Annabella saslima, viņš rakstīja:

Tu skumja biji — nebiju pie tevis,

Tu slima biji — nebiju es klāt.

Nu esmu atriebts, dievs man devis, Ko esmu cietis, nu tev atmaksāt.

Tev naktīs nebūs miega, miera,

Uz spilvena tev gulēs lāsts;

Tu manī sēji mokas, sāpes,

Nu rūgts būs tavas ražas klāsts.

De Stāla kundzes apciemojumi bija viņa vienīgais sakars ar ārpasauli. Viņš apbrīnoja mazo Kopēs pili ar skaisto, brūno jumtu, divu tornīšu noslēgto pagalmu, romantisko parku, ūdenskritumu, kalnu strautu. Reizēm Bairons tur satika angļu viesus, kas viņu uzlūkoja kā tumsas valdnieku. Kāda Hārveja kundze, viņam ienākot, paģība, un de Stāla kundzes meita — maigā, skaistā Brog-lijas hercogiene iesaucās: «Divdesmit sešu gadu vecumā tas tiešām pārspīlēti!» Pārējie Kopēs viesi viņu nemīlēja. Broglijas hercogam viņa valoda likās banālu, rupju joku un vulgāra liberālisma piesātināta. De Stāla kundze viņu rāja: «Jums nevajadzēja sākt karu ar visu pasauli, tas nav iespējams. Vienam pasaule ir pārāk stiprs pretinieks, lai cik varens šis viens būtu. Es jaunībā to pati mēģināju, bet tas nav iespējams.» Viņai laikam bija taisnība. Bairons bija gribējis vētrainā uzbrukumā iekarot mākoņiem tītās virsotnes, kur paceļas angļu konvencijas tronis, bet neviens nedrīkst nesodīts sacelties pret dieviem, kam pats slepeni tic; un tagad viņš bija šeit viens, pasaules naids viņu bija piekalis pie vientuļas klints kā Prometeju, un viņam apkārt — Godvinu okeanīdu vājā kora smieklīgais komforts.

De Stāla kundze Baironam pateica, ka Kerolaina Lēma 10. maijā publicējusi romānu, kura varonis ir viņš. Viņa aizdeva šo grāmatu. Tā saucās «Glenarvons», titullapai bija moto no «Korsāra»:

Un citiem laikiem paudīs viņa vārds

Tik vienu tikumu un tūkstoš grēkus.

Bairons ar pūlēm izlasīja šo romānu, tā bija garlaicīga grāmata. Lēdija Kerolaina tur gandrīz neslēpti izstāstīja savu dzīvi. Varone ļoti jauna apprecas ar lordu Eiven-deilu, tas ir, Viljamu Lēmu. «Ja lordam Eivendeilam bija kāda kļūda, tad tā bija viņa pārlieku cēlais un labais raksturs, kas viņa pārdrošo dzīves biedreni pamudināja rīkoties pilnīgi patstāvīgi. «Jūs būsiet mans likums,» lords

Eivendeils sacīja sievai, «mana mīļākā, mana vadone, un es būšu jūsu labprātīgs vergs.»» Protams, lēdija Eiven-deila atraisās no šā pārlieku gļēvā vīra un mīl Glenar-vonu, kurā sajauktas Bairona, Korsāra un Laras īpašības. «Man riebjas dzīve!» Glenarvons iesaucas, juzdams riebumu pret sabiedrību, mīlestību, jūtām. «Damn it, don't talk about it!»[9] Lēdija Oksforda, nesimpātiski attēlota, spēlē savu lomu. «Viņa vairs nebija jaunības ziedos, un zināms pedantisms stipri mazināja viņas sarunu burvību.» Kerolaina gāja pat tiktāl, ka publicēja Bairona īsto atvadīšanās vēstuli kā Glenarvona vēstuli lēdijai Eivendeilai. Beigās viņa lika Glenarvonam noslīkt.

Kerolaina labprāt gribēja zināt, ko Bairons par viņas grāmatu domā. Viņš uzrakstīja par to mazu, nicīgu epigrammu. Ja rakstniece būtu vienkārši tēlojusi patiesību — tā viņš sprieda —, grāmata būtu iznākusi romantiskāka un interesantāka. «Kas attiecas uz līdzību,» viņš vēl piebilda, «ģīmetne nevarēja diezin cik laba izdoties, jo es tai pārāk īsu laiku sēdēju par modeli.»

Tālie ir kā mirušie .. . Bet reizēm mēs dzīvojam vairāk ar mirušajiem nekā ar dzīvajiem. Kas bija viņa tagadējā mīļākā Klēra, salīdzinot ar lielajām ēnām! Klēra ik vakarus atnāca Diodati apciemot mīļāko un, rītam austot, caur vīna dārziem gāja atpakaļ uz Šellija māju. Viņa bija mātes cerībās un ļoti noskumusi. Viņa palīdzēja Baironam strādāt, pārrakstīja «Šijonas gūstekni» un jaunās «Čailda Herolda» vārsmas, bet viņa bija Baironam apnikusi un viņu tikai uztrauca. Viņa bija zemas kārtas, nekaunīga, zilzeķes kaprīzē viņa bija metusies Baironam ap kaklu. Klēra gaidīja no viņa bērnu, un tad? Viņš liks bērnu audzināt, bērns piederēs Baironiem, varbūt viņš to iemīlēs, jo Ada viņam bija atņemta. Bet māti viņš vairs negribēja redzēt.

Šellijs, kas pret Klēru juta brāļa maigumu, nevarēja ciest toni, kādā Bairons par šo meiču runāja. Viņš vēl vienmēr apbrīnoja dzejnieku, kura spožums un vieglums viņu apžilbināja līdz mazdūšībai, bet kā cilvēks Bairons viņu satrauca un bieži aizkaitināja. Teorijā liberālis būdams, Bairons tomēr piešķīra lielu nozīmi kārtai — viņam nebūt nebija vienaldzīgi, ka Šellijs ir tikai baroneta dēls, un viņš neaizmirsa uzsvērt, ka pats ir lords. Par sievietēm viņš runāja ar augstprātīgu distanci, Kas Selliju apvainoja. Turpretī Baironam likās necilvēcīga Sellija loģika un drošība. Viņa spalgā balss Baironu nogurdināja. Neuzticīgais Bairons reizēm šaubījās par Sellija sirdsskaidrību, viņš to sauca par čūsku... «Gētes Mefistofelis čūsku, kas Ievu ieveda kārdinājumā,. sauc par savu krustmāti, un man bieži jādomā, ka Šellijs būs viens no viņas krustdēliem.»

Hobhauss un Skrops Deiviss pieteica apciemojumu. Kāda veldze atkal dzirdēt Deivisa komisko, stostīgo balsi, aizmirst Vodsvortu ar viņa mīlestības panteismu un runāt par vakariem pie Kinnerda! 29. augustā Šellijs ar abām jaunavām aizceļoja. Pēc dažām dienām Bairons rakstīja Augustei: «Nedusmojieties, ko es varēju darīt? Kāda negudra jaunava, par spīti visam, ko darīju un teicu, gribēja man sekot šurp vai ari atbrauca te pirms manis, jo es viņu šeit satiku, — un es tikai ar briesmīgām grūtībām viņu pierunāju braukt projām. Nu viņa beidzot ir aizbraukusi, un man Jums vaļsirdīgi jāsaka — es to visu nevarēju novērst. Es darīju, kas bija iespējams, un man izdevās šai lietai darīt galu. Es viņu nemīlu, man neatliek mīlestības nevienam, lai kāds tas būtu. Bet es taču nevarēju tēlot stoiķi sievietei, kas braukusi astoņi simti jūdzes, lai mani atbrīvotu no filozofijas ... Tā, tagad Jūs zināt tikpat daudz kā es, un šai lietai nu ir tiešām beigas.»

XXVII LAVĪNAS

Draudzībās sūtņi Skrops Deiviss un Hobhauss ieradās Diodati augusta beigās. Māja un izredze uz ezeru viņus sajūsmināja. Viņi atveda dažus Anglijas ražojumus, ko trimdinieks lūdza katrā vēstulē: magnēziju, spieķveidīgu zobenu un Vaita sarkano zobu pastu. Drauga izskats viņiem darīja prieku, viņam vairs nebija dzeltena seja, kā no Anglijas aizbraucot. Viņš likās nomierinājies, tikai viņa pārāk nopietnā izturēšanās liecināja, ka tas viņam prasa pūles, ka viņam nav viegli slēpt savu jūtu neganto straujumu, bet arī tas jau bija liels panākums, ka viņš spēja savaldīties. Londonā runāja, ka viņš izpriecājoties ar Lejas ielas šuvējām un Auguste, par pāžu pārģērbusies, dzīvojot pie viņa. Hobhauss konstatēja, ka Bairons

Diodati vasarnīcā dzīvo tik godīgi, cik vien iespējams, un aizsūtīja Lī kundzei labvēlīgu atzinumu: «Jūsu brālis lielu vērību veltī dabai un dzīvo tā, ka nedz dievs, nedz cilvēki nevar justies apvainoti... Viņa veselība ievērojami uzlabojusies. Nav degvīna, nav bezmiega nakšu, magnēzija, zeltera plūdu. Ne varasdarbu, ne izlaidības, pat kliedzieni apklusuši; viņš liekas tik laimīgs, kā vajadzētu būt; Jūs sapratīsiet — tik laimīgs, cik goda vīrs var justies pēc katastrofas, pēc tādas apsūdzības, vienalga, vai tā dibināta vai nedibināta.»

Protams, Hobhauss gribēja iepazīties ar zemi. Visi trīs Triniti koledžas musketieri Poiidori pavadībā devās uz Šamonī un Monblānu. Baironam bija grūti kāpaļāt pa glečeru. Montanveras viesnīcas mājasgrāmatā viņi lasīja Šellija vārdu ar piezīmi «ateists un filozofs» grieķu valodā. Bairons teica: «Man šķiet — es Šellijam pakalpošu, to izsvītrodams,» — un viņš tā arī darīja. Atpakaļ nākot, viņš ar draugiem iegriezās Kopē, kur viņi priecājās par izdevību satikt de Stāla kundzi, Bonstetenu un Šlēgeli. Hobhauss nesen bija lasījis «Ādolfu», viņš teica de Stāla kundzei, ka esot tur atradis viņas teikumus: «Jāņtārpiņi uz kaltušām lapām, kuru gaisma rāda tikai apkārtnes sausumu.» De Stāla kundze pagriezās pret Bonstetenu un teica: «Skaisti, vai ne?» Коре Hobliausam ļoti patika.

Bairons kautrīgi parādīja draugiem «Cailda Herolda» trešā dziedājuma rokrakstu. Hobhausu tas ļoti pārsteidza, jo viņš nebija dzīvojis kopā ar Šelliju. «Tur ir skaistas vietas, bet nezinu, vai tas man tā patīk kā abi pirmie; te slēpjas kaut kas neizprotams, metafizisks.» Kad viņam parādīja Augustei veltītās stances, viņš tās teica raudulīgas, neciešamas un tūliņ uzrakstīja nesaudzīgu parodiju:

Kaut arī dzejnieks jūs, taupiet mums nervus;

Kaut arī atjautīgs, lieciet mums mieru;

Kaut arī valdāt mūs, varat mums piedot,

Ka mums reiz apnīk šī neglītā poza.

Ar Hobhausu tiešām nevarēja runāt par jūtām.

Skrops Deiviss aizceļoja pirmais, apkrāvies slīpētiem akmeņiem, ahātiem un kristāla kreļļu virknēm, ko Bairons Šamonī bija sapircis savām māsasmeitām un «savai mīļajai» mazajai meitiņai Ādai. Šī meitene bija nereālākā no visiem viņa tuviniekiem, viņš Adu tikai divas reizes bija redzējis un mīlēja ar savādu jūsmu. Dažas dienas pēc Skropa Deivisa aizceļojuma aizsūtīja mājup ari nelaimes putnu Polidori. Viņš bija džentlmenis, bet iedomība viņu darīja neciešamu. Hobhauss ar nežēlīgu noteiktību konstatēja, ka viņa pareģojums piepildījies. Palicis Diodati ar Baironu viens, viņš ieteica doties ekskursijā kalnos, apskatīt Junghau galotni.

Tumšzaļās pļavas, neskaitāmie govju zvaniņi, gani apkārtnes kalnājos, kas likās vairāk piederam debesīm nekā zemei, pēdējie pelēkie sniega lauki, ko vasaras saule vēl nebija izkausējusi, Baironam atgādināja bērnības atpūtu Skotijas kalnos. «Tas ir kā sapnis,» viņš teica Hobhau-sam, «pārāk skaists, pārāk mežonīgs, lai būtu patiess.» Viņam patika šļūdoņi, kuru virsma atgādināja sastingušus vētrainus jūras viļņus, krāces ar putu un gaismas staru krēpēm kā milzīgam baltam zirgam, varbūt tam, uz kura apokalipsē atjās nāve, sēra dzeltenie mākoņi, kas smagi nokarājās pāri bezdibeņu malām kā elles okeāna putas. Šīs brīnišķīgās ainas redzot, Bairons domāja par Augusti, un visu ceļojuma laiku viņš rakstīja māsai nolemtu dienasgrāmatu:

«Vakar, 1816. gada 17. septembrī, mēs ar Hobhausu devāmies kalnu ekskursijā. Rakstīšu īsu dienasgrāmatu savai māsai Augustei.

... Govju zvaniņu mūzika pļavās, ganu saucieni no klints uz klinti, stabuļu melodijas, ko viņi pūš, gandrīz neuzkāpjamās kraujās sēdēdami, pārspēja īstenībā visu, ko esmu dzirdējis vai sapņojis par pastorālo dzīvi. . . Viss te ir skaidrs, nesajaukts, vientuļš, mežonīgs, patriarhāls ... Manā garā atkal atdzīvojas daba.

... Pulkstenis deviņi — gribu iet gulēt. Hobhauss blakus istabā sasitis galvu pret durvīm un lamājas, protams, viņš lamā durvis; neesmu šodien noguris, tomēr ceru aizmigt. Lejā sēž sievietes un tērzē; lasīju Šilleru franču tulkojumā. Ar labu nakti, mīļā Auguste!

... Grindelvalda. Zvaigžņu gaisma, brīnišķīga nakts, bet nejēdzīga tekā! Kas par to, esmu galā; drusku dabūju negaisu... Gāju cauri veselam nokaltušu egļu mežam, stumbri kaili, bez mizas, zari bez dzīvības; vienā ziemā viss aizgājis bojā — un skatoties es domāju par sevi un savu ģimeni. ,

... No Bernes uz Freiburgu ... Nopirku suni — ļoti neglītu, bet ļoti niknu; tas ir liels nopelns viņa saimnieka un manās acīs... Viņam nav astes, un viņu sauc par Muci.

... Man laimējās šajās trīspadsmit ceļojuma dienās ar laiku un ar biedra izvēli... Es biju tā noskaņots, ka pats gribēju justies apmierināts. Mīlu dabu un apbrīnoju daiļumu. Varu paciest nogurumu, atsacīšanās man tieši patīkama, un es redzēju dažas cēlākās ainavas pasaulē. Tomēr tam visam līdzi — atmiņu rūgtums, sevišķi no pēdējās un dziļākās katastrofas; atmiņas, kas mani visu mūžu pavadīs, mani plosīja arī visu ceļojuma laiku. Nedz ganu rotaļas, nedz lavīnu dārdi, nedz krāces, nedz kalni, šļūdoņi, meži, nedz mākoņi ne mirkli neatvieglināja slogu, kas nospiež manu sirdi, un neļāva aizmirst manu nelaimīgo pašsajūtu šajā varenībā un brīnišķībā, kas izpletās ap mani, pār mani un zem manis.

Es stāvu pāri visiem pārmetumiem, un katrai lietai ir savs laiks. Es stāvu pāri atriebības tieksmei, es nemaz nezinu tādu atriebību, kas būtu diezgan stipra tam, ko esmu pārcietis; pienāks laiks, kad to, ko es jūtu, sajutīs citi... Bet pietiek. Jums, mīļā Auguste, nosūtu šo dienasgrāmatu, kur esmu Jums rakstījis par visu, ko redzēju un sajutu. Mīliet mani, kā esmu Jūs mīlējis.»

Augustā viņu Diodati apciemoja Lūiss — «Mūka» autors, kas viņam pārtulkoja dažas Gētes «Pausta» vietas. Viela bija kā radīta, lai Baironu aizkustinātu. Fausta jautājumi pasaules visumam, līgums ar velnu, Grietiņas bojā eja — vai tas nebija viņa paša dzīves stāsts? Bet, ja viņš, Bairons, būtu bijis Fausta radītājs, viņš to būtu veidojis drošāku un drūmāku. Kādēļ drebēt garu priekšā? Vīrietis, īsts vīrs tos izaicina un spītē nāvei.

Mākslinieka darbs arvien dzimst no satricinājuma, kas apaugļo labu zemi. Zeme Baironam bija gatava; tā bija neizteiktu jūtu, riebuma, mīlestības, iekāres, nožēlu kvēloša masa — ugunīga lava, kas atkal draudēja visu aprīt. Fausta ietekmē Alpu ainavu ēnā izauga liela dramatiska poēma — «Manfrēds». Pirmos divus cēlienus Bairons uzrakstīja divpadsmit dienās — vēl ceļojumā. Ainavas, ko viņš dienasgrāmatā Augustei aprakstīja prozā, viegli pārveidotas, ietilpa jaunajā drāmā un nostājās blakus viņa ievainotās dvēseles grēksūdzei. Visi patiesie ceļojuma iespaidi — satikšanās ar mednieku, ar ganu, kas dziedāja gana dziesmu, — bija attēloti poēmā, kuras tēma bija diezgan nenoteikta, lai visu to varētu tajā iekļaut.

Manfrēds ir kādas feodālas pils kungs Alpos un nododas maģijas mākslām; viņš ir bagāts, mācīts, bet viņa dvēseli plosa atmiņas par kādu noziegumu. Pirmajā ainā, kas ļoti atgādina «Faustu», viņš izsauc zemes, jūras, kalnu un gaismas garus. «Ko gribi, zemes dēls?» gari vaicā. — «Aizmirst!» — «Ko aizmirst?» — «To, kas manī.» Un, kas ir viņā, to viņš mums ļauj uzminēt: viņš skumst par Astarti, zaudētu sievieti, ar ko ilgojas atkal savienoties. Viņš grib atriebties kādai citai sievietei, kuru nenosauc vārdā. Noslēpumaina balss izteic briesmīgu lāstu šai sievietei. Nespēdams iziet ārpus sevis, aizmirst sevi, Bairons izteic tik skaidrus norādījumus, lieto tik caurskatāmus simbolus, ka mēs negribot pazīstam Manfrēdā Baironu pašu, Astartē — Augusti un otrā sievietē, kurai izteikts noslēpumains lāsts, — Annabellu.

Manfrēds lūdz kādu burvi, lai tas izsauc Astarti. Viņš apraksta tās izskatu — tā ir Auguste.

Tai bija mani vaibsti. Viņas acis Un seja, mati — viss, pat balss,

Kā teica, līdzinoties manai balsij,

Tik maigāks viss, un sievišķīgais daiļums

Tai neatņemams bij •— kā vientulība man un sapņi,

Un tieksme zināt aizliegto, un gars,

Kas tiecās kosmu aptvert.

Tai maigu jūtu vairāk bij kā man,

Bij laba sirds un asaras, un smaidi,

Un pazemība — es to nejutu nekad,

Man bija visas viņas kļūdas,

Bet tikumi — tie pieder viņai vien.

Es viņu mīlēju, un manis dēļ tā gāja bojā!

«Es viņu mīlēju, un manis dēļ tā gāja bojā!» — tas ir Manfrēda un Bairona izmisuma slepenais iemesls. Manfrēda balsī izskan viņa paša sāpes, ko tik rūpīgi slēpj Diodati kunga un Kopēs laipnā viesa mierīgā maska.

Elles spēki veltīgi sauc, lai Astarte parādās Manfrēdam. Viņa gan tuvojas, bet paliek mēma tāpat kā Auguste, kas Baironam neatbildēja un atmiņās arvien vairāk izbalēja.

Tu pārāk mani mīlēji —

Tāpat kā tevi es; mums nebij tāda daba,

Lai otram liktu mokas ciest, bet nāves grēks Bij mīlēt tā, kā mīlējām mēs abi.

Jel saki, ka tev nav pret mani naida,

Ka sodu cietīšu es viens .. .

Ļauj man vēl reizi tavu balsi dzirdēt —

Tā skan kā mūzika! Jel runā vēl! ...

Viņa pazuda neatbildējusi. Gari it kā izbailēs noskatās Manfrēda izmisumā. «Ja viņš būtu viens no mums,» tie saka, «tad viņš būtu briesmīgs gars.»

Lavas straume bija izlijusi krāšņā lējumā. Vēl trūka trešā cēliena, bet Bairons to nerakstīja tūliņ; viņi ar Hob-hausu bija atgriezušies Diodati, kalnu burvība bija gaisusi.

Viens no svarīgākiem Manfrēda baiļu cēloņiem bija Astartes klusēšana. Kādēļ Auguste Bairona žēlabām atbildēja tikai ar nenozīmīgām vēstulēm? Kādēļ satraucošā, Baironam tīkamā čalošana izvērtās morālās seklībās? Bairons satraukumā nojauta aiz šiem nesakarīgajiem teikumiem nevis savas māsas, bet citu — viņam pārāk labi pazīstamu garu. Taču viņam nebija ne jausmas, kas starp abām sievietēm noticis kopš viņa aizceļošanas.

Tai pašā dienā, kad Bairons atstāja Angliju, lēdija Bairona bija aizbraukusi uz laukiem, lai paliktu pie mazās Ādas. Pirms tam viņa dažas nedēļas bija dzīvojusi Londonā, savu advokātu Lašingtona un Romiljī tuvumā. Viņai bija divdesmit četri gadi, viņai pašai šķita, ka viņas mūžs ir galā. Annabellas jūtas pret Baironu bija kvēlas, pārāk karsti viņa bija Baironu mīlējusi, lai tagad neienīstu, kaut arī joprojām nebija beigusi mīlēt. Redzot An-nabellu pirms aizceļojuma, Auguste teica, ka viņai esot baisms mirējas miers.

Vīra aizceļošana neatrisināja morālās problēmas, kas bija mocījušas viņas jūtīgo apziņu. Kā izturēties pret Augusti? Kā pret draudzeni? Ar to viņa būtu padarījusi nevērtīgu vissvarīgāko iebildumu pret Baironu, ja vēlāk, meitu audzinot, viņai būtu ar vīru jātiesājas. Kā pret ienaidnieci — kā advokāti gribēja? Ar to viņa apstiprinātu baumas, ko izplatīja Kerolaina Lēma un tik daudzi citi; tad viņa arī Lī kundzei padarītu dzīvi Anglijā neiespējamu. Ja Auguste būtu lordam Baironam sekojusi trimdā un gluži atklāti nostājusies viņam līdzās kā māsa un mīļākā, tad lēdija Bairona būtu palikusi situācijas valdniece . .. Bet romantiskā ziedošanās tieksme viņā bija pārāk stipra. Viņa nevēlējās svaines bojā eju. Viņa turēja par savu kristīga cilvēka pienākumu glābt Augustes un, ja iespējams, arī Bairona dvēseli (bet tam viņa vairs neticēja). So divkāršo mērķi viņa varēja sasniegt, vienīgi

liegdama abiem vainīgajiem satikties. Ja viņa to nedarītu, viņa kļūtu grēkā līdzvainīga.

Sēdu aplinkus ceļu Annabellai rādīja pienākums, tāpat kā greizsirdība vai atriebība būtu viņai likusi vainīgo izsekot; bez šaubām, zem pienākuma maskas šīs apzinīgās sievietes dvēselē iezagās arī zemākas un dabiskākas jūtas — ziņkārība. Tikai skaidrība dara greizsirdībai galu. Annabella nezināja skaidrību par briesmīgo dēku, kurā slēpās viņas nelaimes īstais cēlonis. Viņa gan jau kopš kāzu dienas nojauta, ka mājā klejo asinsgrēka ēna. Bet vai viņas novērotās zīmes nerādīja tikai vecu, izdzisušu, norimušu kaislību? Vai šī briesmīgā mīlestība pastāvējusi arī viņas laulības laikā? Viņa to nezināja, taču kaislīgi vēlējās zināt. Auguste aizņēma viņas domās tik lielu vietu, ka mums būtu par to jābrīnās, ja mēs paši neatlaidīgā nemierā, kas gandrīz līdzinās maigumam, nepieķertos būtnēm, kuras glabā kāda noslēpuma atslēgu, kas mums jāzina, lai cik briesmīgs tas būtu.

Šajā jūtu mulsumā lēdija Bairona atrada biedreni. Augustes intīmā draudzene Džordža Vileza kundze bija Annabellu lūgusi pasargāt svaini no sabiedrības apmelojumiem; Annabella viņu apciemoja un atklāja viņai patiesību. Lāga sieviete Vileza kundze apmulsa un reizē ļoti ieinteresējās. Auguste viņai vienmēr bija tādā apvainotas nevainības tonī stāstījusi par šķiršanos un par sabiedrībā dzirdamām tenkām, ka viņai sākumā bija grūti lēdijai Baironai ticēt; pārliecinājusies viņa sašuta. Nožēlniecei Augustei viņa būtu piedevusi, bet šī iedomīgā vieglprātība noziegumā bija neattaisnojama. Tādas bija arī lēdijas Baironas jūtas. Daži vīrieši labprāt palīdz izputējušam draugam, bet tikai tad, ja tas atsakās pat no vissīkākām laimes un ērtības zīmēm; tā arī abas sievietes bija ar mieru grēcinieci aizstāvēt, bet vienīgi ar noteikumu, ka viņa pazemotos. Arī Bairons bija grēcinieks, taču viņš vismaz zināja, kas ir grēks. Auguste par to nekad nedomāja. «Man vienmēr dūrās acīs šī starpība,» Annabella rakstīja, «Bairona jūtas morāles jautājumos — kaut arī tās nesaskanēja ar darbiem — bija daudz izsmalcinātākas un tiklākas nekā Augustes jūtas. Viņa savu pārkāpumu nemaz neuzskatīja par smagu.»

Vileza kundze bija vienis prātis ar lēdiju Baironu, ka Augusti vajadzētu atgriezt no viņas lepnuma un mācīt viņai nožēlas. Lī kundzei likās gluži dabiski, ka ļaužu priekšā starp viņu un svaini arī turpmāk pastāvēs draudzīgas attiecības. Viņai vajadzēja parādīt, ka tagad viņa atradīsies ārpus likuma. Lēdija Bairona Lī kundzei: «Negribēju Jūs pirms dzemdībām uztraukt, bet, tā kā man zināms, ka esat atspirgusi, es Jums ilgāk vairs nevaru slēpt, ka man ir iemesli, kurus Jūs ar savu izturēšanos zināmā mērā atbalstāt, iemesli, par kuriem gribu klusēt, neskatoties uz to, ka tie man pilnīgi skaidri, bet kuri man uzliek par nepielūdzamu pienākumu ierobežot manas turpmākās attiecības ar Jums ...»

Abas tikumīgās sievietes laipnā gādībā sev vaicāja, kā grēcīgā māsa izturēsies pret šiem draudiem. «Man šķiet, vispirms viņa izbīsies, tad pamodīsies viņas lepnums...» Bet Augustes atbilde bija padevīga: «Bērnu dēļ esmu spiesta no Jūsu līdzjūtības pieņemt attiecību ierobežojumu un apmierināties ar to, ko ļaujat sievietei, kas, pēc Jūsu izteicieniem, vairs nav Jūsu draudzības cienīga. Pienāks laiks, kad Jūsu uzskati mainīsies.»

Nu vajadzēja tikumisko glābšanas darbu pabeigt un panākt vispirms atzīšanos pārkāpumā, pēc tam solījumu vairs nesatikties ar Baironu. Vēstuļu apmaiņa starp abām svainēm turpinājās, un pamazām vājākā no abām pret savu gribu ļāva sev izvilināt atzīšanos, kas visu izteica. Viņa atzinās, ka neatļauti sakari pastāvējuši pirms Bairona laulībām, bet zvērēja tādā tonī, kas tiešām likās patiess, ka pēc laulībām viņa Baironam neesot padevusies.[10]Tad nopratināšana kļuva stingrāka. Kad divi cilvēki klusā vienprātībā kādu nopietnu, sāpīgu tēmu ilgu laiku atstājuši tumsā un beidzot iedrošinās atplēst šo dvēseles augoni, viņiem reizēm sagādā satraucošu baudu, neminamu tīksmi visu šīs tēmas sīkumu iztirzājums. Annabella pastāstīja Augustei, ka viņai, jau pirmo dienu Siksmail-botemā viesojoties, viss licies aizdomīgs, un ari Auguste pakalpīgi iztēloja savas ilūzijas, savu neprātīgo ticību Annabellas aklībai.

Reizēm grēciniece aizmirsa labās mācības. 1816. gada 18. jūlijā Vileza kundze, kas iepriekšējā dienā bija redzējusi Augusti, rakstīja lēdijai Baironai, ka Lī kundze runājusi tikai par zīda drēbēm, ka viņa izskatoties veselīga un spēcīga, esot vēsa un omulīga un nepavisam neizskatoties nomākta. Par laimi, vēlāk viņa atkal izskatījās nomākta un noraizējusies. Bet glābšanas darbs vēl nebija galā.

Briesmas bija gaidamas no Bairona puses, kas pamazām atguva varu pār Augusti. Viņš gribēja, lai Auguste viņam brauc līdzi uz Šveici vai Itāliju. Vajadzēja piesargāties, ka Auguste nepaklausa, jo drīzāk tādēļ, ka izputējušais pulkvedis Lī nebija vīrs, kas būtu viņai to liedzis. Viņa pati bija spējīga uz visām neprātībām, tiklīdz brālis justos nelaimīgs. Annabella veltīgi aprakstīja Augustei briesmīgās mokas, ko Bairons cietis; to viņa pati varēja apliecināt. Auguste atbildēja: «Es pati nekad neesmu novērojusi, ka tās, ko jūs aprakstāt, būtu bijušas viņa mokas ... Kaut tikai zinātu, kā varētu viņu patiesi glābt, viņam palīdzēt! Bet diemžēl to nezinu . ..» Lēdija Bairona svainei reizēm labprāt būtu pie krūtīm pakārusi uzrakstu: «Ķeceriene recidīviste.»

1816. gada augustā viņa beidzot apmetās Londonā, lai satiktu Augusti. Būdama uzticīga savam paradumam, viņa, izšķirīgajam nopratinājumam gatavojoties, sastādīja plānu ar numurētiem paragrāfiem: «Vai esat noskumusi par savu grēku vai par tā sekām? Par dieva vai jūsu līdzcilvēku apvainojumu? Vai jūs sajūtat diezgan dziļi, ka grēcīga katra doma par šādu grēku un ka sirds var būt noziedzīga arī tad, ja darbos negrēkojam?»

Septembra pirmajā pusē abas sievietes gandrīz ik dienas satikās.[11] Šo ilgo nopratinājumu laikā Auguste beidzot padevās stiprākās sievietes gribai un uzticēja Annabellai savas dvēseles vadību. Viņa apsolīja Annabellai turpmāk parādīt visas Bairona vēstules un rakstīt tikai vēsas atbildes. Lēdija Bairona neprasīja, lai Auguste pārtrauc saraksti ar brāli. «Neieteicu Jums korespondenci ierobežot, bet pastāvīgi centieties viņa jūtas labot, nevis tās remdināt vai apmierināt. Tādēļ vairieties no tādiem teikumiem, kas viņa dvēselē varētu pamodināt ļaunas domas ... Atļaujiet, ka brīdinu Jūs arī no vieglprātības un muļķīgiem izteicieniem, kas viņam patīk, bet aiz tā nosodāmā iemesla, ka tie kavē nopietni pārdomāt.» Neapzināta sievietes veiklība: Annabella laupīja Augustei tieši to, kas viņu darīja burvīgu Bairona acīs.

Laiks Zenēvā kļuva auksts un lietains. Baironam gribējās Šveici atstāt. No ezera otra krasta — no Sešeronas angļu tūristi vērsa tālskatus uz viņa balkonu cerībā saskatīt kādus apakšsvārkus. Jūtīgs kā visi reiz vajātie — viņš pat šajā slēptuvē juta, ka viņam uzglūn naids, kas viņu pavadīja jau kopš aizceļošanas. Viņš gribēja bēgt pāri kalniem pie Adrijas jūras, «kā briedis, no suņiem glābjoties, meklē patvērumu ūdenī».

Oktobra sākumā Bairons ar Hobhausu atstāja Diodati un caur Semplonu aizceļoja uz Milānu. Brīnišķīgais Fle-čers viņus pavadīja un sajūsmināja Hobhausu ar savu māku visu, ko redzēja, pārtulkot angliskos tēlos. Kāds ūdenskritums viņam atgādināja vecā Bečera balto parūku. Bairons sešjūgā devās uz Semplonas augstieni. Viņi atstāja aiz muguras koku robežu, klinšu tuksnesi, iebrauca mūžīgā sniega valstībā; te, augšā, viņi neatrada klinšu sienas, kur iekasīt savus vārdus, tādēļ uzrakstīja tos uz papīra un rūpīgi paglabāja zem kāda akmens. Lejup pa sniegainu, akmeņainu un eglēm apaugušu klinšu vientulību viņi beidzot nonāca Domodosalas ielejā, kur starp vīna dārziem zaļos pakalnos spīdēja balti baznīcu torņi.

Flečers saņēma uzdevumu turēt gatavībā karabīnes, dunčus un pistoles. Viņiem bija teikts, ka šī zeme esot bīstama. Pēc Napoleona krišanas nelaimīgā Itālija atkal bija nokļuvusi svešinieku varā. Svētā alianse — «dinastiju sabiedrība» bija no Lombardijas izveidojusi Austrijas karaļvalsti, ko dieva tā kunga advokāts Meternihs ar policijas palīdzību pārvaldīja. Visur mudžēja spiegi, pat ģimenēs valdīja nodevība. Liberāļi un patrioti apvienojās slepenās brālībās. Jau Milānā Bairons saskārās ar Itālijas liberāļu aprindām. Viņš aizveda de Stāla kundzes ieteikuma rakstu monsinjoram Luidži de Brēmam, bijušajam Itālijas karaļa kasierim. Pateicoties viņam, Bairons iepa-

zinās ar marķīzu de Brēmu, Eižena Boharnes bijušo iekšlietu ministru, slavenāko no Itālijas dzīvajiem dzejniekiem Monti, ar rakstnieku Silvio Pelliko. Itālija Baironam patika. Zemniecēm bija skaistas, melnas acis, visās sejās staroja drosme un mīlestība.

Viņš jūsmoja par Ambrozija bibliotēku, kur viņam rādīja Lukrēcijas Bordžijas piemiņu — viņas garo, skaisto j matu cirtu un vēstules — «tik jaukas, tik mīlīgas, ka es jutos gluži nelaimīgs, ka neesmu agrāk piedzimis, lai va | rētu viņu vismaz redzēt». «Lūdzu, iedomājieties tikai,» Bairons rakstīja Augustei, «kāds izskatījās viens viņas paraksts, krusts; tas lai stāvot viņas vārda vietā — tā viņa teikusi... Vai nav jocīgi? Es ceru — Jūs taču zināsiet, ka viņa bija izdaudzināta ar savu skaistumu un slavena arī ar to, ka pratusi šo skaistumu likt lietā: viņa bijusi kardināla Bembo mīļākā (tad ir vēl kāda lieta ar viņas tētiņu pāvestu Aleksandru un arī ar viņas brāli Čezāri Bordžiju — daži tam tic, daži netic). Vēlāk viņa kļuvusi Ferrāras hercogiene un laba māte un sieva, īsts tikumības paraugs.»

«Skalā» Hobhauss ar Baironu Brēmu ložā satika francūzi de Bellu, bijušo ķeizara kustamās mantas intendantu, kas viņiem pastāstīja brīnumu lietas. Viņš esot bijis Napoleona privātsekretārs tad, kad Napoleons atkāpies no ļ Krievijas. «Toreiz Napoleons bija galīgi zaudējis galvu,» Beils teica, «dekrētus viņš parakstīja ar vārdu «Pom-pejs».» Kad Beils teicis: «Majestāte, tā ir kļūda,» — Napoleons briesmīgi saviebis seju un noteicis: «Ak jā!»

I Kādu dienu Beils ieraudzījis galvenajā štābā astoņdesmit četrus ģenerāļus, kas raudājuši un klieguši: «Ak, mana divīzija, ak, mana brigāde! .. .» Pēc ķeizara aizceļojuma Beils strādājis pie Mirā, kas apsēdies viņa gultā un rūgti raudājis. Tad Beila kungs stāstīja, ka Talerānu esot notiesājusi kāda žūrija un ka Napoleons esot bijis nevis cietsirdīgs, bet drīzāk pārlieku žēlīgs. Viņš zināja arī pastāstīt, ka Milānā esot Neija kundze, kas uz sava vīra pieminekļa likusi rakstīt: «Trīsdesmit pieci gadi slavas, viena diena maldu.» De Beils bija apbrīnojams cilvēks: viņš vienmēr bija gadījies klāt, kur vien noticis kaut kas ārkārtējs. Hobhauss, rūpīgi piezīmējis visas šīs vērtīgās anekdotes, rakstīja: «Man ir pilnīgs pamats domāt, ka de Beilam' var ticēt, bet viņam ir briesmīgs runas veids, un viņš izskatās pēc materiālista, kāds arī ir.»

Milānā Bairons ar Hobhausu atkal satika nelaimnieku Polliju-Dolliju. Viņš bija saķildojies ar kādu virsnieku, un Baironam atkal vajadzēja viņu glābt. Mazais ārsts tagad bija kandidāts uz Velsas princeses ģimenes ārsta vietu. «Nabaga sieviete,» Hobhauss teica, pasniegdams viņam kādu ieteikuma rakstu, «viņa laikam sajukusi prātā, ja izraudzījusies tādu ārstu.» Taču Luidži de Brēms nebija tik netaisns kā kaislīgais ārzemnieku nīdējs Hobhauss un par ārstu sprieda iecietīgāk. Viņš rakstīja de Stāla kundzei: «Grūti būtu atrast godīgāku, vaļsirdīgāku un uzticamāku cilvēku par Polidori.»

Par Baironu pašu Luidži de Brēms izteica spriedumu, kas liekas jo interesantāks tāpēc, ka apstiprina sera Valtera Skota domas: «Lords Bairons ir pati laipnība. Nupat bija gadījums, kad viņš varēja pierādīt savu labo sirdi ārstam Polidori; viņš to darīja lielā sirsnībā un vienkāršībā. Ja drīkstu to apgalvot, man liekas — ir cilvēki, kam trūkst sociālu jūtu, toties piemīt gluži eminentas cilvēciskās jūtas. Lordam Baironam ir daudz labu īpašību, ko viņa parastā apkārtnē Anglijā gluži dabiski neredz, jo viņam trūkst dažu tādu, kuras parasti no cilvēkiem prasa. . . Mēs viņam likām noprast, ka visi apšaubām tās domas, ko par viņu esam dzirdējuši, un ka tikai no viņa paša ir atkarīgs, kāds spriedums mums par viņu izveidosies. Viņa darbi visus mūsu draugus, kas vien prot angliski, tik dziļi ietekmē, ka mēs viņam pastāvīgi izrādām lielu cieņu, lai gan par to nekad nerunājam; tālab starp mums radies intelektuāls tuvums, kas viņam piešķir pilnīgu drošību mūsu draugu vidū.» Tiem, kas prot mierināt izmocītas dvēseles, par algu tās arī atveras — vienīgi tiem.

Itāliešu draugi parādīja Baironam visu ievērības cienīgo Milānā. Viņš dzirdēja Simonetas atbalsi un redzēja domu mēness gaismā. De Beils atzīmēja neparasto iespaidu, ko Baironam atstāja Daniela Krespi glezna, kurā attēlots šķirstā guldīts baznīckungs, kas tajā brīdī, kad baznīcā par viņu notur aizlūgumu, pēkšņi paceļ līķautu, pieceļas un iesaucas: «Esmu nolādēts, spriedums ir taisnīgs!» Baironu nemaz nevarēja atraut no gleznas, viņš bija aizkustināts līdz asarām. Aiz cienības pret ģēniju biedri klusēdami sēdās zirgos un pagaidīja viņu jūdzi tālāk.

4. novembrī Hobhauss ar Baironu beidzot devās uz Ve-nāciju. Viņi brauca caur Brešiju un Veronu, kur Bairons jutās laimīgs, atcerēdamies Džuljetu, tad caur Vīčensu, un kādu nakti, zem drūmām debesīm gondolā iesnaudusies, pēkšņi pamodās Venēcijas uguņu vidū. Irkļu atbalss ziņoja, ka viņi brauc zem kāda tilta, gondoljers viņiem uzsauca: «Rialto!» Pēc dažām minūtēm viņi apstājās pie Lielbritānijas viesnīcas Lielajā kanālā, un viņus pa greznām kāpnēm uzveda zeltītās, ar izgleznotu zīdu tapsētās istabās,

XXVIII SIRDS TEIKSMU PILSĒTA

... kur vienmēr jāatšķir netverama fanlā-zijas daļa un gulta, kas valda pār visu.

A lēns

Bairons Marijam: «Venēcija man patīk tik labi, kā jau gaidīju, un es gaidīju daudz. Tā ir viena no pilsētām, ko pazīstu, to vēl neredzējis, un līdzās Orientam ir tā vieta pasaulē, par ko vienmēr esmu sapņojis. Mīlu Venēcijas gondolu melanholisko jautrību, tās kanālu klusumu. Man neduras acīs pat redzamais pilsētas panīkums, lai gan man žēl zudušo tērpu; bet daudz kas vēl atlicis, un karnevāla laiks tuvu.» Tomasam Mūram: «Esmu nodomājis ziemu palikt Venēcijā ... Pilsēta nepievīla manas cerības ... PāTāk ilgi esmu dzīvojis drupās, lai nemīlētu sabrukumu.»

Venēcijas izloksne viņam patika, tāpat okera krāsas nami, skanīgie vārdi, piļu sārtais marmors, melno liellaivu drūmais skaistums. Venēcijas tirgotāja, Otello, Porcija un Dezdemonas pilsētā viņš uz katra ielas stūra garā satika Šekspīru. Šajā pilsētā, kur kājām iešanu aizstāj gondolu lēnā slīdēšana, Bairons mazāk juta savu kroplību.

Venēcijas republika vairs nepastāvēja. Sv. Marka spārnotie lauvas neapsargāja ne dodžu, ne desmitu padomi, franči bija sadedzinājuši Bučentauru. Tāpat kā Milānā, te austriešu gubernators izpildīja Meterniha kunga vietu. Taču pilsēta bija palikusi kaislīga un jautra. Sv. Marka laukuma kafejnīcas bija ļaužu pilnas, darbojās astoņi teātri (vairāk nekā Londonā un Parīzē), itāliešu sabiedrība satikās tā saucamos converzacioni, no kuriem spožākais

bija grāfienes Albriči — «itāliešu de Stāla kundzes» pulciņš; grāfiene pasteidzās iepazīties ar «Anglijas lielāko dzejnieku». Mazā istabā daži kungi un dāmas dzēra ūdeni. Hobhausam šis pulciņš atgādināja nožēlojamu Kopēs salona kopiju, bet pati namamāte likās lāga sieviete.

4. decembrī draugi šķīrās. Hobhauss aizceļoja tālāk uz Romu, Bairons palika Venēcijā. Viņš bija atradis reizē dzīvokli un mīļāko, un proti — pie kāda drēbju tirgoņa, kam Frecerijā, garā, šaurā ielā pie Sv. Marka laukuma, piederēja veikals ar tirdzniecības zīmi «Coino» — «rags» vai «angļu ragi», kā veikala mācekļi drīz sāka zoboties. Segati veikala apgrozība bija vāja, toties viņa sieva — jauna un skaista. Turklāt viņa vēl brīnišķīgi dziedāja; pateicoties viņas balsij, Venēcijas aristokrātija Segati laulāto pāri uzņēma pie sevis. Marianna Segati prata paļāvīgajam un tikai ārēji mežonīgajam Baironam iestāstīt, ka viņš esot viņas pirmais mīļākais. Venēcijā Mariannu turēja par mantkārīgu un vieglu sievieti, bet Bairons par to jūsmoja: «Kopš pirmās nedēļas Venēcijā mīlēju Segati kundzi un mīlu vēl tagad, jo viņa ir ļoti skaista un jautra, runā tādā izloksnē, par ko man jāsmejas; viņa ir naiva, varu viņu satikt un mīlēt katrā laikā, kad vien mans temperaments to prasa.»

Patiesībā viņš Mariannu tiešām savā ziņā mīlēja — pussentimentāli, pusnicīgi kā uzticīgu suni vai labu zirgu, vai Tomasa Mūra dziesmiņu. Viņa bija jautra, kad viņš gribēja, klusa, kad viņš bija noskumis, — skaists, padevīgs radījums. Viņas tuvumā Bairons pamazām, atrada mieru. Alpi, darbs pie «Manfrēda», nepazīstamā Itālija bija klusinājuši viņa dvēseles nemieru. Viņš gan nebeidza ciest, bet vismaz ciešanās vairs nemeklēja laimi. Liels solis uz priekšu. Šīs svešinieces daiļskanīgā tērzēšana «latīņu bastarda valodā» viņu pamazām iemidzināja. Lai miesīgi nogurtu — nogurumu viņš atzina par labāko līdzekli pret kaislību neprātu —, Bairons dabūja no kāda austriešu cietokšņa komandanta četrus zirgus, ar kuriem ik dienas auļoja pa Lido šauro zemes strēmeli, kur Adri-jas viļņi uzbangoja līdz pat zirga pakaviem.

Viņa gondola katru dienu piestāja arī pie armēņu klostera. Viņš bija iedraudzējies ar pāteriem un labprāt'1-'' brauca pie viņiem sērst mazajā salā, kur auga cipreses, Jūdasa koki un apelsīnu koki. Cauri puķēm apstādītām krusta ejām viņš iegāja svētgleznām pilnā istabā pie tēva

Paskāla, kam palīdzēja sastādīt angļu-armēņu gramatiku. Bairons apbrīnoja pātera olīvzaļo sejas krāsu un garo, melno bārdu, kas viņam piešķīra Zālamana tempļa augstā priestera izskatu. Armēņu valoda bija ļoti grūta, bet tieši tas Baironu vilināja. «Es jutu, ka manam garam vajadzīgs grūts darbs. Tas bija visgrūtākais laika kavēklis, ko varēja atrast, un man labi palīdzēs koncentrēties.»

Kad Baironam jautāja, cik ilgi viņš palikšot Venēcijā, viņš atbildēja: «Man šķiet — mana mīlestības dēka un armēņu gramatika šo ziemu vēl izturēs.» Viņš labprāt tērzēja ar pāteriem, apskauda viņus vientulības un dvēseles miera dēļ. Pāters Ošērs viņam attēloja Armēniju un apgalvoja, ka, pēc visu bībeles pazinēju ieskatiem, tur atradies paradīzes dārzs. Dievs zina kur Bairons to bija meklējis. Vai beidzot viņam lemts to atrast Venēcijā? Reizēm viņš pats tā domāja. Braucieni gondolā, auļošana, armēņu valodas stundas, Mariannas glāsti turēja tālu niknāko ienaidnieci — garlaicību. Vakariem viņam bija saloni. Venēcieši jau sāka viņu uzskatīt par savas pilsētas izrotājumu. Pateicoties «Dievišķajai komēdijai» un atēnietim Nikolo Žiro, Bairons ļoti labi runāja itāliski.

Es pratu svešas mēles, ļaužu acīs

Sen nebiju es svešinieks vairs...

Tāpat kā reiz Grieķijā, Bairons, svešumā uzturēdamies, izbēga liktenim pārlieku ievērot savas zemes likumus. Tālu no angļu novērotāju acīm viņam reizēm izdevās aizmirst iepotēto savās krūtīs. «Ja es varētu palikt tāds, kāds esmu, es būtu ne vien laimīgs, bet arī apmierināts, un tas, pēc manām domām, ir daudz grūtāk... Man ir grāmatas, pienācīgas ērtības, jauka zeme, patīkama valoda, daudz izpriecu, draugi, cik vien vēlos, un skaista sieviete, kas man neapnīk .. . Pasaulē nav daudz tādu lietu, kas mani vēl kārdinātu; ir maz lietu, kuru daļa vai atmirdzums man jau nebūtu; es darītu ļoti muļķīgi, ja kurnētu, ka mana laime nav bijusi ilga, jo tā pa daļai mana vaina. Ja tagadne pastāvēs, es šķiršos no pagātnes, varat mani uzskatīt par aizgājušu, jo labprātīgi es nekad neiešu atpakaļ dzīvot jūsu šaurajā salā.»

Pienaca karnevāls — Venēcijas lielā sezona, serenāžu, redutu un noslēpumu laiks, kad sievietēm labāk patīk

mīļākie nekā vīri un kad viņas ievāc nožēlu materiālu gavēņa laikam. Bairons tagad labi pazina melnacainās venēcietes. Katrai bija vismaz viens amoroso. Ja kādai bija tikai viens, to uzskatīja par tikumīgu; mīļākos viņas mainīja karnevāla laikā. Tikai Marianna Segati bija apmierināta ar skaisto angli un domāja vienīgi par to, kā viņu paturēt.

Krāsaini kostīmi, turki, žīdi, grieķi, romieši atdzīvināja melnās, šķirstiem līdzīgās gondolas. Bairons ļāvās šīs dzīves dejojošam ritmam, viņa vēstules Tomasam Mūram skanēja kā Venēcijas ģitāras:

«Teic man — ko dari,

O, Tomas Mūr?

Teic man — ko dari,

O, Tomas Mūr?

Vai mīli, vai dzejo,

Vai maigumā dūdo?

O, Tomas Mūr!

Te Jums būs maza improvizēta dziesmiņa, kas man šai mirklī ienāk prātā:

Tagad ir karnevāls,

Tomas Mūr!

Tagad ir karnevāls,

Tomas Mūr!

Bungas un fleitas skan,

Mīla vēl smaida man,

Tomas Mūr.»

Tumšajās ielās līdz pat ritam dzirdēja dziesmas un skūpstus. Bairons ar Mariannu caurām naktīm klejoja apkārt, kamēr Venēcijas tirgotājs mierīgi dusēja zem angļu ragu zīmes. Neilgu laiku bija skaisti, tad Baironam apnika nakts dzīve. Vai tas bija dusošo ūdeņu drudzis? Malārijas lēkme kā toreiz Patrā, kad viņš tikko bija paglābies no nāves? Vai arī vecuma tuvošanās? Divdesmit devītā gada laiku grieži viņam jau bija aiz muguras; «zobens izgriezies cauri makstij» — viņš teica un veltīja Mariannai skaistas, bet gurdas rindas:

Iesim mājās šonakt, mīļā,

Negribas man ielās klīst,

Lai gan sirds vēl kaisli kvēlo,

Lai gan mēness sidrabs līst.

Lai mans zobens neatgriežas Un lai sirds man neizkvēl,

Manai mīlai atļauj dusēt Tik šo īso brīdi vēl.

Kaut ar nakti lemts mums mīlēt Un kaut ātri pienāk rīts,

Negribas man ielās klejot,

Tur, kur sidrabs izkaisīts.

Gavēņa laiku Bairons pavadīja gultā, viņš bija tiešām slims, un drudža murgos pagātnes tēli atkal ieguva baigu varu pār viņu. Kas Augustei noticis? Viņas gaudulību un morālās ciešanas Bairons nesaprata. «Esmu gan saņēmis visas Jūsu vēstules, kā parasti, tās ir nelaimes un noslēpumu pilnas. Bet es nevaru saņemties un ziedot Jums līdzjūtību, jo tiešām nezinu, vai Jūs ciešat mīlas vai ausu sāpes — vai Jūs pati esat slima vai bērni —, uz ko attiecas Jūsu melanholiskās bailes — uz Kerolainas Lemas romāniem, lēdijas Baironas augstsirdību vai citām liekulī-bām... Es domāju, ka viss, kas Jums pašai varēja sagādāt raizes, nu jau sen pagājis, un, kas attiecas uz mani, Jaujiet man pašam tikt ar sevi galā.» Un drusku vēlāk: «Atkārtoju Jums vēlreiz — būtu labāk izskaidrot visas mistērijas nekā turpināt šajā nejēdzīgajā neskaidru minējumu stilā. Ko gribat teikt? Ko ļaudis zina? Ko tie var zināt tādu, ko mēs abi daudz labāk nezinātu? Un ko Jūs varat man noslēpt? Es nekad neesmu baidījies, tikai Jūsu dēļ padevos, jo domāju, ka mēģinās arī Jūs ievilkt dubļos, lai gan nevienam nav nekāda daļa, kas noticis pirms manām laulībām ar šo elles briesmoni, kuras galu es vēl piedzīvošu.» So vēstuli Auguste nosūtīja tālāk lēdijai Bai-ronai ar šādu piezīmi: «Man būtu grūti iedomāties vēl pretīgāku vēstuli — tik pilnu ar niknumu, naidu un sarūgtinājumu pret visiem —, to atliek tikai iemest ugunī; vispār man tagad skaidrs, ka nabaga zēns nejūtas apmierināts ar sevi.» Šī sieviete nepazina ļaunuma, bet pat elles mokas viņa būtu varējusi pārvērst aukles pļāpās.

Slimības laikā Bairons bija pabeidzis «Manfrēda» trešo cēlienu; tas izdevās bāls (Bairons neprata valdīt pārdabiskos elementus lielās masās kā Gēte), bet interesants ar savu doktrīnu. Manfrēds ieskatās nāvei acīs. Kāda klostera abats viņu mēģina samierināt ar sevi — varbūt šajā ainā atbalsojās Bairona paša sarunas ar armēņu pāteru. Katoļu garīdznieks grēciniekam atgādina nožēlas un grēku piedošanu. «Mans dēls, es nerunāju par sodu — «atriebība pieder man» — tā saka tas Kungs —, bet mana stiprā ticība un priestera amats man dod varu tevi no grēka ceļa vest uz cerības teku.» — «Par vēlu,» Manfrēds atbild. «Nekas nevar izdzīt dēmonu, kad tas kļuvis par paša grēcinieka dvēseli. Neviens priesteris nevar glābt grēcinieku, kas nes elli savā sirdī.» Tas nav dievs, ar ko Manfrēds nevar izlīgt, tas ir viņa paša «es».

Ak, tēvsl man tādi skaisti plāni Un tādas ilgas bija jaunās dienās,

Es savu garu visam pāri pacelt tiecos,

Lai spīd tas tautām, cilvēcei...

Tas viss nu garām,

Mans gars ar sevi nesaprotas vairs,

Un savu mežonīgo dabu nespēju es valdīt.

... Es negribēju jaukties zemo barā,

Kaut būtu vadonis vai vilku bara vedējs ...

Tā lauva paliek viens.

Pēdējā ainā elles gari grib Manfrēdu satvert un aizraut līdzi. Viņš tos aizgaina:

— ... Ej atpakaļ uz elli!

Tev varas nav pār mani — jūtu to;

Tavs nebūšu nekad — to zinu;

Ko darīju, tas padarīts; es sevī nesu Jau mokas, vairot tās nav tavā varā,

Un gars, kas mūžīgs, pats to zina,

Kā algot domas grēcīgas un labas ...

Ne tu man liki krist, ne tu to vari;

Tu nepiekrāpi, neieguvi mani,

Es sevi izpostīju pats,

Un pats es lejup iešu ...

Tā Bairons, Šellija ierosināts, pirmo reizi mēģināja nepārvaramo grēka izjūtu saskaņot ar savu skeptisko filozofiju, kas viņam liedza piesavināties ortodoksālos uzskatus par elli un tās sodiem. Ar brīnišķīgi baironisku atrisinājumu viņam izdevās sevi, tikai sevi pašu nostādīt visas sistēmas centrā. Tikai Bairons bija ievedis Baironu kārdinājumā, tikai viņš to pats sevī varēja pārmācīt, tikai viņš pats kā Bairona iznīcinātājs bija Bairona viņpasaule, īr elle, bet tā nav Mērijas Grejās bērnišķīgā elle. Tā ir cilvēkos pašos, mēs, dzīvie, paši sevi tajā iegrūžam.

— Mirt nav tik grūti, vecais vīrs... —

tā skan Manfrēda pēdējie vārdi abatam. Un, kā Bairons rakstīja Augustei, tajos slēpjas «visa poēmas morāle». Ne jau visiem cilvēkiem ir bailes no nāves. Vieni no tās

bīstas tāpēc, ka mīl dzīvi, otri tāpēc, ka baidās no aizkapa dzīves. Taču dzīve ir ļoti grūta cīņa, un ir jūtīgi cilvēki, kas apzinās iekšēju bezizejas konfliktu, un tiem nāve liekas tīkams miers. Pie tādiem piederēja arī Bairons. Pārāk drosmīgs, lai bēgtu no dzīves, pārāk noguris, lai baidītos no nāves, viņš paturēja to prātā pat šajā dīvainajā karnevālā. Tāpat kā reiz Ņūstidas pelēkajos mūros, arī viņa raibajā Venēcijas mājā viļņoja nāves deja.

Šis trešais cēliens Baironam prasīja lielas pūles. Pirmā versija, ko viņš aizsūtīja Marijam, draugiem likās vāja. Viņš to pārstrādāja. Beidzot 1817. gada jūnijā drāma Anglijā iznāca. Tās publicēšana bija bīstama Augustei, jo Manfrēda jūtas pret Astarti viņai nozīmēja bargu spriedumu pasaules acīs. «Neviena atzīšanās nevarētu būt pilnīgāka,» rakstīja Vileza kundze. «Tā ir tik caurredzama, ka neviens draugs neiedrošināsies neskaidri nojaušamo noliegt... Vai esat lasījuši «The Day and New Times» 23. jūlija numuru? Tur ir plaša «Manfrēda» kritika; tā ir laba, bet pilna briesmīgi skaidriem norādījumiem par Augusti.» Auguste pati, galīgi iebaidīta, rakstīja Anna-bellai un lūdza padomu, ko lai sakot, ja viņai jautājot par «Manfrēdu». «Jūs drīkstat tikai neatzinīgi izteikties par «Manfrēdu»,» lēdija Bairona atbildēja.

Kad Bairona veselība pavasarī uzlabojās, ārsti viņam ieteica gaisa pārmaiņu. Veselīgs klimats dziedināšot drudzi. Hobhauss jau kopš pieciem mēnešiem Romā nodevās arheoloģijas studijām; viņš aicināja arī draugu turp. Bairons vilcinājās. Varbūt tas bija naivi, bet, iedomājoties, ka vajadzēs Mariannu atstāt, viņu pārņēma īsti «kerolai-nisks» satraukums. Marianna viņu slimības laikā bija mīļi kopusi, viņš nebija visu laiku bijis šai sievietei uzticīgs, tomēr bija viņai pieķēries. Sievieti mīlējot, viņš arvien padevās absurdai cerībai atrast viņā daiļu dvēseli. Pat Marianna Segati — šī Venēcijas drēbju tirgoņa viegli iekarojamā sieva — viņam gluži negaidot kļuva par «skaistā ideāla» iemiesojumu.

Taču Romas ceļojums varētu dot ierosmi ceturtajam «Čailda Herolda» dziedājumam, tādēļ Bairons nolēma paklausīt ārstiem. Viņš ceļoja caur Ferrāru, kur sacerēja «Taso žēlabas», redzēja Ariosta kapu un Florencē kādā gleznā, kur bija tēlots Betlēmes bērnu slaktiņš, teicās kādas sievietes tēlā saskatījis lēdiju Pansenbiju. Līdzīgi Fle-čeram viņš visur redzēja Anglijas tēlus. Tad viņš ceļā uz Romu brauca garām Trazimenas ezeram. Bērnībā mazais reverends Petersons viņam bija aprakstījis šo ainavu līķiem piekaisītu un upi kartāgiešu un romiešu asinīm sarkanu pielijušu. Zemnieki viņam parādīja upi, kas vēl bija uzglabājusi Sangvineto vārdu. Ezers bija kā sudraba lapa starp labi koptiem laukiem, koku puduri ieskāva mierīgu ainavu.

Tāpat kā visur, Romā Bairons dzīvoja divatnēju dzīvi. Viņš bija reizē lords Bairons un Cailds Herolds. Kā Bairons viņš čakli nodarbojās ar jāšanas sportu, mocījās ar (■Manfrēda.» sasodīto trešo cēlienu, ko Marija kliķe vēl arvien nepieņēma, un rakstīja Mūram: «Par Romu Jums nekā nestāstīšu. Tā nav aprakstāma, ceļvedī to tikpat labi varat lasīt kā katrā citā grāmatā. Vakar ēdu vakariņas kopā ar lordu Lensdaunu ... Gandrīz visu dienu pavadīju seglos... Par Kolizeju, Panteonu, Pētera baznīcu, Vatikānu, Palatīno utt., kā jau minēju, skatieties ceļvedī... Belve-dera Apollons izskatās līdzīgs lēdijai Adelaidei Forbsai — nekad vēl neesmu redzējis citur tik lielu līdzību. Redzēju dzīvu pāvestu un vienu mirušu kardinālu ... Abi izskatījās lieliski... Nupat ienāk Flobhauss, zirgi pie durvīm, tātad — seglos!»

Tēlniekam Torvaldsonam, pie kura grāfiene Albriči viņu aizsūtīja un kuram viņš pozēja, bija izdevība novērot, kā Bairons pārvēršas Čaildā Heroldā. Darbnīcā sēžot, Bairons pieņēma pavisam citu izteiksmi nekā parasti. «Vai jūs nevarētu ērtāk sēdēt?» Torvaldsons vaicāja, «Jums nevajag pieņemt tādu mākslotu sejas izteiksmi.» — «Tāds es vienmēr esmu,» Bairons atbildēja. — «Tiešām?» Torvaldsons nobrīnījās un attēloja Baironu tādu, kāds viņš gribēja būt. Kad krūšutēls bija gatavs, Bairons teica: «Nav līdzības. Es izskatos nelaimīgāks.»

Čaildam Heroldam Roma bija lieliska pārdomu vieta. Nekur pasaulē nevarēja būt bagātāks baironisku motīvu k-rājums. Diženums un bojā eja, drupas un skaistums — cēli un banāli skati uz katra ielas stūra... Pārdomas pie Cecīlijas Metellas kapa: kas bija šī augstā dāma, kura gulēja cietoksnī? Vai viņa bija šķīsta un skaista? Vai viņa piederēja pie tām, kas mīl To Kungu vai šīs pasaules kungus? Vai viņa bija mirusi jauna — ar pēdējo rožaino bērnības mirdzumu vaigos vai veca — ar sudrabaini sirmiem, gariem matiem? Bairons izjuta nāvi tik jutekliski, ka šīs svešinieces atdusas vieta viņu aizkustināja... Sapņi Palatīno. Nakts putni sasaucās efeju apvītos mūros, kas reiz bija veidojuši Romas ķeizara pili.. . Pasaules vēstures mūžīgā mācība. Brīvība rada slavu, slava — bagātību, tirānija ievilina barbarus, un viss sākas no gala ... Retorika? Jā, bez šaubām. Tomēr arī tā vajadzīga. Pie Ko-lizeja kādu vakaru mēness gaismā, kad zvaigznes mirdzēja virs spraišļa ar puķu vītnēm, lielo mirušo burvju lokā radās vārsmas, kas bija vērstas pret viņa ciešanu vaininiekiem, pret viņa «morālo Klitaimnestru», pret tiem, kas viņu vēl trimdā aprunāja; viņš piesauca savu iemīļoto dievieti Nemesīdu un atriebēju Laiku.

Ja Bairons arī neuzrakstīja «Čailda Herolda» ceturto dziedājumu, viņam tomēr bija viss vajadzīgais materiāls; viņš varēja aizceļot. Hobhauss gribēja braukt uz Neapoli un labprāt būtu aizvedis viņu līdzi, bet Bairons jutās nelaimīgs, tik ilgi tālu no Mariannas dzīvojot. Viņš aizrakstīja viņai, lai viņa braucot pretī, un kopā ar viņu atgriezās Venēcijā.

Pienāca karstais gadalaiks. Bairons baidījās no drudža. Viņš noīrēja vasarnīcu Lamirā pie Brentas, netālu no Venēcijas. Marianna, kad viņas vīram bija dārgi aizmaksāts par atļauju, brauca viņam līdzi. Tas bija vecs klosteris ar sagruvušu baznīciņu. Zem kāda spraišļa sienā bija akmens plāksne ar senu uzrakstu.

Kaimiņi viņus netraucēja. Pretī dzīvoja deviņpadsmit gadus vecs meksikāņu marķīzs, blakus — kāds francūzis, kas pazinis Voltēru. Brentā atspulgoja visskaistākie saulrieti pasaulē. No Neapoles atpakaļ braucot, Hobhauss iegriezās pie Bairona, un viņi kopā pavadīja darbīgas dienas. «Savāda dzīve,» Hobhauss atzīmēja, «ļoti mierīga, bet omulīga. Es sastapu Baironu veselu, jautru un laimīgu, jo dienas, jo jaukāku ... Šovakar viņš runāja par savām ģimenes lietām. Sieva viņam jau vienaldzīga, tas nu ir skaidrs.» Bairons rakstīja «Čailda Herolda» ceturto dziedājumu. Kārtīgais Hobhauss Baironam apnika ar savu «zinātnisko topogrāfiju» — viņš papildināja «Čaildu Heroldu» ar «vēsturiskām piezīmēm». Bieži viņi šķērsoja visu lagūnu, lai varētu Lido izjāt ar zirgiem, un tagad arī Hobhauss izjuta, cik burvīgas ir šīs izjādes jūras krastā.

«Biju ar Baironu Lido. Brīnišķīgas dienas. Vēl tagad sajūtu spirgto prieku, ko radīja auļošana liedagā. Viegls jūras vējš. Bairons man stāstīja — lēdija Bairona neticot, ka viņš mani mīlot. Reiz viņa teikusi — man neesot nekādu principu, kad Bairons viņai stāstījis, ka es smietos par dažiem viņas jaukajiem izteicieniem. Nabaga pretrunīgā būtne.» Tā pagāja pieci saulaini mēneši.

2. janvārī, savā kāzu dienā (šis datums viņam bija ļoti svarīgs), Bairons veltīja Džonam Hobhausam «Čailda Herolda» ceturto dziedājumu: «Kādam draugam, ko sen pazīstu un kas mani pavadīja tālās zemēs, bija palīgs slimības laikā un draugs bērnu dienās, laimīgs, kad man klājās labi, un uzticams nelaimē ...» Tomēr «Čailda Herolda» ceturtajam dziedājumam tas nebūt nenāca par labu, ka Bairons to rakstīja viņa labdzimtības Džona Kema Hobhausa tiešā uzraudzībā. Šellija iedvesmotais trešais dziedājums bija daudz dzejiskāks. Arī ceturtajā dziedājumā bija daudz skaistuma, aizraujošs Venēcijas apraksts, aizkustinoši vārdi par Angliju, dziļu sāpju apdvestas vārsmas par mīlestības nepastāvību.

Ko saka par mīlestību, to pašu var teikt arī par godkāri. Cilvēku vēlēšanās nesaskan ar dabu . .. Mēs ilgojamies pēc pilnības, tomēr nesam sevī neizdzēšamo grēka traipu. Mēs sapņojam par dižiem darbiem, tomēr esam sīku gļēvulību upuri. Bairons diemžēl pats bija piedzīvojis, ka ļauna nodevība var iznīcināt dzīvi, kas būtu varējusi pacelties daiļumā un spožumā.

Es tomēr dzīvoju un ne par velti;

Kaut garam pietrūks spēka, sirds kaut sastings Un miesa sadrups rūgtās dzīves mokās,

Par spīti sāpēm, nāvei, kaut kas paliks dzīvs,

Kad pats sen būšu beidzis elpot.

Kas ļaudīm svešs un zemē aizmirsts Kā atmiņas par mēmas liras skaņām Tad sirdīs iezagsies un liks tām sapņot Par mīlu un par dzīvi, kas sen izbijusi.

Prometeja vārdi, pravietiski un ne bez iemesla lepni... Ko darīt ar šo cilvēka interešu nabadzību? Nekā. Vai arī visu šo seklību pārvarēt ar gara spēku un dabā meklēt laimi, kas sabiedrībā liegta. Dziedājums nobeidzas ar jūras — vienīgās uzticamās draudzenes aprakstu.

Es tevi mīlu, jūra! Tavas krūtis Reiz nesa manas ilgas bērna dienās Kā baltas putas; un vēl vairāk:

Es vēlāk bieži ļāvos tavām bangām,

Tās baudu sniedza man un arī baismas,

Bet tīkamas bij bailes, jo tu māte Man biji, es — tavs bērns; es ļāvos tev,

Es tevi glāstīju, kā glāstu tagad.

Mans darbs nu galā, beidzu dziedāt;

Lai izskan dziesmas balss, lai raisās Sā ilgā sapņa burvju loks ...

Tā «Čailds Herolds» bija pabeigts. Bet tas nebija vienīgais Lamiras piecu mēnešu auglis. Lords Kinnerds, Bai-rona drauga brālis, bija atbraucis Venēcijā un atvedis Baironam angja Hekema Frīra dzejoļus un vieglus, satīriskus itāliešu dzejnieka Pulči sacerējumus. Bairons par tiem bija sajūsmināts un sāka rakstīt tai pašā manierē Venēcijas stāstu «Bepo». Šis tonis labi saskanēja ar viņa jauno omu: kaprīzs, cinisks — pat pret savu dzeju. Tiklīdz kāda vārsma izvērtās liriska, ciniskā putnu ķērāja roka to tūliņ notvēra.

Mīlestība uz Segati kundzi nepastāvēja pat tik ilgi, kamēr viņi uzturējās Lamirā, — Mariannas vainas dēļ. Viņa nespēja pārvarēt mantkārību un pārdeva dimantus, ko mīļākais viņai bija dāvinājis. Bairons to dabūja zināt, atpirka dārgakmeņus un uzdāvināja tos viņai vēlreiz, jokodamies par romantisko pieķeršanos savām dāvanām. Arī Mariannas vīrs, kam reižu reizēm pamodās goda jūtas, viņam toziem dārgi izmaksāja. Un, lai mīlestības sakaru darītu vēl līdzīgāku sliktai laulībai, Marianna sāka kļūt arī greizsirdīga.

Bairons viņai izbēga. Kādreiz izjādē gar Brentu viņš ar Hobhausu kādā zemnieku pulciņā ieraudzīja divas skaistas jaunavas. Bairons aicināja vienu no viņām — Margaritu Koni uz satikšanos. Viņa atbildēja, ka labprāt dāvinātu viņam savu mīlestību, jo viņa esot precējusies un visas precētas sievas tā darot, bet viņas vīrs, maiznieks, esot ļoti varmācīgs. Bairons viņu nokristīja par Forna-rinu, maiznieci, un iekaroja viņu ar savu cehīnu žvadzoņu. Viņa bija divdesmit divus gadus veca un neprata ne lasīt, ne rakstīt. Tik primitīva sieviete viņam nekad nebija piederējusi, tas viņam patika.

Lamiras tenku vāceles pastāstīja Mariannai, ka Kampaņā līdz vēlai naktij varot dzirdēt zviedzam Bairona zirgu. Favorīte uztraukta meklēja sāncensi, atrada un nolamāja to. Margarita atmeta atpakaļ balto lakatu, kas viņai bija ap galvu, un atbildēja: «Jūs neesat viņa sieva, es neesmu viņa sieva; jūs esat viņa donna, un es esmu viņa donna; jūsu vīrs ir ragnesis un mans tāds pats. Kādas jums tiesības man pārmest?» Pēc šiem jaukajiem vārdiem viņa aizgāja savu ceļu un pameta Segati kundzi asarās. Un, kad Marianna žēlojās Baironam, tad redzēja vēl skaidrāk, ka ir uzvarēta.

1818. gada janvārī Hobhausam vajadzēja braukt atpakaļ uz Angliju. Pēdējā dienā pirms viņa aizceļojuma abi draugi sarīkoja svētkus, kas būtu iederējušies astoņpadsmitā gadsimta Venēcijā. Braucienam uz Lido viņi pieņēma divus dziedātājus; viens sēdēja gondolas priekšgalā, otrs — pie stūres un dziedāja Taso pantus, ko toreiz mēdza dziedāt Venēcijas gondoljeri. Hobhauss vienmēr bija noskumis, kad vajadzēja šķirties no sava dīvainā un burvīgā drauga; pirms gulēt iešanas viņš ierakstīja dienasgrāmatā: «Pavadīju vakaru ar Baironu. Viņš vēl pēdējo reizi pielika roku «Čaildam Heroldam». Ap pusnakti atvadījos no sava dārgā drauga, jo viņš man tiešām ir ļoti dārgs. Šķiroties viņš man teica, ka esot bijis stiprāko jūtu cilvēks, bet tas viss esot pagājis. Teikuma pirmajai daļai es ticu labprāt. Dievs lai viņu svētī!»

Ar Hobhausu atkal pazuda «liecinieks», un Baironu gaidīja bīstams brīvības laiks. Tagad sākās vislielākās izlaidības periods viņa dzīvē, un morālās nesavaldības cēloņi arī šoreiz skaidri redzami.

Pirmkārt — brīvības sajūta starp svešzemniekiem, kuru spriedums viņam bija vienaldzīgs; šajā vieglu tikumu zemē, tālu no tās sabiedrības, kuras atbildīgs loceklis viņš jutās, viņš atkal pārvērtās vientuļā dzīvniekā, kas cenšas apmierināt tikai savu baudkāri. Viņa pēdējais angļu draugs bija konsuls Hopners, gleznotāja dēls, mazs, atjautīgs vīrs, kas bija apprecējis burvīgu šveicieti. Taču Hop-neri bija pārāk lepni uz Bairona draudzību, lai iedrošinātos viņam teikt patiesību. Viņi nevarēja aizstāt Hobhausu.

Otrkārt — Mariannas virskundzības gals. Viņš gan vēl dzīvoja pie Segati Frecerijā, bet arvien vairāk iemīlēja Margaritu Koni; viņš to aprakstīja Mūram: «Venēciete ar lielām, melnām acīm, Junonas augumu — liela, spēcīga kā milzu čūska, ar ugunīgu skatienu un melniem matiem, kas plivinās mēness gaismā, — viena no tām sievietēm, no kurām var izveidot visu. Esmu pārliecināts — ja es viņai iedotu dunci rokā un liktu kādu nodurt, viņa to izdarītu, bet nogalinātu arī mani, ja es viņu apvainotu. Es mīlu šo dzīvniecisko elementu, es skaidri zinu, ka Mēdeja man patiktu labāk par visām zemes sievietēm.» Viņš iedomājās, ka mīl šo primitīvo būtni, tomēr nebija tai uzticīgs. Maigas, biklas sievietes «ar gazeles acīm» viņu vairāk saistīja un aplaimoja.

Treškārt — viņa milzīgā pirktspēju. Venēcijas baudu tirgū. Viņš būtu varējis iztikt ar dzejnieka ienākumiem — tūkstoš ginejām par katru poēmas dziedājumu; bez tam viņš vēl saņēma Annabellas pieci simti mārciņas gadā, un Ņūstida bija par milzīgu summu — deviņdesmit četri tūkstoši mārciņām — pārdota viņa bijušajam skolas biedram Vildmenam (Longs labā, Vildmens kreisā pusē). Baironam nu bija liels konts pie godājamā Daga — viņa baņķiera un drauga Daglasa Kinnerda.

Kopš Baironam bija nauda, viņam parādījās jauna rakstura īpatnība, ko viņš bija mantojis no Katrīnas Gordo-nas, — skopums. Tās gan nebija zemas jūtas, viņš palika tikpat devīgs kā agrāk, bet savas mātes garā. Viņa savam vīram un vēlāk dēlam spēja atdot visu, kas viņai bija, bet tikpat labi varēja raizēties par dažu mārciņu izdošanu citām vajadzībām. Šai ziņā Bairons viņai līdzinājās. Viņš vienmēr bija ievērojis lielu — varbūt iedzimtu — askēzi uzturā. Viņš priecājās par to, ka uzturs viņam maksā tikai dažus dālderus, un centās vēl vairāk ierobežot mājturības izdevumus, pedantiski pārbaudīdams Flečera uzdotās aplēses. Iekrājumus viņš lika krāj kasītē un ar prieku vēroja, kā tur krājas zelta cehīni.

Mīlestības lietās Bairons nekaulējās. Viņš tagad zināja, ko Venēcija viņam var sniegt. Grāfienes Albriči literāro salonu viņš bija gandrīz piemirsis. Viņš ciemojās pie grāfienes Benconi, kas pulcināja jautrākus ļaudis, un par visu labāk viņam patika vienkāršas sievietes no tautas. «Sievietes te ir lieliskas. Man patīk viņu valoda un manieres. Viņas ir valdzinoši naivas, un pilsētai piemīt burvīga romantika; tikai dižciltīgās asinis tagad vairs nerit aristokrātijas dāmu, bet gan vienkāršu tautas meitu dzīslās.» Viņš apbrīnoja šīs spēcīgās sievietes, kas, pēc viņa izteicieniem, bija kā radītas, lai dzemdētu gladiatorus.

Viņš iepazinās ar tām lielā skaitā; viņš tās pieņēma kādā noslēpumainā kazino, jo šīs tikšanās vajadzēja slēpt no Margaritas Koni, kas savām sāncensēm būtu izskrāpējusi acis. Ļaudis Venēcijā stāstīja, ka Bairons šajā kazino uzturējis pat deviņas mūzas reizē, bet tā droši vien bija tikai leģenda. Kad Dante dzīvoja trimdā Ravennā, ļaudis tāpat cits citam rādīja viņa elles ugunīs apsvilušo bārdu.

1818. gada aprīlī Bairons dabūja zināt, ka lēdija Mel-bena mirusi. «Tie laiki pagājuši, kad es varēju mirušos apraudāt, citādi man būtu grūti pārciest lēdijas Melbe-nas — labākās, patīkamākās un gudrākās sievietes nāvi. Es esmu šausmu pārsātināts, tādi notikumi mani tikai apdullina, bet šī apmātība ir vēl ļaunāka nekā sāpes ... Atkal par vienu saiti mazāk starp mani un Angliju.»

Vēl kāds nāves gadījums uz viņu atstāja lielu iespaidu un nostiprināja viņā ticību liktenim: sera Semjuela Ro-miljī — lēdijas Baironas advokāta, šķiršanās lietas ierosinātāja nāve. Kolizeja burvju lokā Bairons visus, kas toreiz bija pret viņu, bija novēlējis atriebības dievei Neme-sīdai. Viņš rakstīja lēdijai Baironai: «Sers Semjuels Romiljī pazaudēja sievu un pēc tam pārgrieza sev rīkli... Pagājuši gandrīz trīs gadi, kopš viņš ar savu rīcību man atņēma sievu ... Likuma vārdā salauzdams manu sirdi, viņš laikam gan nedomāja, ka pēc nepilniem trīsdesmit sešiem mēnešiem ģimenes nelaime viņu pašu novedīs zem zemes... Ne velti es pusnakts stundā piesaucu Nemesīdu Romā, visbriesmīgākā drupu vietā sēdēdams.»

Sers Semjuels nebija vienīgais, ko skāra Nemesīdas roka, arī lēdija Bairona devās melanholiskos svētceļoju-mos. Lēdijas Baironas dienasgrāmata: «Pārbraucu no Ņūs-tidas, biju tur priekšnama zālē ... redzēju vecos karogus, ko viņš savās dzimšanas dienās mēdza pacelt uz mūriem . . . Istabas, kur viņš dzīvoja, nav pārvērtušās. Tās neizskatījās atstātas. Sieviete, kas viņu apkalpoja, ļoti nožēloja muižas pārdošanu. «Te viņam vajadzēja dzīvot arī pēc kāzām,» viņa man teica, «bet viņa dāma nekad neatbrauca šurp, un tagad viņai, nabadzītei, mazas izredzes te nokļūt.» ... Mūris un kāpieni, kur viņš mēdza sēdēt... ceļi, kur viņš staigāja ... viņa istaba, kurai es pieķēros, pret savu gribu atgriezusies ...»

Reižu reizēm no Anglijas pienāca Sellija vēstules. Bērns, ko Klēra nesa zem sirds, no Diodati aizbraucot, 1817. gada 12. janvārī bija nācis pasaulē. Mērija bija par bērna piedzimšanu paziņojusi tēvam reizē ar vēsti par savām kāzām, un Šellijs mazliet vēlāk rakstīja, ka gaidot Bairona lēmumu par vārdu; pagaidām Mērija ar Klēru mazo saucot par Albu. «Viņa ir ļoti skaista,» Šellijs stāstīja, «un, lai gan ļoti sīka un maiga, tomēr veselīga. Viņas acis ir visizteiksmīgākās, kādas jebkad esmu tik mazam bērnam redzējis. Viņai ir melni mati un tumši zilas acis. Mute brīnišķīgi veidota.» Šellijs bija paradis nest mīļu cilvēku neprātību nastu; taču pēc dažiem mēnešiem viņš vēlējās, lai Bairons izpilda solījumu un uzņemas rūpes par meitu.

Bairons, vienmēr dzīvi interesēdamies par savu asiņu likteni, pats vēlējās bērnu audzināt. Taču viņa vēstules Kinnerdam šajā lietā ļoti atšķīrās no smaržīgā maiguma, ar kādu Šellijs bija apvijis Albas šūpuli. «Šellijs man raksta no Mārlovas par manu meitu (mans pēdējais bandu bērns), kas, liekas, esot īsta skaistule. Viņš grib zināt, vai drīkstot man mazo atsūtīt... Dodiet man padomu — kā varētu viņu atgādāt šurp vai novietot Anglijā? Es viņu atzīšu par savu meitu un pats audzināšu, došu viņai savu vārdu — atšķirībā no likumīgiem pēcnācējiem — un nokristīšu par Alegru, tas ir venēciešu vārds.» Kad Bairons 1818. gada martā Hobhausam apvaicājās, vai drīz atsūtīšot Ņūstidas pārdošanas līgumu, tad piebilda: «Kāds ierēdnis varētu man atvest papīrus un paņemt līdzi arī Klēras bērnu. Palūdziet Šellijam, lai viņš mazo rūpīgi iesaiņo kopā ar sarkano zobu pastu, magnēziju, tīrīto sodu, zobu sukām un dažiem labiem romāniem.»

Kad Šelliji atbrauca Milānā, šveiciete zīdītāja atveda tēvam mazo Alegru. Baironam meita likās skaista, gudra, un viņš bija ļoti lepns, ka mazulīte kļuva par Venēcijas dāmu mīluli. «Savādi, ka viņa vairāk līdzinās lēdijai Bai-ronai nekā savai mātei; līdzība tik liela, ka mūsu eminence misters Flečers galīgi apstulbis un arī es pats par to brīnos. Vai tas nav savādi? Man šķiet — viņa līdzinās arī pusmāsai Ādai; viņai ir tumši zilas acis, brīnišķīga piere, melni, cirtaini mati un velnišķīgs raksturs — bet tas viņai no tēva.» Viņš bija laimīgs, redzot jauno Bai-ronu cilts atvasi, kaut arī bandu bērnu.

XXIX MOČENIGO PILS

Profesionāls donžuāns izposta savu garu tikpat liktenīgi kā profesionāls askēts, kam tas ļoti līdzinās.

Oldess Hakslijs

«Godājamais kungs!

Dziļi skumdināts paziņoju Jums, ka mans kungs mi-iords šorīt agri ap desmitiem aizmiga mūžīgā miegā pēc ilga drudža, ko izsauca rūpes, peldēšanās jūrā, sievietes un izjādes karstā saulē, viss par spīti maniem padomiem ...»

Tā skanēja pa daļai komiska, pa daļai traģiska vēstule, ko Bairons 1818. gada jūnija beigās Hobhausam nosūtīja ar parakstu «Flečers».

Viņš tikai pa daļai jokoja. Izšķīries ar Mariannu Segati, viņš bija atstājis arī māju Frecerijā un par tūkstoš astoņsimt frankiem gadā noīrējis vienu no trim Močenigo pilīm Lielā kanāla malā. Nu viņam bija pašam sava māja kā īstam venēcietim. Viņa gondola stāvēja piesieta pie stabiem ar baltzilām svītrām — tās bija Močenigo dzimtas krāsas; uz nama kāpnēm viesi redzēja milzi ar varenām ūsām — gondoljeru Titu, kas tikpat labi prata atrast labus airētājus kā vieglprātīgas sievietes. No pagraba logiem skanēja suņu rejas, pērtiķu spiedzieni, putnu dziesmas — ja tikai to visu nepārkliedza Margaritas Koni spēcīgā balss vai skanīgā Alegras balstiņa, kad mazā kundze sacentās ar Fornarinu.

Margarita Koni — sākumā tikai pavirša kaprīze — bija pamazām nodrošinājusi savu stāvokli. Kādu vakaru Bairons viņu atrada uz palaco Močenigo kāpnēm. Viņa liedzās atgriezties pie vīra. Pēc niknuma lēkmes fatālists Bairons mēdza samierināties ar radījumiem, kas viņam pieprasīja, lai viņš pieņem to mīlestību. Margarita prata iesmīdināt ar saviem jokiem un venēcietes izloksni, tādēļ drīkstēja palikt.

Šo vājību Baironam drīz nācās nožēlot. Fornarina sita citas sievietes, zaga viņa vēstules, iemācījās lasīt, lai tās izburtotu, kļuva par Flečera un Tita biedēkli. Visa māja par viņu žēlojās. Bairons piedeva. Viņa turēja kārtībā saimniecības lēses, par pusi ierobežoja mājturības izdevumus un viņu mīlēja — tie bija lieli un reti tikumi. Viņas mežonīgais prieks, redzot mīļāko pārnākam, Baironam atgādināja tīģeru mātīti, kas atradusi savu mazuli, bet viņš neienīda skaistas tīģeru mātītes. Drīzāk otrādi. Tieši dzīvnieciskā un pirmatnējā dēļ, tieši dēļ šķīstības, kas tajā slēpās, viņš nekaunējās no šīs izlaidīgās dzīves, kādai nodevās Močenigo pilī. Jūtu dēļ viņš pats bija cietis un citiem sagādājis ciešanas; bauda viņam likās mazāk bīstama.

Trimdā viņa dzīves filozofija bija ļoti pārvērtusies. «Manfrēds» bija pēdējais nemiera izvirdums, visuma uzvarētā indivīda pēdējais sāpju kliedziens. Viņš tagad nicināja Korsāru un Laru; viņš nesaprata, kā lasītāji bija varējuši paciest šos pārspīlētos un neīstos tēlus. Kopš dažiem mēnešiem viņš vislabprātāk lasīja Voltēru. Tur viņš atrada savu paša pesimismu, bet ironiskā skatījumā. Kan-dids varētu būt Čailds Herolds, ja Voltērs to nebūtu apvaldījis, ja Voltērs nebūtu pats sevi kritizējis. Cilvēka liktenis liekas traģisks, ja gars izpaužas tikai vienā vienīgā būtnē — Otello, Hamletā, Konrādā, ja tas dzīvo līdzi viņu sāpēm, viņu dusmām. Novērotājam liekas smieklīgi, ja tas reizē ievēro katra neticamo eksaltāciju un visiem vienādo kaislību mehānismu. Vēstulēs Bairons vienmēr bija pierādījis ģeniāla humorista dāvanas, bet nekad nebija šai talanta pusei ļāvis izpausties dzejā. «Donā Zuānā», pie kura veselu gadu strādāja, viņš beidzot bija atradis īsto formu Voltēra un Sprediķu grāmatas sajaukumam, kas bija viņa domu īstenā forma. Ar «Donu Žuānu» viņš gribēja radīt modernu epopeju.

Bairona gars nekad nebija parādījies tik skaidrs, forma tik tekoša un spēkpilna. Tonis bija tāds pats kā «Bepo»; tā bija dzeja, kas smejas pati par sevi un aiz jautras vieglprātības un pustrakiem vārdiem slēpj rūgtas atziņas. Ilgu laiku viņš bija neierobežoti ļāvies savas jūtības paisumam. Tagad viņam tālums atdeva mieru, viņš atkal varēja izmantot savas spriešanas spējas; apklusa kliedzieni, žēlabas. Protams, arī tad Bairons palika pretrunīgāks un jūtīgāks nekā Voltērs. Teorētiski viņa filozofija arī bija deistisks racionālisms, bet Voltēra garu nenomāca nedz kalvinismā pavadīta bērnība, nedz jutekliski kaislīga temperamenta un pēc dabas reliģiozas dvēseles konflikts. Voltēra domu apvārsnis ir ierobežots un skaidrs, bet Baironam ap gaismas laukumu — nepazīstama, drūma tāle,

kur slēpjas nezināmas briesmas. Voltērs ir pilnīgi apmierināts ar sevi, «samalis vienu noslēpumu starp desmit skaidrām patiesībām». Bairons pazina grēka būtību, un viņam palika tieksme pēc noslēpumiem. Taču noslēpums viņam tagad bija citur — ne tik daudz Džordža Gordona Bairona, kā visas cilvēces liktenī; un tā tas reizē kļuva pasauli aptverošs, klasisks.

Tikai pirmais dziedājums turējās pie biogrāfiskās īstenības, bet bez senā rūgtuma. Jau pašās pirmajās vārsmās iznira Annabella. Viņai bija Dona Zuāna mātes vaibsti. Taču ļoti ātri poēma pacēlās savā lidojumā augstāk un kļuva jautrāka. Kādēļ dusmoties par pasauli? Zemei jāgriežas ap savu asi un cilvēkiem — tai līdzi. Jādzīvo, jāmirst, jāmīl, jāmaksā nodokļi — jautras, bīstamas, melanholiskas, neizbēgamas lietas.

Dažas līnijas Bairona jaunajā dzīves gudrībā atgādināja Šekspīru. Arī Šekspīrs, dzīvei ritot, novēroja, ka visas cilvēka vēlēšanās, viņa mīlestība, viņa godkāre ir tikai ilūzijas. Prospero «Vētrā» zina, ka dzīve ir sapnis. Tomēr viņš priecājas par jauniešu mīlestību un ar cienību vēro to. Bairons gan domāja, ka viņš no visām ilūzijām izārstēts, bet jaunība, tāpat kā agrāk, viņam likās skaista un vajadzīga.

Bet saldāka par to, par visu

Ir pirmās mīlas kvēle ...

Te Dons Žuāns bija jūtīgāks nekā Kandids. Jaunais Bairons bija atgriezts romantiķis, kas nenožēloja savus grēkus.

Hopneri rakstīja Šellijam — Bairons esot nolēmis atstāt Venēciju, ja Klēra brauktu turp, bet, ja vēloties, viņa varot Alegru redzēt, bijušajam mīļākajam nezinot, jo bērns vairs neatrodoties Močenigo pilī. Hopners Baironam bija licis noprast, cik nevēlami bērnam dzīvot tādos apstākļos, un piedāvājies uzņemties rūpes par mazo. Tādēļ Šellijs augustā pavadīja Klēru uz konsula dzīvokli. Kamēr viņa bija pie meitas, viņš apciemoja Baironu, un Bairons viņu savā gondolā aizveda uz Lido, kur stāvēja zirgi. Šellijs vēlāk aprakstīja, ko viņi runājuši. Viņi runāja par dievu, par gribas brīvību, par likteni. Protams, Bairons pauda fatālismu, cilvēka nevarību. Šellijs domāja, ka lietas atkarīgas no cilvēka, ka cilvēks var pats veidot savu dzīvi. Tas bija viņu mūžīgais strīds. Bairons aizstāvēja ieskatu, ka ļaunums ir ārpasaules realitāte, pret ko cilvēkam nav iespējams cīnīties. Kalvinisms te sastapās ar radikālismu.

Kādā citā ceļojumā uz Venēciju Šelliju laulātais pāris pie Bairona redzēja Fornarinu. Viņi izteica bargu spriedumu. Šellijs nespēja līdzīgi Baironam jūsmot par skaistu dzīvnieku; viņš pārāk augstu vērtēja mīlestību, lai varētu paciest, ka to pazemo līdz juteklībai. Protams, Mērija Šellija bija vēl bargāka. Viņai jau kopš pirmajām dienām Ženēvas ezera krastā riebās Bairona izturēšanās pret sievietēm. Viņas sejā, ko apņēma tumšu matu cirtas, ap plānajām lūpām ievijās nicīgs smīns. Nekas nav noslēpumaināks un tumšāks kā godīgas sievietes jūtas pret donžuānu. Varbūt Šelliji, aizejot galvas purinādami, tomēr sajuta neminamu patiku un nenoteiktu skaudību, ko atmodina dumpinieka brīvība. Bet notikumi drīz pierādīja, ka viņiem taisnība. Epikūrieša vājība ir tā, ka cilvēks viņam liekas spējīgs bez dvēseles mokām sevi ierobežot baudās. Jau rudenī Bairons atkal bija sabojājis veselību un dabūjis bīstamu’slimību. Paklausot ārstu norīkojumam, viņš izlika mīļāko aiz durvīm — gan ne bez pūlēm, jo pirmajā mēģinājumā viņa sadūrās ar nazi tāpat kā reiz Kerolaina Lēma un otru reizi metās kanālā, no kurienes gondoljeri viņu izzvejoja. Trešo reizi Baironam laimējās, un nu viņš varēja baudīt vientulību.

Decembrī Hensons atbrauca pēc viņa paraksta Ņūstidas pārdošanas līgumam; viņš atrada Baironu vēl slimu. Anglijas advokāti Hensons ar dēlu bija pārsteigti, redzot sārta marmora pilis, kad, ar dokumentu saiņiem, zobu sukām un sarkano pastu apkrāvušies, gondolā tuvojās sava klienta mītnei. Viņi kāpa augšup pa Močenigo pils kāpnēm starp suņiem, putniem, lapsas un vilka būriem, tad viņus ieveda lorda Bairona istabās. «Well, Henson!» Bairons iesaucās. «Es neticēju, ka jums būs drosme tik tālu braukt.» Viņa acīs parādījās asaras. «Savāds dzejnieka aizkustinājums,» jaunais Hensons izbrīnījies atzīmēja. Bairons izteica neskaitāmus jautājumus, lika stāstīt par Londonu, par saviem draugiem un visu laiku kodīja nagus. Šo ieradumu viņš kopš bērnības nebija varējis atmest.

Viņam klājās labi. Abatija bija pārdota par 90 000 gine-jām (vairāk nekā 12 miljoni franku). Divpadsmit tūkstošus vajadzēja samaksāt augļotājiem. Lēdijai Baironai pienācās 66 000 mārciņu, Hensons pats iesniedza honorāra prasību par 12 000 mārciņām. Tātad skaidras naudas neatlika, bet lēdijas Baironas daļa deva 3300 mārciņas procentu gadā (apmēram 400 000 franku). Pieskaitot ienākumus no dzejoļiem (Bairons kopš 1816. gada bija saņēmis no Marija vairāk nekā 7000 mārciņas), viņš bija viens no visbagātākiem cilvēkiem Itālijā. Hensonam viņš teica, ka tas viņu darot laimīgu, jo nauda dodot varu un baudu, un viņš tās ļoti tīkojot.

Viņa vara brūnajās matu cirtās jau vijās sirmi pavedieni. Viņa seja bija bāla, uzblīdusi, iedzeltena, rokas resnas un nosvīdušas.

XXX CAVALIERE SERVENTE

Cilvēki bieži ir laimīgāki, nekā viņi vēlas.

Alēns

Atkal pienāca pavasaris un aizdzina drudža miglu no Venēcijas. Viļņainais Lielā kanāla ūdens čaloja ap stabiem ar zilajām un baltajām svītrām. Flečers kļuva resns. Zvērnīca bija papildināta ar diviem jauniem buldogiem. Krājkasē vairojās zelta cehīnu skaits. Arī jūtīgā sirds atkal pacēlās spārnos un meklēja vietu, kur nolaisties. Viņu vilināja kāda jauna' venēciete. Mēģinādams pa logu iekāpt pie viņas, Bairons iekrita kanālā. Tā bija ļoti cienījama ģimene, atsūtīja pie viņa mācītāju un policijas komisāru; viņš abus pacienāja ar kafiju; viss bija kārtībā. Jaunava vēlējās, lai viņš padzenot savu matemātiķi. «Vai gribat, lai es viņu noindēju?» viņš vaicāja. Viņa neatbildēja. Viņš apbrīnoja šīs saulainās zemes kaislīgos ļaudis, tad atgriezās sabiedrībā jaunu laupījumu meklēt.

Benconi sarunu vakarā viņu iepazīstināja ar kādu grāfieni Gvičoli, ļoti jaunu sievieti sarkanblondiem matiem, skaistiem zobiem, smagām cirtām, paīsām kājām, bet krāšņām krūtīm. Viņa bija kopš gada salaulāta ar sešdesmit gadus vecu grāfu. Bairons atcerējās, ka jau reiz, tikko trīs dienas pēc viņas kāzām, bija grāfieni saticis. Viņa toreiz nebija likusies Baironu redzam — tur bija tā parasts, ka jauna sieva vismaz gadu nogaida, iekams sev izraugās «čičisbeju». Otro reizi satiekoties, Bairons viņu tūliņ iekaroja. «Tovakar biju nogurusi,» viņa rakstīja, «jo Venēcijā ļaudis vēlu iet gulēt. Negribot, tikai grāfam Gvičoli par patiku es aizgāju uz šīm viesībām... Viņa cēlā būtne, viņa balss skaņa, tūkstoš burvības, kas viņu apņēma, lordu Baironu darīja pārāku par visiem vīriešiem, ko es pazinu, un viņš uz mani atstāja visdziļāko iespaidu.» Aizejot no grāfienes Benconi salona, viņš Terēzei Gvičoli iespieda rokā zīmīti. Viņš izlūdzās satikšanos, grāfiene atnāca, un no tās reizes viņi satikās gandrīz ik dienas.

Viņa turēja sevi par brīvu sievieti. Laulības nerakstītie likumi šajā zemē bija visiem zināmi. Līdz sešpadsmitajam gadam meitenes palika klosteri ieslodzītas, tad viņām izraudzījās bagātu vīru — jo vecāks, jo labāks. Reižu reizēm jaunava līgavaini redzēja klostera pieņemamā zālē. Viņa bija laimīga, par savas miesas maksu iegūdama brīvību. Par mīlestību tur nebija runa ne no vienas puses. Precoties grāfam Gvičoli bija sešdesmit gadi, Terēzei — sešpadsmit. Jau no pirmās dienas viņi dzīvoja šķirtās telpās, viņa vīru tāpat kā agrāk godināja par kungu. Viņš bija ļoti patīkams vecītis, lai gan par viņu melsa, ka viņš esot savu pirmo sievu noindējis un nogalinājis Manconi. Viņš bija kulturāls, dzejnieka Alfjēri draugs, intrigants un bagātākais muižu īpašnieks Romaņā. Taču sirmgalvis nevarēja šo jauno sievieti apmierināt, lai cik kulturāls bija. Bairons atzīmēja: «Mīlestība šeit nav tādas saltas aprēķinātājas jūtas kā ziemeļos; te mīlestība ir nopietns dzīves faktors, vajadzība, nepieciešamība. Kāds labi raksturojis itāliešu sievieti: «Būtne, kas mīl.» Viņas tiešām mirst aiz mīlestības, sevišķi romietes.» Jaunā grāfiene bija izturējusi uzticības pārbaudījuma laiku; vīrs uz viņu paļāvās un viņu neuzraudzīja; bija pienācis laiks iegādāties mīļāko.

Šī dēka daudzējādā ziņā atgādināja piedzīvojumu ar Kerolainu Lēmu. Gvičoli dzimta bija vēl dižciltīgāka nekā Melbeni. Terēze bija skaistāka par anglieti, bet tikpat kaislīga jūtās un tikpat nevērīga pret ļaužu spriedumu. Viņa bija guvusi labu izglītību, runāja franciski, daudz lasījusi, skaitīja dzejoļus, pazina latīņu vēsturniekus un pat drusku gleznoja. Viss viņai iznāca bērnišķīgi, bet jauki. Iesākumā viņu sakars bija platonisks, bet solīja lielas cerības, tikai viņa prasīja drošību.

Būdama uzticīga savas sabiedrības ierašām, viņa meklēja nevis paviršu dēku, bet. «kalpotāju bruņinieku», cavaliere servente. Jaunajai sievietei tā bija nopietna lieta. Varēja vieglprātīgi apprecēties, bet mīļāko vajadzēja izraudzīties rūpīgi. Vīrs viņu dzīrās drīz vest uz Ravennu, uz Boloņu, kur viņam bija īpašumi. Vai Bairons sekos? «Kalpotājam bruņiniekam» vajadzēja to darīt. Dons 2uāns mazliet apjuka.

Bairons Hobhausam: «Man ir cerības, mans kungs, cerības, bet viņa grib, lai es braucu uz Ravennu un vēlāk uz Boloņu. Ja viss būtu skaidrs, es nekā neteiktu, bet tikai uz cerībām es nevaru paļauties — ja viņa man izbēgtu un es ciestu fiasko, es vairs nevarētu rādīties Sv. Marka laukumā. Naudai te nav nozīmes, jo grāfs ir briesmīgi bagāts ... Viņa ir skaista, bet viņai trūkst takta ... Viņa skaļi atbild, kad vajadzētu čukstēt, runā par vecumu ar dāmām, kas grib izlikties jaunas; arī šovakar viņa sacēla šausmas pieklājīgajā Benconi sabiedrībā, skaļi iesaukdamās: «Manu Bairon!» Citas skaistules pēkšņi apklusa, ieplestām acīm paskatījās uz mums un sāka sačukstēties ar saviem kavalieriem ... Pirmais noteikums ir tas, ka es nekad nedrīkstu atstāt Itāliju. Es to arī nevēlos, bet labprāt negribu ļaut sevi pārvērst par profesionālu čičisbeju.»

Dažas dienas pirms aizceļošanas uz Ravennu viņa kļuva Bairona mīļākā. Viņa ar to tā lepojās, ka atklāti izrādīja visās viesībās; dažus vakarus tas elektrizēja Benconi un Albriči salonus un zināmā mērā apmulsināja pieticīgo vīru grāfu Gvičoli. Par laimi, pāris bija nolēmis vasarā atstāt Venēciju, grāfs paņēma sievu līdzi; Bairons palika pilsētā — atkal iemīlējies, maigs, skumīgs, cinisks un sajūsmināts par to visu.

Ravennā aizbraukusi, grāfiene nelaikā dzemdēja. Viņa Baironam bija ceļojuma laikā ik dienas rakstījusi. Viņa Baironu dievināja un tagad, slima būdama, gribēja redzēt. Viņš vilcinājās, mazliet šaubīdamies vaicāja, no kā ir šis bērns . . . Protams, ne jau no viņa. No grāfa? Neiespējami. Viņa apsolīja Baironu pieņemt savā mājā, ja viņš atbrauktu. Par spīti piedzīvojumiem ar sievietēm un viņu trakulībām, šī drosme Baironu pārsteidza. «Uzlikt ragus pāvesta grāfam viņa paša mājā — šim vīram, kas līdzīgi Kandidam aizsūtījis uz viņpasauli divus cilvēkus, starp tiem vienu mācītāju, — tas pat man liekas mazliet par traku, sevišķi, ja ir vēl citas vietas, kur to var izdarīt tikpat labi... Mana burve aizmirst, ka vīrietim var gan pasvilpt, lai tas nāk tur vai tur, bet pēc tam? Viņai vajadzēja būt vai nu Venēcijā skopākai, vai arī Ravennā pieticīgākai.»

Bairons gan prata zoboties par sieviešu iegribām, bet neprata turēties tām pretī. Viņš jau bija ceļā uz Ravennu. Bija karsts, ceļi putekļaini. «Ja es nebūtu vispastāvīgākais cilvēks pasaulē, tad nekvēptu Padujas putekļos, bet ietu uz Lido peldēties.» Taču viņš bija vispastāvīgākais cilvēks un pukodamies, bet arī apmierināts noskatījās Bolo-ņas sievietēs, apbrīnoja kardināla legāta sarkanās zeķes un jūsmoja par diviem kapu uzrakstiem, ko bija atradis Čertozas kapsētā Ferrārā.

Ravenna viņam patika; tā bija maza, noslēpumaina pilsēta, kas savās šaurajās, vēsajās ielās slēpa barbariskas valsts pieminekļus; te bija dzīvojusi Frančeska, te Dante bija pavadījis trimdas laiku. Dažus soļus no viesnīcas mazs kupols glabāja dzejnieka atliekas. Izjādēm te noderēja liels priežu mežs, kas sniedzās līdz jūrai apgabalā, ko reiz seguši viļņi un kur romiešu flote izmetusi enkurus. Tā bija Bokačo Pineta, mūžsenais Ravennas mežs, kur spokainā mednieka suņu bars mūžīgi dzenā dāmu, kas atraidījusi viņa mīlestību. Baironam iepatikās šī meža un jūras vientulība, kurā skanēja tikai siseņu zizināšana.

Viņa ierašanās satrauca visu pilsētu, grāfs viņu apmeklēja viesnīcā un laipni ieiūdza apciemot sievu — varbūt Bairons varēšot remdināt viņas smagās ciešanas. Gvičoli pils bija liela, pelēka ēka dažus simtus metru attālumā no viesnīcas. Bairons aizkustināts posās ceļā. Nekas viņu tā nevaldzināja kā sieviete vājuma brīdī. Terēze gulēja gultā, klepoja un spļāva asinis. Bairons apsēdās pie viņas gultas un kļuva par rūpīgāko slimnieku kopēju. Vieglā nemierā viņš apzinājās, ka grāfa sbiri ik mirkli viņam varēja ietriekt dunci krūtīs, — bet kas par to? Reiz tā kā tā jāmirst, un viņam būtu paticis iet nāvē par Terēzi. Viņš bija Terēzes vergs un lepojās ar to. Viņam no Venēcijas aizbraucot, Hopnera kundze bija pareģojusi, ka viņš atkal nokļūšot kādas sievietes varā. Pareģojumi bija Bai-rona gaumē, un šis bija piepildījies. Viņš tikai baidījās, ka Terēze varētu nomirt. «Tā man vienmēr klājas, kad ar visu sirdi pieķeros kādam cilvēkam vai lietai... Pat neviens suns, ko es mīlēju un kas mani mīlēja, nav palicis dzīvs ... Ja manai tagadējai draudzenei kaut kas notiktu, manām kaislībām pienāktu gals. Viņa ir mana pēdējā mīlestība. Sieviešu medības man apnikušas; tas nav nekāds brīnums pēc dzīves, kādu esmu dzīvojis. No netikumiem vismaz tik daudz esmu mācījies, ka tagad protu mīlēt šā vārda labākajā nozīmē. Tā būs mana pēdējā dēka.»

Bairons izsauca no Venēcijas savu draugu profesoru Agljeti, lai viņš izmeklētu Gvičoli kundzi. Profesors ieteica ārstēšanos turpināt; labākās zāles bija Bairona apciemojumi. «Neizsakāmā laime, ko sajutu lorda Bairona tuvumā, ļoti labvēlīgi ietekmēja manu veselību,» grāfiene Gvičoli teica. Un turpmāk viņa atkal varēja ar Baironu mīlināties; tas notika turpat pilī, vienai istabmeitai, jaunam sulainim nēģerim un kādai draudzenei stāvot sardzē. Tā bija bīstama pārdrosme, jo grāfs, kādreiz atradis aizslēgtas durvis, par to brīnījās. Taču grāfs Gvičoli bija neizprotams vīrs. Par spīti šim gadījumam, viņš arī turpmāk Baironu draudzīgi apciemoja un savā sešjūga karietē ņēma līdzi izbraukumos. Ravennas pilsoņi ironiski noskatījās šajā draudzībā. Grāfs bija bagātākais, bet ne iemīļotākais cilvēks Romaņā.

Kāda nozīme tam, ko dara grāfs? Bairons bija licis atsūtīt savus zirgus un ik vakarus izjāja mežā. Savu dāmu viņš apciemoja, kad iepatikās, vienalga, piemērotā vai nepiemērotā laikā. Viņš ļāvās šai vienas dienas dzīvei, bija tik patīkami nedomāt par nākotni. Kad Gvičoli kundze jutās veselāka, viņa lika apseglot poniju un jāja viņam līdzi. Viņa valkāja jocīgu cepuri un debeszilu jātnieces ģērbu. Naiva un dievbijīga — viņa pamācīja Baironu, lai viņš apstājoties un noskaitot lūgšanu, kad vecajās bazilikās zvanīja «Ave Maria».

Ave Maria! Lai svēta tā stunda.

Klimats un laiks, un tā vieta, kur bieži

Jutu es mūžības apdvestus mirkļus ...

Baironam patika, ka mīļākā ir ticīga katoliete; Valters Skots bija pareizi noteicis, ka Bairona dvēselei ir zināma radniecība ar romiešu baznīcas ierašām. Kamēr Terēze bijīgi un klusu noklausījās «Angelus», Bairons svētbijīgā laimē klausījās Romaņas līdzenuma maigajās šalkās. Gvičoli kundze bija iepazinusies ar «Taso žēlabām», ko viņš bija Ferrārā uzrakstījis. Tagad viņa vēlējās, lai viņš uzraksta dzejojumu par Ravennas trimdinieku. Bairons kā paklausīgs mīlētājs sacerēja «Dantes pareģojumu». Kad poēma bija gatava, viņš ar draudzeni devās svētceļojumā pie florencieša kapa. Grāfiene Gvičoli bija ģērbusies melnās drēbēs, Bairons — izrakstītā uniformā. Viņi iegāja kapelā, Bairons nolika zemē kādu savu grāmatu un sakrustotām rokām palika stāvam, skatīdamies uz kapu, kamēr viņa draudzene skaitīja lūgšanu.

Viņš Terēzi iemīlēja. Viņa bija liels ieguvums — dzimusi grāfiene Gamba, skaista, ļoti iemīlējusies, diezgan gudra, vismaz pēc Bairona ieskatiem, • un savos gados visai izglītota. Varbūt viņš būtu bargāk spriedis, ja viņa nebūtu runājusi svešā valodā, bet eksotisms dara prieku, tas arī seklībai piešķir grāciju. īstenībā viņa ļoti vāji mācēja angliski un nesaprata nevienu viņa dzejas vārdu. Taču viņš bija dzejnieks, viņas mīlestības iemiesojums. Terēze viņu iztēloja kā heroju un mīlēja šo tēlu. Viņa negribēja Baironu uzskatīt par ciniķi, bet vēlējās redzēt bruņniecisku, maigu, ideālu, vārdu sakot, tādu, kādus sievietes visos laikos iedomājušās savus mīļākos. Viņš Terēzei to atļāva, mazliet baidīdamies kļūt smieklīgs, bet ar slepenu labpatiku, jo grāfienes Gvičoli Bairons līdzinājās Herovas un Ņūstidas Baironam, ko viņš pats reiz bija mīlējis. Viņš bija gatavs vilcināt šo niekošanos. Viņš rakstīja Augustei: «Ja satiekat manu sievu, sakiet, ka man gribas atkal precēties; droši vien viņa grib to pašu. Vai nav tāda līdzekļa, tāda skotu likuma, kas to palīdzētu nokārtot tā, lai neciestu viņas neaptraipītā skaidrība?» Turpretī Terēze uzskatīja par savu pienākumu krāpt vīru, bet vīru atstāt viņai likās noziegums.

Gvičoli laulātais pāris beidzot aizbrauca uz Boloņu, jo grāfam vajadzēja apskatīt savus īpašumus. Bairons pieklājīgi sekoja viņiem jau otrā dienā un Boloņā atsāka to pašu dzīvi. Viņš noīrēja kādā pilī dzīvokli un lika no Venēcijas atvest Alegru, lai meitene viņam pakavētu laiku. Mazā viņu uzjautrināja. Viņa jocīgi runāja itāliski, lai gan bija īsta Baironu cilts atvase; tāpat kā Auguste, viņa nevarēja izrunāt «r», prata savilkt seju tāpat kā Bairons un viņa māsa, viņai bija bedrīte zodā, uzrauktas uzacis, ļoti balta āda, mīlīga balss, liela tieksme pēc mūzikas un dzelzs griba visās lietās. Bija jautri noskatīties, kā viņam blakus aug tik dīvains jauns stādiņš. Bairons ar meitu bieži rotaļājās. Pārējā laikā viņš izjāja, kavējās dārzā zem briestošu vīnogu sārtā baldahīna, sēdēja pie strūklakas, sarunājās ar dārznieku un pēdīgi aizgāja uz Kamposanto patērzēt ar kapraci, kura meita bija skaistākā jaunava Boloņā.

«Man sagādā īpatnēju prieku šīs piecpadsmit gadus vecās meitenes skaistās, nevainīgās sejas kontrasts ar miroņu galvaskausiem, ko viņas tēvs sakrāvis visos mājas kaktos. Starp citu, tur ir kāds galvaskauss no 1766. gada; tā īpašniekam, pēc nostāstiem, bijusi skaistākā un dižciltīgākā seja Boloņā. Kad es lūkojos uz šo galvaskausu un uz šo meiteni, kad domāju, kas viens bija un kas otra būs, tad — ai, mīļo Marij, labāk Jūs neskumdināšu un neteikšu, ko tad domāju. Man vienalga, kas notiek ar mums, bārdainajiem vīriešiem, bet kļūst skumji, domājot, ka sieviete nedzīvo ne tik ilgi kā skaists koks.»

Melanholiskas pārdomas, bet viņš tiešām bija melanholisks. Vispirms Ravenna, tad Boloņā . .. Cavaliere ser-venle pienākumi sāka viņam apnikt. Viņš gan pavadīja laiku, kā pats teica, «netikli un patīkami», bet viņā auga dzīves veltīguma sajūta. Terēze bija jauna, mīļa un uzticīga, taču viņš sarūgtināts juta, ka īsts vīrs nedrīkst pavadīt savu mūžu, pie svešinieces kājām ilgās tvīkstot. .. Viņš bija trīsdesmit vienu gadu vecs, bet kas aizpildīja viņa laiku? Mīlestība? «Dona Žuāna» trešais dziedājums? «Ak, es vienmēr esmu bijis sliņķis; man drošas izredzes ātri aiziet bojā, tomēr es neizmantoju ikvienu savas īsās dzīves mirkli...» Darbi, darbi, darbi. .. Bet kādi darbi? Vai viņam vajadzēja Londonā cīnīties par vēlēšanu tiesību reformu? Zemei, kas viņu bija padzinusi, viņš nebija nekas. Viņam gribējās pavasarī pēdējo reizi doties turp un pēc tam apmesties Dienvidamerikā. Viņš izgrieza no avīzēm ziņojumus par priekšrocībām, ko Venecuēlas valdība piešķir ieceļotājiem, kas grib tur apmesties un nodarboties ar zemkopību. Tautas atbrīvotājs Bolivars bija viens no viņa varoņiem.

«Ticiet man, ka es jau sen un nopietni par to domāju. Jūs to redzēsiet arī no avīzes izgriezuma, ko Jums aizsūtu ... Es gribētu emigrēt kopā ar savu nelikumīgo meitu Alegru ... un uz visiem laikiem tur apmesties. Itālija man nav apnikusi, bet vīrietis te ir vai nu čičisbejs, duetu dziedātājs, operas pazinējs, vai arī nekas. Esmu visās šajās mākslās drusku ievingrinājies, bet nevaru teikt, ka nejustos pazemots. Labāk būt neveiklam zemkopim, nepiedzīvojušam kolonistam vai medniekam nekā sievietes vēdekļa nesējam... Dievs zina, es mīlu sievietes, bet, jo vairāk pierodu pie šejienes sistēmas, jo ļaunāka tā man liekas, sevišķi pēc tā, ko esmu redzējis Turcijā. Te visas poligāmijas priekšrocības piekrīt sievietēm. Esmu jau bijis intrigants, precēts vīrs, sieviešu mednieks, tagad esmu «kalpotājs bruņinieks» — pie visiem svētajiem, tā ir savāda sajūta! ... Nē, es gribu zemi, dzimteni, un, ja iespējams, šai zemei jābūt brīvai. Man vēl nav pilni trīsdesmit divi gadi, es vēl varu būt derīgs pilsonis. Es varu dibināt ģimeni — labāku par pirmo vai tikpat labu .. . Bet Eiropā nav brīvības, tas skaidrs, tā ir nolietota zemeslodes daļa.»

Hobhauss neklausījās nopietni šajos plānos, kad Ma-rijs viņam tos pastāstīja. «Mūsu dzejnieks ir par labu kolonista dzīvei... Tā ir viņa vistrakākā iedoma — sakiet viņam to... Tur būs viss, kas viņam nepatīk, un nebūs nekā, ko viņš mīl.» Hobhauss mīlēja Baironu, bet izturējās pret viņu kā pret bērnu.

Lai izklaidētos, Bairons bija pievienojies mazai brīvības mīlētāju itāliešu grupai «Societa Romantica», un viņa uzturēšanās Boloņā uztrauca baznīcas valsts «tēvišķās» valdības spiegus. Boloņas policijas priekšnieks bieži sūtīja ziņojumus uz Romu policijas galvenajam direktoram. Šajos ziņojumos bija atzīmēta grāfa Gvičoli draudzība ar lordu Baironu, «literatūrā diezgan pazīstamu personu, kas savu liberālo uzskatu un lielās bagātības dēļ liekas sevišķi bīstama». «Viņš nekad neiziet no mājas un vienmēr raksta,» aģenti aizdomīgi atzīmēja, un viens no viņiem piebilda: «Ja domājat, ka viņš nodarbojas tikai ar ragu likšanu grāfam Gvičoli, tad jūs maldāties. Viņš dzīvo ārkārtīgi izlaidīgi un netikumīgi, bet politikā nav tik nepastāvīgs.» Princis Esterhazi no Londonas rakstīja Meter-niham: «Lords Kāslrejs man uzdeva ziņot Jūsu žēlastībai, ka viņš tur par vajadzīgu uzraudzīt lorda Bairona darbību un korespondenci; viņam (lordam K.) esot ziņas par kar-bonāriju sazvērestību, kuras nolūks esot celt dumpi Milānas apkārtnē.» Svētās alianses tīkli bija plaši.

Augusta beigās grāfs ar grāfieni Gvičoli viņu dažas dienas atstāja vienu ar Alegru, un šajā vientulības laikā viņš vēl skaidrāk redzēja savas dzīves tukšumu. Viņš skumji klejoja pa dārzu, atrada tur uz galda de Stāla kundzes «Koririnu» un ierakstīja pēdējā lappusē: «Dārgā Terēze, es šo grāmatu lasīju Jūsu dārzā. Mīļā, Jūs bijāt tālu, ja Jūs būtu šeit, es nevarētu to lasīt. Tā ir viena no Jūsu mīļākām grāmatām, un rakstniece ir mana draudzene. Jūs šos angļu vārdus nesapratīsiet — un citi vēl mazāk —, tādēļ nerakstu tos itāliski, jo Jūs pazīsiet tā vīrieša rokrakstu, kas Jūs kaislīgi mīlējis, un uzminēsiet, ka viņš, noliecoties pār šo Jūsu grāmatu, varēja domāt tikai par savu mīlestību. Šajā vārdā, kas visās valodās tik skaists, bet nevienā neskan tik jauki kā jūsējā — amor mio —, tagad un vienmēr ietverta mana dzīve. Es jūtu, ka tagad dzīvoju — un baidos, ka vienmēr tā būs, — lai darītu to, ko Jūs gribat. Jūsu rokās atrodas mans liktenis, un Jūs esat sieviete, Jums ir septiņpadsmit gadi, un Jūs pirms diviem gadiem atstājāt klosteri. Es vēlētos no visas sirds, kaut Jūs būtu tur palikusi vai vismaz kaut es pēc Jūsu apprecēšanās nebūtu Jūs sastapis ... Bet tagad jau par vēlu. Es Jūs mīlu, Jūs mīlat mani — vismaz Jūs tā sakāt un rīkojaties tā, it kā mani mīlētu; tas katrā ziņā ir liels mierinājums. Manas jūtas ir vairāk nekā mīlestība, un tādas tās būs vienmēr... Atcerieties reizēm mani, kad starp mums būs Alpi un okeāns. Tas nekad nenotiks, ja Jūs to nevēlēsieties.» Viņa bija projām tikai trīs dienas, bet ar tām pietika, lai Baironā pamostos īsti «kerolainis-kas» jūtas.

Kad laulātais pāris atbrauca Boloņā, darīšanas grāfu tūliņ sauca atpakaļ uz Ravennu. Grāfiene paskaidroja vīram, ka viņas veselībai tagad esot vajadzīgs Venēcijas klimats; ja viņš nevarot braukt līdzi, tad lords Bairons viņu labprāt pavadīšot. Grāfs piekrita, un 1819. gada 15. septembrī abi mīlētāji kopā aizbrauca no Boloņas. Tas bija jautrs ceļojums. Venēcijā ārsti grāfienei ieteica lauku gaisu. Lordam Baironam vēl bija vasarnīca Lamirā. Viņš bija tik laipns un nodeva to grāfienes Gvičoli rīcībā un arī pats tur apmetās.

Tāpat kā Mariannas Segati laikā, tumši plūstošie Bren-tas viļņi atspulgoja skaistākos saulrietus. Vakari bija gari. Ravennā viņa dienas aizpildīja jaunas vietas burvība, svešas valodas jautrās skaņas, bailes no nepatīkamiem pārsteigumiem. Taču vientulība cilvēkiem laupa prestižu un ar septiņpadsmit gadus vecu sievieti nav daudz ko runāt. «Tas man atgādina Karenna vārdus Mūram,» Bairons rakstīja. ««Ak,» viņš teica, «dzirdēju, ka Jūs esot apprecējis skaistu sievu, ļoti mīļu, burvīgu sievieti, sakiet lūdzu, hm, — kā Jūs pavadāt vakarus?» Briesmīgais jautājums skanēs apmēram tāpat, ja sievas vietā runāsim par mīļāko. Protams, vakari ir garāki nekā naktis. Es aprobežojos tikai ar laulības pārkāpšanu; iedomājieties, ka tas ir viss, ko mana tikumīgā sieva man atstājusi.» Tāpat kā agrāk, laulībā dzīvojot, viņš tagad, laulību pārkāpjot, reizēm aiz garlaicības žāvājās.

Par laimi, viņam atbrauca viesi: 28. oktobrī Tomass Mūrs un Džons Rasls, garām braucot, iegriezās Lamirā. Bairons tai brīdī bija peldē. Mūru saņēma viņa vecais draugs Flečers. Drīz ienāca arī Bairons, viņš bija sajūsmināts par jaunības drauga apciemojumu, sirsnīgs un jautrs, bet izskatījās tik vecs un sakrities, ka Mūrs izbijās. Bija pazudis gara gaišums, ko viņš agrāk izstaroja. Terēze bija teikusi, ka viņam esot mūziķa galva, tādēļ viņš ļāva matiem augt līdz kaklam un izskatījās ļoti svešāds. Viņš vēl arvien bija skaists, bet viņa vaibsti bija pārvērtušies tāpat kā viņa dzeja; tie tagad vairāk atspulgoja humoru un donžuāna dzīves gudrību nekā Čailda Herolda vai Manfrēda drūmo romantiku. Viņš uzaicināja Tomasu Mūru apmesties Močenigo pilī un pats tūliņ pavadīja draugu uz Venēciju. Bet vispirms viņš viesi iepazīstināja ar grāfieni Gvičoli, kas Mūram likās inteliģenta un patīkama. Laivinieks Tits ar milzīgajām ūsām un grezno livreju sēdās karietes priekšā, aizveda abus draugus līdz Fuzīnai un pārcēla pāri lagūnai. Mūrs bija aizkustināts, redzot Venēciju, Bairons bija aizkustināts, redzot Mūru. Viņi atcerējās visus jautros un jocīgos Londonas notikumus: jautros vakarus pie Kinnerda, degvīnu, īru dziesmas ... Bairons bija kā bērns, kas atradis rotaļu biedra. Beidzot viņi nonāca Močenigo pilī. Bairons iesaucās: «Piesargieties no suņa!» — un mazliet tālāk: «Uzmanieties, tur pērtiķis!» Tad viņš ar kājas spērienu atgrūda durvis un teica Mūram: «Tā ir mana istaba, uzskatiet to par savu!» Visu laiku, kamēr Mūrs palika Venēcijā, Bairons pavadīja dienas pie viņa un tikai vakaros atgriezās Lamirā pakavēt laiku savai draudzenei. Venēcijas sabiedrība lūdza Mūru mācīt Baironam morāli; viņš neievērojot vietējo tikumības kodeksu, tā dzīvodams ar mīļāko. Grāfiene Benconi teica: «Jūsu draugs pelnījis rājienu par šo neuzmanību. Un līdz šim viņš tik labi uzvedās!»

Mūra apciemojums Baironam bija atpūtas laiks. Pēdējā vakarā, Lamirā vakariņas ēdot, viņš — laimīgs kā skolnieks brīvdienās — draugam teica, ka grāfiene viņam atļāvusi nakti pavadīt ārpus mājas. Tātad varot aiziet ne vien uz operu, bet arī uz restorānu kā senāk — labajos vecajos laikos. Tā abi draugi kāda Sv. Marka laukuma restorānā dzēra punšu, līdz bronzas milži ar saviem veseriem paziņoja otro rīta stundu; tad viņi mēnesnīcā gāja cauri Venēcijai. Ainas bija burvīgi skaistas. Klusā pilsēta ar pilīm, kas dusēja uz ūdens, mirdzošais nakts miers Mūru dziļi aizkustināja, un pat Bairons atmeta ironisko toni un kļuva kluss un sērīgs.

Nākamajā dienā Mūrs aizgāja uz Lamiru atvadīties no drauga. Bairons izgāja pretī un nodeva viņam mazu baltas ādas maisiņu. «Redzat,» viņš teica, «Marijs par to dotu daudz naudas, bet jūs, man šķiet, par to nemaksātu ne sešus pensus.» — «Kas tur ir?» Mūrs vaicāja. — «Mana dzīve un manas dēkas,» Bairons atbildēja. «Kamēr esmu dzīvs, to nevar klajā laist, bet es jums to dāvinu. Dariet ar to, ko gribat.» Mūrs sajūsmā pateicās un sacīja: «Tas ir brīnišķīgs mantojums manam mazajam Tomam, gan ļaudis deviņpadsmitā gadsimta beigās par to vēl brīnīsies.» Kad pienāca šķiršanās stunda, Bairons lika iejūgt zirgus un vēl tālu Kampaņā pavadīja Mūra karieti.

Mājās Baironam neklājās labi. Grāfs Gvičoli līdz šim nebija licies redzam viņa sakaru ar grāfieni. Grāfs bija to visu klusu pacietis. Taču 1819. gada novembrī viņš notvēra kādu Terēzes tēva — grāfa Ganības vēstuli, kurā tēvs meitai deva labas pamācības, un ļoti satraukts atbrauca uz Venēciju. Viņš atrada sievu veselu un ziedošu, bet tik naidīgu pret viņu, ka izcēlās asa ķilda. Šoreiz viņš lika viņai izvēlēties — vai nu vīru, vai mīļāko, bet ne abus reizē. Viņa izšķīrās par labu mīļākajam un pieprasīja, lai Bairons ar viņu kopā bēgot. «Tas būtu gluži pēc mana prāta,» Bairons teica, «ja es būtu divdesmit, nevis trīsdesmit vienu gadu vecs, jo es viņu mīlēju; bet es zināju, ka šāda dēka viņai būtu liktenīga, ka visa ģimene, sevišķi māsas un tēvs, par to ļoti uztrauktos un ka no tā ciestu māsu gods. Tā es viņu ar lielām pūlēm pierunāju atgriezties Ravennā pie vīra. Grāfs apsolīja viņai piedot, ja viņa mani atstāšot.» Grāfs Gvičoli asarām acīs pats atnāca runāt ar Baironu. Bairons teica: «Ja jūs atstāsiet sievu, es viņu, protams, ņemšu pie sevis — tas ir mans pienākums un arī mana vēlēšanās, ja reiz tiktāl nonāktu. Bet, ja jūs tiešām gribat ar viņu dzīvot un viņu mīlēt tāpat kā agrāk, es ne vien netraucēšu jūsu laulības mieru, bet pat apmetīšos viņpus Alpiem.»

Terēzes sāpes viņu aizkustināja. «Lūdzu Tevi, paliec mierīga,» viņš Terēzei rakstīja, «tici man, kamēr vien dzīvošu, nebeigšu Tevi mīlēt... Es aizeju, lai Tevi glābtu, un atstāju zemi, kas man bez Tevis kļuvusi neciešama.» Viņš bija nolēmis ilgāk nepalikt Itālijā. Vispirms viņš gribēja braukt uz Angliju, vēlāk varbūt uz Franciju, Ameriku, Venecuēlu. Alegra brauktu viņam līdzi, viņa bija vienīgā būtne, kas Baironam bija atstata. Anglijas ceļojumā viņš mēģinātu satikt Augusti, lai redzētu, kas noticis ar šo sievieti, kuru viņš vairs nesaprata.

Bairons Augustei: «Mana vismīļākā, es biju nolaidīgs, neesmu Tev rakstījis, bet ko es varēju Tev teikt? Trīs gadi prombūtnes, pilnīga apkārtējās pasaules un ierašu maiņa daudz ko nozīmē. Mums nav vairāk nekā kopīga kā mūsu draudzība un radniecība... Bet nekad es neesmu mitējies Tevi mīlēt — tā mīlēt es nevaru nevienu citu cilvēku. Jo kāda nozīme visam bija pēc Tevis? Vismīļākā, mēs dziļi maldījāmies, bet es nekā cita nenožēloju, tikai savu nolādēto laulību un Tavu liegšanos mani turpmāk tāpat mīlēt kā līdz šim. Tikumisko pārmaiņu krīzi es nevaru ne aizmirst, ne piedot... Mana sirds lūst, domājot par mūsu ilgo šķiršanos. Esmu pārliecināts, ka tas ir pietiekošs sods par visiem mūsu grēkiem. Dante savā «Ellē» ir cilvēcīgāks, viņa nelaimīgie mīlētāji arī tur ir kopā. (Frančeska da Rimini un Paolo bija daudz mazāki grēcinieki nekā mēs, tomēr diezgan dziļi krituši.) Viņi cieš mokas, bet kopā... Ja man raksti, stāsti pati par sevi, saki, ka mani mīli, nestāsti man sīkas lietas par cilvēkiem, kas mani neinteresē, jo Anglija man ir tikai zeme, kur dzīvo Tu, — jūrā, kas mūs šķir. Mēdz teikt, ka šķiršanās izpostot vāju.kaislību, bet spēcinot stipru. Ai, es pret Tevi jūtu visas kaislības un visu mīlestību kopā! ...»

Nākamajās divās nedēļās pēc Terēzes aizceļošanas Bai-rons nopietni gribēja Itāliju atstāt. Mūra apciemojums viņā bija pamodinājis ilgas pēc Anglijas, pēc draugiem. Pat ikdienas dzīves sīkumi lika domāt par dzimteni. Viņš gribēja pie Vaita ārstēt zobus — tas bija ļoti nepieciešami —, viņš gribēja iepirkties sukas, sodu, magnēziju — lietas, ko savās vēstulēs veltīgi lūdzās no visiem paziņām un ko neviens viņam nesūtīja. Taču visi apstākļi apvienojās, lai aizkavētu viņu doties ceļā. Viņam uzbruka jauna drudža lēkme, pēc tam ar drudzi saslima Alegra, aukle, gondoljers, istabmeita. Drūms un vientuļš viņš klīda pa Močenigo pili; viņš bija kļuvis par slima bērna kopēju. Ceļojumu vajadzēja atlikt uz pavasari. No Augustes nepienāca iepriecinošas ziņas; Auguste lāgā nezināja, kā izturēties. Lēdija Bairona viņai aizliedza ar brāli satikties. Auguste gan zināja — ja Bairons atbrauktu, viņa neiedrošinātos brāli aizraidīt, bet negribēja krist kārdinājumā. Viņa rakstīja Marijam: «Es baidos, ka viņš nopietni nolēmis braukt šurp.» Savas bailes viņa pasvītroja ar veselām izsaukuma zīmju rindām. No otras puses, Terēze aicināja Baironu uz Ravennu.

Dievs vien zina, kā, bet viņai bija izdevies visu nokārtot. Viņa atkal bija saslimusi, viņa nevarēja bez Bairona atveseļoties, tēvs bija runājis ar viņas vīru, vīrs bija piekāpies, viņa gaidīja savu Baironu. Tomēr bija pienākusi diena, kad viņš bija solījies aizceļot uz Angliju. Močenigo pils priekšā Lielā kanāla ūdenī šūpojās gondola ar mantām. Bairons bija sagatavojies aizceļojumam un uzvilcis cimdus. Alegra jau bija gondolā, gaidīja vēl tikai Baironu un viņa ieročus. Šajā brīdī viņš teica — ja ieroči, pulkstenim vienu sitot, vēl nebūšot laivā, viņš neaizbraukšot. Pulkstenis nosita vienu, un viņš palika. Viņš rakstīja Terēzei: «Mīlestība uzvarēja. Man pietrūka dvēseles spēka atstāt zemi, kur Tu dzīvo; vismaz nevarēju aizbraukt, Tevi neredzējis... Esmu pasaules pilsonis — man visas zemes vienādi labas. Kopš mēs pazīstam viens otru, visas manas domas ir Tev veltītas. Tava miera, Tavas ģimenes dēļ gan labāk būtu, ja es aizbrauktu ... Bet Tu gribi, lai braucu uz Ravennu; es darīšu, kā Tu gribi, un būšu tāds, kā Tu gribi, vairāk nekā Tev nevaru teikt.»

ARSENĀLS GVIČOLI PILI

Ak, Itālija, Itālija! Tev liktenīgā dailes balva dota ...

Bairons

Viņš bija laimīgs, atkal redzēdams kluso Ravennu ar šaurajām ielām, noslēpumainajām pilīm, dakstiņiem klātajām bazilikām, plašajām apkārtnes ainavām, «krāšņo dzīvo mežu». Ielās biju pēdu biezs sniegs. Terēze Gvičoli viņu saņēma ar naivu prieku kā slims bērns, kam bargie vecāki atļāvuši mīļākā apciemojumu, lai veicinātu atveseļošanos. Grāfs bija atturīgs, bet ne naidīgs. Gambas, kas šo sakaru līdz šim bija nosodījuši, tagad pret Baironu izturējās kā pret radinieku. Sevišķi draudzīgi viņu saņēma Terēzes brālis grāfs Pjetro Gamba, jautrs ugunīga rakstura jauneklis. «Kalpotāju bruņinieku» uzskatīja par svaini.

Bairons apmetās viesnīcā «Imperial», bet karalisks tur bija tikai vārds. Viņš nezināja, vai paliks te dienu, nedēļu vai gadu. Gan liktenis uzņemsies viņa dzīves vadību. Viņš bija nācis tāpēc, ka viņu sauca kāda sieviete, viņš aizceļos, tiklīdz tā vajadzēs. Viņa jūtas vairs nav jauneklīga, vētraina mīla, tās nav arī pēc šķiršanās uzliesmojusi kaislība. Viņš ļāvās straumei kā kuģis bez stūres un gaidīja, kurp jaunās sievietes maigās un gurdenās iegribas viņu novedīs.

Alegra bija pie viņa ar aukli un milzīgu daudzumu rotaļlietu, ko Hopneri bija atstiepuši aizceļojuma brīdī. Nebija ērti ar bērnu dzīvot viesnīcā. Baironam labāk būtu paticis dzīvoklis. Kad viņš sāka apskatīties pēc telpām, grāfs Gvičoli viņam piedāvāja tukšu stāvu savā pilī. Piedāvājums bija pārsteidzošs, bet izdevīgs. Bairons lika no Venēcijas atvest savas mēbeles un atkal dzīvoja ar mīļāko zem viena jumta. Tiešām, šo precēto vīru bija grūti izprast.

Grāfiene pati ļoti lepojās ar savu mīļāko, centās rādīt, kur vien varēja. Jau pirmajā nedēļā Baironam vajadzēja uzvilkt izrakstītu uniformu, apjozt zobenu un doties Terēzei līdzi uz balli pie viņas tēvoča marķīza Kavalli. Viņa gribēja zālē ieiet zem rokas ar dzejnieku, bet viņš

atcerējās vakaru pie lēdijas Džersijas un baidījās no skandāla. Taču marķīzs, pāvesta vicelegāts un visi citi vices^12izturējās tik pieklājīgi, cik vien iespējams. Baironu sajūsmināja Ravennas sieviešu skaistums, atjautība un briljanti, un viņš aizmirsa bailes no skandāla. Tas viss bija neprātīgi, bet patīkami. Pie velna angļu morāli! Viņš sāka saprast šīs zemes tikumus, vismaz viņam tā likās. Devītais bauslis te skanēja: «Tev būs laulību pārkāpt — tev būs iekārot sava tuvākā sievu.» Bet citu nevienu vairs nedrīkstēja iekārot, jo šī cita sieva bija greizsirdīga kā fūrija un prasīja no mīļākā uzticību, it kā tāds būtu viņa pienākums. «Par vīrieša vai sievietes raksturu te spriež nevis pēc izturēšanās pret laulāto draugu, bet gan pret draudzeni vai mīļāko.» «Kalpotājam bruņiniekam» vajadzēja godbijīgi izturēties pret mīļākās vīru, svešu priekšā viņiem vajadzēja izlikties par radiniekiem. Briesmas slēpās tajā apstāklī, ka šāds sakars vai draudzība vilkās no pieciem līdz piecpadsmit gadiem un parasti beidzās ar spo-salizio. Vīrs bija spiests sievas dzīvē apmierināties ar rotas lietas lomu. Romantika triumfēja, bet par dārgu maksu. Bairons reizēm ar negantu humoru zobojās pats par sevi: «Man krietni jāstrādā, kamēr iemācos aplikt plīvuru; viss būtu labi, ja es to pastāvīgi neuzliktu ar kreiso pusi uz augšu.» Rūgts beigu cēliens vīram, kas reiz bija sapņojis par slavu un varoņdarbiem. Viņš sevi būtu dziļi nicinājis šajā Gvičoli pils seklajā svētlaimē, ja īstā brīdī politika viņam nebūtu sniegusi izdevību pārdzīvot patiesas briesmas.

Kopš dažiem mēnešiem Bairons piedalījās Itālijas politiskajā kustībā. Viņš bija ar mieru Itālijas brīvībai ziedot savu dzīvību, jo mīlēja brīvību un šo zemi un savu dzīvību nevērtēja augstu. Boloņā viņš bija piedalījies organizācijā «Societa Romantica». Tagad viņš bija pilntiesīgs karbonārs, Ravennas karbonāru grupas atzīts vadonis, jo viņa — Anglijas lorda prestižs labi kalpoja brīvības cīnītāju lietai un viņam kā ārzemniekam nebija tā jābaidās no policijas.

1820. gadā Eiropa sāka atžilbt no svētās alianses sitieniem. Spānija bija sasniegusi konstitūciju ar revolūciju, kas bija prasījusi tikai «sešus gadus pacietības un vienu izrunāšanās dienu». Šis piemērs vilināja pāvesta, Neapoles karaļa un Meterniha pavalstniekus. Pietika ar simt kareivjiem, kas Neapolē bija klieguši: «Lai dzīvo karalis, lai dzīvo konstitūcija!» — lai karali iebaidītu: 1820. gada 6. jūlijā viņš parakstīja proklamāciju, kas atļāva konstitūciju. Ravennā namu sienas bija pārklātas uzrakstiem: «Lai dzīvo republika! Nāvi pāvestam!» Ravennas kardināls nobālēja savā purpura tērpā. Karabinieri sūdzējās par Bairona sulaiņu livrejām ar militāriem uzplečiem. Bairons atbildēja, ka viņu ģimenes kalpotāji kopš 1066. gada valkājuši šādas livrejas, un pavēlēja saviem ļaudīm šaut, ja kāds tiem uzbruktu. Bērni Ravennas ielās sauca: «Lai dzīvo brīvība!» Kad Bairons izjāja uz Pinetu, viņš tur satika karbonāru grupas, kas dziedāja: «Mēs visi esam brīvības cīnītāji!» — «Viņi mani sveicināja, kad jāju garām, es atbildēju un devos tālāk. Tas pierāda ftā-lijas tagadējo garu.» Visiem draugiem viņš rakstīja, lai sūta viņam zobenus un pulveri; viņš ierīkoja Gvičoli pilī arsenālu, kur glabājās simt piecdesmit šautenes. Tas prasīja drosmi, jo anonīmi vēstuļu rakstītāji viņam ieteica pārtraukt izjādes un sargāties no policijas.

Grāfs Gvičoli bija bagāts vīrs, tādēļ uzmanīgs un gudri piekrita valdībai, lai kāda tā būtu. Sievas mīļākais viņam pēdējā laikā vairs nepatika. Kur tas redzēts, ka «kalpotājs bruņinieks» savā guļamistabā sakrauj šautenes, kompromitējot viņa cienījamo māju? Viņš bija svešiniekam izīrējis vienu savas pils stāvu un atļāvis uzturēties sievas tuvumā; Bairona nepateicība viņam likās nosodāma. Mājā nāca un gāja sazvērnieki. Visas atvilktnes bija pilnas ugunīgiem uzsaukumiem. Valdība apķīlāja «Čailda Herolda» tulkojumu, tauta dziedāja Bairona dzejoli par Danti kā revolūcijas himnu. Romas gubernators slepenā ziņojumā Austrijas policijai grāfu Gvičoli attēloja kā «niknāko miera un kārtības ienaidnieku un lorda Bairona tuvu draugu». Vārdos «tuvs draugs» slēpās zināms humors. Grāfs atkal sievai lika izvēlēties — viņš vai Bairons. Terēze sašuta. Izvēlēties? Kas gan sievieti var piespiest izvēlēties? Bairons lūdza Terēzi, lai viņa ir prātīga; grāfs var pieprasīt šķiršanos, un šķirtai sievai Romaņā ir grūta dzīve; baznīcas iestādes neatļauj sievai, kurai nav vīra, dzīvot ar mīļāko. Bet Dona Žuāna vērtīgie morālie padomi bija veltīgi. Terēze spītīgi atbildēja: «Labprāt palikšu pie viņa, ja viņš jums atļaus palikt pie manis. Tas taču neticami, es esmu vienīgā sieviete Romaņā, kurai nedrīkst būt draugs!»

Visa Ravenna bija mīlētāju pusē — Gambas tāpēc, ka nicināja Gvičoli, tauta un sievietes, pēc Bairona izteiciena, tādēļ, ka «abas vienmēr aizstāv tos, kas nav to pelnījuši», un arī tādēļ, ka Ravennas nabagie ļaudis Baironu dievināja. Viņš atbalstīja trūcīgos, saticis vecas sievas, kas nesa no Pinetas žagaru nastas, viņš tās apdāvināja ar naudu, ziedoja naudu arī baznīcām un klosteriem. Ja kādas ērģeles bija sabojātas, viņš aizmaksāja ar izlabojumu, ja kāds tornis sāka šķobīties, viņš pilsētai piedāvājās to pārbūvēt. Turklāt visi zināja, ka viņš aizstāv Itālijas brīvības ideju, tādēļ tautas balss viņu attaisnoja.

Dīvainākais bija tas, ka beidzot nevis grāfs prasīja šķiršanos, bet Gambu ģimene kāda smaga apvainojuma dēļ, un tieši grāfs Gvičoli pretojās un centās visu griezt par labu. Lietu izskatīja pāvesta tiesa, un tā modināja lielu ievērību. Tā bija pirmā šāda veida lieta Ravennā kopš diviem gadsimtiem. Advokāti atteicās Gvičoli aizstāvēt, teica — viņš esot vai nu muļķis, vai liekulis. Muļķis, ja viņš astoņpadsmit mēnešos nebija redzējis sakaru, par ko zināja visa pilsēta, vai arī liekulis, ja to bija pacietis. Beidzot jūlijā pāvests laulību šķīra. Turpmāk grāfienei vajadzēja dzīvot sava tēva — grāfa Gambas mājā, un Baironu viņa tikai retu reizi varēja satikt. Viņš piedāvāja viņai pensiju, bet tiesa atzina, ka grāfam Gvičoli jārūpējo-ties par sievas vajadzībām, un Terēze nebija mantkārīga.

Kādreiz Bairons bija nolādējis un aizskāris angļu konvencijas elkus; nu viņš pēc pāvesta tiesas atzinuma bija kļuvis par itāļu konvencijas upuri. Grāfiene Gvičoli bija dižciltīga; viņa bija aiz Bairona vainas zaudējusi vīru, cik nu šādās dēkās var būt runa par vīrieša vainu; viņš turēja par džentlmeņa pienākumu Terēzi apprecēt, ja apstākļi atļautu, tāpat kā reiz bija jutis pienākumu pret Ke-rolainu Lēmu.

Bairons Augustei: «Tā nu ir (tas rakstīts teātra sludinājumos) negrozāmi mana pēdējā izrāde ... Jūs zināt — ja sieva mīļākā dēļ zaudē vīru, tad mīļākā pienākums (un manā gadījumā arī vēlēšanās) ir ar viņu dzīvot līdz mūža galam, ja vien viņa izturas nevainojami... Jūs redzat, es beidzu tā, kā mans tēvs iesācis, un droši vien Jūs mani savā mūžā vairs neredzēsiet...

Mūsu sakars ilgst jau gandrīz trīs gadus... Varu teikt — neesmu gan vairs tik mežonīgi iemīlējies kā sākumā, tomēr viņu mīlu vairāk, nekā biju pirms trim gadiem paredzējis, un vairāk par visām sievietēm, atskaitot vienu vienīgu; uzminiet — kuru? Man nav nekādas vēlēšanās likumīgi šķirties, nav arī nekādu izredžu... Ja lēdija Bairona būtu tik laipna un nomirtu, tāpat grāfs Gvi-čoli (jo katoļi pēc šķiršanās nedrīkst otrreiz precēties), mums laikam vajadzētu precēties — lai gan es to nevēlētos, jo domāju, ka laulība ir labākais līdzeklis, lai divus mīlētājus savestu naidā.

Jūs nākamo lēdiju Baironu ļoti apbrīnotu un, proti, aiz trim iemesliem. Pirmkārt, viņa ļoti aizstāv tagadējo lēdiju Baironu un vienmēr saka, ka es esot ļauni pret to izturējies. Otrkārt, viņa Jūs apbrīno, un tikai ar lielām pūlēm man izdevās viņu atrunāt, lai viņa neraksta Jums vēstuli uz vienpadsmit lappusēm, jo viņa ir liela vēstuļu rakstītāja. Treškārt, viņa lasīja «Donu Žuānu» franču tulkojumā, un pēc tam man vajadzēja apsolīties nerakstīt tam turpinājumu — tas esot riebīgs ... Viņai ir daudz mūsu īpatnību, piemēram, prasme uztvert komiskas īpašības — kā krustmātei Sofijai, kā Jums, kā visiem Baironiem.»

Varbūt Bairona apbrīnojamā pastāvība šajā dēkā pa daļai bija izskaidrojama ar šīm neparedzētām, bet būtiskām Terēzes rakstura īpašībām.

Tiesas lēmums noteica, ka Gvičoli kundzei jādzīvo pie tēva. 1820. gada 16. jūlijā viņa apmetās Ravennas tuvumā kādā vasarnīcā, kas piederēja grāfam Gambam. Varbūt kardināli cerēja šādā veidā viņu šķirt no mīļākā, bet abi Gambas, tēvs un dēls, mīlēja Baironu, atbalstīja viņa politiskos uzskatus un sakaru ar Terēzi. Viņi Baironu laipni uzņēma savā lauku pilī, kurp viņš visu vasaru mēdza aizjāt vairākas reizes mēnesī. Kad Terēze rudenī pārbrauca Ravennā, Bairons viņu ik dienas varēja satikt Gambu namā. Viņa palika apbrīnojami uzticīga. «Es drošāk zinu to, ka viņu mīlēšu, nekā to, vai rītā redzēšu sauli uzlecam ... Tikai ar viņu esmu bijusi neuzticīga un nekad vairs tāda nebūšu.»

Situācija nebijā’ nepatīkama. Pateicoties noslēpumainībai, satikšanās grūtībām, sazvērestības un laulības pārkāpuma piegaršai, šis sakars vēl neapnika. Visu garo un auksto 1821. gada ziemu Bairons viens nodzīvoja Gvičoli pilī. Ielas sedza sniegs, zirgi sprausloja staļļos, viņš sēdēja mājās pie uguns un lasīja. Bet ko grāmatas viņam varēja sniegt? «Vai var pateikt kaut ko jaunu, ko Zālamans jau sen pirms mums nebūtu teicis?» Viņš atkal sāka rakstīt dienasgrāmatu, varbūt šoreiz tā bija vēl vērtīgāka nekā 1813. gadā. Līdzīgi Grieķijas saulei Bairona saprāts tik gaiši apspīdēja lietas un jūtas, ka to aprises iezīmējās vēl asāk. Viņš aprakstīja visu, ko redzēja, viņam nebija ilūziju nedz par sevi, nedz par citiem. Notikumi un cilvēki ieguva dabas parādību izskatu, viņa apnikums tos visus darīja līdzīgus. Aiz dīvainās tieksmes paturēt visu, kas viņam pieder, viņš vēl vienmēr atzīmēja katru šīs dzīves minūti:

«Sešos paēdu vakariņas... Pabaroju abus kaķus, vanagu, kraukli. Lasīju Mitforda Grieķijas vēsturi, tad Kse-nofonta «Desmittūkstošu atgriešanos». Līdz šim brīdim, desmit minūtēm pirms astoņiem, rakstīju.»

Dienasgrāmatai piemita Šekspīra aušību burvība: līdzīgi Elizabetes laikmeta klauniem Bairons varēja spēji pāriet no liriskas noskaņas uz jokiem, no pasaules republikas — uz sava kraukļa veselību.

«Visu rīta cēlienu biju mājās. Skatījos ugunī. Domāju, ka pienāks pasts ... Uzrakstīju pusstundā piecas vēstules, visas īsas un mežonīgas ... Dzirdu ratus piebraucam, pieprasu pistoles un uzpletni, kā vienmēr — nepieciešamas lietas. Auksts laiks, vaļēji rati, un ļaudis te ļoti barbariski, ļoti aizraujas ar politiku. Laba rase — labs materiāls nācijai... Pulkstenis sit — eju pildīt savu pienākumu. Ļoti bīstami, tomēr patīkami. Šodien pieliku pie gultas jaunu aizstatni. īsti antīks, bet, kad izlabos, būs lietojams. Pieturas atkusnis. Ceru, ka rīt varēs izjāt.

Deviņas minūtes uz divpadsmitiem. Apciemoju grāfieni Gvičoli, dzim. Gamba ... Runājām par Itāliju, par patriotismu, Alfjēri, d'Albāni kundzi un citām gudrām lietām. Arī par Sallusta Katilīnas sazvērestību un viņa Jugurtas karu. Deviņos ienāca viņas brālis — grāfs Pjetro, desmitos viņas tēvs — grāfs Rudžjēro. Runājām par dažādiem kara veidiem — par ungāru un kalniešu zobenu cīņām ... Nolēmām, ka nemieriem jāsākas 7. vai 8. martā. Es šim datumam vairāk ticētu, ja iepriekš jau nebūtu bijis lemts kustību sākt 1820. gada oktobrī.

Pārbraucu mājās. Lasīju tālāk «Desmittūkstošus». Tagad eju gulēt.

1821. gada 6. janvāri. Migla, atkusnis, lietus, dubļi. Nevar izjāt.

Astoņos biju ciemā. Drusku klausījos mūziku — man patīk mūzika.

Domāju par sengrieķu sieviešu stāvokli: diezgan ērts. Viņu tagadējais stāvoklis ir atlieka no feodālā laikmeta barbarisma, mākslots, pretdabisks. Viņām vajadzētu nodarboties ar mājturību, labi paēst un apģērbties, bet viņas nedrīkst iejaukties sabiedriskā dzīvē. Vajag mācīt viņām reliģiju, bet nedot lasīt ne dzejoļus, ne politiskus sacerējumus, tikai lūgšanu un pavārgrāmatas. Mūziku, zīmēšanu, dejas, reizēm drusku dārzkopības vai lauku darbus. Epīrā redzēju, kā viņas ar lieliem panākumiem labo ceļus. Kādēļ ne? Tikpat labi kā sienu pļaut un govis slaukt.

Pārbraucu mājās, atkal lasīju Mitfordu, rotaļājos ar suni, padevu tam vakariņas... Šovakar teātrī komēdijas pēdējā cēlienā bija kāds princis, kas sēdēja tronī. Publika smējās un prasīja no viņa konstitūciju; tas liecina par šejienes Sabiedrisko domu tāpat kā slepkavības. Tas nevar ilgi vilkties. Vajadzētu dibināt pasaules republiku, un man šķiet — tā reiz būs.

Krauklis ar vienu kāju klibo, brīnos, kāpēc. Kāds idiots būs tam uzminis uz kājas. Vanags ļoti rosīgs, kaķi trekni un plosīgi, pērtiķus neesmu redzējis, kopš auksts laiks, tiem salst, kad tos nes augšā pie manis. Zirgi būs atpūtušies, tiklīdz laiks atļaus, jāsāk izjādes. Vēl arvien nolādēti nejauks laiks — Itālijas ziemai piemīt kaut kas skumjš, visi citi gadalaiki ir burvīgi.»

Tonis bija gandrīz tas pats, kas Londonas dienasgrāmatai «Korsāra» laikā. Gandrīz, bet ne pilnīgi. Lavas straume bija atdzisusi, iekšējā cīņa aprimusi. Bairons bija rezignēts, samierinājies ar dzīves nejēdzību, pat ar garlaicību. Viņš vēl ilgojās satrauksmes, bet vairs nemeklēja to mīlas dēkās; viņa temperaments vairs nebija tik dedzīgs, mati metās sirmi.

«Kāpēc esmu visu mūžu vairāk vai mazāk garlaikojies? Kāpēc tagad man nav tik garlaicīgi kā divdesmit gadu vecumā — ja atmiņa mani neviļ? Nezinu, laikam tas manā dabā... Atturība un vingrojumi, ko vēl neesmu aizmirsis, te nekā negroza. Vētrainas kaislības man darīja labu — kamēr biju to varā. Savādi, bet mans gars tad bija satraukts, taču nenomākts ... Arī peldēšana mani garīgi atspirdzina, bet parasti man drūma oma un kļūst jo dienas jo drūmāka. Stāvoklis bez cerībām, jo neticu, ķa tā būtu tukšuma sajūta, kas mani nomāca deviņpadsmit gadu vecumā. Pierādījums: man toreiz gribējās kārtis spēlēt, dzert, kaut ko iesākt, citādi biju nelaimīgs. Tagad varu gluži mierīgi sēdēt un nīkt...

Jūtu sevī augam slinkumu un riebumu, kas stiprāks par vienaldzību.»

Nekas viņā vairs nespēja atmodināt dedzīgas jūtas. Sirds dziļumos viņš pārāk bija anglis, lai skatītos nopietni uz savu Itālijas darbību, un Anglija bija tikai tāls sapnis. Reizēm kāda skaņa, kāda smarža, kāda grāmata atgādināja pagātni. Kaulija dzejas rinda «Zem viļņiem, kas dzidri un vēsi kā ledus» viņam uz mirkli atgādināja savādo koka stumbru gaišajā, virmojošā ūdenī, kad viņš Kembridžā ar Longu bija niris upes dibenā ... «Ai, leijerkaste uz ielas spēlē valsi! Beigšu rakstīt, gribas klausīties. Spēlē valsi, ko desmittūkstoš reižu esmu dzirdējis Londonas ballēs starp 1812. un 1815. gadu. Mūzika tomēr savāda lieta...» Garām aizslīdēja ēnas. Kerolaina Lēma dejo valsi... Bairons zināja, ka šogad viņa ieradusies Almeku balles zālē, pārģērbusies par Donu Zuānu, liela velnu pulka pavadībā. Viņai drāma beidzās ar jautru masku balli. Lēdija Bairona... Sašutis viņš lasīja, ka An-nabella uzņēmusies aizgādību par kādu labdarības balli... Viņa — balles rīkotāja, kamēr viņas vīrs trimdā lika dzīvību uz spēles svešas tautas brīvības cīņā. Sarūgtinājums viņu neatstāja stundām ilgi. Bet, ja viņš būtu varējis lasīt, ko Annabella toreiz rakstīja savā dienasgrāmatā, viņš tur būtu atradis teikumus: «Agri izgāju no mājas apskatīt savu bijušo dzīves vietu Pikadillijā. No ielas skatījos istabā, kur tik bieži biju ar viņu. Man šķiet, ka būtu tur dzīvojusi ar kādu draugu, kas sen jau miris. Nejūtu vairs agrākās ciešanas, palikušas tikai smeldzošas skumjas.» Viņas vēstules Baironam reizēm atgādināja kapa runas. Tomēr viņš joprojām lūdza viņu sargāt Augusti: «Lai kas būtu vai būtu bijis, Jums nav tiesību par viņu žēloties. Gluži otrādi, Jūs nemaz nezināt, kādu pateicību esat viņai parādā. Mana dzīve ar viņu, mana dzīve ar Jums — tās bija divas pavisam dažādas, šķirtas lietas. Otra sākās, kad pirmā bija beigusies. Tagad abas jau garām.»

Draugi bija tālu. Hobhauss kā ultraradikāls politiķis bija iekļuvis parlamentā un izpelnījies cietuma sodu. Fle-čers šo ziņu atrada kādā itāliešu avīzē. Bairons par to pasmējās. Pirmkārt tāpēc, ka viņš piekrita Larošfuko, kas teica, ka mēs vienmēr priecājamies par draugu nelaimi, bet ari tāpēc, ka demagogiju uzskatīja tikai par tirānijas citu formu. Viņš rakstīja humoristiskus pantus par Hob-hausu cietumā, par ko draugs vēlāk noskaitās. Skrops Deiviss bija paspēlējis savu mantu un atbēdzis uz cietzemi. Vai varēja iedomāties Londonu bez stostīgā Skropa Deivisa? «Brumels ir Kalē, Skrops — Brigē, Bonaparts — Sv. Helēnas salā, Jūs — savā jaunajā mājoklī (cietumā) un es — Ravennā, iedomājieties tikai! Cik daudz lielu vīru! Tas nav pieredzēts kopš tām dienām, kad Temis-tokls bija Magnēsijā un Mārijs — Kartāgā.»

1821. gada 22. janvārī Baironam palika trīsdesmit trīs gadi.

«Rīt mana dzimšanas diena, pareizāk, jau ap pusnakti, tātad pēc divpadsmit minūtēm būšu pabeidzis trīsdesmit trešo gadu. Gulēt ejot, man būs grūta sirds, iedomājoties, cik ilgi esmu dzīvojis un cik maz sasniedzis...

Trīs minūtes pēc pusnakts. Pils pulkstenis tikko sita pusnakts stundu, un tagad esmu trīsdesmit trīs gadus vecs.

Bet man nav gadu žēl, tāpat padarītā, žēl tikai tā, ko būtu varējis padarīt.» Nākamajā rītā viņš uzrakstīja šādu epitāfiju mirušajam gadam:

1821

Še dus,

aizgājis pagātnē un mūžībā, no kuras nav augšāmcelšanās dienas, lai kas arī notiktu ar mūsu pīšļiem, kāda nelietīgi pavadīta mūža trīsdesmit trešais gads, pēc vairāku mēnešu ilgas slimības kritis letarģijā un miris

1821. gada 22. janvārī.

Šajās dienās Ravennā viņš bija daudz strādājis. «Dons Žuāns» bija pārtraukts piektajā dziedājumā, jo Gvičoli kundze tā vēlējās. «Tas saprotami pat no itāliešu morāles viedokļa, jo visas pasaules sievietes uzticīgas savas brīvmūrnieku savienības likumam, kas pastāv jūtu ilūzijās. Te slēpjas viņu lielā vara — pateicoties trubadūru un gotu vainai, jo grieķi te nebija kļūdījušies; protams, visa šī sekta ieved proskripcijas sarakstā katru darbu, kas attēlo kaislību komēdiju un zobojas par mīlas svētlaimību. Nezinu nevienas sievietes, kas neapbrīnotu Ruso un neienīstu 2ilu Blasu un Gramonu aiz tā paša iemesla... Tā kā esmu paklausīgs radījums, es padodos.»

Grāfiene Gvičoli bija noteikta tradicionālās romantikas aizstāve, viņa necieta ne mazāko ķecerību pret pasaules valdnieces mīlestības reliģiju. Kad Bairons viņai kādu dienu teica, ka mīlestība nebūt neesot cēlākā viela īstai traģēdijai, viņa sašuta un apbēra mīļāko pārmetumiem. Ķildas nekad nebija Bairona stiprā puse, vismazāk ar sievietēm; viņš tūliņ padevās un pārvērta Sardanapalu par mīlētāju.

Nevarēdams pabeigt «Donu Žuānu», viņš iesāka traģēdijas; divas no tām ierosināja Venēcijas vēsture, Marīno Faljēro, Foskāri, pārējās — senlaiku vēsture un bībele. Doma rakstīt traģēdijas viņam bija radusies, Alf jēri darbus lasot; protams, viņš tiecās pēc antiromantiska ideāla, cenzdamies angļu traģēdiju glābt ar atgriešanos pie trim vienībām.

Taču Baironam katra viela, pat vēsturiska, katra traģēdija, pat klasiska, bija tikai līdzeklis savu jūtu izteikšanai; ja viņš iecerēja «Tibēriju», tad tikai ar nolūku paust pats savas izjūtas. «Apdomāju vielu četrām traģēdijām. «Sardanapals» jau iesākts; «Kains» — metafiziska traģēdija, apmēram «Manfrēda» stilā, bet piecos cēlienos, varbūt ar koriem; «Frančeska da Rimini» — piecos cēlienos; vēl neesmu skaidrībā, vai nemēģināšu rakstīt arī «Tibēriju». Ceru, ka varēšu šajā tematā iekļaut kaut ko no savas traģikas, vismaz vecā tirāna drūmo naidu pret cilvēkiem, pat Kapri dzīvojot, — ja dažus sīkumus attēlotu maigākās krāsās un izskaidrotu izmisumu, kas viņu novedis līdz tik netiklām baudām. Tikai varens un drūms gars varēja pēc krišanas meklēt patvērumu tādās vientuļās šausmās, reizē kļuvis vecs vīrs un pasaules valdnieks.

Arī «Sardanapals» bija aizstāvēšanās raksts pro clomo. Sardanapals dzīvoja tādu pašu dzīvi kā Bairons Močenigo pilī un draugu pārmetumiem atbildēja ar baudas suminā-jumu:

— Ko teiks par jums vēsture? Sardanapals,

Sis ķēniņš un Anacindaraksa dēls,

Tik ēda un dzēra un mīlēja baudas...

— Vai labāk jums patiktu — Sardanapals

Šai vietā reiz nokāva piecpadsmit tūkstošus viru.

Lūk, kapi un trofejas, uzvaras zīmes?

To atstāju citiem, kam uzvaras dārgas,

Man pietiek, ja tauta vairs nejūt tik grūtu Šo slogu, kas cilvēcei uzkrauts ...

Taču viszīmīgākā no šīm drāmām ir «Kains». Jau no bērnības Bairons ir domājis par šo pirmo dieva nolādēto cilvēku, kas bija pazušanai nolemts jau pirms sava nozieguma. «Kainā» viņš mēģināja drāmas veidā izteikt kaislīgu protestu pret ļaunuma eksistenci dieva radītā pasaulē. Pirmajā ainā viņš tēlo Ādamu un viņa bērnus pēc grēkā krišanas: visi lūdz Jehovu, vienīgi Kains ne, viņš paliek mēms. Kains nav piedevis dievam. «Ko Ādams grēkojis?» viņš vaicā.

Koks šis te iedēstīts — kādēļ ne viņam?

Kādēļ to pieveda klātu šim kokam? ...

Ir tikai atbilde viena šiem vārdiem:

Viņš ir tā gribējis, laba tam griba.

Kā lai to zinu? Viņam ir vara, vai jābūt tam labam?

Zinu tik vienu — ka augļi ir rūgti,

Bet man tie jābauda, kā tie man sniegti..,

Parādās Lucifers, apzīmē sevi par dievam līdzīgu, piedāvājas Kainam parādīt īsto pasauli, kas nav tikai maldu tēli. Kains vilcinās atstāt savu māsu Adu, kas reizē ir arī viņa sieva.

Lucifers Ādai:

Tu viņu mīli?

Vairāk kā māti un tēvu?

Ada:

Jā. Vai tas grēks?

Lucifers:

Nē, ne tagad;

Kādreiz tas būs — jūsu bērniem.

Ada:

Vai mana meita lai Enohu nemīl, kas tai brālis? Lucifers:

Ne tā kā tu Kainu,

Ada:

Ak mans dievs!

Nedrīkst tie mīlēt, ne radīt mīlošas būtnes No savas mīlas? Vai viņi nezīda pienu Kādreiz no krūts vienai mātei?

Lucifers:

Grēks, par ko runāju, nav manis radīts. Nebūt tam grēkam, lai kā jūsu bērni Domās par to.

Ada:

Un kas ir grēks, ja tas tomēr Vienmēr nav grēks? Un vai apstākļi grēku Iespēj no tikuma radīt?

Pēc Ābela nāves eņģelis Kainam uzspiež pierē zīmi. Viņš pacieš sodu, bet noliedz noziegumu:

Es esmu, kas es esmu, ne es pats Pēc dzīves tiecos, neradīju sevi.

Tas bija Bairona paša kliedziens, arī viņš garā nesa Kaina zīmi, turēja sevi par nolādētu mūžīgi klīst un maldīties zemes virsū. Arī viņš nonāvējis jaunāko brāli — pirmo Baironu. Vai viņš par to ir atbildīgs? Viņš ir tāds, kāds ir, viņš nav pats sevi radījis, viņš citādi nevarēja un sauca netaisnajam dievam: «Kādēļ tu man to darīji?»

Valters Skots, kam viņš veltīja šo Kaina drāmu, veltījumu drosmīgi pieņēma, bet mēģināja dievu attaisnot: «Lielā noslēpuma atslēga varbūt slēpjas mūsu spēju nepilnībā. Mēs redzam un arī sajūtam sīkās nelaimes, kas mūs nomāc, bet pārāk maz zinām par pasaules iekārtu, lai varētu saprast, kā ļaunums savienojams ar lielā radītāja labsirdību.»

«Kainam» strauji uzbruka, sevišķi no ortodoksās reliģijas puses. Protams, tas nebija dievliedzēja darbs — Bairons pats to nepaguris uzsvēra —, bet tas bija ķecera sacerējums. No Kenttaunas līdz Pizai garīdznieki sprediķoja pret kalvinistisko Prometeju. Un, par spīti skandālam, «Kainam» nebija panākumu. Traģēdija sagādāja vilšanos angļu lasītājiem, jo viņi bija romantiskāki par autoru. Viņš par to noskuma. «Te nu Jūs redzat, ko nozīmē cūkām kaisīt pērles silē. Kamēr rakstīju tīrās muļķības, kas bojāja publikas gaumi, panākumi sekoja kā atbalss katram manam darbam; tagad, kad kopš trim četriem gadiem radu darbus, ko nedrīkstētu aizmirst, viss bars kviec un urkšķ, un rokas vēl dziļāk savos mēslos. Tas man pelnīts sods par to, ka publiku samaitāju, jo man te vislielākie nopelni ar pirmajiem darbiem, kas radīja šo pārspīlēto un neīsto stilu.»

Anglija bija no sava dzejnieka atteikusies. Atlika vēl darbības cilvēks, cīnītājs. Ai, kaut viņš varētu pierādīt Hobhausam, kas bija tik apmierināts, ka ieticis parlamentā un cietumā, un rakstīja anonīmus pamfletus pret Kennigu, — ka viņš, Bairons, neapmierinātos ar tādiem šķietamiem drosmes pierādījumiem. Viņa lielākā cerība tagad bija Itālijas revolūcija, kur viņš gribēja spēlēt redzamu lomu.

Visu ziemu Bairons konspiratīvi sadarbojās ar Pjetro Gambu un viņa «brāļiem», tā sauktajiem ameiicani. Bairons viņiem visādi palīdzēja. Vajadzēja pasiēpt durkļus, musketes, patronas. Viņš piesolīja Gvičoli pili. Jānotur slepena sapulce. Viņš atkal piesolīja Gvičoli pili. «Tā ir diezgan laba pozīcija — šaura iela, aizsargājamas sienas.» Ja vajadzēja naudu, viņš to deva; viņš zināja, ka riskē ar savu dzīvību, bet viņam šķita, ka lieta ir tā vērta. «Iedomājieties tikai — brīva Itālija! Tas nav piedzīvots kopš imperatora Augusta laikiem! ... Ko nozīmē «es», ja kaut dzirksteli var atstāt nākamām paaudzēm?»

Zīmīga rakstura īpašība: sajūsma un drosme Baironam bija vienotas ar piesardzību un nemaldīgu veselo saprātu. Viņš šaubījās par iznākumu, kamēr itālieši nevarēja apvienoties. Viņš pastāvīgi mudināja strādāt metodiski. Viņa vietējās stratēģijas priekšlikumi bija prātīgi: «Es viņiem ieteicu uzbrukt atsevišķi, mazās grupās un dažādās vietās, protams, vienā laikā, lai apmulsinātu karaspēku, kura gan nav daudz, bet kurš toties ir labi disciplinēts un regulārā kaujā droši sakautu nemiernieku masas.»

Notikumi pierādīja viņa nojausmu pareizību. Marta sākumā austriešu karaspēks sakāva neapoliešus, karalis atsauca solīto reformu. Visus sīkos nemierus apspieda. Kā visiem citiem, arī ravenniešiem vajadzēja atsacīties no saviem plāniem, un, kā arvien mēdz būt, neizdevušos revolūciju bargi apspieda. Pāvesta policija sastādīja politiski aizdomīgu personu sarakstus. Baironam pašam tā nedrīkstēja pieskarties, bet, lai viņu ievainotu, izsūtīja trimdā Gambas.

Gvičoli kundze samierinājās ar dzīvi trimdā, bet ne ar šķiršanos no mīļākā. Kurp viņš varētu viņai sekot? Viņa ieteica Šveici, bet tur bija pārāk daudz angļu, kas būtu pret viņu vērsuši savus tālskatus. Kamēr Bairons vilcinājās, pienāca Šellija vēstule, kurā viņš solījās Baironu apciemot. Šellijs raizējās par Alegru un gribēja par to runāt ar Baironu. Sazvērestībā līdzdarbojoties, Bairons nevarēja bērnu atstāt mājā, kura bija pārvērsta par arsenālu un kuras priekšā gaišā dienas laikā notika slepkavības. Viņš jau sen bija nolēmis, ka meitai jākjūst par katolieti un jāprecas ar itālieti. Viņš bija Alegru nodevis Banjokavallas klosterī Ravennas tuvumā, protams, paklausot Terēzei, kas pati bija klosterī uzaugusi. Klēra par to briesmīgi uztraucās. Viņa rakstīja Baironam raudulīgas vēstules un lūdzās, lai viņš Alegru atdodot Sellijam, ja negribot paturēt pie sevis. Bet, tāpat kā Annabella, nelaimīgā Klēra piederēja pie tām sievietēm, kas Baironu darīja nežēlīgu. Viņā bija apvienots kauna trūkums, ko viņš kādreiz pārmeta lēdijai Kerolainai, ar lēdijas Bairo-nas «sprediķiem un morāli», un viņš nepiedeva nevienai sievietei, kas viņā modināja dusmas. Turklāt viņš Klēru pārāk nicināja, lai uzticētu viņai sava bērna audzināšanu. «Klēra man raksta visnekaunīgākās vēstules par Alegru; te nu Jūs redzat, kāds atalgojums sagaida vīrieti, kas rūpējas par saviem ārlaulības bērniem! Ja es nedomātu par nabaga mazo, man vajadzētu viņu nosūtīt atpakaļ viņas ateistei mātei, bet tas būtu pārāk nežēlīgi... Klēra maldās, ja domā, ka drīkst iejaukties bērna morālā audzināšanā. Tas nekad nenotiks . .. Mazā būs kristīga sieviete un, ja būs iespējams, apprecēsies.» Šie vārdi pierādīja, kāds morālists slēpjas viņa dvēseles dziļumos.

Šellijs atbrauca 6. augustā. Kopš Venēcijas laikiem viņš par lordu Baironu nekā nezināja; viņš brīnījās par drauga morālo un fizisko labošanos. «Viņš tiešām pilnīgi atguvis veselību, viņa tagadējā dzīve ir tiešs pretstats viņa dzīvei Venēcijā. Viņš nodibinājis pastāvīgu sakaru ar grāfieni Gvičoli, kas tagad dzīvo Florencē un, pēc vēstulēm spriežot, liekas patīkama sieviete . .. Flečers ir šeit un, līdzīgi ēnai, kas reizē ar sava kunga substanci dilst un atkal ceļas augšām, atguvis savu labo izskatu, un starp viņa sirmajiem matiem dīgst jaunas, blondas cirtas . . . Lords Bairons vispusīgi un milzīgi progresējis talantā, raksturā, morālos uzskatos, veselībā un laimē. Sakars ar Gvičoli kundzi viņam daudz laba darījis. Liekas, viņš savaldījis savas liktenīgās kaislības un kļuvis par tikumīgu vīru. Viņa interese par itāliešu politiku un darbība šajā virzienā ir lietas, par ko nevaru rakstīt, bet kas Jūs pārsteigtu un iepriecinātu... Viņš man nolasīja vienu no iznākušajiem «Dona Zuāna» dziedājumiem, tas bija ļoti skaists. Tas ne vien pārspēj visus mūslaiku sacerējumus, bet pārspēj ļoti tālu. Ik vārdam uzspiests nemirstības zīmogs.»

Vēstulē izmanāma sirsnīga centība atgriezt Mēriju pie labvēlīgāka sprieduma par Baironu. Ženēvā un Venēcijā Šelliji bija sprieduši bargi. «Muļķīgo sieviešu» ietekmei izbēdzis, Šellijs bija daudz iecietīgāks. Viņš nejuta pret Baironu draudzību; tai nepieciešama lielāka garīga brīvība. Arī tik nesavtīgam cilvēkam kā Šellijs Bairona slava, salīdzinot ar viņa paša neveiksmēm, bija šķērslis draudzībai. Gaisā lidoja nesaskaņas. Šellijs sargājās no tām, bet veltīgi cīnījās ar neomulības sajūtu. Bairons Šel-liju atzina par ievērojamāko cilvēku, ko jebkad pazinis, par labāko un cēlāko dzejas vērtētāju. Šellija klātiene bija kā gaiša, plīvojoša liesma. Kas reiz pie tās sildījies, tas ilgojas pēc tās visu mūžu. Bet reizē Šellijs nozīmēja arī pārmetumu. Dedzīgs, darbīgs būdams, viņš zināja, ko grib, un, likās, viņš zināja arī, kas ir ļauns un kas labs. Bairons viņu apbrīnoja un apskauda; reizēm viņš Šelliju slepeni novēroja, cerēdams ieraudzīt kādu trūkumu. Ko Larošfuko būtu domājis par šo ateista tikumību? Un, ja arī Šellijs būtu liekulis... Taču arī Bairona analīzes spilgtajā gaismā Šellijs palika nevainojams.

Viesošanās laikā viņš dienas pavadīja tāpat kā Bairons. Rītos viņi gulēja, pēcpusdienās ēda azaidu un izjāja mežā, vakaros lasīja, naktīs sarunājās. Šellijs jautri klejoja pa milzīgo pili, uz varenajām kāpnēm satika piecus pāvus, trīs tītarus un Ēģiptes dzērvi, mūžam neizšķirtās pērtiķu un kaķu, kraukļa un vanaga cīņas lieciniekus. Šellijs ar Baironu runāja par viņu kopīgo draugu Lī Hantu, kas Anglijā ar mokām vilka dzīvību un ko Šellijs labprāt būtu atvedis uz Itāliju. Bet ko Lī Hants šeit darītu? Baironam bija ideja. Pēdējā laikā viņš vairs labi nesatika ar Mariju. Viņam ienāca prātā kopā ar Mūru dibināt žurnālu, lai tajā publicētu savus darbus. Mūrs bija atteicies. Kādēļ nevarēja uzaicināt Hantu? Strādāt kopā ar Šelliju un Baironu Hantam būtu bijusi laime. Šellijs savam namatēvam neļāva laiku apdomāties, steidzīgi aizrakstīja Hantam un aicināja uz Itāliju.

Bairons lūdza Šelliju uzrakstīt vēstuli Gvičoli kundzei, ko gan Šellijs personīgi nepazina, un mēģināt viņu pierunāt Šveices vietā par pastāvīgu dzīves vietu izvēlēties Pizu. Grāfiene piekrita un pabeidza vēstuli ar aizkustinošu izteicienu: «Sinjor, Jūsu laipnība mani pamudina Jums izteikt sirsnīgu lūgumu — vai to pildīsiet? Non partite da Ravenna senza Mylord (neaizbrauciet no Ravennas bez milorda) ...» Viņa zināja, cik bīstami ir Bai-ronu atstāt vienu. Taču Bairons pats sev uzticējās vismazāk. Viņš sevi pazina, baidījās no savām vājībām un iepriekš paredzēja, ka bez Šellija un Gvičoli kundzes Ra-vennā atkal padosies kādām pārmērībām. Viņš ilgi pūlējās Šelliju pierunāt, lai paliek Ravennā, bet Šellijs bija atbraucis, lai redzētu Alegru; viņš aizceļoja pie meitenes uz klosteri un pēc tam atgriezās Pizā.

Grāfiene Gvičoli un Gambas Šellijam drīz sekoja; Mērija Šellija bija Baironam noīrējusi Lanfranko pili, kas viņam iepatikās. Taču Bairons tur ieradās tikai pēc trim mēnešiem. Tāpat kā saderināšanās laikā, viņš nesteidzās. Tiešām, viņam nebija laimes. Tiklīdz kāda zeme, kāda pilsēta vai nams iepatikās, kāda sieviete to atrāva. Viņš bija iemīlējis Ravennu, tauta viņu tur godāja, garīdznieki bija viņa pusē, jo viņš procesiju dienās savu māju greznoja paklājiem; tur viņam patika rakstīt, viņš tur jutās labi. Viņš atlika aizceļojumu no nedēļas uz nedēļu. Tomēr grāfiene Gvičoli bija iekarojusi Mērijas Šellijas sirdi. Mērija žēlojās Šellijam: «Grāfiene Gvičoli ir ļoti skaista, jūtīga, naiva itāliete; viņa ziedojusi Bairona dēļ milzu bagātību, un, ja es pazīstu savu draugu, viņu un cilvēka dabu, tad turpmāk viņai šo pārsteidzību bieži nāksies nožēlot.»

Tikmēr Bairons Gvičoli pilī rakstīja mistēriju «Debesis un zeme,» kas risināja bībeles leģendu par kritušiem eņģeļiem, kuri mīlēja zemes meitas. Līdzīgi Kainam, kritušie eņģeļi bija viens no tiem motīviem, kas jau sen nodarbināja Bairona garu. Mēbeles jau bija aizsūtītas uz Pizu, viņam palicis tikai galds un matracis. Pārkravāšanās putekļos un troksnī viņš sacerēja garu kori un vienu erc-eņģeļa dziesmu. Beidzot 29. oktobrī viņam vajadzēja atstāt Gvičoli pili un doties pie šīs pils agrākās kundzes.

Ceļā no Ravennas uz Pizu viņu Boloņā dziļi aizkustināja satikšanās ar jaunības draugu lordu Klēru. «Šī satikšanās uz acumirkli izdzēsa gadus, kas mani šķir no Hero-vas dienām. Tā man bija jauna sajūta, nesaprotama kā augšāmcelšanās no kapa. Arī Klērs bija ļoti aizkustināts, pat vairāk nekā es, jo sirds viņam pukstēja pat pirkstu galos, ja tikai mans paša pulss man neradīja šo iespaidu.

Mēs bijām kopā tikai piecas minūtes uz kāda lielceļa, bet es nevaru atcerēties nevienu mana mūža stundu, kas būtu bijusi saturīgāka par šīm piecām minūtēm.»

Tiešām, dzīve radīta no tās pašas vielas kā sapņi. Tēli paiet garām, aizpilda dienas, modina greizsirdību, mīlestību, dusmas. Tie liekas jau izgaisuši, tad pēkšņi atkal iznirst un atdzīvojas starp diviem pasta ratiem uz sveša lielceļa dienas putekļos un karstumā.

Arī miroņbālo Rodžersu viņš satika šajā ceļojumā. Viņi kopīgi apmeklēja Florences muzejus. Taču Baironam tie nešķita ievērības cienīgi un angļu tūristu ziņkārība viņu kaitināja. Boloņai cauri braucot, viņš Rodžersu aizveda uz Certozas kapsētu, kur dzīvoja kapracis ar skaisto meitu. «Tam vīram ļoti gribējās Rodžersu paturēt savā miroņu galvaskausu kolekcijā,» Bairons rakstīja Hob-hausam.

Priekš aizceļojuma Šellijs rakstīja Baironam, lai ņemot Alegru līdzi, lai viņu neatstājot vienu Banjokavallas klosterī. Bet Bairons atbrauca viens, tas ir, tomēr ne gluži viens pats — zem ratiem viņam bija piesiets kurvis ar vairākām zosīm. Nevērojot viņa naidu pret Angliju, viņš cieši turējās pie tās ierašām. Lielajā piektdienā viņš prasīja veģus ar krustu un Miķeļa dienā ēda zoss cepeti. Tādēļ viņš bija licis nopirkt zosi un aiz bailēm, ka tā varētu būt pārāk vāja, veselu mēnesi bija pats to barojis. Bet šajā laikā viņš zosi tā iemīlēja, ka nespēja likt to izcept. Viņš tai negribēja atraut arī ģimenes dzīves priekus, un tā viņam vajadzēja ceļot ar četrām zosīm. Cilvēku nīdējs Šopenhauers sajuta tādu pašu aizkustinājumu, Frankfurtes gada tirgū ieraudzījis noskumušu orangutānu.

KATASTROFAS

Jūs visi bijāt nepareizos ieskatos par Sel-liju. Viņš bija labākais un nesavtīgākais cilvēks, kādu es pazinu. Es nepazīstu neviena, kas, salīdzinot ar viņu, nebūtu zvērsl

Bairons

Vientulība nebija lielākā nelaime šim cilvēkam, kas nesa Kaina zīmi. Pizā Bairons nekad nejutās tik laimīgs kā Ravennā. Romaņā viņam kavēja laiku Pinetas meža vecenes, sazvērnieki, Gambas, kas viņu tomēr pārāk nenodarbināja. Pizā bija arī neliela angļu sabiedrība, kas tūliņ veidoja spriedumu par viņu. Vienīgi Sellija klātiene viņam patika; jo biežāk viņš Selliju redzēja, jo vairāk cienīja, apbrīnoja drauga drosmi, labprāt noskatījās, kā Šellijs vērsa savu laivu pret Arno upes straumi — tāpat kā savu spītību pret pasauli. Šellijs viņam bija vajadzīgs, jo mīlēja cīņu ar nenoteiktību. Un par visām lietām — Šellijs viņu apbrīnoja. «Pasaules visums tā nebrīnījās par krāšņo, pārsteidzošo dieva radību,» Šellijs rakstīja, «kā es par viņa pēdējiem darbiem, ko radījis kāds eņģelis, kas izdzīts no debesīm iznīcīga ķermeņa laicīgajā paradīzē.» Taču Šellijam visapkārt bija Ābelu pasaule, barga un neapdāvināta. Dzejnieku Baironu tā atzina, cilvēks Bairons to pārsteidza un pievīla cerībās. Viņš tai bija pārāk cilvēcīgs, viņa dzīves ārējā puse to satrauca. Pasaule nicināja Bairona dzīves veidu, viņa pili, viņa uniformās tērptos sulaiņus, zvērnīcu, dinejas. Viņa cinisms vienmēr aizskāra Mēriju Šelliju. Klēra bija paziņām viņu attēlojusi neapskaužamā gaismā. Viņš nojauta to visu, sajuta savu nevarību celt gaismā iekšējo Baironu, ko ļaudis varbūt mīlētu. Ar Šelliju viņš sarunājās vienkārši; ar citiem runājot, viņš bija sarūgtināts un neatjautīgs. Tā kā viņš nevarēja iznīcināt Bairona leģendu, viņš apņēmās to izvest dzīvē.

Lanfranko pils Arno upes krastā bija diezgan liela, lai varētu uzņemt veselu garnizonu. Tur tā spokojās, ka Flečers vairākas reizes lūdza citu istabu. Rītos Bairons ar Gvičoli kundzi pastaigājās apelsīnu kokiem apstādītā pagalmā. Pēcpusdienā viņa izbrauca ar Mēriju Šelliju, kamēr Bairons pats devās izjādē kopā ar Šelliju, viņa brālēnu dragūnu leitnantu Medvinu, kapteini Viljamu, īru Tafu, kas tulkoja Danti un bija tikpat slikts jātnieks, cik dzejnieks, un ar princi Maurokordāto — Mērijas Šellijas grieķu valodas skolotāju. Jātnieki mēdza apstāties kādās zemnieku mājās, kuru saimnieks viņiem atļāva vingrināties šaušanā no pistolēm. Par mērķi noderēja dālderis, ko vēlāk atdāvināja zemniekam. Mājās pārjājis, Bairons spēlēja biljardu vai strādāja. Pēc pusdienas viņš, tāpat kā Ravennā, apciemoja Gambas, tad atkal strādāja līdz trijiem no rīta. Reizēm Terēze Gvičoli ar brāli ieradās Tie. Palaci trešajā stāvā, kur Šellijam bija mazs dzīvoklis, un pavadīja vakaru, klausoties Šellija dzejoļus. Šādos vakaros Medvins viens pats gāja pie Bairona un pēc katras sarunas pierakstīja runāto; Bairons to zināja. Šis naivais klausītājs viņam patika, un viņš nekad neapnika tam stāstīt par savu jaunību.

Medvins pamazām attina visas hieroglifiem apgleznotās mūmijas saites. Mērija Ceversa — mīlestības subjektivitātes tēma. «Tā bija romantiska mīlestība, manas jauneklīgās fantāzijas skaistuma ideāls. Ko vien biju izdomājis par sievietes dievišķo dabu, es ietvēru šajā pilnīgajā tēlā, kuru mana fantāzija bija no viņas izveidojusi. Es saku — izveidojusi, jo īstenībā, tāpat kā visas sievietes, viņa ne tuvu nebija eņģelim līdzīga.» Kerolaina Lēma. «īstenībā viņa nebija skaista. Viņas augums gan bija cēls, bet drusku par vāju, viņai trūka apaļo formu, kuru trūkumu nevar aizstāt nekāda elegance vai grācija.» Lēdija Oksforda. «Nekad neesmu izjutis stiprāku kaislību. Kā visas sievietes, viņa mani tā pakļāva savam iespaidam, ka man bija ļoti grūti no viņas aiziet pat tad, kad zināju, ka viņa man neuzticīga.» Annabella — zīmju un pareģojumu tēma. «Atceros, ka es pirmajā tikšanās dienā ar mis Milbenku uz kāpnēm paklupu un Mūram teicu, ka tā nav laba zīme. Man vajadzēja ievērot šo brīdinājumu. Viljama kundze man pareģoja, ka divdesmit septītais gads man būs bīstams. Viņai bija taisnība. Nekad neaizmirsīšu šā gada 2. janvāri. Lēdija Bairona viena pati bija mierīga, viņas māte raudāja, es drebēju kā apšu lapa.»

Izjādēs Medvins vienmēr turējās blakus Baironam, kas nemitīgi runāja un reižu reizēm uzmeta pavadonim skatienu, vērodams, vai tas viņam arī tic. 10. janvārī viņš atsacījās šaut ar pistolēm un bija skumīgs. «Šodien Ādas dzimšanas diena,» viņš teica Medvinam, kad jauneklis taujāja viņa bēdu iemeslu. «Šī diena varētu būt laimīgākā manā dzīvē ... Dzimšanas dienas man iedveš baismas ... Visi ārkārtējie notikumi man gadījušies dzimšanas dienās. Napoleonam klājās tāpat.» Pēc dažām dienām viņš Medvinam rādīja vēstuli no Anglijas. «Es jau zināju, ka todien gaisā lidoja kādas nelaimes ēna; nabaga Polidori miris. Kad viņš bija mans ārsts, viņš vienmēr runāja par zilskābi un nodarbojās ar indēm. Un nu jūs redzat — viņš noindējies. Marijs man raksta, ka nāve iestājusies acumirklī, viņš miris bez krampjiem. Liekas — viņš gājis nāvē aiz vilšanās un aiz apvainotas godkāres.»

28. janvārī Bairons dabūja zināt, ka mirusi lēdija Nouela. «Man žēl nabaga lēdijas Baironas. Pasaule domās, ka šis notikums man sagādā prieku, bet tā ļoti maldīsies. Nekad neesmu ilgojies pēc lielas bagātības. Aizsūtīju lēdijai Baironai līdzjūtības rakstu vissirsnīgākā tonī, kā jau varat iedomāties.» Šķīrējtiesa sadalīja ienākumus no Ventvorsa mantojuma starp Baironu un sievu, ar kuru viņš dzīvoja šķirti, un tagad Bairona ienākumi pārsniedza septiņus tūkstošus mārciņu gadā. Annabellas pirmais darbs, kad viņa bija kļuvusi par Kēbijas muižas īpašnieci, bija aizsūtīt Augustei kā dāvanu mežā nomedītus putnus.

Medvins nebija vienīgais, kas rakstīja piezīmes par Baironu. Ap janvāra vidu angļu grupai piebiedrojās kāds savāds vīrs. Viņu sauca Trilonijs, un viņam bija romantiska pagātne. Viņš bijis jūrnieks, dezertieris, jūras laupītājs. Šellijam viņš iepatikās. «Viņš ir sešas pēdas garš,» Mērija Šellija rakstīja, «ar matiem kraukļa melnumā, cirtainiem un bieziem kā nēģerim, un tumši pelēkām, izteiksmīgām acīm.» Arī Trilonijs mīlēja Šellijus, bet ar Baironu lāgā nesapratās. Sākumā Bairons, šo īsto korsāru saticis, centās tam izpatikt. Pret jūrlietu speciālistu, tāpat kā agrāk pret bokseri Džeksonu, viņš izturējās ar cieņu kā amatieris pret profesionāli. Viņš uzdeva Trilonijam uzbūvēt divas buru laivas — vienu Šellijam, otru pats sev. Taču Bairons vairs nevarēja ciest cilvēkus, kas līdzinājās viņa pirmā dzejas perioda varoņiem. Trilonija «konrādiskā» daba viņu atbaidīja. No otras puses, arī Trilonijs jutās vīlies. Šis mazais, melanholiskais vīrelis ar leino kāju, šis dzejnieks, kas mēdza stāstīt aktieru un bokseru anekdotes un lielīties, ka pārpeldējis Helles-pontu, viņam likās «Čailda Herolda» necienīgs. Kad Bai-

rons vēlāk novēroja, ka Trilonijs ne vienmēr runā patiesību, viņš teica: «Ja mēs viņam varētu iemācīt rokas mazgāt un nemelot, viņš būtu džentlmenis.» Šis izteiciens tika atkārtots Trilonijam, un no tās dienas viņš ienīda Baironu.

Bairons juta savu nespēku starp pusrakstniekiem, kuri vienmēr analizēja cits citu un kuru izteicieni gāja no mutes mutē. Viņš zināja, ka viņa dzīve nav tāda, kādu no viņa varēja sagaidīt. Viņš gan nebija nelaimīgs ar grāfieni Gvičoli, bet jautāja sev, vai viņa sakars jau nekļūst smieklīgs. Viņš Terēzi sauca par savu draudzeni un runāja par viņu drusku ironiski, tajā pašā noskaņā kā reiz par savu «kājiņu». Arī tas bija traips — šī pārlieku uzticīgā mīļākā, kurai blakus viņš sēdēja kā labsirdīgs vīrs zem Lanfranko pils tievajiem apelsīnu kokiem.

Darbi, darbi, darbi! Princis Maurokordāto 1822. gada martā dabūja zināt, ka grieķu sacelšanās sekmējas, un aizbrauca stāties dumpiniekiem priekšgalā. Bairons viņu apskauda. Šis princis piederēja pie tiem daudzajiem cilvēkiem, kas domā, ka vieglāk dzīvi pamatā pārveidot nekā atsacīties no sīkiem ieradumiem. Labāk likt dzīvību uz spēli nekā atzīt savu kļūdu.

Neomulības sajūta, ko Pizas sabiedrība Baironā modināja, sāka vērsties traģiska. Viņš nebija ņēmis līdzi meitiņu Alegru, pat nebija mazo apciemojis. «Caro il mio pappa,» bērns viņam rakstīja, «essendo tempo di liesa, desiderai tanto una visita del mio pappa (mīļo tētiņ, ir gadatirgus, un es tik ļoti vēlos, lai tētiņš mani apciemo) ...» — «Viņa grib mani redzēt gadatirgus laikā,» Bairons piezīmēja, «laikam gan viņa cer no manis dabūt piparkūkas.» Pat piecus gadus vecam bērnam viņš piemēroja savas iecienītās Larošfuko metodes.

Klēra bija no draugiem dabūjusi zināt, ka Banjokaval-las klimats esot bīstams, klosteri pat nekurinot. Viņa Flo-rencē skatījās kamīna ugunī un domāja, ka meitiņai jāsalst. Viņa vēlreiz lūdza Baironu nodot Alegru kādā cienījamā ģimenē, vienalga, kur, tikai veselīgā klimatā. Viņa zvērēja, ka nemēģināšot meitai tuvoties, taču viņa bija strauja un neveikla. īsta angliete, protestante, par spīti ateismam, un pāvesta ienaidniece — viņa minēja iemeslus, kas Baironu aizskāra un tikai vēl vairāk nocietināja. Viņa rakstīja: «Esmu ievākusi ziņas par klosteros valdošo sistēmu un zinu, ka bērniem tur klājas grūti... Visi ceļinieki, kas par Itāliju rakstījuši, to nosoda. Tā vien jau būtu pietiekoša liecība, nemaz nerunājot par itāliešu sieviešu vientiesību un aušību, kas viņām ieaudzināta klosteros. Viņas ir nederīgas sievas, sliktas mātes, netikumīgas un neizglītotas, visas sabiedrības nelaime un kauna traips... Tāda ir audzināšana, ko esat izraudzījies savai meitai. Nelaimīgā Alegra, kurai tēvs nolēmis augt neziņā un pagrimumā, bez draugu un vecāku maiguma un aizsardzības, svešā reliģijā un audzināšanas iestādē, ko visi nosoda un nožēlo, — mazā Alegra ar savu nelaimīgo likteni visas pasaules priekšā apstiprinās, cik patiesas ir apsūdzības, ko pret Jums ceļ. Kā lēdija Bairona priecāsies, ka viņas bērns un viņa pati var dzīvot mierā un drošībā! Visa pasaule uzslavēs viņas gudrību, un mana nelaimīgā Alegra būs iemesls, kura dēļ Jūs nosodīs.»

Tā klostera jautājums Baironam kļuva par personisku lietu, doktrīnas jautājumu. Uzbrukums klosteros augušām sievietēm likās vērsts pret Gvičoli kundzi; uzbrukums reliģiskās audzināšanas sistēmai varēja modināt tikai Bairona dusmas. Viņš neatbildēja. Šoreiz arī Šellijs dedzīgi nostājās Klēras pusē. Viņš bija sašutis par Bairona izturēšanos un vēlējās, cik tik ātri vien iespējams, atstāt pilsētu, kur dzīvo Bairons. Viljami un Klēra saņēma uzdevumu atrast jūrmalā vasaras dzīvokli. Tikko Šellijs bija atstājis Pizu, Bairons viņam paziņoja par Alegras nāvi.

Bairons bija gribējis pretoties šīs sievietes netaktiskajai rīcībai un uzturēt savu autoritāti, jo juta, ka viņu novēro, taču viņš nepadomāja, kā ar to izšķirsies meitas liktenis. Viņš bija Alegru savā ziņā mīlējis, bija mēģinājis audzināt, priecājies par viņā atdzimušām Baironu ļaunajām un labajām īpašībām. Viņš bija gribējis meiteni ņemt līdzi uz ārzemēm par mierinātāju vecuma dienās. Arī viņš bija savā ziņā nelaimīgs, bet viņš bija egoists. Grāfiene Gvičoli naivi stāsta, kā viņš noklausījies ziņu par Alegras nāvi: «Viņa seju pārklāja nāves bālums, viņš atkrita sēdeklī... Viņš neizlēja nevienu asaru, bet viņa vaibsti bija tāda izmisuma, tik dziļu un cēlu sāpju pilni, ka viņš man šajā mirklī atgādināja pārdabisku būtni. Nākamajā rītā viņš bija samierinājies. Viņa sejā bija bijīgas padošanās izteiksme. «Viņa ir laimīgāka nekā mēs,» viņš teica, «viņas liktenis šajā pasaulē nebūtu bijis tāds, lai viņa varētu justies laimīga. Tā ir dieva griba, nerunāsim vairs par to.»»

No Klēras nevarēja prasīt, lai viņa Baironā noraugās ar tādu pašu nevainīgu aizkustinājumu kā Gvičoli kundze. Sellijs Baironam: «Man vajadzēja Klērai pateikt par notikušo. Negribu Jums aprakstīt viņas bēdas, Jūs jau tā esat daudz cietis... Klēra vēlas redzēt šķirstu, iekams to pārved uz Angliju, viņa vēlas arī saņemt no Jums Aleg-ras ģīmetni, viņas matu sprogu, ja tāda būtu, lai cik maza... Baidos, ka šī vēstule Jums aiznesīs skumjas, kas šeit valda. Bet daba paliek dzīvības pilna un līksma, lai cik mēs nelaimīgi būtu, — kā Fausts saka. Mēs esam savu mazo pasauli uzcēluši visuma lielajā pasaulē drīzāk kā pretstatu, nevis kā dievišķā parauga atdarinājumu.»

Bairona bēdas nenovēršami izvērtās sapņainās pārdomās par savām kādreizējām jūtām. «Vēlos, lai viņu paglabā Herovas baznīcā. Kapsētā, netālu no ceļa, pakalna galā, ir kāda vieta, no kuras var redzēt Vindzoru, un ir kāds kaps zem liela koka. Kapa akmenī rakstīts Pīčija vārds. Kā zēns es mēdzu tur stundām sēdēt, tā bija mana iemīļotā vieta. Bet, tā kā gribu viņai likt piemiņas plāksni, tad viņu vajadzēs apbedīt baznīcā. Pie durvīm kreisā pusē ieejai ir piemineklis ar šādu uzrakstu: «Bēdu asarām slacīts pieminekļa akmens...» Atceros to vēl šodien — pēc septiņpadsmit gadiem — ne tāpēc, ka tur būtu kas sevišķs, bet tāpēc, ka es no savas vietas galerijā vienmēr skatījos uz šo pieminekli. Vēlos, lai Alegru novieto šās vietas tuvumā un pieliek pie sienas marmora plāksni ar vārdiem:

ALEGRA

lorda Dž. G. Bairona meita Mirusi Banjokavallā, Itālijā,

1822. gada 20. aprīli piecu gadu un triju mēnešu vecumā.

*

Es sekošu viņai, bet viņa neatgriezīsies pie manis.

2. XII 23.

Taču Herovas vikārs neatrada par iespējamu nelikumīgu bērnu paglabāt baznīcā, un mazajā kalna kapsētā tikai rožu krūms rādīja (un vēl tagad rāda) vietu, kur dus Bairona meita.

Tā kā citu darbu nebija, dzejošana bija vienīgais līdzeklis pret tukšuma sajūtu un bēdām. Pizā Bairons

daudz strādāja. Viņš rakstīja fantastisku drāmu — «Radības pārradījums», kas Šellijam likās nejēdzīga, bet bija interesanta ar Bairona dzīvei tuvo vielu. Kuprainis Arnolds pārdod dvēseli velnam, lai tas viņam atņemtu kroplību, lai viņš kļūtu citiem cilvēkiem līdzīgs un varētu atrast mīlestību. Slavena kļuvusi drāmas pirmā replika. Arnolda māte: «Prom no šejienes, kupraini!» Arnolds: «Māt, es tāds esmu dzimis.» Kā tiek apgalvots, autentisku atbildi Bairons kādreiz izteicis savai mātei. Trešajam, nepabeigtam cēlienam Bairons raksturīgi piezīmē: «Arnolds apskauž savu agrāko «es» un garīgās spējas, kas viņam agrāk bijušas ...» Varbūt šajā piezīmē izpaužas Bairona domas par personības problēmu, ko neviens tik labi nepazina kā viņš, jo viņš taču bija pārdzīvojis pēc kārtas vairākus Baironus.

Viņš atsāka ari «Donu 2uānu». «Iespējams, ka rudenī būs gatavi trīs vai četri «Dona Zuāna» dziedājumi, varbūt drusku vēlāk; nesen dabūju no savas diktatores atļauju šo poēmu turpināt — protams, ar noteikumu, ka turpmāk Donam Zuānam jābūt atturīgākam un sentimentālākam nekā sākumā. Cik labi šo noteikumu varēšu pildīt, parādīsies vēlāk, bet bez šā solījuma nebija panākama aizlieguma atcelšana.»

Darbs ātri virzījās uz priekšu — sevišķi tāpēc, ka viņš bija palicis viens Lanfranko pilī. Nelaimīgie Gambas atkal bija aizdzīti trimdā. Ķildā ar nekaunīgu virsseržantu Bairona durvju sargs, kāds palaidnis spožā livrejā, bija aiz neuzmanības ar siena dakšām salauzis karavīram ribu. Notikums modināja ievērību, Titu un vēl kādu nevainīgu apcietināja, un, tā kā Toskaņas tiesa neiedrošinājās aiztikt Baironu pašu, tā izraidīja Gambas. Baironam vaja-. dzēja noīrēt viņiem vasarnīcu Montenēro netālu no Livorno, kur viņš Terēzi gandrīz ik nedēļas apciemoja. Trimda Gvičoli kundzi viņa acīs atkal darīja pievilcīgāku, dzīvojot šķirti, viņš vairs nejutās kā laulāts vīrs.

1. jūlijā viņš viesojās Gambu ģimenē, kad pieteica Lī Hantu. Hants bija piekritis Šellija aicinājumam, bet ne jau tieši tāpēc, ka justu sevišķu draudzību pret Baironu. Hants pats nebija ļauni noskaņots, bet bija padevies savas sievas Mariannas ietekmei, un Marianna jau kopš 1815.

gada neturēja labu prātu uz Baironu. Toreiz Bairons mēdza apciemot viņas vīru, un viņa bija apvainojusies par to, ka lēdija Bairona gaidīja karietē pie durvīm un nenāca iekšā ar viņu iepazīties. «Par spīti grāmatām padusē, Bairons ir un paliek lords un dzejas amatieris,» viņa teica, «un viņš tikai izliekas par literātu.» Taču Šellija piedāvājums iekrita laikā, kad Hantiem nebija ko grauzt; tas bija vienīgais glābiņš.

Hantu pāris ar saviem sešiem bērniem bija pārcietis grūtu ceļojumu. Atbraucot Marianna Hanta bija slima. Li-vorno ceļiniekus saņēma Trilonijs, drūms, ūsains vīrs, kas viņus aizveda uz Montenēro. Tieši ierašanās brīdī viņi redzēja Bairona un Gambu kalpotāju asiņainu sadursmi. Nabaga Hantam bija tāds iespaids, it kā viņš būtu ieradies melodrāmas izrādē. Resnajā vīrā ar vaļējo apkakli un garajām matu cirtām viņš nepazina Baironu. Viss viņam likās neierasts, dīvains, briesmīgs. Grāfs Pjetro Gamba bija mēģinājis iejaukties un saņēmis dunča dūrienu. Gvičoli kundze pietvīkusi un izspūrusi kliedza; Gamba, asinīm noplūdis, draudēja slepkavām; Bairons vēroja ainu baudītāja mierā. Policija bija tā aizkaitināta, ka šoreiz draudēja Gambas izraidīt ārpus Toskaņas robežām. Triloniju ieraugot, klātesošie tam deva vispretrunīgākos rīkojumus, bet Hantu nelikās redzam. Trilonijam lika Bairona jahtu «Bolivārs» nogādāt gan Ženēvas ezerā, gan Francijā, gan Amerikā. Hants izmisis nodomāja, ka Bairons viņu jau pirmajā dienā pametīs vienu Itālijā.

Vakarā Šellijs «Ariēlā» atbrauca no Kazamagni. Darbībā viņš bija apbrīnojams, viņa spīts iespēja salauzt visu. Baironam katrā ziņā vajadzēja palikt Itālijā, laikrakstu vajadzēja izdot, pirmajā numurā vajadzēja ievietot viņa paša dzejoli. Šellijs uzbruka, pārspēja Baironu, un Bairons piekāpās visā frontē. Šellijs neļāva Baironam apdomāties un tūliņ aizveda Hantus uz Lanfranko pili. Te viņam nācās noklausīties Hantu žēlabās: lords Bairons viņus nometinot mitrā apakšstāvā, pats sev paturot visus pils stāvus, mēbeles, ko Šellijs par Bairona naudu bija nopircis, neesot labas. Šellijs palīdzēja viņiem iekārtoties un viņus nomierināja ... Par Šelliju domādams, Hants tovakar atzīmēja savā dienasgrāmatā: «Varētu nodibināt tiešām dievišķu reliģiju, ja tās pamatā liktu nevis ticību, bet līdzjūtību.»

Sellijs gribēja apstāties Livorno, kur bija nodomājis iet pie notāra un izgatavot savu testamentu; pēc tam viņš dzīrās kopā ar kapteini Viljamu «Ariēlā» braukt atpakaļ uz Kazamagni.

Pēc trim dienām trijos no rīta atskanēja klaudzieni pie Lanfranko pils durvīm. «Kas tur ir?» Gvičoli kundzes istabmeita sauca. Tās bija Mērija Sellija un Džeina Viljama. Hants gulēja, tāpēc abas sievietes veda pie Bairona. Viņas ar mokām uzkāpa augšā. Terēze viņas smaidīdama saņēma. Mērija Sellija aizelsusies čukstēja: «Kur viņš ir? Kur Sellijs?» Ne Terēze, ne Bairons nekā nezināja. Sellijs bija iekāpis jahtā. Pirmdienas vakarā bija sacēlusies vētra...

Ar Sellija nāvi mazā Pizas sabiedrība bija zaudējusi savu dvēseli un drīz izklīda. Trilonijs un Medvins aizgāja savus ceļus; pie Bairona palika tikai Mērija Sellija un dīvainais Sellija atstātais mantojums Lanfranko pils apakšstāvā — Hanta ģimene.

Nelaimīgajam Lī Hantam Sellija nāve trimdu pārvērta par briesmīgiem murgiem. Jau Livorno saule viņu bija apžilbinājusi, nu viņš zaudējis arī draugu, pie kā bija braucis. Hants redzēja kādreiz tik dzīvā un dedzīgā drauga ķermeni zivju apgrauztu, redzēja jūrmalas smiltīs plīvojošās sārta liesmas, kas apskāva Sellija atliekas; redzēja, kā Bairons, «šausmu pārņemts», kails aizpeldēja tālu jūrā, tāpat kā reiz viņš «atraitnes» apbedīšanas dienā bija ķēries pie boksa cimdiem. Bairons bija braucis ar Hantu vienos ratos, pa ceļam mežā sācis kā ārprātīgs dziedāt... Tiešām, tie bija murgi, no kuriem nebija atmodas.

Hants tūliņ saprata, ko ar Šelliju ir zaudējis. Viņa asā, spēcīgā balss vairs neiejauksies ērgļa strīdā ar zvirbuli. Viņš ir svešā zemē, pie cilvēka, ar kuru viņam nav nekā kopīgā, ar slimu sievu un sešiem bērniem ... Hantam apreiba galva, ieskatoties bezdibenī, kas atvērās pie kājām.

Dažas nedēļas stāvoklis bija ciešams. Bairons uzticīgi pieminēja Šelliju, kaut arī pēc viņa neraudāja. Mīlamās būtnes nedabiskā nāve viņam bija tikai epizode cīņā ar likteni. Visiem, ko viņš mīlēja, vajadzēja mirt. Sellijs bija noslīcis tāpat kā Metjūzs, kā Longs — tam tā vajadzēja būt. Viņu pārņēma drīzāk spītība nekā bēdas. Bet viņš paturēja Sellija piemiņu sirdī, un Hants atradās šīs ēnas aizsardzībā.

Bez tam Bairons ticēja «Liberāļa» panākumiem. Hob-hauss un Mūrs zobojās par viņa savienību ar Hantu; viņš gribēja pierādīt, ka pietiek ar viņa vārdu, lai laikraksts pastāvētu. Tā kā Sellija vairs nebija, viņam patika lasīt dzejoļus, noklausīties Hanta spriedumus. Taču Hantam Bairona neiecietīgā kundzība sāka apnikt. Viņi bija dažādās domās par «Liberāli»; Hants bija polemiķis, Bairons — ģēnijs. Hants gribēja ar laikrakstu paknaibīt «Džonu Bulu», Bairons — tikai iespēju publicēt visu, ko viņš rakstīja. Viņa dīvainās iedomas Hantam darīja raizes. No savas istabiņas Hants ik rītu dzirdēja, kā Bairons mazgājoties dzied Rosīni dziesmas. Tad zem loga atskanēja: «Leontij!» — Lī Hanta vārda latīnisks pārveidojums, ko Šellijs bija izdomājis. Hants nopūtās, piecēlās, novēlēja labu rītu un gāja lejā, pagalmā. Ja Gvičoli kundze bija mājās, viņam vajadzēja pie azaida galda noklausīties Bairona žēlabās par viņas greizsirdību un viņas sūdzībās par Bairona straujumu.

Abi mīlētāji pārāk labi pazina viens otru, lai Terēze savu dzejnieku censtos izveidot par sentimentālu Petrar-kas sonetu varoni. Fakts viņam bija fakts, un, ja kāda sieviete viņam bija izteikusi piekrišanu, viņš par to runāja tik skaidriem vārdiem, ka par sakaru nevarēja būt nekādu šaubu. Šis reālisms Gvičoli kundzi aizskāra. Bairo-nam atkal nepatika Terēzes greizsirdība un sentimentalitāte.

Hants nebija nekāds šā pāra draugs, turklāt sieva viņu sakūdīja pret to, jo arī grāfiene Gvičoli nebija turējusi par vajadzīgu stādīties viņai priekšā. Abas sievietes nesarunājās, Marianna izturējās pret Baironu vēsi un, viņam ienākot, sūtīja bērnus projām — Bairona nekaunīgā valoda varot viņus samaitāt. Bairons to uzzināja un sašuta: šī sieviete dzīvoja viņa pajumtē, no viņa žēlastības un iedrošinājās tā izturēties! Viņš ienīda visus šos Hantus — vecākus un bērnus. Viņš nolika buldogu pie augšstāvu ieejas par sargu. «Nelaid tos neliešus augšā!» Bairons sunim teica un maigi noglāstīja tam galvu. Lanfranko pilī starp apakšējo un augšējiem stāviem valdīja īsts karastāvoklis. Hants nicīgi runāja par «tik nepoētisku dzejnieku, tik nedžentlmenisku lordu».

Pēc dažām nedēļām Baironam vajadzēja trešo reizi sekot Terēzei trimdā; viņas ģimene tika izraidīta no visas Toskaņas. Viņš bija briesmīgi noskaities, ka viņam vajadzēja vazāt līdzi Hantu ar «hotentotu bandu». Tik cietsirdīgs viņš nebija, lai atstātu viņus Pizā, bet viņus lādēja no visas sirds, Lanfranko pilī sēdēdams pie pēdējā galda, ko mēbeļu pārvadātāji vēl bija atstājuši, un rakstīdams jaunas vārsmas «Donam Zuānam».

XXXIII DŽENTLMEŅA ILGAS

Mārtiņš domāja, ka cilvēkam nolemts mūžu pavadīt baiļu trīsās vai garlaicības gurdenumā.

Voltērs

«Atkal uz viļņiem ...» Cik smieklīgs viņam likās Cailda Herolda trešais svētceļojums! Vientulis atkal bija saistījies ar patīgu un lieku cilvēku grupu, atkal viņam bija pietrūcis drosmes šo ļaužu ķekaru nokratīt. Bija vajadzīga vesela flote, lai pārvestu viņa nelikumīgo ģimeni, aizbilstamos un kalpotājus no Leriči uz Dženovu. Bairons, Terēze un Gambas brauca «Bolivārā», Lī Hants, Marianna un mazo Hantu bars — otrā kuģī un trešajā — «flotes admirālis» Trilonijs ar mantām un papīriem. Kalpotāji un kustoņi bija ievietoti lielā laivā. «Šie kuģi bija brīnišķīgi skaisti, ar savām baltajām burām slīdot garām klintīm pa zilo jūru,» Hants rakstīja. Viņam aina likās skaista, jo atbildība par šo nomadu pulku viņu nemāca; Baironam, kam par visu bija jārūpējas, aina nelikās tik jauka.

Mērijai Šellijai bija uzdots sameklēt dzīvokli; tā bija Šelliju tradicionālā loma. Viņa bija noīrējusi divas mājas Albāro priekšpilsētā, kādā pakalnā, no kura varēja pārredzēt līci, — lielu kazarmu ar četrdesmit istabām sev un Hantiem un lielisku, kundzisku, sārtu vasarnīcu — villu «Salužzo» — Baironam. Plašajā dārzā bija paviljons, ciprešu alejas ēnā Bairons mēdza lasīt. Jūras ainava bija brīnišķīga. Flečers saņēma pavēli guļamistabā pakārt pie sienas abas Ādas ģīmetnes un Bairona paša ģīmetni. Augšstāvā apmetās grāfiene Gvičoli ar savu ģimeni.

Vasarnīca «Saluzzo» Baironam izvērtās par nelaimes namu — tāpat kā Lanfranko pils. Jau pirmajā dienā, mēģinādams karstā saulē pārpeldēt jūras līci, viņš saslima. Viņam nolobījās āda, viņš nevarēja tik ātri atspirgt. Pirmais «Liberāļa» numurs sacēla sašutumu, Hobhauss un Kinnerds rakstīja pārmetumu pilnas vēstules. Kaut skandāls vismaz būtu lielāka stila, bet tas iznāca tikai smieklīgs. Mūrs, Kinnerds, Hobhauss — gan liberāļi, tomēr augstākās sabiedrības ļaudis — raustīja plecus. Bairons aizkaitināts paskaidroja, ka viņš to darījis tikai aiz līdzjūtības: kopš Šellija nāves Hants viņam palicis uz kakla, viņam esot sieva un seši bērni. Marijs, taisnodamies un savu autoru aizstāvēdams, visiem rādīja šo vēstuli; tā arī Hants to dabūja zināt. Četrdesmit istabu māja uzbruka Baironam.

Mērija viņam rakstīja: «Kā gan laikrakstam var būt panākumi, ja izdevējs pats mazina tā cieņu Londonā un nostāda to par labdarības pasākumu?» Šos pārmetumus Bairons vairs nevarēja paciest; viņš to bija darījis bez nolūka Hantu apvainot nabadzības dēļ, viņš pats zināja, kas ir trūkums, un par to nezobojās. Bet patiesību taču nevarēja noliegt — vai viņš ar Hantu būtu dibinājis laikrakstu, ja Hants būtu bijis bagāts vīrs? Protams, ne.

Hants skumīgi staigāja pa alejām un atcerējās Šelliju. Ar Baironu viņš sarunājās reti un gandrīz tikai par ārstu Džonsonu. Bairons mēdza atdarināt Džonsona paradumu, kā ārsts glaimīgi teica: «Kādēļ, ser?» — un paskatījās apkārt; tas bija nodrāzts joks, kas Hantam bojāja nervus tāpat kā Rosīni ārijas. Viņš arvien retāk apmeklēja «Sa-luzzo». Kad bija vajadzīga nauda, viņš labāk Baironam rakstīja vēstules ironiskā tonī: «Diemžēl man Jūs jāapgrūtina un atkal jālūdz piecsimt kronas skaidrā naudā, baidos, ka drīz man vajadzēs vēl vairāk.» Viņš vairs neuzrunāja: «Mīļo Bairon!» — viņš rakstīja: «Mīļo lord Bairon!» Bairons viņam atbildēja: «Mīļo lord Hant!» Tad tiešā sarakstīšanās izbeidzās un Hanta ciltij kronas ik nedēļas pienesa Bairona intendants Lega Čambelli.

Arī šeit dzīvei trūka cēluma un kustības. Bairons Terēzi bija tiešām mīlējis, sevišķi Ravennas laikā, kad viņš pie mīļākās bija jājis cauri briesmām. Trimdā Montenēro viņa Baironam bija likusies kā brīvības mocekle. Kad Lī Hants viņu pirmo reizi redzēja, viņa satraukumā tiešām to atgādināja. Bet pēdējos mēnešos Pizā un Dženovā viņa pēkšņi pārvērtās, pēkšņi novecoja. Viņas seja zaudēja naivas kaislības atmirdzumu, tā izskatījās raižu sagrauzta;

viņa vēl vienmēr mīļāko stingri un droši veda aiz rokas, bet bija viņam apnikusi. Dzīve Baironam likās vēl drūmāka nekā tai laikā, kad viņš jauns un nezināms atgriezās Ņūstidas abatijā, lai tur vientulībā «žāvātos». Toreiz viņš pasaulē nepazina neviena cita kā tikai Hensonu un Delesu, abus pēdējos locekļus, kas cilvēku saista ar sabiedrību. Tad viņš bija kļuvis par Londonas «lauvu» un slavenāko rakstnieku pasaulē. Ja teica: «Napoleons un Bairons,» — tas nebūt neizklausījās smieklīgi. Pamazām burvība zaudēja spēku, viņš palika spilgtajā gaismā viens. Viņa dzīve kļuva arvien vientuļāka.

Ja viņš tagad, sevi nemaldinādams, gaišredzīgi pieliktu savai dzīvei punktu — ko viņš varēja zaudēt? ... Sārtu pili sveš,ā pilsētā, mīļāko, kas jau četrus gadus viņam piederēja, šīs sievietes veco tēvu, dažus suņus, Flečeru ... Cita nekā viņam pasaulē nebija. Tiešām, dzīve bija vēl tukšāka nekā jaunības visļaunākos brīžos. Vai tādēļ viņš bija cietis? ... Tomēr viņā vēl bija kāds spēks ... Viņa domas grozījās ap Angliju. Kādēļ viņš tur nedzīvoja kā valsts pērs? Kādēļ viņš nevarēja darboties politikā?

Kā Bairons reiz bija ilgojies pēc Orienta, tā viņš tagad ilgojās pēc ziemeļiem. Viņš sapņoja par pelēkajām debesīm, smagajiem mākoņiem, ko vējš dzen pāri Skotijai. Viņš lika Donam Žuānam ceļot uz Angliju un ar iejūsmu aprakstīja, kā viņa varonis uzmet pirmo skatienu Dovras klintīm. Pāri pļavām, kas līdzinās dārziem, Dons 2uans steidzas uz vareno dūmu, ķieģeļu un kuģu masu — uz Londonu. «Netīra un drūma, bet varena un plaša, cik tālu vien skatiens sniedzas ...»

Ai, kā viņš apskauda Donu Žuānu par šo ceļojumu! Vai viņš kādreiz drīkstēs braukt atpakaļ? Tas atkarīgs tikai no Annabellas, viņa bija tā nerakstītā sprieduma ierosinātāja, kas Baironu bija aizraidījis trimdā. Ja viņa Bai-ronu ļaužu priekšā atkal pieņemtu par vīru un bērna tēvu, viss būtu aizmirsts. Sievas tēls viņam tagad likās citāds; viņš zināja, ka Annabella ir patiesa, tiešām dievbijīga, neliekuļoti tikumīga. Kā lai viņa nepiedotu? Vientulībā Bairons viņu aizkustināts bieži atcerējās. Viņš lēdijas Baironas draugam pulkvedim Montgomerijam lika pavaicāt sievai, vai viņš nevarētu dabūt viņas ģīmetni. Vīram, kam tik ļoti patika ik vakarus apskatīt savu pagātnes muzeju, nebija nekā no sievas, pat ne vēstules. Tikai pāris viņas rakstītu vārdu saimniecības grāmatā — tas bija viss. Bet nē! Viņa tomēr bija Baironam atsūtījusi Ādas matu sprogu un pierakstījusi blakus datumu. Vai tas būtu pamudinājums? Kas to varēja zināt? Viņš sāka rakstīt atbildi: «Paziņoju Jums, ka saņēmu Ādas matu sprogu, mati ir ļoti mīksti un skaisti, gandrīz tikpat tumši kā man, kad man bija divpadsmit gadi... Bet tie nav cirtaini — varbūt tādēļ, ka tos audzē garus. Pateicos Jums, ka parakstījāt vārdu un datumu, un pateikšu arī, kādēļ. Tie man ir vienīgie Jūsu rokas rakstītie vārdi, atskaitot ierakstu «Mājturība» saimniecības grāmatā, — jo vēstules es Jums aizsūtīju atpakaļ, un cita nekā man nav.»

Šo vēstuli viņš nenosūtīja, jo nezināja, kā to uzņems. Bet viņš ļoti vēlējās_ atgriezties pie Annabellas un atgūt stāvokli sabiedrībā. Šo vēlēšanos viņš uzticēja kādai pazīstamai anglietei, kas 1823. gadā ceļoja caur Dženovu. Tā bija slavenā lēdija Blesingtona.

Bairons bija iepazinies ar lordu Blesingtonu 1812. gadā Londonā, un vēlāk viņi abi bieži bija satikušies «Pie kakao koka» un citur. Toreiz lēdija Blesingtona bija kāda nepazīstama Irēna, kas dzīvoja grūtu dzīvi. Lords Ble-singtons viņu apprecēja 1818. gadā, kad Bairons jau dzīvoja ārzemēs. Taču Bairons bija dzirdējis, ka Lorenss uzgleznojis šās jaunās sievietes ģīmetni, kurā visa Londona iemīlējusies, ka viņa sarakstījusi trīs grāmatas, ka Tomass Mūrs viņu apbrīnojot. Kad 1823. gada 1. aprīlī lords Blesingtons un grāfs Dorsejs viņa vasarnīcā Albāro nodeva savas vizītkartes, Bairons bija apjucis, satraukts un reizē sajūsmināts. Kā Bairons teica, grāfs Dorsejs bija ģimenes franču draugs, «ļoti jauns un izdaudzināts skaistulis». Lēdija Blesingtona līdz nāvei garlaikojās ar savu lordu un nevarēja bez parīzieša iztikt. Abi kungi Baironam teica, ka milēdija gaidot pie durvīm karietē. Cik vien ātri kājas ļāva, Bairons izskrēja ārā, atvainojās un lūdza viņu ienākt.

Šo tikšanos lēdija Blesingtona jau vairākas dienas bija nepacietīgi gaidījusi; viņa baidījās pievilties, bet pievīlās. Viņa cerēja ieraudzīt slaida auguma vīru ar cienīgu pavēlnieka izskatu; viņa ieraudzīja skaisti veidotu galvu, izteiksmīgas acis, bet neievērojamu, zemu — gandrīz bērna augumu. Pēc saulesdūriena Bairons atkal bija noliesējis, apģērbs bija par lielu, it kā tas būtu gatavs pirkts. Viņa kustības bija tūļīgas, jo viņš ik mirkli domāja par savu kroplību. Nākamajā dienā viņš ieradās pie Blesingtoniem viesnīcā mazliet samulsis, bet ļoti laipns, un lēdija Blesingtona, kas savaldzinājusi ne vienu vien vīrieti, tūliņ redzēja, cik viegli Baironu saistīt pie sevis. Viņu draudzību netraucēja koķetērija. Milēdiju labi aizsargāja viņas «franču miesassargs», kā Bairons teica. Bai-rons ticēja vīrieša un sievietes draudzībai, ja tikai to netraucē mīlestība. Tā kā lēdija Blesingtona viņam likās inteliģenta, viņš ar šo jauno sievieti ļoti vaļsirdīgi sarunājās gan kopīgās izjādēs, gan pusdienās, ko viņi ieturēja apkārtnes vasarnīcās. Viņa šīs sarunas pierakstīja, un pēc dažām nedēļām izrādījās, ka lēdija Blesingtona sarakstījusi vienu no dzīvākām un patiesākām grāmatām, kādas par lordu Baironu rakstītas.

Lēdija Blesingtona bija Baironu ļoti labi izpratusi ar visām viņa pretrunībām. Bairona galvenā rakstura īpašība viņai likās liela, pat slimīga iespaidu uzņemšanas spēja; jaunībā no viņa droši būtu bijis iespējams izveidot diženu raksturu. Pasaules ļaunums pārlieku agri bija nomācis cēlos asnus, bet viņš nebija ļāvis tos galīgi iznīcināt. Bai-ronam bija taisnība, kad viņš sevi turēja par kritušu eņģeli. Viņā dzīvoja visi eņģeļa rakstura elementi. Taču cilvēki pret viņu bija izturējušies tik nežēlīgi, tik netaisnīgi, ka riebums pret liekulību kļuva par viņa rakstura īpašību.

Viņa bieži noklausījās, kā Bairons analizē savas un citu jūtas. Līdzīgi Larošfuko, bet vēl asāk viņš visur redzēja pašlabuma kāri un melus. Ar sevišķu prieku viņš mēdza ironizēt par romantiskām jūtām, bet mirkli vēlāk pats pauda šīs jūtas ar tādu dedzību, ka viņa acis pildījās asarām. Reliģijā viņš nelikās neticīgais, bet gan skeptiķis, kas tic dievam. «Skaista diena, mēnesnīca, katra diža dabas aina cēlos cilvēkos modina stipras reliģiozas jūtas,» viņš teica. Bairona māņticība bija vēl stiprāka nekā viņa ticība, un viņš apvainojās, ja citi par to smējās. Viņš lēdijai Blesingtonai nopietni stāstīja, ka nesen kādai sievietei. dārzā parādījies Šellija gars. Piektdiena viņam bija nelaimes diena, izbērta sāls, saplēsta glāze iedvesa šausmas.

Tam visam par spīti, visvairāk dūrās acīs Bairona iedzimtā labsirdība un veselais saprāts. Par laulību viņš runāja ar nedzirdētu pilsonisku gudrību. Viņš teica: «Ja divi cilvēki viens otru tā mīl, ka viens bez otra nevar dzīvot, tad laulība ir saites, kas viņiem var nodrošināt laimi. Par reliģiju un morāli nerunāju, lai gan to iespaids var būt postošs. Tomēr arī tādas savienības, kas nav nodrošinātas ar laulības saitēm, var izvērsties nelaimē, ja pievienojas gara izsmalcinātība un lepnums. Tādos apstākļos sieviete cieš pazemojumus un mokas, kas atstāj viņas raksturā pēdas un laupa viņai burvību. Viņa kļūst jūtelīga, aizdomīga un divkārt greizsirdīga uz vīrieti, no kura ir atkarīga ...»

Bairons piederēja pie tiem cilvēkiem, kas nekad nespēj samierināties ar savu jaunības ilūziju zaudējumu. Viņš teica, ka no vecuma nedrīkstot cerēt kaislību dziedinājumu. Tās tikai parādoties citā veidā. Mīlestības vietā stājoties mantkāre, paļāvības vietā — aizdomība. «To mums atnes vecums un piedzīvojumi,» viņš mēdza teikt, «jaunība man labāk patīk, tā ir saprāta drudzis, bet vecums — saprāta paralīze. Jaunībā mana sirds plūda pāri maigumā pret visiem, kas vien man izrādīja drusku mīlestības, un tagad, trīsdesmit sešu gadu vecumā, kas taču vēl nav nekāds vecums, es tikko spēju iesildīt savas atdzisušās jūtas.»

Kā viņam gribējās patikt, šai jaunajai sievietei, kā viņam gribējās viņu aizkustināt — šim mūžīgajam ģimnāzistam un nelabojamam sentimentālam jauneklim, kas veltīgi centās būt ciniķis! «Nabaga Bairons,» viņš reizēm mēdza teikt Annabellai, izlikdamies bērnišķīgs. — «Nabaga Bairons,» teica tagad lēdija Blesingtona, «tik greizsirdīgs un tik vājš, tik bagāts tikumiem un tā apmelots! Nabaga Bairons, jo viņš tiešām ir nabags, par spīti savam ģēnijam, savai kārtai, savai bagātībai.»

1823. gada aprīļa un maija mēnešos Bairona attiecības ar Blesingtoniem kļuva arvien sirsnīgākas. Grāfs Dorsejs gleznoja viņa un Pjetro Gambas portretus. Sarunās ar lēdiju Blesingtonu Bairons atpūtās no savas mīļākās vieglās čalošanas. Kad draugiem vajadzēja braukt projām, viņš par to ļoti noskuma. Atvadu vizītē viņš atnesa katram kaut ko piemiņai. Viņa acis bija pilnas asarām. Viņš tās noslaucīja un izteica zobgalīgu piezīmi par savu aizkustinājumu.

Liekas, ka «Donam Zuānam» nāca par labu Bairona tukšuma sajūta un garīgā vientulība. Desmit dziedājumi veidojās ar tādu vieglumu, tādu reģistra dažādību, tādu formas eleganci, ka varēja brīnīties. Poēmas apvārsnis bija paplašinājies. Dons Žuāns palika varonis, bet viņa dēkas bija tikai līdzeklis, lai izteiktu satīru par Eiropas augstāko sabiedrību. Bairons nekad nebija mīlējis valdošās šķiras. Viņu apsūdzēja, ka viņš zaimojot cilvēka dabu. Žēlīgais dievs! Vai to pašu sen jau nav teicis Dante, Servantess, Svifts, Makiavelli? Viņi visi zināja, ka dzīve nav viena kartupeļa vērta. Drošību mums nesniedz ne dabas, ne dvēseles pētījumi.

Par visām lietām — Bairons cīnījās pret karu. Viņš lika Donam Žuānam krievu-turku karā nonākt aplenktajā Izmailā, lai rādītu, cik cilvēka dzīvība nevērtīga šiem «vairuma miesniekiem», kas vada vēsturi. Viņš ņirgājās par kara slavu, par ordeņu medniekiem un karjeristiem, kas par šīm muļķībām lika savu dzīvību uz spēli. «Vīrs, kas noslauka vienu vienīgu asaru,» viņš teica, «pelnījis lielāku slavu nekā tas, kurš izlej asiņu jūru.»

Ne bez dziļa iemesla Dons Žuāns pauž slavu Donam Kihotam. Baironam netrūka Sančo veselā saprāta, bet vecums, kas cilvēku vairumam māca šaubas un ironiju, likās lordu Baironu no tām dziedinām. Dona Kihota bojā eja viņam darīja dziļas sāpes.

Jūtu gūsteknis savā tumšām cipresēm apstādītā dārzā, garā mūžīgs jauneklis — Bairons kavējās sapņos par slavenām dēkām un par brīvu bruņniecību. Vai viņam nav pienākums rādīt Anglijas «Džonam Bulam», kāda ir šī nelietīgā pasaule? Dažās vārsmās viņš ir Anglijas Juve-nāls, sprediķotājs Zālamans, tad viņu atkal iekārdina pagātnes mīlestība. Ar «Donu Žuānu» viņš atkal iegāja salonos, kuru valdnieks agrāk bija, un viņa satīra kļuva par «visu veco labo laiku mīlētāju balādi».

Kas viņš gribēja būt — Hamlets vai Dons Kihots? Taisnības izslāpušais cilvēks, kas cīnās, zaudē, tomēr nekā nenožēlo, vai sapņotājs, ko domas dara darbības nespējīgu? Vai viņš pats to zināja? Viņš mūžam pārveidojās, bērnības ilūzijas sajaucās ar vilšanās gudrību. Reizēm viņš gribēja pasauli pārveidot, bet reizēm rezignēts noskatījās mūžīgajā un veltīgajā juceklī.

KAROTĀJS UN VARONIS

Ja Baironam kāda īpašība raksturīgāka par visam citām, tad tas ir veselais saprāts.

Dizraeli

Mūsu dzīves lielos notikumus bieži sagatavo sīkas lietas, ko gandrīz neievērojam; mūsu darbi, mūsu vārdi sapin ap mums arvien biezāku tīklu, paliek viena vienīga izeja, un pienāk stunda, kad mums jāliek dzīvība ķīlā par to, ko esam aizstāvējuši. Tā klājies gandrīz visiem varoņiem; varonim būt nozīmē ar darbiem sekot gara lielumam.

Jau kopš diviem gadiem Bairons ar melanholisku, reizēm atslābstošu interesi sekoja grieķu sacelšanās kustībai. Kad Maurokordāto aizceļoja, lai pievienotos nemierniekiem, Bairons visiem teica, ka viņš labprāt dotos princim līdzi. Viņš to bija rakstījis Mūram, atkārtojis Gambam un Medvinam. Arī Trilonijam viņš bija tā izteicies, bet tas viņam neticēja. Īstenībā neviens nopietni neklausījās Bai-rona plānos, lai kādi tie bija. Viņš tos pārāk bieži mainīja. Venecuēla, Savienotās Valstis, Anglija, Grieķija — viņa fantāzija brīvi nodevās šiem sapņiem, tad atkal kāda sieviete, kāds dzejojums vai kāda nojauta viņu aizkavēja un viņš palika. Draugu acīs viņam bija šāda slava: sievišķīgs, vājš, sensitīvs, visādā ziņā pretstats darbības cilvēkam.

Tomēr Grieķijas plāns bija nopietnāks par citiem. Ne jau tāpēc, ka Bairons ienīstu turkus. Viņam par turkiem bija vislabākās atmiņas. 1810. gadā viņš bija nožēlojis vergu važās smokošo Grieķiju, bet viņam šķita, ka tai nav glābiņa no verdzības. Tagad likās, ka sacelšanās izdosies. Turki nebija varējuši zemei uzspiest savu valdību, viņi Eiropā uzcēluši tikai pagaidu nometni, šķita samērā viegli viņus padzīt.

Kāpēc grieķi nav atbrīvojušies jau astoņpadsmitā gadsimtā? Tāpēc, ka vara pieder tikai cilvēku garīgajam spēkam. Saceļoties jātic sacelšanās idejai. Tikai franču revolūcija grieķiem, itāliešiem un poļiem iemācīja vārdus «brīvība», «cilvēka tiesības». Viņiem pārtulkoja «Marseljēzu», Bairons ar savu «Čaildu Heroldu» pamodināja Eiropas interesi par viņu likteni. Viņi vairs neuzskatīja savu verdzību par dabas likumu un reizē ar to vairs nebija vergi.

Kustība sākās ar slepenām savienībām, kas vispirms cerēja uz krievu palīdzību. Taču Meterniha kungs bija uzmanīgs un paziņoja caram, ka Grieķijas notikumiem esot revolucionāra nokrāsa. Anglija bija tikpat naidīga kā Austrija. Pits teica: «Es atsakos runāt ar katru, kas otomaņu valsts neaizskaramību neuzskata par nepieciešamu angļu interesēm.» Pita vārdi kļuva par maģisku aksiomu, kas tik bieži nosacījušas Anglijas ārlietu politiku. Francija vēl vienmēr bija svētās alianses aizsardzībā. Grieķi varēja rēķināties tikai paši ar saviem spēkiem.

Sākot ar 1821. gadu, vairākās vietās uzliesmoja nemieri. Patru arhibīskaps Germanoss bija aizbēdzis kalnos tai pašā dienā, kad bandu vadonis Kolokotroni Morejā sāka sacelšanos. Trešais insurģentu vadonis Odisejs dabūja savā varā Austrumgrieķijas daļu. Rietumgrieķijā kustību vadīja princis Maurokordāto. Turkus no sabrukuma pasargāja grieķu vadoņu nevienprātība: jaunā, kulturālā eiropieša uzskati atšķīrās no kalnu laupītāju vadoņu Odiseja un Kolokotroni domām. Taču ārzemēs grieķu uzvaras radīja lielu sajūsmu liberāļu aprindās. Bijušie Napoleona virsnieki, Jenas studenti, noslēpumaini šveicieši gāja cīnīties par Grieķijas brīvību.

Anglijā valdība izturējās noraidoši. Bet, kad 1823. gada janvārī ieradās kāds grieķu deputāts, daži kreisie vigi redzēja izdevību iejaukties iekšpolitikā un nodibināja komiteju, kas sapulcējās restorānā «Kronis un enkurs» un darīja to pašu, ko visas komitejas: izdeva nevajadzīgus dokumentus, rīkoja lieliskas dinejas, un tas bija viss. Pie šās komitejas piederēja apbrīnojamais Džeroms Bentems, vārdu «internacionāls» un «kodifikācija» izgudrotājs, likumu, loģikas, cietumu un universitāšu reformators, bez tam radikāļu deputāti, tādi kā Burdē un Hobhauss, un baņķieri, tādi kā Kinnerds. Sekretārs bija Džons Baurings, valodu, pratējs un Bentema audzēknis.

Pirmajā sēdē komiteja nolēma informācijas nolūkos uz Grieķiju sūtīt Edvardu Blekvairu, kas bija sarakstījis vairākas grāmatas par Vidusjūras jautājumiem. Trilonijs Blekvairu pazina un februārī viņam aizrakstīja, ka Bai-rons gribot braukt uz Grieķiju. Hobhauss ar Kinnerdu par to smējās: «mīļais zēns» taču nav nekāds armijas korrian-dieris. Tomēr viņa vārds varēja noderēt. Blekvairs apsolījās ceļā uz Grieķiju Baironu Dženovā apmeklēt. Tā Bai-rons tika ierauts šajā kustībā.

Aprīlī Blekvairs un grieķu deputāts Lurioti ieradās Bai-rona vasarnīcā «Saluzzo», un Bairons apsolījās jūlijā ceļot uz Grieķiju, ja komiteja to turētu par vajadzīgu. Kādēļ viņš nevarēja braukt turp? Ar to viņš izbēgtu no Dženo-vas vienmuļības un pierādītu, ka var ko vairāk — ne tikai dzejot. Laikraksta «Liberālis» neveiksme, pēdējo darbu samērā vājie panākumi viņam ierosināja pārdomas, kā atgūt sabiedrības interesi. Kā dzejnieks viņš Anglijai vairs nepatika, varbūt tai ir taisnība. Viņš cerēja savas spējas parādīt darbībā. Bairons sevi vienmēr bija turējis par karavīru vai valstsvīru, tikai kroplība viņam liedza par tādu kļūt. Turpmāk viņš gribēja ziedoties politikai un slavai. «Ja man būtu lemts vēl desmit gadus dzīvot, tad jūs redzētu, ka neesam vēl galā. Nerunāju par literatūru, tas nav nekas; lai cik savādi būtu, es literatūru neturu par savu īsto arodu. Jūs redzēsiet — ja laiks un laime man atļaus, es vēl sagādāšu pārsteigumu visu laikmetu filozofiem.»

Savā mūžā viņš bija atdūries pret tik daudziem šķēršļiem, kas viņam liedza darboties, ka arī tagad baidījās, vai kaut kas neaizstāsies ceļā. Pirmkārt, Terēze. Viņš pazina «sieviešu muļķīgo ietiepību», pazina savas vājības. «Protams, Gvičoli kundze nevēlas, ka viņu atstāju, kaut arī tikai uz dažiem mēnešiem, un, tā kā viņa 1819. gadā mani spēja aizkavēt Anglijā atgriezties, viņai var izdoties mani atturēt arī no Grieķijas.» Bija arī vēl citi — sāpīgāki jautājumi: vai Londonas komiteja vispār vēlas viņa līdzdalību? Viņš domāja, ka visi angļi naidīgi noskaņoti pret viņu, un bija nolēmis no viņiem nekā neprasīt, lai_ nedotu iespēju lūgumu noraidīt. Tad viņš kautrīgi piedāvāja Hobbausam savu līdzdarbību un priecājās, kad pēc ilgas kavēšanās viņu pēdīgi ievēlēja par komitejas locekli. Šā laikmeta vēstulēs viņš parādās vislabākajā gaismā — drosmīgs plaša vēriena cilvēks, vienkāršs un — par visām lietām — ļoti skaidrs.

Vai draugi viņu tomēr turēja par cīnītāju? Tas nebija tik vienkārši. Par spīti viņa lielajam cīnītāja dāvanām, drosmei, reālam prātam un asām sprieduma spējām, nenoteiktība viņu saistīja sapņu nevarībā. Viņš gribētu reizē būt tautas aizstāvis un dzīvot neierobežotu grandsenjora dzīvi, būt reizē precējies vīrs un donžuāns, ateists un svētais. Viņš bija pieteicis angļu sabiedrībai karu un ilgojās pēc tās labvēlības. Grieķijas dēkā viss bija daudz vienkāršāk: kārtas aizspriedumi viņam neliedza cīnīties par svešas tautas brīvību. Gluži otrādi, viņš sajuta neskaidrus un dziļus iemeslus uzņemties šo cīņu par klasiskajām atmiņām un varoņu teikām. Un šī apziņa viņa garam piešķīra mieru, kas vajadzīgs auglīgam darbam, skaidrību un gudrību, kuras viņu darīja par īstu vadoni.

Vasarā viņa vecais ienaidnieks liktenis, izrādījās, bija labvēlīgāks. Grāfu Gambu atsauca no trimdas un atļāva viņam apmesties Ravennā, ja meita nākšot līdzi. Pāvests un grāfs Gvičoli vēlējās, lai Terēze atgriežas. Vīrs bija gatavs piedot, bet, kā Bairons izteicās, uzstādīja ļoti prātīgu noteikumu, ka nevēloties viņu redzēt par savu apakš-īrnieku, — Bairons vienmēr bija ļoti taisnīgs pret savu mīļāko vīriem. Terēzes brālis Pjetro, ar ko viņš arvien vairāk iedraudzējās, dedzīgi vēlējās Baironu pavadīt uz Grieķiju. Tēvs, brālis, vīrs, mīļākais — visi bija vienprātīgi, tāpat kā Kerolainas Lemas gadījumā, un vēlējās Terēzi samierināt ar vīru. Taču Terēze klausīja tikai savu jūtu balsij un nepadevās, pretojās gandrīz visas Romaņas gribai, pāvestu ieskaitot, kā Bairons teica, turklāt pēc četriem mīlestības gadiem — viņš šausmās piebilda.

Ja viņš gribot braukt uz Grieķiju, lai braucot, viņa došoties līdzi — viņa jau esot pierādījusi, ka protot ziedoties brīvības labā.

Beidzot jūnija sākumā viss sāka noskaidroties. Nevērojot asaras un žēlabas, tēvs aizveda Gvičoli kundzi projām. Hantu liktenis bija nokārtots, Bairons viņiem samaksāja ceļu līdz Florencei, atstāja savu līdzdalības naudu pie «Liberāļa» un autora tiesības uz dzejoļiem, kas bija tur iespiesti. Blekvairs no Grieķijas sauca Baironu, vajadzēja ātrāk doties turp. Jaunais Gamba saņēma uzdevumu izrīkot kuģi. Šis jaunais Gamba bija burvīgs cilvēks, bet, pēc itāliešu izteicieniem, viņam bija «ļauna acs». «Viņš pie visām lietām ķērās nopietni un apzinīgi, visu rakstīja rūpīgu, lietišķu piezīmju stilā un katru savā nesalasāmā rokrakstā rakstīto lappusi iesāka Boloņas universitātes stilā ar vārdiem: «Ievērojot augstāk minēto,» — un tad viss ļauni beidzās.»

Gambas izvēlētais kuģis «Herkuless» bija nožēlojams grausts, ar kuru īstenībā nevarēja izbraukt jūrā. Grāfam bija uzdots arī sameklēt ārstu, un viņš izraudzījās studentu Bruno, kam gan bija vislabākie nolūki, bet trūka pieredzes, bez tam viņam bija mežonīgas bailes no lorda Bairona. Vēlāk Bruno atzinās — viņam esot stāstīts, ka lords Bairons likšot saviem suņiem viņu saplosīt, ja viņš pieļaušot kaut niecīgāko kļūdu, vai arī pavēlēšot savam tatāram, lai tas viņam sašķaida galvaskausu. Tatārs Tits bija lāga vīrs, un suņi nepavisam nebija nikni. Taču šīs slepenās bailes ārstu Bruno darīja nervozu. Kad vēlāk kāds ekspedīcijas loceklis saslima, Bruno sāka raudāt, stiepa rokas pret debesīm un zaudēja galvu. No Florences viņiem pievienojās Trilonijs, Bairons pats vēlējās viņu ņemt līdzi. Izvēle nebija diezin cik laimīga — Trilonijs necieta Baironu un ceļoja līdzi slepenos nolūkos.

Trilonijam un sev pašam Bairons bija pasūtījis divas milzīgas bruņu cepures, kādas aprakstītas Iliādas sestajā dziedājumā, ar vareniem spalvu pušķiem, ģerboni un devīzi «Crede Biron». Taču Trilonijs atsacījās tādu bruņu cepuri likt galvā, un tās palika Dženovā.

1823. gada 13. jūnijā visi sakāpa kuģī. Lai cik māņticīgs, Bairons šoreiz bija apņēmies doties ceļā piektdienā, turklāt 13. datumā. Bez Trilonija, Bruno un Gambas viņu pavadīja astoņi kalpotāji, starp tiem Flečers un Tits. Bairons ņēma līdzi piecus zirgus, ieročus, munīciju, divus mazus lielgabalus un piecdesmit tūkstošus spāniešu dolāru. Saule kvēloja, gaiss bija tik rāms, ka buras nekustējās. Amfiteātra veidā izvietotajai pilsētai pāri plūda žilbinoša gaisma. Pievakarē Bairons izkāpa atpakaļ krastā un, zem kāda koka apsēdies, ēda sieru un augļus. Beidzot ap pusnakti sacēlās vējš, bet «Herkuless» nebija spējīgs doties jūrā. Viļņu iebaidītie zirgi spērās un grūstījās, vajadzēja atgriezties ostā. Neveiksmīgu sākumu Bairons turēja par laimes zīmi. Tomēr viņš kļuva domīgs. Viņš vēlreiz gribēja redzēt vasarnīcu «Saluzzo» un, ieejot istabā, Gambam teica: «Kur mēs būsim pēc gada?» Viņš lūdza, lai viņu dažas stundas atstāj vienu, un, domās iegrimis, kavējās tukšajās istabās. Viņu nomāca dažādas sajūtas. Viņš bieži bija vēlējies šo māju atstāt, tā viņam nebija atnesusi laimi, bet tagad viņam tās kļuva žēl, viņš

baidījās no pagātnes skumjām. Reizēm viņš domāja, kā gan veidotos viņa turpmākā dzīve, ja viņam Grieķijā labi veiktos, ja uzvara liktu aizmirst pagātni un Anna-bella viņam piedotu; bet visbiežāk viņš atcerējās Viljama kundzes pareģojumu. Viņš bija pārliecināts, ka iet nāvē.

Vakarā Bairons atkal nogāja lejā pilsētā, bija pirtī un atgriezās uz «Herkulesa». Beidzot sāka pūst labvēlīgs vējš. Kuģis pieturēja Livorno, kur patīkami pārsteigtajam Baironam tika nodoti dzejoļi, ko Gēte bija viņam veltījis kā cienības zīmi. Te viņš saņēma arī pirmo «Sv. Helēnas salas atmiņu» eksemplāru, ko Auguste bija atsīitījusi un kas kļuva par viņa iemīļoto lasāmvielu. Kuģī viņš bija jautrs ceļa biedrs. «Viņš boksējās ar Triloniju, paukoja ar Gambu, ēda viens savas vakariņas — sieru un gurķus, ar pistoli šaudīja kaijas, rāmā laikā peldēja, rotaļājās ar suņiem un āzēja «Herkulesa» kapteini — krietnu jūrnieku, bet lielu dzērāju.»

Kapteinis Skots bija iedraudzējies ar Flečeru, un kādu dienu Bairons noklausījās, kā abi varoņi sarunājas. «Kādēļ jūsu kungs brauc pie šiem mežoņiem?» kapteinis Skots vaicāja. Flečers arī pats sev to vaicāja. «Tur ir tikai klintis un laupītāji, kas dzīvo alās kā lapsas. Viņiem ir garas šautenes, pistoles un dunči.» Flečeram bija sliktas atmiņas par grieķiem un Grieķiju. Viņš turējās turku pusē: «Turki tur ir vienīgie pieklājīgie ļaudis. Kad viņi aizies, Grieķija būs kā trako māja bez uzraugiem ... Šī zeme ir pilna blusām, mušām, utīm un zagļiem ... Tikai dievs vien zina, kādēļ milords brauc turp, es to nezinu.» Tajā mirklī viņš ievēroja, ka kungs klausās, un piebilda: «Un viņš nevarēs noliegt, ka es runāju patiesību.» — «Nē,» Bairons atbildēja, «ar cūkas acīm skatoties, tiešām cita nekā nevar redzēt.»

Viņi bija gudri nolēmuši, ka Grieķijas jukās būs par vēlu izvēlēties, kurai partijai pieslieties, tādēļ iepriekš gribēja apstāties Jonijas salās, lai sagaidītu noteiktākas ziņas no Blekvaira. Šīs septiņas salas atradās angļu pro-tektorātā, neitrālā joslā. Kāds anglis, ko viņi satika ceļā, ieteica apstāties Kefalonijā, jo tur esot par rezidentu pulkvedis Neipīrs, ievērojams vīrs un liels grieķu draugs. 1. augustā «Herkuless» izmeta enkuru Argostoli — lielākajā Kefalonijas ostā. Tur Bairons piedzīvoja lielu vilšanos: Blekvairs pirms divām nedēļām aizceļojis atpakaļ uz Angliju un nav atstājis nekādas ziņas. Angļu komitejas kungi tiešām bija nedzirdēti nolaidīgi. Viņi Baironu bija aizrāvuši no mājas, darba un mīļākās uz svešu salu un pameta te bez kādiem norādījumiem, ziņām un mērķa.

«Herkuless» palika Argostoli ostā trīs nedēļas. Bairons baidījās tuvoties angļu ierēdņiem, starp kuriem bija ari virsnieki, — kā tie viņu uzņems? Ļoti izbrīnījies, viņš saņēma ielūgumu uz 8. pulka virsnieku izrīkojumu un vēl vairāk bija pārsteigts, kad virsnieki dinejas beigās piecēlās un dzēra uz viņa veselību. Ja angļi viņu labi uzņēma, tad grieķu bēgļi apsveica kā glābēju. Visi zināja, ka viņš ir bagāts un slavens. Sevišķi sulioti sajūsmā ielenca viņa kuģi. Baironam viņi tā iepatikās, ka viņš četrdesmit no viņiem pieņēma sev par sargiem. Drīz viņš to nožēloja. Neuzticīgais Gamba izdibināja, ka lielākā tiesa suliotu nav grieķi. Pēc dažām dienām Bairons lika viņiem izmaksāt algu par diviem mēnešiem un ceļa naudu uz Miso-lungi un bija laimīgs, ka tika no šiem sargiem vaļā. Ke-falonijā Bairona devībai nebija robežu. Ročdeila bija 1823. gada jūnijā pārdota par trīsdesmit četriem tūkstošiem mārciņu. Viņš bija nolēmis šo summu, ja būtu vajadzīgs, ziedot Grieķijas lietai. «Manas personīgās vajadzības ir ļoti mazas. Mani ienākumi visās zemēs ir lieli, atskaitot Angliju, tie līdzinās Savienoto Valstu prezidenta, Anglijas valsts sekretāru un Francijas galveno sūtņu algai.» Bet viņš gribēja naudu izdot prātīgi. Trilo-nijs, operetes varonis un drīzāk dēkainis nekā karavīrs, nevarēja saprast, kādēļ Bairons tūliņ nebrauc uz Grieķiju. «Uz kādu Grieķiju?» Bairons atbildēja. «Vai pie Kolo-kotroni Morejā, pie Bokāri suliotiem Misolungi vai pie Odiseja bandītiem Atēnās?» Neviens viņam to nevarēja pateikt. Neskaitāmi bandu vadoņi sūtīja savus emisārus pie Bairona. Blekvairs vēstulē ieteica nogaidīt. Pulkveža Neipīra uzskati nebija iepriecinoši, viņš teica: «Grieķijā grūti iekļūt. Bet vēl grūtāk no tās izkļūt.» Viņš teica, ka bez diviem eiropiešu armijas pulkiem un pārvadājamām karātavām nevarot uzņemties grieķu nemieru vadību. Turki bija pārsvarā, un viņu flote bloķēja piekrasti. Kapteinis Skots atteicās braukt jūrā, jo tur uzturējās turku kuģis. Būtu ļoti muļķīgi krist viņu rokās. Trešajā augusta nedēļā Bairons nolēma vēl kādu laiku palikt Kefalonijā un noīrēja māju Metaksātas ciemā.

Metaksātā Bairons atrada savādu laimi. Viņš nekad nebija tik vienkārši dzīvojis, un askēze, kareiviska vienkāršība viņam bija veselības un pašapmierinātības avots. Viņš te satika kādu kefalonieti grāfu Della Decīni un atrada arī mazu grieķu pāžu Lūkasu, kārtējo Edlstonu.

Rītos Bairons mēdza strādāt, tad dzēra tēju, izjāja, lasīja. Ik dienas viņu apmeklēja grieķu sūtņi; bēgļi lūdza pabalstu, ko vienmēr dabūja. Naktī viņš mēness gaismā vēroja salas, kalnus un jūru, kur tālumā varēja neskaidri saredzēt Grieķijas krastu.

Vai tā bija laime? Jā, tā bija laime. Kaislības netraucēja viņa dvēseles mieru, neviens kritisks skatiens neuzglūnēja. Viņu bija atveduši šurp godīgi un skaidri nolūki. Garā vēstulē viņš izskaidroja Augustei, kādu pacietību un gudrību prasot orientēšanās vietējās intrigās, un piebilda, ka viņš neaizliedzot šīs vēstules norakstu aizsūtīt lēdijai Baironai. Varbūt viņš tomēr beidzot atradīs žēlastību bargās Annabellas acīs.

Atskaitot braucienu uz ītaku, kas ļauni beidzās ar drudža delīriju, tas bija viņa vienīgais garīga rakstura pārdzīvojums šajā laikā.

Ziņas no Grieķijas atnesa reizē cerības un vilšanos. Grieķi vietām uzvarēja turkus, bet nevarēja paši savā starpā vienoties. Londonas komiteja ziņoja, ka nosūtījusi kuģi ar artilēriju un jauniem, apbrīnojamiem kara ieročiem — Kongreiva raķetēm. Bet, kamēr tas nepienāca, Bairons no Anglijas bija saņēmis tikai Grieķijas kartes un trompetes. Tās gan bija labas lietas, bet maz noderēja, jo kareivji te nekā nesaprata no kartēm un mūzikas. «Kroņa un enkura» džentlmeņi dzīrās atsūtīt arī kādu virsnieku kara operāciju vadībai. Taču pulkvedis Steneps, kas beidzot atbrauca no Londonas, neizpelnījās Bairona sajūsmu. Viņš bija Bentema skolnieks un vairāk politiķis nekā karavīrs. Neipīrs Baironam vismaz palīdzēja izraudzīties vienu no daudzajām partijām. Viņš nolēma pievienoties Maurokordāto, vienīgajam godīgajam un nopietnajam nemiernieku vadonim. Maurokordāto atradās Hidras salā; viņš stājās ar Baironu sakaros un paziņoja, ka esot ar mieru ar grieķu floti salauzt blokādi, pārcelties uz Misolungi un sākt tur cīņu, ja Bairons pirms pieprasītā aizdevuma saņemšanas no Londonas aizdotu četrtūkstoš sterliņu mārciņu nepieciešamiem izdevumiem. Tā bija liela summa, bet Bairons to iedeva. Viņam bija patīkami apzināties, ka viņš uztur veselu floti un armiju. Viņš jautri atzīmēja, ka esot Grieķijas labā jau izdevis vairāk nekā Napoleons, Itālijas karagājienu iesākot. Misolungi sulioti lūdza pieņemt viņus dienestā un būt par viņu vadoni. Par spīti piedzīvojumu trūkumam, šis piedāvājums Baironu vilināja. Sulioti bija lieliski karotāji, viņš varēja kļūt veselas cilts vadonis. Viņš sevi jau redzēja kā karavadoni un visas pasaules netaisnību atriebēju.

Gada beigās, pateicoties Bairona atbalstam, grieķu flote bija izveidota un Maurokordāto ar Stenepu varēja doties uz Misolungi. Tur nonākuši, viņi lūdza Baironu palīgā. «Man nebūs Jums jāsaka, cik ļoti Jūs gaidu, milord. Jūsu padoms mums būs likums.» Un Steneps rakstīja: «Jūs gaida ar drudžainu nepacietību. Vakar gāju pa Misolungi ielām, visa tauta sauca lordu Baironu.»

Varbūt vēl bija par agru nostāties vienas partijas pusē, bet Bairons zināja, ka angļi smiesies par viņa ilgo uzturēšanos salā. Mūrs kādā vēstulē bija viņu apvainojis, izteikdams domas, ka viņš esot atsacījies no varoņa dēkām un skaistā vasarnīcā rakstot «Dona Žuāna» turpinājumu. 27. decembrī Bairons paziņoja Mūram, ka pēc divdesmit četrām stundām kāpšot kuģī un braukšot uz Misolungi. «Partiju nesaskaņas mani līdz šim atturēja, bet, kopš Maurokordāto — Grieķijas Vašingtons un Kocjuško — atkal nolēmis iet cīņā, es varu ar mierīgu sirdsapziņu viņam sekot. Es maksāju flotes izdevumus, un man ir iespaids uz suliotiem. Mēs laikam mēģināsim ieņemt Patras vai jūras šauruma cietokšņus. Man šķiet, ka grieķi, vismaz sulioti, ar kuriem pie sāls un maizes esmu noslēdzis brālību, ļoti paļaujas uz manu līdzdarbību. Man ir cerības, ka mēs uzvarēsim, bet, ja arī neuzvarētu, goda likumi jāietur tikpat noteikti kā piena diēta. Ceru ieturēt kā vienu, tā otru.»

XXXV HAMLETS UN DONS KIHOTS

Pārmērības ceļš ved uz Gudrības pili.

Bleiks

Maurokordāto un Steneps bija solījušies ar grieķu floti apsargāt viņa pārbraucienu uz Misolungi, bet kā viens, tā otrs maz ko saprata no organizācijas, un abi kuģi, kas veda Baironu un viņa laimi, satika tikai turku floti. Gam-bas kuģi aizturēja un aizveda uz Patrām izmeklēšanai, Bairona kuģis izbēga uz ziemeļiem un paslēpās aiz klintīm pie Dragomestri. Turki būtu varējuši viņam sekot, un viņam bija tikai četri cīņas spējīgi vīri. Dragomestri viņam vajadzēja trīs dienas gaidīt. Flečeram bija lielas iesnas. Bairons viņam atdeva kuģa vienīgo matraci. Fle-čers teica: «Varbūt milords ir dīvains, bet viņam ir tik laba sirds.» Tur Bairons pavadīja arī 2. janvāri, savu kāzu piemiņas dienu, kas vienmēr ierosināja grūtas pārdomas. 4. janvārī Maurokordāto lika viņu pavadīt uz Misolungi.

Misolungi pilsēta atrodas pie diezgan seklas lagūnas, kur var iebraukt tikai mazi kuģi. Mazu salu vainags šķir lagūnu no jūras. 5. janvāra rītā Bairons apģērba skaistu sarkanu uniformu, ko bija aizņēmies no kāda 8. pulka virsnieka, iekāpa mazā laivā un pāri lagūnai aizbrauca uz pilsētu. Lielgabalu zalves, šauteņu rībieni, mežonīga mūzika viņu apsveica. Kad viņš piebrauca krastā, kareivji un daudz pilsoņu stāvēja laukumā.

Pulkvedis Steneps un Maurokordāto viņu sagaidīja pie viņa mājas sliekšņa. Gamba, brīnumainā kārtā Patrās izglābies no turku rokām, šo aizkustinošo ainu redzot, tikko valdīja asaras.

Misolungi bija zvejnieku pilsētiņa zemā krastā pie jūras. Pilsētai apkārt bija niedrāji, lietus laikā pat ielas pārvērtās purvā. Pūstošs ūdens sniedzās līdz namu sliekšņiem. Tomēr Misolungi pilsētai piemita savāda, nereāla burvība. Līdz pusei jūrā iegrimusi, tā likās no visas pasaules atšķirta. Niedrēs violeta kalna piekājē čurnēja būdiņas, kur dzīvoja kazu ādās ģērbušies gani. Viss oda pēc sāls, zivīm, dūņām. Bairona māja, kur jau dzīvoja pulkvedis Steneps, bija diezgan augsta ēka. No logiem varēja redzēt skaistu ainavu. Flečers, Tits, Lega Čambelli pūlējās izdaiļot lorda Bairona netīro_dzīvokli. Apakšstāvā lielajā zālē apmetās suliotu sardze. Arā, Misolungi kafejnīcās, lamājās bēgļi un kareivji. Vajadzēja daudz fantāzijas, iai iedomātos šeit Leonīda Grieķiju.

Bairons aukstasinīgi pārskatīja stāvokli. Viņa sabiedrotais princis Maurokordāto bija goda vīrs, bet viņa autoritāte karaspēkā maza. Pilsētā mudžēja neskaitāmi izsalkuši, vāji atalgoti sulioti, no kuriem draudēja lielākas briesmas nekā no turkiem. Maurokordāto no tiem baidījās un lūdza Baironu pieņemt tos savā dienestā. Viņi vēl arvien gaidīja argonautu kuģi, ar ko Londonas komiteja bija solījusies sūtīt lielgabalus un ļaudis. Vissteidzamāk vajadzēja lietpratējus, kas mācētu rīkoties ar atsūtītajiem lielgabaliem. Bairons atkal ziedoja simt mārciņu un salīga dažus zviedrus un vāciešus. Pats viņš augas dienas pavadīja purvājā, kur notika viņa pulka apmācības.

Vilinošākais plāns bija Lepanto pilsētas ieņemšana; Le-panto atradās mazliet lejup Korintas līcī, un tur bija turku karaspēks. Bairons aizsūtīja divus virsniekus izlūkos. Lepanto garnizons sastāvēja no albāniešiem, kas kopš sešpadsmit mēnešiem nebija saņēmuši algu. Tie Bairona emisāriem solījās padoties, ja Bairons izmaksātu labu algu un garantētu viņiem dzīvību. Tātad ielenkšana bija viegla lieta, un, pateicoties Lepanto slavenajam vārdam, uzvara palīdzētu grieķiem Anglijā dabūt vajadzīgo aizdevumu.

Laiks bija nejauks, pastāvīgi lija lietus. Bairons atzinās, ka karaspēkam nevar uzticēties, bet bija spiests izturēties tā, it kā to darītu. Viņš pats gribēja savus ļaudis vest uzbrukumā. Maurokordāto viņam piedāvāja virsstratēģa vai karaspēka virspavēlnieka titulu. Bairons, Gambam dzirdot, par to mazliet pazobojās, kā darīja vienmēr, kad baidījās no citu izsmiekla, bet viņš ļoti lepojās ar jauno godu.

Viņu kaitināja komitejas kolēģa pulkveža Stenepa tīri politiskā darbība. Steneps, ko Bairons bija iesaucis par «tipogrāfijas pulkvedi», vairāk centās grieķus apgādāt ar brīvības uzsaukumiem un laikrakstiem nekā ar armiju. Viņš mēģināja nodibināt skolas un cerēja veicināt brīvības lietu ar brīvības teorijas izskaidrošanu; Bairons piekrita tikai tādai skolai, kur sagatavotu artilēristus. Steneps gudroja par to, kā izveidot pastu, labus cietumus, vārdu sakot, kā darīt misteru Bentemu par Grieķijas apustuli. «Varbūt viņš ir svētais,» Bairons teica, «bet karavīrs viņš nav.» Bairons atvēlēja simt mārciņu avīzei, bet teica princim Maurokordāto, ka vajadzētu ievest cenzūru. Viņš gan esot preses brīvības piekritējs, bet ne tādā primitīvā, viegli iededzināmā tautā. Pirmais «Grieķu Hronikas» numurs pierādīja, ka Baironam taisnība. Kāds raksts suliotiem sludināja, ka Bentems esot visu laikmetu ievērojamākais vīrs. Pulkveža ārlietu politika bija bīstama. Viņš pieteica ciņu svētajai aliansei un mudināja ungārus sacelties. Bairons svēto aliansi ienīda vairāk nekā jebkurš cits, bet turēja par neprātu ievilkt Grieķijas nemierus Eiropas revolucionārā kustībā.

Dzejnieks tehniķis un karavīrs sapņotājs stipri saķildojās. Bairons teica: «Vai nav savādi, ka karavīrs Steneps apkaro turkus ar spalvu un es, rakstnieks, — ar lielgabaliem?» Lai rādītu paraugu, viņš ēda kareivju ēdienu un dzīvoja līdzīgi viņiem. Tāpat kā Ravennā, Misolungi apkārtnē daudzināja viņa devību. Par spīti visām briesmām, par spīti mežonīgo ļaužu draudiem, viņš palika mierigs un mērķapzinīgs. Reizēm viņš nožēloja, ka braucis šurp. Kādu dienu pienāca sen rakstīta Hobhausa vēstule, kurā draugs Baironam ieteica palikt Kefalonijā. Bairons atbildēja: «Ak, nu jau par vēlu! Tas nozīmē brīdināt vīru no sievietes, kuru viņš jau apprecējis.» Taču drīz Bairons saņēmās un paskaidroja, ka labāk paliekot Misolungi nekā četrdesmit gadu vecumā ik vakarus sēžot kādā Londonas salonā un dziedot un dzerot kā Tomass Mūrs. Dzejnieks un karavīrs bija uzvarējuši dendiju un sabiedrības cilvēku. Vai tā bija apņēmība uz visiem laikiem? Vai viņš atturētos pretī kārdinājumam, ja kādu dienu ap viņu atkal viļņotu «zīda un dārgakmeņu jūra»? Kas to var zināt! Misolungi viņš tomēr bija atradis laimi neparastā, spēcīgā dēkā.

1824. gada 22. janvārī, savā dzimšanas dienā, viņš iegāja mūža trīsdesmit septītajā gadā, par kuru bija pareģots, ka tas viņam būšot liktenīgs.

Bairona militārās cerības mazliet atdzīvojās, kad ieradās misters Perijs — artilērists un raķešu speciālists, ko sūtija Londonas komiteja. Perijs atveda lielgabalus, viņu pavadīja angļu mehāniķi. Ar misteru Periju viņi droši ieņems Lepanto. Īstenībā Perijs bija tikai instruktors, arsenāla, darbnīcas meistars, bet Bairons cienīja speciālistus. Perijam bija jautras vienkārša cilvēka ierašas. Viņš labprāt dzēra un iedzēries stāstīja jautrus stāstus. Tāpat kā Bairons, viņš Londonas komiteju uzskatīja par smieklīgu teorētiķu apvienību. Bairons viņam pūlējās izskaidrot Grieķijas plāna grūtības. Perijs ieguva nelabvēlīgu iespaidu. Viņam šķita, ka Bairons pats netic panākumiem, bet grib iet līdz galam. «Viņa sejas bālums un sarauktās uzacis izteica reizē nespēku un dusmas.»

Peri ja un viņa ļaužu ierašanās vēl pavairoja nekārtības. Viņiem ierādīja nelielu ēku arsenālam. To vajadzēja iztīrīt, piegādāt materiālus. Taču gandrīz katra diena grieķiem bija svētdiena kādam svētajam par godu, un grieķu kareivjiem nepatika strādāt. Noskaities Bairons klibodams pats ķērās pie darba. Komitejas atsūtītie angļu strādnieki bija sašutuši par telpu netīrību un Misolungi bēdīgo izskatu. Kuģa krava sagādāja vilšanos: trūka slaveno Kon-greiva raķešu. Artilērijas brigādes vācu virsnieki jutās apvainoti, kad Bairons viņiem par priekšnieku iecēla Pe-riju, kas nemaz nebija virsnieks, pēc viņu domām, nekā nejēdza un manevros ieradās skotelē, ar veseri rokā. Bairons skaidri redzēja, ka Perijs nav nekāds stratēģis, bet vismaz ir saprātīgs, un Bairons jutās tik vientuļš. Visi ap viņu plēsās savā starpā dēļ viņa naudas. Atskaitot Gambu un savus sulaiņus, viņš nevienam nevarēja uzticēties. Ste-neps bija goda vīrs, bet šeit izturējās kā nelga. Pēc Mau-rokordāto ieskata, uzvara ir atkarīga nevis no sagatavošanās darba, bet no fiziskas drosmes. Perijs un Bairons bija vienīgie īstie karotāji visā ekspedīcijā.

Bairons bija nācis kā novērotājs, bet pamazām, redzot citu nespējību, pret savu gribu bija spiests uzņemties virspavēlniecību. Taču arī viņš bija vājš, viņš to zināja. Askēta dzīve un nožēlojamā barība viņu vēl vairāk novārdzināja. Vai kādu dienu viņa nervi nesabruks?

Līdz februāra vidum viņš varonīgi izturēja. Pilsētā nebija iespējams izjāt, ielu muklājam nebija pamata, bet viņš ar Gambu ik dienas laivā aizbrauca līdz zvejnieka Gaci mājai. Tur stāvēja viņa zirgi, un viņš varēja auļot pa olīvu birzi. Saulrieti bija brīnišķīgi. Viņš sarunājās ar Gambu par pagātni, par Eberdīnu, Ņūstidu, Kembridžu, par kuģi, kurā viņš Braitenā vizinājis savu pirmo mīļāko. Viņam vēl bija prieks risināt spožās jaunības ainas. Viņa bērnišķīgā vienkāršība aizkustināja Gambu un Periju. Savā namā viņš bieži nokāpa lejā suliotu sardznīcā un rotaļājās ar savu suni. Viņš varēja veselu stundu atkārtot: «Lion, tu esi uzticīgāks nekā cilvēki, Lion, tu esi krietns kareivis.» Lions sēdēja uz grīdas un apmierināts vēcināja asti; arī Bairons jutās laimīgs.

Tuvojās termiņš, kad bija nolemts uzbrukt Lepanto. Gambam uzdeva par jaunu revidēt karavīru sarakstus, tika atrasti daudzi kareivju vārdi, bet tādi kareivji te nekad nebija redzēti. Tā šeit bija parasta lieta. Gamba ieveda sarakstos kārtību, un sulioti par to saskaitās, šī eiropiešu kārtība viņiem nepatika. Kolokotroni izzināja Misolungi grieķu plānus un baidījās no Maurokordāto panākumiem. Viņš mēģināja uzpirkt Bairona suliotus. Izplatījās baumas, ka Maurokordāto gribot Grieķiju pārdot angļiem. Runāja arī, ka lords Bairons nemaz neesot anglis, bet viltvārdis turks. Kolokotroni sakūdīti, sulioti pēdējā brīdī pirms uzbrukuma pieprasīja, lai no viņu vidus ieceļ divus ģenerāļus, divus pulkvežus, divus kapteiņus un daudz citu virsnieku. Viņu nolūks bija saņemt lielākas algas. Bairons aizkaitināts paziņoja, ka suliotus vairs negribot redzēt. 25. februārī viņš visus atlaida. Taču viņš bija dziļi satriekts. Bija izjucis kara plāns, kam viņš visu ziemu bija veltījis savas cerības. Šīs uztraucošās dienas vakarā viņš vēl jokojās ar pulkvedi Stenepu; pēkšņi viņam uznāca slāpes, un viņš lika atnest sidru. Viņš padzērās, piecēlās, sagrīļojās un iekrita Perija rokās. Viņa vaibsti bija izķēmoti, miesa drebēja krampjos. Pēc divām minūtēm viņš atguvās, un viņa pirmie vārdi bija: «Vai šodien nav svētdiena?» Jā, viņam atbildēja. Bairons iesaucās: «Protams, citādi jau nevar būt!» Svētdiena piederēja pie^viņa nelaimīgajām dienām.

Ārsts Bruno gribēja viņam nolaist asinis, bet Bairons pret šo paņēmienu juta nepārvaramu riebumu. Bruno lauzīja rokas, tad pielika Baironam asinsdēles pie deniņiem, bet nespēja asiņošanu vairs apturēt. Tits un Flečers aizskrēja uz aptieku pēc ārsta Millingena — vācieša, kas kalpoja grieķu valdībai. Millingenam ar kodināmo akmeni beidzot izdevās dzīslu aizspiest. Bairons neskaidrā apziņā nomurmināja: «Šajā pasaulē ir tikai ciešanas.»

Visi ap viņu — Gamba, Flečers, Tits, Bruno — zaudēja galvu. Neviens nesaprata, ko šī lēkme nozīmē. Vai tā bija krītamā kaite vai trieka?’Ārsti drīzāk ticēja krītamai kaitei — tā varēja būt Venēcijā pārciestās slimības sekas. Kamēr viņi strīdējās un Bairons pamazām atguva samaņu, sulioti bija sadumpojušies un tuvojās pilij. Gambam, Peri jam, Stenepam vajadzēja naktī un lietū iziet dubļainās ielās. Artilērijas brigāde stājās pie ieročiem. Divi piedzēruši kareivji ielauzās istabā, kur Bairons gulēja pusnesa-maņā. Viņš nesaprata, ko tie teica. Viņš bija nevarīgs un pamests. Bruno spalgie kliedzieni pārskanēja apkārtējos trokšņus. Bruno lauzīja rokas un raudāja. Kad Bairons vāji apgaismotā, mitrajā istabā atguva samaņu, viņa priekšā atvērās apjukuma, neziņas un šausmu bezdibenis. Un visam pāri skanēja nemitīgā lietus šalkoņa.

* *

*

Nākamā nedēļa bija bēdīga. Kopš bija izteikti vārdi «krītamā kaite», Bairons baidījās par savu saprātu. Viņam pastāvīgi reiba galva un bieži uznāca nervu lēkmes. Viņš teica Millingenam: «Vai domājat, ka man dzīvības žēl? Man tā sen apnikusi, es gaidu stundu, kad varēšu pasauli atstāt. Kādēļ lai to nožēloju? Kādus priekus tā man vēl var sniegt? Reti kāds cilvēks pārdzīvojis tik daudz kā es. Esmu jauns sirmgalvis. Slavas virsotnes es sasniedzu jaunekļa gados. Esmu iepazinies ar visiem baudas veidiem, kādi mirstīgam cilvēkam pieejami; esmu ceļojis, esmu apmierinājis ziņkārību, zaudējis visas ilūzijas ... Bet es baidos mirt lēnās mokās vai līdzīgi Sviftam mirt kā nožē- , lojams idiots. Kaut pienāktu diena, kad es varētu ar zobenu rokā uzbrukt turkiem un mirt ātrā nāvē!»

Tūliņ pēc lēkmes pienāca Augustes vēstule ar lēdijas Baironas ziņām par meitiņu Adu. Baironam tā sagādāja prieku. Annabella atbildēja uz visiem viņa jautājumiem. Atbildes bija apmierinošas: Ada esot liela un spēcīga, prozu mīlot vairāk nekā dzeju, interesējoties par mehāniku, labprāt būvējot mazus kuģīšus. «Mīļā Auguste,» viņš rakstīja, «pirms dažām dienām saņēmu Jūsu vēstuli un lēdijas Baironas ziņojumu par Ādas veselību. Esmu Jums ļoti pateicīgs, tas mani ļoti spēcināja, jo kopš dažām dienām esmu slims ...»

Četras dienas pēc Bairona lēkmes sulioti nogalināja leitnantu Zasu, zviedru, kas bija mēģinājis aizsargāt arsenālu. Tas gan bija tikai pārpratums, ko radīja valodas nesaprašana, bet juceklis pie šā Bābeles torņa sāka kļūt slepkavīgs.

Leitnanta Zasa nāve galīgi atņēma drosmi angļu instruktoriem. Panikā viņi prasīja, lai viņus sūta atpakaļ uz Angliju. Bairons mēģināja viņus nomierināt, bet pulkvedis Steneps viņiem teica, ka nevarot noteikti apgalvot,

vai viņu dzīvības esot drošībā. «Es gribētu zināt,» Bairons norūca, «kur gan pasaulē mūsu dzīvības ir drošībā.» Arī Misolungi iedzīvotājus slepkavība bija satraukusi, tie prasīja, lai suliotus padzenot. Lai pierunātu suliotus aiziet, vajadzēja izmaksāt iekrājušās algas — trīs tūkstošus dolāru. Protams, Baironam vajadzēja aizdot šo summu. Triju mēnešu laikā viņš bija Misolungi izdevis piecdesmit deviņus tūkstošus dolāru — un kāds bija iznākums? Bairons atzinās Gambam: «Baidos, ka esmu šeit pazaudējis tikai laiku un naudu, pacietību un veselību. Bet es to jau sagaidīju. Es zināju, ka mūsu ceļš nebūs rozēm kaisīts, ka gaidāma vilšanās, apmelojumi un nepateicība.»

Pulkvedis Steneps bija neciešams, bet taisnīgs vīrs, viņš apbrīnoja Bairona neatlaidību un ziņoja par to komitejai. Hobhauss teica: «Tāds viņš vienmēr bijis kritiskos brīžos.» Bairons neaizmirsa arī studentu jokus. Maza zemestrīce bija izbiedējusi Periju; pēc dažām dienām Bairons lika sarīkot mākslīgu zemestrīci. Pagrabā paslēpās piecdesmit vīri un drebināja viegli būvēto māju, virs griestiem valstīja smagas granātas. Perijs izbēga no mājas, un Bairons smējās kā kutināts.

Taču, nevērojot humoru, viņa drosme bieži saplaka. Drosmīgajam pasākumam sekoja vilšanās un neveiksme. Stāvoklis pilsētā bija draudīgs. Mazā sala pie lagūnas ieejas bija gandrīz neaizsargāta. Kas notiktu, ja piebrauktu turku kuģi un iesūtītu dažas lielgaballaivas? Bairons ar Periju redzēja briesmas un gribēja rīkoties, bet Maurokordāto vilcinājās. Vienīgais iepriecinošais notikums šajās dienās bija «tipogrāfijas pulkveža» aizceļojums. Nodibinājis jaunu žurnālu — «Grieķijas Telegrāfs», viņš aizbrauca uz Atēnām. Tur viņš Odiseja galvenajā štābā satika Triloniju, kas bija kļuvis par īstu bandītu, ģērbās suliotu drēbēs un bija ierīkojis sev harēmu ar divpadsmit sievām. Pats Odisejs viņam bija devis savu māsu. Šis laupītāju virsnieks pazina cilvēku vājības un labi sapratās arī ar Stenepu. Trilonijs rakstīja Baironam: «Pastāvīgi esmu kopā ar Odiseju. Viņam ir veselīgs saprāts un laba sirds. Viņš ir drošsirdīgs kā viņa šķēps... Viņš uzticas tautai, piekrīt stiprai valdībai un pašnoteikšanās tiesībām ...» Trilonijs un Steneps ļoti vēlējās, lai Maurokor-dāto ar Odiseju Salonā apspriežoties par apvienību. Viņš varētu samierināties un piedāvāt Baironam Grieķijas ģenerālgubernatora titulu.

Šis piedāvājums Baironu vilināja. Maurokordāto neuzticējās; viņš domāja, ka Odisejs tikai grib viņam atņemt Baironu. Bairons ļoti gribēja braukt uz piedāvāto apspriedi, lai vismaz dažas dienas izkļūtu no Misolungi elles, kur draudēja izcelties mēris, kas jau plosījās kādā kaimiņu pilsētā. Viņa nervi bija satraukti līdz beidzamam.

9. aprīlī viņš saņēma no Anglijas vēstules ar labām ziņām par aizņēmumu: bija savākti gandrīz divarpus miljoni. Nu varēja mobilizēt divtūkstoš vīrus un komplektēt jaunu artilērijas brigādi un kājnieku korpusu. Iepriecināts viņš devās ar Gambu izjādē, lai gan laiks bija draudīgs. Triju jūdžu attālumā no pilsētas viņus pārsteidza lietus. Kad viņi, atpakaļ jājot, nonāca pie zvejnieka Gaci mājas, kur viņus gaidīja laiva, Gamba teica, ka neesot labi mitrās drēbēs sēdēt laivā, lai Bairons labāk jājot apkārt. «Tad nu gan es būtu labs karavīrs, ja domātu par tādām muļķībām!» Bairons atbildēja.

Divas stundas pēc atgriešanās mājās Baironu pārņēma drudža drebuļi, viņš sūdzējās par reimatiskām sāpēm. Vakarā Gamba viņu atrada gultā. «Man klājas bēdīgi,» viņš teica, «es nebaidos nāves, bet nevaru paciest sāpes.» Nākamajā rītā Bairons lika pasaukt Periju un pastāstīja viņam par aizņēmuma panākumiem; viņi kopīgi izstrādāja karagājiena plānu vasarai. Par spīti drudzim, Bairons jautri tērzēja ar ārstu Millingenu. Tad viņš kļuva domīgs un atcerējās Viljama kundzes pareģojumu. Viesi viņu teica māņticīgu. Naktī viņš lika atsaukt Bruno un žēlojās par aukstiem drebuļiem. Bruno un vēlāk Millingens ieteica nolaist asinis. Taču Bairons atsacījās. «Vai tad jums nav neviena cita līdzekļa? Lancete cilvēcei nodara vairāk posta nekā šķēps.» Millingens teica, ka asiņu nolaišana esot bīstama nervu slimību gadījumos, bet ne drudža slimībās. Bairons sašutis atbildēja: «Kas tad ir nervozs, ja es tāds neesmu? Nervozam slimniekam atņemt asinis ir tas pats, kas mūzikas instrumentam palaist stīgas vaļīgāk. Jūs tikai padarīsiet manu stāvokli vēl ļaunāku un iedzīsiet mani nāvē.»

Pār Misolungi trakoja spēcīga viesuļvētra, ko pavadīja siroko. Lietus gāza straumēm. Perijs redzēja, ka Bairons ir grūti slims, un gribēja viņu aizvest uz Kanti, kur viņu labāk koptu, bet kuģis nevarēja iziet jūrā. Ārsti dažas dienas ietiepīgi palika pie ieskata, ka Bairons esot tikai saaukstējies, neesot nekas nopietns. Flečers bija citādās domās. «Esmu pārliecināts, ka jūs vēl nekad neesat tik bīstami saaukstējies, milord, kā šoreiz.» — «Man ar! tā liekas,» Bairons atbildēja.

15. aprīlī viņš ilgi sarunājās ar Periju. «Jūtos ļoti savādi,» viņš teica, «bet tagad man galva skaidrāka. Man nav drūmu domu, ceru, ka kļūšu vesels. Tikai reizēm uznāk skumjas.» Tad viņš piebilda: «Esmu pārliecināts, ka laime slēpjas mājas dzīvē. Neviens tā neciena tikumīgu sievieti kā es. Domājot par atgriešanos Anglijā pie sievas un Ādas, mani pārņem tāda neizteicama laime, kādu nekad neesmu jutis. Gribu mieru, līdz šim mana dzīve bija kā okeāns vētrā.» Viņš vēl runāja par reliģiju: «Jūs nevarat iedomāties, cik dīvainas domas man tagad nāk prātā. Iedomājos, ka esmu ebrejs, muhamedānis, kristīgais un visu citu ticību piederīgais. Mūžība un bezgalība guļ manā priekšā. Bet tas mani, paldies dievam, neuztrauc.»

Naktī atkal cēlās drudzis un satraukums, Millingens un Bruno baidījās no smadzeņu triekas, ja nenolaidīšot asinis, un tā dabūja viņa atļauju. Bairons uzmeta viņiem ļaunu skatienu un, roku sniegdams, teica: «Nu labi, redzu, ka jūs esat miesnieku banda. Laidiet asinis, cik gribat, lai reiz pienāk gals.»

17. aprīlī viņam divas reizes nolaida asinis. Viņš pastāvīgi lūdza ārstus, lai viņu nemoca. Titu uztrauca kunga drudža murgi, viņš aizvāca pistoles un dunčus. Gamba izbijās, redzot, kā Bairons pārvērties. Viņš izgāja no istabas, nevarēdams valdīt asaras. Ap gultu skanēja visdažādāko valodu juceklis. Bairons dzēra daudz citronūdens un reizēm, sulaiņu atbalstīts, piecēlās. Visvairāk viņu mocīja bezmiegs.

18. aprīlī sanāca četru ārstu konsīlijs. Bija Lieldienu svētdiena, ļaudīm bija lūgts necelt troksni ielās. Parastā sveiciena «Kristus augšāmcēlies!» vietā_ļaudis cits citam vaicāja: «Kā klājas lordam Baironam?» Ārsti bija dažādos ieskatos: divi gribēja lietot tīfa pretlīdzekļus, divi ieteica turpināt ārstēšanu ar asinsdēlēm un sinepju plāksteriem. Bruno, priekšlikumu atkal nolaist asinis citi noraidīja. Bairons teica: «Jūs veltīgi pūlaties manu dzīvību glābt, jūtu, ka man jāmirst. Man nav dzīvības žēl, jo neesmu nācis Grieķijā nīkuļot. Esmu Grieķijai atdevis naudu un spējas, tagad atdodu tai arī dzīvību.»

Lieldienās viņš vēl varēja lasīt dažas vēstules, bet pēcpusdienā visi apkārtējie redzēja, ka slimniekam tuvojas gals. Flečers un Gamba raudāja, tādēļ viņiem vajadzēja iziet no istabas.

Tits palika, jo Bairons turēja viņu aiz rokas, bet viņš pagrieza galvu sānis, lai slēptu asaras. Bairons viņu stingi uzlūkoja un murmināja itāliski: «Oh, questa e una bella scēna...» Drīz pēc tam viņš atkal krita delīrijā, sāka kliegt, it kā dotos uzbrukumā: «Uz priekšu, drosmi! Sekojiet man!»

Prāta skaidrības mirkļos viņš apzinājās, ka viņam jāmirst. Viņš teica Flečeram: «Nu jau esmu gandrīz galā. Nedrīkstu vairs laiku kavēt. Man jums viss jāpasaka.» — «Vai atnest spalvu, tinti un papīru, milord?» — «Ak dievs, nē, laika pārāk maz, es vairs ilgi nedzīvošu. Iegaumējiet ... Par jums būs gādāts.» — «Lūdzu jūs, milord,» Flečers teica, «iesāciet ar svarīgām lietām.» Tad Bairons sacīja: «Mans nabaga mīļais bērns! Mīļā Ada, ak dievs, kaut varētu viņu vēl redzēt, aizvediet viņai manu svētību! Un mana mīļā māsa Auguste ar bērniem, jūs iesiet pie lēdijas Baironas un viņai teiksiet — sakiet visu — jūs jau ar viņu labi sapratāties.»

Šajā mirklī viņš likās ļoti satriekts. Balss viņam aizrāvās, Flečers saprata tikai retus vārdus. Beigās Bairons skaļā balsī teica: «Flečer, ja jūs neizpildīsiet visus manus uzdevumus, es nākšu un jūs mocīšu, ja vien varēšu.»

Viņš pazina Flečera bailīgo un māņticīgo dabu, un šajos draudos pēdējo reizi paspīdēja viņa humors. Flečers satriekts atbildēja, ka neesot ne vārda sapratis. «Ak dievs, tad viss pagalam, nu jau par vēlu! Vai tiešām jūs nesapratāt?» — «Nē, milord, lūdzu, atkārtojiet pavēles!» — «Es nevaru, par vēlu, visam beigas.» — «Lai notiek dieva prāts, ne mūsējais,» Flečers teica. Bairons vēlreiz saņēma spēkus un teica: «Ne manējais — bet es mēģināšu.» Viņš vēlreiz mēģināja runāt, taču varēja tikai atkārtot: «Mana sieva, bērns, mana māsa, jūs visu zināt, jūs pateiksiet, jūs zināt manas vēlēšanās.»

Tad balss atkal kļuva nesaprotama. Viņš minēja vārdus, skaitļus, runāja gan angliski, gan itāliski; reizēm viņš teica: «Nabaga Grieķija .. . nabaga pilsēta .. . nabaga sulaiņi,» — tad: «Kādēļ to agrāk nezināju?» Vēlāk: «Mana stunda pienākusi, es nebīstos nāves, bet kādēļ tagad neesmu mājās?» Beidzot viņš teica itāliski: Jo lascio qualche cosa di caio nel mondo... Es atstāju kādu dārgumu pasaulei.»

Ap desmitiem vakarā viņš sacīja: «Tagad gribu gulēt,» — pagriezās uz sāniem un iegrima miegā, no kā vairs nepamodās. Viņš nespēja pakustināt ne locekli, bet viņam varēja vērot aizslāpuma pazīmes. Viņš gārdza. Reizēm Flečers un Tits atbalstīja viņa galvu. Ārsti pielika dēles, lai izrautu viņu no nemaņas. Asinis tecēja viņam pār seju. 19. aprīļa vakara krēslā Flečers redzēja, ka kungs atver acis un tūliņ tās atkal aizver. «Mans dievs,» viņš teica, «baidos, vai viņa augstība nemirst...» Ārsti pataustīja pulsu. «Jums taisnība,» viņi teica, «viņš ir miris.»

Kopš dažiem mirkļiem pār Misolungi brāzās briesmīgs negaiss. Iestājās nakts. Tumsā spīdēja zibeņi un grāva pērkons. Zibeņu gaismā tālumā aiz lagūnas varēja redzēt salu aprises. Lietus un vējš sitās rūtīs. Kareivji un gani, kas bija sabēguši namā, vēl nezināja bēdu vēsti, bet, tāpat kā viņu senči, domāja, ka varoņu nāvi pavada brīnumi, un, dzirdot briesmīgo, baigo negaisa brāzmu, teica cits citam: «Bairons ir miris.»

EPILOGS

«Šai pasaulē ir dīvaini šiku lietu sagadī-jumi,» saka Stēns, un ari es to bieži novēroju.

Bairons

Dažas stundas pēc Bairona nāves bija pienācis no Anglijas vēstuļu sainītis. Stenepa uzslavas un grieķu valdības atzinumi beidzot bija pārliecinājuši Hobhausu par Bairona nopietnību. «Pats dievs mums šo vīru sūtījis palīgā,» viens no grieķiem teica. Hobhauss tagad «mīļajam zēnam» rakstīja: «Jūsu vārds tagad augstu pacelsies pāri Jūsu laikabiedru vārdiem . .. Jūsu tagadējais pasākums ir slavenākais, kāds jebkad bijis. Kempbels man vakar teica, ka viņš Jūs apskaužot.» Tātad Anglija bija piedevusi. Taču Bairons gārdza Flečera rokās un vēstules palika neatplēstas.

Vakarā Maurokordāto paziņoja, ka nākamajā rītā lielā baterija šaus trīsdesmit septiņas reizes, jo tāds bijis cēlā nelaiķa gadu skaits. Līķi nolēma iebalzamēt un pārvest uz Angliju.

Četri ārsti sanāca pie Bairona gultas. Pirms sekcijas viņi mirkli apbrīnoja mirušā neparasto skaistumu. Viņa mati bija sirmi un dabiski cirtaini, seja pauda sarkastisku lepnumu. Galvaskausu atverot, viņi pārsteigti ieraudzīja veca cilvēka smadzenes. Cietā smadzeņu plēve bija viscaur iekaisusi, mīkstajā bija asins izplūdumi. Skartas bija arī plaušas un sirds. Ārsti teica — ja arī Bairons būtu atveseļojies, viņš nebūtu ilgi dzīvojis.

Nākamajā dienā pilsētā valdīja spiedīgs klusums. 22. aprīlī šķirstu pārveda uz baznīcu; tam bija pārklāts melns mētelis un uzlikts virsū zobens ar lauru vainagu.

14. maijā Hobhausu pamodināja klaudzieni pie durvīm. Kinnerds ziņoja par Bairona nāvi. Bija pienākušas Gam-bas un Flečera vēstules. Hobhauss satriekts aizgāja pie Augustes, nodeva viņai vēstules un, dzirdot naivo nāves attēlojumu, nespēja valdīt sāpes. Tomēr viņš bija pietiekoši prātīgs, lai dotu Lī kundzei padomu nevienam nekā neteikt par to vēstules daļu, kur minēts, ka Baironam bijusi epilepsijas lēkme un ka viņš ik rītus licis uz galda bībeli, kā Flečers rakstīja. Viņa apsolīja. Auguste vienmēr visu apsolīja. Taču neaizmirsa pastāstīt Hodžsonam par Bairona «atgriešanos».

Titula mantinieks kapteinis Džordžs Enzens, tagadējais septītais lords Bairons, aiznesa ziņu lēdijai Baironai. Pārnācis viņš stāstīja, ka Annabella esot ārkārtīgi satriekta un prasot sīkākas ziņas par Bairona nāvi. Visa Anglija tovakar domāja tikai par mirušo dzejnieku un cīnītāju. «Viņa iespaids bija tik liels, ka viņam nebija neviena sāncenša,» stāsta Edvards Bulvers. «Ar viņu zuda tāds gara milzis, ka viņa nāve likās neiespējama un neticama.» Džeina Velsa rakstīja Tomasam Kārlailam: «Ja saule un mēness pazustu, es nejustu tādu tukšumu kā pēc vārdiem «Bairons miris».» Tenisons mežā starp sūnām un papardēm uzrakstīja uz akmens: «Bairons miris.» Francijā daudzi nēsāja sēru drēbes. Avīzes rakstīja par abiem gadsimta diženākajiem vīriem — Napoleonu un Baironu, kuri bija gandrīz vienā laikā miruši.

Kerolaina Lēma tūliņ prasīja atpakaļ savas vēstules, bet Hobhausam bija citas rūpes. Viņš teica Augustei, ka tagad viņu pirmais pienākums esot sargāt Bairona piemiņu. Viņa memuāri... Izdevējs Marijs tos bija nopircis par divtūkstoš ginejām, bet publicēšana, ievērojot Bairona ārkārtīgo vaļsirdību, varēja kļūt daudziem bīstama. Pēc Augusies ieteikuma, par spīti Mūra protestam, nolēma piezīmes sadedzināt, un tā arī izdarīja, tās iepriekš nemaz neizlasot. Vēlāk avīzes par to nepatiesi apvainoja lēdiju Baironu, kurai nemaz nebija prasīts padoms.

Atbrauca kuģis ar Bairona līķi. Flečers raudāja, stāstot par kunga slimību un agoniju. Bairona līķis bija pārvests lielā spirta tvertnē, tagad to ielika šķirstā. Krastmalā pulcējās milzīgas ļaužu masas. Lafajets, kas gribēja aizceļot uz Ameriku, lūdza atļauju redzēt nelaiķi, bet viņa lūgumu noraidīja. Augustei bija drosme uz to paskatīties, un viņa teica, ka seja esot sāpju izķēmota; Hensons atzinās, ka nebūtu Baironu pazinis. Hobhauss, bailēs drebēdams, tuvojās šķirstam.

Vestminsteras dekāns aizliedza Baironu apglabāt abatijā, tādēļ viņu novietoja tuvējā Hakneltorkārdas baznī-ciņā, kur glabājās visu viņa senču pīšļi. Sēru gājiens devās caur Notingemu garām mazai mājai, no kuras tajā noskatījās divas sievietes — Klēra Klermonta un Mērija Šellija. Mazliet tālāk, pie parka, gājienam garām paejot, bija apstājušies kādi rati ar slimu sievieti. Viņas virs jautāja, ko tur pavadot. «Lordu Baironu,» pavadoņi atbildēja. Viņš tūliņ to pateica slimajai sievai. Tā bija Kerolaina Lēma.

Bairons savā testamentā visu mantu novēlēja Augustei un viņas bērniem. Atskaitot lēdijas Baironas līgumos paredzēto daļu, mantojums sasniedza simttūkstoš mārciņu. Jaunais lords kapteinis Enzens Bairons atradās grūtos apstākļos, Annabella piedāvāja viņam savu atraitnes tiesu, jo pati bija bagāta. Viņš to pieņēma, jo citādi nevarēja dzīvot tā, kā viņa kārta prasa. Milzīgo summu Auguste divu gadu laikā izkaisīja visos vējos, maksājot sava vīra un viņa cienīgo dēlu kāršu parādus, bez tam viņa kļuva par izspiedēju upuri — viņai draudēja ar dažādu atmiņu publicēšanu. Lēdija Bairona mūža atlikumu veltīja labdarībai. Viņa nodibināja vairākas skolas, kur uzņēma bērnus bez kārtas atšķirības. Viņa sanaidojās ar Augusti, bet mūža beigās vēlreiz abas satikās. Auguste bija slima un nevarēja glābties no kreditoriem. Viņa neizlīga ar lēdiju Baironu, jo negribēja skaidri atbildēt uz zināmiem jautājumiem. Vēlāk, kad Auguste nabadzībā gulēja nāves gultā, Annabella viņai piedāvāja naudu un lika viņai pateikt mīļus vārdus. Augustei lija asaras priekā un aizkustinājumā.

Lēdijas Baironas pēdējie gadi bija skumji. 1852. gadā viņa zaudēja vienīgo meitu — lēdiju Lovelasu. 1860. gadā viņa pati nomira, viņu apglabāja kādā Londonas kapsētā.

Bairona meita Ada bija glīta,, mazliet ekscentriska sieviete ar tēva muzikālo balsi. Divdesmit gadu vecumā viņa apprecējās ar lordu Kingu, vēlāko grāfu Lovelasu. Viņa krita par upuri azarta kaislībai. Viņai neveicās, bet viņa palika pie savas sistēmas un skriešanas sacīkstēs zaudēja milzīgu summu, par ko nedrīkstēja vīram teikt. Māte viņu izglāba, bet drīz viņa saslima un 1852. gadā nomira nepilnu trīsdesmit septiņu gadu vecumā — tāpat kā tēvs. Viņu apglabāja blakus Baironam.

Medoras dzīve bija vēl bēdīgāka. Viņas vecākā māsa Džordžiana 1826. gadā apprecējās ar Henriju Trevenjenu, savu brālēnu. Pēc trim gadiem Trevenjens paveda jauno svaini Medoru; viņai bija bērns, kas nomira zīdaiņa vecumā. Trevenjens atzinās Augustei, un viņa teica, ka saprotot cilvēku vājības un kaislību varu. Taču šim sakaram jādarot gals. Trevenjens ar Medoru aizbēga uz Franciju, tur Medora sarūgtināta iestājās klosterī, bet drīz juta, ka atkal ir grūtniecības stāvoklī. Viņa atgriezās pie mīļākā un dzemdēja meiteni Mariju, ko lika kristīt katoļu mācītājam. Viņa nevarēja ilgāk palikt pie Trevenjena. Viņš atveda mājā jaunu mīļāko un lika Medorai to apkalpot. Viņa griezās ar lūgumu pie mātes un saņēma naudu — trīs tūkstošus mārciņu, ko tēvs, viņai dzimstot, bija novēlējis, bet procentu veidā. Tā kā viņai bija vajadzīga skaidra nauda, viņa iedomājās lūgt lēdiju Baironu un bagātīgi saņēma cerēto palīdzību. Taču drīz viņa ar savām pārmērībām atkal nokļuva postā. Vēlāk viņa apprecējās ar Žanu Luī Tajeferu, no kura viņai piedzima bērns. Grēkojusi un grēkus nožēlojusi, viņa nomira 1849. gadā trīsdesmit sešu gadu vecumā. Viņas meita vēlāk iestājās klosterī.

«Katra būtne, kam mana sirds pieķērās, ir aizgājusi bojā.» Lāsts piemeklēja gandrīz visas sievietes, ko Bai-rons bija mīlējis. Mērija Anna Čeversa jau sen bija nelaimīga. Vēlāk Mūrs, kas bija apņēmies rakstīt drauga dzīves stāstu, viņu apmeklēja. Par Baironu runājot, viņa raudāja. Notingemas audēju dumpja laikā tika ielenkta viņas māja, viņai vajadzēja paslēpties šķūnī; viņa saaukstējās un nomira četrdesmit septiņu gadu vecumā.

Medvina publicētās atmiņas saindēja dzīvi Kerolainai Lemai. Skandāls draudēja izjaukt viņas laulību. Viņa nomira sava vīra rokās četrdesmit divu gadu vecumā.

Vienīgi grāfienei Gvičoli nebija talanta, lai kļūtu nelaimīga. Bairona ēna viņai bija tikai laipns pavadonis dzīves gaitās. Viņa bieži par to runāja un bija lepna uz savu ieguvumu. Lords Malmsberijs viņu satika piecus gadus pēc Bairona nāves, kad viņai bija divdesmit deviņi gadi. Viņa lordam likās ļoti skaista un inteliģenta. 1832. gadā viņa izbrauca uz Londonu un devās svētceļojumā uz He-rovu, noskaitīja lūgšanu pie Bairona kapa un apciemoja Augusti. Gandrīz piecdesmit gadus veca viņa apprecējās ar marķīzu Buasī, ekscentrisku, ļoti bagātu cilvēku. Vīrs viņu mēdza ar citiem iepazīstināt: «Marķīze de Buasī kundze, mana sieva, bijusī lorda Bairona mīļākā.» Pēc marķīza nāves viņa publicēja atmiņas par lordu Baironu un attēloja viņu kā romantisku varoni.

Terēzi Gvičoli no Bairona lāsta pasargāja sentimentalitāte, Hobhausu — bezrūpīga pašapziņa. Vēlēšanu reformas laikā 1832. gadā viņš baudīja savu progresīvo uzskatu augļus un ietika ministrijā. Vēlāk viņš kļuva lords Brotns un pieslējās konservatīvajai partijai. Viņš nomira astoņdesmit triju gadu vecumā. Titu pieņēma Dizraeli ģimene. Flečers nodibināja makaronu fabriku, bet izputēja un, tāpat kā daudzi citi, atrada palīdzību pie lēdijas Baironas.

Pēdējās sava mūža nedēļās Bairons bija domājis, ka nomirs veltīgi, ka Grieķija neiegūs brīvību. 1826. gadā Misolungi atkal ielenca. Bads un posts piespieda iedzīvotājus padoties. Daudzi bēgot aizgāja nāvē. Pilsētu izpostīja. Bīskaps ar kādu draugu ieslēdzās Bairona patronu fabrikā un uzspridzināja to līdz ar sevi gaisā.

Ja Eiropa toreiz būtu Grieķiju atstājusi savam liktenim, tā būtu aizgājusi bojā. Austrija baidījās no krieviem, Francija neiedrošinājās iejaukties. Viss atkarājās no Anglijas. Agrākie angļu ārlietu principi bija Grieķijas nāves spriedums. «Bet Anglijas sabiedrība, Bairona nāves aizkustināta, viņā redzēja Termopilu varoņa ideālo tēlu.» Ministrs Kenings, uz to balstīdamies, mainīja līdzšinējo ārējo politiku. Navarīnas kaujā apvienotās angļu, krievu un franču flotes izkaroja Grieķijas neatkarību. Līdz ar to sākās svētās alianses gals.

Nebūs pārspīlēti apgalvot, ka bez Bairona ziedošanās sabiedrība nebūtu atbalstījusi Keninga uzskatus. Miso-lungi, kas tagad ir maza, veselīga un plaukstoša pilsēta, grieķi iedēstījuši Varoņu dārzu. Kādā piemiņas kolonnā tur minēts Bairona vārds. Zvejnieki savās niedru būdās vēl atceras angļu lordu. Viņi nezina, ka Bairons bijis dzejnieks; ja viņiem par Baironu jautā, viņi atbild; «Viņš bija drošsirdīgs vīrs, kas nāca mirt par Grieķiju, jo viņš mīlēja brīvību.»

SATURS

PIRMĀ DAĻA

I. Ņūstidas Baīroni * s * s »

II. Gordonu dzimta.....

III. Likteņa nolēmums.....

IV. Abatija........

V. Kalna Herova.....

VI. Rīta Zvaigzne......

VII. Romantiska draudzība. «Atraitne»

VIII. Dievi Idas kalnā.....

IX. Triniti koledža Kembridžā .

X. Dīkās stundas......

XI. Koledžas musketieri ....

XII. Ziloņkaula galvaskauss ....

XIII. Cailda Herolda pirmais svētceļojums

OTRĀ DAĻA

XIV. Ņūstidas Tīmons s . . . .

XV. Annus miiabilis.....

XVI. Mīlestība.......

XVII. Laimīgi kā dievi.....

XVIII. Auguste.......

XIX. Zemākā lakta......

XX. Korsārs........

XXI. Saderināšanās......

XXII. Kāzas....... .

XXIII. Sīrupa mēnesis .....

XXIV. Pilcadillijā Nr. 13.....

XXV. «Gads tikai pagājis, maigākā sieviete , .

TRE5A DAĻA

XXVI. Asiņainas sirds pavadoņi . i >

XXVII. Lavīnas........

XXVIII. Sirds teiksmu pilsēta ....

XXIX. Močenigo pils

XXX. Cavaliere seivente .

XXXI. Arsenāls Gvičoli pili

XXXII. Katastrofas . .

XXXIII. Džentlmeņa ilgas

XXXIV. Karotājs un varonis

XXXV. Hamlets un dons Kihots Epilogs

Andrē Moruā BAIRONS

Redaktore L. Rarabeka.

Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers,

Tehniskā redaktore L. Vasijevska.

Korektore L. Zeilāra.

Nodota salikšanai 31. 10. 77. Parakstīta iespiešanai 16. 03. 78. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs N° 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 17,64 uzsk. iespiedi.; 18,39 izdevn. 1. Metiens 80 000 eks. Pasūt. № 3802-D. Cena 2 rbļ.

Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 156/29012/D-731. Iespiests Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Ielikums iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīga, Vienības gatvē 11. Pas. № 427. Dobspiedums,

1

Māsterss uz laiku bija pieņēmis uzvārdu Čeverss.

2

Skolnieks, kas palīdz darbā skolotājam.

3

Pjērs de Laklo — «Bīstami mīlas sakari».

4

Hārlija dažādu rakstu krājums.

5

Ak dievs!

6

Vienīgais dokuments par laulības pirmajām nedēļām Ir lēdijas Baironas liecība. Atskaitot mis Meinas izdotos fragmentus, tā nav publicēta. 3ī liecība ir satriecošs dokuments, kur izskan patiesības balss. Turpmāk izmantoju daudzas vietas, sevišķi tās, kas attiecas uz Bairona ticību. Apstiprinājumu bailēm, kādas lēdijai Baironai palikušas no šā laika, sniedz Hobhauss, kam nevar pārmest objektivitātes trūkumu un kas apgalvo, ka viņa, par Helnebiju runājot, vienmēr jutusi acīm redzamas bailes.

A. At

7

Pēc dokumentiem šķiet, ka Baironam sarunās ar Augusti, nevērojot to, ka lēdijai Baironai no tā mirkļa bija aizdomas par Bairona un viņa māsas attiecībām, visos neuzmanīgos izteicienos bijusi pārsteidzoša drošības sajūta. Kad lēdija Bairona 1816. gadā, sarakstoties ar Lī kundzi, svainei rakstīja, ka jau pirmajā laulības nedēļā šī doma viņu darījusi gandrīz traku, Auguste 1816. gada 15. jūlijā viņai tiešām atbildēja: «Neprāts, par ko es runāju, bija pilnīgs nojausmas trūkums, kā Jums varētu rasties aizdomas, ka es ceļu vai vairoju Jūsu ciešanas. Tagad atceros šīs «zināmās lietas», kuras Jūs pieminat. Jūs varētu pieminēt vēl citas, kurām mani vajadzēja uzturēt maldīgajā pārliecībā. Man tas ir kā briesmīgs sapnis... Bieži domāju, ka man vajadzētu Jums pilnīgi uzticēties. Bet šajos apstākļos noslēpumu glabāt es uzskatīju par savu pienākumu.» Arī lēdijas Baironas «Atmiņās» lasām: «Viņa (Auguste) man teica — viņai nav bijis ne jausmas, ka man radušās aizdomas, atskaitot vienu acumirkli 1815. gada vasarā, kad es nepārprotamā kārtā izteicu vēlēšanos, lai viņa mūs atstāj. Bet viņa bieži sacīja Baironam, ka viņš manā klātienē runājot tādas lietas, kas katrai citai sievietei liktu visu saprast. Viņš Augusti nomierināja, kad viņai radās šādas šaubas.»

8

Nabaga zēns. Man viņa sasodīti žēl.

9

Nolādiet to, nepieminiet to!

10

Lēdija Bairona Lī kundzei: «Tā kā Jūs necenšaties mani maldināt un arī nekad neesat centusies to darīt, runājot par agrāk bijušām lietām, par kurām man ir negrozāma pārliecība, esmu ar mieru Jums ticēt, ja Jūs paskaidrotu, ka man apzināti nekad neesat gribējusi kaitēt .. .»

Lēdija Bairona Vileza kundzei: «Saņēmu atbildi, un tā ir gluži tāda, kādai tai jābūt un kādu es sagaidīju. Esmu pilnīgi pārliecināta par Augustes nevainību visā tajā laikā, kam sakars ar mani.»

11

Lēdijas Baironas atmiņas: «Auguste man vaļsirdīgi atzinās savās agrākajās attiecībās, bet noteikti noliedza, ka tās būtu pastāvējušas manas laulības dzīves laikā ... Viņa atzinās, ka dzejolis «Es nesaku — nedrīkstu teikt tavu vārdu ...» viņai domāts.»

Vileza kundze lēdijai Baironai: «Es pamatīgi izrunājos ar Augusti par šiem pantiem.»

12

Bairona vārdu rotaļa: vices angliski nozīmē — netikumi.

Content

Moruā Andrē Bairons

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠĀ DAĻA

EPILOGS

SATURS

1