Kotovs Aleksandrs

Baltie un Melnie

Aleksandrs Kotovs

Baltie un Melnie

.

Pirmā daļa AUGŠUPCEĻŠ

1

Pievakarē pa Kapuciešu bulvāri Parīzē soļoja stalts, gadu trīsdesmit vecs, blonds vīrietis — augumā pāri vidusmēram. Viņš gāja nesteigdamies, ik uz soļa apstādamies, vērodams nakts kabareju spilgtās reklāmas un acīs krītošās filmu afišas. Arī pie katras vitrīnas gājējs kavējās labu brīdi; palaikam viņš savā nodabā kaut ko nočukstēja, pārsteigts nogrozīja galvu un tad gausi devās tālāk, lai pie nākamā skatloga atkal apstātos.

Pēc tā, cik uzmanīgi viņš aplūkoja visu, kas gadījās ceļā, cik aši no viena priekšmeta uz citu šaudījās viņa zilo acu skatiens, varēja noprast, ka šis cilvēks ir iebraucējs. Šādu pārliecību radīja arī viņa gluži jaunais, acīmredzot nesen šūtais uzvalks, mazliet par tumšu gadalaikam kaklasaite, kādas vairs nebija modē, un pārāk gaišās kurpes. Vienā mirklī novērtējis, ka tas ir iebraucējs, kaut kādu ērmotu sīkumu tirgotājs viņu uzrunāja, piedāvādams savu preci, taču pārsteigts palika stāvam, iz-dzirdis bez mazākā akcenta franciski izrunātos vārdus:

— Pateicos. Man tas nav vajadzīgs.

Aleksandrs Aļehins nebija Parīzē bijis vairāk kā astoņus gadus: pēdējoreiz viņš Franciju bija apmeklējis trīspadsmitajā gadā. Pirmajā dienā pēc ierašanās Francijas galvaspilsētā viņam, kā allaž, tīri fizisku baudu sagādāja pastaiga pa tās majestātiskajām centra ielām. It īpaši tagad, kad viņš, no bada mocītās Maskavas nokļuvis pārticības, siltuma un līksmes valstībā, uzreiz bija ieguvis labumus, kas viņam pēdējos gados nebija lemti.

Parīzē kara sekas vairs nebija manāmas: te prata ātri aizmirst raizes un nedienas. Gluži tāpat kā pirms astoņiem gadiem, uz katra soļa kūsāja un mutuļoja dzīve, aicinošas reklāmas visās malās solīja priekus un baudas. Un nebija liela nelaime, ja šie solījumi patiesībā bieži vien izrādījās māns: Parīzē neuzskata par peļamu to, ka cilvēks, aizrāvies ar brīnumainu vīziju, kaut uz brīdi notic nesasniedzamā reālai iespējamībai.

«Un viņam taisnība,» Aļehins atcerējās taksometra šoferi, kas viņu bija vedis no stacijas uz nelielo viesnīcu Baķa ielā. Ar kādu sesto prātu nojautis pasažieri savu tautieti, šoferis, acīmredzot emigrants, bija pārtraucis klusumu ar negaidītu tirādi krievu valodā.

«Veicas gan, velniem!» šoferis pameta ar galvu uz garām ejošo franču pusi. «Gandrīz vai zaudēja karu, tikko neatdeva Parīzi, bet šiem ne silts, ne auksts! Dzied, dejo, it kā nekas nebūtu noticis!»

Iekārtojies viesnīcā, Aļehins bija devies paklaiņot pa pilsētu. Bez steigas viņš bija aizstaigājis līdz Senas krastmalai, pārgājis pāri tiltam un nonācis pašā Parīzes centrā — Tilerī parkā. No turienes viņš itin ātri bija nonācis Konkordijas laukumā ar tā slaveno obelisku un tālāk — pašā skaistākajā Parīzes ielā — Elizejas laukos. Te pie galdiņiem, kas bija novietoti tieši uz ietves, atpūtās tūristi un tie franči, kam pašlaik, dienā, nevajadzēja pelnīt frankus.

«Jā, viss tāpat kā vecajos labajos laikos,» Aļehins nodomāja, mezdams likumus ap salmu atzveltņos atgāzušos kafejnīcas apmeklētāju kājām. «Tie paši bagāto dīkdieņu bari, tie paši aicinošie sieviešu smiekli, tā pati spilgto, grezno tualešu parāde.» Atkal prātā ienāca tikko atstātā Maskava: pussabrukušo māju saltās istabas, papīrs logu rūšu vietā, untumaino «taupības krāsniņu» īslaicīgais siltums. Garās rindas pēc maizes kukuļa astotda-ļas, uz fronti aizejošie sarkanarmieši. Sabrukums, aukstums, bads.

Aļehins gausi soļoja augšup uz Triumfa arku, ap sirdi viņam kļuva ar katru bridi gaišāk un priecīgāk. Beidzot taču ir atgriezusies dzīve! Dzīve! Atkal viņš var iegūt visu, ko vēlas, ja vien ir nauda. Restorānā var pasūtīt bifšteku, iedzert konjaku, kafiju: pamāj tikai ar galvu — tūliņ atnesīs. Var sev nopirkt jaunu uzvalku, mēteli, var likties gulēt tīrā, mīkstā guļvietā siltā un ērtā viesnīcas numurā. Un neviens viņu pirms gaismas necels augšā uz sestdienas talku — tīrīt sniegu no ceļiem vai kraut malku. Un pats svarīgākais: viņš var jebkurā brīdī izvilkt kabatas šahu un analizēt spēles variantus, cik tīko. Kāda laime! Viņš taču ir nokļuvis paradīzē!

Piepeši šīs gaišās domas pārtrauca bažīgs satraukums. «Bet kas ar tevi notiks turpmāk?» Aļehins pats sev noprasīja. «Tu taču esi viens šajā pilsētā, visā valstī, Eiropā. Nevienam tu neesi vajadzīgs, neviens tevi nepazīst. Kurš no šiem cilvēkiem, kas steidzas savās gaitās, varētu piepeši apstāties un priecīgi uzsist tev uz pleca? Neviens. Tu esi viens, gluži viens. «Nav briesmīgākas vientulības par vientulību cilvēku pūlī,»» Aļehins atcerējās kaut kur lasītus vārdus.

«Redzi, tavs stāvoklis nav diez cik spožs,» atbraucējs prātoja. «Nav ne māju, ne piederīgo. Un arī naudas apstākļi nav nekādi iepriecinošie. Ja nu pēkšņi gadās nelaime, tu saslimsti... Kurš tev palīdzēs grūtā brīdī? Krievu emigranti? Kur nu: tie gandrīz visi paši dzīvo no rokas mutē. Turklāt — kurš no tiem šeit ir tev tuvs?»

Tomēr jau nākamajā acumirklī Aļehins sevi nomierināja: «Ko tu nokar degunu! Padomā vien — kas gan ir tavas šodienas bažas salīdzinājumā ar to, kas pārdzīvots?! Kādi pārbaudījumi bijuši jāiztur drausmīgo pēdējo septiņu gadu laikā: karš, fronte, smaga kontūzija! Mokpilnie mēneši lazaretē, tad revolūcija, pēkšņā nabadzība. Ilgie sabrukuma un bada gadi.» Ko visu viņš netika uzsācis, ko nebija darījis un kur strādājis, lai tikai paglābtos no bojāejas, lai nenomirtu bada nāvē! Bija strādājis par izmeklētāju kriminālizmeklēšanas nodaļā, par tulku, par kinoaktieri. Ja senāk kāds to būtu teicis tiesību zinātņu studentam muižniekam Aļehinam — viņš būtu pasmaidījis.

«Vai tavas šodienas raizes tik svarīgas?» Aļehins vaicāja pats sev. «Kāda tam nozīme? Nav naudas — tad ta liela bēda! Būs, viss būs! Būs nauda, būs arī dzīvoklis. Galvenais, ka beidzot gūta iespēja spēlēt šahu, piedalīties starptautiskos turnīros. Vairāki ielūgumi jau kabatā: uz Budapeštu, Hāgu, Londonu. Un simultānspēles seansi — tie taču arī dod naudu un popularitāti. Tagad cilvēki atkal atcerēsies lielmeistaru Aļehinu, ļoti drīz atcerēsies! Viņš prot spēlēt šahu un panāks, ka viņu atzīst. Lai arī pašlaik tronī sēž Kapablanka, taču ilgi viņam vairs nebūs lemts mierīgi valdīt. Kubietim nāksies pārdzīvot nepatīkamus brīžus — un itin drīz. Krievu lauva ir izrāvies no sprosta, tagad viņš ir bīstams. Piesargies, «neuzvaramais» čempion! Mēs vēl...»

Domās iegrimis, Aļehins tikko nenogāza no kājām kādu kungu, un tas lika viņam atgriezties īstenībā. Viņš jau bija uzkāpis līdz Zvaigznes laukumam un nu atradās pie pašas Triumfa arkas. No šejienes pa neskaitāmām

ielām, kas no laukuma aizstiepās kā stari, plūda prom automobiļu un novecojušu ekipāžu straumes. Patīksmi-nājies par šo vareno skatu, Aļehins pa Elizejas lauku otru pusi devās atpakaļ uz Luvru. Neaizgājis līdz Francijas karaļu drūmajai pilij, viņš nogriezās pa kreisi un drīz vien nonāca pie operas ēkas. Šī bija Aļehina iemīļota vieta, no šejienes sākās Kapuciešu bulvāris, tad Itāliešu bulvāris un Monmartra. Ja Aļehinam vaicātu, kā-

♦ pēc viņš tik ļoti pieķēries tieši šai Parīzes vietai, viņš nespētu neko prātīgu atbildēt. Varbūt tāpēc, ka šur tur augošo kastaņu ēna, pārdevēju skanīgās balsis un kafejnīcu apmeklētāju majestātiskais miers te radīja sirsnības un ierasta mājīguma atmosfēru.

Uz Kapuciešu bulvāra un Operas avēnijas stūra Aļehinam atraisījās kurpes aukla... Kamēr viņš sasēja mezglā nepakļāvīgās aukliņas galus, nemitīgā straumē garām plūda no visām pasaules malām sabraukuši tūristi, izmanīgie un vārgulīgie kafejnīcu cienītāji un elegantas sievietes. Slavenās Parīzes sievietes: uzkrītošs matu sakārtojums, iekrāsoti plaksti un nedabīgi tievi vidukļi. «Ievēro diētu,» Aļehins nodomāja.

Doma par ēdienu piepeši izraisīja negantu izsalkuma sajūtu, un viņš vairs nespēja atraut skatienu no tuvākā veikala vitrīnas turpat aiz stūra: tur bija izlikts viss, ko spējis izdomāt franču gastronomu atjautīgais prāts. Līdzās

• milzīgai sārtu garneļu kārbai atradās kārbiņas ar skumbrijām un sardīnēm; melna asinsdesa dižojās Lionas desas priekšā ar savu veselīgumu un nepievērsa pat niecīgāko uzmanību bālo cīsiņu virtenēm, kas karājās lejup kaut kur no augšas. Līkumā sagriezušās, bailīgi cita pie citas spiedās speķotās mēles. Skatloga kreisā puse bija nodota sieru rīcībā. Šveices sieru rituļi te spiedās virsū apaļajām Holandes sieru galvām; zili dzīslotais Rošforas siers zem stikla vāka mazliet augstprātīgi noraudzījās uz Kantālas sieru, kam nebija nekāda apvalka, un zeltaino česteru. Tālāk — veseli kalni augļu, tad cepumi, tortes un kūkas ar krēmu un putukrējumu.

Aļehina kuņģim pēkšņi it kā piezīdās tūkstoš dēles, neciešamā bada sajūtā piepeši sāka drebēt kājas un rokas. Nebija spēka iet tālāk. Nespēdams tikt galā ar mokošo izsalkumu, Aļehins iegāja veikalā un drīz vien iznāca no turienes, nesdams rokā caurspīdīgā papīrā ietītu maziņu itāliešu desiņu. Pametis skatu apkārt, viņš kāri no-

koda pusi desiņas un, slepus to košļādams, ar vienaldzīgu seju devās tālāk.

Drīz vien pirmajam kumosam sekoja arī desiņas atlikusī daļa. Izsalkuma sajūta tomēr nepārgāja, un Aļehins kādu bridi prātoja: vai nepaēst kaut kur tepat, tuvākajā kafejnīcā? Tad viņš apņēmīgi pagriezās atpakaļ un nu jau sāka soļot ātrāk, kā cilvēks, kurš noteikti zina, kurp dodas. Drīz viņš atkal bija Operas laukumā un, nosoļojis kādu kilometru pa Operas avēniju, nonāca tur, kurp bija devies.

Kādā mazā sānieliņā netālu no Luvras Aļehins ieraudzīja nelielu ēku; pār visu tās fasādi ar lieliem burtiem bija uzrakstīts: «Kafejnīca «Režāns»».

Kafejnīca «Režāns»! Kura šahista sirds gan neiepuk-stēsies straujāk, ieraugot šo vietu! Cik daudz šaha spēles un visas cilvēces vēsturē nozīmēja šis ievērojamo cilvēku mazais patvērums! Cik daudz drosmīgu domu izlolotas šajā ārēji tik necilajā ēkā! Pasaulei jāloka ceļi diženās šaha spēles foruma priekšā, šahistu aprindās šī vieta ir tikpat slavena kā kafejnīcas «Rotonda» vai «Sarkanās dzirnavas» rakstnieku un mākslinieku vidū.

Ja būtu iekārtota kafejnīcas «Režāns» apmeklētāju Zelta grāmata, kādu izcilu cilvēku vārdi gan tad būtu jāieraksta tās lappusēs! Voltērs, Ruso un Didro mājīgās kafejnīcas sienās pavadījuši savus brīvos brīžus karstās cīņās pie šaha galdiņa. Te uzkavējušies arī hercogs Ri-šeljē, maršals Sakss un fiziķis Bendžamins Frenklins. Atbraucējs no tālās Krievijas — Turgeņevs — šajā kafejnīcā daudzkārt kļuvis par uzvarētāju visgrūtākajos turnīros.

Un ko tad lai saka par šahistiem? Pasaulē laikam gan nav bijis neviena liela meistara, kas nebūtu apmeklējis kafejnīcu «Režāns». Pols Morfī te bruka virsū Eiropas šaha korifeju neaizsargātajiem karaļiem; Vilhelms Šteinics te pamatos aizstāvēja savu mācību par pozicionālu spēli. Fransuā Filidors — brīnumdaris mūzikā un pirmais neoficiālais pasaules čempions — šajās sienās pasludināja lozungu: bandinieks ir pozīcijas dvēsele! Noliekušies pār šaha galdiņu, iemīļotajā kafejnīcā garus vakarus pavadīja Andersens, Cigoriņš, Makdonels, Laburdonē. Emanuēls Laskers un Hosē Kapablanka, ieradušies Parīzē, nekavējoties devās uz mazajām, omulīgajām kafejnīcas «Režāns» istabiņām.

Pie ieejas pakavēdamies un ar mīlestību aplūkodams ēkas fasādi, Aļehins atcerējās ar šo vēsturisko vietu saistītu leģendu. Robespjērs tolaik, kad jau bija kļuvis par draudu rojālistiem, kādu vakaru sēdējis kafejnīcā «Režāns». Tur uzradies kāds lieliski ģērbies neliela auguma jauneklis, bez kautrēšanās apsēdies pie Robes-pjēra galdiņa un salicis šaha figūras sākuma stāvoklī. Robespjērs it kā neviļus atbildējis uz negaidītā partnera pirmo gājienu. Iedegusies sīva cīņa, pirmajā partijā jau» neklis guvis uzvaru. Tāpat arī otrajā. Robespjērs par diviem zaudējumiem sašutis,

«Varbūt jūs gribat spēlēt vēl?» viņš dusmīgi noprasījis jauneklim.

«Ar prieku!»

Viņi spēlējuši vēl vienu partiju, un Robespjērs atkal zaudējis.

«Vai jums ir zināmi šīs kafejnīcas noteikumi?» Robespjērs pavaicājis. «Te vienmēr spēlē uz kādu likmi.»

«Labi zināmi,» pieklājīgais jauneklis paklanījies.

«Kāda tad ir jūsu likme?»

«Cilvēka galva,» raudzīdamies bargajam pavēlniekam tieši acīs, atbildējis jauneklis. «Esmu to laimējis, atdodiet to man!»

Robespjērs izvilcis no kabatas papīra lapu un uzrakstījis pavēli par Konsjeržerī cietumā ieslodzītās princeses R. atbrīvošanu. Mazais, attapīgais dendijs bijis princeses līgavainis.

Aļehins iegāja kafejnīcā. Jau uz sliekšņa apmeklētājs saprata, ka ir nokļuvis neparastā vietā. Blakus ģērbtuvei uz zema paliktņa bija novietota stikla kārba, tajā atradās šaha galdiņš ar grieztām figūriņām, saliktām sākuma stāvoklī. Viens baltais zirdziņš gulēja nogāzts uz sāniem. «Napoleona kritušais zirgs,» Aļehins nosprieda, atcerējies, ka šīs kafejnīcas īpašnieks, savu uzņēmumu reklamēdams, ar šaha figūru palīdzību attēlojis kādu gadījumu no lielā karavadoņa kaujām bagātas dzīves.

Napoleons Bonaparts, vēl nebūdams imperators, bieži spēlējis šahu kafejnīcā «Režāns». Viņš savas partijas uzsācis slikti, viņa pirmie gājieni šahā nav bijuši tik droši un pārliecinoši kā dzīvē. Ja pretinieks ilgi domājis, Napoleons zaudējis pacietību, šķobījis lūpas un sācis ar pirkstiem bungot pa galdiņa malu. Šaha figūras lēkājušas, un pozīcija spēles laukumā sajukusi. Vai gan pēc nedaudz gadiem viņš tāpat nelika drebēt Eiropai? Tomēr vistra-

kāk gājis, ja viņš zaudējis. Tad varaskārais ģenerālis sitis dūri galdā — un šaha figūras lidojušas kur kurā.

Aļehins pārlaida skatienu kafejnīcai. Pa labi no ieejas apmeklētāji nelielā zālē ieturēja vakariņas, zālē pa kreisi līdzās parastajiem galdiem stāvēja vairāki galdiņi šaha spēlei. Aļehins vispirms devās pa gaiteni dziļāk iekšā, no turienes kāpnes veda augšup — uz istabu, kur tika spēlēts bridžs, No kakta ienācējam pretī drūmi raudzījās bronzā liets Morfī, pie sienām bija sakarinātas karikatūras. Attēloto personu vidū Aļehins tūliņ pazina Tur-geņevu. Te viss bija saglabājies tāds pats kā pirms astoņiem gadiem. Lai steidzas laiks, kafejnīca «Režāns» ir bijusi un paliks šaha kafejnīca! Kas attiecas uz bridžu, tad Rietumos taču šahs un bridžs sadzīvo līdzās.

Aļehins atgriezās šaha istabā. «Senāk te mēdza būt vairāk apmeklētāju,» viņš nodomāja, pārlaidis acis kādiem desmit spēles cienītājiem, kas bija noliekušies pār galdiņiem. «Tomēr nav vairs vecie laiki! Bet varbūt vēl ir pārāk agrs?»

Iedams garām galdiņiem, Aļehins aplūkoja spēlētājus un automātiski novērtēja stāvokli katrā partijā. Divi gaužām akurāti ģērbušies večuki bija viens otram pretī sastinguši apbrīnojami līdzīgās pozās, un arī abu šaha armiju pozīcijas bija absolūti līdzīgas. «Skaidrs neizšķirts,» Aļehins tūliņ novērtēja spēles stāvokli. Pie bla-kusgaldiņa smagi šņākuļoja resnulis, kurš nekur nerada glābiņu pret kārna, nervoza jaunekļa uzbrukumu. «Resnais ir pagalam, vajadzētu padoties,»^lielmeistars zibenīgi noteica diagnozi resnā francūža bezcerīgi vājajai spēles pozīcijai. Niknā cīņa pie trešā galdiņa Aļehinu ieinteresēja, tomēr viņš nolēma nekavēties un, ieņēmis brīvu vietu pie galda, ko klāja sniegbalts galdauts, ķērās pie ēdienu kartes pētīšanas.

Pienāca oficiants.

— Garneles, Šatobriāna fileju, Bearnas mērci, — Aļehins pasūtīja. Mirkli vilcinājies, vēl piebilda: — Pudeli burgundieša un, protams, kafiju.

Drīz vien Aļehins ar baudu tiesāja garšīgo ēdienu. Vīns tīkami sildīja un jūtami skurbināja galvu. «Nav pierasts,» Aļehins savā nodabā sprieda. «Tagad vēl nekas, bet, redz, pirmajā dienā pēc iebraukšanas no Maskavas Rīgā kļuva nelabi.» Pirmais ēdiens tika noēsts ātri: uz šķīvjiem palika tikai sarkanbrūnu čaumalu kaudzīte. Apskaužamā tempā tika notiesāti salāti un brūngani apcepušais cālis. Arī tad vēl Aļehins juta izsalkumu, tomēr nolēma neko vairāk nepasūtīt, jo no pieredzes zināja, ka izsalkuma sajūta drīz pāries. Tās bija tikai ilggadīgas nepietiekamas ēšanas sekas.

Aizsmēķējis cigareti, Aļehins piebīdīja savu krēslu tuvāk galdiņam, pie kura spēlēja abi večuki. Viņi sāka jaunu partiju, šoreiz ar dāmas gambītu. Automātiski sekodams līdzi garlaicīgajai cīņai, Aļehins iegrima domās, un tās drīz vien aizklīda gluži citā zemē, citos apstākļos.

«Rau, te večuki spēlē šahu,» Aļehins nodomāja. «Telpā ir silts un gaišs, kad vien vēlies, vari dabūt kafiju, sendviču. Ja viņi zinātu, kā spēlējām mēs! Nekurinātās istabās, kam izsisti logi. Spēlējām ģērbušies mēteļos, ar galošām kājās, taču arī tas nepasargāja no aukstuma. Sala rokas, deguns, it sevišķi kājas. Tomēr mēs spēlējām! Domā par gājienu, bet ar kājām zem galda lēkā polku. Tukšajā vēderā vāveres dancoja, bet mēs spēlējām. Vai jūs spētu tā mīlēt šahu?! Labi, ja pagadījās svece, bet kad visapkārt melna tumsa? Es uzrauju sērkociņu un turu to, kamēr pretinieks apdomā gājienu. Liesmiņa apsvilina pirkstus: katra uguns dzirkstīte ir zelta vērtībā — es tomēr turu. Sērkociņš izdedzis, atkal iestājas tumsa, kvēlo tikai neizdegusī sarkanīgam tārpiņam līdzīgā oglīte. Tagad ir mana kārta apdomāt gājienu. Jaunu sērkociņu aizdedzina un tur pretinieks. Kas tikai neatgadījās tādā apgaismojumā! «Jums šahs, Aleksandr Aleksandrovič!» — «Piedodiet, Nikolaj Dmitrijevič, jums pašam ir šahs!»»

Iztēle viņam uzbūra vēl kādu ainu. Turnīru, lielu turnīru, kur piedalījās visspēcīgākie spēlētāji un kas notika nama drupās. Padomju Krievijas šaha čempionāts — pirmais spēku un vīrišķības izmēģinājums. Cik ļoti gan jāmīl šahs, lai spēlētu tādos apstākļos! Vēlākās paaudzes sacerēs leģendas par nepieredzēto šaha kauju.

«1. oktobrī Maskavā notiks šaha turnīrs,» Aļehins atcerējās tekstu, kāds bija neparastajās telegrammās, ko pirms gada izsūtīja visiem KPFSR kara apgabaliem. «Pavēlu apgabalā plaši izziņot šo turnīru. Ne vēlāk par 15. septembri iesūtīt Vispārējās apmācības Galvenajai pārvaldei Maskavā ziņas par tiem, kas vēlas piedalīties turnīrā. Atļauja piedalīties tiks paziņota telegrāfiski.

Vispār, apmāc. Galv. pārvaldes priekšnieka vietn. Zakss.»

Militāra pavēle ir un paliek pavēle. Drīz vien nesavtīgais šaha entuziasts — Vispārējās apmācības pārvaldes komisārs Iļjins-Žeņevskis sāka saņemt atbildes. Dažkārt tās bija jocīgas,

«Ar šo, nosūtot izpildītu anketas lapu par šahistu D. N. Pavlovu,» rakstīja Čerņigovas kara apgabala priekšnieks, «ziņoju, ka augšminētais b. Pavlovs tiks nosūtīts uz Maskavu uz š. g. pirmo oktobri.»

Tālāk sekoja pats turnīrs — šaha spēli bezgala mīlošo organizatoru pašaizliedzības rezultāts. Cietas guļvietas aukstā kazarmā, trūcīgais sarkanarmiešu uzturs. Ko vēlaties pusdienās — siļķes galvu vai asti? Tādos apstākļos cilvēki apjuka, viņu rīcība pārsteidza.

«Tā kā ļoti pasliktinājusies apgāde ar pārtiku, uzskatām par nepieciešamu paziņot, ka apstākļos, kādi pašreiz radušies, mēs neesam spējīgi turnīru turpināt un būsim spiesti to pārtraukt svētdien, 17. oktobrī, ja netiks apmierinātas šādas prasības:

1. Izmaksāt avansu — pa 15000 rbļ. uz cilvēku.

2. Nekavējoties izsniegt dalībniekiem uz rokas atlikušo sieru.

3. Palielināt maizes devu dienā vai ari aizstāt maizi ar kaut ko citu.

4. Nekavējoties izsniegt papirosus.

P. Romanovskis, A. Kubels, I. Rabinovičs,

J. Daņuševskis, A. Munds, G. Levenfišs.»

«Un turnīrs tomēr tika pabeigts! Cik lieliskas partijas tika izspēlētas, daudzas no tām bija īsti mākslas darbi! Kādu bandinieka galotni es novadīju līdz neizšķirtam pret Iļjinu-Zeņevski! Šķita, ka melnajiem nav nekādu cerību. Pārtraukuma laikā es pierakstīju veselu burtnīcu ar variantiem. Un pierādīju — neizšķirts! Varen skaists etīdveida gājiena neizšķirts! Viens vienīgs gājiens a-seši, a-pieci — un neizšķirts rokā! Temps tempā, baltie neko nevar padarīt!»

Aļehina gara acu priekšā visos sīkumos nostājās šī interesantā pozīcija. Viņš aizrāvās un jau sāka analizēt spēles fineses, atcerēties skaistos etīdes gājienus. Taču negaidīta kustība un troksnis novērsa viņa domas no atmiņām.

Pacēlis galvu, Aļehins ieraudzīja, ka viņa galdiņam tuvojās kāds acīmredzot tikko ieradies kungs. Garš un stalts, par spīti solīdajam vecumam un sirmajiem matiem, viņš virzījās uz priekšu pa istabu, mazliet pašķiebis galvu un apzinādamies savu cienīgumu. Atnācējs sasveicinājās ar spēlētājiem un tikko manāmi pamāja ar galvu Aļehi-nam — pieklājīgs cilvēks! Šahisti uz mirkli atrāvās no spēles un apsveica Rišāra kungu, kā viņi to uzrunāja. Spēle drīz vien turpinājās ar līdzšinējo aizrautību, tomēr agrākā klusuma un miera vairs nebija. Tikko iepazinis stāvokli uz galdiņa, Rišāra kungs sāka augstprātīgi kritizēt večuku gājienus, pavadīdams tos ar kategoriskām un dažkārt aizvainojošām piezīmēm. Tie abi tikai piekrītoši māja ar galvu — acīmredzot viņu acīs atnācējam bija liela autoritāte.

Aļehins ar interesi vēroja neaicināto komentētāju. Pieglausti mati, šaura piere, biezas, sarauktas uzacis, plānas, spītīgas lūpas. Valdonīga, spalga balss kā cilvēkam, kurš pieradis pavēlēt. Tūliņ redzams: kungs ir bagāts un katrā ziņā augstprātīgs.

Pēc sātīgajām vakariņām mājīgajā vidē Aļehins bija labā omā. Silti, gaiši, nevelk vējš. Kas viņam daļas gar šo francūzi! Lai runā, ko grib! Tomēr Rišāra spalgā balss un muļķīgās piezīmes pamazām vien sāka Aļehinu kaitināt, it īpaši tad, kad šīs piezīmes izvērtās par visu šaha likumu skaidru izņirgāšanu.

Bet arī tad viņš ilgi neiedrošinājās iejaukties francūža rīcībā un tarkšķēšanā. «Rauj viņu jods, labāk cietīšu klusu!» Aļehins sevi atturēja, kaut arī nerātns velnēns kaut kur sirds dziļumos jau vairākkārt bija viņu mudinājis izspēlēt ar nekautrīgo kungu kādu uzjautrinošu joku. Šaha spēli francūzis pārzināja vāji, un atspēkot viņa ierosinājumus nepavisam nebūtu grūti.

Kad Rišārs izteica kādu pārlieku muļķīgu piezīmi, AJe-hins neizturēja.

— Mats divos gājienos! — francūzis paziņoja un, nelikdamies zinis par spēlētājiem, pārbīdīja balto torni vertikālajā blakuslauciņā.

Aļehins klusēdams ar pirkstu parādīja iespēju aizstāvēties. Mats nesanāca.

— O, jūs pieprotat šahu! — Rišāra kungs izsmējīgi izsaucās, nu jau uzrunādams Aļehinu. — Patīkami! Varbūt jūs pagodināsiet mūs un parādīsiet savu mākslu?

Francūzis ar galvas mājienu norādīja uz blakusgaldiņu, kur jau bija saliktas figūras. Aļehins apsēdās pie galdiņa un mehāniski, kā allaž paradis, nolīdzināja figūru rindu. Tā klavierspēles virtuozs reizēm pirms koncerta sākuma aši pārlaiž pirkstus pāri klavieru taustiņiem.

Rišāram bija baltās figūras. Vēl neizdarījis pirmo gājienu, francūzis noņēma no galdiņa savu dāmas spārna torni, pie reizes izbīdīdams malējo bandinieku lauciņā a-trīs.

— Kāpēc tā? — AJehins apprasījās. Viņš zināja, ka tik milzīgu handikapu meistari parasti mēdz dot pavisam vājiem šahistiem. Dodot priekšā torni, balto malējais bandinieks tiek pabīdīts par vienu laukumiņu uz priekšu. Aļehins pats bija daudzas reizes devis saviem pretiniekiem visdažādākos handikapus, pat dāmu ieskaitot, bet dabūt torni priekšā?! Kaut kas tāds viņam pēdējos četrpadsmit gados nebija atgadījies.

Rišārs labprāt paskaidroja savu rīcību.

— Redziet, jaunais cilvēk, es to daru tāpēc, lai jūs saprastu manu cēlsirdību, — francūzis sacīja, tīksminādamies pats par sevi. — Es varētu jūs apspēlēt līdzīgos apstākļos, taču tas nebūtu godīgi. Esmu šīs kafejnīcas čempions, un mans pienākums ir dot handikapu nepazīstamam spēlētājam. Sāksim ar torni! Bet bandinieku es pavirzu uz priekšu, lai tas būtu aizsargāts.

— Varbūt pamēģināsim spēlēt ar vienādu figūru skaitu? — Aļehins bikli palūdza.

— Nē, nē! — Rišārs protestēja. — Ko nu jūs tielējaties! Mēs taču spēlēsim uz naudu — pieci franki partijā. Vai varbūt jums tas nav pieņemami?

Aļehina galvā pēkšņi radās uzjautrinoša doma; nerātnais velnēns ziņkārīgi paraudzījās laukā no sava slepenā patvēruma. Sacensība sākās.

Francūzis sāka partiju ar karaļa bandinieku, Aļehins atbildēja ar tādu pašu gājienu. Rišārs spēlēja primitīvi — viņš visas savas figūras virzīja pret melno karali. Aļehins pieklājības pēc atvairīja vairākus pretinieka uzbrukumus, bet pats neko neuzsāka. Izdarījis gājienus piecpadsmit, krievu čempions nolēma, ka ir laiks beigt šo partiju, jo vairāk tādēļ, ka, par laimi, tam bija pagadījusies laba iespēja. Kad Rišārs savu dāmu laidņa aizsardzībā pavirzīja pretī melno karaļa spārna malējam bandiniekam, Aļehins necentās to aizstāvēt un vienlaicīgi izdarīja gājienu galdiņa pretējā pusē.

Francūzis ar klaudzienu nosita Aļehina bandinieku a-septiņi.

— Mats! — francūzis sacīja un vērīgi paraudzījās vispirms pretiniekā, tad uz visām pusēm. Vai kāds redzēja viņa spožo uzvaru? Dažus mirkļus nogaidījis, varbūt tāpēc, lai uzvarētajam dotu iespēju aptvert, kas noticis, Rišārs piebilda: — Tā, lūk, jauno cilvēk!

Aļehina seja pauda apjukumu un samulsumu, tomēr viņš neaizmirsa atkal salikt figūras sākuma stāvoklī. Šoreiz viņš paņēma sev baltās figūras. Aļehins, tāpat kā pirmīt Rišāra kungs, noņēma no laukuma savu dāmas spārna torni un pabīdīja bandinieku uz a-trīs.

— Ko tas nozīmē?! — francūzis uzrāva uzacis.

— Jūs arī tāpat darījāt, — Aļehins nošļupstēja.

— Es! — Rišārs izsaucās, iztraucēdams kafejnīcas klusumu. Spēlētāji uz mirkli atrāva acis no galdiņiem un paraudzījās uz sava tautieša pusi. — Atradis, ar ko sevi salīdzināt! — Rišārs bija sašutis. — Es, jauno cilvēk, jau piecpadsmit gadus te visus apspēlēju! Piecpadsmit gadus! Bet jūs man dodat torni priekšā! Jūs tikko pazaudējāt, kad jums bija tornis priekšā. Dabūjāt matu. Kā jums nav kauna piedāvāt man tādu handikapu?!

Aļehins mulsi klusēja un tikai paraustīja plecus.

—- Nu, tomēr pamēģināsim! — viņš žēlā balsī lūdza.

— Esmu ar mieru pat divkāršot likmi. Desmit franku par partiju.

— Ak, jūs esat miljonārs! — Rišāra kungs ņirgājās.

— Jums naudas par daudz!

Nicinoši nopētījis pretinieku, Rišārs ieņēma cīņas pozu:

— Labs ir, lai notiek! Tā jums būs laba mācība!

Abi sāka otru partiju. Aļehinam nenācās viegli izdarīt gājienus tādā pašā līmenī kā pirmajā spēlē un nenodot savu patieso spēku. Vairākas reizes viņam bija izdevība izkombinēt uzvaru, tad pagadījās iespēja interesantā veidā upurēt figūru. Viņš tomēr novaldījās: tā varēja sabojāt visu ieceri. «Piesardzīgi!» Aļehins pats sev pavēlēja. «Ka tikai francūzis neko nenojaustu!»

Tikmēr Rišāra kungs izbaudīja pats savu vagphumu. Viņš iesānis vēroja AJehinu, figūras pārvietodams, uzsita ar tām pa šaha dēli tā, ka noklaudzēja. Francūža stāvoklis kļuva aizvien sliktāks: šādu šahistu lielmeistaram nenācās grūti uzvarēt pat bez torņa. Baltās figūras blīvi sagrupējās triecienam un pārrāva centru. Nu vairs nebija tālu ari līdz pretinieka karaļa rezidencei.

Aļehins ieguva zirdziņu, un pēc nākamā gājiena pretiniekam vairs nebija iespējas aizsargāties no mata. Rišārs brīdi pārsteigts raudzījās te uz galdiņu, te uz Aļe-hinu. Tas sēdēja ar tādu sejas izteiksmi, it kā matu būtu pieteicis nejauši. «Pats nesaprotu, kā tas varēja gadīties!»

Rišārs sajauca figūras.

— Es rupji kļūdījos, — viņš pats komentēja'savu spēli. — Būtu es aizstāvējies ar zirdziņu, tad padoties vajadzētu jums.

Francūzis pabadīja ar pirkstu šaha galdiņa pulētajās rūtiņās, rādīdams, kā būtu varējis aizsargāties. Aļehins piekrizdams māja ar galvu kā skolnieks, kas iegaumē skolotāja pamācības.

Ja Rišārs otrajā partijā būtu uzvarējis, viņš laikam būtu atteicies no tālākas cīņas. Bet zaudējums viņu aizvainoja. Turklāt, ja viņš beigtu spēlēt, viņam tagad vajadzētu maksāt piecus frankus — likmju starpību. Kafejnīcas «Režāns» čempions vēlreiz izvietoja figūras.

Francūzis atkal deva Aļehinam torni priekšā. Aļehins neiebilda — tas ietilpa viņa plānos. Nu Rišārs vairs figūras neklaudzināja, nebija vairs arī nicinošo skatienu. Viņš jau bija uzķēries uz āķa kā zivs, un Aļehins vairs pat nepūlējās tēlot vāju spēlētāju. Apmēram divdesmitajā gājienā viņš nolika pa ņēmienam pats savu dāmu, tad torni un padevās.

Ceturtā cīņa risinājās līdzīgi otrajai. Atkal Aļehina uzbrukums, atkal iebrukums — nu jau karaļa spārnā — un atkal francūža kapitulācija. Kādu brīdi Rišārs sēdēja kā sastindzis, vērīgi ielūkodamies pretiniekam sejā. Piepeši viņam radās ideja.

— Mums vajadzētu saspēlēt bez priekšā došanas, — francūzis ierosināja. Aļehins nezināja, ko iesākt. Velnēna jokainais purniņš kādu mirkli pauda apjukumu, bet drīz vien velnēns atkal ieķiķinājās.

Pirmo partiju bez priekšā došanas Aļehinam tikai ar lielām pūlēm izdevās nospēlēt neizšķirti. Viņš atviegloti nopūtās, kad pieteica mūžīgo šahu. Viegli neklājās ari otrajā spēlē. Rišārs spēlēja tik slikti, ka vienīgi atjautība palīdzēja Aļehinam no spēles laukuma novākt visas figūras. Kad abām pusēm bija palicis vienīgi karalis, tika noslēgts miers.

Rišārs galīgi apjuka. Viņš pasteidzās atgriezties pie agrākajiem noteikumiem, bet vienmēr uzvarēja, kad viņam bija par vienu torni mazāk, un tāpat neizbēgami cieta sakāvi, kad viņam spēles sākumā bija lieliski spēki. Notika kaut kas neizskaidrojams.

— Nekā nesaprotu! — Rišāra kungs beidzot izsaucās. — Kad spēlējam bez priekšā došanas — neizšķirts: tātad mūsu spēki ir apmēram vienādi. Bet, kad dodu jums torni priekšā, — es uzvaru, tāpat jūs uzvarat, kad jums ir par vienu torni mazāk. Kaut kādas aplamības!

Iecerētais joks jau tuvojās nobeigumam. Pēc nelielas pauzes Aļehins klusi un nedroši sacīja:

— Man, zināms, ir grūti... dot jums padomu, — viņš runāja, raudzīdamies francūzim acīs, — jūs esat čempions ... Ja nu jūs būtu ar mieru uzklausīt manas domas ... Uzdrošinos teikt... šis resnais puļķis, — Aļehins ar pirkstu norādīja uz torni, — tas ... tikai traucē...

Rišāra lūpas savilkās greizā smīnā. Tornis traucējot? Spēka ziņā otrā figūra laukumā — un kaitē pati savai armijai. Kas par muldēšanu! Taču francūzim pretī raudzījās tik nevainīgas, tik gaišzilas acis, ka viņš jau sāka ticēt — tornis patiesi ir traucēklis. Kā citādi lai izskaidro dīvaino likumsakarību?

Aļehins meistariski izturējo šo scēnu: ne velti viņš reiz bija mācījies kinostudijā pie pazīstamā aktiera Gar-dina. Viņš sēdēja nesatraucams un aukstasinīgs. Bet velnēns tobrīd bija pilnīgi izlauzies brīvībā. Iekārtojies uz šaha galdiņa malas, tas lēkāja, ķiķināja un neizturami smieklīgi vaikstījās.

Nav zināms, kā tas viss būtu beidzies, ja saspringtajā klusumā pēkšņi neatskanētu negaidīts izsauciens:

— Aļehin! Aleksandr! Kā tu te gadījies?

Neliela auguma pusmūža vīrietis ar papliku galvvidu stāvēja līdzās galdiņam, uz kura tika izcīnīta dīvainā šaha kauja. Pienācējs raudzījās Aļehinā ar možām, šķelmīgām, mazliet greizām acīm, kuru spožums bija manāms pat aiz pensneja saltajiem stikliem. Viņa seja pauda neviltotu prieku.

— Savelij! — Aļehins izsaucās un pielēca kājās. Draugi apskāvās un veltīja viens otram sastapšanās brīžos parastos izsaucienus; abus ziņkārīgi vēroja kafejnīcas apmeklētāji. Lielmeistara Savelija Tartakovera vārds bija labi pazīstams kafejnīcā «Režāns» un arī visā Francijā. Dzimis Rostovā, viņš jau pirms kara bija daudzkārt apmeklējis Parīzi un tagad skaitījās viens no spēcīgākajiem un oriģinālākajiem šahistiem pasaulē.

Kamēr turpinājās negaidītās sastapšanās radītais satraukums un kņada, apjukušais Rišāra kungs nenolaida леи no Aļehina. Nogaidījis piemērotu brīdi, viņš klusi pavaicāja Tartakoveram:

— Kas tas par Aļehinu?

— Krievu lielmeistars Aleksandrs Aļehins, — Tarta-kovers atbildēja.

— Tas pats, kurš Pēterburgā... izcīnīja trešo vietu?

— Jā. Tas pats.

— Ak dievs, un es viņam devu priekšā torni! — Ri-šārs saķēra galvu. Tomēr viņa izmisums nebija ilgstošs: Rišāra kunga raksturs neļāva viņam ilgi bēdāties. Drīz vien viņš jau staigāja no galdiņa pie galdiņa^ un Aļehins saklausīja atsevišķus vārdus, ko augstprātīgi izrunāja tā pati skaļā balss:

—- Jā, lielmeistaram Aļehinam... jā, tam pašam! Devu torni priekšā... Un, vai zināt, es uzvarēju visas partijās!

— Nu, tad apsveicu ar ierašanos, Saša! — Tartako-vers pacēla kausu dzirkstoša vīna, kristālā pazibēja ielas laternas atspīdums. Draugi bija aizgājuši no kafejnīcas «Režāns», kur šaha spēles cienītāju uzmanība bija sākusi nogurdināt, un tagad sēdēja pie galdiņa zem nojumes kādā no tuvākajām ērtajām kafejnīcām. Vakaros te hua samērā klusi, tikai retumis garām aizslīdēja kāds pamīs, tāpat ejot skūpstīdamies, vai arī solīds precēts pāris, mierīgi un bezkaislīgi pārrunādams savas mājas rūpes.

— Tu esi velna zellis! Katram vis neizdodas aizmukt no boļševikiem, — Tartakovers uzslavēja draugu.

— Kā — aizmukt?! — Aļehins bija pārsteigts.

— Kājiņām, — Savēlijs pasmīnēja un aši nozibināja pirkstus pa galdu, atdarinot ātru skriešanu.

Aļehins paraustīja plecus, izvilka no sānu kabatas lielu, apbružātu kabatas portfeli, kas acīmredzot bija piemērots padomju miljonu un miljardu banknotēm, un pasniedza Tartakoveram uz pusēm pārlocītu papīru. Tas izlasīja:

— «Padomju pase... Atļauja izbraukt uz starptautiskiem turnīriem Hāgā, Budapeštā... Derīga vairākus gadus.»

Tartakovers ilgi un vērīgi pētīja dokumentu, ko bija izdevusi viņam nepazīstama un, spriežot pēc avīžu ziņām, baismīga vara.

«Arl-taut-kom,» — pa zilbēm izlasīja Tartakovers.

— «Karahans,» — viņš ar pūlēm izburtoja parakstu.

— Kas tas tāds?

— Ārlietu tautas komisārs, — Aļehins paskaidroja. *— Saīsināti: ārltautkoms.

— Viņiem avīzēs gadās ērmoti vārdiņi, — Tartakovers pasmaidīja. — Es reizēm lasu avīzi «Izvestija». Tādi saīsinājumi, ka pats velns gudrs nevar tikt! Rūpn-sag-galv-pārv-priekšn-vietn. Nav slikti! Vai arī: piejūr-liet-kom-vietn.

— Kur tu tādus rāvi? — Aļehins sāka smieties.

*— Bogoļubovs teica.

— Nu, tas jau būs no kādas anekdotes, — Aļehins paskaidroja.

— Vai tad tagad Maskavā tā ari runā? — Tartako-veru interesēja viss, ko varēja uzzināt par zemi, kurā viņš bija dzimis.

— Nē, tikai raksta. Kaut gan daudzi vārdi, zināms, ieietas ari sarunvalodā. Boļševiki visur grib ieviest kaut ko savu, jaunu, pat valodā.

— «Mēs varmācības troni grausim, grūs netaisnība, trūkums skarbs,» — Tartakovers nocitēja «Internacionāli». — Bet kas tas ir — sestdienas talka? — viņu — žurnālistu un asprātīgu publicistu —, protams, interesēja arī dzimtās valodas jaunie vārdi.

— Sestdienas talka? — Aļehins pārprasīja. — Nepatīkama būšana. Tad tevi ceļ augšā piecos no rīta un dzen aukstumā kraut malku vai šķūrēt sniegu. Ne vienmēr sestdienās. Visbiežāk svētdienā, vienīgajā atpūtas dienā.

— Esmu redzējis fotogrāfiju: Ļeņins sestdienas talkā krauj baļķus. Vai tā taisnība?

— Jā. Vispār viņš cenšas nekādi neatšķirties no vienkāršiem cilvēkiem.'

— Raksta, ka Ļeņins lieliski spēlējot šahu. Vai tā arī ir taisnība? — Tartakovers vaicāja.

— Spēlē tīri labi. Reiz viņš ar Hārdinu pat spēlējis korespondencpartijas. Bet tas bijis sen, izsūtījuma laikā.

— Esmu lasījis, ka viņš esot atrisinājis visgrūtāko Platova etīdi, — Tartakovers atcerējās. — Atminies: karalis g-trīs, laidnis e-septiņi, zirdziņš g-viens. Bandinieki d-trīs un h-pieci. Melnajiem: karalis e-trīs, bandinieki a-divi, d-pieci un h-septiņi.

— Zinu. Uzvar ar gājieniem — laidnis f-seši, d-četri, zirdziņš e-divi, a-viens, dāma, zirdziņš c-viens, — Aļe-hins tāpat no galvas izskaidroja gājienus. — «Skaists risinājums!» Ļeņins rakstījis brālim par šo etīdi. Un tas patiešām ir skaists!

— Vai tagad viņš šahu spēlē? — Tartakovers interesējās.

— Ko tu runā! Vai tagad viņam atliek laika šaham!

— Vai Maskavā klājas ļoti slikti?

— Šausmīgi! Tu nevari ne iedomāties! Bads. Simt gramu rupjmaizes dienā — tie jau ir svētki. Ar šaha galdiņiem kurina «taupības krāsniņas». Pulētie karaļi deg sprakšķēdami.

Pienāca oficiants. Tartakovers pasūtīja sev omleti un kafiju. Aļehins jau bija apņēmies vairāk neko nepasūtīt, bet iedzertais vīns bija sakairinājis ēstgribu.

— Ari omleti, — viņš pateica pret paša gribu.

Sarunu biedri bridi klusēja, izbaudīdami silto vakaru

un skatu uz skaisto, spoži apgaismoto ielu. Tad Tartakovers sacīja:

— Tevi ir jāapsveic! Tu uzvarēji Maskavas turnīrā. Esi pirmais padomju čempions.

— Ja tu tikai zinātu, kas tas bija par turnīru! — Aļehins pagrozīja galvu. — Spēlējām aukstumā un izsalkuši.

— Ar tukšu vēderu laika trūkuma — tas patiesi ir grūti, — Tartakovers pavīpsnāja. — «Apēst zirgu» šādā turnīrā skan kā ņirgāšanās.

— Zirgu! Ja vien varētu sadabūt zirgu! Nu, labi, ko tad mēs visu laiku runājam par mani! — Aļehins atmeta ar roku. — Kā tad klājas tev? Kā esi iekārtojies?

— Nekas, — Tartakovers nenoteikti novilka.

— Vai esi precējies?

— Kāpēc? Te, Parīzē?

— Vai Hāgā tu spēlēsi?

— Man jāspēlē katrā turnīrā, uz kuru mani aicina, — Tartakovers atbildēja. — Šahistiem jau nav akciju, kas nes procentus.

— Bet kas tas par jaunu virzienu, ko jūs esat sākuši sludināt šaha spēlē? — No toņa, kādā kolēģis atbildēja, A^hins noprata, ka nevajag vairak izjautāt par viņa dzīvi un labāk mainīt sarunas tematu. — Tu, Reti, Brei-jers.

r— Ultramodernisms, — Tartakovers atbildēja.

— Tas izklausās pēc glezniecības.

— Kāpēc? — Tartakovers izpleta rokas. — Tas labi pielāgojams arī šaha spēlei. Nedrīkst stāvēt uz vietas, simt gadu dzīvot pēc Šteinica^1 likumiem. Dzīve iet uz priekšu, vajadzīgas jaunas formas.

— Un kas tās par formām? Laidņu fianketēšana. Ar figūrām pret bandiniekiem.

— Kaut vai tā!

— Bet tas taču nav nekas jauns! — Aļehins izsaucās. — Tas sastopams jau Cigoriņa^1 [2] partijās.

— Nekas zem saules nav jauns, — Tartakovers novilka. — Lielākā māksla ir veco izklāstīt pa jaunam. Mēs arī tevi uzskatām par ultramodernisma apustuli.

— Nu nē, mani lieciet mierā! Mēs kaut kā iztiksim pa vecam. Starp citu, kā klājas vecīšiem? Es vēl nekā nezinu.

— Kā lai saka? Tarašs karo ar visiem, kaut ari jau mazāk. Rubinšteins kļuvis citāds. Karš viņu acīmredzot iedragājis, sācis spēlēt jūtami vājāk.

— Ar Kapablanku netaisās cīkstēties?

— Tagad viņam nav laika! Lai gan Akibas senais oreols vēl ir manāms — daudzi viņu vēl arvien uzskata par pretendentu uz pirmo vietu pasaulē.

— Un ko tad Laskers? Sarūgtināts?

— Kā gan citādi — zaudēja ar četri pret nulli. Vecais noslēgti dzīvo Berlīnē, negrib nekur spēlēt.

— Stāsta, viņi ar Kapablanku esot sastrīdējušies?

— Laskers apvainojies par vēstuli, ko Kapa rakstījis pirms mača. Kam taisnība — grūti saprast! — Tartakovers noplātīja rokas.

Kādu laiku valdīja klusums. Acīmredzot lielmeistari atcerējās visus tiem zināmos sīkumus cīņā par šaha troni.

— Kāpēc gan šahisti, visumā miermīlīgi, draudzīgi ļaudis, sāk plēsties, kad nonāk līdz cīņai par pirmo vietu pasaulē? — Aļehins jautāja.

— Slavas pēc, — smaidīdams viņam atbildēja Tartakovers. — Kaut ari tikai šaha jomā, tomēr tā ir slava. Planētas spēcīgākais šahists! Vai tu taisies sūtīt Kapa-blankam izaicinājumu?

— Bet tu?

—• Ko nu par mani! Es gluži vienkārši esmu spēcīgs • pēlētājs, kurš apzinās, ka spēlē vāji.

— Tu esi pārlieku kautrīgs! Es gan nosūtītu izaicināju mu, bet kur lai ņem naudu? — Aļehins domīgi sacīja. Tartakovers jau senumā ja, ka krievu čempions ir godkārīgs un sapņo iegūt šaha kroni. Viņš pats patiesi jau sen bija nospriedis, ka par pasaules čempionu nekļūs, tādēļ viņam bija vieglāk nekā pārējiem spriest par šaha virskundzības jautājumiem.

— Naudu... — Tartakovers novilka. — Vai tad Maskavā nedos?

— Ko tu runā! Vai tur tagad domā par tādām lietām!

— Tad appreci kādu miljonāri! — Tartakovers pajokoja. — Ved viņu līdzi, kad brauksi atpakaļ uz Maskavu. Tu taču te esi komandējumā. — Tartakovers norādīja uz Aļehina žaketes sānu kabatu, kur tas bija noglabājis padomju pasi. — Brauksi atpakaļ?

— Redzēsim, — Aļehins izvairījās no atbildes. — Pagaidām es grasos pēc iespējas vairāk spēlēt šahu. Visos turnīros — tāpat kā tu.

— Man šķiet, ka tev ir pilnīgs pamats izaicināt Ka-pablanku, — Tartakovers nu jau nopietni atgriezās pie visu šahistu galvenā sarunu temata. — Kurš cits to varētu?

— Bet nauda? Kurš to dos? Jāatrod bagāti mecenāti, bet mani Rietumos vēl maz pazīst.

— Iegūsti desmit pirmās balvas turnīros — tūliņ iepazīs! — Tartakovers ierosināja. — Tad radīsies gan mecenāti, gan nauda.

— Pateicos par padomu, — Aļehins sacīja. — Esi redzējis Kapablankas pēdējās partijas? Vai nespēlē vareni?

— Vienreizēji! Kā šaha mašīna. Nevienas kļūdas! Las-kers viņam neko nespēja padarīt. Maču Laskers zaudēja ne tikai Havannas briesmīgā karstuma dēļ.

— Vai tu nedomā, ka šī jūsmošana ir mazliet pārspīlētā? — Aļehins izteica šaubas.

— Vai tu kaut reizi esi uzveicis Kapablanku? Nē. Es arī ne. Bet kurš ir uzveicis? Un tas bija tad, kad viņš vēl nebija pasaules čempions. Pašlaik viņu apvij slavas oreols, bet slava šahistam vienmēr piešķir spēkus.

— Tātad tu domā tāpat kā visi, — Aļehins ironiski noteica. — «Vai gan iespējams uzvarēt Kapablanku?», «Čempions uz visiem laikiem!», — viņš citēja virsrakstus avīzēs.

— Kāpēc? Es tikai objektīvi novērtēju viņa spēkus.

— Esmu lasījis, ka viņš tagad kļuvis par diplomātu, — Aļehins ieminējās.

— Jā, — Tartakovers paskaidroja. — Par diplomātu, bet bez diplomāta pienākumiem. Var uz valsts rēķina braukāt, kur vien grib. Amata nav, toties ir nauda.

— Arī šajā ziņā viņam smaida laime, — Aļehins nopūtās. — Nekas, strādāsim! Šodien tomēr ir labāk nekā vakar. Tātad tu saki — jāiegūst desmit pirmās balvas?

2

Karstā tūkstoš astoņsimt deviņdesmit otrā gada jūnija dienā pēc siestas senjors Kapablanka i Graupera savā kantorī spēlēja šahu. Viņa partneris dzīvoja blakus kantorim un kā labs kaimiņš itin bieži apciemoja Kapa-blanku, lai saspēlētu kādu partiju. Neviens abus netraucēja, tikai kāds rets apmeklētājs mājastēvu reizēm uz dažām minūtēm atrāva no spēles, pēc tam viņš atkal atgriezās pie aizraujošās nodarbības.

Senjors Kapablanka šahā nebija diez cik stiprs, bet, tāpat kā daudzi viņa tautieši, cienīja gudro senlaiku spēli. Kurš caballero^3 gan nesapņoja kļūt par lietpratēju spēlē, kas salā tik populāra! Deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē Havanna bija ievērojams šaha spēles centrs. Pilsētas skaistums, tās iedzīvotāju dāsnā viesmīlība, Ku-bas amatieru jaukās simpātijas un lielā interese vairāk nekā bagātīgie honorāri vilināja šurp izcilus šaha meistarus. Te valdīja šaha spēles un šaha dzīves notikumu piesātināta atmosfēra.

Kubā turnīriem un mačiem nauda netika taupīta. Salas iedzīvotāji daudzkārt ir bijuši liecinieki izcilām kaujām starp koka armiju virspavēlniekiem. Kapablanka atcerējās ģeniālā Pola Morfī viesošanos Kubas galvaspilsētā un viņa partijas ar salas čempionu —- talantīgo nēģeri vergu Fēliksu. Bet pavisam nesen Havannu bija apciemojis bārdainais Vilhelms Šteinics. Te viņš otro reizi atvairīja krievu virtuoza Cigoriņa mēģinājumu atņemt viņam šaha kroni. Tiesa gan, otro maču Cigoriņš nospēlēja ievērojami labāk nekā pirmo. Viņam jau bija lieliskas izredzes uzvarēt, kad izšķirošajā partijā viņš pēkšņi palaida garām matu divos gājienos. Bet pozīcija krievu šahistam bija tāda, ka atlika tikai uzvarēt. Briesmīga kļūme! Kapablanka bija labi iegaumējis šo pozīciju un dažu labu reizi to rādījis kaimiņiem. Tie tikai satriekti grozīja galvas — nabaga krievs! Tādu neveiksmi!

Šodien partija izveidojās neparasti interesanta: Kapablanka bruka virsū baltajam karalim, kaimiņš ari nesnauda un gatavoja bīstamus pretgājienus. Pretinieki bija tā iedziļinājušies šaha variantu mudžeklī, ka nepamanīja atveramies durvis un klusītēm ienākam mājastēva dēlu — četrgadīgo Hosē. Zēna lielās, zilās acis, ieraugot interesantās figūras, plati pavērās, biezās skropstas gandrīz vai skārās pie uzacīm. Cik brīnišķīga spēle! Viltīgie pieaugušie cilvēki, izrādās, ari spēlējas ar mantiņām, bet dara to, slēpdamies no bērniem. Cik jauka, apaļa figūriņa! Un šī. Un vēl šī! Tas taču ir zirdziņš! Vēl viens. Balts un melns! Cik veikli tie pārlec no baltā laukumiņa uz melno!

Tēvs klusēdams apskāva Hosē. Netraucē! Bet viņš jau nemaz nedzīrās traucēt; ka tikai nedzen laukā! Hosē platām acīm vēroja, kā augsta figūra ar grieztu vainadziņu aiztraucās pāri astoņiem laukumiņiem, ka, tās vajāts, par vienu laukumiņu sānis neveikli pavirzījās bruņinieks ar kroni galvā.

Tēvs uzvarēja. Tālāk sekoja vēl viena partija un vēl viena. Jau bija satumsis, kad tēvs aizveda Hosē mājās. Puisēns bija tik apžilbis, ka aizmirsa pavaicāt, kā šo spēli sauc.

Tomēr nākamajā dienā viņš neaizmirsa atkal atnākt uz kantori. Tēvs ar kaimiņu atkal piesēdās pie šaha spēles. Pa galdiņu atkal šurp un turp šaudījās resnas, apaļas figūriņas (abi partneri savos retajos izsaucienos tās dēvēja par torņiem), atkal, visu savā ceļā noslaucīdami, neatlaidīgi uz priekšu lauzās bandinieki.

— Mats! — tēvs pārtrauca klusēšanu, un kaimiņš vēlreiz salika figūriņas sākuma stāvoklī. Sākās jauna cīņa. Šoreiz kaimiņš mācās virsū senjora Kapablankas armijai. Katastrofa likās neizbēgama. Pēkšņi Hosē ieraudzīja, ka tēvs ar zirdziņu nosita pretinieka dāmu. Uzbrucēju rindās tas izraisīja paniku. Baltās figūras sajaucās, steidzās atpakaļ, meklēdamas glābiņu pie sava karaļa. Bet ko varēja līdzēt šī mazkustīgā figūra, kā gan tā spēja aizstāvēt savu sakauto karaspēku? Pretinieka armija ielauzās balto nometnē, un gavilējošais tēvs vēlreiz pieteica matu.

Abi pretinieki jau gatavojās sākt trešo partiju, kad klusumu piepeši pārtrauca Hosē skanīgā balstiņa.

— Tu taču blēdījies, tēt, — puisēns šķelmīgi novilka, no lejas raudzīdamies tēvam acīs. Tas sašuta:

— Es... blēdījos?! Kā tu drīksti tā runāt!

Hosē sabijās no tēva bargā toņa, vēl jo vairāk tāpēc, ka arī kaimiņš neizpratnē raudzījās uz puisēnu. Hosē acīs sariesās asaras. Viņš tomēr nepadevās.

— Jā, jā, tu mānījies, — Hosē atkārtoja. — Tu izdarīji nepareizu gājienu.

— Un kā tad es blēdījos? — senjors Kapablanka jau mierīgā balsī pavaicāja dēlam.

— Tu ar zirdziņu gāji no baltā laukumiņa uz balto, — iepriecinātais puisēns paskaidroja. — Un tā noņēmi balto dāmu.

— Interesanti! Bet kā tad tu pazīsti šaha spēli?

— Es tev tūliņ parādīšu. — Hosē pienāca pie galdiņa un atkārtoja uz tā visus nesenās spēles gājienus. Pārsteigtais tēvs ar sajūsmu sekoja dēla rīcībai.

— Kur tu iemācījies spēlēt? — viņš smiedamies prasīja puisēnam.

— Tepat vakar. Naktī es ilgi centos atminēties, kā iet katra figūriņa. Nedusmojies, tēt, — tu tikai kļūdījies.

Izrādījās, ka Hosē ir taisnība: abi pieaugušie nebija pamanījuši, ka melnais zirdziņš izdara neatļautu lēcienu. Nekas cits neatlika — vajadzēja vien saspēlēt ar dēlu. Pašpārliecinātais tēvs deva mazajam dāmu priekšā. Tas viņam beidzās slikti. Hosē ar apskaužamu pārlieci-nātību realizēja savu materiālo pārsvaru. Tā bija šaha ģēnija pirmā uzvara — priekšvēstnese viņa turpmākajam triumfa gājienam pa visām pasaules valstīm.

Hosē bija izcils bērns, viņam piemita tas noslēpumainais talants, kāds atklājas tikai nedaudzos. Lielākā daļa cilvēku, raudzīdamies uz šaha galdiņu, redz uz kvadrātiņiem vienīgi nedzīvus koka gabaliņus. Kapablanka šaha spēlē saskatīja dzīvu, kustīgu ainu, kurā savu spēku atklāja dāmas, torņi un bandinieki. Parastam prātam ir nepieciešams laiks, lai pārdomātu iespējamos va-limitus; Kapablanka vienā mirklī noteica visas iespējas. Pieaudzis viņš pats to nespēja izskaidrot. Viņš tikai «redzēja» — un vairāk nekā.

Daba mazo Hosē Raulu bija bagātīgi apveltījusi, taču Ir zināms, ka ar apdāvinātību vien nepietiek, lai talantu pilnīgi attīstītu. Cik daudzi brīnumbērni nav nekā sasnieguši tāpēc, ka nav bijis piemērotu apstākļu attīs-hbai, un cik daudzi dotumi nav novītuši nesaprātīgu audzinātāju rokās! Bērna talants ir trausls un vārīgs, tikai gādīga un prasmīga apiešanās veicina tā pilnveidošanos. Par laimi, Hosē Raulam bija tādi audzinātāji. Viņi puisēnu uzmanīgi vadīja pa grūti kāpjamam šaha slavas un dzīves kāpnēm, bīstamās vietas rūpīgi atbalstīdami, novērsdami draudus, novākdami viņam no ceļa šķēršļus.

Gādīgais tēvs pasargāja puisēnu no postošām pārslodzēm. Tā visa rezultātā zēns attīstījās pareizi un vispusīgi. Tikai tad, kad Hosē kļuva astoņus gadus vecs, viņam atļāva apmeklēt šaha klubu — un arī tad tikai^ svētdienās. Taču izrādījās, ka ar vienu dienu nedēļā ir diezgan: trīspadsmit gadu vecumā Hosē kļuva par salas čempionu. Jauneklis iestājās Kolumbijas universitātē, tomēr ne jau inženierzinātnes nodarbināja viņa prātus. Hosē metās iekšā Amerikas kontinenta šaha dzīves mutulī. Turnīri, seansi un mači galīgi noslīpēja viņa šaha talantu. 1909. gadā Kapablanka mačā uzvarēja slaveno ASV čempionu Frenku Māršalu, un par to reti kurš brīnījās.

Amerikas kontinents nu bija iekarots, bet vēl palika neticīgā, naidīgā Eiropa. Kad Kubas varonis vienpadsmitajā gadā ieradās Sansebastjanas turnīrā, pieredzējušie turnīra vilki viņu negribēja pielaist izredzēto sacensībās.

— Kapablanka nav cienīgs spēlēt turnīrā ar šādu dalībnieku sastāvu, — skaļi pasludināja lielmeistars Osips Bernšteins.

Par šiem nepiesardzīgajiem vārdiem viņš dabūja dārgi samaksāt. Turnīrā tomēr pielaists, Kapablanka aiz likteņa ironijas pirmajā dienā sastapās tieši ar Bernšteinu. Rezultātā kubietis sagrāva augstprātīgā eiropieša pozīciju un saņēma speciālu balvu par šo partiju ka par visskaistāk nospēlēto. Bet vēlāk arī pirmo vietu sacensībās. Jaunais šahists izrādījās ciets rieksts.

Drīz vien sekoja jauns panākums — otrā vietā Pēterburgā četrpadsmitajā gadā.

— Izaicini uz maču Laskeru! — iesaka draugi, un kubietis sper pirmos soļus, lai sagatavotu maču par pirmo vietu pasaulē. Bet cik tas ir grūti! Izrādās, ka ir vesela rinda cilvēku, kas tīko uzlikt sev galvā šaha kroni. Pirmais rindā ir Akiba Rubinšteins, tad vēl Aleksandrs AJehins un Arons Nimcovičs. Visus nemaz nevar uzskaitīt.

— Kādā ziņā gan viņš labāks par citiem — šis amerikānis?— kurnēja lietpratēji. — Kāpēc tieši viņam būtu jāspēlē ar Laskeru? Vai tad pasaules čempions nav pierādījis, ka ir spēcīgāks par Kapablanku? Kā viņš Pēterburgā tika ar to galā izšķirošajā partijā!

Iespējams, ka kubietim būtu vajadzējis pārvarēt daudz šķēršļu, varbūt viņa mačs ar Laskeru vispār nebūtu noticis, ja visu savās rokās nebūtu ņēmusi visspēcīgā laime. Izšķirošajā brīdī tā atkal palīdzēja savam luteklim. Tiesa gan, viņas palīdzība bija cietsirdīga un nežēlīga. Briesmīgais karš iedragāja Rubinšteina spēkus, novājināja Laskeru un ierāva Aļehinu sava ugunsgrēka speltē. Un tas notika laikā, kad pats Hosē Rauls bezrūpīgi ceļoja pa Amerikas zemēm, uzkrādams pieredzi gaidāmajām cīņām. Kad bija nodārdējušas pēdējās lielgabalu zalves, Emanuēlam Laskeram bija palicis tikai viens reāls konkurents — Kapablanka.

Laime Kapablanku lutināja arī vēl citā ziņā. Dzīve profesionālam šahistam ir grūta: no katra punkta turnīrā, no katras neizšķirtas partijas ir atkarīga labklājība, reizēm pat maizes kumoss. Kubietim arī šis jautājums atrisinājās laimīgi. Viņa mazā dzimtene spēja palīdzēt savam mīlulim, atbrīvojot viņu no ikdienas rūpēm.

Laskeram, kurš sāka novecot un bija paguris, nācās grūti izturēt jaunā, spēka un enerģijas pilna pretendenta uzmācību. Čempions mēģināja gaidāmajam mačam izvirzīt īpašus nosacījumus, bet tad, apvainojies par nepārdomātu izteicienu Kapablankas vēstulē, Laskers publiski atteicās no šaha troņa viņam par labu. Tomēr šaha pasaule nepieņēma sava karaļa brīvprātīgo atkāpšanos. Tad Laskers beidzot piekrita mačam. Kaut vai Havannā, kaut karstumā, lai tikai viss ātrāk būtu galā! Iespējams, ka piecdesmit trīs gadus vecais šaha milzis arī labākos apstākļos nebūtu ticis galā ar pretendentu,

K.is bija apguvis tik spožu tehniku, taču nav apstrīdams l.ikis, ka nelabvēlīgie apstākļi paātrināja Laskera kapitulāciju.

Temperamentīgā Kuba sava mīluļa uzvaru uzņēma ar •,.tjūsmas vētru. Trīsdesmit trīs gadus vecais šaha karalis gozējās slavas, labklājības un vispārējas cieņas saulē.

I aulības ar Gloriju Simioni no senas Kubas dzimtas pārvērta valdzinošo Hosē — sieviešu elku — solīdā, mazus zemes jūsmīgi godinātā pilsonī. Vecais senjors Kalu iblanka gavilēja: viņa kādreiz izdarītais neatļautais gājiens ar melno zirdziņu nav bijis veltīgs!

Taču bez Kubas vēl pastāvēja milzīgā šaha pasaule, un šī pasaule bija nemierā. Divdesmit septiņus gadus tā bija liekusi galvu gudrā Laskera priekšā un nu bija nepārprotami neapmierināta ar varas pāriešanu citās rokās.

— Kas nu tā par uzvaru?! — sašuta šaha lietpratēji un cienītāji. — Citos apstākļos Laskers neparko nebūtu atdevis kroni. Šī divcīņa jāatkārto vēlreiz, tikai Laske-ram pieņemamākos apstākļos. Gan tad redzēsim, kurš uzvarēs! Un jaunajam karalim jau nu katrā ziņā jāpierāda, ka viņš ir karalis! Kaut arī ne mačā, kaut tikai turnīrā. Mēs vēl neesam pārliecināti, ka viņš ir spēcīgāks par Aļehinu, Rubinšteinu, Retī, Nimcoviču un Tarašu.

Šaha pasaules neuzticība sagandēja Kapablankas uzvaras prieku. Lūk, kāpēc viņš tik labprāt pieņēma angļu priekšlikumu 1922. gadā spēlēt Londonā lielā starptautiskā turnīrā. Uz Eiropu jaunais pasaules čempions brauca ar ciešu apņemšanos. Viņš pierādīs savu pārākumu, pārliecinās visus, ka ar pilnām tiesībām ieņem šaha troni! Nelabvēļus viņš piespiedīs apklust, nepakļāvīgajiem liks viņam zemu klanīties.

— Man jābūt pirmajam Londonas turnīrā, man jā-būt! — Hosē Rauls allaž atkārtoja Glorijai, ar kuru kopā viņš tūlīt pēc kāzām bija atbraucis uz Eiropu.

«Man jāiegūst pirmā vieta šajā turnīrā. Man tā jāiegūst!» Aļehins sevi pārliecināja. «Tagad vai nekad! Šīs ir ļoti svarīgas sacensības, varbūt pašas svarīgākās no visām, kādās vien man ir gadījies piedalīties. Vienā pašā turnīrā es varu uzreiz atrisināt gandrīz visas problēmas. Kapablankas tronis vispār nav necik stiprs, šaha pasaule netic viņa pārākumam pār citiem lielmeistariem, un te vēl nāks jauns trieciens. Ja iegūšu pirmo vietu, kubietis nonāks grūtā situācijā, viņš būs spiests pieņemt izaicinājumu.»

Šodien Aļehins ģērbās ar sevišķu rūpību. Kā gan citādi — šodien taču turnīra atklašanai Viņš pirmoreiz spēlē Londonā — ir svarīgi tūliņ iekarot angļu simpātijas. Bārdas nazis lieku reizi pārslīdēja pār viņa vaigiem. Sevišķi daudz laika vajadzēja Ūsiņām: nav nemaz tik vienkārši noskūt taisnu līniju uz augšlūpas un turklāt nesagriezties. Tāpat izrādījās, ka nav viegli izraudzīties kreklu un kaklasaiti, piemērotus uzvalkam, ko istabene bija tikko atnesusi izgludinātu.

«Kopā ar Nadju viss būtu daudz vienkāršāk,» Aļehins nosprieda, un viņam kļuva siltāk ap sirdi. «Nadja, mīļā, labā Nadja! Laikam pats dievs viņu man sūtījis kā balvu par ilgajām mokām.»

Parīzē maz pazīstams — viņš sastapa Nadju kādās viesībās pie paziņām. No viņas maigās, klusās balss tūliņ uzvēdīja kaut kas tuvs, labsirdīgais, vēlīgais skatiens pauda siltumu un labestību. Un vai gan savos nemiera pilnajos klejojumu gados Aļehins nebija noilgojies pēc šāda sievietes maiguma? Nadjā bija daudz īsta mātes mīļuma, bet Aļehinam viņa sarežģītajā, sašķeltajā ģimenē visu mūžu bija trūcis tieši mātes maigās rokas.

«Žēl, ka viņa nebija ar mieru braukt šurp,» Aļehins domāja, staigādams šurp un turp pa viesnīcas «Voīdor/» nelielo numuru, kur viņš bija apmeties. «Tīrie aizspriedumi, bailes no cilvēku nosodījuma. Liela bēda, ka neesam precējušies? Kas par to? Vai tad viss jau nav izlemts? No rīta pa telefonu sacīju: «Brauc šurp!» — «Ko tu runā!» viņa gandrīz vai kliedza klausulē. «Kā nu to var!» — «Ļoti vienkārši: sēdies tikai vilcienā un brauc šurp! Esi taču brīvs cilvēks, neesi vairs meitene, ko biedē visādi aizspriedumi.» Bet velti! Esot neērti. Cilvēku spriedumi pirmajā vietā. Bet cik viņai te būtu labi, viņai tik ļoti patīk ērtības!»

Aļehins pārlaida skatu sava numura ērtajam iekārtojumam. Tapešu maigie toņi saskaņoti ar krāsainajiem panno un nelielajām sienas lampām: patronas veidotas kā notecējušas sveces, miniatūri, sarkani kupoliņi. Sevišķi skaisti tie izskatījās vakarā, kad iedegta gaisma. Vairāki smagi ādas atzveltņi vilktin vilka pie sevis nogurušu cilvēku, solīdami mierpilnu atpūtu. Bet visbrī-iiišķīgākā bija grīda, ko sedza biezs, pelēks paklājs: ik noli sperot, kāja iegrima tā garajās, biezajās pūkās.

( Mmiliba gluži kā mājās! Lai arī te nav nekā moderna,

1,11 ari viss ir vecmodīgs, toties gadu gaitā pārbaudīts: apmeties šādā numurā, cilvēks tūliņ jutās tā, it kā dzīvotu te jau daudzus gadus.

Spoguļa priekšā siedams kaklasaiti, Aļehins domās atgriezās pie turnīra. Visvairāk viņu satrauca gaidāmā likšanās ar Kapablanku. Pēc sastapšanās Pēterburgā viņi astoņus gadus nebija redzējušies. Toreiz abi bija bijuši draugi, kopā skatījušies variantus, gatavojušies partijām. Bet tagad?" Tagad viņi bija konkurenti jo niknā cīniņā par šaha kroni. Draudzība! Vai gan karalis un tuvākais troņa pretendents var būt draugi? «Ir citi cienīgi pretendenti,» — tā nesen Kapablanka bija atbildējis uz Aļehina izaicinājumu.

«Citi pretendenti,» Aļehins prātoja tālāk. «Kurš tad? Laskers — tas būtu saprotami, bet viņš taču nemaz netaisās meklēt revanša iespēju. Kapablanka raksta par Māršalu, bet kāds tam visam sakars ar Māršalu? Labs lielmeistars — un vairāk nekas. Viņš taču nevar skaitīties konkurents tikai tāpēc vien, ka viņu Kapablankam būtu visvieglāk sakaut. Jau reiz viņš to bija izdarījis. Vēl paliek Rubinšteins. Bet diezin vai tas ir nopietni: senāk bīstamais Akiba vairs tāds nav. Kaut daudzi vēl tic viņam. Nekas, drīz vien Rubinšteina problēma tiks atrisināta galīgi! Holandieši grib organizēt manu maču ar Rubinšteinu. Gan es viņu kaut kā uzveikšu! Vēl labāks, protams, būtu četru dalībnieku turnīra mačs: Kapablanka, Laskers, Aļehins, Rubinšteins. Ideja lieliska, tikai diezin vai kubietis būs ar mieru. Kam tas viņam vajadzīgs?»

Vēlreiz sakārtojis balto lakatiņu žaketes kruškabatā, Aļehins devās laukā. Londona viņam likās pārlieku nopietna un mazliet padrūma: tumšpelēkās, gadsimtos nosirmojušās ēkas izskatījās prātīgas, taču sagurušas. Milzīgā pilsēta ar skaistajiem laukumiem un majestātiskajām celtnēm kopumā tomēr Aļehinu nesajūsmināja ar saviem jaukumiem, bet atstāja vienaldzīgu. Viņa sirdij šī pilsēta nebija tuva. Pavisam kas cits likās dzīvespriecīgā, līksmā Parīze.

Aļehins aizstaigāja līdz Trafalgaras skvēram, patīk-sminājās par Nelsona pieminekli un drīz vien sasniedza Vaithollu. Lielais Bens nosita divpadsmit. «Vel vesela stunda līdz kongresa atklāšanai,» viņš domās atkal at griezās pie gaidāmajām sacensībām. «Kongress — til lepni angļi bija nosaukuši turnīru, Reklāmas labad. Pir mais lielākais turnīrs pēc kara, sapulcējušies visi labā kie spēki. Laskera diemžēl nebūs — vecais vīrs Berlīnē pārdzīvoja savu sāpīgo sakāvi. Labi, ka atbraucis Kapa* blanka, viņa klātbūtne turnīru padara sevišķi interesantu. Kā gan mēs abi ar Hosē Raulu tiksimies? Pagājuši astoņi gadi, daudz ūdeņu aiztecējis. Šie gadi viņam un man aizritējuši katram gluži citādi. Viņš kļuvis par pasaules čempionu, bet es? Ierakumi, bads, tikai brīnums ļāva atgriezties pie šaha spēles...

Jau pagājis vairāk nekā gads, kopš aizbraucu no, Krievijas, bet ko esmu panācis, ko sasniedzis?» Aļehinsš domās apcerēja savu likteni. «Tiesa gan, trīs pirmās: balvas esmu ieguvis — tas nav slikti. Savēlijs teica —-vajagot iegūt desmit, tātad atlikušas vēl septiņas. Taču tas viss nav nekas nopietns, maz kas ir pavirzījies uz priekšu. Šoreiz katrā ziņā jāiegūst pirmā vieta. Tad vienā rāvienā atkritīs konkurenti — gan Rubinšteins, gan Māršals. Un ari kubietim vairs neklāsies viegli. Kad jūs būsiet otrais, senjor Kapablanka, jūsu pienākums būs mēroties spēkiem ar uzstājīgo krievu. Tad jūs vairs nevarēsiet atkratīties ar vēstulē izteiktiem mājieniem...»

Domās iegrimis, Aļehins tikko nepakjuva zem automašīnas riteņiem.

«Ak velns!» viņš klusi izsaucās. «Aizmirsu — te taču brauc pa ielas kreiso pusi! Ko viņi tā turas pie savas kreisās puses? Tradīcijas! Tīrā ietiepība, konservatīvisms. Tāpat kā viņu jūdzes un mārciņas. Veikalos nevar apjēgt, cik kas maksā. Trīs skaitļi: mārciņas, šiliņi, pensi. Kamēr nu pārrēķina frankos!» Viņa domu pavediens pārtrūka, jo vajadzēja šķērsot Vaithollu — un tas nebija tik vienkārši. Jāskatās ar abām acīm! No Viktorijas ielas uz Vaithollu un pāri tiltam ekipāžas traucās nemitīgā straumē.

Un, rau, Vestminsteras abatija — ir laiks doties uz Centrālhollu! Atkal Aļehina domas pievērsās šaham, gaidāmajai spēlei ar Kapablanku. Kā. gan viņi izturēsies pirmajos brīžos, kā sasveicināsies? īstenībā viss izrādījās pavisam vienkārši. Netālu no ieejas durvīm lokveida kāpnēs, kas veda uz otro stāvu, uz paša apakšējā pakāpiena stāvēja starojošais Hosē Rauls. Viņš metās Aļehi-nam klāt, apskāva viņu, priecīgi kaut ko atkārtoja

i .ņii valodā, tad, laikam atcerējies, ka krievam šī va-grūti saprotama, sāka runāt franciski.

- Apsveicu! — Aļehins noteica, atbrīvojies no ku-l... šā apskāvieniem, un Kapablanka pat nepavaicāja, ar I.n, Ar pasaules čempiona titulu, ar ko gan vēl citu! L.ipablanka krievam stādīja priekšā savu sievu. Augšējā loga vājajā gaismā Aļehins nespēja jauno kubieti i-.i i labi saskatīt, tomēr skaistā, kaut arī mazliet augstprātīgā un kaprīzā seja atstāja patīkamu iespaidu. Viņš bija avīzēs lasījis par Kapablankas laulībām ar Gloriju Snnioni i Betankūru no Kamagvejas. Viņa cēlusies no senas aristokrātiskas dzimtas ar daiļskanīgu vārdu. Skaidrs, no kurienes šāda augstprātība.

Kapablanka apbēra Aļehinu ar jautājumiem: viņu interesēja daudzu viņam pazīstamu Krievijas šahistu liktenis. Uz brīdi viņš pat aizmirsa, ka Glorija garlaikojas — viņa franciski neprata. Garām abiem aizrautīgajiem sarunu biedriem pa kāpnēm augšup devās skatītāji, nenolaizdami acu no slavenajiem šahistiem. Cits pēc cita ieradās turnīra dalībnieki. Lūk, garām iet Geza Maroci — garais, kustībās gausais matemātiķis no Bu-dapeštas; uz mirkli aizkavēdamies, viņš izmeklēti laipni sasveicinājās ar jaunlaulāto pāri un Aļehinu. Garām ejot, izmetis kādu asprātību, augšā uzkāpa Rihards Retī. Glorija stingri nopētīja skaisto, nevīžīgi ģērbušos čehu. Tikko manāmi pamādams ar galvu, garām aizgāja noslēgtais Akiba Rubinšteins, kas izskatījās pēc mācītāja: melns uzvalks ar slēgtu apkaklīti, izklaidīgs sevī iegrimuša cilvēka skatiens. Gloriju un lielmeistarus galanti sveicināja kustīgais, garais Makss Eive, kurš pārstāvēja jauno, bet jau pārliecinoši augstākajā šaha klasē ienākošo meistaru paaudzi.

Drīz parādījās oficiālās personas. Londonas mērs Bo-nārs Lovs ar tradicionālo varas simbolu — ķēdi ap kaklu, kopā ar viņu arī liela grupa kongresa organizatoru. Iepazīšanās ceremonija — un tad jau dalībnieki kopā ar varas iestāžu pārstāvjiem novietojas uz Lielās zāles skatuves blakus ērģelēm. Londonas šaha spēles cienītāji, noilgojušies pēc liela mēroga šaha svētkiem, ar aplausiem sagaida pasaules spēcīgākos lielmeistarus.

Aļehins ar interesi aplūkoja šķietami nelielo, tomēr ļoti ietilpīgo zāli. Arhitekts bija spējis nelielajā telpā veiksmīgi izvietot tādu daudzumu atzveltnes krēslu. Plati balkoni no trim pusēm bija izvirzīti virs amfite-

33

2 — 1656

ātra, visa tumšos toņos ieturētā zāle bija kompakta un ērta, tajā pārsteidza tas, cik lietpratīgi bija sagrupētas: visas ietaises ap skatuvi un to galveno, kam vajadzēja^ saistīt skatītāju uzmanību.

Ar interesi Aļehins aplūkoja arī savus nākamos turnīra pretiniekus. Organizatoriem bija izdevies savākt kopā tā laika spēcīgākos meistarus, ieskaitot izdaudzinātus veterānus un daudzsološus jauniešus. Nebija vienīgi pērngad no troņa gāztā Emanuēla Laskera. Aļehins atcerējās, ka angļi vienkārši nebija gribējuši uz pirmajiem pēckara šaha svētkiem aicināt naidīgās Vācijas pārstāvi.

Skatuves centrā līdzās mēram sēdēja Kapablanka. Zālē sapulcējušos trīstūkstoš skatītāju uzmanība bija piesaistīta valdzinošajam pasaules čempionam — to juta arī pats Hosē Rauls. Kubietis, kurš pūļa sajūsmu arvien bija uzņēmis bez kādas kautrības un mulsuma, tagad, jau gadu sēdēdams šaha tronī, gluži ierasti gozējās slavas spožumā.

— Domāju, ka jūs visi būsiet vienisprātis ar mani, — Aļehina uzmanību piesaistīja runu sākušā mēra vārdi, — ja apgalvošu, ka starp visām spēlēm šahs ir pati karaliskākā spēle. Es personiski par šo spēli neinteresējos, dodams priekšroku kārtīm. Kara laikā pārsteigts manīju, ka kāršu spēle pietiekami nenodarbina manas smadzenes, tad atkal nodevos šaham un piepeši atklāju interesantu parādību. Saspringtība, kādu prasa šī spēle, neļāva man domāt ne par ko citu, un šahs man kļuva par visīstāko atpūtu.

Šaha spēle veido cilvēkā daudz vērtīgu īpašību, — mērs turpināja. — Spēju raudzīties uz priekšu un redzēt tālāk, nekā redz pretinieks; milzīgu organizētību — laikam neviena cilvēku nodarbība to neprasa tik lielā mērā kā šahs; arī iztēli, neatlaidību, modrību. Visiem, kas atrodas uz skatuves, piemīt šīs īpašības, un es tiem novēlu vislabākos panākumus gaidāmajā cīņā. Mēs, Londonas iedzīvotāji, apsveicam savā pilsētā pasaules spēcīgākos šaha lietpratējus un novēlam viņiem šeit patīkami pavadīt laiku. Pateicos par uzmanību 1

«Grūti galvai, kas nes kroni,» skan sakāmvārds, tomēr šai galvasrotai piemīt arī savas priekšrocības. Varas simbols piešķir cilvēkam drosmi un pārliecību.

Aļi'hins kritiski vēroja Kapablankas spēli Londonas i. 11 n111. Viņ taču senāk bija daudzkārt analizējis ku-111partijas, pētījis spēles metodes, atzīmējis vājās un r.iipras puses. Tagad čempiona Londonas partijās bija daudz parasta, Aļehinam pazīstama, tomēr ļoti daudzas Kvalitātes viņā radīja izbrīnu.

Kādreiz, sperot savas karjeras pirmos soļus, Kapa-I»lauka bija pārsteidzis pasauli ar interesantiem jauniz-iloinājumiem, negaidītiem uzbrukumiem un fantastiskām kombinācijām. Kaut vai viņa partijā ar Bernšteinu San-nobastjanā. Tajā izpaudās dabas dotais talants, temperaments un fantāzija — īpašības, ko viņam bija dāvājusi versmainā tropu daba.

Tagad pasaules čempiona tituls bija uzspiedis viņa spēlei dīvainu zīmogu. Nez kur bija pagaisusi agrākā iantāzija un drosme; katrā partijā — vienalga, ar lielmeistaru vai vāju spēlētāju — viņš visbiežāk lika lietā t iri kailu spēles tehniku. Retas bija kļuvušas kombinācijas, pilnīgi izzuduši riskanti uzbrukumi. Jau atklātnē tika izdarīta plaša figūru nomaiņa, partija ātri virzījās pretī galotnei, un tad tika laista darbā kubieša izcila tehnika, viņa lieliskā meistarība beigu posma nospēlē-šanā. Cik daudzas partijas viņš Londonā izšķīra ar pārliecinošiem un noteiktiem manevriem pozīcijās, kad uz galdiņa bija palicis pavisam maz figūru!

Vēl kāda Kapablankas īpašība dūrās acīs pat cilvēkam, kurš viņu redzēja pirmo reizi. Pašpārliecība bija allaž bijusi viņa rakstura galvenā iezīme. Un tagad, kad viņa priekšā zemu jo zemu bija noliekusies vesela šaha pasaule, kad draugi kliedzošos avīžu rakstos vēstīja neuzvarama, nekļūdīga šaha mesijas atnākšanu, kubieša ticība sev pašam vērtās bezgalīga. Un sākumā tas daudzējādi sekmēja viņa panākumus turnīra. Pretinieki, sēzdamies pie galdiņa, lai spēlētu ar pasaules čempionu, sāka uztraukties, izdarīja drausmīgas kļūdas, kādas nemūžam nebūtu gadījušās, spēlējot ar kādu citu lielmeistaru. Kapablankas neuzvaramības oreols palīdzēja viņam patiešām palikt neuzvaramam. Pret viņu spēlēdami, mulsa ne tikai vāji spēlētāji, bet arī daudz pieredzējuši šaha korifeji.

Londonas turnīru uzsākot, Aļehins uzvarēja partijā pēc partijas, cenzdamies jau sākumā atrauties no pasaules čempiona. Piecas uzvaras pēc kārtas — tur bija ar ko lepoties! Tomēr arī šis spožais starts neļāva viņam aizsteigties priekšā Kapablankam — arī tas pirmajās piecās partijās ieguva piecus punktus. Pasaules čempions un viņa godkārīgais konkurents pirmo apli nogāja plecu pie pleca. Nākamajās trīs partijās abi samazināja tempu: Aļehins visas trīs partijas nospēlēja neizšķirti. Kapablanka uzvarēja Bogoļubovu un izrāvās par pus-punktu priekšā.

Varēja saprast londoniešu interesi par turnīra devīto kārtu. Tajā taču sastapsies līderi. Vai Aļehins spēs uzvarēt kubieti un paiet viņam garām? Kapablanka gan ir par puspunktu priekšā, bet Aļehins taču spēlēs ar baltajām figūrām, un vai nu nav zināms, cik šis krievs neatlaidīgi uzbrūk, ja iniciatīva ir viņa rokās! Pasaules čempionam vajadzēs krietni papūlēties, lai atvairītu bīstamā konkurenta uzmācību.

Tā sprieda skatītāji, barā traukdamies uz turnīra zāli. Organizatoriem vajadzēja paplašināt telpas spēlei, jo vairāk tādēļ, ka arhitekts šādu iespēju bija it kā speciāli paredzējis ēkas projektā. Parastās dienās zāle bija ar atbīdāmu sienu atdalīta no bibliotēkas. Devītajā kārtā sienu nācās atbīdīt — tikai tad kļuva iespējams satilpi-nāt visus, kas tīkoja spēli noskatīties. Tiesa gan, pārējos spēlētājus vajadzēja pārvietot blakustelpās, bet kam gan interesēja viņu spēle līdzās tik izcilai partijai!

Visas Aļehina cerības saistījās ar šo viņa un Kapa-blankas tikšanos. Uzvara dotu viņam ne vien līdera stāvokli turnīrā, bet nostiprinātu arī viņa pozīcijas šaha pasaulē. Ja viņš uzvarētu, ievērojami pieaugtu izredzes spēlēt maču ar Kapablanku. Lūk, kāpēc viņš tik rūpīgi gatavojās devītās kārtas partijai, izskatīdams vairākus desmitus kubieša pēdējo partiju. Cīņai, izšķirošai cīņai — lūk, kam gatavojās Aļehins, apņēmies ielikt šajā partijā visu savu prasmi, savu talantu.

Tomēr īstenība rupji izjauca viņa plānus. Tikdamies ar kubieti, viņš vēlreiz varēja pārliecināties, cik ļoti mainījies jaunā čempiona spēles stils. Pasaules čempions šajā spēlē neatļāvās neviena riskanta gājiena, neviena atslābinājuma. Viņš pat nevēlējās izmēģināt cīņu par uzvaru. Viņam galvenais bija drošība. To Kapablanka panāca ar valdzinošu meistarību. Ļoti precīzie atklātnes manevri drīz vien noveda pie figūru nomainīšanas; stāvoklis ar katru gājienu kļuva vienkāršāks;

Ii.l- -ir ligūrām, kas nozuda no galdiņa, izkūpēja arī

rlim,i godkārīgie plāni. Jau septiņpadsmitajā gājienā \ n. iin vajadzēja vienoties par neizšķirtu — spēlēt tālāk nditjii nekādas jēgas. Skatītāji vīlušies atstāja turnīra /ali karstu cīniņu viņi tā ari nedabūja redzēt.

Un tādas partijas dēļ es braucu divsimt jūdžu! — i ils no skatītājiem sarūgtināts izsaucās.

Aļehina mēģinājums apdzīt līderi, uzvarot abu savstar-Im*j(i spēlē, nebija izdevies — Kapablanka joprojām bija viņam par puspunktu priekšā, Taču atteikties no mērķa h>c pirmās neveiksmes nebija Aļehina dabā. Priekšā vēl •.cptiņas kārtas, krietni liela distance. Vēl bija iespējams apsteigt Kapablanku, vajadzēja tikai gūt uzvaras. Un Aļe-hins spoži nospēlē trīs nākamās partijās, Ir sakauti Jatss un Morisons, beidzot arī principiālā tikšanās ar Rubin-šleinu devusi krievam tik svarīgo punktu. Jautājums par Rubinšteinu kā konkurentu pamatos tika atrisināts ar šo sastapšanos spēlē — it īpaši tāpēc, ka viņš turnīrā vispār spēlēja slikti. Palika tikai Kapablanka, bet — ak vai! — pasaules čempions vēl aizvien nebija sasniedzams. Aļehins guva trīs uzvaras, kubietis viņa sasniegumus atkārtoja. Vēl aizvien saglabājās puspunkta starpība. Pasaules čempions bija turnīra līderis, izredžu viņu panākt, nemaz nerunājot par apsteigšanu, kļuva aizvien mazāk.

Un šajā brīdī notika kaut kas tāds, kas krasi pasliktināja Aļehina noskaņojumu. Kādu dienu lielmeistariem, kas piedalījās turnīrā, izdalīja papīra lapiņas. Tajās bija nodrukāti jauni noteikumi mačiem par pasaules čempiona titulu, un tos bija izstrādājis Kapablanka ar saviem draugiem. Vairums punktu ietvēra jau zināmos nosacījumus — tur nebija nekā jauna, bet divi punkti izraisīja dedzīgas pārrunas.

«Mačs tiek spēlēts līdz sešām uzvarētām partijām, neizšķirtas partijas neskaitās,» skanēja noteikumu pirmais punkts.

Cik nepārprotams punkts! Kapablankam neko labāku nebija iespējams izdomāt. Nezaudēt, spēlēt piesardzīgi — tā taču bija viņa stihija. Viņš var panākt neizšķirtu partiju, cik vien vēlas, — ar viņa spēles stilu tas nav grūti. Bet cik neaptverami grūts ir kļuvis pretendenta uzdevums! Sešas reizes uzvarēt Kapablanku, ja daudzus gadus neviens viņu nav spējis uzvarēt nevienā partijā.

Briesmīgi noteikumi! Agrāk mačā vajadzēja gūt vairāk uzvaru nekā pretiniekam no divdesmit četrām vai trīsdesmit partijām — tā bija cīņa, abiem pretiniekiem vajadzēja tiekties pēc uzvaras katrā partijā. Citādi viens nejaušs zaudējums varēja novest pie katastrofas. Bet tagad?!

Šis punkts sevišķi sarūgtināja Aļehinu — tas bija rakstīts it kā īpaši pret viņu. Ar tādu fantāziju kā krievu lielmeistaram, ar viņa straujumu, ar spēles uzbrūkošo stilu risks ir neizbēgams. Tātad nav iespējas izbēgt arī no zaudējumiem. Kapablanka aiz savas tehnikas var noslēpties kā aiz mūra sienas, paglābties, nogaidot «labāku laiku». Viņš ir spoži iemācījies izvairīties no jebkura riska, ja nepieciešams paglābties neizšķirtas spēles ostā. Jaunais čempions bija nolicis konkurentiem ceļā nepārvaramus šķēršļus. Aļehins, piemēram, līdz šim kubieti nebija uzvarējis nevienā partijā; kur gan ir garantija, kur kaut niecīgākā cerība, ka mačā viņš Kapablanku uzvarēs veselās sešās partijās?

Taču lielmeistars, izlasījis šo punktu, vēl būtu varējis atrast kādu nomierinošu argumentu, bet septītais noteikumu punkts viņam galīgi atņēma jebkādu cerību iegūt pasaules troni. «Pasaules čempionu nevar piespiest aizstāvēt savu titulu, ja godalgu fonds nesasniedz 10 000 dolāru lielu summu, neskaitot dalībnieku ceļa un uzturēšanās izdevumus.» Satriecošs punkts! Desmit tūkstoši! Un tas tikai godalgām, turklāt vēl tiek prasīta visu izdevumu apmaksa. Lielmeistaram pavisam bija vajadzīgi ap piecpadsmittūkstoš dolāru, lai viņš varētu sacīt: «Senjor Kapablanka, esmu gatavs ar jums sacensties.»

Divi īsi, lakoniski punkti, divi nepārvarami šķēršļi. Ardievu, cerības, sapņi par slavu šaha spēlē! Aļehins redzēja, ka pasaules čempiona jaunie noteikumi satraukuši ne tikai viņu vien. Rubinšteins nokāra galvu: kā gan viņš, būdams tik nepraktisks, lai savāc tādu pasakainu summu! Parasti labsirdīgais Bogoļubovs dusmīgi rūca, bet Tartakovers tikai pajokoja:

— Apprecēšu Forda meitu.

Kapablankas draugi Ņujorkā patiesi bija pacentušies. Bet ko tur varēja darīt? Vai tad sacensību nosacījumu izvēle jau izsenis neietilpa čempiona tiesībās? Tāda bija pusgadsimtu vecā tradīcija cīņā par šaha troni. Saņēmuši noteikumus, lielmeistari nogrozīja galvas, pagaudās cits tll.iiii, un ar to arī viss beidzās. Nevarēja taču strīdēties «n pasaules čempionu. Un neizskatītos jau pieklājīgi — ili nodomātu vēl, ka šis lielmeistars pats sevi uzskata i*ii tuvāko pretendentu un jau iepriekš pūlas panākt vioglus cīņas noteikumus, Brīvajos brīžos turnīra kūlumos parunāja, pasprieda, bet tad norima. Un jaunie nosacījumi kļuva par likumu.

Slīps saules stars brīnumainā kārtā bija izlauzies starp blakusmāju milzīgajiem mūriem, cauri loga stiklam Iekļuvis telpā, krita uz marmora kolonnas niķelētā apdali nājuma un atstarodamies rotaļājās briļļu stiklos vecam vīram, kurš spēlēja kādā no blakusturnīriem. Dziļās domās iegrimis, večuks nesaprata, kas viņu pēkšņi sācis traucēt, un atgaiņājās no stara gluži kā no uzmācīgas mušas. Taču neatlaidīgais saules zaķītis atkal sāka lēkāt pa neattapīgā šahista brillēm.

Kapablanka pasmaidīja, pamanījis večuka cīņu ar negaidīto traucēkli. Viņš piegāja pie loga un nostājās tā, lai aizšķērsotu ceļu draiskajam staram. Večuks nomierinājās un nu sēdēja nekustīgi, ar acīm ieurbies šaha galdiņā.

Lejā gar plašo logu strauji plūda garām automobiļi, ekipāžas, nezin kur steidzās cilvēki. Siltais augusta vakars bija jauks un tīkams. Kapablankam bija žēl, ka šādā laikā jāspēlē. Vajadzētu doties laukā no pilsētas. Taču sarūgtinājums bija īslaicīgs. Viņš atcerējās: šodien viņš patiešām dosies izbraukumā ārpus pilsētas, Glorija jau ir atnākusi. Tiklīdz beigsies partija, viņi kopā ar draugiem, kā norunāts, brauks uz ārpilsētas restorānu.

Pagriezies atpakaļ, Kapablanka pārliecinājās, ka viņa pretinieks Vidmars vēl arvien apdomā gājienu. Skatītāju pūlī pie pašas virves stāvēja Glorija. Staltā, mazliet apaļīgā brunete ar pareiziem sejas pantiem izcēlās apkārt-stāvētāju vidū. Glorija bija saģērbusies vakara izbraukumam: tumšs tērps, tā izgriezums un piedurknes rotāti mežģīnēm, lielās cepures platās malas noliektas zemu pār acīm. Un nekādu citu rotaslietu, vienīgi lielu kreļļu virtene.

«Viņa nemaz neizskatās pēc kubietes,» Kapablanka nodomāja. Un piepeši viņš atkal, kā jau daudzreiz pēdējā pusgada laikā, atcerējās to, kas noticis viņa dzīvē: «Tu taču esi precējies, tā ir tava sieva! Tu tagad esi solīds kungs, ģimenes cilvēks. Pie šīs domas tu nekā nevari pierast. Ardievu, jaukā vecpuiša dzīve! Jums jāizturas cienīgi, senjor Kapablanka!» Viņš atcerējās savas agrākās aizraušanās, satraucošas tikšanās Spānijā, Krievijā, Argentīnā, tad domās pārslēdzās uz pēdējo mēnešu notikumiem. Viņš atcerējās sastapšanos ar Gloriju — tā daudzējādā ziņā bija nejauša. Tiesa, mēdz teikt, ka laulības tiekot noslēgtas debesīs, bet mums tās visbiežāk ir nejaušība. Kaut vai viņam pašam. Vai tad viņš bija domājis precēties? Tas nebija ne prātā. Un pēkšņi sastapšanās ar ministru Gonsalesu de Kvasado, iepazīšanās ar Gloriju. īslaicīga lakstošanās, un.,, šī jaukā, skaistā meitene jau ir senjora Kapablanka!

Šajā brīdī kubietis pamanīja, ka iet pulkstenis, kaut Vidmars vēl aizvien sēdēja nekustīgs un raudzījās uz galdiņu. Ātri pienācis klāt, Kapablanka neapsēzdamies ar torni noņēma bandinieku f-septiņi un pārslēdza pulksteni.

Vidmars pārsteigts pacēla acis uz pretinieku.

— Pardon, sorry! — pārsteigtais lielmeistars izsaucās. Kapablanka vēl vienmēr stāvēja, nesaprazdams, kas noticis.

— Tagad taču ir mans gājiens, jūs tikko pagājāt ar torni uz c-septiņi, — Vidmars centās paskaidrot situāciju.

Un tad Kapablanka visu saprata. Ieraudzījis, ka iet viņa pulkstenis, viņš bija nodomājis, ka Vidmars jau izdarījis savu atbildes gājienu. Patiesībā kubietis iepriekš bija tikai piemirsis pulksteni pārslēgt. Izplūzdams atvainošanās vārdos, Kapablanka nolika torni agrākajā vietā, atlika melno bandinieku atpakaļ uz f-septiņi un atgāja nost no galdiņa. Vidmars atkal sāka apdomāt pozīciju.

«Smieklīgs atgadījums!» Kapablanka pasmaidīja, staigādams starp galdiņiem, pie kuriem tika spēlētas pārējās partijas. «Izdarīju divus gājienus pēc kārtas. Kas tur liels, melno pozīcija tik un tā ir bezcerīga! Trūkst kvalitātes, būs jāzaudē vēl vairāki bandinieki. Savādnieks Vidmars nolēmis pret mani spēlēt pēc manas paša atbrīvošanās sistēmas. Bet tā jāspēlē precīzi, vismazākā kļūda rada bezcerīgu pozīciju.

«Aļehinam neizšķirts,» kubietis nodomāja, uzmetis acis sava konkurenta pozīcijai. «Lieliski, būšu par veselu punktu priekšā! Man nodrošināta pirmā godalga, vēl tikai pēdējā kārtā jāuzvar Maroti. Gan jau kaut kā! Esmu labi nospēlējis visu turnīru. Neviena zaudējuma, lu^ml neviens vairs nešaubīsies, izbeigsies aizvainojošie timn ni presē. Pasaules čempions ir visiem pierādījis, i ,1 v 11,1 š ir spēcīgākais: Laskeru satriecu mačā, pārējiem i. lietni aizsteidzos priekšā turnīrā. Lai nu pēc tam.ka-ildiii vēl paceļas roka rakstīt kaut ko aizvainojošu!»

Kupablanka atkal piegāja pie loga, vakara saule apspīdēja viņa stalto augumu. Augumā mazliet pāri vidējam,

. M īlīga izskata, impozants — viņš uz Londonas celtņu -iInetu fona stāvēja lepns kā triumfators. Sievietes, kas .itradās zālē, ar neslēptu ziņkāri sekoja katrai šī apbrīnojami skaistā cilvēka kustībai. Lielas, izteiksmīgas, mazliet izvelbtas acis, plānas, skaisti veidotas lūpas, biezi, viļņaini mati. Pat lielais, gaļīgais deguns neko nekaitēja viņa pievilcīgajai sejai. Grezni ģērbies, apveltīts ar maigām, graciozām kustībām, sievietēm viņš bija_ neatvairāms, vēl jo vairāk tāpēc, ka pats vienmēr izrādīja par tām interesi.

Kubieša sirdī valdīja prieks, un kā gan lai viņš nepriecātos! Jauns, vesels. No rīta viņš bija nospēlējis vairākus setus tenisa un tagad juta patīkamu nogurumu. Dzīve viņu lutina, viņam viss iegrozās ta, kā vajag. Nav nekāda pamata raizēm un uztraukumiem. Viņš ir bagāts, laimīgs, visu mīlēts, viņam ir skaista, jauna sieva. Šaha pasaule ir viņam pie kājām, kronis ilgus gadus paliks viņa galvā. Lai jau naidīgi noskaņoti ļautiņi klaigā, ka viņam to iegūt palīdzējis Havannas karstums! Cilvēki vienmēr ir ļauni, lai jau priecājas! Tagad viņi pieklusīs. Spožā uzvara Londonas turnīrā pierādīja, ka čempions patiešām ir pārāks par visiem. Laskers pat bija atzinis par labāku izvairīties no jaunas cīņas. «Vēl dažs labs tīko pēc mana revanša mača ar Laskeru — lūdzu, esmu gatavs cīņai! Ne tikai ar viņu, bet ar jebkuru citu arī. Varat izmēģināt pasaules čempiona spēku. Tikai vēlāk nenožēlojiet!» Šim likteņa mīlulim bija viss, kas nepieciešams laimei. Veselība, jaunība, skaistums. Slava, gods un nauda.

Nākotne uzvarētājam tēlojās visā savā bezrūpīgajā jaukumā, domās viņš sev iztēlojās visaizraujošākās, visrožainākās ainas. Un pie horizonta neviena mākonīša, neviena tumša punktiņa. Laime, prieks, panākumi. Un slava, slava, slava!

... Piepeši kubieša roka sataustīja kabatā mazu papīriņu. Kas tas ir? Ak tā! Jocīgs horoskops, ko uz Glorijas vēlēšanos no rīta bija sastādījis ielas gaišreģis. Ka-pablanka ar smaidu izlasīja grūti salasāmā rokrakstā uzrakstītās rindas:

««Viss liecina par neparastības pazīmēm: lieliski

fiziskie dotumi, ģeniālas īpašības. Piemīt enerģiskums, un tas dara viņu pretiniekam neuzvaramu. Vērojama prasme uzbrukt, kas apvienojas ar diplomātijas mākslu, labām spriešanas spējām un saprātu...»

Labi izpratis manu raksturu,» bez liekas kautrības nodomāja Kapablanka un pasmaidīja. Bet piepeši viņa seja apmācās.

««Diemžēl Saule ir atdalīta no Saturna neharmoniskā aspektā,»» kubietis lasīja tālāk. ««Tas zināmā mērā vājina viņa miesas būvi. Vāja veselība var kļūt par iemeslu neveiksmēm un par šķērsli viņa karjerā. Urāns atrodas nelabvēlīgā pavērsienā pret Marsu, tāpēc slimības un nelaimes izcelsies pēkšņi un negaidīti. Visas raizes un nedienas atgadīsies, kad Saturns būs naidīgā aspektā pret Marsu, kā, piemēram, 1927. gadā. Šajos gados jāvairās no nevajadzīga riska un pārmērībām .. .»»

Uzacis saraucis, kubietis izlasīja pēdējās rindiņas. Viņa garastāvoklis tūliņ sabojājās. Kā jau daudzi likteņa lutekļi, arī Kapablanka ticēja visdažādākajiem pareģojumiem, un te nu bija šāds pravietojums, tik negaidīts kā pērkona grāviens no skaidrām debesīm. Taču drīz vien atgriezās agrākais noskaņojums. Nekas, viņš nosprieda, divdesmit septītais gads vēl ir tālu. Ja vajadzēs, izvairīsimies no riska un pārmērībām. Bet pagaidām lai dzīvo dzīve!

Kapablanka apņēmīgi saburzīja papīriņu ar horoskopu un devās pie Glorijas, kas viņu sagaidīja ar mīlestības pilnu skatienu. [4]

IMih n.ica no restorānvagona — acīmredzot pēc patī-)• .un.iin pusdienām.

«Līksmojas,» Aļehins nodomāja, ar skatienu pavadī-.ļims abus pasažierus. «Visi līksmojas. Tikai tevi vien in.ii^1 raizes. Un pelnīti, jo tu pats sev tās radi. Cik reižu m . sniu sev teicis: met pie visiem velniem šo dzīšanos IH ' * slavas, šo cīņu par pirmo vietu! Cilvēki taču dzīvo, itilžu nepazīdami, ar vienkāršiem, parastiem priekiem. Un nekas nekaiš — ir apmierināti. Bet tev allaž kaut ko vajag, mūžīgi tu kaut kur steidzies, ar kādu cīnies. Kam Līs viss galu galā vajadzīgs? Tīrie nieki vien.» Nožēla, velēšanās vienkāršot savu dzīvi Aļehinu nepārņēma pirmoreiz. Grūtos brīžos viņš jau dažu labu reizi bija nolēmis atteikties no jebkādas cīņas par panākumiem, uz ko citreiz viņu mudināja godkāre un enerģiskais, spēcīgais raksturs. Reizēm viņš nozvērējās rītu pat sākt jaunu dzīvi, atteikties no nogurdinošās cīņas ar šķēršļiem, dzīvot «kā visi cilvēki». Taču jau nākamajos mirkļos enerģija uzveica pasivitāti, optimistiskais cīnītājs guva virsroku pār izmisuma pārņemto pesimistu. Alehins atkal cīnījās, cieta par neveiksmēm un... cīnījās atkal.

Neapzināti vērodams gar vagona logu slīdošās ainavas, Aļehins domās drīz vien atgriezās pie temata, kas viņu nodarbināja pēdējos gados, proti, pie neveiksmīgajiem mēģinājumiem uzkāpt šaha Olimpā.

«Jau pagājis vairāk nekā gads, kopš aizbraucu no Krievijas, dzīdamies pakaļ melnbalti spalvotajam ugunsput-nam,» viņš prātoja. «Un ko esmu panācis? Stingri vērtējot, neko — esmu palicis tajā pašā vietā, kur sāku. Es spēlēju, alku uzvaras, pirmās vietas, cerēdams galu galā tikt klāt aizjūras brīnumam un notvert to. Bet putns atlidoja uz brīdi, apbūra visus ar savu daiļumu, aizēnoja konkurentus ar savām izrakstītajām spalvām un atkal aizlidoja uz Ņujorku. Un to notvert ir kļuvis pavisam neiespējami, tagad ir vajadzīgas nevis vienkāršas cilpas, bet zelta, un tās maksā piecpadsmittūkstoš dolāru. Kur lai atrod tādu bagātību? Tikai pasakās muļķa Ivanuška atrod apslēptu mantu. Tagad ir citi laiki, bagātību tagad glabā pagrabos un apsargā ar elektriskām lamatām un ložmetējiem.

Es cerēju uz Londonu, taču viss izkūpēja kā dūmi,» Aļehins no pasaku pasaules pārcēlās īstenībā. «Nē, šo to jau, protams, esmu Londonā ieguvis: esmu atrisinājis Rubinšteina problēmu, esmu nonācis pie finiša otrais. Lai nu kā, tagad man priekšā ir vienīgi Kapablanka, man ir pilnīgs pamats izaicināt viņu vēlreiz uz maču. Aizsūtīšu no Parīzes vēl vienu izaicinājumu. Dzelzs jākaļ, kamēr karsta, citādi atkal izveidosies rinda.»

Vagona logā zibēja Francijas vēlās vasaras ainas. Saule laidās rietā, un zemnieki steidza līdz tumsai pabeigt darbus, jo pavakarē karstums mazinājās. Pašlaik vilcināties nedrīkstēja — zemniekam vasarā dienai ir gada vērtība. Salīkuši, iedeguši un noputējuši vīrieši un sievietes veikli strādāja ar visvienkāršākajiem darbarīkiem. «Uz mata tāpat kā Krievijā,» Aļehins nodomāja. Logā zibošās ainavas viņam atgādināja dzimtenes vidienes novadus.

Drīz vien Aļehina domas atkal atgriezās pie šaha.

«Pasaki pavisam godīgi pats sev — vai tu mačā Kapa-blanku uzvarēsi? Atbildi nevis citu dēļ, bet pats sev kā grēksūdzē! Iedomājies — rīt Kapablanka piekritīs spēlēt ar tevi. Lūdzu, senjor Aļehin! Un kas notiks? Vai uzvarēsi? Nekā, brāl, atzīsties godīgi — tev ir maz izredžu uzvarēt, un Londonas turnīrs to vēlreiz apliecināja. Cik daudz trūkumu tev vēl jāizskauž no savas spēles, cik daudz jāstrādā, jāmācās ...

Redzi, cik viegli Kapablanka Londonā tika galā ar pretiniekiem! Kā viņš apspēlēja Vidmaru, Retī, Bogoļu-bovu! Tā taču ir augstākā klase! Bet ko esi paveicis tu? Valtuhu nespēji uzvarēt! Tā nudien nevar! Un kāpēc? Tu kļūdījies, rupji kļūdījies. Būtu gājis ar dāmu uz d-viens, nevis ar zirdziņu uz c-seši, viss tūlīt būtu atrisinājies. Bet tu pārrēķinājies, elementāri pārrēķinājies pavisam vienkāršā variantā. Kapablankam tā negadās. Vai ari pret Tartakoveru — kādu izlēcienu tu izdarīji ar zirdziņu uz f-pieci? Ar vienu gājienu palaidi vējā visu, par ko biji cīnījies četras stundas. Nē, mīļo lielmeistar, pieļaujot tādas kļūdas, par pasaules čempioniem nekļūst!

Tev pārlieku patīk spēles laikā staigāt apkārt, vērot citu pozīcijas,» Aļehins pats sev pārmeta. «Tāds netikums tev piemīt. Tu, zināms, teiksi, ka ļoti mīli šaha spēli, ka tevi interesē viss. Bet, aizrāvies ar svešu partiju, tu pats savā izdari rupjas kļūdas — tur, lūk, tā nelaime! Nē, protams, ja partija tevi interesē, ja tu kombinē vai uzbrūc, tad tevi no krēsla nevar dabūt nost. Bet, kad izveidojas neinteresanta pozīcija, kas tevi maz saista, tad tevi ne ar turēšanu nevar noturēt pie galdiņa, kamēr domā pretinieks.»

Tā prātodams, Aļehins joprojām skatījās pa vagona logu. Redzētie zemnieki, kas fanātiski strādāja tīrumos, ierosināja viņam visai interesantu domu:

«Skaties, kā strādā šie cilvēki, cik fanātiski viņi pūlas, maksimāli koncentrēdami visus savus spēkus un uzmanību! Nogurums savelk rokas krampjos, muguru nav spēka atliekt taisnu, taču viņi strādā, viņiem tas ir nepieciešams, jo tikai šādā darbā — bez žēluma pret sevi — ir viņu glābiņš, viņu dzīve. Un viņi no darba neatraujas ne uz mirkli, lai cik grūti viņiem būtu. Un vai tad tikai zemnieki vien? Kur tad ostas krāvēji, kur strādnieki pie Forda konveijeriem!

Bet tu gan tā nestrādā. Pie šaha galdiņa ir jāpūlas vaiga sviedros, kā to dara zemnieki. Un galvenais — vajadzīga vislielākā uzmanība, kas tevi absolūti izolē no apkārtējās pasaules. Lai pie biakusgaldiņa tiek spēlēta visinteresantākā partija — neviena skatiena uz to pusi, domā tikai par savu pozīciju! Lai šauj kaut no lielgabala tev pie auss — saglabā mieru, iedziļinies pilnīgi savā priekšā esošajā pozīcijā, iemanies domāt tikai par to partiju, ko tu spēlē, un ne par ko citu!»

Kā gan brīnītos Aļehina kolēģi, citi lielmeistari, ja uzzinātu, ka viņš sevi tik bargi tiesā par nepietiekamu uzmanību spēles laikā! Pēc viņu domām, nebija otra šahista, kurš šaha kaujā cīnītos ar tādu aizrautību un pašaizliedzību kā Aļehins. Cik reižu, dziļās domās iegrimis un satvēris galvu rokās, viņš piepeši bija nostenējies — tik pārmērīgi viņš sasprindzināja smadzenes, tik ļoti centās ielauzties pozīcijas dziļumos! Bet, pēc Aļehina domām, ar to vēl bija par maz — tik stingrs un prasīgs pret sevi bija šis neremdināmais krievs.

Dzīves pieredze Aļehinu bija iemācījusi ne tikai slēpt savus trūkumus, bet arī cīnīties ar tiem. Tepat vagonā viņš izstrādāja plānu sava spēles stila tālākai pilnveidošanai. Ir jāizspēlē vairākas treniņa partijas, viņš apņēmās, pievēršot uzmanību vienīgi tam, cik lielā mērā viņš spēs koncentrēties, aizrauties ar šaha cīņu. Aļehins iecerēja arī citus treniņa veidus — kas veicams mājas analīzē, kas turnīru laikā. Kļuva skaidrs tuvākā gada uzdevums: jāizdara kārtējā viņa paša spēles stila revīzija, kuras laikā nevilcinoties jārīkojas un it noteikti, bez kādas žēlastības jāizskauž jau iesakņojušies, bet kaitīgi paradumi.

Lai ka Aļehins bija aizrāvies ar savu domu, viņš tomēr vagona pustumsā pamanīja garu vīrieša stāvu, kas pazibēja aiz durvīm. Sājos platajos plecos un lepni izslietajā gaivā ar mazliet cirtainiem, kastaņbrūniem matiem bija kaut kas apbrīnojami pazīstams, pat radniecīgi tuvs., Brītiņu pēc svešinieka parādīšanās Aļehins izgāja gaitenī. Tur neviena nebija. Pirmās klases vagonos pēdējos gados bija sākuši braukt maz cilvēku. Aļehins iegāja blakusvagonā, bet arī tur nebija vīrieša, kas viņu interesēja. Viņš izgāja cauri vēl vienam tamburam, tad vēl vienam un tikai ceturtajā otrās klases vagonā ieraudzīja nepazīstamā garo augumu. Viņš sēdēja ar muguru pret Aļehinu un lasīja avīzi. Aļehins kādu brīdi vērīgi ielūkojās vīrietim sejā, neuzticēdamies savām tuvredzīgajām acīm, un, piepeši viņu pazinis, izsaucās:

— Ak dievs, tas taču Voļanskis!

Sauciena iztraucēts, nepazīstamais nolaida avīzi un paraudzījās uz durvīm. To pašu acumirkli viņš pielēca kājās, nometa sānis avīzi un steidza apskaut Aļehinu. Pasažieri pārsteigti noskatījās divos pieaugušos vīriešos, kas, sajūsmas pārņemti, bija viens otru cieši apskāvuši un caur prieka asarām kliedza kaut kādus vārdus nesaprotamā valodā.

— Saša! Tas nevar būt! Kā tu nokļuvi Francijā? — Voļanskis atkārtoja.

— Esmu te jau ilgāk par gadu, — Aļehins steidza paskaidrot. — Savādi, ka es tevi nevarēju atrast.

— Es nebiju Eiropā. Pelnīju naudu iztikai.

— Bet es taču spēlēju vairākos starptautiskos turnīros, — Aļehins turpināja. — Vai tiešām tu par to netiki lasījis? Būtu atsūtījis kaut telegrammu vai vēstuli!

— Mans dārgais, tu esi aizmirsis, ka šejienes avīzes reti raksta par šahu pat lielu šaha dzīves notikumu laikā. Kur tu dzīvo?

— Parīzē. Bet tu?

— Kur pagadās. Visvairāk braukāju uz tvaikoņiem. Bet arī šis darbs drīz beigsies.

Iestājās neilgs klusuma brīdis. To pārtrauca Aļehins:

— Kāds man prieks tevi redzēt, Vaļa! Seši gadi, kopš esam šķīrušies.

— Mazliet vairāk. Sešpadsmitā gada divdesmit piektajā jūnijā podporučiks Valentīns Voļanskis tika iecelts par militārā atašeja palīgu Londonā... Vai tev ir kādas /Iiins no Maskavas? — brītiņu klusējis, Voļanskis turpi-un ja. — Kā klājas Varjai? Un Aleksejam?

Un sāka birt šie bezgalīgie «Un kā dzīvo?», «Vai sen neesi redzējis?», kas ir neizbēgami katrā tikšanās reizē pēc ilgas atšķirtības. Draugi aizgāja uz Aļehina kupeju, kur varēja palikt divatā. Pienākušā vakara pustumsā abi atcerējās paziņas, vienaudžus, atsauca atmiņā tālas pakalnes notikumus. Viņiem bija ko atcerēties: daudzus l>adus abu ceļi bija veduši līdzās, kādreiz viņiem bija daudz kopēju prieku, arī daudz bēdu abi bija uzticējuši viens otram.

— Kā tev veicas šahā? — Voļanskis apvaicājās. — Vai drīz spēlēsi ar Kapablanku?

— U! — Aļehins novilka. — Kamielim vieglāk izlīst caur adatas aci. Lai varētu notikt mačs, jāsadabū piec-padsmittūkstoš dolāru.

— Piecpadsmit tūkstoši! — Voļanskis pārsteigts izsaucās. — Kāpēc tad tā?

— Tā pieprasa Kapablanka. Zini, Vaļa, ir tik ļoti apnicis, reizēm gribas visu pamest, atteikties no jebkāda mēģinājuma spēlēt maču ar pasaules čempionu.

— Ko tu runā! — Voļanskis protestēdams izsaucās. — Tik daudz spēku esi atdevis šaham, tik daudz laika. Pacieties — viss būs labi! Es tev ticu — tu būsi pasaules čempions. Vai atceries, kad es tev teicu, ka ticu tam? Pag — pirms cik gadiem tas bija? Pirms astoņpadsmit, jā, tieši pirms astoņpadsmit gadiem. Tu toreiz izstāstīji man savu sapni — un es tev teicu: «Sapnis ir pravietisks: tu būsi šaha karalis.» Vai atceries?

Kā gan Saša lai neatcerētos! Tik dīvains, jocīgs sapnis.

... Zālē valdīja čala, satraukums, kņada. Skatītājus bija satraucis neredzēts brīnums. Solīdi, frakās ģērbušies kungi ar rūpīgi izsukātām bārdiņām bija aizmirsuši savu cieņu un skraidīja pa milzīgo augstgriestu zāli no kakta uz kaktu. Katrs steidza pavēstīt citiem, kāds brīnums noticis. Visi sajūsmināti šūpoja galvas, aiz pārsteiguma izsaucās un sita plaukstas. Tādu brīnumu! Tie, kas līdz šim nebija ticējuši, ka tas iespējams, tagad apstulbuši pieklusa.

«Kur viņš ir? Parādiet viņu!» čukstus lūdzās tie, kas nāca zālē iekšā, un tie, kas tur atradās jau sen, māja ar galvu uz estrādes pusi. Tur, pagriezies ar muguru pret zāli un skatītājiem, pie maza galdiņa sēdēja vājš, baltmatains puisēns. Kaut arī neviens nebija redzējis viņa seju, daudzi zināja, kas viņš tāds ir. Šobrīd visas zāles uzmanība bija piesaistīta viņam.

Bet vai gan tikai zāles vien! Visa Maskava, Krievija, visa pasaule seko tam, kas notiek Maskavas Ārstu biedrības namā. Tas nebija nekāds joks: tika uzstādīts jauns, neparasts, nekad un nekur nepieredzēts rekords. Brīnumainais rekordists spēlē vienlaikus trīsdesmit partiju, neskatīdamies uz galdiņiem. Padomājiet tikai — puisēns spēlē uz trīsdesmit galdiņiem reizē, turklāt neredz nevienu no tiem! Viss saglabājas viņa smadzenēs, katrs lauciņš, katrs iecirknis visās trīsdesmit šaha frontēs.

Pavisam nesen šajā pašā zālē bija uzstājies amerikāņu fenomens Harijs Nelsons Pilsberijs. Viņš bija pārsteidzis visu pasauli ar savu ārkārtējo atmiņu. Maskavieši nebija vien varējuši nobrīnīties. Kā gan ne — Pilsberijs bija spēlējis divdesmit trīs partijas pret divdesmit trim maskaviešiem. Kaut arī Sašam Aļehinam toreiz nebija Jāvuši spēlēt ar amerikāni, viņš tomēr bija uzmanīgi sekojis visai šai neparastajai cīņai, apmeties vecākā brāļa Alekseja spēlētās partijas tuvumā.

Un nu šis amerikāņu rekords bija novecojis! Jaunais maskavietis spēlē trīsdesmit partijas, viņa jūtīgās smadzenes patur atmiņā trīsdesmit šaha spēles laukumus! Saša ir pagriezis pretiniekiem muguru, nekāds spēks tagad nevarētu viņu piespiest paskatīties uz zālē izvietotajiem galdiņiem. Taču viņš atceras visu, kas notiek uz katra no trīsdesmit galdiņiem, atceras katru lauciņu, katru figūru. Simtiem maskaviešu, daudzi tūkstoši krievu pārdzīvo apbrīnojamā puisēna cīņu ar trīsdesmit spēcīgākajiem Maskavas šahistiem.

Vadītāji bez trokšņa šaudās no galdiņiem uz skatuvi.

«Uz septītā galdiņa izdarīts gājiens ar laidni c-pieci,» viens no tiem saka Sašam, un Saša zina, ka pretinieks zogas klāt viņa karalim.

«Dāma h-pieci, šahs!» Saša apņēmīgi paziņo un zina, ka tās ir beigas. Pretinieka pārdrošais laidnis, kurš iedrošinājies apdraudēt ienaidnieka karali, iet bojā baltās dāmas uzveikts.

«Ar šahu ņemu bandinieku f-septiņi,» viņš paziņo, noklausījies, kāds gājiens izdarīts uz divdesmit devītā galdiņa. Un zāle sajūsmā izsaucas. Cik spoža kombinācija! Pat «redzīgs» šahists ne ikreiz pamana šādu iespēju, bet te šo efektīvo gājienu ir atradis pret sienu aizgriezies puisēns.

IH tad iestājās satraucošs mirklis.

Uy. septiņpadsmitā galdiņa jus zaudējāt torni,» Sašam n>i,āzējies pačukst vadītājs. «Melnie ar zirdziņu noņēma torni uz e-trīs.»

«Lieliski!» seansa spēlētājs nenoturas neizsaucies. «Paviltojiet manu gājienu: dāma ņem nost figūru uz h-sep-11i,ii. Mats trīs gājienos!»

1 (‘priecinātais vadītājs aizsteidzās uz zāli, lai paziņotu pretiniekam un skatītājiem Aļehina jauno, spožo kombināciju.

«Tas tik ir kaut kas! Tā tik ir spēle! Ko nu par Pils-bāriju, sitas sit pušu amerikāni!» Saša saklausa sajūsminātus čukstus zālē. Viņam sagādā patiku, ka Maskavas šahisti viņu atzinuši. Viņš nav velti pavadījis tik daudzas stundas, analizēdams žurnāla «Ņiva» šaha nodaļā publicētās partijas. Viņš nebija velti lūdzis Alekseju pacīkstēties ar viņu šaha spēlē, nebija velti pacietis brāļa draugu zobgalības, kad brālis bija Sašu itin viegli uzvarējis. Kas par to, ka viņš toreiz zaudēja! Te nu jums tagad ir rezultāts. Kurš ir čempions — viņš vai Aleksejs? Šis vakars pilnīgi pierādījis jaunākā brāļa pārākumu. Bet vecākajam atliek tikai stāvēt malā un pieņemt apsveikumus sakarā ar brāļa jauno rekordu.

Seansa pēdējā partija. Baltā dāma neatlaidīgi vajā pretinieka karali. Cik naivs ir pretinieks — viņš grib pārbaudīt, vai «aklais» puisēns ar dāmu un karali spēs pieteikt matu karalim, kurš palicis viens! Veltīga cerība uz patu — Saša visu redz. Nedrīkst tikai ar dāmu iet uz f-divi. Izšķiroša ir karaļa pārvietošana no e-septiņi uz g-trīs — un pretinieks padodas.

Zālē nodārd aplausu vētra. Skan apsveikumi, skatītāji spiež Sašam roku. Tagad viņš ir pagriezies ar seju pret zāli — spēle ir beigusies, vairs nav ko slēpties. Visās trīsdesmit partijās uzvarējis Aļehins. Gluži neticams rezultāts! Apsveikumi, rokasspiedieni. Kaut kur no pūļa uz skatuvi spraucas vecmāmuļa, Aleksejs māj brālim ar roku par zīmi, ka atzīst izcilo rekordu.

Piepeši cieta, pašpārliecināta balss pāršķeļ troksni zālē.

«Kur viņš ir? Parādiet man viņu!» nepazīstamais prasa. Saša uz brīdi nobīstas, saraujas, bet tad, balsi pazinis, kļūst priecīgs.

Viņa priekšā stāv melnmatains maza auguma kungs ar lielu, kūpošu cigāru zobos. Saša kungu ļoti labi pazīst. Sevišķi pazīstams viņam ir atnācēja stingrais profils — šaha žurnālos Saša daudzkārt redzējis tā fotoattēlu. Lielais, līkais deguns, melnās ūsas un mazliet uzrautā virslūpa kopā veidoja vienotu, nepārtrauktu līniju. Liela galva uz maza rumpja, mierīgas, pagausas kustības.

Tas ir Emanuēls Ļaskers — izcils šahists, pasaules čempions, kurš uzvarējis pašu Vilhelmu Šteinicu. Šaha spēles gigants, gatavs ik brīdi pret jebkuru aizstāvēt savu pasaules spēcīgākā šahista titulu. Viņš turklāt ir ari matemātikas profesors; Saša nobijās, ka tikai viņš nesāk kaut ko prasīt. Sašam tik ļoti nepatīk nolāpītā aritmētika.

«Sveicināti, jaunais cilvēk!» Sašu sveic Laskers. «Apsveicu jūs ar apbrīnojamiem panākumiem! Trīsdesmit partijas aklajā spēlē — es to nespēju.»

Skatītāji sāka sačukstēties: kāda cēlsirdība! Tā sacil-dināt savu kplēģi! Ne velti Laskeru dēvē par šaha filozofu. Taču skatītājiem bija lemts brīnīties vēl vairāk, kad viņi izdzirdēja Laskera tālākos vārdus:

«Pēc tā, ko jūs, jaunais cilvēk, esat paveicis, es vairs nevaru mierīgi paturēt pasaules čempiona titulu. Piedāvāju jums maču par pirmo vietu pasaulē. Ja jūs uzvarēsiet, es ar sajūsmu uzlikšu jums galvā šaha kroni.»

Šie vārdi Sašu satrauca, sirds priecīgi ietrīsējās, vaigos sakāpa sārtums. Arī maskavieši priecājās: diženais vācietis piedāvāja viņu Sašam maču par pirmo vietu pasaulē. Tiesības, kādas nespēja iegūt daudzi solīdi meistari, iegūst vēl gluži mazs puisēns. Cik izbrīnīti gan viņi bija, dzirdēdami pārsteidzošo atbildi:

«Paldies, tēvocīt Lasker! Piedodiet man, bet es nevaru spēlēt ar jums lielu maču. Ļoti gribētos, bet nevaru. Sešpadsmit partijas — tas ies ilgi. Man jāiet ģimnāzijā, es negribu vecmāmuļu sarūgtināt ar sliktām atzīmēm. Ja varētu vienu partiju ...»

Pasaules čempions apņēmīgi pamāja ar roku.

«Krietns puisis!» Laskers sajūsmināts teica. «Pat ieguvis slavu, tu neaizmirsti vecmāmuļu, atceries, ka jāmācās. Izrādīšu tev pretimnākšanu. Spēlēsim vienu pašu partiju: kurš uzvarēs — tas būs pasaules čempions.»

Un nu Saša atkal ir uz estrādes. Šoreiz te atrodas viens šaha galdiņš un īsts dubultpulkstenis. Saša mazliet satrūkstas — viņš vēl ne reizi nav spēlējis šahu ar pulksteni. Ja nu nevarēšu! Vai labāk neatteikties? Bet ko nu vairs — Laskers jau apsēdies uz krēsla pretī Sa-

A tin un palaidis pret griestiem pirmo sudrabaino cigāra tltimit gredzenu.

1/,velies, Saša!» Laskers aicina puisēnu, pastiepis pretī 111v.rt dūres, kurās paslēpts baltais un melnais bandinieks.

• gaidīt gaidījis brīdi, lai kaut kā atlīdzinātu čem-!• iitn.im par izrādīto cēlsirdību.

«Nē, to nevajag darīt,» puisēns skaļā balsī stingri .tlui. «Ja jau es pretendēju uz šaha kroni, tad man jūs ļ.mzvar man pašam visgrūtākajos apstākļos. Lūdzu, atklājiet man melnās figūras.»

laskers bridi padomā, tad pabīda balto bandinieku ļt.u diviem lauciņiem uz priekšu. Sašam aiz šausmām

islingst sirds: Laskers pagājis ar dāmas bandinieku. Vel nekad pret Sašu neviens nav izdarījis šādu gājienu. (i.in Aleksejs, gan viņa biedri vienmēr atklāja spēli tikai nr karaļa bandinieku. Saša pēc rokasgrāmatas jau izpētījis visas aizsardzības iespējas pret gājienu e-divi, e-četri. Varēja izdarīt asu karaļa gambītu, bet tas nozīmētu, ka būs jāpaliek aizsardzībā. Sicīliešu vai franču aizsardzība atstāja vairāk iespēju spēlēt aktīvi. Sašam tas viss ir zināms, bet ko lai iesāk pret pirmo gājienu d-divi, d-četri?

Kaut kas taču jādara, nevar jau tūliņ padoties. Sākumā Saša nolemj kopēt Laskera gājienus, tad aizraujas un sāk iet pats savus ceļus. Partija kļūst asāka: Laskers iegūst bandinieku un gatavojas pāriet uz galotni. Saša nobīstas. Ar Laskeru nedrīkst spēlēt galotni, viņš atceras, pasaules čempions ir izslavēts ar savu lielisko spēles mākslu šajā šaha partijas stadijā. Visai pasaulei pazīstama viņa ārkārtējā šaha tehnika, prasme uzvarēt partijās, kurās viņam ir pavisam niecīgs pārākums. Bet te ir vesels bandinieks! Nē, nekādas galotnes! Jāiet tikai uzbrukumā.

Saša sāk nostiprināt figūras centrā. Lūk, viņš izved zirdziņu centra laukumā, tad nostiprina to ar bandiniekiem. Lieliska doma — tā bieži darīja Pilsberijs. Priekšposteņa aizsegā pārējām melnajām figūrām rodas iespēja tuvoties ienaidnieka nometnei.

Izrādās, ka šī ir spoža ideja. Sašas pozīcija tūliņ kļūst stiprāka. Nu jau sāk uztraukties Laskers: viņš pasūta sev tasīti kafijas, tad vēl vienu un vēl. No cigāra pret griestiem kāpj biezi tumšpelēku dūmu mutuļi. «Kā no lokomotīves,» Saša nodomā. Kā gan Laskers lai nenervozē: no šīs partijas taču atkarīgs šaha kroņa liktenis, bet kroni vācietis ieguvis ilgstošā, neatlaidīgā cīņā.

Tomēr pasaules čempions nepārprotami jau palaidis garām vajadzīgo mirkli, nav novērtējis pretinieka dziļos nodomus. Drīz vien notiek kas negaidīts. Saša paņem rokā melno laidni un grib pacelt to no galdiņa, lai noņemtu pretinieka bandinieku h-divi. Taču roka neceļas, kaut kas puisēnam neļauj izdarīt šo kustību. Briesmīga piepūle, tā ka roka sāk sāpēt, — un balto bandinieks noņemts, piesakot šahu. Laskers nevilcinādamies noņem laidni — pretinieka iecere vēl nav nonākusi līdz viņa apziņai. Bet, kad Saša atkal pārvarējis sāpes, tāpat ir upurējis arī otru laidni, Laskers izbailēs satver galvu rokās. Viņš izpratis Sašas nolūkus: ziedodams vienu pēc otra divus melnos laidņus, viņš atsedzis balto karali un pieteiks tam matu ar savu dāmu un torņiem. Tieši tāpat pirms dažiem gadiem Laskers pats bija uzvarējis Baueru. Nu viņš kļuvis pats par savas idejas upuri.

Pasaules čempiona pozīcija kļuvusi bezcerīga,

«Urā jaunajam pasaules čempionam!» Laskers izsaucas, apturēdams šaha pulksteni. Saša atceras: tieši tāpat bija izsaucies Vilhelms Šteinics, kad zaudēja mačā ar Las-keru. Zālē sākas kaut kas neiedomājams. Gaisā lido cepures, šaha galdiņi, cilvēki apkampjas, lec uz estrādes. Vadītāji vairs nespēj ieturēt kārtību.

«Bravo krievu čempionam!» piepeši izsaucas kāds resns kungs. Saša resnuli pazīst — tas ir Alekseja skolotājs. Cik reižu viņš Aļehinu mājās daudzināja, ka visu krievu šahistu sapnis ir iegūt šaha kroni savai dzimtenei!

«Jums, Cigoriņa pēctečiem, šis sapnis jāvērš īstenībā,» viņš skolniekiem mēdza teikt. Un nu sapnis piepildījies.

Saša ir laimīgs. Viņu paceļ rokās un nes pa gariem gaiteņiem. Puisēna sirds priekā dreb. Viņš pieveicis pašu Laskeru! Nu viņš ir pasaules čempions, spēcīgākais no visiem cilvēkiem, kas dzīvo pasaulē. Lūk, kā viņš spēj spēlēt šahu, nu vairs par viņu nesmiesies ne Aleksejs, ne viņa biedri! Pats Duzs-Hotimirskis apsveikdams sniedzis viņam roku. Lai nu kāds tikai mēģina zoboties!

Bet kas tad tas?! Ak kungs, kādas šausmas! Saša piepeši jūt, ka viņu nolaiž uz grīdas un visi, kas tikko bija saukuši «bravo!», gavilējuši un apsveikuši, tagad klusītēm izklīst uz visām pusēm. Kāds viņus izbiedējis, bet

’ Nākamajā mirklī iemesls viņam kļūst skaidrs — un \ ii m sirds bailēs pamirst.

I, pni atgāzis galvu, Sašas priekšā stāv skaists pulkvedis jaunā gvardes mundierī. Augstā ķivere ar balto upalvu augšpusē labi piestāv viņa smalkās sejas pareizajiem vaibstiem. Pie sāniem karājas zobens, tam blakus l»,ii gājienu soma. Pulkveža pašapmierinātā seja glabā ģimenes lepnumu un dzimtmuižnieka mūžseno nicinājumu pret visu cilvēci.

Staltā pulkveža izaicinošā stāja Sašu biedē, rudā bārdiņa iedveš šausmas. Ielūkojies ciešāk, Saša pazīst, kas i.is tāds ir. Viņš redzējis šī cilvēka portretu avīzēs, dzirdējis par viņu no brāļa, lasījis avīzēs par viņa rīcību. Tas ir kņazs Dadians-Mingreļskis, Cigoriņa vajātājs. Tieši viņš bija iespiedis savu ļoti vājo šaha partiju krājumu un pieprasījis, lai Cigoriņš tās komentē. Krievu čempions bija atteicies, un tad kņazs viņam nežēlīgi atriebās. Kad Cigoriņš ieradās Montekarlo turnīrā, kņazs, kurš šajā turnīrā bija tiesnesis, pieprasīja, lai Cigoriņu turnīrā nepielaiž. Vēl ilgi pēc tam kņazs ar citādām metodēm atriebās nepadevīgajam šahistam.

Tagad šis šausmīgais cilvēks stāv Sašam ceļā. Kāda briesmīga, sarkana bārda! Saša savelkas kamolā, lai nebūtu jāredz kņaza dzelstīgie bārdas sari un jādzird spalgā balss.

«Kas tad te notiek? Es to nepieļaušu!» kņazs kliedz. «Nelaidīšu!»

Pakalpiņi metas izpildīt kņaza gribu.

«Ej, ej, puisēn!» viņi steidzina Sašu. «Neuztrauc kņazu!» Tie, kas tikko bija jūsmojuši par Sašu, cildinājuši viņa uzvaru, uzreiz novēršas no jaunā čempiona.

Un, lūk, Saša ir viens pats lielā, tukšā istabā. Visi viņu ir pametuši. Viņam ir baigi un ļoti skumji: viņš ir pamests, nav k&m pasūdzēties, nav ar ko parunāties. Sirdi spiež milzīgs smagums — cilvēku nepatiesuma un nodevīguma smagums. Nav no kurienes gaidīt palīdzību, neviens viņu neglābs un neaizstāvēs. Un kaut kur no tumšās durvju ailes rēgojas kaut kas baigs ...

«Kņazs, vecmāmuļ, kņazs!» kliedz drebošais Saša.

«Ko tu runā, manu mīlulīt, kāds kņazs?» pārbiedētais puisēns dzird vecmāmuļas balsi. Saša atver acis. No logiem tieši sejā krīt spilgta saules gaisma. Saša ar plaukstām paberzē acis, paraugās apkārt. Kur viņš ir? Nav ne tukšās istabas, ne briesmīgā kņaza. Viņš ir mājās, savā gultiņā. Cik šausmīgu sapni viņš redzējis! Vecmā* mūļa ar siltu, maigu roku glāsta viņa galvu.

Ar ierastu kustību Saša pabāza roku zem spilvena, kur pirms gulētiešanas parasti nobēdzināja savas daudz pieredzējušās, apskrambātās šaha figūriņas un saliekamo koka galdiņu. Vakaros Sašam laikus jāiet gulēt, bet kā lai aizmieg, ja korespondencpartijā pretinieks ir atsūtījis negaidītu, spēcīgu gājienu? Gribot negribot gultā lampadas gaismā kādu pusstundiņu jāaplūko pozīcija.

Saša neatrada zem spilvena pazīstamo kārbiņu.

«Vecmāmuļ, bet kur tad mans...» Saša jau iesāka, bet tūliņ pārsteigumā sastinga. Uz gultas malas saulē spīdēja jauns šaha galdiņš. Saša ātri izlīda no segas apakšas un pakampa dāvanu. Šis nebija parasts galdiņš. Katrā lauciņā bija iedobe, kur iestiprināt figūru, un katrai figūrai pamatnē metāla kātiņš.

«Apsveicu dzimšanas dienā, mans mīļais!» Vecmāmuļa noskūpstīja Sašu uz pieres, un Saša atcerējās: šodien pirmais oktobris — viņam paliek divpadsmit gadu. Gaviļnieks pateicīgi skūpstīja vecmāmuļas grumbaino seju, tad uzmanīgi izbēra figūriņas uz segas un salika tās uz galdiņa sākuma stāvoklī. Viņam bija ienākusi prātā doma izanalizēt tikko sapnī redzēto partiju ar Laskeru. Nejauši piespiedis podziņas galdiņa malā, Saša atklāja, ka nevienu no trīsdesmit divām figūrām nevar noņemt. Viņu pārņēma prieks: cik viņam brīnišķīgs šaha komplekts! Figūras var nostiprināt jebkurā pozīcijā un pēc dienas vai pēc nedēļas sākt analīzi no šī paša stāvokļa. Cik lielisks šaha komplekts! Tāda nav nevienam!

Ar plati ieplestām zilām acīm Saša skatījās te uz šahu, te uz vecmāmiņu. Un vecmāmuļa nenolaida acu no sava mīluļa, apmierināta, ka viņai izdevies mazdēlam sagādāt dzimšanas dienā tādu prieku. Lādzīgā vecā sieviete priecīgi smaidīja un glāstīja nerunīgā, piemīlīgā mazdēla gaišbrūno galviņu ...

— Pagaidām šis sapnis ir pravietisks tikai vienā ziņā, — Aļehins bēdīgi teica Voļanskim. — Kņazi arī tagad neļauj man tikt pie šaha kroņa. Savāds sapnis ... Bērnības sapņi.., Cik brīnišķīgs laiks ir bērnība un jaunība! Bet es gan toreiz biju ērms! Vai tu, Vaļa, atceries Varvaras dzimšanas dienu?

... Cauri ļaužu pilnajam Smoļenskas laukumam ar pūlēm laužas tramvajs, kura zvanīšana tikko pārskan tir-gussievu klaigas un pircēju kņadu. Bet turpat blakus ir

I 111 ..i Namdaru šķērsiela, zemā māja, omulīgais dārziņš ..i lielu, vecu ozolu. Šodien Aļehinu mājās iet jautri — it. k svinēta meitas Varvaras dzimšanas diena. Jaunieši līksmojas, dejo klavieru pavadījumā.

Jaunais Voļanskis tikko nolasījis dzejoļus, kas veltīti ļ.iukajai jubilārei. Vēlāk viņš visu vakaru dejo ar to. Visi vienaudži jau sen zina: abi viens otru mīl. Dejojot t,.i karsusi, Var vara izskrien dārziņā, viņai pakaļ Voļan-r.k is. Un abi acumirklī apklust —^ uz sola zem milzīgā ozola Saša analizē šaha partiju. Arā jau ir tumšs, bet v.ii gan aizrautīgajam Sašam vajadzīga gaisma, lai pār-lukotu šaha figūras! Viņš taču pieradis visas partijas analizēt galvā.

... Pēc dažiem gadiem Pēterburgā tiesību zinātņu skolā zelta jaunatne vairāk nodevās augstākās sabiedrības izpriecām nekā mācībām. Šajā bagātnieku mācību iestādē valdīja slepena tradīcija — katram studentam «obligāti» ja būt savam izbraucamajam pajūgam un jāuztur operetes koriste. Saša savu kolēģu dzīrēs piedalās reti, brīvo laiku un naudu, ko sūta vecmāmuļa, viņš tērē šaha grāmatām un korespondencpartijām. Un tomēr tirgones Proti orovas mazdēls, stalts blondīns ar tuvredzīgām, zilām acīm, saista vieglu panākumu tīkotāju uzmanību.

Viena no tām — melnmatainā, uzņēmīgā Niķa — ar krietnām pūlēm panāk, ka Aļehins uzaicina viņu uz satikšanos pie teātra dienesta izejas. Voļanskis aizdod draugam uz vienu vakaru savu pajūgu. Taču pārkaitinātā Niķa velti gaidīja savu pielūdzēju, izturēdama zobgalīgo draudzeņu šķelmīgos skatienus. Kamēr bēro zirgu pāris pie Aļehina mājas gaidīja braucēju, pats Aleksandrs bija aizmirsis visu pasauli, sēdēdams pie šaha galdiņa, iemaldījies aizraujošajā divzirdziņu aizsardzības mudžeklī...

— Jā, tas bija skaists laiks! — Voļanskis izsaucās, pagriezdams slēdzi un apgaismodams kupeju ar maigu elektrisko gaismu. — Un tad mūsu omulīgā dzīve piepeši vienā mirklī izputēja, trakot sākusī dzīves vētra izsvaidīja mūs pašus kā kritušas rudens lapas.

. *, Četrpadsmitā gada Pēterburga. Krievu šahistu vispārējā sajūsma — divdesmit divus gadus vecais Aleksandrs Aļehins kļuvis par lielmeistaru, ieņemdams trešo vietu ļoti spēcīgā starptautiskā turnīrā. Taču uzvaras prieks nav ilgs — pēc dažiem mēnešiem nodārd pirmās karņ zalves. Aleksandrs un Voļanskis brīvprātīgi dodas uz fronti. Aļehins saņem Jura krustu par ievainota virsnieka glābšanu, iznesot to no ugunslīnijas, taču piespraust ordeni iznāk tikai slimības gultā — varonis pats smagi kontuzēts. Un Aļehins nonāk Ternopoles hospitālī — tur viņu apmeklē Voļanskis. Novājējušais, samel-nējušais Saša cieš no kontūzijas un varbūt vēl vairāk no tā, ka nav ar ko saspēlēt šahu. Tepat gultā tiek noorganizēta partija ar Feldu, itin labu šahistu, kurš nejauši gadījies tajā pašā hospitālī. Šo partiju Aļehins veic aklajā spēlē un uzvar, spīdoši upurēdams dāmu. Drīz vien šī kombinācija izstaigā visas pasaules šaha žurnālus.

— Un tālāk? Tālāk tu vairs neatceries, Valentīn, — Aļehins turpināja vērpt atmiņu pavedienu. — Pareizāk sakot, tu nevari atcerēties — tu tolaik vairs nebiji Krievijā. Pats grūtākais laiks vēl tikai sākās. Septiņpadsmitā gada mutuļojošais virpulis. Pārbiedētie muižnieki un tirgoņi bēg uz ārzemēm. Uz kurieni? Vienīgais ceļš caur Odesu. Es arī kopā ar visiem. Odesas ostā panika, ņudzeklis, saniknotu cilvēku klaigas. Tie bēg prom no degošas mājas, glābj savu ādu. Un es toreiz uz pašas krievu zemes robežas sāku domāt: kurp mēs bēgam, kas mūs gaida nākotnē? Nekas, tukšums. Lai arī aiz muguras ir degoša māja, tā tomēr ir mājai Tava māja, dzimtais pavards. Degošās krāsmatās var aiziet bojā, taču arī svešumā nav nekādas drošības. Galu galā... es paliku. Stingri sakot, boļševiki nemaz nav tik slikti cilvēki. Tikai mēs viņiem esam sveši, varbūt pat ienaidnieki. Tomēr es vēlāk nejutu nekāda naidīguma. Man sāka uzticēt nopietnus uzdevumus: strādāju kriminālmeklēšanā, biju par tulku Kominternē. Tikai... sabrukums, bads, domas par maču ar Kapablanku.* Un tā nu . ♦. esmu šeit.

— Vai atceries ģimnāzijas laika karikatūras? — Voļanskis atgādināja.^ — Aļehins dzenas pakaļ bēgošam šaha kronim, vēlāk viņš redzams kā karalis ar tīkoto rotu galvā.

— Domāju, ka šī rota tā arī paliks man galvā vienīgi bērnudienu karikatūrās. Vai es tev stāstīju par Kapa-blankas jaunajiem nosacījumiem?

— Jā, tie nu nav viegli!

— Tieši tā — nav viegli! Godīgi sakot, es pagaidām neredzu nekādas iespējas savākt tādu milzu naudu, — sarūgtinātais Aļehins atzinās. — Un man nav nekādu cerību uz maču un šaha kroni. Nē, Valentīn, tici man — nav!

Ib.r/mains, stindzinošs vējš spiedās cauri drēbēm un, li/d.uns zem mēteļa, žaketes un veļas, izraisīja pretīgus iirbuļus. Kājas grima kupenās, aukstas sniegpārslas 1« kļuva zābakos un izkusušas kutinošās straumītēs tecēja l. jup. Apledojušie bikšu gali ejot svaidījās un caur plā-n.ij.im zeķēm sāpīgi sita pa kājām. Visvairāk raižu sa-pulēja platmale — pie katras vēja brāzmas Emanuēls

I uskers izbijies tvēra pēc tās ar rokām. Ko tur teikt — nelādzīgs ietērps ledus plašumu iekarotājam!

Tiesa gan, arī pārējie ceļabiedri nebija apģērbti labāk.

II īpaši šis nemierīgais biržas ierēdnis: rudens mētelēns plandās uz viņa garā, ķēmīgā auguma, vieglās kurpes uz ledus slīd, galvā kaut kāda zeķe: īsts Pats! Toties mazais resnītis izskatās gluži pēc Patašona^5. Turas braši — soļo bez kādas galvassegas! «Esmu tā pieradis,» viņš saka. Vienīgi viņu pavadonim viss, kā nākas. Kas tur ko brīnīties —r soms, pieradis pie slikta laika, pa ledu soļo tikpat mierīgi kā pa parketu!

Ūsas apsarmoja ņn pārvērtās par lāstekām. To nu gan viņš nemūžam nebūtu domājis, ka ūsu dēļ vajadzēs ciest tik daudz neērtību. Un ar degunu tīrais negals — laiku pa laikam Laskers uz to pašķielēja ar vienu aci. No sākuma viņš saskatīja kaut ko sarkanu, tad šis plankums ieguva zilgani violetu nokrāsu. Izbijies viņš tad piemirsa platmali un ar abām rokām neganti berza vārīgo vietu. Ja nosaldēs, tad gan viņš ieradīsies Hamburgā jaukā izskatā. Pasaules eksčempions, filozofijas doktors — bez deguna!

«Kam gan tev šīs mocības?! Tie citi vismaz ir spiesti — dzīve liek to darīt. Biržas ierēdnis steidzas uz dēla kāzām — tur nu vilcināties nedrīkst; resnulim ir svarīgs firmas uzdevums. Bet kurp tu dzenies savās vecumdienās? Jau piecdesmit seši uz muguras, bet skrien uz turnīru kā puišelis. Vēl neesi gana spēlējis? Nu, nokavēsi, netiksi uz Ņujorku, un kas par to? Būs tev par vienu turnīru mazāk, vai mazums esi tajos spēlējis!»

Šajā grūtajā situācijā pats sevi rādams, Laskers neapjausti turpināja soļot, cenzdamies galošā auto kāju

spert pēdās, ko sniegā atstājuši priekšā ejošie. Vai gan viegli turēties līdzi šim garajam?!

«Pats esi vainīgs, ka nokļuvi šādā situācijā,» Laskers soļodams turpināja sevi strostēt. «Aizbrauci uz Krieviju: tas bija pareizi darīts — jau sen gribējās paraudzīties, kas tur notiek jaunās varas laikā. Maskava, Ļeņin-grada — tas viss būtu labi, bet kam bija vajadzīgi Helsinki? Tev taču jābrauc uz Ņujorku — turnīrs ir deguna galā. Vai tad var domāt par lekcijām? Nekā, tomēr braucu. Ne velti Marta brīdināja: nebrauc; viņai jau bija tāda priekšnojauta. Kad atgriezīsies no Ņujorkas, tad — lūdzu! Bet tu tak esi tiepīgs, tāpēc jau viņa saka, ka tu esi smaga rakstura cilvēks. Mūžīgi paliec pie sava! Paņēmi papīriņu, visu aprēķināji — matemātikas profesors! Cik ilgi jābrauc no Ļeņingradas līdz Helsinkiem, cik ilgi kuģis iet no Somijas līdz Hamburgai. Viss saskanēja — varēja paspēt. Bet te uzreiz — blaukš! — sals klāt. Ledus iekala kuģi, un nu tas stāv starp ledus blāķiem kā vārga sieviete, iespiesta milžu pūlī.»

Atcerējies pamesto tvaikoni, Laskers iedams atskatījās.

Skaistais, baltais kuģis, kas radīts, lai vadatu cilvēkus pa jūru plašumiem, tagad šķita nožēlojams, nomaldījies bezgalīgā sniega klaidā. Uz klāja palikušie cilvēki izskatījās pēc maziem, melniem kukainīšiem. Viņiem tur tomēr ir silti, kajītēs ir mājīgi. Bet te... «Varbūt vajadzēja palikt,» Laskers sāka šaubīties. «Bet tad es droši vien nokavētos un nenokļūtu Ņujorkā. «Klīvlenda» dodas ceļā divdesmit astotajā, bet sazin kad vēl atbrīvos no ledus šo nožēlojamo sili.»

Muļķīgs stāvoklis: visapkārt ledus un sniegs; netiek ne turp, ne atpakaļ. Kapteinis rokas vien plātīja: «Neko nevaru līdzēt. Zinu, ka ir jākuģo uz Ņujorku, zinu, ka ir lietišķa tikšanās. Gaidiet ledlauzi; kad tas ieradīsies, nezinu. Neko nevaru līdzēt.» No rīta biržas ierēdnis izteica ideju: uz krastu jādodas kājām pa ledu, bagāžu nogādās Hamburgā vēlāk. Kapteinis protestēja — viņš nevarot uzņemties tādu atbildību. Atnesa karti, sāka to pētīt. Līdz dzelzceļa stacijai bija septiņi kilometri. Viņi strīdējās, biržas ierēdnis iekaisa: aiziesim gan, ledus ir pietiekami izturīgs, kuģis nespēj to salauzt. Beidzot kapteinis bija ar mieru, iedeva par pavadoni matrozi. Trīs drosminiekus pasažieri pavadīja kā polāro ekspedīciju. Jocīgs trio; divi mazi un resni, viens garš kā maikste.

Kuģi atstājot, ceļš likās viegls — pat krasts bija redzams, bet patiesībā iet nemaz nebija tik vienkārši. Sniegs, vējš. Moži uzsācis ceļu, trio ar katru brīdi gausāk vilkās pakaļ pavadonim. Pēc sensena paraduma Las-kers pret likstām izturējās filozofiski. «Viss dzīvē jāizbauda,» viņš sevi pārliecināja. «Kad gan vēl gadīsies pārdzīvot kaut ko tādu! Toties laikā nonākšu Hamburgā, braukšu uz Ņujorku. Cik lielisku turnīru noorganizējuši amerikāņi, spožs sastāvs! Atdarījuši makus — divdesmit gadus Amerikā nekas tamlīdzīgs nav noticis. Bet kāpēc es galu galā braucu uz turieni? Nevaru nostilt uz vietas. Dzenos pēc slavas. Jau ir par vēlu domāt par savu godkārību, par uzvarām! Viss jau aiz muguras. Un vai tad galvenais ir slava, vai gan vajadzīgas uzvaras? Kaut šie nīgrie avīžu skribenti zinātu, cik ļoti gribas padzīvot lielu šaha sacensību atmosfērā, vēlreiz pārdzīvot cīņas azartu! Redzams, Emanuēl, ka tu līdz pēdējam brīdim būsi un paliksi cīnītājs. Es jau Martai teicu: «Nomiršu kā balerīna — uz skatuves.»»

Viņam ienāca prātā kāda sena saruna ar sievu. Kad Laskeram palika piecdesmit gadu, Marta viņu pārsteidza ar negaidītu priekšlikumu:

— Kā būtu, ja tu pilnīgi atmestu šaha spēli, Emanuēl?

— Kā tas jāsaprot?

— Pavisam vienkārši. Paziņosi visai pasaulei, ka vairs nespēlēsi turnīros un mačos, atteiksies no pasaules čempiona titula. Nodosies filozofijai un matemātikai.

— Tu runā nopietni? — Laskers cieši raudzījās sievā.

— Pavisam.

Šis priekšlikums Laskerā izraisīja pārdomas, taču nebūt nelikās tik muļķīgs. Viņš domīgi raudzījās kaut kur garām Martai, cigāru kūpinādams un ar pirkstiem bungodams pa atzveltnes krēsla roku balstu.

— Rīt tu paziņosi pasaulei, ka noņem savu šaha kroni, — aizrāvusies runāja Marta. — Visi brīnīsies, pēc tam būs sajūsmā. Kāds dižums un pašuzupurēšanās! Emanuēls Laskers spēris soli, kas sniedzas pāri cilvēku parastajai saprašanai.

— Bet vai šo pasauli maz vajag tā pārsteigt? Vai pasaule ir tā vērta? — Laskers ievaicājās. •— Sagādāt prieku ienaidniekiem, bet draugiem vielu aplamai spriedelēšanai?

— Cik tas būtu skaisti! — Marta nerimās. — Visgudrākās aktrises un baletdejotājas aiziet no skatuves pašā slavas spožumā, talanta plaukumā. Un atstāj par sevi tikai vislabākās atmiņas. Tas ir gudri un diženi.

— Gudri? — Laskers pārjautāja, — Tieši par to es neesmu pārliecināts.

— Turklāt — kāpēc tev jāmaitā veselība, nervi? — Marta centās Emanuēlu pārliecināt. — Jau divdesmit četrus gadus tu sēdi šaha tronī. Cik ilgi tad var? Agri vai vēlu tikpat vajadzēs atdot vietu jaunam čempionam. Tad jau labāk aizej pats labprātīgi. Šāda cildena rīcība šaha vēsturē tiks uzskatīta par gudra vīra, dziļa dzīves pazinēja un vērtētāja spertu soli.

— Tātad tu mani mudini izbeigt visas sarunas par maču ar Kapablanku, atteikties no turnīriem un seansiem? Aprakt sevi dzīvu, pilnu spēka, vēlēšanās cīnīties un dzīvot?

— Vai nu tev trūkst citu interešu! — sieva uzbudināta tiepās. — Raksti filozofiskus traktātus, pētī matemātikas formulas! Uzraksti beidzot līdz galam lugu! Vai nu Emanuēlam Laskeram trūkst, ko darīt! Toties es vismaz būšu mierīga: nebūs šo tenku, aizvainojumu, vēstuļu ar nekaunīgiem mājieniem. Domā, ka es neredzu, kā tevi satracina katra vēstule no Ņujorkas, ka nezinu, cik nervu tev prasa katra atbilde Kapablankam un viņa piekritējiem? Nē, ilgāk tā turpināt nav vērts... Šaha kronis tev kļuvis pārlieku smags.

Vairākas dienas Martas ierosinājums bija abu laulāto draugu pārdomu objekts. Tika apspriesta gan šāda, gan tāda iespēja, kā «izstāties no spēles». Dažbrīd pasaules čempions piekrita sievas priekšlikumiem, un tieši tādā brīdī viņš nosūtīja presei vēstuli, kurā atteicās no šaha troņa par labu Kapablankam. Pasaules šahistu noteiktais protests pret to, ka šaha karalis brīvprātīgi atsakās no troņa, Laskeru pamudināja savu lēmumu mainīt. Un mainījusies bija arī viņa pārliecība.

— Esmu vēlreiz pārdomājis tavu priekšlikumu, Marta, — Emanuēls griezās pie sievas, kādu vakaru iznākdams savā Berlīnes dzīvoklī no kabineta. — Un zini, pie kāda secinājuma esmu nonācis? Ir jāturpina spēlēt. Es nevaru šķirties no šaha.

— Tā galu galā ir tava darīšana, mīļais, — Marta pasmaidīja. — Tikai tev ir tiesības izšķirt tādus jautājumus.

— Saproti, Marta! — Emanuēls apskāva atzveltnī sēdošo sievu. — Esmu piedzimis par šahistu, un tādam man ari jānomirst. Iedomājies, ka es atmestu spēlēšanu. Pilnīgi un galīgi — uz visiem laikiem. Ne vairs turnīru, ne seansu, it nekā. It kā es vispār nekad mūžā nebūtu šo spēli pratis. Nodarbotos vienīgi ar matemātiku, zinātnēm un lugu. Un tomēr pēc gada, pieciem vai desmit gadiem kaut kur sirds dziļumos sāks urdoši grauzties šaha «ķirmis». «Spēlē,» tas sāks pārliecināt, «spēlē vien! Kā tu vari nespēlēt? Tas taču ir šahs. Tu esi aizmirsis, ka reiz biji šīs spēles čempions!» Vai gan es spēšu iztikt bez šaha, Marta? Nē, nemūžam! Mēs, šahisti, kopš bērnības visi esam apsēsti ar šo spēli, un šī apsēstība mūs nepametīs līdz beidzamajai mūža dienai. Vai gan tā ir slikta apsēstība?

Pēc pieciem gadiem es neizturēšu, man sagribēsies kaut vienu reizīti vēl spēlēt turnīrā, — Laskers dedzīgi turpināja, nokratīdams cigāra pelnus. — Piesēdīšos pie galdiņa, un... visi sāks mani apspēlēt. Būšu atpalicis, nebūšu trenējies. Cik sašutis gan būs mans cīnītāja gars par šādiem zaudējumiem! Ēzelis, tik daudz gadu neesi spēlējis, esi aizmirsis teoriju! Un es atkal ķeršos pie šaha spēles, atgriezīšos pie tā, ko būšu tik neapdomīgi un nesaprātīgi pametis. Nē, — Laskers nopūzdamies pabeidza. — Man nav tiesību aiziet no šaha spēles.

«Vai tad man nebija taisnība?» Laskers prātoja tālāk, pielikdams soli, lai panāktu uz priekšu aizgājušo biržas ierēdni. «Zaudējis mačā pret Kapablanku, es pēc tam divus gadus šaham pat nepieskāros. Un kas iznāca? Ar kādu azartu es pērngad metos spēlēt Morāvijas Ostravā! Un tagad? Kā puišelis jožu pa ledu, lai tikai nenokavētu vilcienu, lai nepalaistu garām iespēju spēlēt Ņujorkas turnīrā.» Tomēr bija vēl kāds iemesls, kas lika Las-keram steigties uz Hamburgas kuģi. Turnīra organizētāji no aizokeāna bija atsūtījuši aizvainojošu, tīri vai rupji aizskarošu vēstuli: «Ielūdzam uz turnīru. Piekrišanas termiņš — 24 stundas. Darām zināmu: ja atteiksieties, jūs aizstās Tarašs.» Neko teikt, visai noteikts tonis — labās mājās tā nemēdz pat kalponi pieņemt. Nekas, gan viņi vēl dabūs iepazīt veco Laskeru!

Tie, kas gāja pa priekšu, piepeši apstājās. Pienācis tuvāk, Laskers no matroža paskaidrojuma lauzītā vācu valodā saprata, ka tuvojas krasts, sniega būs vairāk un iešana grūtāka. Matrozis bažījās arī par to, ka ledū varētu gadīties plaisas, pamācīja, kā tās pamanīt un apiet. Tikai tagad Laskers apjēdza stāvokļa bīstamību: viņiem zem kājām bija desmitiem metru dziļums, briesmīgs bezdibenis. Viņš uzmeta acis biržas vīram: tam sejā atspoguļojās šausmas, un tikai ar pūlēm tas piespieda savas garās kājas slāt uz priekšu pa dziļo sniegu.

Tagad pulciņš uz krastu virzījās gausāk, visi bija jūtami noguruši. Tomēr mērķa tuvums piešķīra spēku. Drosmīgie ceļinieki daudzas reizes meta līkumu ap bīstamām vietām, taču viņu uztraukumam nebija pamata: par laimi, īstu plaisu ledū nebija. Drīz vien visi četri atviegloti nostājās uz cieta krasta un vēl pēc piecpadsmit minūtēm jau sildījās nelielas dzelzceļa stacijas sakurinātajā uzgaidāmajā telpā. Laskers nosūtīja Martai telegrammu: «Viss kārtībā, Hamburgā iebraukšu laikā, pagūšu uz «Klīvlendu». Tikai sagaidi no Helsinkiem nevis ar kuģi, bet ar vilcienu.»

Laskers pamodās no griezīga sirēnas kauciena. Pirmajā mirklī viņš nevarēja saprast, kur atrodas, bet tad visu atcerējās. Ienāca prātā gājiens pa ledu — kādas šausmas, kādam riskam viņš bija sevi pakļāvis; viņš atminējās steidzīgo braucienu vilcienā līdz Hamburgai, atvadu burzmu naktī prožektoru apgaismotajā ostā. Uz «Klīvlendas» bija sapulcējusies vesela grupa lielmeistaru: Aļehins, Retī, Tartakovers, Maroci, Bogoļubovs. īsts šaha kuģis! Žēl, ka līdzi nebrauca Marta. Ko lai dara, viņai pašai savas raizes! Ferma, pavasaris — jaunas dzīvības sākums. Un viņai jau Amerikas galvaspilsēta nepatīk, viņa slikti panes šīs pilsētas šauro ielu piesārņoto gaisu — kvēpus un iztvaikojumus.

Jau bija stipri vēls — Laskers pēc gājiena pa ledu bija krietni pagulējis. Pa apaļo iluminatoru lauzās iekšā spoži saules stari un atstarojās nelielā spogulī pie izlietnes. «Gluži jauka kajīte,» Laskers nosprieda, aplūkojis zemos, ērtos sēdekļus un sienā iestiprināto galdiņu. Laskers sen nebija braucis ar okeāna tvaikoni: pēdējais brauciens bija mājupceļš no Havannas pēc kaunpilnā fiasko mačā ar Kapablanku.

Oficiants atnesa tikai kafiju — tā bija licis Laskers: viņam netrūka ēdamā brokastīm. Pirms šķiršanās Marta ostā bija vairākas reizes atkārtojusi:

— Esi piesardzīgs, neuzticies tvaikoņa virtuvei. Tur, kā stāsta, barojot šausmīgi.

Un viņa bija ilgi stāstījusi, kur ielikts katrs ēdamais. Pietiks visam ceļam, varbūt vienīgi pusdienot vajadzēs i estorānā.

Laskers smaidīdams atvēra nelielu čemodānu — tur atradās biskvīti un ievārījums. Kāds cits čemodāns bija pilns kartona šūnu: katrā šūniņā pa vienai olai. Laskera matemātiķa smadzenes veikli aplēsa: olu ir trīs duči, ceļojums ilgst deviņas dienas. Iznāk četras olas dienā — par daudz gan! Bet varbūt tās domātas ari Ņujorkai?

Laskers izņēma no šūniņās pirmo olu un klusi iesmējās. Uz gaišās krēma krāsas čaulas bija uzrakstīts datums, kad, pēc gādīgās sievas aprēķina, šai olai jātiek ēstai, un vēl daži vārdi. ««29. februāri. Neaizmirsti Martu!»» Laskers izlasīja. ««Neaizmirsti Martu!» Mīļā, dārgā Marta! Cik pateicīgs esmu liktenim, ka tas man devis tevi! Vienīgā sieviete manā mūžā, toties kāda sieviete!»

Laskera atmiņā atausa tālas pagātnes aina. Deviņi simti otrais gads. Jauno matemātikas profesoru, pasaules čempionu šahā ar sajūsmu uzņem «Berliner Lokalenzeiger» izdevēja Ludviga Mecgera mājā. Svētdienās te pulcējas rakstnieki, mūziķi, mākslinieki un aktieri. Vecāki lepojas ar savu meitu — topošo operas solisti.

Tieši šādā vakarā Laskeru iepazīstina ar mazu, jauku sievieti, kurai ir apbrīnojami labsirdīga seja, liegas kustības un mīļš, īsta mātes maiguma pilns skatiens. Līdz šim neviena sieviete Emanuēlu nebija tā pārsteigusi. Nav brīnums, ka viņš visu vakaru bija mulss un kautrīgs.

Tikai šķiroties, biklais profesors sadūšojās.

— Kur es varētu jūs sastapt vēl kādreiz? — viņš pavaicāja Martai.

— Atnāciet jebkurā pirmdienā uz tēju, — viņa mierīgi uzaicināja. — Mans vīrs ļoti priecāsies par tikšanos ar jums.

— Ak jūs esat precējusies! — Laskers skumīgi novilka, un tad Marta steigšus paskaidroja, ka viņas vīrs esot ļoti slims, daudzus gadus guļot bez kustībām, tomēr labprāt pieņemot viesus. Emīls Kons stoiski panesa smagos likteņa triecienus.

Un sākās regulāras vizītes pirmdienās uz tēju: nekāds spēks uz pasaules nespēja Laskeru piespiest izlaist apmeklējumu pie Martas un viņas slimā vīra. Bet drīz vien šo īslaicīgo sastapšanās brīžu kļuva par maz — Marta un Emanuēls meklēja citas iespējas, kā pabūt kopā.

... Laskers izņēma olu no citas šūniņas. Uz tās bija rakstīts: «Nesmēķē pārāk daudz!». «Nesmēķē daudz!» — cik gadu viņa jau teica šos vārdus! Kā viņa bija mācējusi tūliņ izprast viņa paradumus, untumus, trūkumus! Reiz abi bija saposušies iet pastaigā uz zooloģisko dārzu. Laskers sagaidīja Martu pie Brandenburgas vārtiem ar sajūsminātu skatienu. Jauki tērzēdami, viņi bija nogājuši metrus desmit, kad Emanuēls piepeši apstājās.

— Man jāiet atpakaļ uz mājām, — viņš sacīja, raudzīdamies kaut kur debesīs pāri Martas galvai. — Vēlāk visu paskaidrošu.

Un viņš gandrīz skriešus metās prom no iemīļotās sievietes. Marta neizpratnē stāvēja parka vidū, nesaprazdama, ko lai domā. Kaut gan Marta bija ārkārtīgi labsirdīga, profesora nepieklājīgā rīcība viņu saniknoja — un viņa nolēma vairs ar Emanuēlu nesatikties.

Pēc dažām dienām Emanuēls ieradās Konu mājās, itin kā nekas nebūtu atgadījies, un atnesa līdzi biezu kladi.

— Tas ir jūsu darbs, — viņš teica namamātei, nolikdams kladi uz galda.

— Mans? — Marta gari novilka. — Ko tas nozīmē?

— Jā, jā, tas ir jūsu, vienīgi jūsu darbs! — Laskers apgalvoja. — Kad mēs satikāmies, es biju tik laimīgs, ka tūliņ galvā atrisināju matemātisku problēmu, kas man nedeva miera vairākus gadus. Atrisinājums man radās vienā acumirklī, kā zibenim noplaiksnot. Man vajadzēja nekavējoties doties mājās un pierakstīt to uz papīra, lai neaizmirstas. Zinu, ka tas no manas puses bija rupji — aizbēgt tādā veidā. Lūdzu, nedusmojieties! Lūdzu!

Nabaga Kons dzisa ar katru dienu. Deviņus gadus Laskers gaidīja uz Martas brīvību. Retās tikšanās, sirsnīgās vēstules, raižpilnās telegrammas — kā tās satrauca Las-keru viņa ceļojuma laikā no turnīra uz turnīru! Marta bija viņa labais ģēnijs, neaizstājamais padomdevējs, audzinātājs. Cik svētlaimīgs viņš jutās, kad abi beidzot salaulājās! Ko pasaules čempions varēja pasniegt jaunajai sievai kā kāzu dāvanu? Laskers šo uzdevumu atrisināja vienkārši — sagrāva mačā Janovski ar skaidru rezultātu: astoņi — nulle.

«Kādas ziņas esat saņēmis no sievas?» Emanuēls izlasīja uz nākamās olas. «Nodod mazgāšanā veļu!» viņš

i. Miiul/Ija rīkojumu uz turpmākās. Laimīgs smaids cieši i gula apmierinātā profesora lūpās, kad viņš lēnām vēra riet čemodāna vāku.

I.askers beidza brokastot un, cigāru aizsmēķējis, atpūts atzveltnī, kad pie durvīm pieklauvēja. Viņš atcerēts: vakar bija ielūdzis pie sevis Aļehinu. Ar krievu (Vmpionu Laskers nebija ticies desmit gadu — kopš paša Pēterburgas turnīra. Kad Aļehins pirms trim ga-diem, braukdams cauri Berlīnei, bija spēlējis maču ar Teihmanu, Laskers nebija Vācijā.

Aļehins bija kļuvis vīrišķīgāks, viņa sejā bija uzradusies apņēmības izteiksme un pēdas atstājušas pārdzīvotās ciešanas. Maskavā šahisti Laskeram bija stāstījuši, ko krievu lielmeistaram nācies izturēt. Kara šausmas, kontūziju, badu. Taču arī tagad Laskeru sajūsmināja Aļehina paļāvība uz sevi, zināma trauksmainība un nervozs nemiers visā viņa būtnē.

— Vai gribat kafiju? — Laskers piedāvāja, ar žestu aicinādams viesi sēsties blakuskrēslā. Aļehins atteicās — esot tikko brokastojis. Mazliet piemiedzis tuvredzīgās acis, viņš ziņkārīgi pētīja bijušo pasaules čempionu.

— Mēs abi sen neesam tikušies, — Laskers sacīja pēc īsa klusuma brīža. — Kā jums klājas?

— Paldies, labi, — Aļehins atbildēja. — Un ka jums? Stāsta, ka jūs grasoties konkurēt ar Nansenu un Amund-senu.

— Ko lai dara? — Laskers klusu iesmējās. — Citas izejas nebija — tikai pa ledu. Citādi jūs būtu spēlējuši bez manis. Atbraucu pēdējā brīdī.

— Vienīgi Laskers varēja atrast ceļu uz glābiņu tik bezcerīgā situācijā.

— Jums sveiciens no Krievijas! — Laskers mainīja sarunas tematu. — Vispirms no māsas Varvaras un brāļa Alekseja.

— Paldies. Kur jūs viņus redzējāt?

— Maskavā. Aleksejs, liekas, strādā Harkovā, bet Varvara Maskavā filmējas. Vislabākie novēlējumi no šahistiem! No Romanovska, Levenfiša, Grigorjeva. Un vēl daudziem citiem, visi man pat nav palikuši prātā.

— Paldies. Nu, kā tur klājas?

— Vai zināt — var iztikt. Pēdējos gados dzīve manāmi uzlabojusies. Ieviesuši to ... kā viņu tur sauc, — Laskers, mēģinādams atcerēties, ar pirkstiem paberzēja pieri. [6]

65

— Neps, — Aļehins pateica priekšā. — Jaunā ekoj nomiskā politika.

— Jāf jā. Vispār dzīve kļuvusi ievērojami labāka. Es tur spēlēju daudz paraugpartiju, sniedzu seansus.

— Un kā viņi spēlē?

— Nekas. Romanovskis un Levenfišs ir lieliski meistari. Citi, piemēram, Duzs-Hotimirskis vai Ņenarokovs, jau sen ir slaveni.

— Un Iļjins-Žeņevskis? — Aļehins atgādināja.

— Talantīgs meistars. Un lielisks cilvēks. Apbrīnojams!

— Šis cilvēks tik daudz izdarījis padomju šaha labā, — Aļehins teica. — Brīnišķīgs organizators!

— Tagad tur ir cits organizators, laikam spēcīgāks. Kriļenko. Nikolajs Kriļenko. Vai pazīstat viņu? Esat tikušies?

— Nē, — Aļehins papurināja galvu. — Bet es viņu, protams, pazīstu. Ļeņina līdzgaitnieks, pirmais boļševiku armijas augstākais komandieris.

— Nu lūk, šis Kriļenko viņiem tagad ir šaha spēles izpildbiroja priekšsēdētājs. Milzīgi plāni. Nākamgad Maskavā notiks liels starptautisks turnīrs. Krievijā seko katram jūsu solim, Aleksandr. «Sakiet, doktor Lasker, — kādas Aļehinam izredzes kļūt par pasaules čempionu?» — bez šāda jautājuma neiztika nevienā manā lekcijā.

— Un ko tad jūs atbildējāt? — smaidot raudzīdamies Laskeram acīs, Aļehins vaicāja.

— Ko es atbildēju? — Pasaules eksčempions brīdi pavilcinājās. — Teicu, ka esat talantīgs šahists, ka... Bet negribu jūs saslavēt, citādi kļūsiet iedomīgs.

— Bet vai jūs lekcijā netikāt devis padomu, kā sagādāt naudu mačam ar Kapablanku?

— Jūs domājat — Krievijā?

— Nē, kur nu! Tur nav laika domāt par šaha mačiem. Tepat, pie mecenātiem.

— A! — Laskers beidzot saprata sarunu biedra joku. — Jūs esat atradis sliktu padomdevēju, Aleksandr. Es pats nekad neesmu pratis apieties ar šī tipa cilvēkiem. Es kaut kur lasīju, ka jūs esat braucis uz Ņujorku, mēģinājis sadabūt naudu tur.

— Nekas neiznāca. Viss, ko man no viņiem izdevās izspiest, bija nauda lielam turnīram. Ir tāds Harijs Lacs — «Alamakas» viesnīcas īpašnieks Ņujorkā. Tas iedeva mačam divarpus tūkstošus dolāru. Bet vajag taču piecpadsmit tūkstošu! Un cits neviens nedeva. Galu galā Ņujorkā visi sāka no manis vairīties kā no mēra slimnieka: «Sāks vēl prasīt naudu!»

Aļehina balsī jaudās tik daudz rūgtuma, ka Laskers steigšus mainīja sarunas tematu. _

— Sakiet, Aleksandr, — es, lūk', skatījos jūsu partiju ar Tarašu Heistingsā,— viņš griezās pie Aļehina. — Man nav pilnīgi skaidrs jūsu manevrs ar zirdziņu. Un ja nu Tarašs būtu spēlējis tā ..,

Divi pasaules spēcīgākie lielmeistari nolika sev priekšā saliekamo šaha galdiņu un mazas figūriņas. Abi ilgi aplūkoja dažādus variantus un rādīja viens otram partijas. Aļehins kāri tvēra katru sava pieredzējušā kolēģa vārdu. Laskers centās uzzināt, kas jauns atklāts šaha teorijā pēdējos gados, kad viņš tik neapdomīgi bija pametis novārtā iemīļoto mākslu.

Ņujorkas starptautiskā turnīra sākumu šaha pasaulē gaidīja ar nepacietību. Kā gan ne: sastapās trīs šaha milži, trīs cilvēki, kas tika atzīti par spēcīgākajiem pasaulē, — Hosē Kapablanka, Emanuēls Laskers un Aleksandrs Aļehins. Ģeniālais kubietis, vēl arvien diženais vācietis un strauji augošais krievs. Trīs nikni turnīru cīnītāji, trīs izcilas šaha individualitātes. Pirms desmit gadiem viņi Pēterburgā bija pēdējoreiz visi trīs sastapušies niknā cīņā, kopš tā laika šaha cienītāji ilgus gadus bija gaidījuši jaunas slavenā trijnieka sacensības. Labi, ka šaha vajadzībām skopie amerikāņu mecenāti beidzot bija atdarījuši makus un sagādājuši pasaulei iespēju redzēt izcilu šaha cīņu. Pat ņujorkieši, kas parasti pret šahu ir vienaldzīgi, bariem vien devās uz turnīra telpām, un organizatori ļoti nožēloja, ka nav noīrējuši lielāku zāli.

Petrogradā šaha korifeji bija nonākuši pie finiša šādā kārtībā: Laskers, Kapablanka, Aļehins. Kā gan tagad beigsies viņu sacensība? Bija darīts viss. lai gaidāmo šaha kauju padarītu iespējami asāku. Vienpadsmit dalībnieki spēlēja savā starpā pa divām partijām — šajā gadījumā iedarbojās revanša motīvs: paspēlējot vienu partiju, katrs aktīvāk centīsies gūt uzvaru otrā partijā. Maksimāli ierobežots bija atlikto partiju skaits — ar astoņām spēles stundām dienā pilnīgi pietika, lai nospēlētu līdz galam visieilgušāko partiju. Bet tas vēl nebija viss. Lai nedotu iespēju sagatavot atklātnes un mājas veikt analīzes, tiesneši līdz pašam pēdējam brīdim ne« ziņoja, kas ar kuru šodien spēlēs. Tikai pirms paša spēles sākuma izlozējot noteica tajā dienā spēlējamās kārtas numuru.

Katrs no lielā šahistu trijnieka izvirzīja sev citādu mērķi. Aleksandrs Aļehins tieši un trauksmaini tiecās pretī savas dzīves galvenajam mērķim — mačam ar Ka-pablanku. Londonā viņš bija guvis nozīmīgus panākumus, kas deva pilnīgu pamatu izaicināt čempionu uz maču. Tomēr tieši Londonas turnīrā krievu lielmeistara spēlē bija atklājušies lieli trūkumi, un vislabāk to saprata Aļehins pats.

Aļehins ar viņam raksturīgo dedzību ķērās pie sava spēles stila pilnveidošanas. Rezultāti, kādus viņš šajā laikā guva, uzstādamies sporta turnīros, viņam neko daudz nenozīmēja. Galvenais bija ievadīt spēli, sasniegt visu šahistam nepieciešamo kvalitāšu un iemaņu harmoniju. Šim titāniskajam darbam tika ziedots vairāk nekā gads; Aļehins pat nopriecājās par Kapablankas atteikšanos pieņemt viņa kārtējo izaicinājumu. Tajā laikā viņš vēl nejutās iekšēji sagatavojies atbildīgajai divcīņai.

Un nu bija pienācis īstais laiks — Aļehinam vajadzēja pārliecināt pasauli, ka tieši viņš ir viscienīgākais šaha troņa pretendents, ka viņam ir pilnīgas tiesības valkāt šaha kroni. Tikai ar lielisku spēli krievu lielmeistars varēja piespiest mecenātus vilkt laukā makus un dot naudu ilgotajam mačam ar Kapablanku. Galu galā Aļehinam par katru cenu vajadzēja izspiest no paša Kapablankas piekrišanu tikties mačā.

Vai nebija jāpanāk pārlieku daudz? «Kas daudz grib, maz dabū,» teic sakāmvārds, un par tā patiesīgumu Aļehins vēlreiz dabūja pārliecināties Ņujorkā. Ar lielu pacilātību viņš nospēlēja divas pirmās partijas, bet jau trešajā dienā liktenis bija sagatavojis viņam nežēlīgu triecienu. Tieši vēlēšanās partijā pret Laskeru spēlēt pēc iespējas labāk noveda pie tā, ka Aļehins — gluži pretēji — manevrēja neveiksmīgi, pats pavājināja savu pozīciju un saņēma taisnīgu sodu. Rūgtais zaudējums izsita godkārīgo lielmeistaru no sliedēm, viņš partiju pēc partijas spēlēja neizšķirti un drīz vien atdeva līdera vietu abiem saviem konkurentiem no «lielā trijnieka».

Arī Kapablankas uzdevums nebija viegls. Ņujorkā šaha karalim vajadzēja apliecināt savu pārākumu. Tiesa gan, pirms diviem gadiem viņš Londonā jau bija visus uzvarējis, taču tur nebija Laskera. Nesalaužamais šaha •.peles titāns atkal apliecināja senāko možumu un spēku, ,-(poži iegūdams pirmo vietu Morāvijas Ostravā. Vai kuļu rlim nebūtu laiks kaut vienreiz turnīrā nostāties augsi-ik par gāzto čempionu?

Kapablanka sacensības sāka ar parasto pašpārliecinātība. Tiesa gan, dažas avīzes apgalvoja, ka pirms paša turnīra sākuma kubietis esot pārcietis gripu un pirmās partijas spēlējis ar augstu temperatūru. Bet tas viņam tomēr nebija traucējis pirms lielo sacensību sākuma spēlēt papildus noorganizētā zibensturnīrā un atkal izraisīt cildinājumu zalves avīzēs, kas ar prieku vēstīja par vēl vienu mīluļa uzvaru.

Vispārējas pielūgsmes atmosfērā Kapablanka piektajā kārtā piepeši zaudēja partiju pret Retī. Turklāt sakāve bija smaga. Cehu lielmeistars ar visu savu neparastā talanta spēku apspēlēja šaha tehnikas virtuozu tieši pilnīgi tehniskos manevros. Kapablankas sakave izvērtas par kaut ko līdzīgu bumbas sprādzienam. Desmit gadus Hosē Rauls nebija zinājis, kas ir nulle šaha tabulā, bija radies iespaids, ka viņš vispār aizmirsis šāda rezultātā iespējamību. Tiesa gan, čempiona izcilais spēks tomēr izpaudās, un viņš uz zaudējumu atbildēja ar divām ierastajām uzvarām. Taču, par spīti pūliņiem, sacensību pirmās daļas beigās viņš atpalika no Laskera par veselu punktu.

Tagad viss bija atkarīgs no finiša. Uz katru spēlēs kārtu amerikāņi nāca bariem vien. Vai Hosē panāks dižo vācieti? Visi atcerējās, ka Petrogradā Kapablanka, beidzot distances pirmo pusi, bija priekšgalā, tomēr dedzīgais Laskers viņu panāca un apdzina pēdējās partijās. Vai kubietim tagad izdosies izdarīt to pašu? Lomas bija mainījušās, taču jāņem vērā, ka šoreiz līderim ir piecdesmit seši gadi, bet viņu apdzīt cenšas divdesmit gadu jaunāks sāncensis.

Kapablanka dienu dienā kāpināja tempu. Nu jau astoņi no desmit viņa pretiniekiem bijuši spiesti veidlapa ierakstīt vārdu «padodos», to vidū arī pats Laskers. Finišējot pasaules čempions no iespējamiem desmit punktiem bija ieguvis astoņus ar pusi. Lielisks rezultāts! Vai tiešām arī ar to nepietiek, lai iegūtu pirmo vietu?!

Aļehins Ņujorkā centās kaut ko panākt, Kapablanka tiecās kaut ko pierādīt, bet Laskers vienkārši spēlēja šahu. Viņš izbaudīja lielā turnīra saspringto gaisotni, stundām ilgi kopā ar kolēģiem analizēja tikko nospēlētu partiju. Brīvajā dienā piedalījās ekskursijās. Vai tad nebija vērts Zooloģiskajā dārzā paklausīties «turnīra komiķa» Tartakovera komisko sarunu ar orangutānu Sū-zanu? Kas viss netika pārspriests šajā sarunā ar tālo senci!. Gan par visa dzīvā iznīcību, gan par cilts nī-kuļošanu, gan par laimīgajām dienām dzīves rītausmā, kad vēl neviens nezināja, kas ir laika trūkums un gājiena spaids.

Varbūt tieši šāda bezrūpīga pieeja spēlei — bez nopietniem pienākumiem pašam pret sevi un šaha pasauli — ļāva turnīra vecākā dalībnieka stāvoklim iegrozīties lieliski. Piecas uzvaras un piecas neizšķiltas partijas pirmajā turnīra pusē — šāds rezultāts padarīja Las-keru par sacensību līderi. Kad nevaldāmais Kapablanka finišā attīstīja traku tempu, Laskers neatpalika no viņa ne par matu. Pasaules čempions ieguva no desmit punktiem astoņus ar pusi, tieši tikpat daudz punktu bija ierakstīti arī Laskera rezultātu ailē. Tā nu pasaules čempionam nebija izdevies līderi apsteigt: vecākais turnīra dalībnieks bija izrādījies arī spēcīgākais. Pasaules varenie izvietojās tādā pašā kārtībā kā pirms desmit gadiem Pēterburgā: Laskers, Kapablanka, Aļehins.

Dziļās domās iegrimis, Aļehins sēdēja atzveltnī «Ala-makas» viesnīcas foajē. Krievu lielmeistaru māca smagas domas. Bija beidzies vēl viens turnīrs, piedzīvojis krahu vēl viens mēģinājums atrisināt uzdevumu, kuram pēdējos gados ziedots tik daudz spēka un veselības. Nekas nebija izdevies, sapņi sabrukuši, visi aprēķini izgāzušies. Atkal, tāpat kā Petrogradā, viņš bija tikai trešais. Priekšā atradās Laskers un Kapablanka, it kā šo desmit cerību, moku un smaga darba gadu nemaz nebūtu bijis.

Bet cik daudz plānu bija pirms turnīra sākuma, un tie visi saistījās ar vienu gauži svarīgu nosacījumu — tieši ar panākumiem. «Pat tad, ja es neiegūtu pirmo vietu,» Aļehins toreiz bija prātojis. «Lai tā būtu otrā. Šajā gadījumā jebkurš variants ļoti palielinās manas izredzes uz maču ar Kapablanku. Pieņemsim, ka pirmais būs Kapablanka, trešais Laskers. Tad viss būtu skaidrs: Aļehins ir otrais — viņš ir tuvākais konkurents, un mačs ar pasaules čempionu ir nepieciešams. Un otrādi — ja Laskers uzvarētu un kubietis būtu trešais, tad arī būtu labi: nI Kapablanku būtu jāspēlē vai nu Laskeram, vai Aļe-Iimam. Viss atkarīgs no tā, kurš ātrāk sadabūs naudu

mačam.»

Īstenībā iznāca vissliktākais no iespējamiem variantiem. Dzīve satrieca visas krievu lielmeistara cerības. Viņš bija tikai trešais. «Kapablanka un Laskers — tā ir ekstrā klase,» viņš nesen bija izlasījis kādā Ņujorkas avīzē. Bet viņš pats tikai ierindas lielmeistars, kādu ir daudz. Jāatvadās no sapņa par šaha kroni, jāsāk viss no gala — atkal jācīnās, atkal jācer. Vai gan tagad varēs tikt klāt Kapablankam?! Šaha pasaulei tagad ir jauna problēma: Kapablanka vai Laskers? Bet tu stāvi mala, viss, par ko cīnījies, ko biji sasniedzis, — viss vējā!

Tajā brīdī Aļehins ieraudzīja Laskeru. Pēdējo dienu šaha varonis atvadījās no reportiera, kamēr fotogrāfs nemitīgi klikšķināja aparāta slēdzi, mēģinādams notvert visizdevīgākos kadrus. Kaut kā ticis vaļā no uzmācīgajiem avīžniekiem, Laskers lēni soļoja pa foajē un, ieraudzījis Aļehinu, nāca pie viņa.

— Nav enerģiskāku un uzmācīgāku cilvēku par amerikāņu reportieriem, — smīnot nogrozījis galvu, sacīja Laskers. — Viņus interesē itin viss: kāda bija balva, vai jums ir sieva, brāļi, kā jums patīk Ņujorka?

— Un kā tad jums patīk Ņujorka? — Aļehins pasmaidīja.

— Es dodu priekšroku Berlīnei, — Laskers atbildēja.

— Vai par maču ar Kapablanku arī jautāja? — Aļehins gribēja zināt.

— Jautāja gan ...

— Un ko jūs atbildējāt?

Laskers vērīgi ielūkojās sarunas biedra sejā. Šajā jautājumā bija tik daudz sasprindzinājuma, gaidu un nemiera!

Laskers pazina Aļehina godkārību, zināja par viņa ilgajiem un veltīgajiem mēģinājumiem izaicināt uz maču šaha kroņa īpašnieku. Ko Laskers varēja atbildēt? Pēdējās dienās viņš bija daudz domājis par saviem šaha plāniem. Paši aktīvākie no vācu čempiona piekritējiem jau avīzēs pilnā balsī skandināja par nepieciešamību sarīkot revanša maču starp Laskeru un Kapablanku, bet šaha veterānam pašam nebija ne mazākās vēlēšanās sākt visu no jauna. Atkal vest sarunas, pieprasīt, draudēt, publiski pastāvēt uz savām tiesībām, skaļi klaigāt par katru pretinieka mēģinājumu izvairīties no sacensības.

Nē, to visu viņš jau bija pietiekami izbaudījis. Diezganl Ir smieklīgi sapņot par atgriešanos šaha tronī, kad ir jau tuvu sešdesmitiem!

— Es viņiem teicu, Aleksandr, — Laskers nopūtās, — ka nedarīšu itin nekā, lai tiktu organizēts atkārtots mačs ar Kapablanku.

Laskers pamanīja Aļehina acīs grūti uztveramu prieka mirdzumu. Kā gan ne — visbīstamākais konkurents pats aiziet no ceļa. Viegli saprast, ar kādu sasprindzinātu uzmanību Aļehins klausījās šaha ģēnija turpmākos vārdus:

— Atzīstos atklāti: es labprāt vēlreiz cīnītos ar Kapablanku, bet tikai ar vienu nosacījumu — ja šaha pasaule to vēlēsies un organizēs šo jauno tikšanos. Bez manis, bez jebkādas manas līdzdalības. Bet kurš ar to nodarbosies? Kam tagad ir svarīgi, vai šaha kronis atradīsies Havannā vai Berlīnē?

— Bet jums šeit, Ņujorkā, ir tik daudz piekritēju. Jūs divdesmit septiņus gadus bijāt pasaules čempions. Ar to vien pietiek, lai atraisītu visciešāk aizsietos makus, lai atvērtu visslepenākos seifus.

— Ak, mans dārgais! Sājā pasaulē ir parasts izdot naudu tikai naudas dēļ. Šaha spēle ir slikts bizness. Bokss — pavisam kas cits, tur menedžeris par katru dolāru saņem pretī desmit. Mums, šahistiem, atliek vienīgi mecenāti, bagāti atbalstītāji. Bet ar šiem cilvēkiem ir grūti runāt, par savu zeltu viņi prasa pretī iztapību, glaimus un pazemību. Es diemžēl nekad neesmu varējis ar viņiem saprasties.

— Es tāpat. Varbūt tā arī ir mūsu abu nelaime.

— Vai atceraties gadījumu ar Šteinicu? — Laskers ierunājās. — Viņš reiz spēlējis šahu ar baņķieri. «Kā jūs uzdrošināties ar mani runāt tādā tonī?» baņķieris aizsvi-lies, kad Šteinics nosaucis viņa gājienu par muļķīgu. «Es esmu baņķieris Rotšilds!» — «Šahā baņķieris esmu es,» Šteinics atbildējis.

Aļehins zināja šo notikumu, taču klusēdams klausījās Laskerā.

— Nav brīnums, ka ar tādu raksturu Šteinics vecumdienās nonāca nabadzībā. Es atceros viņa mūža pēdējos gadus. Tā bija briesmīga aina, Aleksandr: rudās, neapgrieztās matu šķipsnas rēgojās uz visām pusēm, acīs tuvā vājprāta spīdums. Un tas ir ģeniālākais no šahistiem! Es nevēlos iet viņa bēdīgo ceļu. Ikreiz, kad es ar bagātiem mecenātiem ievadu sarunas par manu piedalīšanos tur-nii.i, Iedomājos Šteinica mūža pēdējas dienas. Lai viņi l,nl mani par nepiekāpību, esmu cieši pārliecināts, ka

....... rīcība apliecina šaha autoritāti un ceļ šaha spēles

māksliniekā nozīmi šajā iedzīvošanās un netīru ienākumu pasaulē.

Jā, bet ko tad lai iesāk? — Aļehins noplātīja ro-kus. — Labi, jūs atteicāties no pūlēm, kas jūsu vecumā ii pārāk lielas. Bet ko lai iesākam mēs, jaunie? Trīs gaiļus es deldēju baņķieru un finanšu dūžu sliekšņus, cenšos kā mācēdams atvilināt zelta teļu uz savu pusi. Diemžēl pagaidām bez panākumiem.

Laskers brīdi padomāja, tad teica:

— Mūsu dienās galvenais ir reklāma. Uzbāzīgi, bez kautrēšanās jālien cilvēkiem acīs. Ja citi jums netaisa reklāmu, taisiet to paši!

— Bet kā? — Aļehins iedegās.

— Jūs esat spožs kombināciju meistars. Savāciet visas savas partijas, komentējiet tās, turklāt iespējami spilgtāk, nekautrējieties, netaupiet krāsas pats sev! Ir nepieciešams, lai starp rindiņām lasītājam durtos acīs jūsu ģenialitāte, lai, izlasījis šo grāmatu, katrs justos pārliecināts: pasaulē nav neviena par jums spēcīgāka. Izdodiet tādu grāmatu, lai tā sauc: «Aļehins ir ģēnijs!»

Laskers klusi iesmējās.

— Nē, es nejokoju, — viņš atkārtoja vēlreiz, pamanījis Aļehina vaicājošo skatienu. — To izdarīt būtu ļoti lietderīgi. Izmēģiniet vēl vienu veidu! Jūs sniedzat lieliskus aklās spēles seansus. Tas ir grūti, es zinu. Bet tas ir ļoti efektīgi, tas spēcīgi iedarbojas uz cilvēkiem, kas maz ko saprot no šaha spēles, toties zina naudas vērtību.

— Paldies par lietderīgiem padomiem. Man jāsteidzas, doktor, — man jau ir trīsdesmit divi gadi. Jūs manā vecumā jau sešus gadus bijāt pasaules čempions.

— Nekas, laika vēl pietiek. Es ticu jums, jūsu talantam, Aleksandr. Ja jūs neapvainotos, es gribētu dot jums mazu padomu. Jums ir daudz enerģijas un temperamenta, jūs uzbrūkat ar dedzību, spējat izdomāt neskaitāmas kombinācijas. Tomēr gribētos, lai jūsu spēlē būtu vairāk viengabalainības, tehniskās pilnības. Jūs spoži spēlējat asās situācijās, gribētos redzēt tādu pašu meistarību ārēji bezkrāsainās, neizteiksmīgās pozīcijās. Šaha spēle nav tikai briljanta skaldnes mirdzums, tā ir ari apnicīgais un rūpīgais blāvā dimanta slīpētāja darbs. Padomājiet par tol

Stingi lūkodamies sava sarunu biedra sejā, AJehinS vērīgi un klusuciezdams klausījās Laskerā. Kā gan viņš lai neklausās katrā Laskera vārdā, netver katru viņa domu un ideju! Viņa priekšā taču sēdēja pēdējā pusga-dusimteņa turnīru un maču pieredzes iemiesojums, cilvēks, kas ir tikpat dižens un gudrs kā pati šaha speie.

5

Ņujorkas turnīrs, no vienas puses, ienesa skaidrību jautājumā par šaha troņa pretendentiem, bet, no otras puses, šo jautājumu galīgi samudžināja. Atkrita Akiba Rubinšteins, pilnīgi nereālas izrādījās Frenka Māršala pretenzijas uz šaha kroni, toties bija parādījusies draudīga figūra, kas jau agrāk pazinusi šaha vaias saldmi, — nesen gāztais karalis Emanuēls Laskers. Divas pirmās balvas ļoti plašos turnīros — vai gan tas neliecina par bijušā giganta atdzimušo spēku? Pirmā vieta tādā turnīrā, kāds bija Ņujorkā notikušais, jau pati par sevi deva tiesības izaicināt pasaules čempionu uz maču. Un kur tad Laskera agrākie nopelni! Divdesmit septiņus gadus viņš bija sēdējis šaha tronī — šāds fakts nekādi nebija izmetams no aprēķiniem.

Šaha pasaulē izcēlās kņada un satraukums, pēc Ņujorkas turnīra starp lietpratējiem iedegās strīdi. «Dodiet Laskeram iespēju spēlēt revanša maču!» vieni pieprasīja. «Mūs nepārliecina Kapablankas Havannā gūtā uzvara pār viņu. Kurš gan spēj izturēt nogurdinošo sacensību tādā karstumā? Lai abi spēlē vēlreiz, tikai tagad Laskeram piemērotākos apstākļos!» — «Kā jūs nesaprotat: Laskeram jau ir par vēlu tiekties pēc šaha kroņa,» citi iebilda. «Viņam jau piecdesmit seši gadi, lai labāk dod ceļu jaunākajam!»

Laskers pats neizrādīja nekādu īpašu interesi par iespēju atgūt šaha kroni, taču arī galīgi neatteicās no šādas perspektīvas. «Es spēlētu gan vēlreiz ar Kapa-blanku,» avīzes intervijā viņš atkārtoja vārdus, ko bija teicis Aļehinam, «tikai ar nosacījumu, ka šaha pasaule pati šo sacensību vēlēsies un pati organizēs šādu maču Man nav svarīgs šaha tituls,» veterāns piebilda, «man būtu interesanti vēlreiz cīnīties pret kubieša savdabīgajām šaha spēles idejām.»

Pēc Ņujorkas Laskers neizrādīja īpašu aktivitāti šahā.

• imjļi sagaidīts Berlīnē, atgriežoties no aizokeāna, viņš iiļ’.ik par gadu nespēlēja turnīros, tikai retumis uzstājās it lekcijām un seansiem. Tomēr divdesmit piektā gada lu-igas atnesa vēl vienu sensāciju, šoreiz no Maskavas, i .» ķers atkal aizgāja priekšā kubietim lielā starptau-ir.kd turnīrā. Tiesa gan, pasaules eksčempions nebija ļuiinais — viņš ieņēma tikai otro vietu, toties viņa vēsie riskais pretinieks bija trešais.

«Kā gan Kapablanku var uzskatīt par pasaules čempionu?» vācu čempiona piekritēji pacēla galvu vēl aug-ink. «Trīs reizes viņi kopā spēlējuši turnīros, un visas ins reizes Laskers nostājies augstāk par Hosē Raulu — Pēterburgā, Ņujorkā un Maskavā. Nē, mačs, vienīgi atkārtots divu gigantu mačs noskaidros īsteno pasaules čempionu.»

Šie skaļie aicinājumi apslāpēja to cilvēku balsis, kas rīnījās par Aļehinu. Izredžu uz maču ar Kapablanku krievu lielmeistaram kļuva arvien mazāk un mazāk, un tās varbūt zustu pilnīgi, ja pašam Aļehinam nepiemistu pārcilvēciska enerģija. Viņš saprata: dzīvē ir iestājies izšķirošs brīdis. Ja notiks pasaules čempiona revanša mačs ar Laskeru, viņam sava kārta būs jāgaida vēl vismaz četrus gadus. Un var gadīties arī tā, ka ilgotā sacensība nenotiks nekad.

Šajā laikposmā Aļehins izrādīja apbrīnojamu aktivitāti. Šaha cienītāji visās pasaules malās, atvēruši viņa jauno grāmatu «Manas labākās partijas», jau pēc pirmajām rindiņām savaldzināti aizturēja elpu. Kādi brīnumi tikai nebija šajā krājumā — tādus brīnumus no šaha spēles dziļumiem spēja izvilināt vienīgi Aļehins! Piecas dāmas vienā partijā, kombinācija, kurā aprēķināti divdesmit turpmākie gājieni, spoža dāmu un torņu upurēšana. Cik lieliski kombinē šis krievs — neviens cits pasaulē nespēj tā žonglēt ar šaha figūrām!

Un telegrāfs tajā laikā atnesa vēl vienu pārsteidzošu ziņu. Svētdien, divdesmit piektā gada pirmajā februārī, «Petit parisien» zālē Aļehins uzstādījis jaunu pasaules rekordu aklajā spēlē. Viņš izspēlējis divdesmit astoņas partijas, neskatīdamies uz šaha galdiņiem, — gandrīz tikpat daudz, cik savā bērnības dienu sapnī. Tikai tagad viņš sēdēja dziļā atzveltnes krēslā pie loga, viņam aiz muguras puslokā bija novietojušies pretinieki. Trīspadsmit stundas ilga neredzošā Aļehina cīņa ar neredzamajiem. Aļehinam divreiz atnesa siltu ēdienu — pusdienās un vakariņās, taču viņš ēdienam pat nepieskārās* Dažas tases kafijas un divdesmit deviņas cigaretes.

Ap pusnakti nepieredzētā sacensība beidzās, bet Aļe-hins, tai beidzoties, pēc kāda korespondenta izteikuma, bijis «svaigs kā roze».

«Cik lielisks šahists!» arvien biežāk atkārtoja parastie šaha cienītāji, uzzinājuši par krievu čempiona jauno triumfu. «Šahists ar neizsīkstošu izdomu, ar plašu jo plašu fantāziju. Kāpēc gan viņš nespēlē maču par pirmo vietu pasaulē?» — «Viņam nav tam vajadzīgo panākumu turnīros, kādi ir, piemēram, Laskeram,» lietpratēji iebilda, un Aļehins papūlējās šos iebildumus likvidēt. Divdesmit piektajā gadā viņš spēlēja trīs turnīros — Parīzē, Bernē un Bādenbādenē —- un trīs reizes spoži izvirzījās pirmajā vietā.

Un tad šaha pasaulē sāka arvien skaļāk runāt par krievu šahista nopelniem. «Kapablanka uzvarēja Londonā, jo viņš ir pasaules čempions,» rakstīja Tartako-vers, «Laskers Ņujorkā — it kā viņš būtu pasaules čempions, Aļehins Bādenbādenē spēlēja kā īsts pasaules čempions.»

«Eiropas čempions» — šāds tituls sāka parādīties avīzēs līdzās Aļehina vārdam; «1925. gada čempions» — šādu jaunu titulu viņam deva ar neizsīkstošu izdomu apveltītais Tartakovers, vēl piebilzdams: «Aļehinā katra šūna ir spraiguma pilna, viss viņā mutuļo nevaldāmā tieksmē dabūt laukā no šaha spēles gājieniem tajos apslēptās mīklas. Aļehins elektrizē šaha spēli.»

Šaha pasaule sastinga gaidās. Kapablankam ir divi konkurenti: Aļehins un Laskers, bet kurš no abiem pirmais spēlēs maču ar čempionu? Abi ir apmēram līdzīgi gan šaha spēles spēkā, gan tiesībās pretendēt uz šaha troni. Jautājums tikai, kurš pirmais spēs iekustināt šīs pasaules varenos un izplēst no tiem tos nolādētos piecpadsmit tūkstošus dolāru? Tas, kurš pirmais atrisinās šo uzdevumu, var kļūt par jauno šaha kroņa īpašnieku, kurš nokavēsies, lai vaino pats sevi! Aļehins varēja zaudēt jebkādu cerību kaut kad mūžā uzlikt galvā augstākās šaha slavas vainagu, Laskers — iespēju vēlreiz uzkāpt vilinošajā tronī.

Divdesmit sestā gada pavasari Laskers brauca turnejā uz Savienotajām Valstīm. Oficiālais vizītes mērķis bija seansi un lekcijas, bet vai gan šaha pasaule varēja noticēt., ka otrs labākais šahists tur nemēģinās atrast līdzek-111s kaujai par pirmo vietu pasaulē? Aļehins nervozē: kuru katru brīdi pāri okeānam var atnākt vēsts, ka ir atrasti nepieciešamie finanšu fondi Kapablankas un Lasīt era revanša mačam, — un tad palieciet sveiki, visi sapņi! Ilgāk gaidīt nedrīkst, un krievu čempions arī traucas pāri okeānam, tikai uz Dienvidameriku. Atkal gluži neiedomājams spēku sasprindzinājums, atkal visbrīnumainākās uzstāšanās reklāmas nolūkos, lai pierādītu savas ārkārtējās spējas, un tad septembrī pasauli aplido pārsteidzoša telegramma: «Buenosairesā Aļehinam izdevies nodrošināt materiālo pusi mačam ar Kapablanku.» Līdzās tai ziņojums no Berlīnes: «Pēc ilgstošas turnejas Amerikā E. Laskers atgriezies Vācijā.» Ne vārda par viņa finansiālo sarunu rezultātiem Ņujorkā. Varbūt Laskers tiešām negribēja stāties ceļā jaunajam pretendentam?

Likās, viss ir kārtībā — un Aļehins beidzot var nomierināties un sēsties pie konkrētas gatavošanās mačam. Bet kā gan cilvēks var būt mierīgs un pārliecināts šajā pasaulē? Kapablankas atbilde atkal izraisa satraukumu.

«Uzskatu par savu pienākumu vispirms spēlēt maču ar Nimcoviču,» pasaules čempions rakstīja Aļehinam. «Pēc šī mača esmu ar mieru cīnīties ar Jums. Es piedāvāju Nimcovičam ne vēlāk par 15. decembri iemaksāt drošības naudu 500 dolāru apmērā, pretējā gadījumā es Nimcoviča pretenzijas uzskatīšu par nepamatotām.»

Visai pasaulei bija skaidrs, ka dāņu lielmeistara sarunām nav nekāda reāla pamata. Neizsīkstošais visoriģinālāko šaha ideju radītājs Arons Nimcovičs dzīvē bija ārkārtīgi savdabīgs un praktiskos jautājumos absolūti bezpalīdzīgs. Kolēģi mīlēja labsirdīgo un neparasti apdāvināto lielmeistaru, piedeva viņa dīvainības, tomēr nelaida garām nevienu iespēju pazoboties par viņu. Un Nimcovičs pats arī deva viņiem daudz iemeslu jokiem. Izklaidīgais un pilnīgi šaha spēlē iegrimušais Nimcovičs dzīvē bija ļoti oriģināls, spējīgs rīkoties gaužām neparasti. Turnīra partijas laikā viņš varēja pēkšņi atkāpties pāris soļus no galdiņa un skatītāju acu priekšā izdarīt vairākus desmitus pietupienu. Viņš uzskatīja, ka spēles laikā viņam ir lietderīgi laiku pa laikam izlocīt kajas. Kalpotāji viesnīcās, kurās viņš apmetās, rūpīgi uzmanīja Nimcoviču. Dānim ļoti patika norīvēšanās ar aukstu ūdeni istabā, tikai pēc tās viņš ne vienmēr aizgrieza krānus. Trīsreiz dienā pa kāpnēm plūda ūdens straumes.

īpaši daudz starpgadījumu radās, Nimcovičam sasto poties ar dienvidslāvu Milānu Vidmaru. Lādzīgais, bet vienlaikus arī itin šķelmīgais profesors no Ļubļanas bija spēcīgs lielmeistars un liels joku mīļotājs. Ikreiz, kad viņš turnīrā spēlēja kopā ar Nimcoviču, kaut kas atgadījās.

Reiz Vidmars, spēlēdams savu kārtu ar Nimcoviču, partijas laikā izvilka no kabatas milzīgu pīpi un tabakas maku. Nimcovičs nekavējoties aizskrēja pie tiesneša Maroci.

— Es neciešu dūmus! — Nimcovičs uztraucās.

Pieklājīgais Vidmars nobāza pīpi un tabaku atpakaļ.

Tā paša turnīra otrajā kārtā abi atkal satikās. Izklaidīgais Vidmars atkal velk laukā tabaku un pīpi. Un Nimcovičs atkal ir pie Maroci.

— Viņš taču nesmēķē! — tiesnesis brīnās.

— Jā, bet viņam ir tāds izskats, it kā viņš taisītos smēķēt, — Nimcovičs paskaidro.

Karlsbādes turnīrā Vidmars, izdarījis gājienu, piecēlās kājās.

— Kur jūs iesiet? — Nimcovičs bargi noprasīja.

— Pastaigāt, — Vidmars noplātīja rokas.

— Sēdiet savā vietā!

— Jā, bet tagad ir jūsu reize apdomāt gājienu, man ir tiesības pastaigāt.

— Nē, sēdiet! — uzstājīgais lielmeistars pavēlēja. — Man jāredz jūsu seja un no tās jāizdibina, kādi plāni slēpjas aiz jūsu gājiena.

Citreiz Nimcovičs spēles laikā devās uz bufeti, atnesa tukšu tasīti un sāka pa to šķindināt tējkaroti.

— Ko jūs darāt? — tiesnesis viņam pavaicājis.

— Mans pretinieks dzer kafiju un, cukuru maisīdams, mani traucē domāt. Man jāveic pretpasākumi.

Spēcīgais lielmeistars Nimcovičs bija ieguvis daudz balvu visatbildīgākajos starptautiskajos turnīros. Viņam bija pilnīgas tiesības pretendēt uz maču ar Kapablanku. Tikai nauda! Kā gan viņš savā nepraktiskumā lai sadabū piecpadsmittūkstoš dolāru? Dānis nēsāja līdzi vizītkartes, kurās bija rakstīts: «A. Nimcovičs — pasaules šaha čempiona kandidāts».

— Jūs baidāties aizmirst to, ka esat kandidāts? — kāds netaktisks reportieris Nimcovičam apvaicājās.

— Nē. Es baidos, ka to aizmirsīs šaha pasaule, — Nimcovičs sarūgtināts atbildēja,

Kad Nimcovičs pēc kādas no savām lielajām uzvarām iurmrā nosūtīja Kapablankam izaicinājumu uz maču, pasaule šo izaicinājumu uzskatīja par platonisku. l r, tā nebūt nešaubījās par šī spēcīgā lielmeistara tiesīgam, tikai bija pārliecināta, ka Nimcovičam pat par desmit procentiem neizdosies atrisināt ārkārtīgi smago inianšu jautājumu. Divdesmit sestā gada beigās nevienu vairs nepārsteidza jaunā ziņa, ka Nimcovičs atteicies no ».āvām tiesībām par labu Aļehinam.

Pēdējais šķērslis bija zudis. Viss bija izlemts, cīņa ar Kapablanku kļuva par realitāti. «Nu vēl jānospēlē jaunajā Ņujorkas turnīrā,» Aļehins prātoja, «un tad rudenī Huenosairesā. Dzīves sapnis ir tuvu piepildījumam.»

«Kam jānosūta piecsimt dolāru drošības nauda?» viņš jautāja Kapablankam 1926. gada 7. decembra vēstulē.

Garām istabenei, kas viņam atvēra durvis, Voļanskis metās pie AJehina un gandrīz vai nožņaudza viņu savos apkampienos, saukdams:

— Ak, cik lieliski! Apsveicu, Saša! No visas sirds apsveicu!

Aļehins tikai ar pūlēm apsēdināja draugu atzveltnī, tomēr tas vēl ilgi nespēja apspiest savu prieka uzplūdu.

— Es tikko avīzē «La Soir» izlasīju, — Voļanskis pavēstīja. — Cik lielisks jaunums: ir gan nauda, gan Ka-pablankas piekrišana! Vareni! Kā tev izdevās argentīniešus pierunāt?

Aļehins smaidīdams paraustīja plecus:

— Nemaz nevaru pateikt, kā. Viņi gluži vienkārši deva to naudu. Laikam grib noskatīties manu cīniņu ar Kapablanku.

— Vareni! Es nupat satiku Kuprinu. Aleksandrs Iva-novičs ir tik priecīgs. Lūdza nodot tev apsveikumus.

— Paldies. Viņš man zvanīja.

— Bet kur īsti radās nauda? — Voļanskis taujāja. •— Vai atradās kādi mecenāti, miljonāri?

— Nē, to deva Argentīnas valdība.

— Un Kapablanka ir ar mieru spēlēt? Viss ir noskaidrots un saskaņots?-

— Man liekas, ka problēmu vairs nav. Esam vienojušies gada beigās spēlēt Buenosairesā. Ja vien Kapa-blankas aizstāvji neizstrādās kādu jaunu numuru.

Voļanskis pielēca kājās.

— Kādi tagad var būt šķēršļi?! — viņš izsaucās. — Tagad viņš vairs nekādi nevarēs atteikties. Nauda ir, tu esi visspēcīgākais, vispopulārākais pretendentu vidū. Esi ieguvis tik daudz pirmo balvu! Bādenbādene vien ir ko vērts: divpadsmit uzvaru, astoņas neizšķirtas partijas. Un neviena zaudējuma! Pret pasaules spēcīgākajiem lielmeistariem.

— Gan kaut ko atradīs! Bet tev, Valentīn, taisnība —« arī es Bādenbādeni uzskatu par savu augstāko sasniegumu. Cik lieliskas partijas es tur nospēlēju!

— Kāpēc tu vienmēr noniecini savus panākumus? — Voļanskis nepiekrita. — Bādenbādene! Un citi turnīri! Kur tad Heistingsa, kur Buenosairesa! Desmit uzvaras no desmit iespējamām! Nē! Kapablanka neko nevarēs padarīt, tagad viņam ir jāspēlē mačs.

Aļehins papurināja galvu.

— Loģika arī man saka: viss ir kārtībā. Un tomēr kaut kur sirdī urdās šaubu tārpiņš. Ja nu pēkšņi atkal kaut kas notiek? Ja atkal atrod kādu iemeslu maču izjaukt, sarunas sarežģīt?

— Tu tikai esi iebaidīts — pārāk bieži esi saņēmis atteikumus no Kapablankas, — Voļanskis sacīja.

— Kāds tur brīnums?! Cik daudz nācies pārdzīvot! Divdesmit pirmajā gadā diplomātisks atteikums: esot krietni senāks Rubinšteina izaicinājums, gaidiet līdz divdesmit ceturtā gada pirmajam janvārim! Pēc tam atsaukšanās uz sarunām ar Māršalu, mājieni par iespējamo revanša maču ar Laskeru. Beidzot šis gadījums ar Nimcoviču. Un vienmēr nemainīgs atteikums uz manu izaicinājumu. Gribot negribot jākļūst bailīgam.

— Tagad viņš nedrīkstēs atteikties. Varu tev galvot. Šaha pasaule vienīgi tevi atzīst par cienīgu kandidātu. Kapablankam nav izejas, viņš būs spiests spēlēt ar tevi!

Voļanskis iekarsa, viņu satrauca Aļehina liktenis. Viņš piecēlās kājās un sāka lieliem soļiem staigāt pa viesistabu. Aļehins neviļus sāka tīksmināties par viņa stalto, garo augumu, kuplajiem kastaņkrāsas matiem un skaistajām, brūnajām acīm. Voļanskis žestikulēja, un viņa slaidie pirksti, šķiet, pārliecināja ne mazāk kā vārdi. Aļehins smaidīja, raudzīdamies Valentīnā, un sirdī priecājās. Kāda laime, ka viņam ir tik lielisks, tik uzticams draugs!

— Saki — kā klājas tev? — viņš apvaicājās Voļan-skim. — Vai sameklēji kaut ko?

Voļanskis uz mirkli apstājās, tad atkal sāka staigāt pa Istabu. Viņa balsī tūliņ ieskanējās rūgtums, izsaucieni kļuva vēl skaļāki.

— Vai sameklēju?! Ko te lai sameklē? — viņš ar sūrumu pārvaicāja. — Kam te vajadzīga mana dzeja, kurš tu atzīst krievu valodu?! Odas, poēmas, soneti. «Ja jūs idkstītu franciski...» Bet cik daudzi franču dzejnieki Parīzē mirst badā! Nē, esmu cieši apņēmies: braukšu uz Ameriku! Angliski es protu, mani jau solīja iekārtot kādā lielā žurnālā.

— Padomā! — Aļehins draugu brīdināja. — Tā taču ir pavisam cita pasaule, krievam viņpus okeāna ir daudz grūtāk dzīvot nekā Parīzē. Turklāt te tev ir draugi, kas vienmēr gatavi palīdzēt. Bet tur tu vari pilnīgi pazust.

— Arī Ņujorkā ir daudz krievu. Ārkārtējā gadījumā braukšu atpakaļ. Nu labi, vēl padomāsim. Es jau sen gribu tev pavaicāt, Saša. Saki pa draugam! Kā tu īsti jūties pirms mača? Vai esi pārliecināts par uzvaru? Žurnālos visu laiku raksta: «Kapablanka ir neuzvarams», «viņš ir visu laikmetu čempions», «šaha mašīna». Vai viņš patiesi ir tik spēcīgs, ka viņu nav iespējams uzvarēt? Bet viņš taču arī ir cilvēks, viņam arī ir vājības.

— Ko lai tev atbild? — Aļehins noplātīja rokas. — Šis jautājums ir saistīts ar daudzām problēmām un sniedzas tālu pāri šaha spēles ietvariem. Tas nav jautājums vienīgi par spēku, par neuzvaramību. Mūsu cīniņā ar Kapa-blanku atrisināsies senās pretrunas starp iekšējo jaunrades prieku un ārējiem panākumiem. Ar šo problēmu neizbēgami saduras katrs mūziķis, aktieris un gleznotājs.

— Rakstīt par prieku sirdij vai arī tirgum, — Voļanskis komentēja drauga domu. — Šī dilemma jārisina arī dzejniekam.

— Jā, tu esi sapratis pareizi. Kas ir svarīgāks — mākslinieka atzīšana viņa dzīves laikā, slava, spožums vai arī slava pēc nāves? Cik daudzi gleznotāji savas dzīves laikā tikko spējuši vilkt dzīvību, bet pēc nāves katrs viņu audekls ticis pārdots par simtiem tūkstošu dolāru.

— Tas ir sens jautājums, — Voļanskis piebilda. — Bībelē teikts, ka dzīvs suns esot labāks par beigtu lauvu. Bet piedod man, Saša, — es tā īsti nesapratu, kāds tam visam sakars ar Kapablanku, — viņš klusi sacīja.

— Lūdzu, es paskaidrošu. Šahs — tas ir sarežģīts zinātnes, mākslas un sporta apvienojums. Mēs tam pieejam kā zinātnei, pētām likumības, analizējam un izlūko

si

jam spēles dziļumus. Vienlaikus mēs šahā radām mākslas darbus — skaistas partijas, kas pat pēc simt gadiem satrauc cilvēkus. Labākās no tām izraisa sajūsmu, aizkustinājumu, bet varbūt pat asaras.

— Bez šaubām! Andersena-Kizericka partija tika spēlēta pirms septiņdesmit sešiem gadiem, taču arī tagad to dēvē par «mūžam zaļojošu». Un tava partija ar Bogo-ļubovu? Trīs dāmas cita pēc citas.

— Šaha spēles artistiskā puse tuvina to mākslai, — Aļehins turpināja, — taču cilvēki — ak vai! — to vairāk ciena aiz cita iemesla. Cīņa — lūk, kas cilvēkus galvenokārt satrauc šaha spēlē. Kapablanka uzvarējis Las-keru — to zina gandrīz visi cilvēki pasaulē. Bet kurš zina, kā viņš uzvarēja, kādas metodes viņš izmantoja, kādas kombinācijas un radošos paņēmienus? To zina tikai daži cilvēki. Tātad šahs kā cīņa — lūk, kas ir svarīgs publikai un ko tā uztver pirmām kārtām.

Aļehins piecēlās kājās un mazliet pastaigāja pa viesistabu. Viņš piegāja pie atvērtajām guļamistabas durvīm un ieraudzīja plato gultu ar sārto pārklāju un Nadjas pašrocīgi izšūtos spilventiņus un salvetes. Viņš atcerējās sievu, un ap sirdi kļuva siltāk. Nezin kāpēc viņa tik ilgi nepārrodas: aizbrauca apciemot savu meitu Gvendolinu un ir aizkavējusies. «Varbūt piezvanīt?» viņam uz mirkli pazibēja doma, taču, pagriezies pret Voļanski, viņš atkal atgriezās pie iesāktās sarunas:

— Katram lielmeistaram pirmām kārtām jāpievērš galvenā uzmanība tieši šai spēles pusei — cīņai. Viņš var spēlēt visspožākās partijas, izpildīt žilbinošas kombinācijas, bet, ja viņš ar visu to turnīros neiegūst pirmās vietas, tad viņš nekur neder. Pasaule aizmirsīs tiklab viņu, kā arī viņa lielos, radošos panākumus šahā. Viņu cienīs atsevišķi lietpratēji, kamēr plašais cilvēku loks pat nezinās, ka viņš eksistē. Tā ir šaha spēles nelaime, bet varbūt arī savdabīgs jaukums.

— Kā tad nu iznāk — nost ar jaunradi, gādā tikai punktus! — Voļanskis pasmaidīja.

— Diemžēl tieši tādu ceļu izraugās daži šahisti. Viņu šaha kredo ir uzvarēt, bet, kā, tas nav svarīgi. Šāds virziens šahā ir sastopams bieži vien. Kāris Šlehters, tā spēlēdams, gandrīz kļuva par pasaules čempionu.

— Pie tās pašas kategorijas acīmredzot pieskaitāms arī Kapablanka, — Voļanskis ieminējās.

- Nēr ar viņu ir mazliet citādāk. Kapablanka ir viens no visspilgtākajiem šaha talantiem, kādus vien cilvēce I-bkad pazinusi. Viņa agrīnās partijas ir kombināciju meistarības virsotne, tās ir pilnas izdomas un fantāzijas. T.iču vēlāk viņš sāka pārdomāt, vai ir vērts tādā veidā spēlēt. Kombinēt nozīmē riskēt, pieļaut iespēju, ka būs ļ.izaudē, bet zaudēt — tas nozīmē negūt panākumus turnīros un tātad ari dzīvē. Varbūt lietderīgāk ir mainīt spēles stilu, izslēgt jebkādu riska iespēju? Aprobežoties tikai ar sausu tehniku? Un tad nu mūsu karalis nolēma tieši ar šādu spēli pasargāt savu šaha kroni. «Ar baltajām figūrām — par uzvaru, ar melnajām — par neizšķirtu!» — tā skan lozungs, kuram viņš tagad seko. Viņa turnīru ailēs ir maz vieninieku, toties tajās gandrīz nemaz nav nuļļu. Astoņpadsmit gadu laikā viņš turnīros zaudējis tikai desmit partijas. Brīnumains rezultāts! Kaut arī viņa partijas kļuvušas bālākas, kaut tajās ir mazāk kombināciju, iespaidīgu upurējumu. Viss tagad kalpo panākumiem, praktiskiem sasniegumiem, uzplaukumam. Ne velti ievērojamu daļu savas apzinātās dzīves Kapablanka nodzīvojis Savienotajās Valstīs. Viņam tur ir daudz padomdevēju un skolotāju. Tieši tie ir Kapablanku ietekmējuši: tagad viņa talants tiek pakļauts biznesam, praktiskajiem rezultātiem.

Durvju ailē pazibēja istabenes baltais priekšauts. Tad pārtrūka Aļehina domu gaita.

— Piedod, esmu tev pierunājis pilnas ausis, — viņš atvainojās Voļanskim. — Ko tu vēlies — kafiju vai tēju?

— Labāk tēju ar pienu, — Voļanskis palūdza.

Aļehins uz brīdi izgāja no viesistabas, lai nodotu rīkojumu, un istabene drīz vien uz paplātes atnesa smalkas porcelāna tasītes un veclaicīgu tējkannu ar stipru, smaržīgu tēju.

— No tā, ko tu teici, — Voļanskis atgriezās pie pārtrauktās sarunas, — izriet, ka Kapablanka patiešam ir neuzveicams. Ar tādu pieeju spēlei viņa partijās kļūdu skaits ir minimāls.

— Nē, tā gluži nav! Viņa partijās, protams, kļūdu ir mazāk nekā citiem, tomēr ievērojami vairak, nekā to apgalvo viņa neuzvaramības sludinātāji. Vienkāršam šaha cienītājam viņa tehnika šķiet pati pilnība, lietpratējs tajā atradīs daudz trūkumu. Tici man, es jau ilgus gadus pētu katru viņa soli.

— Bez tam pēdējā laikā viņš kļuvis pavisam citāds, viņa partijās parādījušās rupjas kļūdas, — Aļehins pēc nelielas pauzes turpināja. — Acīmredzot slava un cienītāju kvēpinātais vīraks nākuši viņam par ļaunu. Zināms taču: visvairāk talantam kaitē pārmērīgas uzslavas. Nav pasaulē saldākas indes par slavu!

— Monteņs saka: «No visām baudām nav nevienas postošākas par citu cilvēku atzinību, ne no vienas citas nav tik ļoti jāvairās,» — Voļanskis citēja.

— Jā, nebeidzamās uzslavas Kapablankam nepārprotami kaitē. Piemēram, Maskavā viņš aiz neuzmanības zaudēja Verlinskim dāmu, viņa stratēģija pret Žeņevski robežojās ar pašiznīcināšanos. Un galotnēs viņš nemaz nav tik nevainojams. Nē, tev jāsaprot mani pareizi, Valentīn, — tehnika Kapablankam kā cilvēkam ir spoža, pilnīga, bet kā «šaha mašīna» viņš neiztur nekādu kritiku.

— Tātad viņš tomēr ir neatdarināms šaha virtuozs, — Voļanskis pārtrauca draugu, atkal žestikulēdams ar saviem tievajiem pirkstiem. — Kā gan iespējams viņu uzvarēt? Kaut arī viņš nav šaha mašīna, kaut ir tikai cilvēks, toties lielisks meistars, kurš nevainojami pārzina šaha tehniku.

Aļehins klusēdams pašūpoja galvu.

— Cik daudzas bezmiega naktis esmu pavadījis, uzdodams sev šo pašu jautājumu: kā? — viņš beidzot teica. — Un beidzot es to atklāju! Atklāju vienīgo ceļu uz uzvaru. Vai gribi zināt, kāds tas ir? Tev vienīgajam atklāšu šo noslēpumu.

Pirmais un laikam arī galvenais, kas nepieciešams uzvarai, — Aļehins sāka stāstīt, ievērojis, ka visa Vo-ļanska būtne pauž vēlēšanos klausīties, — ir panākt Ka-pablanku un aiziet viņam garām šaha tehnikā. Manevrēt tikpat izveicīgi, kā to dara viņš, tikpat smalki spēlēt galotnes. Uzdevums ir grūts, tomēr pilnīgi paveicams. Man šķiet, ka esmu šo uzdevumu atrisinājis. Bet tas vēl nepavisam nav viss! Ļoti svarīga ir arī taktika mačā. Šķiet, vajadzētu brukt viņam virsū, mesties triecienā viņa pozīcijām. Taču lai dievs pasargā no šādas kļūdas! Kubieša ģeniālā nojausma viņu laikus brīdina par briesmām un parāda ceļu, kā izmantot uzbrucēja vājās vietas. Uzbrukums taču vienmēr vājina aizmuguri. Glābt var tikai viens — miers un nogaidīšana. Jūs gribat nomaiņu, senjor Kapablanka, — lūdzu! Jūs vēlaties neizšķirtu —

Iihl/ii! Bet pašā viņa tieksmē vienkāršot pozīciju un nomainīt figūras jāatrod vājās vietas un precīzi, ar mākami.ilu enerģiju šīs kļūdas jāizmanto. Tas ir ilgstošs, no-Plidinošs darbs, bet ko lai dara! Tas ir vienīgais ceļš uz šaha troni, cita ceļa es sev neredzu.

Gluži kā bruņinieku laikos, — Voļanskis pasmīnēja.

Ja dosies triecienuzbrukumā cietoksnim, zaudēsi armiju. Ienaidnieks jāuzveic ar ilgstošu aplenkumu, ar iz-m'īdēšanu. Tātad virtuozs pret virtuozu, tehnika pret Irhniku. Bet tad jau tev jāvienkāršo savs stils, jāatsakas no fantāzijas, no kombinācijām.

— Nekādā ziņā! — Aļehins izsaucās. — Tieši tur jaū slēpjas Kapablankas kļūda. Man vajadzēja sasniegt tehnikas virsotnes un vienlaikus spēlē ne par matu nezaudēt fantāziju, drosmi un izdomu. Vajadzēja izstrādāt j >unu kvalitāti, bet tā, lai vecā nekādi netiktu novājinātā. Ja man mačā izdosies sasniegt tādu apvienojumu, tad mans spēles stils būs pati pilnība.

— Kāds gigantisks darbs! — Voļanskis nogrozīja galvu.

— Jā. Cilvēce vēl maz ko zina par šaha spēles meistara nogurdinošo darbu. Tieši uz mums varētu attiecināt seno teicienu: neviena nemocīti, paši sevi mokām.

Priekšnamā atskanēja zvans.

— Tā ir Nadja, — Aļehins teica un, piecēlies kājās, devās sagaidīt sievu. Voļanskis viņam sekoja. Priekšnamā stāvēja neliela auguma sieviete ar vienkārši veidotu seju, viņas augums bija sācis padoties tuklumā. Viņu būtu grūti nosaukt par skaistu, bet kaut kāda netverama labsirdība un pievilcība neviļus piesaistīja vīriešu uzmanību. Nadja noņēma augsto turbanveida cepuri, atsegdama biezus, melnus matus. Aļehins palīdzēja sievai noņemt pelerīni. Melnajai kleitai nezin kāpēc bija piesprausta dzeltena lente, kas bija krasā pretrunā ar vecās gaumes kanoniem.

— Ā, jūs dzerat tēju! — namamāte izsaucās, ieiedama viesistabā. — Tas ir jauki! Palūdz teju arī man, Nadja sacīja vīram, — tikai bez piena. Vai Valentīns jau sen atbrauca? — viņa tad uzrunāja abus vīriešus reizē.

— Mēs jau stundu tērzējam, — Voļanskis atbildēja. — Es esmu slaists un ar savu pļāpāšanu traucēju Sašu darbā.

— Ko niekus! — Aļehina iebilda. — Sarunas ar jums viņam sagādā lielu prieku. Pēc tam darbs veiksies vēl labāk. Bet es aizkavējos pie Gvendolinas. Jus, Valentīn, pazīstat viņas vīru. Iznars — lielisks inženieris. Dzīvo abi ar Gvendolinu kā divi balodīši. Man šķiet, ka drīzumā būšu vecmāmiņa.

— Burvīga vecmāmiņa! — Voļanskis izsaucās. — Kaut tādu būtu vairāk!

— Bet kad mēs svinēsim jūsu kāzas? — Nadja smaidīdama ieprasījās Voļanskim. — Vai tad jūs tā mūžīgi dzīvosiet vecpuisī?

— Viņam nav prātā precības, — Aļehins iejaucās.

— Nē, kāpēc gan, es labprāt apprecētos, tikai ar miljonāri, — Voļanskis atbildēja. — Citas izejas man nav.

— Ja tā, tad precies ar Vanderbīlda krustmeitu, —* Aļehins zobojās tālāk. — Zini, Nadja, Valentīns galīgi izlēmis braukt uz Ameriku.

— Tomēr? — Aļehina pavaicāja.

— Man nav citas izejas, — Voļanskis ar plaukstas malu novilka pār kaklu.

— Tā arī nekas neiznāca ar darbu, žēl gan, — Nadja klusi noteica. — Bet nauda braucienam jums ir?

— Kaut cik esmu savācis. Pietaupu no labākiem laikiem.

— Ja nepietiks, mēs jums iedosim. Vai ne, Saša? — Aļehina griezās pie vīra. Viņš piekrizdams pamāja ar galvu.

Istabene novāca tējas traukus. Nadja izvilka no somiņas Gvendolinas un viņas vīra fotogrāfijas. Kādu brīdi visi aplūkoja paštaisītos uzņēmumus.

— Zināt ko — brauksim uz Ameriku kopā! — Nadja piepeši ierosināja. — Mēs ar Sašu taču ari braucam uz Ņujorku, — viņa griezās pie Voļanska.

— Ak jā, kā tad! Tiku lasījis: Ņujorkā būs liels turnīrs. Vai spēle turnīrā tevi nenogurdinās pirms mača ar Kapablanku?

— Ko lai dara? Tas mans pienākums, — Aļehins izvairījās no paskaidrojumiem.

Sarunu biedri atkal apklusa. Kādu laiku viņi vēl skatījās fotogrāfijas. Piepeši gaitenī atskanēja telefona zvans. Aļehins piecēlās, piegāja pie aparāta un nocēla klausuli. Nadja ar Voļanski no savas vietas viņu vēroja.

Hallo! Sveicināts, Savelij! — Aļehins sacīja. — Ne-K.im, un kā tev? Kad braukšu? Domājams, piektajā dali ima ... Un tu? Protams, labāk kopā... Ari Vidmars, Nimcovičs un Špīlmans ... Kopā, zināms, labāk... Ko?!

I iri'smu lasījis ... Un kas tad tur rakstīts? ...

Aļehins apklusa un vairākas minūtes klausījās. Viņa nrjci ar katru mirkli kļuva drūmāka, uzacis saraucās. Valni tīns un Nadja pārsteigti vēroja, cik spēcīgi uz viņu k darbojās kāda jauna, nepatīkama vēsts.

— Nelietība! — Aļehins sauca klausulē. — Tā jau es zināju, ka viņi izdomās kaut ko tamlīdzīgu. Es tūliņ nosūtīšu protesta telegrammu ... Vai arī atteikšos no turnīra ... Ko?! Nu, protams, ņirgāšanās! ... Viss tiek darīts Kapablankas labā. Zināms, ka muļķība. Būs tiesības uz maču, bet nebūs naudas. Un vienošanās ar argentīniešiem būs pagalam... Nē, tas viņiem neizdosies! Es nespēlēšu! Labi, paldies, ka piezvanīji. Ja būs kas jauns, paziņo! Uz redzēšanos! Kā jums tas patīk?! — nolicis klausuli un atgriezies viesistabā, Aļehins gandrīz vai kliedza. — Es jau zināju, ka kaut kas atgadīsies. Es tev teicu, Valentīn. Viss atkal vējā — viss mans darbs, viss, ko ar tādām pūlēm biju panācis!

— Nomierinies, Saša! — Nadja uzlika roku vīram uz pleca. — Kas noticis?

— Ļoti vienkārši, — Aļehins, mazliet nomierinājies, paskaidroja. — Ņujorkas turnīra organizētāji pievienojuši noteikumiem vēl vienu punktu, kāda agrāk nebija. «Pirmās vietas ieguvējs,» viņi raksta, «vai ari otrās, ja pirmais būs Kapablanka, iegūst tiesības spēlēt maču ar pasaules čempionu.» Kā jums tas patīk?! Absolūta nerēķināšanās ar mūsu norunu. Tas tiek darīts ar nolūku, lai šo jautājumu saputrotu, lai man atņemtu tiesības uz maču.

— Bet otrās vietas ieguvējam, ja tas nebūsi tu, nebūs nekādas naudas mačam. Tā cilvēka mačam taču argentīnieši naudu nedos, — Voļanskis iejaucās.

— Protams! — Aļehins vēl arvien bija iekaisis. — Tas tiek speciāli darīts, lai panāktu Kapablankas atteikšanos no mana izaicinājuma. Nē, tas nu neies cauri! No rīta nosūtīšu telegrammu: lai spēlē bez manis... Redzēsim, kas viņiem iznāks!

Kaut ari Aļehins centās turēties možs, draudēja nezin kam, tomēr viņam bija smagi ap sirdi, un Nadja to skaidri juta, jo bija labi izpētījusi vīra raksturu. Visiem oma uzreiz bija sabojāta. Nadja raidīja bažīgus skatienus sarūgtinātajam Aļehinam. Viņš sēdēja, ar tuvredzīgajām acīm caur brillēm stingi lūkodamies istabas kaktā. Vo-ļanskis mēģināja draugu nomierināt un uzmundrināt. Bet ko gan viņš varēja iesākt šādā situācijā? Kāds mierinājums gan var līdzēt, ja brūk kopā visa mūža darbs, zūd mērķis, kam veltīti veselu sešu gadu pūliņi un domas! Kādu pusstundu pasēdējis, Voļanskis cēlās kājās un atvadījās no Aļehiniem.

Kāds tur brīnums, ka Aļehins šajā naktī nespēja aizmigt! Bezmiegs ir ikviena ievērojama šahista neizbēgams pavadonis. Atbildīgu turnīru laikā jāpārdzīvo daudz satricinājumu; kā var aizmigt, ja tikko esi cietis nepatīkamu sakāvi? Kādreiz Aļehins bija mēģinājis cīnīties pret bezmiegu ar zāļu palīdzību. Nekas nelīdzēja. Vēlāk vai nu gadījums, vai kāda dots gudrs padoms iemācīja viņam daudz lietderīgāku paņēmienu. Ja nenāk miegs, nekādā ziņā nepaliec gultā! Piecelies, apēd ābolu vai izdzer glāzi rūgušpiena un pusstundu palasi. Tad liecies atkal gultā. Tā darīdams, Aļehins vienmēr aizmiga.

Bet šodien nelīdzēja arī šis pārbaudītais paņēmiens — sarūgtinājums bija pārāk liels. Aļehins otrreiz izkāpa no gultas un klusiņām, lai nepamodinātu sievu, pidžamā un rītakurpēs izgāja no guļamistabas. Tumsā viņš aizgāja uz kabinetu, iededza galda lampu un apsēdās darba krēslā pie rakstāmgalda. Viņa galvā, kas bija kļuvusi tik smaga, urdījās rūgtas domas, Tāds trieciens, kad viss bija gājis tik labi! Argentīna, mačs — un piepeši viss vienā rāvienā pagaisis vējā! Kas tagad notiks, vai tiešām atkal būs ilgus gadus jāgaida?

«Bet varbūt necelt troksni, piekrist visam?» uz mirkli iešāvās prātā doma. «Tev taču ir lielas izredzes iegūt Ņujorkā otro vietu, bet varbūt pat pirmo. Laskera nebūs — organizētāji ir pacentušies Kapablanku atbrīvot no nepatīkama konkurenta. Nē,» Aļehins jau nākamajā brīdī izlēma. «Nekādu kompromisu, tikai stingru nostāju! Man nav tiesību riskēt ar visa mūža darbu! Rīt pat jānosūta telegramma: vai nu lai atsauc to punktu, vai arī es uz Ņujorku nebraukšu.»

Aļehins izņēma no rakstāmgalda vairākas klades, katrai no tām uz vāka ar drukātiem burtiem bija uzrakstīts: «H. R. Kapablanka». Viņš pasvārstīja plaukstā savu daudzo gadu darba rezultātu. Tas bija smags darbs pat pēc f,vira. Un cik daudz spēka prasījušas šīs klades, cik il.tiid'/ nervu! Un tagad tas viss var izrādīties pilnīgi nevajadzīgs!

Sācis vienu no kladēm pārlasīt, Aļehins nemanot aiz-rāvās un drīz vien aizmirsa nepatikšanas. Šajās lappuses bija ierakstīts viss galvenais, kas veidoja viņa dzī-ves jēgu. Kā uzvarēt Kapablanku? Lielas, grūtas cīņas plāns bija izstrādāts vissīkākajās detaļās, bez ievērības nebija atstāts neviens sīkums vai ārēji nemanāms, pat otršķirīgs fakts. Kā karavadonis pirms izšķirošās kaujas Aļehins bija centies paredzēt katru gaidāmās kaujas detaļu. Viss bija sagatavots: trieciena ieroči uzasināti, galvenie spēki apbruņoti, aizmugure un rezerves pārbaudītas. Viss bija paredzēts: gan vides topogrāfija, gan ienaidnieka raksturs, gan tā paradumi. Var sākt kauju!

Divās kladēs bija izanalizēti vairāki simti pasaules čempiona spēlētu partiju. Tās visas bija sistematizētas, novērtētas un izpētītas. Tā nebija vienkārša analīze, kādu parasti izdara šaha meistari: slikts gājiens — jau-tājumzīme, lielisks — divi izsaucēji. Šajās burtnīcās bija ņemta vērā katra gājiena psiholoģija, bija atveidotas domas, kas bija vadījušas cilvēku, pārvietojot figūru no viena lauciņa uz otru.

Un tālāk secinājumi. Rīkojumi sev pašam: kā jāspēlē. Iztirzātas un izpētītas visas šaha partijas stadijas, atrisināta laika izmantošanas un laika trūkuma problēma. Ņemta vērā gaidāmās cīņas psiholoģija, Kapablankas šaha cīnītāja īpatnības. Kad jādodas pret viņu uzbrukumā, kad jāatkāpjas aizsardzībā, kad jāliek lietā drosme, kad — gluži pretēji — piesardzība.

Visbiezākā klade bija veltīta jautājumam: kā sākt partiju, kādas atklātnes spēlēt? Uz pirmo gājienu e-četri atbilde ir skaidra — franču aizsardzība. Te Kapablanka reti mēdz izdarīt sarežģītus gājienus, tie viņam tagad nav pa prātam. Agrāk, jaunībā, — tad gan! Bet tagad viņš noteikti mainīsies ar bandiniekiem uz d-pieci. Un kas tādā gadījumā draud Aļehinam? Spēle izlīdzinās, kas melnajiem vēl vajadzīgs?

Visticamāk, ka kubietis vairumu partiju sāks ar dāmas bandinieka gājienu. Aļehins bija ilgi meklējis atrisinājumu problēmai — ko darīt šajā gadījumā? Piemērot jaunākās Nimcoviča vai Grīnfelda sistēmas, bet tad Kapablanka vienmēr pratīs iegūt nelielu pozicionāJu pārsvaru.

Un ir jau zināms, cik grūti pret viņu aizstāvēties tieši šādās situācijās.

Kādu nakti Aļehinam bija ienākusi prātā spoža doma/ Kā gan viņš agrāk nebija to sapratis?! Dāmas gambīts lūk, šī uzdevuma atrisinājums! Un nevis kāds saasināts variants, bet visvienkāršākā atslogošanas sistēma. Kapa-blankas izgudrojums pret pašu Kapablanku! Esi pats izdomājis sistēmu, tad pats ari pret to cīnies! Lieliska doma! Te nu pasaules čempions pārsvaru nedabūs un melnajiem būs vieglāk aizstāvēties nekā citās atklātnēs.1 Tiesa gan, šādā gadījumā melnajiem uzvarēt būs grūti, ko lai dara — cerēsim uz baltajām figūrām. Sekosim atkal Kapablankas paraugam: ar baltajām figūrām jāuzvar, ar melnajām — jāpanāk neizšķirts. «Tiesa gan, ar šādu taktiku spēlējot, grūti iedomāties, kā varēšu Kapablanku uzvarēt sešās partijās, bet nedomāju, ka arī viņš spēs mani uzvarēt tik lielā skaitā partiju.»

Tātad līdz pašiem pamatiem jāizpēta dāmas gambīts. Aļehins atvēra vēl vienu kladi — tur bija apkopotas visas pazīstamās dāmas gambīta partijas un varianti. Divkrāsainas diagrammas atzīmēja dažādu variantu kritiskās pozīcijas. Lappuses šķirstīdams, Aļehins reizēm uz mirkli pakavējās pie dažām vissvarīgākajām diagrammām. Drīz vien viņš šo kladi nolika pie malas un ķērās pie nākamās.

Tā bija veltīta spēles vidējam posmam — vidusspēlei. Te bija sakomplektētas Kapablankas partiju pozīcijas, kur izpaudās kubieša spēles stila īpatnības, bija iztirzātas viņa kļūdas, kas paslīdējušas garām partijas komentētāju meistaru uzmanībai. Vienīgi Aļehina redzīgais skatiens spēja pamanīt neprecizitātes pasaules čempiona ārēji nevainojamajā spēlē. Pēdējā klade bija veltīta galotnēm. Te, partiju noslēguma stadijā, Kapablanka skaitījās nepārspēts, tomēr Aļehina vērīgā acs arī šajā spēles stadijā atklāja kubieša rīcībā kļūdas. Cik daudz te bija diagrammu, kur pie Kapablankas gājiena bija pielikta liela jautājumzīme! Nelepojieties, senjor Kapablanka, galotnēs jūs nemaz neesat tik nekļūdīgs! Un neceriet uzvarēt noslēguma stadijā, es nebūt neesmu noskaņots izvairīties no figūru nomaiņas un spēles vienkāršošanas! Šajā gadījumā jūs sastapsieties ar tehniku, kas nekādā ziņā nav sliktāka par jūsējo. Ass cirvis drīz atradīs akmeni!

\ liins salika klades kaudzītē un maigi noglāstīja vēr-hr> dārgumu krātuvi. Viņš atcerējās Tartakovera tele-i iiii zvanu un nepatīkamo, no aizokeāna nākušo jauno /ii, tu.

Vai tiešām atkal katastrofa? — Aļehins pats sev ne-•.k.uiīgi prasīja, bēdīgi šūpodams galvu. — Vai tiešām veltīgs bijis viss šis darbs — nogurdinošās nakts analīžu j.iundas, pārdomās pavadītās bezmiega naktis? Cerības ,iikal sabrukušas, priekšā atkal ilgi jaunas gaidīšanas ģildi.

Kaut kas Aļehinam pēkšņi lika pacelt skatienu no rakstāmgalda un pagriezties atpakaļ. Durvīs stāvēja Nadja — uz pleciem peņuārs, kājās istabas kurpes. Acis nebija miegainas — acīmredzot arī viņa nevarēja aizmigt šajā naktī. Cik ilgi viņa tā stāvēja, vērodama vīru? Pamanījusi, ka Saša uz viņu skatās, Nadja piegāja pie rakstāmgalda un apskāva Aļehina kaklu.

— Nevari gulēt, dārgais? — Nadja līdzjūtīgi jautāja.

Viņas apaļīgās, mīkstās rokas Aļehinu nomierināja.

Viņš noskūpstīja rokas gludo ādu virs elkoņa, Nadja maigi pabužināja ar pirkstiem viņa sajukušos matus.

— Viss būs labi, mīļais, — Nadja klusi sacīja. — Mana sirds jūt: viss būs labi.

— Nē, kāda nejēdzība! — Aļehins spēji pacēla galvu, un Nadjas pirksti noslīdēja no viņa matiem. — Izvirzīt tādu noteikumu šādā brīdī! Tā taču ir ņirgāšanās!

— Protams! Protams, mīļais. Tev pie tā jāpierod. Bet tas ir pēdējais šķērslis, es tev apgalvoju — pēdējais. Gan tu redzēsi: viņi šo nosacījumu atcels. Viss būs labi, būs tā, kā vajag mums.

Mīlošā sieviete liegi glāstīja vīra vaigus, plecus un krūtis. Sievas maigās, siltās rokas raisīja Aļehinā paļāvību un jaunus spēkus. Tā gādīga māte mierina bērnu, kurš aiz neuzmanības pārsitis degunu. Turklāt jāsaka: vai gan paši stiprākie, paši drosmīgākie vīri labsirdīgā, maigā sievā nesaskata kaut ko no mātes? Vai gan pašam kareivīgākajam no vīriešiem nav nepieciešams glāsts, vai gan maigas rūpes nenomierina pašu nomāktāko, pašu izmisušāko cilvēku?

Aļehina galva piekļāvās pie sievas krūtīm, gurdie plakstiņi aizvērās. Visas likstas viņam likās tālas un nepavisam nešķita briesmīgas.

6

Viena vienīga doma satrauca Kapablanku — doma par Končitu. Pieņemdams apsveikumus, apskaudamies ar veciem draugiem, Hosē Rauls nebeidza domāt par sievieti, kuras dēļ ilgus gadus bija tiecies uz Argentīnu. Izklaidīgi atbildēdams uz šaha cienītāju jautājumiem, viņš ar nepacietību gaidīja mirkli, kad beidzot varēs atbrīvoties un steigties uz komēdijas teātri, kur viņi ar Končitu bija norunājuši satikties.

Kubietis dega nepacietībā ātrāk ieraudzīt Končitu un vienlaikus arī baidījās no šīs tikšanās. Kāda gan viņa ir tagad, kā laiks viņu pārvērtis? Trīspadsmit gadu_— tas ir ilgs, ļoti ilgs laiks sievietes skaistumam. Varbūt viņš to pat nepazīs. «Centieties nekad nesastapt sievieti, kuru kādreiz esat mīlējis!» viņam ienāca prātā kaut kur lasīts padoms. Un tomēr viņu kaut kas vilka pie Končitas —• brīnišķīgā pagātne vēl arvien turēja viņu savā varā.

Končita Velaskesa — cik brīnišķīgs vārds! Pat pašā skaņu saistījumā saklausāms kaut kas rotaļīgs, koķets un vijīgs. Kon-či-ta. Pamēģiniet izrunāt šīs trīs zilbes — un jūsu pleci neviļus sakustēsies noslēpumainas mūzikas ritmā, kas slēpjas šajā vārdā. Ve-las-ke-sa. Izrunājiet šo vārdu skaļi — un jūs noteikti pamāsiet ar roku gluži kā diriģents.

Un, protams, sieviete, kurai ir šāds vārds, nemaz nevar nebūt skaistule. Kapablanka jau kuro reizi atcerējās svētlaimīgās jaunības dienas. Toreiz viņš jau pirmajos pazīšanās brīžos bija kļuvis par jaunās argentīnietes padevīgu vergu. Valdzinoša verdzība! Sieviešu luteklis Kapablanka pret Končitu bija padevīgs un lēnīgsļ radis pavēlēt, tagad viņš steidza izpildīt katru tās vēlēšanos, katru mirkļa kaprīzi. Un viņa jau arī, kaut bija slavena, pielūgsmes izlutināta aktrise, tiklīdz palika divatā ar savu draugu, tūliņ atmeta untumaino, valdonīgo toni un kļuva pakļāvīga, mīloša sieviete.

Hosē Rauls atcerējās, kā abi pirmoreiz bija šķīrušies, kā vēlāk atkal satikās un atkal izšķīrās uz ilgiem, ilgiem gadiem ... Cik daudzreiz pa šiem gadiem kubietis bija atcerējies svētlaimīgos līksmes laikus!

Kas zina, varbūt abiem tā arī vairs negadītos satikties, ja argentīnieši nebūtu piedāvājušies organizēt pasaules čempiona maču ar Aļehinu. Krievu lielmeistars jau sen pretendēja uz šaha kroni, tomēr pagāja veseli seši gadi,

I'.mif'r viņš sadabūja vajadzīgos līdzekļus. Velti Aļehins l>tijcis pierunāt mecenātus — sava spilgtā talanta ciemi«! jus: ne Eiropā, ne Savienotajās Valstīs neviens neuzdrīkstējās izmest piecpadsmit tūkstošus dolāru gluži Ik‘/cerīgam pasākumam. Vai gan kāds spēj pieveikt Ka-l>!blanku, neuzvaramo «visu laiku čempionu»? Pasaules š.i lusti jutās ļoti pārsteigti, uzzinājuši Argentīnas valdības pēkšņo lēmumu dot vajadzīgos līdzekļus. Taču izskaidrojums visam bija ļoti vienkāršs: argentīniešu šaha cienītāji gribēja būt aculiecinieki sava mīluļa triumfam un turklāt redzēt arī krievu čempiona dzirkstošo, lantāzijas un izdomas bagāto spēli.

Ziņa par to, ka mačs notiks Buenosairesā, Kapablankā izraisīja divējādas jūtas. Bija nepatīkami, ka tomēr nāksies spēlēt arAļehinu — kam gan gribētos aizstāvēt augstāko šaha titulu pret visbīstamāko pretinieku? Tomēr šajā vēstī bija arī kaut kas labs: ja jau reiz jāspēlē šis mačs, tad, zināms, Buenosairesā.

Kapablankam patika Argentīnas galvaspilsēta, viņš te jutās kā mājās. Viņam bija pa prātam gan pilsēta, kas — gluži kā šaha galdiņš! — vienādos kvadrātos iedalīta, pletās Laplatas krastā, gan dzīvespriecīgo, ekspansīvo argentīniešu raitā valoda. No karstuma viņš nepavisam necieta; tiesa gan, gaisa mitrums Buenosairesā lāgiem bija pārmērīgs, toties saule nededzināja tik ļoti kā Ha-vannā, bet oktobra pavasarīgajos vakaros viņam, ekvatora zemes iedzīvotājam, dažreiz kļuva pat pavēsi.

Bez kādas nožēlas Kapablanka atstāja nemīlamo sievu un ģimeni, kas nebija sniegusi laimi. Gadu gaitā Glorija bija kļuvusi aizvien augstprātīgāka, pirmo dienu īslaicīgā laime bija izrādījusies māns. Laimi nesniedza arī bērni. Jaunais Hosē, kuru Kapablanka tik ļoti mīlēja, un pavisam mazā Glorija atradās pilnīgā mātes ietekmē — par to nebija jābrīnās. Nebeidzamie turnīri un seansi čempionam no Kubas tikai retumis ļāva būt mājās.

Kapablanka sniedza vairākus simultānspēles seansus Brazīlijā un mēnesi pirms mača sākuma ieradās Buenosairesā. Argentīnieši sarīkoja savam elkam lepnu sagaidīšanu. Draugi, paziņas un neskaitāmi cienītāji izteica savu sajūsmu par viņu, cilvēku, kurš iekarojis augstāko šaha titulu. Doktors Karloss Kvarencio, sens Kapablankas draugs, nodeva savu māju pilnīgi viņa rīcībā. Daži uzskatīja, ka tā īsti nepiederētos: Kvarencio bija mača

tiesnesis, un tas, ka viens no dalībniekiem uzturas viņa mājā, varēja izraisīt nevajadzīgas tenkas. Bet, ko lai dara, draudzība paliek draudzība!

... Nodevies atmiņām, Kapablanka nemanīja, kā bija nonācis pie teātra. Jau iztālēm viņš cieši ielūkojās pie ieejas stāvošajās sievietēs. Kapablanka baidījās, ka nepazīs Končitu, kas varētu būt pārvērtusies, un tā sievieti , aizvainos. Viņiem nevajadzēja norunāt satikties uz ielas. Taču izrādījās, ka bažas bijušas veltīgas, — viss notika, pavisam vienkārši: vēl pāris soļu .— un stalta sievietei vieglā tērpā, ne vārda neteikdama, metās viņam pretī.

Ak, šie pirmie tikšanās mirkļi pēc ilgas atšķirtības!! Tie ir mokoši ar savu sasprindzinājumu, mulsumu un apjukumu. Cilvēks nezina, ko teikt, lād sevi par to, ka stāv tāds apjucis un mēms.

— Kā jums klājas, Hosē Raul? Esmu tik priecīga, ka; esat atbraucis! Beidzot taču! — Končita nobēra.

Laiks bija Končitu pārvērtis, tomēr piešķīris tai jaunu; pievilcību. Viņas tumšā seja, kas reiz bija izcēlusies ar-blāvi brūnu ādu, bija it kā apvītusi, augumam trūkaļ senākā lokanuma, kuplie, ogļu melnie mati kļuvuši plā-j nāki, bērnišķīgi naivo smaidu nomainījis skumīgs no-; gurušas sievietes smaids. Taču dzīves pieredze viņai! bija devusi pašpārliecību, sarežģīto koķetēšanas mākslu,) prasmi ar katru žestu, rīcību un vārdu parādīt sevi izdevīgā gaismā, izcelt savu pievilcību, izraisīt cilvēkos sajūsmu. Vēl arvien stalta, ar augstu un lepni izslietu galvu, ar apvainotu smaidu pilnīgajās, juteklīgajās lūpās — viņa slīdēja cauri pūlim, neviena neievērodama.

Kapablankam Končitas jaunā seja šķita reizē pazīstama un sveša. Arī viņa ielūkojās savā mīļotajā, kurš trīspadsmit gadu laikā bija kļuvis vīrišķīgāks.

Hosē Rauls bija maz mainījies — trīsdesmit deviņu gadu vecumā viņš vēl izskatījās pavisam jauns, tomēr sirmums, kas bija iezadzies piķa melnajos matos, un neliels tuklums neviļus lika atcerēties viņa gadus. Jauneklis bija kļuvis par pašpārliecinātu, staltu vīrieti.

Mēnesis, ko Kapablanka pavadīja Buenosairesā pirms mača sākuma, abiem izrādījās ne mazāk laimīgs par kādreizējo lieglaimes laiku. Abu sirdis atkal tiecās viena pie otras. Neprātīgo jaunības mīlestību bija nomainījusi patiesa draudzība. Kad kāds no draugiem puspajokam ieminējās: «Kāpēc jūs, don Hosē, satiekaties ar vecu sievieti, ja visapkārt ir tik daudz brīnišķīgu, jaunu mei-

Ir 1,111?» — Kapablanka aizsvilās dusmās un viņu asi pār-t rauca:

- Es jūs lūdzu ar cieņu izteikties par Končitu. Viņa n mana draudzene, un es nevienam neļaušu par viņu runāt sliktu!

Kamēr pasaules čempions gozējās vispārējas pielūg-smes un mīlestības staros, Argentīnā iebraukušais Aļe-hins tūliņ saprata, ka grūtā sacensība viņam būs jāiztur ne vien bez skatītāju morāla atbalsta, bet drīzāk pat vispārējas nelabvēlības un varbūt pat naidīguma atmosfērā. Kas gan viņu varēja gaidīt zemē, kur Kapablanka ir dieveklis un elks? Hosē dzīslās taču ritēja drosmīgo spāņu jūrasbraucēju asinis. Bet viņš, Aļehins, — kas viņš tāds bija? Vienpatis, krievs, kas atrauts no dzimtās zemes. Tiesa, šahu viņš spēlē interesanti: viņa ieceres ir pilnas spožu kombināciju, bet vai nu šis svešinieks spēj līdzināties donam Hosē — visu laiku neuzvaramajam šahistam? Un kā gan viņš uzdrīkstējies ietīkot Kapablankas šaha kroni?

Ārēji viss izskatījās labi: Aļehinu un viņa sievu aprūpēja, viņiem tika apgādāts viss nepieciešamais, tomēr krievu šahistu ne mirkli neatstāja sajūta, ka viņš atbraucis uz svešu zemi, ka te neviens viņam nenovēl panākumus.

Tūkstoš deviņsimt divdesmit septītā gada piecpadsmitajā septembrī Argentīnas augstākās sabiedrības zieds sapulcējās uz mača atklāšanu. Korespondenti, kinooperatori un fotogrāfi steidza attēlot katru sīkumu, uzņemt filmā katru abu pretinieku žestu. Viņi vēstīja pasaulei, ka Aļehins un Kapablanka ir gleznains pāris: viens ar gaišiem, mīkstiem matiem un zilām acīm — tipisks slāvs, otrs — spānietis ar kvēlu skatienu pelēkzaļajās acīs. Abi stalti, mazliet pāri vidējam augumam, ar apvaldītām labi audzinātu cilvēku manierēm.

Tiesa gan, dažas avīzes rakstīja, ka Aļehins visu vakaru it kā mulsi smaidījis, izturējies mazliet nedabiski. Viņš bijis manāmi kautrīgs, viņa kustībām trūcis brī-vuma un nepiespiestības; radies iespaids, ka viņš nezina, kur likt rokas. Aļehins bijis ģērbies melnā frakā un pelēkmelni svītrotās biksēs.

Kapablankas gludais, melnais uzvalks ideāli piegulējis viņa staltajam augumam. Kubietis izturējies lieliski: maigas, pašpārliecinātas kustības, apburošs smaids.

Kad pienāca lozēšanas brīdis — vajadzēja noteikt, kurš pirmo partiju spēlēs ar baltajām figūrām, — prezidents paņēma balto un melno bandinieku, paturēja tos sev aiz muguras un, briljanta aproču pogas nozibsnīdams, uzaicināja pasaules čempionu izvēlēties. Hosē Rauls viegli pieskārās prezidenta kreisajai manšetei; tas pavēra dūri. Atvērtajā plaukstā gulēja baltais bandinieks. «Laimes luteklis,» visapkārt sāka čukstēt, «arī te viņam veicas!» Sākt pirmo partiju ar baltajām figūrām, ja mačs tiek spēlēts līdz sešām uzvarētām partijām, bez šaubam, ir priekšrocība, it īpaši Kapablankam. Jau sen pazīstama viņa devīze: «Ar baltajiem jāuzvar, ar melnajiem jācenšas tikai pēc neizšķirta.»

Tad sākās runas. Krāšņos, tēlainos izteicienos runātāji slavināja abus izcilos šahistus un īpaši, protams, Kapablanku. Palaikam viņi aizrāvās, cildinādami pasaules čempionu un viņa neuzvaramību. Neviens pat nepieļāva iespēju, ka sakāvi varētu ciest Kapablanka. Arī Aļehins saņēma daļu cildinājumu, bet tikai otrām kārtām — pēc dievinātā elka.

«Ko lai dara, jaunais cilvēk,» Aļehins uzminēja oratoru domas, kas slēpās aiz laipnām runām, «gribat spēlēt šahu — lūdzu, naudas mums nav žēl. Pret ko jūs spēlējat, pats zināt, vēlāk nevainojiet citus. Mēs jūs esam brīdinājuši.»

Runās izskanēja pārliecība, ka pilnīgi pietiks ar kādām pāris nedēļām, lai Kapablanka uzvarētu pēc noteikumiem nepieciešamajās sešās partijās. Viņa uzvaru ar gavilēm sveiks visa Argentīna. Zināms, pret krievu izturēsies ar pienācīgu augstsirdību, pasaudzēs viņa patmīlību. Bet pēc Aļehina sagrāves diezin vai kāds uzdrošināsies vēlreiz apstrīdēt Kapablankas tiesības uz pirmo vietu pasaulē.

Arī pats Hosē Rauls acīmredzot bija tādās domās. Tāpēc, kad prezidents pēc lozēšanas, apskāvis abus pretiniekus, sacīja: — Tagad var sākt, senjori. Rīt jāķeras pie darba, — Kapablanka atbildēja: — Man nav jāstrādā. Lai papūlas senjors Aļehins!

Pagāja vēl viena diena, un pretinieki ieņēma vietas pie šaha galdiņa. Mazs, vienkāršs galdiņš, tāds pats kā daudzās viesistabās, tikai tumšbrūnajā riekstkoka virspusē bija iestrādāti trīsdesmit divi dzelteni palmas koka kvadrāti. Par kādu lielu notikumu liecinieku tam lemts kļūt! Pie šī galdiņa jāizšķiras, kam būs lemta pirmā vieta pasaulē, te divi spēcīgākie lielmeistari atklās visu

s.ivu pieredzi, zināšanas, ilgu gadu darbā iemantotās lielās šaha gudrības. Te vienam no viņiem būs lemts izbaudīt uzvaras prieku, kamēr otru mocīs sakāves rūgtums. Vēsture ļāva šim mazajam šaha galdiņam daudz ko uzzināt un piedzīvot.

Koncentrējušies, iekšēji disciplinēti viens otram pretī apsēdās pasaules čempions un drosminieks, kurš bija ietīkojis atņemt viņam kroni. Sejās sastindzis smaids, kas tikai ar pūlēm slēpa ārkārtīgo sasprindzinājumu. Pēdējo reizi uzliesmoja fotogrāfu magnijs, norūca filmēšanas aparāti. Karloss Kvarencio ieslēdza pulksteni.

Kapablanka lēni pabīdīja balto karaļa bandinieku par diviem lauciņiem uz priekšu. Šaha milžu cīņa sākās.

Ak, šī drausmīgā pirmā partija — cik daudz nepatikšanu tā sagādāja Kapablankam, cik daudz smagu mirkļu viņam vajadzēja pārdzīvot!

Spēlēt pirmo partiju viņš apsēdās mierīgs un pārliecināts: viņš spēlē ar baltajām figūrām, ir lieliskā formā — tikai pirms nedaudz mēnešiem izcīnījis pirmo balvu Ņujorkā, tālu apsteigdams Aļehinu, un uzvarējis viņu četru partiju mačā. Vai nu viņam jābaidās no krievu lielmeistara — tiesa gan, talantīga un interesanta šahista, taču...

Līdz šim Aļehinam nebija izdevies kubieti uzvarēt nevienā partijā, kāpēc gan viņam vajadzētu uzvarēt tagad, kad pasaules čempions ir spēku plaukumā, kad visa šaha pasaule uzskata Kapablanku par nekļūdīgu «šaha mašīnu», par neuzvaramu «visu laiku čempionu»?...

Tā kubietis sprieda mača sākumā; lūk, kāpēc viņš nepavisam neuztraucās, kad pirmajā partijā, nepamanījis vienkāršu Aļehina kombināciju, zaudēja bandinieku. «Nu, nekas, sāksim maču ar neizšķirtu,» Hosē Rauls sevi mierināja. «Tikpat jau šajā sarežģītajā pozīcijā Aļehina uzvara ir visai problemātiska.»

Taču drīz vien Kapablanka pārliecinājās, ka pat ar labāku aizsardzību izglābties nav tik vienkārši. Aļehins spēlēja lieliski, atrada gājienus, kādus Kapablanka nebija paredzējis. Un tad kubieša pašpārliecinātība sāka zust, viņa noskaņojums krasi pasliktinājās.

... Aļehins ilgi apdomāja gājienu. Noguris no klaiņošanas pa zāli, Kapablanka izgāja uz balkona. Pavasara vakars bija brīnišķīgs, iznākot no smacīgās turnīra telpas, sakarsušo seju tīkami apvēdīja svaigs vējiņš. «Jauks laiks,» Kapablanka nosprieda. «Bet man te jāspēlē, turklāt vēl gandrīz zaudētā pozīcijā ,.. Bēdīgi gan! Varbūt [7] tomēr izdosies partiju glābt, būtu neērti maču iesākt ar zaudēfumu!» Taču intuīcija brīdināja, ka stāvoklis ir bezcerīgs.

Pēkšņi zem balkona atskanēja aplausi, bija dzirdami saucieni: — Bravo, Kapablanka! Lai dzīvo pasaules čempions! — Ielūkojies pustumsā, viņš pamanīja cienītāju pūli, kas drūzmējās uz ielas pie ieejas klubā. Nekā nezinādami par partijas gaitu, bet varbūt gluži vienkārši neizprazdami spēles sīkumus, argentīnieši skaļi apsveica savu mīluli.

Nereizē atskanējušo ovāciju samulsināts, Kapablanka bija spiests apsveikumus pieņemt. Kad viņa acis pēc spilgtās gaismas bija apradušas ar tumsu, viņš netālu no balkona pamanīja grupu dejotāju no teātra «Bata-klans» un viņu vidū Končitu. Sievietes pūlējās pārkliegt visus citus, uzskatīdamas par savu pienākumu atbalstīt draudzenes paziņu.

Steigšus atgriezies zālē, kubietis apsēdās pie galdiņa. Viņa smadzenes drudžaini meklēja glābiņu. Aļehins vēl nebija izdarījis kārtējo gājienu un ilgāk par divdesmit minūtēm pārdomāja variantus. Bet tad viņš izdarīja gājienu. Krievs nebija velti tērējis aārgo^ laiku — viņa trīsdesmitais gājiens bija pārsteidzošs. Šādu melno figūru atbildes gājienu Kapablanka savos iepriekšējos apsvērumos nebija paredzējis. Aļehins atdeva lieku bandinieku, toties viņa figūras ieņēma draudīgas uzbrukuma pozīcijas. Kamēr melnie bija pūlējušies saglabāt materiālo pārsvaru, kubietī vēl nebija izdzisusi cerība uz glābiņu, bet tagad viņa pozīcija uzreiz kļuva bezcerīga. Ienaidnieka dāma un tornis lauzās iekšā pa neaizsargātu līniju, lai sāktu izšķirošu baltā karaļa vajāšanu.

«Brīnišķīgs manevrs!» Kapablanka negribot paslavēja pretinieku. «Varbūt neņemt bandinieku, bet mainīties ar torņiem?» Mazliet padomājis, viņš secināja, ka šādā gadījumā viņa izredzes uz aizstāvēšanos kļūtu pavisam minimālas. Ar smagu sirdi Hosē Rauls izšķīrās par neizdevīgo spēles turpinājumu — nekas cits viņam vairs neatlika. Turpmākie desmit gājieni tika izdarīti ātri. Kad bija veikti noteiktie četrdesmit gājieni, Kapablanka partiju atlika, kaut ļoti labi saprata, ka ir gluži veltīgi spēlēt to līdz galam. Viņam tikai negribējās jau pirmajā dienā sarūgtināt savus cienītājus.

... No mača sākuma bija pagājušas vairāk nekā divas nedēļas, bet pirmās dienas notikumi Kapablankam vēl ik'bija izgaisuši no atmiņas. Gausi pastaigādamies pa va-I.ārīgās Buenosairesas ielām, viņš atcerējās mača pirmo septiņu partiju niecīgākos sīkumus.

Cik ātri viņš bija revanšējies par pirmo zaudējumu! Bija tikai viena neizšķirta partija otrajā tikšanās reizē, un jau trešajā partijā Aļehins tika, burtiski, sakauts. Tad nāca «atpūta»— trīs neizšķirtas partijas, un, lūk, vakardienas septītajā partijā pārgalvīgais pretendents spoža uzbrukuma rezultātā atkal, tika nežēlīgi satriekts. Laba mācība! Lai visi zina, kā spēlē pasaules čempions, kā viņš prot revanšēties par zaudējumu! Kapablanka sāka pat možāk soļot — tik daudz spēka un pārliecības viņam deva tīkamās atmiņas par spožajām uzvarām.

Līdz tikšanās brīdim ar Končitu vēl bija palikusi pusstunda — viņam vēl pietika laika pastaigai. Pagājis garām obeliskam, kas celts par godu valsts neatkarībai, Hosē Rauls drīz vien nonāca pie lielo veikalu ielas Flo-ridas. Te viņš uz mirkli apstājās, šaubīdamies, vai nepa-ieties pa labi uz Mažo ielas un laukuma pusi — tur atradās svarīgākās valsts iestādes un prezidenta pils. Kaut kur tuvumā bija arī Rivadavia, taču Kapablanka vairījās no šīs ielas, tās ārkārtīgā garuma biedēts: divdesmit trīs kilometri! Vienā dienā to laikam visu nemaz nav iespējams izstaigāt.

Pūlis kļuva aizvien biezāks: kā nu ne — ik uz soļa pa kinoteātrim. Tālāk bija Santafē — modes salonu un visdārgāko veikalu iela, tos parasti apmeklē tādi, kas modes labad ir ar mieru par tērpiem trīskārt pārmaksāt. Vēl mazliet paklaiņojis pūlī, Hosē Rauls devās uz restorānu «Trampesons».

Končitas restorānā vēl nebija. «Aizkavējusies teātri,» Kapablanka nosprieda, «bet varbūt atkal kaut kas atgadījies ar viņas ševroletu.» Hosē Rauls pasmaidīja, atcerēdamies, ar kādu lepnu seju Končita sēž pie sava mazā auto stūres un cik bezpalīdzīga un nožēlojama viņa izskatās, kad kāda sīka kļūme motoram traucē darboties.

Restorāns «Trampesons», kā allaž vakara stundās, bija pārpildīts. Kapablanka ar pūlēm atrada brīvu kabīni un, Končitu gaidīdams, ar baudu atpūtās pēc pastaigas. Daudzi apmeklētāji tūliņ pazina pasaules čempionu un ar galvas mājienu norādīja uz viņu kaimiņiem. Sievietes nenovērsa no viņa savus ziņkārīgos skatienus.

Kapablanka jau sen bija pieradis pie vispārējas uzmanības un mierīgi aplūkoja pie blakusgaldiņiem sēdo

97

šos. Rosības pilnā zāle, ko sadalīja zemas starpsienas, atgādināja milzīgas bišu kāres ar kvadrātveida šūnām; nepārtrauktā, monotonā čala restorāna līdzību ar bišustropu darīja vēl lielāku.

— Labvakar, don Hosē, — kubietis izdzirda Končitas balsi. Domās iegrimis, Hosē Rauls nebija pamanījis viņu pienākam.

— Esiet sveicināta, dārgā! — Kapablanka piecēlās kājās. — Kas jums kaiš? Kas noticis?

— Nekas sevišķs. Rosinante atkal saniķojās. — Un viņa parādīja savas mazās, notraipītās rokas.

Končitas ierašanās izraisīja apmeklētāju vispārēju uzmanību. Kā vēja brāzma pavērš visus karogus uz vienu pusi, tā aktrises parādīšanās pagrieza vienā un tajā pašā virzienā visas cepurītes un frizūras. Paziņas klanījās pazīstamajai aktrisei, vīrieši atklāti tīksminājās par viņas krāšņo skaistumu. Sievietes visvairāk interesēja Končitas tērps — viņas nekautrēdamās aplūkoja aktrises eleganto kostīmu no dārga, tumšdzeltena vilnas auduma, cepuri ar platām malām, lielos auskarus un prāviem dārgakmeņiem rotātos gredzenus, kas mirdzēja garajos, slaidajos pirkstos.

— Ak dievs, kā man gribas ēst! — Končita teatrāli izsaucās. — Don Hosē, dārgais, pasūtiet man meloni ar šķiņķi un meža kazas muguras gabalu! Es tūliņ atnākšu.

Mūsu «Trampesons» tomēr ir labs! — viņa sacīja, pēc īsa brīža atgriezdamās. — Labākais restorāns Buenos-airesā. Jo sevišķi mums, aktieriem. Un arī jums, don Hosē, — viņa piebilda, apburoši pasmaidīdama.

Kubietim arī patika šis vienkāršais un ērtais Kožao ielas restorāns. Lai arī te nav kristāla lustru, žilbinoši baltu galdautu un dzidri zvanīgu kristāla trauku. «Trampesons» bija iecienīts tā vienkāršības un ērtības dēļ un, galvenais, tāpēc, ka tas atvērts cauru diennakti.

Viesmīlis atnesa pasūtīto.

— Ko jūs darījāt dienā, Hosē? — Končita apvaicājās.

— Spēlēju bridžu, mazliet domino.

— Bet tenisu atkal piemirsāt. Jums taču ir kaitīgi visu laiku sēdēt pie galda, — Končita pārmeta.

— Mēs jau darām daudz ko kaitīgu. Un vēlāk izrādās, ka tas kaitīgais ir pats lietderīgākais.

— Un kāds ir jūsu noskaņojums pēc vakardienas uzvaras? Vai labāks nekā pirms divām nedēļām? — aktrise šķelmīgi pasmaidīja, atgādinājusi, cik sarūgtināts un no-mAkts bija viņas draugs pēc pirmā zaudējuma. — Vai rsul; ievērojis, don Hosē, ka es jums nesu laimi? — Kon-člla turpināja, nesagaidījusi Kapablankas atbildi.

— Ak, jā!

— Es domāju — jūsu mačā ar Aļehinu.

— Protams, mana dārgā! Jūs taču esat mans sargeņģelis!

— Nē, nopietni, don Hosē, Vai tā nebiju es, kas pēc pirmās partijas jums teica, ka viss būs kārtībā, ka drīz j Cis uzvarēsiet, izlabosiet šo bēdīgo pārpratumu? Vai tad tā nenotika?

— Tieši tā, dārgā. Jūs man atnesāt veiksmi. Tagad, kad man mačā jau ir labākais rezultāts, es ne no kā nebaidos.

— Es to zinu: jūs taču esat ģēnijs, mans vienīgais un neatkārtojamais ģēnijs! — Končita maigi pieskārās iemīļotā rokai. — Vai gan kāds spēj uzveikt manu donu Hosē? Es vienmēr esmu pareģojusi, ka tieši jūs visus uzvarēsiet, — bet es taču nesu laimi.

To teikdama, Končita nemanot apspieda smagu nopūtu, jo viņas pašas dzīvi diezin vai varēja nosaukt par laimīgu. Ceļš uz skatuves slavu Končitai bija grūts, kaut arī tagad viņa uzstājās valsts labākajā teātrī.

— Būt sievietei — tā ir specialitāte! — Končita mēdza teikt un ar visu savu izturēšanos šo aforismu pierādīja.

Sastapusi Kapablanku, tagad jau pasaules čempionu, Končita tūliņ ievēroja viņā jaunas rakstura īpašības. Pašpārliecība, kuras viņam nekad nebija trūcis, tagad bija pāraugusi bezgalīgā patmīlībā. Kā visi cilvēki, kam ceļš uz slavu un panākumiem nav prasījis lielu darbu, kas visu sasnieguši vienīgi uz dabas pārlieku dāsni dāvātā talanta rēķina, Kapablanka akli ticēja savam liktenim, iepriekšnolemtībai un savai pastāvīgajai laimei.

Končita prata ātri pielāgoties slavenā drauga jaunajām īpašībām: izdevīgā brīdī dēvēja viņu par neuzvaramu, par visu laiku čempionu, par ģēniju, īstajā laikā izteica pārliecību par viņa turpmākām uzvarām un kubieša sirdī izraisīja tīkamas gandarījuma jūtas. Agrāko skaistumu un jaunības valdzinājumu tagad aizstāja glaimi.

Končita bija spējusi savu draugu pārliecināt, ka tieši viņa ir ceļazvaigzne uz slavu un panākumiem, ka viņa pastāvīgi nes Hosē Raulam laimi mačā. Vienmēr gatavs atzīt tamlīdzīgus apgalvojumus, Kapablanka noticēja ari šim. Tagad atceroties mača pirmo septiņu partiju peripetijas, viņš arvien vairāk pārliecināja pats sevi, ka vienīgi Končitas ietekme, viņas uzmanība un gādība palīdzējušas gūt panākumus mačā,

— Šodien es teātri dzirdēju kādu sarunu, — Končita pēc nelielas pauzes turpināja. — Argentīnieši ir sajūsmā par jūsu vakardienas spēli.

— Jā, es nespēlēju slikti, — dons Hosē piebilda. — Taču man palīdzēja mans pretinieks. Viņš atklātnē pieļāva vairākas kļūdas.

— Kurš gan nekļūdās, spēlēdams pret Kapablanku? Pat mana izturēšanās pret jums nav bez kļūdām.

— Jūs nožēlojat, dārgā?

— Ak, ko jūs runājat! Esmu ar mieru visu mūžu tā kļūdīties!

Iestājās klusums.

— Ko vēl runā par maču? — pēc nelielas pauzes Ka-pablanka mainīja tematu,

— Runā, ka Aļehins ilgi nenoturēsies. Kā nu ne — paspēlēt divas partijas, turklāt vēl tādā stilā! Bet zināt, don Hosē, es negribu, ka jūs gūtu mačā ātru uzvaru. Tad jūs ātrāk pametīsiet mani un atgriezīsieties Havannā.,. Un vēl pēc trīspadsmit gadiem es būšu īsta vecene.

— Man jūs vienmēr paliekat jauna, — Kapablanka sacīja, vērīgi ielūkojies viņai acīs. — Bet, runājot par mača beigām, jūs taču negribat, lai es tīšuprāt atsakos no uzvarām?

— Ko nu, ko nu, mans mīļais don Hosē! Uzvariet — un, jo ātrāk, jo labāk! Pat ja tas man būtu neizdevīgāk. Es esmu ar mieru ...

— Cauri! Partija zaudēta. Kā Kapablanka viņu apstrādāja! Trīs uzvaras pirmajās deviņās partijās. Sagribējies kļūt par čempionu! Nemaz nav tik vienkārši pārspēt mūsu Hosē!

Nadja Aļehina ar šausmām klausījās šajās sarunās. Ari bez tām, tikai pēc publikas izturēšanās vien viņa uzminēja, ka Sašas stāvoklis ir bēdīgs. Vēl viens zaudējums! Trīs zaudējumi — tās ir beigas, nekas vairs nav labojams, pārāk daudz kas palaists garām! Nabaga sieviete jau iztēlojās pašpārliecināto Kapablanku pieņemam apsveikumus. Viņa jau redzēja, kā apkārt visi gavilē, bet viņi abi ar Sašu iznīcināti un satriekti atgriežas Eiropā.

Veltīgi Nadja pūlējās pēc demonstrējuma vairoga nogudrot, kas notiek tur augšā. Kā lai viņa saprot, ko ..gatavojis liktenis, kas slēpjas mazo kartona figūriņu noslēpumainajā izvietojumā? Vai Aleksandra zilajās acīs Iemirdzēsies uzvaras līksmais atspīdums, vai arī vīrs Kaps lejā pie viņas ārēji mierīgs, taču līdz neprātam s.iniknots par aizvainojošo zaudējumu?

Figūriņas uz vairoga negribēja izpaust šaha noslēpumu. Tās dzīvoja savu īpašu dzīvi, nevērodamas viņas lūdzošo skatienu, vienaldzīgas pret viņas ciešanām. Lepnie zirdziņi, ko pārbīdīja demonstrētājs, rotaļīgi purināja savas kuplās krēpes; skaistās dāmas koķeti turēja galvā griezto kronīti; brašie virsnieki — laidņi gaidīt gaidīja izdevību, lai parādītu sava skrējiena straujumu. Bet melnais karalis, kad abu skatieni sastapās, piepeši Nadjai pārmetoši pamāja: «Kā tad tā — neproti spēlēt šahu? Un esi taču maestro sieva!»

Lūk, kad Aļehina dabūja nožēlot, ka nav, kā pienākas, iemācījusies spēlēt šahu. Jau turpat vai piecus gadus viņa dzīvo līdzās cilvēkam, kura domas, kura laiks visā pilnībā tiek ziedots šaha spēlei, bet viņai tā arī nav izdevies apgūt ne šaha kombināciju dziļo gudrību, ne stratēģisko ieceru fineses. Cik reižu viņa bija sev teikusi, ka ir neērti palikt neprašai nozarē, kuru pārvalda mīļotais cilvēks, cik reižu bija pati sev nosolījusies ķerties pie teorijas apgūšanas, taču tālāk par elementāru gājienu iegaumēšanu tā arī nebija tikusi.

Tomēr nē! Reiz viņa bija cieši apņēmusies, ka iemācīsies vismaz lasīt šaha grāmatas un izprast spēles teorijas elementus. Paslepus no Aleksandra viņa bija izanalizējusi simt viņa labāko partiju, tomēr arī šīs pašaiz-liēdzīgās pūles bija palielinājušas viņas zināšanas tikai mazliet. Būtiskus rezultātus spēles izpratnē viņa nebija guvusi, bet tikai pārliecinājusies, cik pareiza ir bēdīgā atziņa, ka acīmredzot viņa nepavisam nav radīta šaha spēlei.

Tomēr, neizprazdama šaha mākslu sīkumos, Nadja pēdējos gados bija iemācījusies nemaldīgi uzminēt cīņas gaitu Aleksandra partijās. Pēc nemanāmām, svešam cilvēkam neuztveramām pazīmēm, pēc gluži niecīgām vīra vaibstu izmaiņām, ko saskatīt spēj vienīgi mīloša sieviete, viņa nekļūdīgi noteica, kuram par labu nosveras svaru kausi. Viņa t uzzināja, kā veicas spēle, no tā, kā Aleksandrs sēdēja pie galdiņa, cik bieži viņš cēlās augšā, pēc viņa acu izteiksmes, pēc skatieniem, ko viņš raidīja sāņus. Daudzas sīkas pazīmes, iegaumētas kopdzīves gados, spēles laikā palīdzēja viņai sekot cīņai un precīzi noteikt katras puses izredzes šajā klusajā, ārēji mierīgajā, bet, kā viņa drīz vien noprata, ļoti nežēlīgajā sacensībā.

Sākumā viņa nogura, piecas stundas pēc kārtas sekodama šaha partijai, bet drīz pierada un daudz laika pavadīja turnīra zālē, iekārtodamās netālu no Sašas galdiņa. Kā apburta viņa noraudzījās šaha figūriņās, kas klusuciezdamas gaidīja spēlētāju pavēles, un partnerī — šobrīd ne tikai Sašas, bet arī viņas pašas negantā ienaidniekā. Nadjai likās, ka viņa pati piedalās spēlē, iedvesmo vīru, palīdz viņam grūtā brīdī, atdod viņam daļu savu spēku. Visasākajos cīņas brīžos Nadja mēmi čukstēja lūgšanas, sargādama Aleksandru no ļaunā likteņa triecieniem.

Ja partija beidzās ar Aļehina uzvaru, Nadju pārņēma nevaldāms prieks: tad viņa uzskatīja, ka arī viņa ir piedalījusies šīs uzvaras kaldināšanā; tajās, paldies dievam, retajās dienās, kad Saša cieta sakāvi, viņa gauži bēdājās, bargi sev pārmezdama, ka nav spējusi pasargāt viņu no nelaimes, ka skaitījusi pārāk maz lūgšanu par panākumiem cīņā. Pamazām Nadja kļuva pastāvīgs viesis visos turnīros un pats Aļehins arī bija pieradis redzēt sev līdzās uzticamo, krietno draugu: viņā pārliecību radīja jau tā apziņa vien, ka allaž kaut kur viņam līdzās, pavisam tuvu noteikti atrodas viņa Nadežda.

Arī Buenosairesā Nadja gatavojās visu laiku uzturēties netālu no spēlētāju galdiņa. Kā nu ne — vai tad viņa varēja mainīt paradumus, atstāt Aleksandru vienu pašu mača laikā, dzīves vissvarīgākajā brīdī! Taču viņu gaidīja vilšanās: spēles telpas bija iekārtotas tā, ka viņai bija neērti atrasties spēlētāju tuvumā. Tikai pirmajā dienā Nadja uzturējās kluba «Ahedres de Argentina» otrajā stāvā un sarūgtināta pārliecinājās, ka tiklab Aleksandram, kā arī viņai būs labāk, ja viņa paliks lejā, pirmajā stāvā.

Patiesi, nelielajā zālē, kur notika mačs, tikko pietika vietas spēlētājiem un sekundantiem. Nedaudzie skatītāji, kam tika atļauts uzkāpt otrajā stāvā, bija spiesti sekot spēlei caur stikla starpsienu, kas zāli sadalīja divās daļās. Vissvētākajā vietā, tieši pie spēlētāju galdiņa, tika pielaisti vienīgi sekundanti Enriko Ivanjess un Denjels

Dlllctains. Pretinieki bija pilnīgi izolēti no ārējās pa-hmIes un tikai caur biljarda istabu varēja iziet uz balkona.

«Neko darīt, ja nedrīkstu būt līdzās Aleksandram, tad bušu kaut kur viņam pavisam tuvu,» Nadja nolēma. Noskatījusi sev ērtu atzveltnes krēslu pie pašām kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, viņa nosēdēja tajā daudzas stundas, kamēr augšā risinājās karsta cīņa, kurai viņa varēja sekot vienīgi pēc demonstrējuma vairoga.

Šodien vientulība Nadjai bija mokoša. Tāpēc viņa sirsnīgi nopriecājās, kad blakus apsēdās doktors Kastiljo, kurš ārstēja Aļehinu.

— Es gribētu ar jums nopietni parunāt, — doktors ieminējās. — Jums jāuzstāj, lai senjors Aļehins izdara pārtraukumu spēlē. Tādā stāvoklī nav iespējams spēlēt!

— Kā tad Aļehinam veicas šodien? — Nadja apvaicājās.

— Lietpratēji saka — stāvoklis esot grūts, — atbildēja doktors, kurš neuzskatīja sevi par tik kompetentu šahā, lai spriestu par čempionu spēli. — Tas ir saprotams. Tik slims cilvēks nevar spēlēt. Ticiet man, es esmu ārsts.

— Es ne tikai ticu, dārgo doktor, — Aļehina klusi sacīja, saņēmusi argentīnieti aiz piedurknes. — Es labāk par visiem redzu, cik ļoti Aleksandrs mokās. Naktis neguļ, aiz sāpēm sten. Senāk es nevarēju ne iedomāties, ka kaula plēves iekaisums var būt tik mokošs.

— Tā taču ir šausmīga slimība! Labi vēl, ka mēs to atvieglojām, izraudami dažus zobus. Un tomēr es nesaprotu, kā viņš šādā stāvoklī var spēlēt. Fantastico! — doktors izsaucās ar īsti argentīnisku temperamentu,

— Viņš ir pieradis paciest, — Nadja atbildēja. — Cik daudz viņš dzīvē pārcietis: kontūziju, badu, trūkumu... Sašam ir stipra griba!

— Un tomēr tā vairs spēlēt nedrīkst. Jūsu pienākums ir viņu pierunāt, lai izdara pārtraukumu. Citādi viņš pilnīgi sabojās maču, vēlāk neko vairs nevarēs izlabot.

— Es Sašam to jau lūdzu. Viņš paskaidroja, ka tas neesot iespējams. Ir tādi Londonas nosacījumi, pretendenti uz maču ar pasaules čempionu tos parakstījuši divdesmit otrajā gadā. Tajos teikts: katrs no pretiniekiem visa mača laikā slimības dēļ var ņemt pārtraukumu tikai trīs dienas.

— Lai tad atpūšas vismaz trīs dienas!

— Jus aizmirsāt, doktor, ka viņš pēc ceturtās partijas jau pārtrauca maču uz vienu dienu — kad sāpes kļuva pavisam neciešamas.

— Es zinu. Bet ir taču vēl divas dienas... Un varbūt mēs viņu pa šo laiku apārstējam.

— Un ja nu vēlāk gadās kaut kas nopietns, atkal kāda slimība? Ko tad? Tad Aleksandram automātiski ieskaitīs mačā zaudējumu.

— Nu nē, to nedrīkst pieļaut. Tas nebūtu humāni, — doktors uztraucās. — Es tūliņ parunāšu ar Kvarencio, ar Kapablanku. Noteikti parunāšu šodien pat! — viņu tūliņ pārņēma galvā ienākusī ideja, viņš patiesi ticēja, ka spēs pārvarēt visas grūtības.

Pēc brīža Nadja viņu jau redzēja pazibam te vienā, te otrā skatītāju grupā, Viņš par kaut ko centās savus tautiešus pārliecināt, izrādīja sašutumu, par apstiprinājumu saviem vārdiem enerģiski plātījās ar rokām. Turklāt viņa melnās acis spīdēja un kustīgā seja pauda apņēmību. Pat mati, ko šķīra akurāts celiņš, bija sajukuši.

«Arī viņš saka, ka Sašas stāvoklis ir slikts,» Nadja domās atgriezās pie vīra. «Nabaga Saša, cik ļoti viņam neveicas! Cik labi viss iesākās, cik līksms viņš bija pēc pirmās partijas! Priecājās kā bērns: mūžā pirmā uzvara pār Kapablanku — un vēl kāda uzvara! «Es viņam parādīšu!» Aļehins bija draudējis. «Lai visi uzzina, cik «neuzvarams» viņš ir! Un piepeši šī šausmīgā slimība. No kā gan tā varēja rasties, kur viņš varēja apsaldēties? Laikam jau ari te vainīgi bija nervi, zaudējums trešajā partijā. Cik briesmīgi viņš, nabags, pārdzīvoja un mocījās! «Ne jau tas ķeras pie sirds, Nadja, ka esmu zaudējis, bet es spēlēju bezpalīdzīgi — lūk, tas ir nejēdzīgi! Tieši tāpat es viņam zaudēju Ņujorkā, taisni kauns atcerēties. Bez cīņas, bez kādas pretošanās, kā puišelis...» Viņš sanervozējās, un nākamajā rītā sāpes kļuva stiprākas. Paldies dievam, ka zaudēja tikai vienu partiju. Tādā stāvoklī varēja atgadīties nezin kas! Acīmredzot dievs mūs vēl nav pametis. Kungs, palīdzi viņam arī šodien! Lai viņš panāk kaut neizšķirtu!»

Nespēdama vairs izturēt bezdarbību, satrauktā sieviete nolēma paklaiņot pa klubu, slepenībā cerēdama dzirdēt kaut vienu uzmundrinošu vārdu. Viņa vairākas reizes apgāja apkārt lielajai zālei, pagāja garām skatītāju grupām, kurās tika dzīvi apspriesta cīņas gaita. Visi bija vienisprātis: Aļehinam klājas slikti. Pie demonstrējuma v.iiroga daudzi, pareģodami pasaules čempionam vieglu uzvaru, centās parādīt iespējamos gājienus, bet tas viņiem neizdevās tikai tāpēc, ka administratori kategoriski uizliedza pārvietot figūras.

Visur tika slēgtas derības par šodienas partijas un visa mača rezultātu. Lielum lielais vairākums bija Kapablan-kas pusē. Sevišķi dedzīgi derību slēdzēji bija jeņķi, likdami trīskārtīgu maksu par pasaules čempionu. Tas Madju apbēdināja vēl vairāk, un viņa pasteidzās aiziet uz blakusistabām, kur bija mazāk cilvēku un varēja mazliet atpūsties no trokšņa un kņadas.

Te bija mājīgi, sienu apdares tumšie toņi nomierināja. Pie sienām starp ozola paneļiem karājās izcilu šaha meis-(aru un Argentīnas Šaha federācijas prezidentu portreti. Tumšie aizkari pie logiem, bronzas lustras, no kurām plūda maiga gaisma, milzīgo kamīnu savdabīgi savītie režģi — tas viss radīja mājīgu, omulīgu noskaņu. Kaut gan šis bija šaha klubs, dažās telpās spēlēja bridžu — dūmu piesātinātajā gaisā skanēja izsaucieni un švīkstēja kārtis.

Kuluāri Aļehinu mazliet nomierināja, bet nepavisam nemazināja bažas par partijas likteni. Galu galā Nadja neizturēja un drīz vien atkal atgriezās zālē. Tikko tur iegājusi, viņa ieraudzīja pazīstama jaunekļa slaido stāvu. Tas bija Pavlīno Monasterio — jauns argentīniešu šahists, kurš slepus no visiem bija Aļehina pusē.

Satrauktā sieviete tūliņ devās pie Monasterio.

— Pavlīno, sakiet, lūdzams, — kādas ir viņa izredzes? Tikai patiesību, neko neslēpiet!

— Atklāti sakot, — Monasterio iesāka, pagaidām neizšķīries, kā būtu labāk. — pateikt rūgto patiesību vai noslēpt to nenoteiktos vārdos, kas gluži neko neizsaka, — senjoram Aļehinam neklājas visai spoži. Tomēr nevajag zaudēt cerības, visu parādīs turpmākais.

— Nemānieties, Pavlīno! — Nadja lūdza. — Jūs taču esat mans draugs, sakiet visu, kā ir!

— Doktora Aļehina stāvoklis ir ļoti bīstams. Viņa dāma iekļuvusi lamatās un kuru katru brīdi var tikt zaudēta. Acīmredzot atklātnes variants nav bijis veiksmīgs, turklāt Kapablanka izmantoja interesantu, jaunu gājienu.

— Bet kā ar laiku — vai laika trūkuma vēl nav? — Nadja satraukti ieprasījās. Viņa labi zināja, ka aizstāvēt sliktu pozīciju visgrūtāk tad, ja nepietiek laika apdomāt gājienus.

— Nē, šajā ziņā viss kārtībā. Ir izdarīti tikai piecpadsmit gājieni.

Nadja priecājās, ka var parunāties ar cilvēku, kas jūt Ildzi viņas pārdzīvojumiem. Viņa pastāstīja Monasterio par doktora bažām, par vīra slimību. Tobrīd pie viņiem piesteidzās kāds izveicīgs jauneklis un sāka spāniski kaut ko ātri un satraukti stāstīt.

— Kas noticis, kas tur ir? — Nadja nobijās.

— Viņš stāsta, kā Kapablanka tagad var uzvaiēt vienā gājienā, — Monasterio nespēja noslēpt patiesību.

Sirds Aļehinai bailēs sažņaudzās. Kā noburta Nadja raudzījās uz mazo kabatas formāta šaha galdiņu, uz kura abi draugi pēc kārtas pārbīdīja sīkās, plakanās figūriņas. Kuru katru brīdi varēja nākt likteņa lēmums: laime vai nelaime Sašam un viņai pašai.

Vairākas reizes pārbaudījis sava biedra variantus, Pav-līno sāka apstiprinoši māt ar galvu: Si, si.[8] Ar zirdziņu ņemot melno centra bandinieku, Aļehins būtu neglābjami pagalam.

Jaunie šahisti piecēlās un devās prom, atstādami Nadju galīgā apjukumā. Bēdīgie jaunumi bija pilnīgi atņēmuši ticību. Klusēdama viņa sēdēja atzveltnī un nespēja pacelt acis aiz bailēm, ka ieraudzīs Kapablankas piekritēju priecīgās sejas. Viņa dzirdēja sajūsmas pilnās piezīmes: «Tā tikai ir klase! Piecpadsmit gājienu — un Aļehinam beigas!» Un tad brīdinoši čuksti: «Klusāk, tepat ir sen-jora AJehina!»

Jaunā vēsts ātri izplatījās zālē. Paši ziņkārīgākie steidzās augšā, lai savām acīm redzētu pasaules čempiona izšķirošo gājienu un Aļehina kapitulāciju. Visi gribētāji otrajā stāvā nespēja satilpt, daži stāvēja kāpņu augšgalā, pūlēdamies ieskatīties aiz stikla aizžogojuma.

Laiks ritēja, bet Kapablanka kavējās izdarīt gājienu. Hosē Rauls ļoti ilgi domāja. Dīvaini, parasti viņš spēlē ātri. Un te viss ir tik skaidrs. Kas tur ko domāt?! Sasprindzinājums zālē pieauga ar katru brīdi. Visi brīnījās: pasaules čempions neredz gājienu, ko pamanījuši pat skatītāji! Tik vienkārši gūstama uzvara, bet Kapa — viņu ģeniālais Kapa! — divdesmit minūtēs nespēj šo iespēju atrast. Nesaprotami! Pieklususī un apstulbusī Nadja klusībā skaitīja lūgšanu.

Piepeši augšā viss apklusa, «Viss beidzies! Kapablanka Izdarījis savu gājienu!» caur Nadjas sakaitētajām smadzenēm izšāvās doma. Tūliņ pēc tam viņa izdzirda mača šķīrējtiesneša Kvarencio mierīgo balsi — viņš kaut ko i;.icīja skatītājiem. Dažas sekundes valdīja klusums, tad publika virzījās lejup. Galvu pacēlusi, Nadja ieraudzīja satrauktus cilvēkus, kas nervozi burzīja pirkstos cigaretes; palaikam līdz viņai atskanēja dusmīgi saucieni; «Nejēdzība! Viņam nav tiesību to pieprasīt!» Daudzi tūliņ paņēma savus lietusmēteļus un ar aizvainotu seju atstāja klubu.

Vēlāk Nadjai izstāstīja, kas augšā noticis. Apdomādams šķietami gluži vienkāršu gājienu, pasaules čempions sācis biežāk kārtot savu iestīvināto apkaklīti. Tikai nedaudzi zināja, ka Kapablankam tā ir satraukuma pazīme. Piepeši, gājienu neizdarījis, viņš piecēlies, piegājis pie šķīrējtiesneša un uzbudināts viņam kaut ko sacījis. Senjors Kvarencio uzrunājis skatītājus. Viņš paziņojis, ka skatītāju sarunu troksnis traucējot spēlētājiem domāt un Kapablanka esot pieprasījis, lai tiek izpildīts punkts, kas ierakstīts mača reglamentā. Tas skanot: «Katram no spēlētājiem ir tiesības pieprasīt, lai spēle notiek īpašā telpā, nošķirtā no publiskās zāles un trokšņa. Šajā telpā netiek ielaists neviens, izņemot spēlētājus, šķīrējtiesnesi, viņa vietnieku, sekundantus un, ja vajadzīgs, vēl vienu ar abu spēlētāju piekrišanu izraudzītu personu, kas no telpas, kur risinās spēle, paziņo izdarītos gājienus.»

Kņadā, kas izcēlās, visi aizmirsa, ka partija var beigties ar vienu pašu Kapablankas zirdziņa gājienu. Tikai tad, kad no augšstāva pa telefonu paziņoja balto izdarīto gājienu, skatītāji atkal atgriezās pie šaha cīņas. Mazliet nomierinājušies, viņi atkal ķērās pie pozīcijas analīzes.

— Nu, kā tad ir? — Nadja apbēra pienākušo Mona-sterio ar jautājumiem. — Aļehins zaudē, vai ne?

— Nekā nesaprotu. Kapablanka atteicies no gājiena, kas solīja uzvaru. Vai tiešām viņš to neredzēja?

Nē, pasaules čempions labi izprata to, kas notiek' uz galdiņa, un ar viņam raksturīgo intuīciju atrada veidu, kā izvairīties no bīstamiem sarežģījumiem. Ja viņš būtu izdarījis to gājienu ar zirdziņu, ko bija pamanījuši skatītāji, pretinieks atbildētu ar mazu, nemanāmu torņa pārvietošanu, pavisam niecīgu — tikai par vienu lauciņu. Taču šim niecīgajam gājienam būtu tālejošas se

kas — pasaules čempiona stāvoklis uzreiz varēja sašķobīties.

Kapablanka vairākkārt pārdomāja sarežģītus variantus un ar katru brīdi vairāk pārliecinājās: uzvarēt var. Aļehina iecere pamatojās uz smalku visniecīgāko iespēju izmantošanu, aizstāvēšanās plāns bija pamatīgi pārdomāts. Uzvarēt nebija iespējams, gluži otrādi, baltajiem pašiem vajadzēja spēlēt piesardzīgāk, citādi tie varēja nonākt briesmās.

. Nav viegli atteikties no apziņas, ka partija itin viegli uzvarēta, un atzīt faktu, ka jāglābjas pašam. Turklāt vēl partijā, kur pats esi lietojis jaunu — īpaši šai tikšanās reizei sagatavotu paņēmienu.

Pārliecinājies, ka centrālo bandinieku nevar ņemt ar zirdziņu, Kapablanka ņēma to ar torni. Aļehina dāma izkļuva no bīstamās zonas un atgriezās savā nometnē. Sliktākais nu jau bija aiz muguras, tagad melnie varēja mierīgi raudzīties nākotnē. Vēl daži gājieni — un spēle pilnīgi izlīdzinājās. Kapablankam nekas cits neatlika kā piekrist mūžīgajam šaham. Devītā tikšanās reize beidzās ar miera līgumu, Kapablankas skaitliskais pārsvars palika līdzšinējais — viens punkts.

Pārdzīvojusi smagus brīžus, Nadja tikko spēja nomierināties. Pavlīno viņai ziņoja, ka Aļehina stāvoklis arvien vairāk uzlabojas, un pēdīgi atnesa no augšstāva priecīgo ziņu par neizšķirtu. Vēl pēc dažiem mirkļiem kāpnēs parādījās Aleksandrs, viņa nogurušajās acīs staroja prieka mirdzums.

«Kā uzvaru dienās,» Nadja nodomāja. Un patiesi — vai tad šajā partijā neizšķirts rezultāts nebija uzvara? «Kā viņš nomocījies, nabadziņš, kā iznervozējies!» viņa juta žēlumu pret vīru. «Un tad vēl šī slimība...»

Un tūliņ viņa atcerējās kāda ieteikumu Aleksandram — mainīt matu sasukājumu. Patiesi, atpakaļ atmestie mati darīja viņa seju krietni vecāku.

— Labvakar, Herr Doktor, — namatēvu sveicināja nupat kopā ar Zemišu atnākušais mazais, kustīgais meistars Auess. — Mēs jums atnesām mača divpadsmito partiju. Tikko saņemta no Buenosairesas. Un kā jūs domājat — kā tā beidzās?

- Laikam nekļūdīšos, ja teikšu: zaudēja Kapa-

hl.itika, — Laskers atbildēja.

- Jums taisnība: viņš patiešām zaudēja. Un kā vēl /.indēja! — Auess apstiprināja, pasniegdams namatē-v.im Berlīnes vakara avīzi.

Laskers pagrieza slēdzi, un kabinetu apspīdēja lielās lustras vienmērīgā gaisma. Kabinetā gar visu sienu stāvēja milzīgs, tumšbrūns grāmatu skapis. Smalkā apdare, līniju cildenā vienkāršība un visu daļu samērīgās proporcijas padarīja to par īstu mākslas darbu.

«Šis skapis kādreiz piederējis Getem,» Laskers smaidīdams parasti pavēstīja saviem viesiem, un tie neva-lēja saprast, vai viņš runā patiesību vai joko.

Pie loga, ko aizsedza tumšzaļi aizkari, atradās brūns rakstāmgalds, tādā pašā tonī kā skapis. Rakstāmgalda stūrīšos- un griezumu dziļākajās vietās vīdēja pelējuma zaļums — vai nu nodeva laikam, vai mēbeļgaldnieka amata noslēpums. Uz galda — lielai sēnei līdzīga lampa, jocīgi piemiņas nieciņi un Jūlija Cēzara un Bonaparta — namatēva mīluļu krūštēli. Uz neskaitāmām ar visādām zīmēm un matemātikas formulām izraibinātām papīra lapām — nelielas cigarešu pelnu kaudzītes.

Dažas minūtes, kamēr namatēvs aizgāja nodot rīkojumus par kafiju, Auess un Zemišs — cilvēks ar vāju, gurdu seju — ziņkārīgi aplūkoja slavas relikvijas, ko Laskers bija sakrājis savos divdesmit septiņos pasaules čempiona gados. Netālu no loga uz maza galdiņa atradās izgriezumi no visas pasaules avīzēm, adreses, diplomi, neskaitāmas fotogrāfijas un karikatūras. Uz tām — visdižāko šahistu, filozofu un matemātiķu autogrāfi; uzmanību un cieņu slavenajam čempionam bija izrādījuši arī paši izcilākie rakstnieki, mākslinieki un aktieri.

Vēl kāda kolekcija izraisīja sajūsmu katrā apmeklētājā, kurš pirmoreiz ienāca kabinetā Šēnbergas Ašafen-birgeru ielā, — aiz skapja stikliem bija izvietoti neskaitāmi daudzkrāsaini karodziņi. Tie bija to klubu vimpeļi, kuros Laskers bija uzstājies, kā arī visvisādas nozīmītes. Mākslinieciski darināti taisnstūrveida vimpeļi mijās ar trīsstūrainiem, kvadrātveida un apaļiem vimpeļiem. Turpat bija pakarināta arī studenta cepurīte, kas lika atcerēties namatēva jaunības dienas.

— Jūs vēl arvien interesējaties par šahu? — Auess apvaicājās Laskeram, kad tas atgriezās kabinetā. — Lasāt Bilgera grāmatu? [9]

Uz galdiņa stūra atvērta gulēja milzīga, bieza grāmata — teorijas rokasgrāmata šaha spēles pamatos.

— Tā ir nejaušība. Pārskatīju vienpadsmito partija — iegribējās pārbaudīt atklātni.

— Doktor, mēs ceram jūs atkal ieraudzīt čempiona godā, — Auess izteica visu vācu šahistu cerības.

— Ko nu vairs par mani! Mans uzdevums tagad ir rakstīt. Jādod ceļš jaunajiem.

Emanuēls Laskers, divdesmit pirmajā gadā atdevis pasaules čempiona titulu Kapablankam, tagad vairs reti kad spēlēja turnīros. Viņa zinātkāro prātu vairāk satrauca matemātikas problēmas, skapī gaidīja pabeidzami filozofiski traktāti. Nesen viņš bija visus pārsteidzis: Berlīnes labākajā teātrī tika uzvesta viņa luga. Šķiet, vienam cilvēkam nodarbošanās veidu it kā pietiktu, bet nekā — Laskers ar to neapmierinājās. Pēdējā laikā viņu bija ieinteresējusi vēl kāda problēma. Paziņas smaidīja — Laskers bija atvēris kāršu spēles skolu: bridžs, skāts — trīs klases ar astoņiem klausītājiem katrā. Zaudējis šaha kroni, bijušais čempions acīmredzot gribēja kļūt par bridža karali.

Lai smejas — tas jau cilvēku dabā — smieties par to, ko paši nesaprot. Laskeru interesēja cīņas teorija visās cīņas izpausmēs; viņš gribēja sākumā izpētīt cīņas likumības viņam tuvā un pazīstamā vidē: šahā, kāršu spēlēs un matemātiskās spēlēs. Kāpēc dažam cilvēkam dzīvē, darījumos un spēlē veicas, kamēr cits pastāvīgi cieš neveiksmi? Kāpēc ruletē cipari iekrīt pēc kādas īpašas, grūti uztveramas likumības? Kāpēc kāršu spēlē sākumā veicas vienam no dalībniekiem, bet, kad viņš rupji kļūdās, laime tūliņ no viņa novēršas? Kāpēc tā ir? Cik daudz šādu «kāpēc» ir visās spēlēs un tāpat arī dzīvē!

Tātad šajā pagaidām nezināmajā sakrišanas likumībā, ko cilvēki dēvē par veiksmi, rodama sava loģika. Atklāt šo likumību, iemācīties noteikt laimes līčloču ceļus — lūk, Laskera spraustais mērķis. Galveno lomu šajā pētniecības darbā viņš, zināms, ierādīja šaham: šajā nozarē viņa zināšanas bija lielākas nekā jebkur citur, te viņš bija devis krietni daudz piemēru stabilai aizsardzībai, kas pamatojās uz zināšanām cīņas psiholoģijā. Ne velti viņš par daudzu bezcerīgu partiju izglābšanu dažu labu reizi ticis apvainots savu pretinieku hip-notizēšanā.

Istabene atnesa kafiju, viesi apsēdās dziļos atzveltnes krēslos. Namatēvs nospieda pogu — un kvadrātveidīgā, m zaļu vadmalu pārvilktā galdiņa virspuse apgriezās otrādi. Otrā pusē bija šaha galdiņš: mazais galdiņš it kā simbolizēja namatēva divas aizraušanās — šaha spēli un kārtis. Zemišs veikli salika figūriņas, un drīz vien visi trīs iedziļinājās tālajā Buenosairesā — piecpadsmit-tūkstoš kilometru attālumā no Berlīnes izdarīto gājienu pētīšanā. Viņi izskatījās pēc burvjiem, kas sastinguši noslēpumainā rituālā. Tikai cigāru dūmi, kas stidza pār noliektajām galvām, un retie piekrišanas vai neapmierinātības saucieni apliecināja, ka visi trīs ir dzīvi vai vismaz nav vēl aizmiguši.

— Tā jau es domāju! Kaut kam tādam vajadzēja notikt, — Laskers pirmais pārtrauca klusumu.

Partija bija galā, un visi trīs atlaidās atzveltņos.

— Bet kāpēc, doktor? — Zemišs ieprasījās. Viņš bija sevī noslēdzies, nerunīgs — slimība laikam bija uzspiedusi savu zīmogu viņa raksturam —, bet tagad arī viņš šķita sarosījies.

— Tikai tāpēc, ka viņš zaudēja iepriekšējo — vienpadsmito partiju. Pareizāk sakot — kā viņš to zaudēja.

Eksčempions atcerējās, cik spēcīgu iespaidu uz viņu bija atstājusi šī Aļehina uzvara pār Kapablanku. Pat viņš, Laskers, bija juties pārsteigts par Aļehina ieceru dziļumu un drosmīgumu, par viņa manevru precizitāti.

— Jā, augstas klases partija, — Auess iejaucās sarunā. — Ne velti kubietis kādam korespondentam paziņojis: «Tādas partijas es neprotu uzvarēt.»

— Cienījamais senjors Kapablanka ir aizmirsis piebilst: «Šādas partijas es neprotu ari zaudēt,» — Laskers piebilda, saraucis savas biezās, sirmās uzacis.

— Kā tas jāsaprot, doktor?

— Tā, ka šāda stila zaudējums Kapablankam līdzinās nāvei. Tāda paspēle izsit viņu no līdzsvara.

— Tad ir saprotams, kāpēc jūs pareģojāt Aļehina uzvaru divpadsmitajā partijā.

Kabinetā ienāca Marta Laskera kundze, maza auguma sieviete ar platu, labsirdīgu seju un īsi apgrieztiem matiem. No pirmā mirkļa prātā palika viņas augstā piere un mazais, uzrautais deguns. Viņa sasveicinājās ar viesiem un, nevēlēdamās tos traucēt, tūliņ iegāja savā istabā.

— Raugoties šajā partijā, grūti iedomāties, ka to spēlējis Kapablanka, — Auess turpināja sarunu. — Rupja kļūda, elementāra pārskatīšanās. Pasaules čempions nepamanīja, ka zaudē torni!

— Te jau nespēlēja Kapablanka, — Laskers apmulsināja savus sarunu biedrus.

— Kā tad tā, doktor! — abi gandrīz vienlaikus izsaucās. -

— Nē, gājienus, protams, izdarīja Kapablanka, tikai tas bija gluži cits Kapablanka. Nevis tas, pie kura esam pieraduši.

— Tas, zināms, ir interesanti, bet.. * es nekā nesaprotu, — Zemišs atzinās.

— Vai jums ir gadījies redzēt boksa sacīkstes? — Laskers ieprasījās.

— Jā, man ļoti patīk bokss, — Auess pamāja.

— Nu redzat, un dažreiz viens no bokseriem cīņas laikā piepeši dod pretiniekam ārkārtīgi spēcīgu sitienu. Ne nokautu, ne tik spēcīgu, lai notriektu no kājām, tomēr pietiekami spēcīgu sitienu.

— Bet kurš to var pateikt, kad sitiens ir spēcīgs, kad nav? — Zemišs noplātīja rokas. — Es zinu tikai vienu: ja bokseris nokrīt un nepieceļas, kamēr noskaita līdz desmit, tad viņš saņēmis pietiekami spēcīgu sitienu.

— Tas ir nokauts, cīņas beigas, — Laskers turpināja, — taču gadās ārēji nemanāmi, it kā ne visai stipri sitieni, bet bokseris no tādiem sagrīļojas, tikko noturas kājās. Acu priekšā viņam viss sagriežas — gan rings, gan skatītāji.

— Tas ir tā saucamais groggy stāvoklis, kad bokseris streipuļo, tikko spēj noturēties uz kājām, — Auess apliecināja.

— Jā, jā! Tāds pats groggy stāvoklis gadās arī šahistiem. Zaudēta partija — tas ir varen spēcīgs trieciens meistara psihei. Arī viņš grīļojas — zaudējums ir izsitis viņu no sliedēm. Šahista, tāpat kā boksera sportisko izturību nosaka tas, cik ātri viņš spēj atbrīvoties no šāda stāvokļa.

— Patiešām, šaha spēles groggy... — Zemišs prātoja. — Jums taisnība, doktor. Kurš zaudējis vairākas partijas pēc kārtas, tas vairs nespēj tikt vaļā no šāda groggy.

• Saha spēle — tā ir nervu cīņa, — eksčempions hupiiiāja, — un uzvaru gūst tikai tas, kurš prot labi uzvarēt un, kas ir tikpat svarīgi, arī labi zaudēt.

— Ak, to nu prot daudzi! — Auess izsaucās.

— Tā nav liela māksla, — Zemišs viņu atbalstīja.

— Tur jau tas joks, ka tā ir ļoti, ļoti liela māksla. Diemžēl šaha cīņas psiholoģija vēl nepavisam nav izpēli ta. Pagaidām tiek pētīti tikai teorētiskie varianti. Jā gan, arī tas ir vajadzīgs, — eksčempions pasteidzās piebilst, atcerējies, ka tieši Zemišs ļoti labi pārzina atklātņu teoriju, — tomēr es ticu, ka nākamā šahistu paaudze sāks pievērst visnopietnāko uzmanību šaha spēles psiholoģijai.

Namatēvs piecēlās kājās. Cigārs bija nosmēķēts līdz galam, bet bez tā viņš nespēja dzīvot ne brīdi. Viņš skapī sameklēja mazu, lakotu kārbiņu un izņēma no tās cigāru. Kad kārbiņas vāks bija atvērts, istabu piepildīja neapoliešu dziesmas skaņas. Laskers pastāstīja, ka šo kārbiņu viņam uzdāvinājuši itāļu šahisti.

— Es apgalvoju, ka divpadsmito partiju nav spēlējis Kapablanka, — Laskers atgriezās pie pārtrauktās sarunas. — Tik tiešām, pavērojiet, kādi gājieni izdarīti ar melnajām figūrām! Negribas pat ticēt, ka ār tām spēlējis meistars.

— Nudien. Un tas lai būtu Kapablanka ar savu slaveno intuīciju un precizitāti! — Auess piekrita namatēvam.

— Rīt viņš pats vairs nepazīs savus gājienus, — eksčempions turpināja, — neticēs, ka varējis tik slikti spēlēt. Taču pēc zaudējuma viņš gluži vienkārši nav spējīgs izdarīt labus gājienus — visas parastās šaha cīnītāja īpašības viņā ir zudušas... Pastāv trīs šahistu kategorijas, — pēc neilgās pauzes Laskers turpināja. — Vieni pēc zaudējuma spēlē tā, itin kā nekas nebūtu atgadījies. Viņu spēles spēks nemazinās, nervus pilnīgi kontrolē saprāts. Tādiem šahistiem groggy ir īslaicīgs, ātri pāriet un uz turpmāko spēli iespaidu neatstāj.

— Kurš, piemēram, tāds ir, doktor?

— Tādi bija Šteinics, Šlehters. No pašlaik dzīvajiem—* Vidmars. Domāju, ka jūsu padevīgais kalps arī pieskaitāms pie šīs kategorijas.

— Vai jūs tiešām itin nemaz nepārdzīvojat zaudējumus? — Auess apvaicājās namatēvam. — Jums ir vienalga — esat uzvarējis vai zaudējis?

— Zināms, ka pārdzīvoju. Kam gan patīk zaudēt? Taču jāprot savaldīties, lai nākamajā dienā varētu spēlēt ar parasto spēku un pārliecību. Šādu līdzsvarotību man, par laimi, ir izdevies sasniegt.

— Bet kāds tad ir Kapa? — Zemišs ieprasījās. Daudz kas no tā, ko sacīja eksčempions, Zemišam bija zināms no paša pieredzes, tomēr arī viņu bija ieinteresējusi šī savdabīgā meistaru klasifikācija.

— Kapablanka reti zaudē — tā ir viņa stila īpatnība, bet varbūt tieši tāpēc zaudējumi stipri iespaido viņa psihi. Viņa praksē reti ir gadījumi, kad viņš būtu zaudējis divas partijas pēc kārtas, bet tas tikai tāpēc, ka nākamajā dienā pēc zaudējuma viņš parasti izvairās no kaujas un ātri panāk neizšķirtu. Viņam vajadzīgs laiks, lai atgūtos.

— Un pie kādas kategorijas jūs pieskaitāt Aļehinu?

— Krievu čempions ir rets cīnītāja tips. Viņš ir pratis sevī ieaudzināt tādas cīnītāja īpašības, tādu gribasspēku, ka, lai cik tas liktos savādi, nākamajā dienā pēc zaudējuma viņš spēlē vēl spēcīgāk.

— Jā, jā, jums taisnība!—Auess apstiprināja. — Man visi vienmēr ir teikuši, ka pret Aļehinu visbīstamāk spēlēt tad, ja viņš iepriekšējā dienā cietis sakāvi.

— Atcerieties vien četrpadsmitā gada turnīru Pēterburgā! Aļehins bija pavisam jauniņš un, varēja likties, nepietiekami noturīgs. Bet kas tad notika? Priekšturnīrā jauniņais meistars man zaudēja. Un domājat, viņš krita izmisumā? Nekā nebija! Nākamajā dienā viņš satrieca Tarašu un vēl vienu dienu vēlāk — Māršalu. Divus lielmeistarus, turklāt vēl kādus!

— Bija demoralizējies! — Zemišs pasmīnēja. — Sarūgtināts!

— Tā paša turnīra otrajā kārtā, — Laskers atcerējās, — viņš man atkal zaudēja. Un kas notika? Atkal satrieca Tarašu.

— To viņš jau darīja aiz paraduma, — Auess pajokoja.

— Cik lieliskas partijas viņš nospēlēja! Aļehins tās abas vēlāk ievietoja speciālā krājumā starp savām labākajām partijām, — Laskers piebilda. — Un kādu gribasspēku, kādu savaldību Aļehins izrādījis mačā ar Ka-pablanku! Vai esat lasījuši par viņa slimību? Vajadzējis izraut sešus zobus. Tas darīts vakaros ap vienpadsmitie

1iem, bet nākamajā dienā viņš jau spēlējis partiju, daž-i (>iz ar pārsietu vaigu. Tas nav joks!

Viesi cēlās kājās. Bija laiks iet projām — viņi zināja, ka Laskers jau daudzus gadus strādā naktīs. Atvadīdamies Auess namatēvam pavaicāja:

— Interesanti, kā tagad rīkosies Aļehins? Trauksmaini dosies uzbrukumā vai arī gaidīs uz demoralizētā čempiona kļūdām?

— Divas uzvaras pēc kārtas Aļehinam jau devušas viena punkta pārsvaru. Viņš atradīs pareizo ceļu, —-Laskers atbildēja. — Krievu čempions ir ne tikai spoži apguvis šaha spēles teoriju. Viņš turklāt ir arī gudrs šaha cīņas psihologs.

Viesus pavadījis, Laskers nodzēsa griestu lampu, apsēdās pie rakstāmgalda un iegrima dziļās domās. Biezie pelnukrāsas mati, lielais, kumpais deguns, sirmās ūsas un asi konturētais zods piešķīra viņa ārienei kaut ko noslēpumainu. Šajā domātāja mājoklī valdīja klusums un miers, vienīgi lietus aiz loga, šad tad pabungodams pa rūtīm, atgādināja, ka bez prāta pasaules pastāv vēl arī reālā pasaule ar tās bezprātu, neloģiskumu un nejaušībām.

Brīvajā dienā Kapablanka ar Končitu devās pusdienot uz restorānu «Kabanja». Zāles pārzinis tikai ar pūlēm sameklēja viņiem vietu pārpildītajā zālē un, viņiem par pārsteigumu, apsēdināja abus tieši blakus Aļehinam, kurš bija atnācis šurp kopā ar sekundantu Denjelu Dille-tainu. Kaut arī abi lielmeistari nejuta nekādu īpašu vēlēšanos tikties, elementārā pieklājība tomēr prasīja to neizrādīt, turklāt Končitas klātbūtne lika vīriešiem izturēties galanti.

Viesmīlis salika kopā divus galdiņus. Zināma negaidītās sastapšanās neveiklība drīz vien pārgāja: visi četri ņēmās pētīt ēdienu karti un izraudzīties, ko pasūtīt.

Restorāna apmeklētāji ar interesi vēroja slavenos šahistus sēžam vienu otram pretī nevis pie šaha galdiņa, bet pie restorāna galda, ko bagātīgi rotāja kristāls. Daži jokoja, ka šodien, sak, esot turnīra izbraukuma kārta — gājieni tikšot izdarīti ar ēdienu torņiem un glāžu bandiniekiem. Pamatīgi tika apspriesta Končitas tualete — gludā ceriņkrāsas kleita, pelēkās kurpes un garie, pelēkie cimdi, kas sniedzās līdz elkoņiem.

Aļehins, kā izrādījās, «Kabanju» apmeklēja pirmoreiz.

— Interesanta vieta, vai nav tiesa? — viņš uzrunāja Kapablanku.

— Man ļoti patīk šis restorāns, — pasaules čempions atbildēja. — Tiesa gan, daži apgalvo, — viņš paraudzījās uz Končitu, — ka šaha mača laikā bieži nedrīkstot šurp nākt,

— Kālab tā?

— Pie pārāk asajiem un garšīgajiem ēdieniem nepieciešams vīns, bet šahistiem turnīru laikā vīns un sievietes ir kategoriski noliegtas.

— Jā, jā, protams. Vai zināt, kāds man pazīstams diriģents šo restorānu nosauca par vēršu konservatoriju. Komiski, vai ne? — Končita smiedamās vaicāja. Viņa norādīja uz sienām, pie kurām karājās milzīgu, kādreiz izstādēs pirmās vietas ieguvušu aunu un rekorda lieluma vēršu fotogrāfijas.

— Es «Kabanju» drīzāk nosauktu nevis par vēršu konservatoriju, bet krematoriju, — Kapablanka iebilda. — Tas būtu tuvāk patiesībai.

Pie restorāna ieejas bija izlikts apskatīšanai vesels milzīgs cepts auns: turpat aiz durvīm abās pusēs kurējās divi milzu pavardi. No turienes ārā uz ielas līdz pat garāmgājējiem atplūda gaļas čurkstoņa un pagatavotā ēdiena asā smarža. Veseli auni, milzīgi liellopu gaļas gabali, neskaitāmi medījumi, visdažādākās desas — tas viss tika cepts turpat acu priekšā, kairinot ēstgribu un vilinot iekšā pat tos, kas nemaz nebija gribējuši te iegriezties.

Restorāna sienas bija tumšās krāsās. Tumšie lustru aba-žūri un sienas lampas «Kabanjas» zālēs radīja nomierinošu pustumsu, kurā apmeklētāju domām vajadzēja koncentrēties vienīgi ap ēdienu. Savukārt, varbūt lai sakairinātu ēstgribu, uz neskaitāmiem plauktiem salmu pinumos atradās pudeles ar labākajiem Argentīnas un Čīles vīniem.

— Starp tiem tur arī notiek sacensības! — Končita piepeši izsaucās, rādīdama uz vēršu fotogrāfijām. — Ari viņiem laikam ir savs pasaules čempions. Varbūt šis te? — viņa norādīja uz pinkainu milzeni ar īsiem ragiem un mazām, niknām ačtelēm. — Redzat, kāds skaistulis!

Aļehins un Dilletains cieta klusu, atstādami neievērotu savas kaimiņienes apšaubāmo asprātību. Ko lai dara — aktrise! Bet Kapablanka ņēma ļaunā.

— Es vienmēr esmu uzskatījis,, ka jums ir laba gaume, — viņš īgni atbildēja.

Restorānā ieskrēja uzbāzīgs un skaļš avīžuzēns. Viņš savu preci drīzāk uzspieda ar varu nekā pārdeva. Kādu brīdi pie galda valdīja klusums — visi nodevās avīžu un žurnālu šķirstīšanai. Piepeši klusumu pārtrauca Kon-čitas skaļie smiekli.

— Ai, cik labi! Taisni lieliski! — viņa no sirds smējās. — Paskatieties, cik jūs esat jocīgi!

Karikatūrā bija attēloti Aļehins un Kapablanka pie šaha galdiņa. Talantīgais mākslinieks bija pareizi uztvēris abu vaibstus, veiksmīgi izceldams seju raksturīgākās īpatnības. Abiem pretiniekiem bijā garas, melnas bārdas, kas nokarājās kaut kur zem galda. Paraksts skanēja: «Tādi būs Aļehins un Kapablanka mača beigās.»

— Tā ir zobošanās par neizšķirtajām partijām, — Dil-letains paskaidroja. — Mākslinieks man karikatūru parādīja, viņš zīmēja klubā ...

— Vai zināt, don Hosē, — ar bārdu jūs man patīkat labāk! — Končita izsaucās.

— Prieks dzirdēt, dārgā. Šodien pat iegādāšos matu audzēšanas līdzekli.

— Bet kāpēc viņi jums uzzīmējuši melnu bārdu? — aktrise pievērsās Aļehinam. — Jūs taču esat gaišmatis, jums labāk piestāvētu neliela, gaišbrūna bārdiņa.

— Jās to zināt labāk, senjorita, — Aļehins atjokoja, — tā ir jūsu specialitāte — pielāgot grimu un noteikt, kam kāda bārda labāk piestāv.

«Un tāpat ragi,» Dilletains gribēja piebilst, bet laikā savaldījās.

— Jūs patiešām spēlēsiet neizšķirtas partijas līdz pat vecumam, — Končita pārliecināti paziņoja. — Cik jūs tādu jau esat izspēlējuši?

— Pagaidām nav daudz, — partneru vietā atbildēja Dilletains. — Četrpadsmit.

Turklāt viņš nodomāja, ka viņai, Končitai, nu gan būtu vajadzējis atcerēties rezultātu Kapablankam vissvarīgākajās sacensībās.

— Pēc divpadsmitās partijas bija astoņas neizšķirtās pēc kārtas, — Aļehina sekundants ziņoja.

— Redzat nu, cik daudz! Jums patiesi drīz vien izaugs

bārdas.

— Tieši tāpēc jau es liku priekšā doktoram Aļehinam pārtraukt maču, uzskatīt to par neizšķirtu. Pēc gada varētu to spēlēt no jauna, — Kapablanka vienaldzīgi teica, vērsdamies tikai pie Končitas.

Savu visslepenāko domu viņš izteica garāmejot, starp citu, it kā tā viņu nepavisam neinteresētu. Pasaules čempions vēl ne reizi nebija A]ehinam piedāvājis pārtraukt maču, bet runāja tā, lai svarīgais priekšlikums izklausītos pēc nenozīmīga joka.

Tomēr Končita saprata Kapablanlcas toņa māksloto vieglumu. Divi zaudējumi pēc kārtas bija satricinājuši čempiona ticību saviem spēkiem, un viņš jau dažu labu reizi bija Končitai teicis, ka viņam droši vien neizdosies paglābties. Hosē Rauls bija kļuvis domīgs, beidzamās dienas bieži vien skuma. Par spīti Končitas pareģojumiem, viņš vairs neticēja mača laimīgam iznākumam un bija pat nosūtījis telegrammu savam draugam. — Manha-tanas Šaha kluba prezidentam Finnam ar lūgumu pēc diviem gadiem organizēt revanša maču ar Aļehinu.

Končita nolēma Kapablanku atbalstīt.

— Šīs veltīgās neizšķirtās partijas jūs tikai nogurdina, — viņa sacīja aizgādnīgas mātes tonī. — Nabaga dons Hosē, sešpadsmitās partijas laikā viņš pat aizmiga.

— Viņš gulēja gan, tomēr visu redzēja! — Aļehins sāka smieties. — Tiklīdz pamodās, tūliņ nomainīja visas figūras.

Kādu brīdi pie galda valdīja klusums.

Končita nolēma vēlreiz atgriezties pie kutelīgā jautājuma:

— Tad mēs varētu sarīkot varenus svētkus pa visu Buenosairesu. Banketā dejotu viss «Bataklana» teātris.

— Tāda pasākuma labā esmu gatavs darīt visu, — Aļehins atjokoja.

— Es arī neiebilstu, — pasaules čempions piebalsoja.

— Pārtraukt, zināms, varētu, — Aļehins turpināja, nolēmis noskaidrot pretinieka nolūkus. — Bet kad tad spēlēsim no jauna?

— Pēc gada varētu satikties atkal, — Kapablanka ierosināja. — Tikai tad vajadzētu padomāt par neizšķirtām partijām. Varbūt vienkāršāk būtu, ja ierobežotu partiju skaitu mačā?

— Domāju, ka labāk būs nospēlēt līdz galam šo pašu maču, — mazliet padomājis, sacīja Aļehins. — Baidos, ka mēs abi tik drīz nespēsim vienoties un mums patiesi izaugs bārdas, kamēr vēlreiz tiksimies. Lai tās labāk izaug, spēlējot neizšķirtas partijas!

AJehina noteiktais atraidījums pie galda radīja sasprindzinātu noskaņojumu. Kapablanka tūliņ apklusa, ar! Kon- 11,i vairs nejokoja. Par laimi, tobrīd pusdienas jau bija I», iestās un varēja doties prom. Aļehins ar Dilletainu pali ulza atļauju celties no galda un atvadījušies aizgāja.

Končita redzēja, cik ļoti Kapablanka sarūgtināts. Un irī viņai pašai laikam pirmoreiz visā mača laikā bija iedusies nojausma, ķa dons Hosē nespēs paturēt titulu, viņa vairs neticēja pati saviem pareģojumiem. Un sirds viņu nebija vīlusi: jau tuvākā nākotne atnesa Kapa-blankam jaunu jūtamu triecienu.

— Jāatzīstas: esmu mainījis savus uzskatus par Kapa-blanku. Viņš ir cienījamāks cīnītājs, nekā es biju domājis.

Šie Laskera vārdi Auesu pārsteidza. Pārlieku bieži viņam bija nācies dzirdēt sava tautieša neatzinīgās atsauksmes par kubieša spēli.

Viņš nosprieda: Kapablanka drīz zaudēs pasaules čempiona titulu, varbūt tāpēc Laskers ir kļuvis pret viņu iecietīgāks, piedevis agrākos augstprātīgos izteikumus un rakstus.

— Es apgalvoju, ka Kapablanka pēc zaudējuma ātri demoralizējas, ka viņš nav noturīgs cīnītājs, — Laskers turpināja. — Tas bija pareizi: pastāvīgā veiksme un panākumi viņu bija izlutinājuši. Bet tad kubietis zaudēja divas partijas pēc kārtas — vienpadsmito un divpadsmito. Bija apdraudēts šaha karaļa tituls. Un Kapa-blankam par godu jāsaka, šajā brīdī viņš pārvērtās. Viņa lieliskās dabas dotās spējas, milzīgais talants — viss tika mobilizēts mača saglābšanai. Tā nav kubieša vaina, ka viņam neizdevās neko panākt, — tik dižens izrādījās viņa pretinieks!

— Bet, doktor, vai nav par agru apbedīt Kapablanku? Viņa stāvoklis nemaz nav tik slikts, — Auess protestēja. — Rezultāts pagaidām ir četri pret trīs, kubietim jāuzvar vienā partijā — un rezultāts izlīdzināsies.^

— Nē, viņam nav nekādu cerību. Aplūkojiet mača pēdējās partijas — un jūs pārliecināsieties, ka viņa dziesmiņa nodziedāta.

— Tieši tas mani nepārliecina. Un ne jau tikai mani — tagad daudzi vairāk nekā jebkad tic Kapablankas zvaigznei. Nu, palūkosimies: divdesmit devītajā partijā viņš

uzvarēja, divdesmit septītajā tikai rupja pārskatīšanās viņam neļāva novadīt līdz uzvarai lieliski spēlēto partiju. Un trīsdesmit pirmajā? Jūs jau pats tikko teicāt: nejaušs neizšķirts, Aļehina pozīcija bija zaudēta. Lūkr kā pašlaik spēlē Kapablanka! Un ko tad Aļehins? Viņš pēdējoreiz uzvarēja pirms trim nedēļām un kopš tā laika neko nevar padarīt.

— Mans dārgais, tas viss tikai tā šķiet. Palūkojieties vien — Kapablanka uzvarēja divdesmit devītajā partijā. Bet kā uzvarēja? Tikai tad. kad Aļehins rupji kļūdījās. Taču ņemiet vērā, cik lieliski krievs aizstāvējās — tā bija apbrīnojama aizsardzība, kas tikai nejaušības dēļ nevainagojās ar panākumiem. Vai zināt, ko teicis kāds gudrs Kapablankas cienītājs? Viņš paziņojis: «Pēc vējā palaistās uzvaras divdesmit septītajā partijā es uzska-i tīju, ka vēl Kapablanka var gūt uzvaru mačā, bet pēc uzvaras divdesmit devītajā partijā es galīgi pārliecinājos, ka viņš būs zaudētājs.» Tas ir lieliski teikts, ar smalku cīņas psiholoģijas izpratni. Un tomēr Kapablanka ir varonis, — Laskers turpināja. — Atcerieties vien, kā viņš uzbruka Aļehinam no trīspadsmitās līdz divdesmitajai partijai! Cik interesantus, jaunus paņēmienus viņš izmantoja, ar kādu izdomu spēlēja atklātnes! Likās, kubietis tūliņ, tūliņ gūs panākumus, taču viņam pretī spēlēja īstens ģēnijs. Kritiskos brīžos Aļehins darīja brīnumus, izglāba partijas, kuras neviens nebūtu spējis glābt.

— E, doktor! Jūs esat pārlieku kautrīgs. Lai nu kurš, bet jūs gan uz visiem laikiem paliksiet nepārspēts grūtu pozīciju glābšanā.

— Tas bija sen, tagad spēlē citādāk, — eksčempions uzslavu nepieņēma. — Vai zināt, kura partija vēl satrauca Kapablanku? Septiņpadsmitā. Tajā viņš darīja visu, kas nepieciešams, — satrieca pretinieka bandiniekus, gatavojās ievākt ražu. Bet Aļehins viņa tehnikai lika pretī izdomu, turklāt varenu izdomu! «Ja jau es nebiju spējīgs uzvarēt šajā partijā,» Kapablanka toreiz paziņoja, «tad mačā uzvaru negūšu.»

— Es skatos, jūs sekojat mačam, lasāt visu, ko par to raksta, — Auess brīnījās. — Jūs taču teicāt, ka esat uz visiem laikiem pametis šahu.

— Kas par to, ka esmu tā teicis! Mačam es sekoju līdzi droši vien tāpēc, ka vēl arvien esmu šahists.

Tobrīd ienāca Zemišs. Viņš pavēstīja, ka, spriežot pēc Argentīnas preses, sasprindzinājums sasniedzis nepiere-

dzēlu spriegumu. Ziemeļamerikāņi vēl arvien esot sava mīluļa pusē, taču argentīniešus jau savaldzinājusi krieva !.>( Ies māka. Abi pretinieki esot pamatīgi noguruši — k,i 11u ne: jau izspēlētas vairāk nekā trīsdesmit partijasl Visi kuru katru dienu gaidot mača beigas.

— Jā, mačs drīz beigsies, — Laskers domāja tāpat. — Aļehins apietas ar kubieti kā ar pieradinātu lauvu. Trīsdesmit pirmajā partijā viņš tam deva visas iespējas uzvarēt, tomēr Kapablanka uzvarēt nespēja. Aļehina gribasspēks guvis uzvaru, kubietis ir visu zaudējis!

— Atzīstieties, doktor, — jums taču žēl Kapablankas? Talantīgs šahists.

— Viņš ir īsts šaha ģēnijs! Intuīcijas spēka ziņā un mākā ātri sagrābt pozīcijas un ievadīt spēli drošā gultnē Kapablankam nav neviena līdzīga un tik drīz arī nebūs. Tikai viņa talants ir saskaldījies' viegli gūtu panākumu sērijā. Reiz viņš bija izcils šahists — pilns neizsīkstošas uguns, kvēlas enerģijas, spara ...

— Tas viss reiz bija, bet tagad viņš drīz būs pasaules eksčempions, — Zemišs piezīmēja.

— Maina mia! — doktors Kastiljo izsaucās, ieiedams klubā. — Te nav iespējams izlauzties cauri! Vai zināt, — viņš uzrunāja Nadeždu Aļehinu, — es nāku uz klubu — nelaiž. Es viņiem saku: «Esmu ārsts, es ārstēju Aļehinu un Kapablanku.» Bet šie smejas. «Kapablankam,» viņi sauc, «vairs nespēj līdzēt nekāda medicīna, bet Aļehins tiks galā arī bez ārstiem!»

Nadja no savas vietas caur stikla durvīm redzēja, cik uztraukts ir pūlis pie ieejas, cik neatvairāmi entuziasti metas virsū ar jautājumiem katram, kurš nāk laukā no kluba. Arī pašā turnīra telpā šodien bija visai šauri, nekad agrāk, pat visniknāko partiju dienās nebija saplūdis tik daudz ļaužu.

Visi uzskatīja, ka mačs drīz beigsies. Vakardienas trīsdesmit ceturtā partija bija atlikta Kapablankam smagā pozīcijā, kaut arī daži dedzīgi kubieša aizstāvēji vēl cerēja, ka viņa tehnika ņems virsroku un viņam izdosies paglābties. Ja Aleksandrs šajā partijā uzvarētu — mačs būtu galā. Tā būtu tik nepieciešamā, sengaidītā sestā uzvara!

Pēdējās dienās skatītāji Nadju, burtiski, aplenca, un šī vispārējā uzmanība viņu nogurdināja, pēdējo dienu ner-

vozie apstākļi bija jūtami mazinājuši viņas spēkus: viņa izkritās sejā, kļuva viegli satraucama. Un kā gan lai neuztraucas!

Pēc divdesmit vienas partijas Sašam bija četras uzvaras, Kapablankam — divas. Šķietami viss bija kārtībā: Sašam jāuzvar tikai divās partijās, lai viņš kļūtu par čempionu. Un piepeši viņš zaudē divdesmit devītajā! Labi, ka vismaz trīsdesmit otrajā uzvarēja Saša — tagad no ilgotā mērķa viņu šķīra tikai viens izšķirošs punkts.

Dienā, pirms tika līdz galam izspēlēta trīsdesmit ceturtā un varbūt pēdējā partija, Nadja prasīja vīram:

— Kādas izredzes?

Viņš atbildēja:

— Vajadzētu uzvarēt, kaut arī tas nebūs viegli.

Saša nemaz nebija pārlieku ilgi analizējis atlikto pozīciju^

— Šādas situācijas jāizšķir pie galdiņa, — viņš teica, — Mājās analizējot, tikpat visu nevar pamanīt.

Šajā izšķirošajā pozīcijā Aļehinam bija par vienu bandinieku vairāk. Redz, kur pie demonstrējuma vairoga karājas šī mazā kartona figūriņa, un cik daudz raižu un prieka ar to saistās, cik daudzām sirdīm tā tagad liek straujāk pukstēt! «Ja tā tagad nozustu,» Nadja ar šausmām domāja, «ja Aleksandrs kļūdītos, Kapablankam dzīve atkal būs pilna laimes un cerību izglābt maču, paturēt čempiona nosaukumu... Bet Saša kopā ar šo kartona gabaliņu zaudētu visu, pēc kā tiecies augu mūžu, kam atdevis visus spēkus un veselību, kas iedragāta bezmiega naktīs. Cik dīvaini tomēr iekārtota pasaule!»

Taču tas nemaz nedomāja nozust — šis malējais bandinieks, kas deva pārsvaru. Tas turējās, cieši ieķēries baltajā kvadrātā, un pat papūlējās mazliet pavirzīties uz priekšu, uz melno blakuslauciņu. «Uz priekšu, pretī laimei, senjora Aļehina!» Pavlīno sacīja par šo pavirzīšanos uz priekšu un drīz vien vēl vairāk iepriecināja Nadju, atnesdams ziņu, ka uz galdiņa nomainītas dāmas. Nu Aļehina uzvara vairs nebija aiz kalniem. Nadja to juta arī pēc publikas noskaņojuma. Klubā ieradās svarīgas personas, kuru priekšā klanījās administratori. «Mūsu prezidenta pārstāvji,» Aļehinai pavēstīja. «Atbraukuši apsveikt jauno čempionu ar uzvaru!»

Nadjas sirds sāka priecīgi pukstēt. Ak kungs, vai tiešām visām mokām pienākušas beigas, iegūta ilgotā sestā uzvara, ir vinnēts mačs? Kaut nu ātrāk!..,

1

Taču laiks gaja, bet Kapablanka nepadevās. Viņš acīm-M'dzot bija nolēmis neatlaidīgi cīnīties līdz pēdējam, iz-mantot katru vismazāko iespēju. Piepeši Nadja izbijās — Sašas malējais bandinieks, ko viņa visu vakaru tik ļoti uzmanīja, bija nozudis. Vai tiešām kāda Sašas neuzmani ba?! Bet Pavlīno viņu nomierināja, ka atdotā bandinieka vietā senjors Aļehins pretējā flangā noņēmis divus. Bandinieki, tiesa gan, bija sakauti, bet pretinieka karalis, par laimi, atradās tālu, un Aļehinam kuru katru brīdi vajadzēja gūt uzvaru.

Sasprindzinājums klubā bija sasniedzis galējo robežu. Istabas bija skatītāju, reportieru un fotogrāfu pārpilnas.

!! Bija atvesta pat filmēšanas iekārta, lai varētu iemūžināt filmā augstākās šaha varas nodošanu jaunās rokās. Ik brīdi bija gaidāmas vēsturiskās kaujas beigas, Visi baidījās palaist garām šo svarīgo mirkli. Augstie viesi uzkāpa augšstāvā, paši dedzīgākie skatītāji uzmanījās kāpņu augšgalā un stāvēja tur, gaidīdami kubieša kapitulāciju.

«Gaida vecā čempiona gāšanu un deg nepacietībā apsveikt jauno,» Nadja nodomāja. «Viņi pat neslēpj savu sajūsmu. Tādi jau cilvēki ir: tos savaldzināt spēj vienīgi panākumi. Cik nežēlīgi tas ir pret Kapablanku! Bet nekas nelīdz, tāda ir dzīve.» Viņai kļuva žēl kubieša: pēdējās dienās lādzīgā sieviete dažu labu reizi viņa acīs bija pamanījusi skumjas.

Piepeši skatītāju rindas pāršalca kurnēšana. «Vai tikai Saša nav pieļāvis kādu kļūdu?» pirmajā brīdī viņa pa paradumam nodomāja. Taču viņa tika nomierināta: Kapablanka paziņojis tiesnesim, ka vēloties partiju atlikt. .Varas maiņa tika pārcelta uz rītu.

Drīz vien parādījās abi partneri. Pēc Aleksandra sejas Nadja saprata, ka viņš par savu uzvaru nešaubās.

— Kā, pēc jūsu domām, beigsies šī partija? — kāds korespondents griezās pie Kapablankas.

•— Uzskatu, ka Aļehinam ir jāuzvar, — viņš atbildēja. Tagad visu uzmanība bija koncentrēta uz Aļehinu. Argentīnieši, kas senāk diezin cik nebija ticējuši viņa uzvarai, tagad ar uzviju centās izlabot savu kļūdu, kvēli paužot savas jūtas. Viņu apsveica, korespondenti viņu apbēra jautājumiem, uz kuriem viņš neatbildēja — partija vēl nav pabeigta. Fotogrāfi viņu mocīja ar nebeidzamiem uzņēmumiem, desmitiem skatītāju roku stiepa viņam pretī grāmatas, bloknotus, papīra strēmeles: katrs

gribēja iegūt nākamā šaha karaļa autogrāfu.

*

Tajā pašā laikā Kapablanku — gāzto elku — bija pametuši pat viņa visdedzīgākie cienītāji. Pasaules čempions vēl tikai uz vienu dienu — kuru gan tagad tāds varēja interesēt!

«Šaha mašīna», «Neuzvaramais visu laiku čempions» — te nu bija «neuzvaramais»! «Satriekts, iznīcināts, sakauts lupatu lēveros!...», «To viņam arī vajag!...», «Urā Aļe-hinam!».

Kad Kapablanka kopā ar Končitu atstāja klubu, pūlis viņu priekšā mēmi pašķīrās. Ar šādu saltu ziņkāri mēdza atbrīvot ceļu uz ešafotu tiem, kas notiesāti uz nāvi, kam dzīvot atlicis tikai nedaudzas minūtes.

Viesnīcā Aļehins uz sava iemīļotā šaha galdiņa salika figūras atliktajā pozīcijā. Bija jau tikai sešas figūras: pa karalim, pa tornim un divi baltie bandinieki. Pārbaudījis elementāros variantus, viņš drīz vien atmeta ar roku: «Kas tur ko skatīties! Divu bandinieku pārsvars. Tālāk spēlēt ir smieklīgi.»

— Nu viss ir beidzies! — laimīgais uzvarētājs skaļi noteica. Un uz ilgāku laiku iegrima domās, atcerēdamies savu garo un grūto ceļu.

Aiz muguras — ceturtdaļgadsimta turnīru dzīves. Pagātnē palikuši sarūgtinājumi par neveiksmēm, radošas mokas. Ienāca prātā Maskavas māja Namdaru šķērsielā un vecais ozols dārziņā. Tieši tur, zem šī ozola, viņš bija izdomājis daudzus jaunus, interesantus spēles paņēmienus. Tad nāca karš, bada mocītā Maskava un pirmais Padomju Krievijas čempionāts. Viņš atcerējās savus nemitīgos mēģinājumus panākt maču ar pasaules čempionu. Un nu visas mokas beigušās — tagad viņš ir pašā virsotnē: tas, pēc kā viņš tiecies visu mūžu, ir sasniegts!

Aļehina skatiens aizkavējās pie vecā šaha komplekta, ko reiz viņam bija dāvinājusi vecmāmuļa. Uz mirkli šķita, ka baltie bandinieki priecīgi pasmaida ar savām apaļajām, pulētajām sejiņām, bet melnais tornis, kas tikko bija karojis Kapablankas pusē, mulsi pašūpo griezumiem rotāto galvu: «Ko tad es varēju darīt? Tā nu iznāca!»

Rūpīgi aizdarījis kastīti, kurā figūras tā arī palika stāvam atliktās partijas pozīcijā, Aļehins devās uz sievas istabu.

— Es jūs apsveicu, Nadjeņķa! — viņš smaidīdams sacīja sievai. — Mēs esam uzvarējuši!

Nnkamajā dienā Aļehins tikai ar pūlēm tika iekšā Muha: pūlis, šķiet, nebija izklīdis kopš vakar vakara. Un arī pašās kluba telpās viss bija tāpat kā vakar: tās li.išas sejas, tas pats demonstrējuma vairogs, uz tā tāda pali pozīcija. Svētki gluži vienkārši bija par vienu dienu nl likti.

Aļehins devās augšā, kopā ar viņu sekundants, mača tiesnesis un svarīgās personas. Bija laiks sākt spēles nobeigumu, taču Kapablanka nerādījās.

«Vēl dažas minūtes,» Nadja nodomāja, «un slavenais čempiona tituls pāries Aleksandra rokās. Viņu sauks par spēcīgāko šahistu pasaulē, viņš būs šaha karalis.»

...No rīta viņa bija vīram jautājusi, kā izsludina jauno pasaules čempionu, kā norisinās visa ceremonija. Viņš bija pasmaidījis:

— Nezinu, es vēl ne reizi neesmu bijis pasaules čempions. Izmēģināšu, tad pateikšu.

Vēlāk viņš tomēr bija pastāstījis, ka pēc pastāvošās tradīcijas vecais čempions, itin kā nododams neredzamo šaha kroni savam pēctecim, parasti uzsaucot: «Urā par godu jaunajam pasaules čempionam!»

Tā bija darījis Šteinics, kad zaudēja maču Laskeram, tāpat bija rīkojies Laskers, nododams «varu» jaunajam Kapablankam.

— Vai Kapablanka šodien arī tā darīs? — Nadja nenoturējās un pavaicāja.

— Nezinu, — Aleksandrs atbildēja. — Tā ir viņa darīšana.

... Jau bija pagājusi apmēram stunda no tā brīža, kad bija paredzēts spēli turpināt, bet Kapablankas vēl arvien nebija. Organizatori izbrīnā raustīja plecus, satraukti steidzās lejā, tad atkal kāpa augšā, lai nomierinātu ne tik daudz Aļehinu, cik svarīgos ierēdņus, kas tē zaudēja vērtīgo valsts laiku,

Nadja nosprieda, ka Saša ļoti uztraucas, un nolēma pārkāpt noteikumus — tagad jau viss bija vienalga. Uzkāpusi otrajā stāvā, viņa aizgāja aiz stikla aizžogojuma un devās klāt Aleksandram. Tobrīd zālē iesteidzās kurjers, viņam rokā bija Aļehinam adresētā Kapablankas vēstule:

«Es atsakos no šīs partijas un novēlu Jums laimīgi valkāt pasaules čempiona nosaukumu. Mani apsveikumi Jūsu dzīvesbiedrei.»

Satriektajam Kapablankam nebija pieticis vīrišķības tradicionālajam «urā!».

Tajā pašā mirklī Aļehins pilnīgi pazuda cilvēku pūlī, kas steidza apsveikt viņu ar uzvaru. Nadja ilgi nevarēja piekļūt pie Sašas — viņš tika ierauts neprātīgā sajūsmas virpulī. Viņu apskāva, skūpstīja, sita viņam uz pleca. Visi, kas vien spēja, lauzās šurp no apakšstāva — nu vairs nekādi nosacījumi nebija spēkā. Aļehinu aplenca desmitiem fotogrāfu, lai nosūtītu uz visām pasaules malām jaunā šaha karaļa fotogrāfiju. Reportieri steidza iegūt viņa interviju, operatori filmēja vētraino šaha karaļa kronēšanu.

Tikai pēc pusstundas Aļehins ar sievu varēja nokāpt lejā. Pie pašām durvīm Nadja piepeši ievēroja, ka Sa-šam atraisījušās zābaku auklas. «Ak dievs, neko viņam nevar uzticēt,» Nadja nodomāja. «Vienu reizi pats pirka sev auklas un arī tad paņēmis vai divreiz par garām.» Viņa gribēja to pateikt Aleksandram, taču viņš jau vēra vaļā parādes durvis.

Tajā pašā brīdī desmitiem cilvēku ar sajūsmas saucieniem metās klāt Aleksandram un nošķīra viņu no Nadjas. Piepeši viņa ieraudzīja, ka Saša sāk celties pāri pūļa galvām un nākamajā brīdī uzlido gaisā. Trokšņainais, mutuļojošais pūlis ar sajūsmu apsveica jauno pasaules čempionu. Piecpadsmittūkstoš kilometru no dzimtās Krievijas — zemeslodes pretējā pusē argentīnieši cildināja krievu šaha ģēniju.

Pūlis ar katru brīdi pieauga un gausi līgojās prom pa Argentīnas galvaspilsētas platajām ielām.

Caur prieka asarām, kas aizmigloja acis, Nadja redzēja ērmoto, it kā salocīto Aleksandra augumu. Ikreiz, kad viņš uzlidoja gaisā, viņa gaišbrūnie mati pacēlās virs galvas kā cirka klaunam, turklāt melnās, atraisījušās zābaku auklas jocīgi pašāvās augšup kā mazas, lokanas čūskiņas.

— Saša, aukliņas, Saša! — Nadja iesaucās, taču viņas vārdi noslāpa daudzbalsīgajos sajūsmas saucienos.

Otra daļa KRIŠANA

1

Nadja bija pagurusi, nebeidzamās avīžu lappuses šķirstīdama. Ak kungs, kādi brīnumi tikai nenotiek pasaulē! Greizsirdīgs vīrs iemetis sievas mīļāko mašīnā, kas maļ pildījumu desām; Itālijā apglabāta letarģiskā miegā aizmigusi sieviete. Kad kaps atrakts, viņai blakus gulējis zīdainis, kas piedzimis kapā. Nenobrīnīties! Bet varbūt reportieri visu gluži vienkārši izdomā?

Kādā citā žurnālā viņas uzmanību saistīja krāsainu fotogrāfiju sērija: «Ņujorka sagaida Lindbergu^10. Drošsirdīgais lidotājs pirmais pasaulē pārlidojis okeānu.» Tūkstošiem sajūsminātu cilvēku, karogi, ziedi. Simtiem fotogrāfu, kinooperatoru, prezidenta apskāvieni. «Kā gan sagaidīs mūs?» Nadja prātoja. «Saša, zināms, nav Lind-bergs, tomēr ir pasaules čempions; vai tad Francijā ir daudz pasaules čempionu?»

Viņa ļāva žurnālam noslīgt uz ceļiem un sāka raudzīties laukā pa logu. Vilciens ātri joņoja uz Parīzi, bija palikuši pēdējie kilometri. Loga kvadrātveida ailē kā u,z ekrāna pazibēja un tūliņ nozuda Francijas ziemas ainavas. Sniega pieputinātus laukus nomainīja ciematu miniatūrās mājiņas, lai savukārt atdotu vietu biezām koku saaudzēm. Bērzu baltie stumbri saplūda kopā ar dzirkstošo sniegu, kuplie egļu zari zem biezas sniega kārtas nolīkuši līdz zemei. Pāreja no karstās Dienvidamerikas uz ziemīgo Eiropu bija atstājusi iespaidu uz Aļehina veselību: viņš bija mazliet apaukstējies, un Nadja bažījās, ka tikai atkal neatjaunojas kaula plēves iekaisums.

Viņai nāca prātā divu pēdējo mēnešu svētku noskaņojuma pilnās dienas. Cik daudz prieka tās bija nesušas, cik jauki bija redzēt Sašu līksmu, gavilējošu! Šaha ka-

ralis! Beidzot! Viņa atcerējās braucienu no Buenosairesas uz Čīli, kurp viņi bija devušies pēc neilgas atpūtas Argentīnas galvaspilsētā, ko bija izdevies savaldzināt. Viesmīlīgie Cīles šahisti sirsnīgi sagaidīja jauno pasaules čempionu. Viņi godaviesiem parādīja savu omulīgo galvaspilsētu Santjago, brīnum skaisto kūrortu Valparaiso un daudzas citas gleznainas Klusā okeāna piekrastes vietas.

«Nabaga Saša ir noguris,» Nadja nodomāja. «Slimība, mačs, pašas uzvaras svinības un tālie ceļojumi. Tie bija patīkami, taču nogurdinoši pārdzīvojumi. Tagad viņam katrā ziņā jāatpūšas — nekādu turnīru, nekāda šaha! Tikai atpūtu. Bet vai tad viņu var piespiest! Atkal jau analizē,» Nadja nepatikā paraustīja plecus, paskatījusies uz vīra pusi. Aļehins sāniski sēdēja uz dīvāna, vienu kāju pavilcis sev apakšā, un neko ap sevi nemanīja, pievērsies kabatas šaham. Laiku pa laikam viņš ar labās rokas pirkstiem kādu figūru pārbīdīja uz jaunu vietu, nemaz nenovērsdams acu no saliekamā ādas šaha galdiņa, ko cieši turēja kreisajā rokā.

— Jau atkal šahs, Saša! — Nadja pārtrauca klusumu. — Vai nav apnicis?

— Apnicis?! — galvu pacēlis, Aļehins pārsteigts ielūkojās sievai sejā.

— Atpūties mazliet, drīz būs Parīze!

•— Cik slikti esmu spēlējis trīsdesmit otro partiju! — Aļehins nogrozīja galvu.

— Bet tu taču tajā uzvarēji.

— Jā, bet ar kādām pūlēm. Taču bija iespējams viegli gūt uzvaru.

— Paskaties, kā sagaidījuši Lindbergu! — Nadja pasniedza žurnālu vīram. — Tūkstošiem cilvēku, orķestri.

— Kā nu ne! Pirmoreiz pāri okeānam. Varonis, ~-s Aļehins sacīja, neatraudams skatienu no šaha dēlīša.

— Bet kā tevi sagaidīs Parīzē?

— Es taču neesmu pārlidojis okeānu. — Aļehins pacēla skatienu pret sievu. — Es tam esmu tikai divreiz braucis pāri kuģī, turklāt velnišķīgi ilgi.

Durvīs uz mirkli parādījās vagona pavadonis.

— Pa-rī-ze, — viņš stiepti pavēstīja, un tas beidzpt piespieda Aļehinu noglabāt šahu kabatā.

Vilciens jau sāka samazināt ātrumu un drīz vien iebrāzās galvaspilsētas priekšpilsētās. Parādījās ar precēm pie*

blīvēti veikalu skatlogi, uz žogiem un māju jumtiem i‘Zibējās reklāmas. Pa slapjo asfaltu joņoja lakoti limuzīni un milzīgi, ietilpīgi autobusi; reizēm aiz māju jumtiem uz mirkli parādījās Eifeja torņa smaile. Un, lūk, jau klāt arī stacijas perons: simtiem sagaidītāju māj ar platmalēm, lakatiņiem, puķu pušķiem; skan cilvēku prieka saucieni, kad tie pēc atšķirtības beidzot atkal ieraudzījuši viens otru.

— Cik daudz cilvēku tevi sagaida! — Nadja izsaucās, palūkojusies laukā pa logu. Viņa sakārtoja Aļehinam kaklasaiti, ar roku nopurināja viņa mēteļa stūrus. Tad paskatījās spogulī pati uz sevi, trešajā reizē veiksmīgi uzlika galvā cepuri un vairākkārt izmēģināja, kā labāk sasiet ap kaklu dzelteno vilnas šalli.

Kad viņi kāpa laukā no vagona, Aļehins pār sievas galvu pūlī ieraudzīja Šamšinu, Mifangu, Bernšteinu un avīzes «Vozroždeņije» sīkā auguma reportieri Zaļivnoju. Viņiem blakus fotogrāfi, operators ar milzīgu kinokameru, daudz Aļehinam nepazīstamu cilvēku ar ziediem. «Ko tur, sagaidīšana kā jau sagaidīšana,» Aļehinam pazibēja doma. «Zināms, ne jau kā Lindbergam, bet tomēr. Bet kāpēc nav atnācis Voļanskis?» Taču viņš tūliņ atcerējās: «Laikam tomēr aizbraucis uz Ņujorku.»

Aļehins pārlaida skatu milzīgajam peronam. Meklēdamas vajadzīgo vagonu, no loga pie loga skrēja satrauktas sievietes, gatavas mesties no darīšanu brauciena pārradušos vīru apkampienos; jauni franči piesardzīgi la vēja caur pūli, sargādami puķu pušķus, kas bija sagatavoti mīļotajām draudzenēm; tēvi skūpstīdami cēla nost no kāpnēm priecīgi klaigājošus bērnus. Visur valdīja neviltota sajūsma un tikšanās satraukums: apskāvieni, izsaucieni, skūpsti.

Tiklīdz Aļehins un Nadja bija nokāpuši no kāpnītēm, draugi katram pasniedza pa lielam puķu pušķim, Šam-šins, Mifangs un Bernšteins apskāva čempionu, noskūpstīja roku dzīvesbiedrei. Bet vairāk neviens no tiem, kas stāvēja pie vagona, Aļehinu neapsveica, netiecās viņam klāt. Par kaut ko satraukti un uzbudināti, cilvēki lēni virzījās nezin kur sānis, viņu skatieni vērsās tālumā, garām Aļehinam. «Kas te notiek? Kurp viņi dodas?» Aļehins nesaprata. «Viņi taču atnākuši sagaidīt mani.»

Piepeši atbraukušajam čempionam ausīs ieskanējās daudzbalsīgs sauciens — Aļehinam garām, atstumjot malā

Nadju un viņu pašu, aizjoņoja satraukti cilvēki. Magnija uzliesmojumi neļāva Aļehinam saskatīt, kas notiek, un tikai pēc brīža viņš pamanīja, kuru skrēja sagaidīt ziņkārīgie, kuru steidza uzņemt filmā fotogrāfi un kinooperatori.

Pa blakusvagona durvīm iznāca slaida blondīne. Eleganti ģērbusies, viņa piesardzīgi lika uz pakāpieniem savas slaikās kājiņas augstpapēžu kurpēs. Iztālēm Aļehins nevarēja īsti saskatīt viņas augumu, ko aizsedza cilvēku galvas, viņš nebūtu varējis pateikt, cik viņai īsti gadu, bet pat īsajos mirkļos, kamēr atbraucēja kāpa lejup pa kāpnītēm, Aļehinam iespiedās atmiņā viņas seja. Kuplie, gaišie mati zem mazas cepurītes, pašpārliecinātais, pie dievināšanas pieradušais visu mīlules skatiens, lepnā poza, kas liecināja par neatkarību un varaskāri. Sieviete nozuda pūlī, kas lēni virzījās uz stacijas ēku. Aļehins klusēdams viņu pavadīja ar skatienu.

— Jauka gan! — Aļehins izdzirda sev blakus balsi. Viņš atskatījās. Tas bija Zaļivnojs, reportierim sejā bija sastindzis neslēptas sajūsmas smaids.

— Kas viņa ir? — Aļehins viņam pavaicāja.

— Greisa Vishara, Marokā nogalinātā gubernatora sieva. Iedzimto atriebība. Aktuāls notikums: «Vozrožde-ņije» tam veltī veselas divas lappuses.

Nu Aļehinam bija skaidrs, kāpēc atbraucējas seja pauda skumjas, kāpēc viņai uz mēteļa piedurknes bija melna lente.

Kad aizgāja pūlis, kas bija sagaidījis Visharu, šahistu grupa uz tukšā perona sāka izskatīties nožēlojama un samulsusi. Sagaidīšana bija pieticīga, nebija ne priecīgu izsaucienu, ne magnija uzliesmojumu, neviens neizdarīja nevienu pašu fotouzņēmuma par piemiņu pasaules čempiona vēsturiskajai pārbraukšanai. Aļehins un Nadja nespēja slēpt savu vilšanos. To sapratuši, četri sagaidītāji piSlējās savu niecīgo skaitu atsvērt ar jo dedzīgāku sajūsmas izrādīšanu.

— Apsveicu tēvi, Saša, visu Francijā dzīvojošo krievu vārdā! — garais Bernšteins patētiski izsaucās. Šamšins visu laiku pūlējās paskaidrot, ka visiem nav izdevies paziņot, ka gribējuši atnākt ļoti, ļoti daudzi. Zaļivnojs kaut ko aši pierakstīja bloknotā. Vēlāk Aļehins avīzē izlasīja šādu veiklā reportiera paskaidrojumu: «Šāda sagaidīšana deva pasaules čempionam iespēju atpūsties.»

Bagāžas nodaļā izcēlās apjukums. Nadja sameklēja savus čemodānus, nesēji bija jau sākuši tos stiept laukā, kad kontrolieri pieprasīja kvītis.

— Tās ir pie tevis, — Aļehina teica vīram, kurš tobrīd sarunājās ar Mifangu. Aļehins pārliecināti bāza roku žaketes kreisajā kabatā, taču kvītis neatrada. Arī citās čempiona kabatās dokumenti neatradās.

— Nadja, es tās atdevu tev, — Aļehins mēģināja uzvelt vainu sievai, tomēr sastapa noteiktu pretestību.

— Nu ko tu, dārgais, runā! Es skaidri atminos, ka Bar-selonā tās atdevu tev atpakaļ.

Papildu meklējumi palika bez rezultātiem — kvīšu nebija. Situāciju glāba Bernšteins. Kaut kur aizgājis, viņš atveda sev līdzi vecāko, tas deva rīkojumu izsniegt bagāžu bez kvītīm, iepriekš apsveicis pasaules čempionu ar uzvaru un atgriešanos. Padzirdējuši Aļehina vārdu, nesēji un stacijas kalpotāji ātri atdeva viņa čemodānus un visi barā pavadīja čempionu līdz automobilim. Aļehins tā arī netika gudrs: vai tas bija patiess jūtu izpaudums vai tikai bagātīgas dzeramnaudas tīkojums? «Šī bija vienīgā demonstrācija, slavenajam šahistam iebraucot Parīzē,» Aļehins vēlāk lasīja avīzē.

Nadja uzmanīgi aplūkoja savu tualeti, cenzdamās nepalaist garām nevienu, pat visniecīgāko sīkumu. Kā nu ne — šodien taču tāda diena! Trimo atspoguļoja viņas smagnējo augumu, kurā vairs nebija ne miņas no slaiduma. Tiesa gan, melnais tērps darīja viņu tievāku, daiļāku — dārgajā modes veikalā «Vug» bija pratuši vakara tualeti pašūt tā, ka radās ilūzija par sen zudušo slaido vidukli. Seklās, melnās laiviņas uz augstajiem papēžiem lika Aļehinas kundzei neviļus saliekties uz priekšu un izriezt krūtis — tas kaut cik noslēpa formu trūkumus.

«Jā, sen vairs neesmu tāda, kāda biju,» apbēdinātā sieviete skumji nopūtās. «Ne velti tā izlēcēja Niķa smejas par manu figūru. Tagad viņa ierodas visur: kā gan ne — krievu skaistuma karaliene Niķa Severska! Arī šodien droši vien atnāks, nenocietīsies. Un visu vakaru neatkāpsies ņo Sašas, Tad ta gan «mis Krievija», bet kas tā pņj Krieviju? Emigrantu vidū, krievu kolonijā. Te jau nav pat, no kā izraudzīties divas trīs kandidātes! «Aklo

valstībā arī vienaci ceļ godā,» Nadja piepeši atcerējās krievu parunu. «Divdesmit viena gada vecumā visas ir skaistas, visas daiļas. Es viņas gados biju tāda, kādu viņa nav ne sapņos redzējusi!»

Pārdomas netraucēja Aļehinu gatavoties banketam. Viņa vēlreiz piekārtoja savus piķa melnos matus, ko no rīta bija ieveidojis frizieris. «Manus matus var apskaust kura katra jauniete,» Nadja apmierināta konstatēja. «Biezi, kupli, neviena sirma pavediena! Un viegli veidojama jebkura frizūra, Nevis tā kā Nikai — spurojas kā salmi! Frizieri atsakoties viņu frizēt, nevarot ieveidot cirtas.» Nadja aplika garu pērļu virteni «*-* nepatika. Tūliņ viņa pieķēra sevi pie doņiām, ka pēdējā laikā rotaslietas arvien biežāk nepiestāv sejņi, Tobrīd guļamistabā ienāca Saša, kurš jau vairākas reizes bija nācis sievu pasteidzināt.

— Nadjeņka, tā taču nevar, mēs esam aizkavējušies, — jau durvīs sacīja Aļehins.

— Vēl divas minūtes, dārgais, — Aļehina jau kuro reizi lūdza pagarinājumu. — Tikai pielikšu auskarus — un būšu pilnīgi gatava.

Taču ar divām minūtēm vēl nebija diezgan. Vēl vajadzēja nopūderēt seju, skaistās, patuklās rokas, atsegtos plecus un kaklu. Tad vēl uzlikt krāsli vaigiem, bet tieši tik, cik vajag, un pavisam nemanāmi. Pēc tam vajadzēja ar krāsu precīzi novilkt lūpu līniju. «Liela bēda — mazliet nokavēsimies,» Nadja savā prātā nosprieda. «Bankets taču sarīkots mums par godu, bez mums tikpat nesāks. Tagad jāizturas cienīgāk, Saša tagad ir šaha karalis. Un es — karaliene. Lai tā Niķa pagaida, lai zina savu vietu! Atradusies «skaistuma karaliene»!»

Tikai tad, kad Aleksandrs ieradās vēlreiz, Nadja piespieda sevi atrauties no spoguļa. Uzvilkusi mēteli ar milzīgu kažokādas apkakli un uzlikusi augstu turbānveida cepuri, Nadja pirms iziešanas apskatīja vīra uzvalku. Saša izskatījās lielisks: melns smokings, augsta, stērķelēta apkaklīte, balts taurenītis. Viņš šodien bija akurāts, iznesīgs, acis degtin dega. «Svarīgs bankets,» Nadja nosprieda. «Visas Parīzes, visas Francijas mērogā!»

Pie ieejas Krievu klubā Aļehinus sagaidīja ar aplausiem. Nadjai pasniedza tumšsarkanu rožu pušķi. Krietni nogaidījušies viesi piepildīja augstās, plašās zāles. Paka vveidā ievietotie banketa galdi žilbināja ar sniegbaltajiem galdautiem, Pēc šeit pārņemtās franču tradīcijas

Hlarp vīna glāzēm un šķīvjiem garā virknē bija sakārtoti ziedi: sarkanās un dzeltenās ziedlapiņas un zaļās lapas r/.cēlās uz kristāla glāžu un sudraba vāžu nedzīvi bālganā iona.

Nadja Krievu klubu bija apmeklējusi arī agrāk. Te savas sanāksmes parasti noturēja pati reakcionārākā krievu emigrantu daļa. Citos vakaros šurp brauca kņazienes un dzejnieku sievas, nabadzībā nonākušas muižnieces un panākumus guvušu tirgoņu sievas. Te viņas satikās, ne tikai lai patērgātu par savām sieviešu darīšanām, viņām visām bija vēl kāda vēlēšanās — remdēt azarta spēļu kaislību klusajā, ārēji mierīgajā krievu spēlē — loto. Tieši šajā rue de l'Assomption^1 mājā, pašā Francijas c'entrā, bija ieviesusies un guvusi vispārēju atzinību šī vienkāršā krievu sādžas un pilsētu nomaļu spēle,

Pēc Francijas likumiem sievietēm nav tiesību piedalīties azarta spēlēs, tādēļ par Krievu kluba darbību bija sākusi interesēties Parīzes policija.

— Paidon, kas nu tas par azartu! — pārsteigti izsaucās kluba saimnieki. — Tā taču ir krievu nacionālā spēle, tajā nav ne vēsts no azarta.

Un policija atļāva atklātu loto spēli, kuras jaukumu drīz vien iepazina arī francūzietes. Dažreiz Krievu klubs nespēja uzņemt visas dāmas, kas tīkoja izmēģināt laimi ciparu noslēpumainajā sakritībā. Šurp brauca gan krievu dāmas, gan dižciltīgas parīzietes, gan arī ārzemju tūristes, kas Francijas galvaspilsētā vēlējās iepazīties ar visu ievērības cienīgo.

Šoreiz klubā loto netika spēlēts. Ap galdu un blakusistabās klaiņoja smalkās vakara tualetēs tērpti pāri. Viņu vidū bija arī vairāki franči: tie ar interesi aplūkoja pie sienām Maskavas Kremļa, milzu lielgabala, Pē-terhofas un Pētera pieminekļa fotogrāfijas. Krievu klasiķu gleznu un gravīru vidū bija arī ekspresionistiski emigrantu darbi — trimdā viņi bija pārņēmuši modernās franču glezniecības skolas manieri.

Kopā ar Nadju apstaigādams kluba telpas, Aļehins tikko spēja pieņemt apsveikumus. Vieni pasaules čempionu apsveica no sirds, citi patiesu jūtu trūkumu slēpa aiz labi tēlota dabiskuma. Sastapis šādus viesus, arī Aļehins pret tiem izturējās pārspīlēti laipni, tomēr cen-

• ^ 1 v '

1 Marijas debesbraukšanas iela (fanču vai).

tās, cik vien ātri iespējams, aiziet pie tiem, kuru uztici bai un draudzībai ticēja vairāk.

Aļehinu apsveikt bija ieradies emigrantu avīzes «Iļus-trirovannaja Rossija» izdevējs Mironovs — mazs, klibs cilvēks, kas cieta no briesmīgas slimības — ekstremitāšu atmiršanas. Avīzes «Vozroždeņije» un Posļedņije novosti» bija uzskatījušas par labāku atsūtu tikai otršķirīgas personas. Klātesošo vidū tūliņ dūrās acis rūpīgi koptā Polovceva kunga solīdais augums (Polovcevs bija mācījies juridiskajā skolā kopā ar Aļehinu), toties augumā nelielais, plecīgais rakstnieks Kuprins pūlī it kā pazuda. Taču no tā, cik godbijīgi ar viņu sasveicinājās paši ievērojamākie viesi, varēja spriest par viņa popularitāti Parīzes krievu aprindās.

Pie pašas ieejas klubā Aļehini sastapa Niķu Sever-sku jautri smejam par sarunu biedra — bijušā senatora Ļubimova jokiem. Šis vidēja auguma cilvēks ar lielu, skūtu galvu bija izdaudzināts par asprātīgu stāstītāju un veiklu dažādu jocīgu atgadījumu izdomātāju. «Skaistuma karaliene» vērīgi nopētīja Nadjas tērpu, un Aļe-hinai šķita — viņas lūpām pārslīdēja zobgalīgs smaids. Pati Niķa — apaļvaidze gaišmate ar tipisku krievietes seju un lielām, zilām acīm — bija ģērbusies gaišzilā tērpā ar dziļu kakla izgriezumu. Nadja, ja vēlētos, varētu iebilst, ka uz šādu oficiālu pieņemšanu vajadzēja ierasties melnā tualetē, taču šodien viņa bija noskaņota labsirdīgi — šodien taču viņai svētki.

Šaha pulciņa priekšsēdētājs Šamšins ar namatēva tiesībām aicināja viesus pie galda. Bankets sākās ar šampanieti un jaunā pasaules čempiona trokšņainu cildināšanu. Katrs vakara viesis nāca klāt Aļehinam un Nad-jai, teica dažus apsveikuma un laba vēlējuma vārdus. Vakariņu galds bija klāts bagātīgs. Nadja atcerējās paziņojumu, ko vairākas dienas pēc kārtas bija publicējušas avīzes: ««Vakariņu dalībnieki maksā divdesmit piecus frankus, ierodoties tikai uz dejām — desmit frankus.» Par divdesmit pieciem frankiem var labi pacienāt,» Nadja nodomāja.

Kad viesi bija gana baudījuši franču un krievu virtuves gardumus, sākās tosti. Pirmais runāja Šamšins.

— Cienītās kundzes un kungi! Mūsu_ dārgo čempionu vēlas apsveikt daudz viesu, — priekšsēdētājs pavēstīja. — Vispirms es gribētu no mūsu Potjomkina vārdā nosauktā šaha pulciņa nodot pasaules čempionam mūsu

pieticīgo dāvanu — Fransuā Filidora šaha mācības grāmatas pirmo izdevumu.

Aļehins dāvanu saņēma ar pateicību un tūliņ sāka šķirstīt sadzeltējušās lappusītes. Nadja neuzkrītoši atvēma vīram grāmatu.

Aļehinu sveica lielmeistars Osips Bernšteins, tad meistars Znosko-Borovskis nolasīja ārzemju šaha klubu ,:psveikuma vēstules. Viņš Aļehinam nodeva arī adresi no Bulgārijas krievu šahistiem. Kad kājās piecēlās Kup-tins, klātesošie viņu sveica ar aplausiem.

— Mīļās dāmas un kungi, — rakstnieks iesāka savu runu. — Es klusībā uzmanīgi sekoju mūsu drauga Aleksandra titāniskajai cīņai tālajā Argentīnā un aiz satraukuma pat rakstīju avīzēm rakstus par mačiem. Pirms pieciem mēnešiem uz otru zemeslodes malu devās vientuļš drosminieks. Viņš bija diženu ieceru pilns — jāuzvar šaha gigants — gigants, kurš jo draudošāks un bīstamāks bija tāpēc, ka atradās mājās, savu asinsradinieku vidū... Aļehins uzvarēja, un uzvaru palīdzēja kaldināt arī vienkāršība un drosme. Slava mūsu tautietim, slava krievu ģēnijam!

Kad pēc rakstnieka runas bija apklusuši aplausi, no krēsla piecēlās pats svinību vaininieks. Ar dzirkstoša vīna kausu rokā, stalts, eleganti ģērbies — Aļehins turējās svinīgi cienīgs, viņam nebija viegli būt mierīgam tik ievērojamā dienā. Valoda viņam plūda pārliecinoši, viņš runāja skaisti. Kā gan citādi — viņš taču bija jurists! Mazliet piešķiebis galvu, Aļehins raudzījās uz galda vidu un, tikai uzrunādams Šamšinu, pagriezās uz viņa pusi.

— Prezidenta kungs! Ļoti cienītās kundzes un kungi! — Aļehins iesāka. — Es ar lielu satraukumu uzklausīju glaimojošos vārdus, ar kuriem mani tautieši un šaha kolēģi, kas te tika runājuši, atzīmēja manus panākumus cīņā par šaha kroni. Par to es viņiem izsaku vissiltāko un sirsnīgāko pateicību. Es daudzus gadus gatavojos mačam ar Kapablanku, gribēju viņu uzvarēt jau 1914. gadā Pēterburgā, kad biju jurists. Jutu, ka ar savu uzvaru būšu paveicis kaut ko līdzīgu Lindberga pārlidojumam. Lūdzu, nedomājiet, ka man piemīt lieluma mānija, nē, tā ir tikai pavisam atšķirīgu mērogu «parādību salīdzināšana». Cilvēka prāts neticēja, ka ir iespējams pārlidot pāri okeānam; mana uzvara pār Kapablanku krietni šaurākā cilvēku lokā, šaha pasaulē, likās tāds

pats brīnums. Kapablanka taču tika uzskatīts par absolūtu pilnību šaha spēlē. Jūs jau zināt, cik loti Ameriku .satrauca šis mačs. Un tad es jutu, ka krievu cilvēkiem būs patīkami, ja to, kas pareizi vai maldīgi tika uzskatīts par brīnumu, paveiks viņu tautietis.

Mēs visi esam zaudējuši dzimteni, — turpināja Aļe-hins, kuru uz brīdi bija pārtraukuši aplausi, — un esam spiesti dzīvot tālu prom no mājām, kur esam dzimuši un uzauguši. Cik grūti bija pamest sirdij dārgo zemi, kas mūs izauklējusi! Vai atceraties Buņinu:

Ir putnam ligzda, zvēram sava ala.

Cik gauži bija sirdij jaunajai,

Kad jāatstāj bij tēvutēvu mala,

Teikt sveikas mājai dzimtajai 1

Taču mēs neesam dzimteni aizmirsuši, katrs no mums rūpīgi glabā atmiņā daudz ko no sava dzimtā stūrīša jaukumiem, vietas, kur pagājušas mūsu jaunības laimīgās dienas. Lai arī draudīgi spēki daudziem no mums ir noslēguši ceļu uz turieni. Atmiņas par mājām mus silda, palīdz pārvarēt dzīves grūtības. Esam iemācījušies paciest neveiksmes un zaudējumus. Vienīgi apziņa, ka mana cīņa rada dedzīgu atbalsi krievu sirdīs, sildīja mani svelmainajā, bet pret mani ledainas vienaldzības pilnajā Ķuenosairesā. Krievu atbalsts man palīdzēja cīnīties, un es no sirds pateicos jums visiem par šo atbalstu, kaš dažu labu reizi mani glābis. Vēlreiz paldies, draugi!

Aļehina pēdējie vārdi noslāpa aplausos un saucienos: «Bravo! Lai dzīvo šaha karalis!» Tobrīd bankets jau bija sasniedzis «vidusspēli» — visi bija kļuvuši ievērojami jautrāki, trokšņaini apmainījās piezīmēm un jokiem. Pie galda vairs nevaldīja pirmītējā kārtība: daudzi lēca kājās, devās ar kausu rokās uz galda viņu galu, uzsauca savus tostus, kam dažkārt nebija nekāda sakara ar pasaules čempionu. Tomēr arī šajā juceklīgajā klaiņošanā uzmanības centrā palika Aļehins.

Tosti turpinājās. Pēc Aļehina uzstājās Polovcevs.

Cienīgais, švītīgais kungs runāja par visu juristu draudzību un biedriskumu, par viņu lomu Krievijas pagātnē un nākotnē. Pēdējā cariskās Krievijas ārlietu ministra biedrs Polovcevs vēl arvien nezaudēja cerības uz sava agrākā sabiedriskā stāvokļa atgūšanu.

Polovceva runas laikā un arī jau agrāk Aļehins reU zēm pameta acis uz centrālā galda kreiso spārnu. Tur

līdzās garajam, kalsnajam Francijas šaha federācijas prezidentam Gavarī sēdēja Berteljē ministra palīgs, acīmredzot nozīmīga persona, spriežot pēc tā, cik padevīgi ar Viņu runāja Gavarī. t)n vai nu viņš, bijušais utnis, nezināja, ar ko un kā jārunā!

Frančiem blakus sēdēja resns vīrs, kurš pie katra smieklu izvirduma kļuva sarkans kā triekas ķerts. Tas bija Čebiševs, viens no avīzes «Vozroždeņije» redzamākajiem līdzstrādniekiem, bijušais Maskavas Tiesu patālas prokurors, kādreizējais ģenerāļa Vrangeļa tuvākais līdzgaitnieks. Vecajos laikos Aļehins dažu labu reizi bija dzirdējis viņa bargās runas, ko viņš teica Maskavas tiesā skanīgā, dobjā basā par biedinājumu apsūdzētajiem. Talantīgais orators Čebiševs bija nelabojams cietpauris, kurš necieta ne mazākos iebildumus. Dedzīgas diskusijas laikā viņš varēja nonākt līdz vētrainiem dusmu izvirdumiem, lai tikai pazemotu savu oponentu. Reiz kādās pusdienās paša mājās, sastrīdējies ar kādu tieslietu darbinieku, «viesmīlīgais» namatēvs Vienā mirklī bija piespiedis strīdnieku atzīt savu argumentu pareizību, iesviezdams viesim ar ceptu tītaru.

Aļehins redzēja, kā Čebiševs kaut ko pateica neapmierinātajam francūzim, pēc tam tas par kaut ko sačukstējās ar Gavarī. Pēkšņi zāles troksni pārskanēja bijušā prokurora skaļais bass.

— Dāmas un kungi! ?— Čebiševs nodārdināja, un viņa vārdi atbalsojās Krievu kluba augstajos griestos. — Laikraksta «Vozroždeņije» redaktors, sev par lielu nožēlu, nevarēja ierasties uz šīm svinībām un uzticēja man sirsnīgi apsveikt mūsu krievu draugu, mūsu karsti mīļoto Aleksandru Aleksandroviču. Svelmainajā Argentīnā *— tālu prom no dzimtenes — viņš spēja titāniskā cīņā godam izcīnīt uzvaru divkaujā ar amerikāņu čempionu, kas līdz šim tika uzskatīts par neuzvaramu. Viņa aizraujošajai cīņai, elpu aizturējuši, sekoja visi krievi uz zemeslodes, lai kur ari tos būtu aizdzinušas ļaunās dzīves likstas. Mums, Parīzē dzīvojošajiem krieviem, katra vēsts par mūsu tautieša panākumiem bija priecīgs notikums, kas mūsu sirdis pildīja ar lepnumu un ticību sev pašiem. Vairāk nekā divus mēnešus mēs bijām kopā ar Aļehinu tālajā Buenosairesā, tiecāmies Viņam palīdzēt ar visiem spēkiem, ar visu sirdi.

Aļehins pieredzējušā oratora māksloti svinīgajā runā klausījās ar tikko manāmi ironisku smaidu lūpās. Avīze

«Vozroždeņije», kuras vārdā Cebiševs tik dedzīgi ru-uāja, bija tikai retumis ievietojusi dažas īsas rindiņas par Aļehina maču ar Kapablanku. Pārskatījis viņa prombūtnes laikā uzkrājušās avīzes, Aļehins atrada tikai sīkas piezīmes par tām dienām, kad viņš bija kaldinājis savu uzvaru. Tā tas bija ar krievu emigrantiem, par franču avīzēm nemaz nerunājot: tās vispār divu mēnešu laikā bija iespiedušas dažas rindiņas. «Te tev nu bija — «elpu aizturējuši, sekoja»,» Aļehins nodomāja, «te tev nu bija — «tiecāmies palīdzēt ar visu sirdi»!» Un tūliņ atcerējās, ka uz viņa Parīzes adresi regulāri pienāca vēstules no Maskavas, no Grigorjeva, ar izgriezumiem no avīzes «Izvestija», kur bija ievietotas visas mača partijas ar Kapablankas komentāriem.

— Mani mīļie draugi, — tikmēr Cebiševs dimdināja tālāk’. — Līdzās Rahmaņinovam, Šaļapinam, Pavlovai mūsu dižais tautietis ir padarījis visā pasaulē slavenu krievu cilvēka talantu šaha mākslā. Atļaujiet man daudz cietušās krievu tautas vārdā apskaut un kvēli noskūpstīt manu slaveno kaimiņu, kolēģi jurisprudencē, diženo šaha karali, mūsu nepārspējamo šaha ģēniju!

Garais, smagnējais orators tuvojās Aļehinam un, skanot iedzērušo viesu aplausiem, lācīgi apskāva viņu ap pleciem. Mazliet apmulsušais Aļehins juta uz vaiga aizkustinātā bijušā prokurora gaļīgo, miklo lūpu ciešo pieskārienu.

Taču Cebiševs vēl nebija beidzis runāt.

— Dārgie draugi! — viņš atkal izsaucās, atrāvies no Aļehina. — Mēs, krievu tauta, esam diža cietēja tauta! Taču ilgi mums vairs nebūs jācieš. Tukšosim glāzes par pašlaik Krievijā valdošās mežonīgās fantasmagorijas bojāeju! Lai izgaist leģenda par boļševiku neuzvaramību, tāpat kā ir izgaisis mīts par Kapablankas neuzvaramību!

Atkal aplausi, atkal saucieni, taču runas visiem jau bija manāmi apnikušas — it īpaši tāpēc, ka zālē jau bija sanākuši daudzi no tiem, kas biļetes pirkuši tikai uz dejām. Atnesa ģitāru, un dziedātāja Carova dziļā krūšu balsī nodziedāja dažas krievu un čigānu romances. Ieskanējās mūzika, un vairums viesu piecēlās no galda. Visi jokodamies izteica piekrišanu tam, ka tiesības atklāt dejas tiek piešķirtas karaļiem — šaha karalim un skaistuma karalienei. Ar to neapmierinātajai Aļehinai vajadzēja stāties otrajā pārī ar Samšinu. Trokšņainā līksmība, ilga līdz pulksten trijiem.

Aļehins jutās laimīgs. Viņš atradās šaha Olimpa virsotnē, bija sasniedzis visu, pēc kā tiecies. Bija piepildījies visa mūža sapnis, liktenis bija viņu apbalvojis par visiem pūliņiem, par visām mokām. Kā gan lai nepriecājas! Viņš visu vakaru jokoja, smējās, daudz dejoja. Un tomēr pat šajos neaptumšotās laimes brīžos saviļņoto čempionu laiku pa laikam piepeši pārņēma neskaidras bažas. Tad satraukta balss kaut kur sirds dziļumos viņam čukstēja, ka laimes virsotne, kurā viņš beidzot uzkāpis, nepavisam nav tik droša, ka viņš sācis slīdēt kaut kur lejup — dziļā, briesmīgā bezdibenī.

2

Piepeša asa sāpe piespieda Aļehinu apstāties ielas vidū: vairākas sekundes sirdi žņaudza kāda spēcīga, nežēlīga roka. Aļehins nobijās un stāvēja, pie sienas piespiedies, ieklausīdamies neizprotamajā, briesmīgajā procesā, kas norisinājās viņā. Drīz vien sāpe atlaidās un varēja doties tālāk. Nu viņš jau soļoja lēnām. «Nedrīkst tā skriet!» Aļehins pavēlēja pats sev. «Tas ir kaut kas jauns, agrāk tādu sāpju nav bijis. Laikam esmu noguris: mačs, uztraukumi. Nadjai taisnība — ir jāatpūšas,» Aļehins nosprieda. «Kad tikšu galā ar visām darīšanām, aizlaidīšu kaut kur pie jūras vai kalnos.»

Viņš atkal atcerējās sava gājiena mērķi un gaidāmo nepatīkamo izskaidrošanos. «Kāds nelietis!» Aļehins kādu lamāja. «Tūlīt es viņam parādīšu! Tikai mierīgāk, bez nervozēšanas,» viņš atcerējās sirdi. «Nevajag uztraukties! Jāprot citus satraukt tā, lai pats paliktu mierīgs.» Viņš nosoļoja divus kvartālus un apstājās trešā pret vidu. Pie nelielas mājas parādes durvīm atradās izkārtne: ««Vozroždeņije» redakcija». Tāds pats uzraksts atradās pie otrā stāva dzīvokļa durvīm. Aļehins apņēmīgi atvēra durvis un no neliela gaiteņa nonāca istabā ar zemiem griestiem un nelielu logu. Pie vienkāršiem rakstāmgaldiem sēdēja kāds Aļehinam nepazīstams reportieris un Zaļivnojs. Biezajos tabakas dūmos Aļehins tikai ar pūlēm saskatīja avīžnieku, pie kura bija tik ļoti steidzies.

•— Es pie jums, — stingrā balsī sacīja Aļehins, šādos apstākļos neuzskatīdams par vajadzīgu ar reportieri pat sasveicināties.

— Ar ko varu pakalpot? — Zaļivnojs mazliet izsmējīgi apvaicājās, Saspringtais smaids, kāds parādījās viņa lūpās, liecināja, ka viņš no gaidāmās sarunas negaida neko labu.

— Jūs raksti.,* — Aļehins iesāka, taču viņu pārtrauca telefona zvans.

Zaļivnojs pacēla klausuli un dusmīgi sacīja: — Hallo! — bet nākamajā mirklī viņa balss krasi mainījās, tūdaļ kļūdama glaimīga un iztapīga: — Klausos, redaktora kungs!... Labi, es pierakstu... Tā... «Tretjakova galerijas izlaupīšana...» Tā, labi! Iztaisīšu ar galvu, jā, jā, būs darīts... «Maskava iepirkusi Amerikā simttūkstoš elektrisko krēslu.» Gatavs, pierakstīju. Tālāk... «Miljoniem bezdarbnieku pilsētās, desmitiem miljonu sādžās.» Pierakstīju... Varbūt pielikt vēl klāt, redaktora kungs: «Cilvēki mirst aiz bada, līķi Maskavas ielās...» Nav vērts? Jūs uzskatāt par pārmērību? Labi, redaktora kungs. Es pierakstu: «Stāvoklis sliktāks nekā carisma laikā.» Gatavs. Jā, pierakstīju, redaktora kungs. Izdarīšu, noteikti izdarīšu..*; Ko? Sagatavoju...: Es

jums tūliņ nolasīšu.

Zaļivnojs starp vāciņiem sameklēja kādu papīriņu un nolasīja tajā rakstīto pa telefonu.

— Es atradu, redaktora kungs. ** — Zaļivnojs atkal sāka runāt klausulē. — Domāju ievietot trešajā lappusē. Te tas ir... Paziņojums. G. K. Urbina lekcija, 79 rue Delieit Ruere, «Kāpēc gan mums jāiet bojā?» Labi. Paldies..4 Uz redzēšanos, redaktora kungs!

— Ko tad jūs gribējāt teikt? — Zaļivnojs uzrunāja Aļehinu ar pirmītējo saspringto smaidu sejā. Tas atkārtoja savu jautājumu:

— Vai jūs rakstījāt avīzē par banketu?

— Es, — Zaļivnojs izaicinoši atbildēja. — Kas tad ir?

— Tas, ka jūs esat samelsis visādus brīnumus, — lūk, kas! Kā jums nav kauna!

Aļehins, kaut gan bija sev devis vārdu neuztraukties, saka zaudēt pacietību un sašuta ar katru brīdi vairāk.

— Kaunu es nodevu Semjonova ziņā, kad stājos darbā, — Zaļivnojs mierīgi atvairījās. — Un kur tad es būtu samelsis?

— Redz, te, — Aļehins pastiepa reportierim avīzi. — Vai tad es tā teicu? — viņš iebakstīja ar pirkstu rakstiņa pēdējās rindiņās.

— Apmēram tā.

— Ko tad — apmēram? Kurš tad runāja par mežonīgo fantasmagoriju Krievijā, par boļševiku bojāeju?

— Es sapratu, ka jūs. Tā saprata visi krievi.

— Krievi! •— Aļehins izsaucās. - Jus melojat kā

suns!

— Avīzes reportierim ļoti patīkams kompliments, t—• Zaļivnojs nesatricināmā mierā atbildēja.

— Es uz karstām pēdām došos pie Semjonova, viņš jums parādīs komplimentus! — Aļehins piedraudēja.

— Semjonova nav, ir Čebiševs, — vēl arvien cenzdamies saglabāt mieru, piezīmēja Zaļivnojs un, piepeši vairs nevaldīdamies, sāka kliegt: — Ejiet! Žēlojieties! Zināt, Aļehina kungs, — viņš izspieda caur zobiem, — jūs mēs jau sen esam iepazinuši! Krievi! Bet kur jus bijāt, kad mūsējie krievi gāja bojā Vrangeļa un Kol-čaka karaspēkos?! Kur?! Strādājāt Kominternē, Kriminālmeklēšanā, palīdzējāt boļševikiem ķert bandītus. Bet tie bandīti visbiežāk bija tieši mūsējie krievi. Ak, jūs,., pasaules čempions! Gribat būt labs gan jūsējiem, gan mūsējiem, ar vienu... piedodiet, reizē uz diviem krēsliem sēdēt. Neizdosies!

— Tā nav jūsu darīšana!

— Nekā, mana gan. Pie viena «r- esmu lasījis padomju žurnālus — jūs rakstāt ari tiem. Dažs labs vēl arvien, līdz pat šim laikam, tur uzskata jūs par savējo. «Aļehins aizbraucis uz neilgu laiku. Sakaus Kapablanku un atgriezīsies.» Pamēģiniet vien tagad!

Pēdējos vārdus Aļehins dzirdēja, vērdams vaļā redaktora istabas durvis. No galda YWam pretī piecēlās smagnējais Čebiševs. Ar pastieptu Jrpku viņš naca_ Aļehinam pretī, nenolaizdams no viņa savu mazo vēža ačteļu ciešo skatienu.

— Sveicināti! — Aļehins paspieda viņam pretī pastiepto bijušā prokurora tuklo, miklo roku. — Nāku pie jums ar sūdzību: jūsu reportieris tīšuprāt sagrozījis manu runu Krievu klubā.

— Tas ir slikti, tas ir slikti, — Čebiševs ^ atnācēju mierināja. — Lūdzu, sēdieties, — viņš norādīja Aļehinam uz atzveltnes krēslu, pats atkal iekārtodamies pie rakstāmgalda, — Kas tad īsti noticis? — viņš uzsvērti mierīgā tonī pavaicāja Aļehinam.

Te, redz, ir rakstīts par fantasmagoriju un visu ko citu, «r— Aļehins pastiepa avīzi Čebiševam. — To taču neteicu es, bet gan jūsl

— Es? — Čebiševs gari novilka. — Bet vai tad jūsu runā nekā tamlīdzīga nebija?

— Nē. Es runāju par krieviem, par emigrāciju.

— Un par draudīgiem spēkiem? Vai atceraties?

— Nu, to es teicu gan, bet te ir samuldēts diezin kas!

— Dārgais Aleksandr Aleksandrovič! — Čebiševs kā pamācīdams sacīja. — Jums tak ir zināms kārtīgas avīzes princips: ja rakstā ir kaut pieci procenti patiesības, tad viss raksts ir pareizs.

— Nu, ja kārtīguma princips ir tāds, tad atvainojiet mani! — Aļehins noplātīja rokas. Viņš izvilka etviju un ar nervozām kustībām aizdedzināja cigareti.

— Par ko īsti jūs uztraucaties? — Čebiševs pēc nelielas pauzes pavaicāja. — Parīzē tas jūsu autoritāti ir tikai cēlis.

— Jā, bet šis raksts taču ir meli, ne patiesība! — Aļehins joprojām uzstāja.

— Tā vajag, dārgais Aļehina kungs. Vajag!

— Kam?

— Jums, man, visiem, kas bija Krievu klubā. Visiem krieviem, kas zaudējuši dzimteni. Tā ir politika.

— Es negribu iejaukties jūsu sīkajā politikā!

— Sīkajā?! — Čebiševs ielūkojās Aļehinam acīs. — Nu, tad zināt: šī politika Francijā baro divsimttūkstoš emigrantu! Gādā tiem pajumti un maizes kumosu.

— Kāds tam sakars ar mani?

— Jūs esat pasaules čempions, šaha karalis. Ja gribat zināt — jūs, Šaļapins, Rahmaņinovs — jūs esat mūsu karogs.

— Bet es negribu naidoties ar Krieviju. Tā ir mana dzimtene.

— Tā ir ari mana dzimtene, — Čebiševs apliecinādams pamāja ar galvu. — Bet tur ir boļševiki. Un kas viņi mums ir? Tiklab man, kā arī jums viņi ir atņēmuši visu, kas mums piederēja. Jūs taču esat muižnieks! Pret ko jūs iebilstat?! Boļševiku krahs patiešām ir neizbēgams. — Čebiševs pastiepa sarunu biedram pretī kaudzīti avīžu. — Murgi, kuros iegrimusi Krievija, patiesi drīz vien izklīdīs. Par to runā gan Francijā, gan Anglijā, gan Amerikā. Visā pasaulē!

Aļehins apklusa, neko neteica ari Čebiševs. Pēc neilgas pauzes bijušais prokurors turpināja:

— Tad nu atvainojiet, ka esam mazliet pielabojuši Jūsu teikto, — viņš sacīja Aļehinam. — Tā vajadzēja. Un ir jau ari par vēlu par to daudzināt.

— Kā tad par vēlu? Kāpēc? — Aļehins nesaprata.

— Es tikko gribēju jums zvanīt. Mēs ievietojam avīzē, lūk, šādu informāciju. No krievu laikrakstiem. Izlasiet!

Cebiševs pasniedza Aļehinam papīra lapu. Ņemot papīru no redaktora resnajiem pirkstiem, Aļehinu pārņēma nelāga nojausma. Un bijušā prokurora skatiens jau arī nesolīja nekā patīkama.

«... Pēc runas Krievu klubā,» ātri pārlaidis acis banketa aprakstam, Aļehins lasīja nobeiguma rindas, «ar pilsoni Aļehinu mums visas saites sarautas. Viņš ir mūsu ienaidnieks, un vienīgi kā ienaidnieks viņš mums turpmāk jātraktē. Katrs, kurš tagad kaut mazliet ir viņa pusē, ir pret mums. N. Kriļenko.»

Kaut Aļehins tikko bija nospiedis cigaretes galu, viņš atkal izvilka etviju un aizdedzināja jaunu cigareti.

— Jā, — viņš klusi noteica pēc pauzes. — Tad tāpēc es saņēmu telegrammu no Grekova — viņš atsakās no manas līdzdalības žurnālā «Šahs».

— Vai no brāļa neko neesat saņēmis? — Cebiševs pavaicāja.

— Kā jūs zināt, ka man ir brālis?

Aļehins paņēma pretī pastiepto lapiņu. Tur bija rakstīts:

«Es nosodu katru pretpadomju uzstāšanos, lai tā nāk, no kā nākdama — vai, kā tas ir šajā gadījumā, no mana brāļa vai kāda cita. Ar Aleksandru Aļehinu es sarauju sakarus uz visiem laikiem. Aleksejs Aļehins.»

Nokarot galvu, Aļehins paslēpa seju no Čebiševa.

— Ticiet man, es pie tā neesmu vainīgs, — pēc ilgas klusēšanas Cebiševs atkal ierunājās. — To sagrozīšanu izdarīja Semjonovs. Es, redzat, viņam neesmu pietiekami liela figūra, vajag, lai pret boļševikiem izsakās karalis.

— Tātad ienaidnieks... «Ar Aleksandru Aļehinu es sarauju sakarus», — Aļehins rūgti prātoja. — Ātri gan... Tu, Ļoša, taču pats man mācīji: nekad nesteidzies, noskaidro visu, apdomā ... Ienaidnieks ...

— Kas tur ko skumt, ir jau par vēlu, un vai maz ir vērts? — Cebiševs mēģināja Aļehinu uzmundrināt. — Varbūt tas viss ir uz labu. Jūs tagad piederat ne tikai Krievijai, dārgo Aleksandr Aleksandrovič, bet visai pasaulei. Šaha karalis! Visur jūs sagaidīs ar godu, vis-

varenākie cilvēki uzskatīs par pagodinājumu ar jums iepazīties. Pie viena — vai neesat aizmirsis, ka Berteljē jūs ar sievu ir ielūdzis uz pavasara «elegances svētkiem»? Tas ir liels gods! Jūs solījāt ierasties. Būs arī Kuprins un Lifars. Berteljē ir pasūtījis speciālu galdiņu. To nemaz nebija tik viegli izdarīt —- jūs jau zināt, kas ir «elegances svētki».

Kad Aļehins gāja prom no redakcijas, viņš gaitenī sastapa Zaļivnoju. Tas acīmredzot bija varējis noklausīties Aļehina sarunu ar Čebiševu, bet varbūt visu bija zinājis jau iepriekš. Reportiera mazajā, piņņainajā sejā bija lasāms uzvaras prieks: Aļehins ar pūlēm novaldījās, nepārmācījis viņu pēc gauži vienkāršās metodes, pēc kuras kādreiz bija izrēķinājies ar ienaidniekiem tālajā bērnībā.

Iznācis no redakcijas, Aļehins gausi vilkās mājup. Parīzes ielās viss bija tāpat kā senāk: tās pašas mājas, tie paši steidzīgie, rosīgie cilvēki, bet tajā pašā laikā ļoti daudz kas bija kļuvis citāds. Negaidītā katastrofa krasi mainīja Aļehina dzīvi, atņēma viņam senāko mieru un pārliecību. Vēl gluži nesen, pirms šī gājiena uz redakciju, pirms tām lapiņām ar drausmīgajiem vārdiem, viss bija šķitis tik pastāvīgs, cerību pilns: nākotne rādījās bezrūpīga un priecīga. Bet nu vienā mirklī viss bija sabrucis!

Nav ko slēpt — Aļehinu šajās viņa vispasaules uzvaras dienās nomāca un aizvainoja franču vienaldzība pret viņu. Cik vēsi tie bija viņu sagaidījuši pēc uzvaras Buenosairesā, cik maz avīzes bija rakstījušas par viņa triumfu. Ar to viņš jau bija samierinājies. Iq lai dara: šajā zemē vispār maz ciena šaha spēli, un \e nu vēl uzvaru gūst svešzemnieks. Grūtos brīžos, kad ķļuya sevišķi skumji ap sirdi, Aļehinu bija sildījusi apziņa, ka kaut kur, lai arī tālu prom, atrodas viņa sirdij tuva zeme, kur viņš dzimis un uzaudzis, kajšī zeme seko viņa panākumiem, satraukti pārdzīvo viņa sasniegumus un neveiksmes. Ne velti viņš tik rūpīgi glabā šīs zemes pasi! Sešos aizritējušajos gados krievu čempions ne mirkli nebija pārtraucis sakarus ar draugiem dzimtenē, bija dalījies ar viņiem savos plānos un iecerēs. Sakari bija silti un sirsnīgi, kaut arī ar vēstuļu starpniecību, kaut neregulāri, taču Aļehinam tie bija svarīgi un dārgi. Tie viņu bija stiprinājuši grūtajā cīņā, devuši jaunus spēkus un pārliecību. Nosūtīdams vēstuli vai rakstu krievu šaha žurnālam, Aļehins bija jutis, ka raksta uz

dzimtajām mājām, cilvēkiem, ar kuriem viņu vieno asiņu un gara radniecība. Šādu sakaru iespēja bija viņu sildījusi, stiprinājusi apziņu, ka viņa cīņa par šaha mākslas virsotnēm ir taisnīga.

Un nu visam beigas. Nepiesardzīgie_vārdi, pateikti šajā nevienam nevajadzīgajā banketā, sarāva pavedienu, kas viņu bija saistījis ar dzimteni, ar cilvēkiem, kuru domas un draudzība viņam bijušas tik dārgas. Tagad viņš tienf ir svešinieks, pat ienaidnieks, neviens viņam vairs nesūtīs nekādu ziņu. «Tas, kurš tagad kaut mazliet ir viņa pusē, — tas ir pret mums,» viņš atcerējās Kriļenko vārdus. Vairs nebūs rakstu uz Maskavu, vēstuļu Grigorje-vam un Grekovam, vairs nebūs labo, sirsnīgo apsveikumu, kādi pienāca no Krievijas.

Un nav vairs Varvaras un Alekseja! «Ar Aleksandru Aļehinu es sarauju visus sakarus,» Aļehins ar šausmām atkārtoja brāļa vārdus. Mīļie Varja un Ļoša, ja jūs zinātu, cik nelāgi tagad klājas jūsu Sašam! Bet kā lai jums visu izskaidro?! «Varbūt jāaizraksta?» uz mirkli pazibēja doma. «Jāizstāsta, kā noticis šis muļķīgais pārpratums. Jāmēģina atjaunot agrākais stāvoklis. Nē, nekas neiznāks! Neticēs jau: teiks, ka es tikai taisnojos. Vai arī nemaz neatbildēs. Un ko tu panāksi? Neko! Radīsi tikai jaunas nepatikšanas sev un Nadjai. Ja padzīs no Francijas, kur tad paliksi? Atņems pajumti, neskatīsies, ka tu esi pasaules čempions. Tādus kā Zaļivnojs nekas nespēj apturēt. «Gribat būt labs gan mūsējiem, gan jūsējiem. reizē uz diviem krēsliem sēdēt!» Un pārējie jau ar! viņu atbalstīs. Viņi nekādi nespēj man piedot pie boļševikiem nodzīvotos gadus.»

Kas tad nu iznāk: ceļa nav ne uz vienu pusi, ne otru. Te — svešs, tur — ienaidnieks. Viens visā pasaulē starp divām ugunīm. Vientulība ir briesmīgs stāvoklis. Lūk, * milzīgā civilizētā pilsētā — pašā Eiropas centrā — pa ļaužu pārpilnām ielām soļo cilvēks. Visapkārt nami, mašīnas, garām iet cilvēki, tomēr viņš to vidū ir vientuļš. Nevienam nevajadzīgs, visiem svešs. Tie paies garām, pieskarsies kā nedzīvam priekšmetam un pat nepamanīs. Viņš tiem ir vienaldzīgs, svešs! Svešs gan šim bārdainajam vīrietim, gan šai koķetajai dāmai, kas raugās apkārt ar meklējošu skatienu. Ja kas atgadītos — šis klaidonis nevienam nebūs vajadzīgs. Nē, protams, viņam sniegtu pirmo palīdzību, justu līdzi. Ir taču civilizēta tauta! Tad izklīstu katrs uz savu pusi un pēc pieciem soļiem jau

būtu aizmirsuši par viņu pašu un par viņa nelaimēm« Patiesi, visbriesmīgākā vientulība ir vientulība pūļa vidū, «Ko lai tagad iesāk, vai jāiet bojā?» Aļehins pats sev prasīja. ««Kāpēc mums būtu jāiet bojā?»» viņš atcerējās ērmīgo sludinājumu pie Zaļivnoja. «Nekā, par agru esi nokāris degunu, vēl tev nemaz tik slikti neklājas. Mēs vēl turēsimies virs ūdens, neesam nemaz tik nelaimīgi! Ir Nadja, Voļanskis, Kuprins. Un šahs taču pats par sevi. ir liela, saturīga dzīve. īpaša dzīve. Kaut arī sevī noslēgta, kaut abstrakta, taču aizraujoša dzīve, kas sniedz prieku un laimi. Dzīvošu tagad šaham, ir taču iespējams, iedziļinoties iemīļotajā mākslā, aizmirst visas dzīves nedienas. Esmu taču šaha karalis, manos spēkos ir atminēt šīs bezgalīgi dziļās spēles brīnumainos noslēpumus. Te es esmu spēcīgāks par visiem, esmu valdnieks, šajā klusajā valstī mans vārds ir likums. Kaut esmu cietis katastrofu cilvēku pasaulē, toties šahā es triumfēju. No šī brīža mans mērķis ir kalpot šaha spēles mākslai, kalpot tai pašaizliedzīgi. Tai tad arī atdošu visus savus spēkus, domas un sevi visu!»

Lonšānes hipodroma skrejceļa elipse bija prasmīgi apgaismota ar prožektoriem: gaisma nežilbināja auļojošos zirgus un vienlaikus ļāva iztālēm — no tribīnēm — sekot sacīkšu gaitai visā distancē. Elipses centrā bija tumšs, tāpēc pāri zemu nopļautajai zālei laistījās visdažādākie zaļās krāsas toņi. Jo tuvāk centram, jo tumšāki.

Laiku pa laikam pa apgaismoto celiņu aizauļoja kārni sugas zirgi ar tieviņiem žokejiem dzeltenos ādas seglos. Dažādas krāsas kamzoļos ģērbušies jātnieki mežonīgā tempā drāzās pretī finišam, skanot tūkstošiem uzbudināto parīziešu azarta saucieniem, kas pauda sajūsmu vai sašutumu.

Šie saucieni tomēr skanēja vienīgi no lētajām tribīnēm; terasēs, kur sēdēja bagātie ļaudis, neviens, šķiet, pat neinteresējās par to, kas notiek sacīkšu laukumā. Te skaitījās nepieklājīgi izrādīt interesi par totalizatora laimestu, tāpat arī žēloties par lieliem zaudējumiem. Pie galdiņiem zem vieglām nojumēm valdīja neierobežota līksmība: «elegances svētki» — dārgu tualešu un dārglietu demonstrēšana ritēja pilnā sparā. Viss dārgais, skaistais un uzkrītošais, kas vien Parīzē atrodams, bija pārstāvēts šajā greznības izstādē, Bija ieradies republikas prezidents un Parīzes slavenās kokotes, kāds ceļojošs «imerikāņu miljardieris un restorānu īpašnieki. Indijas maharadža aizveda pie galdiņa slaidu, graciozu manekeni no modes veikala. Viņus sagaidīja ar ziņkārīgiem skatieniem — šodienas avīzēs tika ziņots: «Maharadža ar jauno francūzieti pavadījis mēnesi Nicā. Abi bijuši viens ar otru apmierināti.» Uz laimīgo draudzeni ar skaudību noraudzījās citas manekenes: viņas šurp bija atsūtījuši veikali, viņu uzdevums bija vispārējās līksmības atmosfērā demonstrēt mugurā esošo jaunāko fasonu tērpu eleganci.

Valdīja greznība un krāšņums. Vīriešiem mugurā bija svinīgas, melnas frakas, tikai rozetes un ordeņa lentītes apliecināja viņu dižciltību. Dāmas pārsteidza ar daudzveidīgām vakara tualetēm, kuru izsmalcinātību izcēla pasakaini dārgie gredzeni, diadēmas un auskari. Šī bija vērtību parāde. Rīt viszinīgie reportieri aprakstīs avīzēs, cik maksājušas dažas labas miljonāres rotaslietas, cik fantastiskas bagātības valkājuši šie dzīslainie kakli, kaulainie pirksti, krunkainās ausis. Vilinošās dārglietas! Ne velti pieredzējusi acs pūlī varēja pamanīt detektīvus, kas bija speciāli salīgti dārglietu apsargāšanai.

Te reti kurš pievērsa uzmanību zirgiem: vīrieši reizēm tomēr paskatījās binoklī uz tālumā auļojošajām figūriņām, bet dāmu uzmanība bija visā pilnībā pievērsta konkurenšu tērpu izpētei.

Pie galdiņa, kur sēdēja Aļehins, nevaldīja jautrība. Li-fars kaut kur aizgāja, kad vakariņas bija tikai pusē. Slavenajam dejotājam Parīzes augstākajā sabiedrībā bija daudz vīriešu un sieviešu dzimuma cienītāju, lai gan ļaunas mēles melsa, ka sievietes ķermeņa skaistums viņu jau sen vairs nesatraucot.

Aļehins un Kuprins neko neēda — nezin kāpēc negribējās. Abi izdzēra tikai pa kausam auksta vīna. Abus nomāca gan šie svētki, gan franču sabiedrība, kur viņi bija ieradušies vienīgi pēc Čebiševa lūguma. Kuprins klusēja. Tikai viņam tuvu cilvēku lokā rakstnieks kļuva runīgs un jautrs, bet kurš gan šajā — viņam netīkamajā vakarā varēja būt tuvs? Čebiševs ar pūlēm uzturēja pie galda kopējo sarunu — to darīt viņam palīdzēja Ber-teljē sieva un francūzis pats. Jau vairākas reizes Ber-teljē bija uzsaucis tostus par Krieviju, kur viņam palikušas rūpnīcas, un par vecās labās iekārtas atgriešanos. Laiku pa laikam pie galdiņa pienāca ieskurbuši franči un viņu sievas. Berteljē viņiem stādīja priekšā Čebiševuf Kuprinu un Aļehinu.

— O! Ļoti interesanti! — franči un francūzietes čivināja, kad Berteljē par Aļehinu pavēstīja, ka viņš ir pasaules čempions, kaut arī pēc iereibušo viesu sejām nebija grūti pamanīt, ka viņi savu mūžu nav dzirdējuši šo vārdu un viņiem tas neko neizsaka.

Vakars varēja būt pusē, kad pie Berteljē pienāca kāds labi ģērbies kungs. «Bukmeikers,» Aļehins tūliņ uzminēja. Kungs kaut ko iečukstēja Berteljē ausī, tas savukārt kaut ko čukstus pavaicāja kungam. Tad. Berteljē izvilka kabatas portfeli un bukmeikeram pasniedza vairākas asignācijas. Pēc minūtēm piecpadsmit tas atkal pieskrēja pie Berteljē un priecīgs pasniedza viņam lielu žūksni naudas.

— Tā tik ir spēle! — Berteljē izsaucās, uzsizdams sev pa kabatu, kur bija noglabājis naudu. — Divi tūkstoši. Nav slikta kombinācija!

Es arī tīri labi varu spēlēt! — Berteljē iesmējās, tā arī nesagaidījis no Aļehina ne vārda. — Arī te vajadzīgs precīzs aprēķins! Es visu laiku gribēju jums pavaicāt, Aļehina kungs, vai jums ir kāda specialitāte.

— Aļehina kungs ir jurists, — Čebiševs pasteidzās atbildēt čempiona vietā.

— Vai šaha spēle jums dod labus ienākumus?

— Kā nu kuru reizi... — Aļehins paraustīja plecus.

— Nu, teiksim, cik liela, piemēram, ir pirmā balva turnīrā?

— Kā nu kurā turnīrā. Kādi piecsimt franki, lielā turnīrā — tūkstoš franku.

— Tad labāk spēlēt zirgu skriešanās sacīkstēs! — Berteljē nebeidza uzjautrināties. — Te vienā mirklī var saņemt vairākas jūsu pirmās balvas.

— Bet tev taču gadās arī zaudēt, mans dārgais, •— iejaucās Berteljē sieva. — Kamēr monsikur Aļehins vienmēr ir pirmais.

Orķestris sāka spēlēt jaunu deju un uz dažām sekundēm pārtrauca sarunu pie galda.

— Sakiet, monsieur Aļehin, — vai dambreti jūs spēlējat? — Berteljē sieva ievaicājās.

— Mazliet spēlēju gan.

— Mums muižā ir kambarsulainis — tas tik ir veikls dambretes spēlētājs! Visus apspēlē. Jūs varētu ar viņu pacīkstēties!

Aļehins paraustīja plecus — kur nu mani

— Nē, nemaz nesmejieties! — francūziete uzstāja. — Viņš arī ir lielmeistars! īsts lielmeistars.

Atkal iestājās klusums. Kuprins klusuciezdams pamāja ar galvu uz izejas pusi. Aļehins tāpat ar galvas mājienu izteica piekrišanu.

— Jūs man piedodiet, — Aļehins, kājās celdamies, sacīja, — bet mēs ar Aleksandru Ivanoviču esam spiesti jūs atstāt. Steidzamas darīšanas.

— Kurp jūs iesiet, svētki tikai vēl sākas, priekšā vēl tik daudz kā interesanta! — Berteljē un viņa sieva sāka čivināt, taču bija pilnīgi skaidrs, ka tā ir tikai nodeva pieklājībai, ka nerunīgie krievi viņus interesē pavisam maz.

Vējš aizvilcis ceļus uz Krieviju,

Sniega putenī sirmā tie gaist,

Dūc stepē zempūtis meldiju —

Tas tev dvēseles aizlūgums skaists.

Šī četrrinde vecajā rakstībā bija uzrakstīta uz tapešu otras puses. Tai līdzās pie sienas karājās Maskavas kremļa, Lielā teātra, milzu zvana un milzu lielgabala fotoattēli. Turpat bija arī primitīvi uzzīmēts piemineklis — Pēteris Pirmais zirgā un Ziemas pils. Uz augstiem postamentiem, kas bija pārklāti ar izšūtiem galdautiem un dvieļiem, bija novietoti vēderainie Tulas patvāri. Šodien restorānā bija maz apmeklētāju — varbūt tāpēc, ka nespēlēja krievu tautas instrumentu orķestris un nedziedāja iecienītais kornets Grigorijs Orlovs. Pie dažiem galdiņiem Aļehins tomēr ieraudzīja paziņas. Par kaut ko aizrautīgi sprieda aktieri Natālija Lisenko un Turžanskis, kopā ar viņiem sēdēja teātra darbinieki Djagiļevs un Pitojevs. Blakusgaldiņu bija aizņēmuši mākslinieki Ja-kovļevs, Sutins un Tereškovičs.

Aļehins un Kuprins, atteikušies no vakariņām nepatīkamajā kompānijā, «Martjaničā» sāka just izsalkumu. Kuprins iemeta acis viesmīļa atnestajā ēdienu kartē un piebīdīja to Aļehinam. Pie dzērieniem bija minēti ari tādi: «žuļiks» — 4 franki, «nikolaška» — 2,5 franki, «pat-vārītis» 16 glāzītēm — 15 franki. Tālāk franču virtuves delikateses mijās ar izslavēto krievu lasi un melnajiem ikriem. Varēja pēc vēlēšanās pasūtīt vistas pastēti, Dra-gomirova pudiņu, bliņas.

— Nu gan mēs iepriecinājām frančus, — Aļehins pavīpsnā ja, kad viesmīlis bija pieņēmis viņu pasūtījumu: katram pa «žujikam», pudiņš Kuprinam un bifšteks Aļe«* hinam. — Sabojājām visus «elegances svētkus».

— Nekas, tagad viņi čivina, kā pašiem patīk! — Kup-rins atmeta ar roku. — Mēs tak viņiem nepavisam neesam vajadzīgi. Ar Čebiševu tam Berteljē acīmredzot ir kādas darīšanas. Bet mēs... Visiem rūp zaudētās rūpnīcas.

Drīz vien viesmīlis atnesa pasūtītos ēdienus. Draugi saskandināja glāzītes un klusēdami ar kāri paēda vakariņas. Parunāja par frančiem, par Čebiševu. Tad Kuprins izvaicāja Aļehinu par šaha notikumiem un negribīgi pastāstīja par saviem literārajiem plāniem.

Tad atkal abi brīdi cieta klusu. Piepeši Aļehins atcerējās:

— Lūk, Aleksandr Ivanovič, jūs teicāt, ka mes frančiem neesam vajadzīgi. Bet kam mēs vispār esam vajadzīgi? Sveši mēs esam te un arī tur, — Aļehins norādīja kaut kur tālumā. — Vai esat dzirdējis, ko par mani raksta Krievijā?

— Lasīju «Vozroždeņije».

— Es jau ne pie kā neesmu vainīgs! — Aļehins nesavaldīgi izsaucās. — Tas viss ir Semjonova roku darbs.

— Varbūt nevajadzēja iet uz šo banketu?

— Es taču domāju, ka tas tiek rīkots tikai šahistiem, tikai savējiem. Bet sanāca visvisādi. Ko lai es tagad daru? Kā jūs domājat, Aleksandr Ivanovič?

— Baidos kaut ko ieteikt.

— Saprotiet jel, tas ir tik aizvainojoši un sāpīgi. Brālis un māsa mani uzskata par ienaidnieku. «Šaha avīze» atteikusies no manas līdzdalības. Senāk aizsūtīju rakstiņu uz Maskavu un jutos, kā mājās pabijis. Bet tagad — esmu ienaidnieks.

— Varbūt vajadzētu uz turieni aizrakstīt un visu izskaidrot?

— Tiku par to domājis. Bet diezin vai no tā kas iznāktu. Varu palikt bez pajumtes te un tur neko nepanākt.

— Laikam jau tev taisnība, Saša, — Kuprins piekrita. — Tāds jautājums jāizšķir krasi. Mezgls jāpārcērt ar vienu cirtienu, bez šaubīšanās.

— Mēs abi esam izstumtie, Aleksandr Ivanovič, — Aļehins turpināja sarunu. — Neesam nevienam vajadzīgi. Piedāvā saspēlēt dambreti ar kambarsulaini. Kā jums tas patīk?

— Tev, Saša, vel neklājas tik ļauni, — Kuprins sku

mīgi noteica. — Tu vari braukāt apkārt pa pasauli. Bet, icdž, mums u>. Franciju es mīlu, viņš pēc neilgas pauzes turpināja, mazliet ieskurbis. Parīze ir lieliska, bet

ujā taču ir tik maz mums tuva. Tē nerunā krieviski — veikalā, alus dzertuvē, nu, mīļais dievs, visur tikai svešā mēlē! Un tas nozīmē, ka padzīvošu, padzīvošu te kādu laiku —* un vairs nevarēšu rakstīt, Ir, zināms, tādi rakstnieki, kurus var nosūtīt mūžīgā nometina jumā uz Ma-dagaskaru, — viņi arī tur skrīvēs romānu pēc romāna, bet man visu laiku vajadzīga dzimtā vide, visāda — ir laba, ir slikta, tikai dzimtā. Un vai nu man vienam? Rah-raaņinovs reiz žēlojās: «Kā lai rada mūziku,» viņš teica, «ja nav melodijas! Ja es jau sen vairs neesmu dzirdējis, kā san rudzulauks, kā šalc bērzi.»

— Čebiševs teica: tagad tu piederi visai pasaulei, — Aļehins sacīja, izmantodams īsu pauzi. —- Bet, ja labi padomā, — nevienam.

— Es vairs nevaru rakstīt, — Kuprins turpināja savu domu. -— Itin ne par ko. Daži izliekas, ka var iztikt arī bez dzimtenes. Izliekas.,. Es stundām ilgi sapņoju par Maskavu. Par savu mīļo, dzimto Maskavu. Grūti ir bez dzimtenes. Pat puķes dzimtenē smaržo citādi. Tās smaržo stiprāk, skurbinošāk nekā puķes svešumā.

— Bet man ceļš uz Maskavu tagad ir slēgts, — Aļehins noplātīja rokas.

— Nekas, viss ir labojams, — Kuprins mēģināja sarunu biedru mierināt. — Var pastrādāt muļķības, tikai nevajag par muļķi nomirt. Turklāt tev ir šaha spēle — tā ir internacionāla valoda.

Tieši par to es šodien daudz domāju, dārgo Aleksandr Ivanovič! — Aļehins kvēli izsaucās. *— Bez reālās dzīves vēl pastāv lieliska dzīve mākslā. Cik’ daudzi neveiksminieki atraduši mierinājumu un laimi savā iemīļotajā darbalaukā, radīdami sacerējumus nākotnei! Un mani gaida tik daudz interesantu uzdevumu. Lūk, esmu kļuvis par pasaules čempionu. Kas tas ir — beigas vai pats augstākais, ko esmu varējis paveikt šahā? Nekādā ziņā! Tas ir tikai sākums. Man jāpaceļas vēl lielākos augstumos, jāpaveic viss, ko esmu spējīgs izdarīt šaha mākslā. Turpmāk tā būs manas dzīves jēga! Es nevēlos iet bojā, man ir mans iemīļotais šahs, un man, protams, ir ļabāk nekā jums. Manus sacerējumus — skaistas šaha partijas — saprot visās pasaules malās. Drīz vien visi

cilvēki, kam patīk noslēpumainā šaha māksla, uzzinās/ ko spēj šaha karalis Aleksandrs Aļehins!

— Bravo, Saša! Tā jau ir labāk! — Kuprins pasmaidījis pacēla glāzīti un pieskandināja Aļehina glāzītei. Lētā kristāla vārā skaņa bija tikko sadzirdama «Martjaniča» iedzērušo apmeklētāju čalā.

3

Dažiem māksliniekiem, dzejniekiem un komponistiem, pat tādiem, kas pieraduši pie regulāra ikdienas darba, dzīvē gadās atslābuma periodi un, gluži pretēji, maksimālas radošas aktivitātes periodi. Šādos brīžos viņu dotības sasniedz vispilnīgāko uzplaukumu, viņu spalva tad rada vissaturīgākos, vistalantīgākos darbus, kas dzīvo mūžīgi, Lai atceramies Mikelandželo darbu pie Vatikāna freskām vai Florencē pie Dāvida statujas, Puškina Bol-dinas rudeni un Čaikovska radošo spēku uz viļņo jumu, kad viņš d$žā? nedēļās radīja «Pīķa dāmu»!

Aļehins vienīgi pirmo gadu šaha tronī valdīja bezdarbībā. Jau divdesmit devītajā gadā viņš atkal ar visu krūti metās šaha cīņās, un turpmākie četri gadi viņam bija vienreizēju sportisko un radošo sasniegumu gadi. Sājā periodā šaha karalis spēlēja desmit turnīros un visas desmit reizes bija labākais. Viņš spīdoši atsita Bogoļu-bova mēģinājumu atņemt viņam šaha kroni un uzvarēja visus lielmeistarus visspēcīgākā sastāva turnīros. «Viņš ar mums izrīkojas kā ar tādiem nevarīgiem putnēniem!» nenovaldījies izsaucās Nimcovičs, kad Aļehins jau pirmajos gājienos satrieca viņa pozīciju Sanremo turnīrā. Uzvara šajā izlases sastāva sacensībā, tāpat kā jauns Aļehina triumfs nākamajā gadā Biedā, līdz pat šim laikam tiek uzskatīts par spilgtāko paraugu visizcilākā šahista pārākumam pār laikabiedriem turnīra sacensībās.

Ne tikai Aļehina spēles spēks vien sajūsmināja šaha cienītājus. Katra viņa nospēlētā partija izraisīja sajūsmu visos, kas vien spēj novērtēt asas taktiskās sadursmes, drosmīgus uzbrukumus vai sarežģītas kombinācijas. Aļehina partijās bija viss: straujums triecienuzbrukumā, iz-: domas kaskādes taktiskajās cīņās, neizsīkstoša fantāzija. «Kombināciju ģēnijs» — lūk, tituls, ar kādu šaha pasaule apveltīja savu čempionu, un katra jauna karaļa uzstāšanās šo godpilno un skanīgo apzīmējumu apstiprināja.

Kam gan pietiktu drosmes pacelt roku pret tik varenu valdnieku? Lielmeistari pieklusa, un kurš gan no viņiem varēja cerēt uz panākumiem cīniņā ar šādu titānu? Tolaik savas šaha gaitas vēl tikai sāka abi jaunie Bot-viņņiks Padomju Savienībā un Flors Čehoslovakija, Las-kers bija pilnīgi nodevies matemātikai un filozofijai, Vienīgi Kapablanka vēl izrādīja pretenzijas uz savām tiesībām, taču ari viņš vairāk sacentās ar Aļehinu nevis pie šaha galdiņa, bet vēstuļu rakstīšanā, pieprasīdams mainīt nosacījumus, ko pats bija izstrādājis, kad sēdēja šaha tronī. Šaha cienītāji netika gudri, vai gāztais čempions vēlas spēlēt revanša maču ar Aļehinu vai nevēlas,

Aļehinam bija viss, ko vien var vēlēties šaha valdnieks. Neapstrīdams pārākums pār laikabiedriem, pilnīgi neapdraudēts šaha tronis. Mecenāti tikai neapmierināti atgaiņājās, ja kāds lūdza naudu mačam ar Aļehinu. Kāpēc palaist dolārus vējā? Kam gan ir kaut mazākās izredzes sakaut šo gigantu? Šaha karalim bija pilnīgs pamats justies apmierinātam. Viņš varēja netraucēti valdīt, izbaudīt varu šaha pasaulē, gozēties slavas un vispārējas sajūsmas spožumā.

Taču jau šī perioda beigās žilbinošajā šaha saulē saka parādīties tumši plankumi. Te Aļehins pēkšņi bez kādas vajadzības atslābināja savu pozīciju, pārkāpdams' viselementārākos šaha spēles likumus, te zaudēja partiju, spēlēdams to tik vāji, ka par šādu spēli būtu jākaunas katram ierindas meistaram. Sākumā šīs kļūmes pagaisa vispārējā spožumā, tomēr ar katru turnīru kļuva arvien skaidrāks, ka čempiona daiļradē iestājusies kāda krīze. Šaha pasaule bija pārsteigta, lielmeistari vaicājoši saskatījās, vērodami Aļehina vājo spēli. Vai tā ir īslaicīga parādība vai norieta sākums? Kas notiek ar šaha gigantu, kāda ļauna kaite novājina viņa vareno šaha organismu? Cilvēki vaicāja cits citam, bet kurš no tiem spēja atbildēt uz šiem jautājumiem? Patiešām — kurš?

,, Aļehins bija norunājis pulksten divos tikties ar Floru kafejnīcā «Ambassadeur». Līdz tikšanās laikam bija vairāk par stundu, un viņš nolēma vēl pastaigāties pa pilsētas centru. Aļehins mīlēja Čehoslovakijas galvaspilsētu Zelta Prāgu, viņam patika jautrie, labsirdīgie čehi: slāvu valodas mīkstās skaņas atgādināja dzimteni. Un pats galvenais — te viņš bija nokļuvis patiesu cienītāju vidēr te labi izprata un cienīja šaha spēles mākslu. Dažās citās zemēs šaha čempionu nereti uzskatīja par

tādu kā savdabīgu ekvilibristu, bet Cehoslovakijā vairums cienītāju uzņēma Aļehinu kā īstenu mākslas kalpu, brīnišķīgu šaha daiļdarbu radītāju. Tādēļ te no viņa prasīja nevis nogurdinošus aklās spēles seansus, nevis re-korduzstāšanos pie daudziem šaha galdiņiem reizē, bet konsultatīvas partijas, nelielus seansus, spēlējot uz laiku. Tādās sacensībās parasti nav runas ne par izturību, ne par rekordiem; šādās parauga spēlēs cienītāji var vērot patiesu meistarību, izprast izcila lielmeistara domas dziļumu. Varbūt to veicināja arī tas, ka Čehoslovakija ir lielisku šaha tradīciju zeme, kas devusi izcilus lielmeistarus — Rihardu Retī, Oldridžu Durasu un Solomonu Floru.

Aļehins divreiz apgāja apkārt Vaclava kapelai. Mierīgās taisnlīniju celtnes Prāgas Centrālajā laukumā viņu nemanot bija nomierinājušas, ziemas dienas vieglā sala atvēsinātais gaiss tīkami atsvaidzināja. Piepeši viņš aiz kāda veikala vitrīnas stikla ieraudzīja pazīstamu fotogrāfiju. «Atkal,» Aļehins nodomāja, un neviļus viņu pārņēma īgnums un skaudība. Piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja lielu Flora portretu, kas atradās virs veselas piramīdas «Batja» firmas kurpju, Milzīgs plakāts ieslīpi šķērsoja skatlogu, lieliem burtiem rakstīts sauklis aicināja čehus: «Pērciet «Batjas» firmas kurpes, tieši mūsu apavus valkā Salo Flors!» Tikai pirms stundas Aļehins tādu pašu reklāmas saukli bija redzējis vīriešu virskreklu veikala logā, vēl agrāk viņam bija gadījies redzēt tādas pašas vitrīnas ar demonstrēšanai izliktām «Flora» istabas čībiņām, odekolonu, cigaretēm, kaut ari Flors savu mūžu nav smēķējis.

«Tev skauž,» Aļehins pats sev pārmeta. «Skaudību taču tu visu mūžu esi uzskatījis par zemiskām, necienīgām jūtām.» Jau jaunībā Aļehins bija izveidojis paradumu laiku pa laikam izdarīt stingru un objektīvu katras savas rīcības analīzi, novērtēt kādu sava sarežģītā un pfetru-nīgā rakstura īpašību. Šādu pārbaužu laikā viņa iekšējais «es» tika atsegts, izjaukts pa daļām un pakļauts rūpīgai apskatei, tīrīšanai un, ja nepieciešams, ari «remontam». Šādos brīžos bez žēlastības tika celti gaismā visapslēptākie netikumi, katra rīcība saņēma taisnīgu un stingru novērtējumu. Sākumā šādas revīzijas bija attiekušās tikai uz viņa šahista būtību, bet vēlāk ieguva daudz plašāku vērienu. Vērtēšanai tika pakļauts ne tikai šahists Aļehins, bet ari cilvēks Aļehins,

«Ar šaha spēles palīdzību esmu veidojis savu raksturu,» Aļehins labprāt atkārtoja sarunās ar draugiem, lakstos un lekcijās.

Dažkārt šādas pašanalīzes secinājumi bija gluži negaidīti un oriģināli, cilvēciskās īpašības un netikumi ieguva novērtējumus, kas bija pretēji vispārpieņemtajiem. Kaut vai šāds jautājums: vai augstprātība ir netikums vai arī cilvēkam nepieciešama īpašība? Parasti ir pieņemts augstprātību novērtēt kā netikumu, bet Aļehins (vismaz domājot par sevi pašu) nonāca pie pretējā secinājuma. Ja augstprātība ir netikums, ja no tās jātiek vaļā, kā tad lai sevi norobežo no to cilvēku uzmācīgās ziņkārības un liekuļotās intereses, kuri alktin alkst parakņāties sava tuvākā dvēselē, uzplēst tur vissāpīgākās vātis? Kas gan cits, ja ne augstprātība, rada drošu vairogu pret konkurentu ienaidu, palīdz atvairīt aizskartas patmīlības dzēlienus? Arī šī īpašība, tāpat kā godkāre, ir nepieciešama cilvēkam, kurš tiecas gūt panākumus kādā dzīves nozarē. Tā skubina viņu uz priekšu, palīdz pacelties pāri citiem, iekarot popularitāti un slavu.

Vidē, kurā dzīvoja Aļehins, augstprātība viņam kalpoja par drošu aizsargu, un viņš neuzskatīja par vajadzīgu atbrīvoties no šīs rakstura īpašības, ko cilvēki parasti nosoda. «Talantīgs cilvēks, vēl jo vairāk ģēnijs, vienmēr vieš nemieru apkārtējos cilvēkos,» Aļehins sprieda. «Viduvēju cilvēciņu mieru viņš traucē jau ar to vien, ka ir ģēnijs, bet cilvēkiem to negribas atzīt. Ja viņu izlēcienus neatvaira ar augstprātību, tieši ar šīm bruņām nenorobežojas no viņu nicīgajiem smīniem, skaudīgajiem skatieniem un naida, tad mākslā nevar radīt neko izcilu, nevar pacelties pāri cilvēkiem nevienā no dzīves nežēlīgās sacensības nozarēm.» Ļoti spēcīgas godkāres apvienojums ar tīšu augstprātību Aļehinam palīdzēja izturēt dzēlienus, ar kādiem viņu apveltīja dzīvē un šaha spēlē aiz muguras atstātie cilvēki.

Pavisam citādi ir ar skaudību. Šo jūtu apstulbots skauģis parasti nepareizi novērtē notikumus, zaudē objektivitāti, kas nepieciešama, lai pareizi izprastu kādu parādību. Skaudība pret kādu cilvēku neļauj viņu pareizi saprast, novērtēt viņa rīcību, uzspiež domām un spriedumiem iepriekšēja pieņēmuma zīmogu, atņem tiem objektivitāti, bet dažkārt pat godīgumu.

Jā, Floru viņš tieši apskauda: par to Aļehins bija pārliecinājies savas vizītes laikā Cehoslovakijā trīsdesmit

trešā gada ziemā. Runa bija ne tikai par panākumiem šahā, kaut arī mazais Flors tajos gados bija sasniedzis' izcilus rezultātus. Vairākas uzvaras pēc kārtas starptautiskos turnīros atnesa viņam plašu popularitāti. Enerģiskais čehu lielmeistars krustu šķērsu izbraukāja Eiropu, uzstādamies turnīros, seansos, konsultatīvās partijās. Viņu nebija iespējams uzvarēt *— divu gadu laikā viņš turnīros ne reizi nebija pateicis vārdu «padodos». «Ne-caursitamais Floriņš» — tā viņu dēvēja šaha cienītāji, un viņu sajūsmu nespēja mazināt tie, kas jaunajam lielmeistaram pārmeta sausumu un piesardzību.

Un tomēr Aļehina skaudību neizraisīja Flora panākumi. Vai gan viņam, pasaules čempionam, šaha kombināciju ģēnijam, Sanremo un Bledas uzvarētājam, būtu jāapskauž kāda panākumi? Lai viņu apskauž citi! Turklāt Aļehins labāk par katru citu zināja, ka Flors nepavisam nav viņam konkurents cīņā par šaha kroni. Viņš bija viens no tiem lielmeistariem, par kuriem trāpīgi izteicies Tarta-kovers: «Spēlēs spēcīgi, pasaules čempions nebūs nekad.» Jo Flora raksturā pietrūkst kādas īpašības, kas ļauj izšķirošā brīdī izdarīt gigantisku lēcienu jaunradē, uz mirkli pacelties pāri sev pašam. Bet tieši tas ir vajadzīgs, lai kļūtu par spēcīgāko starp spēcīgajiem.

Flora popularitāti dzimtajā zemē — lūk, ko apskauda pasaules čempions. Cehi savu mīluli nēsāja uz rokām, viņš bija to elks, nacionālais varonis. Avīzēs, žurnālos un veikalu skatlogos bieži bija redzams viņa portrets, kas rādīja naivo bērna smaidu un krunciņas acu kaktiņos. Katru Flora panākumu, katru viņa neveiksmi jūtīgi pārdzīvoja ne tikai atsevišķi cienītāji. Uztraucās un juta līdzi, burtiski, visa zeme. «Kā tur veicas mūsu Salo? Bravo mūsu Floriņam — atkal viņš ir uzvarētājs!» — to vien Aļehinam nācās dzirdēt visās valsts malās.

«Kāpēc par mani avīzes nekad nav tā klaigājušas? Kāpēc mans vārds Francijā nebija tik populārs?» Aļehins uzdeva sev retoriskus jautājumus. «Neviena franču firma ne reizi nav sevi tādā veidā reklamējusi, nav tam izmantojusi pasaules čempiona slavu. Pat ne divdesmit septītajā gadā, pat ne vislielākā triumfa brīdī. Un nevienu francūzi nav satraukuši mani panākumi, tāpat kā nevienu no viņiem nav skumdinājušas manas neveiksmes. Kāpēc?

Vai tad tu nesaproti?» jau nākamajā mirklī Aļehins pats sev atbildēja. «Gan nožēlojamai sagaidīšanai, at-

griežoties no Argentīnas, gan franču necieņai — visam viens un tas pats iemesls. Francijā tu nevienam neesi va jadzīgs, tu viņiem esi svešs. Kas gan tu esi ne fran- u/.is, ne krievs. Tas ir īstais iemesls! Ak, ja tu būtu Irancūzis, kā tad viņi klaigātu! «Viņš apvijis ar slavu Iranču tautas dižās tradīcijas,» bazūnētu avīzes. «Tikai dižā franču nācija spēj radīt tādu ģēniju!» Viņi ir lieli meistari uz krāšņām, puķainām frāzēm. Bet, kad jārunā par tevi, tad visi kā ūdeni mutē ieņēmuši, visa viņu daiļrunība pagaist.

Taču nav viņus ko vainot, vai tad tā rīkojas tikai lranči? Svešā malā pat vanagu dēvē par vārnu. Ja tu dzīvotu Krievijā starp saviem asins un gara radiniekiem, tad būtu tieši tāpat kā te ar Floru. Vai atceries, kā tika uzņemti tavi panākumi devītajā gadā? «Uzlēkusi jauna zvaigzne, krievu šaha cerība!» avīzes rakstīja. Un četrpadsmitajā? «Urā lielmeistaram Aleksandram Aļehinam!», «Slava Cigoriņa darba turpinātājam!». Un vai gan tagad krievi tevi mīlētu mazāk nekā čehi Floru? Taču viņi ir tālu no tevis, viņi tev sveši. Ari tu viņiem esi svešs, esi ienaidnieks. Jau piecus gadus neesi saņēmis nevienu ziņu no Maskavas. Cik labi būtu aizbraukt uz dzimto pusi, pabūt Maskavā un Petrogradā jeb, kā to tagad sauc, Ļeņingradā! Bet ko velti sapņot — uz turieni tev ceļš ir slēgts. Varbūt tomēr pamēģināt? Šodien pat, tūlīt, sastopoties ar Floru?» Atkal — jau kuro reizi pēdējās dienās! — Aļehins atgriezās pie uzmācīgās domas, kas viņam iešāvās prātā tajā pašā brīdī, kad viņš uzzināja par Flora drīzo braucienu uz Maskavu — uz maču ar Bot-viņņiku.

Flors jau bija kafejnīcā, kad tur ieradās Aļehins. Mādams ar roku, viņš sveicināja ienākušo čempionu.

•*— Sveiks, Weltmeister\ Kā klājas? Kā tu vakar nospēlēji? — Flors apvaicājās. Viņš pats bija organizējis Aļehina seansu kādā no Prāgas klubiem.

Divdesmit uzvarēju, trīs neizšķirtas, •— pasaules čempions atbildēja.

•— Bet cik galdiņu tad bija pavisam?

Trr Trīsdesmit viens.

— Oho! Astoņas zaudēji. Čehi tevi ir pamatīgi iekaustījuši! Tā Viņi atriebjas par mani, — Flors sarosījās, iepriecināts par prātā ienākušo jocīgo domu. — Lai tu mani neapspēlē.

Flors bija lieliskā noskaņojumā. Dzīve viņam uzsmaidīja, viņš bija jauns, vesels, pašā šahista spēku plau kūmā. Izdaudzinātais lielmeistars bija izmeklēti ģērbies:! smaga, tumšpelēka angļu auduma uzvalks labi piegulēj viņa mazajam augumam, uz sniegbaltā, iestīvinātā krekla] izcēlās prasmīgi sasietā sarkanā kaklasaite, «Krekls acīmredzot no veikala, kur karājas reklāma,» Aļehins nodomāja un neviļus paskatījās uz Flora kājām, Jaunās «Bat-jas» firmas kurpes, šķiet, tikai nupat bija saņemtas no veikala.

Aļehins pasūtīja tasīti kafijas.

— Kad tu brauc uz Maskavu? — viņš pavaicaja Floram.

— Parīt no rīta.

— Cik partiju jūs ar Botviņņiku spēlēsiet?

— Divpadsmit. Pēc tam būs simultānspēļu seansi Mas kavā un Ļeņingradā.

— Nu, tas jau saprotams, — Aļehins pamāja ar galvu.

— Vai esi redzējis Botviņņika partijas? — Flors painteresējās.

— Jā. Ļoti labs šahists. Daudz ko zina, lieliski izprot pozīciju.

— Sevišķi bīstamas ir viņa atklātnes. Esmu apņēmies sākuma stadijā būt ar viņu piesardzīgs.

— Viņiem tur ir vēl viens interesants šahists — Rju-mins. Nikolajs Rjumins. Man ļoti patīk viņa partijas, — Aļehins teica.

— Jā, — Flors piekrita. — Drosmīgs, temperamentīgs. Tikai viņš ir ļoti slims. Tuberkuloze.

Runājot par šahu, par tālajiem padomju meistariem, Aļehinu tirdīja doma, kā būtu ērtāk ķerties klāt galvenajam, kas viņu pēdējās dienās mocīja un kā dēļ viņš bija noorganizējis šo tikšanos ar Floru kafejnīcā «Ambassa-deur». Pēdīgi viņš izšķīrās.

— Kad tu iesi uz Padomju sūtniecību? — viņš pavaicāja Floram, cenzdamies neskatīties viņam acīs.

— Rīt vienpadsmitos. Iļjins-Zeņevskis teica, ka vīza būšot gatava. Zini ko: brauksim uz Maskavu divatā! Tu spēlēsi ar Botviņņiku, es — ar Rjuminu.

Negaidītā doma Floram likās asprātīga, un viņš dārdoši iesmējās, taču, uzmetis acis Aļehinam, tūliņ smieklus aprāva. Sarunu biedra sejas izteiksme viņam lika nojaust, ka tam joki nepavisam nav prātā. Viņš jau agrāk dažu labu reizi bija ievērojis, cik nopietns kļūst

Mihails Cigoriņš (1850—1908) Vilhelms Steinics (1836—1900)

Emanuels Laskers (1868—1941)

Hose Rauls Kapablanka (1888—1942)

Makss Eive (dz. 1901.g.)

Mihails Botviņņiks (dz. 1911. g.)

Aļehins, tiklīdz sarunas skar viņa dzimteni. Krievu čempiona zilajās acīs tādās reizēs parādījās grūti noslēpjamas sāpīgas ilgas.

— Es tieši gribēju tevi lūgt, — AJehins bilda, un Flors pēc viņa toņa atskārta, ka saruna būs par kaut ko ļoti svarīgu. Aļehinam bija grūti sākt runāt, tomēr izšķīries viņš visu izstāstīja skaidri un noteikti, kā mēdz izklāstīt kaut ko labi pārdomātu un jau sen izlemtu.

Lūgums nebija necik sarežģīts —? vai Flors, kad būs sūtniecībā, nevarētu Žeņevskim pavaicāt, kad tas varētu pieņemt Aļehinu.

— Es gribu ar viņu parunāt. Ja vaicās — par ko, slēpt nevajag. Gribu braukt uz Maskavu. Lai nosaka jebkuru dienu un stundu, kad satikties. Ja viņam nav ērti runāt ar mani sūtniecībā, lai pasaka, kur man viņu gaidīt.

— Vai nebūtu labāk, ja tu pats piezvanītu uz sūtniecību? — Flors ierosināja, — Tu taču viņu pazīsti, esi spēlējis Maskavā.

— Tieši tāpēc nav ērti. Esmu jau par to domājis, — Aļehins atbildēja. — Var rasties iespaids, ka es izmantoju savu šahista pazīšanos ar Žeņevski. Labāk parunā tu!

Nākamās dienas vidū Aļehins tajā pašā kafejnīcā nepacietīgi gaidīja Floru. Apmeklētāju bija maz, Aļehins sēdēja pie galdiņa, iegrimis dziļās domās. Viņš atcerējās tālos revolūcijas gadus, badošanos Maskavā, pirmo Padomju Krievijas čempionātu. Viņš mēģināja iztēloties Iļjiņu-Žeņevski. Kāds viņš ir tagad, kā mainījies pagājušo divpadsmit gadu laikā? Toreiz viņš bija jauns, enerģisks, vienīgi kontūzija apgrūtināja viņa parasti gudro, saturīgo valodu, Viņš runāja un runāja plūstoši, tad piepeši sāka ar dūri sist pa otras rokas plaukstu. Un tik drīž nevarēja norimt. Cik ļoti šahisti viņu mīlēja, cik liela autoritāte viņam bija!

Un tagad tieši no viņa bija atkarīgs, vai Aļehinam izdosies aizbraukt uz Maskavu vai ne. Žeņevskis jau vairākus gadus strādā par Padomju Savienības sūtni Prāgā, tieši viņš noorganizējis Flora braucienu uz maču ar Bot-viņņiku. Žeņevskis tagad ir svarīga persona, viņš varētu daudz ko darīt, zināms, ja gribētu. «Un kāpēc lai viņš negribētu?» Aļehins pats sev vaicāja. «Kas gan viņam varētu būt pret mani?» Un tomēr Aļehinam šķita dīvains kāds fakts: šaha meistars, kas tik ļoti mīlēja šo spēli,

Prāgā ne reizi nebija atnācis ne uz vienu pasaules čempiona uzstāšanos.

Flors kavējās, un tas lika Aļeliinam nervozēt. Viņš pasūtīja pat dubultporciju «sļivovicas». «Čehu degvīns noderēs,» viņš ar rūgtu smīnu teica pats sev. «Ja viss būs labi — iedzeršu aiz prieka, ja slikti — aiz bēdām.»

Nezin kāpēc Aļehins bija pārliecināts, ka Flora gājiens būs sekmīgs: šis mazais vēstnesis brīnišķīgi prot savaldzināt cilvēkus, iedzimtā asprātība un maigums neviļus noskaņo pret viņu labvēlīgi katru, pie kura viņš griežas ar lūgumu. Rau, tūliņ viņš ienāks kafejnīcā, pasmaidīs un jau durvīs izsauksies: «Braucam, doktor! Viss kārtībā! Kuru tu izvēlies sev — Botviņņiku vai Rjuminu?» Abi kāps vilcienā, brauks caur Ņegoreloji un Minsku, ieradīsies Maskavā. Brauks uz Ļeņingradu. Aļehins redzēs dzimtās vietas, satiks tuviniekus un draugus. Un šīs vientulības mokas beigsies — viņš atkal atgūs dzimteni, tūkstošiem un miljoniem piekritēju, mierā atpūtīsies viņa nogurusī, izmocītā sirds. Nespēdams apvaldīt satraukumu, Aļehins pirms Flora atnākšanas izdzēra abas sagatavotās «sļivovicas» glāzītes.

Un tad durvīs parādījās čehu lielmeistars. Jau pēc viņa sejas izteiksmes. Aļehins noprata: Flora misija beigusies neveiksmīgi. Vēl nedzirdējis neviena vārda, apbēdinātais čempions saprata: gaisa pils, ko viņš tikko bija uzcēlis, vienā mirklī sabrukusi kā kāršu namiņš.

— Viņš teica, ka pats nevarot izšķirt šo jautājumu, to varot izdarīt vienīgi Maskavā, — Flors īsi pavēstīja savas vizītes rezultātus.

— Jā, labi, — Aļehins noteica, un viņa roka neviļus pasniedzās uz tukšās «sļivovicas» glāzītes pusi. Nu, bet kā tev viss kārtojas? Aļehins tīšuprāt mainīja sarunas tematu, cenzdamies saglabāt vienaldzīgu seju. — Vai vīzu saņēmi?

— Viss kārtībā. Varu braukt, — Flors paziņoja. — Vai atnāksi mani pavadīt?

— Kas tad būs stacijā?

— Brālis, pazīstami šahisti.

— Vai no Padomju sūtniecības kāds būs?

— Iļjins-2eņevskis solījās atnākt.

— Tad es neiešu! — Aļehins izsaucās.

— Kāpēc?

Labāk nevajag! Nodomās, ka es tomēr meklēju iespēju ar viņu kaut kā tikties.

Nieki! Atnāc vien, neliecies ne par ko zinis!

Aļehins dažas sekundes domāja, tad strikti pavēstīja: - Nē, tas nav ērti.

Nākamajā rītā visa šaha Prāga bija stacijā. Kā lai nenāk, ja brauc prom Salo Flors un ne jau kaut kur, bet uz Maskavu, par ko prādziniekiem tik daudz un tik aizrautīgi bija stāstījis nelaiķis Rihards Retī! Uz staciju bija atbraucis druknais, lielgalvainais Opočenskis ar savu mūžīgo tievo, garo cigāru mutē, Lielmeistaru pavadīja arī Šaha federācijas sekretārs Louma. Pat stacijā viņš visus pārsteidza ar savu fenomenālo atmiņu. Louma jebkurā brīdī varēja pavēstīt, kurš no pazīstamiem meistariem kādā vietā bijis pirms desmit gadiem spēlētā turnīrā un cik katrs dabūjis punktu. Klātesošo vidu bija arī Flora brālis — Mozess Flors. Neskaitāmi Prāgas iedzīvotāji — iemīļotā šaha elka pielūdzēji.

Minūtes divdesmit pirms vilciena atiešanas ierādās Iļjins-Zeņevskis. Sākumā pavadītāji pieklusa, izrādīdami cieņu padomju diplomātam, bet drīz vien atsākas līdzšinējās sarunas un joki, ZeņeVskis pats_ asprātībās neatpalika, kaut kontūzijas sekai apgrūtināja viņa valodu.

Piepeši kāds no pavadītajiem pasniedza Floram sudraba monētu.

— Ņemiet, Salo, — tā nes laimi.

— Paldies. — Flors uzmeta acis dāvanai, — Kas tā par monētu? Vai krievu?

— Krievu gan, tikai sen vairs nederīga, — Iļjins-Zeņevskis pavēstīja. — Pirmsrevolūcijas — cara laika des-mitkapeika.

— Zināms, -^ labprāt apstiprināja čehs, kurš bija dāvanu devis. — Tā man bija palikusi par piemiņu no Krievijas. Es biju gūstā Sibīrijā. Trīs gadus.

Radās neveikla pauze. Kā gan šos vārdus uztvers padomju diplomāts?

— Un vēlāk es tur kritu gūstā vēlreiz, — čehs Iesmējās, apskaudams samulsušu gadu četrdesmit vecu sievieti ar platu, krievisku seju. — Šis jau bija gūsts uz visiem laikiem. Atvedu līdzi no Sibīrijas.

— Pielūko, ka Maskavā nenonāc gūstā arī tu! — Opočenskis pieskārās Flora rokai. — Ka neiekrīti kādas melnuzacainas krievu dāmas slazdā!

Vēlāk šis pareģojums izrādījās pravietisks, taču Flors jau to nezināja un kopā ar visiem aizgūtnēm smējās par veiksmīgo joku. Piepeši viņš pūli uz perona pamanīja

Aļehinu. Tas stāvēja soļus desmit no vagona, cenzdamies palikt nepamanīts Flora pavadītājiem.

Solomons atvainojās draugiem un piegāja pie Aļehina.

Paldies, ka atnāci, doktor, — viņš pateicās pasaules čempionam. — Ko tu te stāvi, iesim uz turieni!

— Nē, nē, Salo. Es pakavēšos te, bet tu ej. Palikušas tikai piecas minūtes.

— Gan pagūšu. Ko lai pasaku Maskavai?

— Paklanies uz visām četrām debespusēm! Es bulu tevi palūdzis aizlūgt par mani dievu Jelohovas katedrālē, bet tu jau neesi pareizticīgs.

— Tavā labā varu izdarīt arī to! — Flors pasmaidīja.

— Labi, ej! Nav ērti — tur tevi gaida, — Aļehins noteikti uzstāja, ievērojis, ka pavadītāji sāk lūkoties uz viņu pusi.

— Kur tad mēs tagad satiksimies? — Flors ievaicājās.

— Domājams, Cīrihē. Tu taču nosūtīji savu piekrišanu. Lūk, ko es vēl tev gribēju palūgt, Salo. — Aļehins saņēma aizbraucēju aiz piedurknes. — Žeņevskis sacīja: šo jautājumu varot izlemt Maskavā. Ja rodas izdevība, parunā par mani ar Kriļenko!

— Noteikti parunāšu! — Flors labprāt apsolīja.

— Pasaki viņam... Nu, vispār., * izskaidro visu.

— Neraizējies, doktor. Izdarīšu!

— Nu, paldies tev. Vēlu panākumus!

— Uz redzēšanos! Neskumsti, viss būs kārtībā!

Flors tikko paguva atvadīties no draudiem un ielēkt

vagonā, kad atskanēja svilpiens un vilciens līgani sakustējās. Pamazām uzņemdams ātrumu, tas atstāja staciju un traucās uz priekšu — uz nepazīstamo, noslēpumaino Maskavu. Flors pa vagona logu māja pavadītājiem ar roku, kamēr tie pazuda no redzes loka. Bet pat tad, kad vilciens jau bija pavisam tālu no stacijas, Flors vēl arvien saskatīja Aļehina stāvu, kas te nozuda pūlī, te atkal parādījās. Flors savā priecīgajā satraukumā nemaz nepadomāja par to, ko šobrīd pārdzīvo pasaules čempions, kādas rūgtas domas viņu māc.

Bet čempions ilgi stāvēja uz perona, kas pamazām kļuva tukšs. Skatienam nozuda pēdējais vagons, dzelzceļnieki jau gatavojās pieņemt nākamo sastāvu, bet viņš vēl arvien māja ar roku uz Maskavu aizejošajam vilcienam.

«Tā nu viņš, smaidīgais čehu lielmeistars, brauc uz Krieviju,i Aļehins prātoja, «un viņam tas ir parasts brauciens, kas ne at ko neatšķiras no braucieniem uz Londonu, Amsterdamu vai Parīzi. Viņš ieradīsies Maskavā, ies pa Ohotnijrjadu, pa Smoļenskas laukumu, varbūt iegriezīsies arī Namdaru šķērsielā. Un viņam tās būs tikai ielas, laukumi un mājas. Bet ja viņa vietā būtu es? Man šīs ielas ir daļa no dzīves, ar tām saistās visdārgākās, vistuvākās atmiņas. Divpadsmit gadus neesmu tur bijis! Kaut varētu tur nonākt, paklaiņot pa pazīstamajām vietām, redzēt sirdij mīļās mājas, satikties ar radiem un draugiem! Nē, tas nav iespējams. Šis jautājums jāizšķir Maskavā. Ko lai dara! Bet Iļjins-Žeņevskis ir pavisam maz mainījies. Zināms, kļuvis vecāks, druknāks, bet vispār gandrīz tāds pats kā pirms divpadsmit gadiem. Bet vai viņš mani patiešām nepamanīja? Tas ir labi, citādi vēl nodomātu nezin ko.»

Cehi, kas gāja prom no perona, ar izbrīnu noskatījās uz stalto vīrieti ziemas mētelī un bez cepures, kurš laikam ar šo vilcienū bija pavadījis kādu sirdij tuvu cilvēku. Ar mēmu cieņu viņi noskatījās nepazīstamā skumīgajā, sadrūmušajā sejā un klusi pagāja garām, cenzdamies netraucēt viņu izbēdāt savas bēdas. [11] patika: viņš neapmierināti rauca pieri, mainīja pozu, ik pa brīdim ar nervozām kustībām vilka laukā no kabatas etviju. Aizsmēķējis cigareti un ievilcis dažus dūmus, viņš to jau nospieda pelnutraukā un ņēma nākamo.

Kā te lai nenervozē! Jau izdarīti vairāk nekā četrdesmit gājienu, bet cīņas iznākums vēl nebūt nebija skaidrs. Lai gan Aļehinam bija par vienu bandinieku vairāk, tomēr likt to lietā bija ļoti grūti. Slikti izmantojams laidnis — tā ir mūžīgā problēma: laidni aizsedz paša bandinieki, un tam nav nekādas rīcības brīvības. Neizšķirts, viss liecināja par to, ka būs neizšķirts. Cik nepatīkami! Bet Aļehinam kā ēst vajadzīga uzvara. Pirmā balva ir tūkstoš divsimt franku, taču viņš vēl arvien atpaliek no Flora par puspunktu. Neizšķirta gadījumā atstarpe pieaugs līdz veselam punktam, piecās pēdējās kārtās bus grūti to likvidēt. Var pat nepanākt Salo, tas šodien atkal uzvarēja. Un kuru! Štālbergu.

«Sājos jauktajos turnīros nākas piedzīvot vienas vienīgas nepatikšanas,» Aļehins prātoja, «Ne velti man tik ļoti nepatīk tajos spēlēt. Kad sastāvs ir vienlīdzīgs, notiek īsta cīņa. Bet te: šodien pretinieks ir lielmeistars, rīt — vājš meistars. Un ar tiem allaž gadās kas negaidīts — pret vienu tie spēlē sliktāk par sliktu, toties pret citiem sāk cīkstēties ar velnišķu spēku. Kaut vai tas pats Joners — Bogoļubovam viņš bez cīņas zaudēja divdesmit gājienos, bet Nimcoviču spoži uzvarēja. Šodien atkal cīnās kā lauva.»

Spēlei nodevies, čempions ne reizi nepalūkojās laukā pa platajiem logiem. Viņš nemanīja uz apvāršņa pusi slīdošo saulīti, kas spīdēja tā, ka tās stari, paldies dievam, nekrita uz šaha galdiņa, nemanīja gleznainos kalnus, kas mājīgo ieleju pasargāja no vēja, kurš, kas zina, varētu vēl nopūst no galdiņiem gājienu pieraksta lapas. Viņš neredzēja ne mīlētājus, kas pastaigājās pa alejām parkā ap ezeru, ne to satrauktos rokuspiedie-nus un apbrīnas objektam piekaltos skatienus. Viņš nepievērsa uzmanību ratiņos sēdošajām miljonārēm, kas bija aizkavējušās šajā saulē, — algotas kompanjones nicīgi stūma viņas pa šauriem, līdzeniem celiņiem.

Pat tas, kas atradās pavisam blakus, izslīdēja no Aļe-hina uzmanības loka. Oficiants, kurš garlaikojās bezdarbībā — šahisti jau sen bija izdzēruši tiem pienākošos bezmaksas kafiju; automātiskā radiola, kas pa turnīra laiku bija atvienota no elektrotīkla; kolēģi, kas jau bei-: guši savas partijas un ziņkārīgi sastājušies ap pasaules čempiona galdiņu,

Kaut kur aiz kalna muguras piepeši iznira melns negaisa mākonis un, ātri virzīdamies, drīz vien sasniedza hoteli. Sāka krist lietus lāses — galdiņus vajadzēja atbīdīt no logiem. Zāle saradās cilvēki. Labā laikā šaha turnīrs pievilka maz skatītāju, tikai paretam te uz mirkli iemaldījās kāds vientuļš tūrists. Tagad sliktais laiks visus gribot negribot sadzina pajumtē, un drīz vien skatītāji sastājās gar sarkano virvi, kas publiku atdalīja no spēlētājiem. Nejaušie vērotāji no šaha spēles neko nesaprata, visasākās cīņas liktenis tos nepavisam nesatrauca. Cigaretes smēķēdami, tūristi ar vienaldzīgām sejām staigāja no galdiņa pie galdiņa — ko lai dara, negaiss kaut kā jāpārlaiž*

Aļehins bija nonācis laika trūkumā. Viņš bija daudz domājis par pirmajiem gājieniem, un tagad, cīņas izšķirošajā brīdī, gājienus vajadzēja izdarīt ātri. Kā par nelaimi, cīņas iznākums vēl nepavisam nebija skaidrs. Kaut ārēji pozīcija likās vienkārša, katrs gājiens tomēr prasīja visprecīzāko aprēķinu, daudzu variantu izana-lizēšanu. Bet laika nebija! Lūk, kāpēc Aļehins vairāk nervozēja, kāpēc arvien biežāk vilka laukā un aizdedzinājis tūliņ apdzēsa cigaretes. Viņam vajadzēja ķerties pie ierastas viltības — viņš sāka aplēst sarežģītus variantus pat tad, kad bija pretinieka kārta izdarīt gājienu. Kad pulkstenis ieslēgts otram, vari domāt, cik vien vēlies. Zināms, tas divkārt vairāk nogurdina, toties ļauj pārdomāt vairāk variantu.

Garais, vājais Hanss Joners bija nolēmis cīnīties pret Aļehinu uz dzīvību vai nāvi. Kas gan negadās — ja nu piepeši izdodas panākt neizšķirtu vai pat uzvarēt! Uzvarēt pasaules čempionu — par to sapņo katrs šahists. Rīt visas avīzes daudzinātu: Cīrihes filharmonijas direktors pieveicis pasaules čempionu! Bet kā lai to izdara? Pozīcija viņam laba, bet kā lai izlaužas uz priekšu ar dāmu? Viņš ir izmēģinājies gan šā, gan tā — nekas neiznāk.

Un Joners taču spēlē pret «šaha kombināciju ģēniju» — te nu jokus dzīt nevar. Pieļausi kļūdu vai pārrēķināsies *— beigas būs! Aļehins varbūt redz uz galdiņa ko tādu, par ko Joners nemaz nedomā. Jāaprēķina, viss jāaprēķina! Un šveicietis metodiski pārdomāja variantu pēc varianta, izraudzīdamies visdrošāko, vismazāk bīstamo ceļu. LViņš bieži vien ieurbās ar skatienu pretinieka sejā, pūlēdamies noskaidrot, vai Aļehinam pozīcija patīk, kādu iespaidu uz viņu ir atstājis Jonera pēdējais gājiens. Tad viņa skatiens atkal pievērsās šaha galdiņam.

Aļehins nemanīja ne lietu, ne skatītājus. Viņa smadzenēs dzima ļoti interesanta doma. Varētu citu pēc cita upurēt trīs bandiniekus. Cik lieliski — tas tūlīt mainītu visu notikumu gaitu! Atbrīvotais laidnis ar izšķīrēju efektu ielauztos spēlē. Tad uzbrukums ar mata pieteikumu būs neatvairāms. Spoža doma! Tātad jāatvelk laidnis un jāsāk gatavot kombināciju. Vienu mirkli Aļehins jau gandrīz satvēra laidni, pastiepa pēc tā roku, bet tad viņu atkal pārņēma šaubas.

«Ko tad, ja pretinieka zirdziņš neatkāpsies, bet pats dosies uzbrukumā uz g-pieci? Kas tad notiks?» Aļehins sāka šaubīties. «Pozīcija ļoti sarežģīta, draudēs dāmas izlaušanās, Aļehina karalis jau atrodas uz mata lauciņa. Nepieciešams aprēķināt, izskatīt visas aizstāvēšanās iespējas gājienu pēc gājiena līdz galam. Kaut bijusi vēl pusstunda laika! Bet kur lai ņem šo pusstundu, pēc pulksteņa palikušas tikai desmit minūtes.

Kas par to, ka desmit minūtes!» Aļehins jau nākamajā mirklī izlēma. «Arī šādā laikā ir iespējams aprēķināt variantus. Jautājums taču skar visas partijas un varbūt pirmās vietas likteni. Ja mana kombinācija izdosies, melnajiem būs jāpadodas. Jālēš, laiku netaupot. Lai pēdējiem gājieniem paliek kaut pusminūte, nav nekāda nelaime! Kad viss būs skaidrs, atlikušos gājienus varēs izdarīt zibenīgi.»

Zemeslodes spēcīgākais šahists sāka drudžaini aplēst variantu pēc varianta. Viņa trenētās smadzenes centīgi meklēja visapslēptākās iespējas, atšķetināja visāķīgākos figūru samezglojumus, centās ielauzties nepakļāvīgās pozīcijas noslēpumos. Sarežģītos variantus vajadzēja aplēst ne vien precīzi, bet arī ātri. Atlikušo desmit minūšu dzelžainajā žņaugā vajadzēja paveikt gigantisku garīgo darbu. Aļehina smadzenes bija saspringtas līdz beidzamajam, tām minimālā laika sprīdī vajadzēja apsvērt maksimālu skaitu iespēju, noskaidrot pozīciju visos sīkumos, pamanīt apslēptas īpatnības. Titānisks darbs!

Pasaules čempions pilnīgi atslēdzās no visa apkārtējā, iegremdējās šaha pozīcijā ar visām domām, vēlmēm un jūtām. Viņš ar visu savu būtību tiecās uz vienu mērķi — ātrāk un precīzāk aplēst variantus. Viņš paliecās uz j.n. ksii, uz elkoņiem atspiedies, pārlika šaha galdiņam, i.imIzīdamies uz figūrām no augšas. Visa viņa āriene jMiida uzmanību, saspringtību un koncentrētību: kvēlo-i.-.s skatiens,_ dūrēs savilkti pirksti, pierē dziļa grumba.

i, ii«‘š, jālēš! Ātrāk un precīzāk jālēš!

r.*t kas gan piepeši sāk Aļehinu traucēt? Variantus n ms aplēš, sistemātiski — gājienu pēc gājiena iedziļi-

ii, is pašos pozīcijas dzijumos, un pēkšņi smadzenēs kāds t iimtiņš sāk «izlaist apgriezienu», «nenostrādā». Aprau-ļ,iS tievais, vārais domu pavediens, kas viņu gandrīz ļ.iu bija novedis līdz vēl neatklāto šaha spēles iespēju I..‘/galīgajiem dziļumiem, kur viņš jau, liekas, bija ielūkojies. Ikreiz jāsāk aprēķini atkal no gala. Viena kļūme... vēl viena! Atkal traucēklis! Kas te galu galā notiek?!

— Margo, iesim prom, — beidzot līdz Aļehina apziņai nonāca vārdi, kas tika teikti zemā krūšu balsī.

Satracinātais pasaules čempions pielēca kājās.

— Ko jūs darāt?! Te nedrīkst sarunāties! — viņš uzkliedza klusuma traucētājam. Un tajā pašā brīdī sastinga uz vietas ...

Pie sarkanās virves Aļehina priekšā stāvēja slaida gaišmate. Koši zaļa auduma tērps, apņemts ar platu jostu, cieši ieskāva stalto augumu. Aļehinam pretī raudzījās lielas, zaļas acis; tajās bija lasāms pārsteigums par viņa negaidīto aizsvilšanos un neslēpta pašpārliecinātība. Sievieti pārsteidza, bet reizē arī sajūsmināja džentlmenis, kurš bija uzdrošinājies brukt viņai virsū ar tādu niknumu.

Dažas sekundes abi klusēdami stāvēja viens otram iepretī. Atmiņa Aļehinam atgādināja: divdesmit astotais gads. Parīze, stacija. Blakusvagons, dāma, svinīga sagaidīšana. Viņš atcerējās, kādu iespaidu toreiz uz viņu bija atstājusi šī sieviete, kā viņš reizēm bija mēģinājis atsaukt savā atmiņā viņas tēlu. Un nu viņa atkal bija te, blakus viņam, tikpat spilgta, efektīga un pievilcīga.

Aļehins samulsa, nezinādams, ko darīt, ko teikt. Uz mirkli viņš aizmirsa šahu, pārtraukto partiju un pulksteni, kas deldēja tik dārgās desmit minūtes. Viņa dusmas izgaisa, acīs dega sajūsmas uguntiņas.

— Piedodiet, kundze, — Aļehins beidzot drūmi noteica. — Bet te nedrīkst skaļi runāt.

— Sorryt — sieviete atvainojās un aši atgāja nost no galdiņa.

Aļehins atgriezās pie partijas. Apsēdies krēslā un sa-j ņēmis galvu plaukstās, viņš mēģināja koncentrēties ui iedziļināties pozīcijā, atcerēties pirmīt aplēstos variantus. Tomēr nekas neiznāca: pēkšņais traucējums bijal sajaucis viņa domas. Turklāt tas bija viņam atņēmis da-ļ žas minūtes dārgā laika — nu bija grūti pagūt izskatīt,! visas iespējas un izdarīt desmit gājienus, kas palikuši^5 līdz laika kontrolei.

Domas atmetis visam ar roku, pasaules čempions nolēma vairs neaprēķināt visus dotajā pozīcijā iespējamos gājienus un ar nervozām kustībām, gluži negaidot uzsizdams ar figūru pa galdiņu, pārbīdīja balto laidni. Lai notiek kas notikdams! Aļehins gatavojās uz niknu cīņu laika trūkumā — viņa pulkstenis rādīja, ka atlikušas vairs tikai nedaudzas minūtes. Bet vienā mirklī aplēst sarežģītus variantus nav tik viegli!

Taču krīze pārgāja daudz ātrāk, nekā viņš bija paredzējis. Joners nevis pagāja ar zirdziņu uz priekšu, bet atvilka to blakus savam karalim. Šveices meistars cerēja, ka tieši šis gājiens novērsīs pasaules čempiona uz-, brukumu, taču nepamanīja balto figūru pārsteidzošo atbildes gājienu. Aļehins ātri atdeva vienu bandinieku, tad otru, un tagad Joners saprata, ka no katastrofas izbēgt nevarēs. Vēl divi gājieni — un šveicietis padevās. Vai nu mats, vai jācieš milzīgi materiālie zaudējumi. Gaišmates ierašanās Aļehinam bija atnesusi laimi.

Kad pēc partijas abi pretinieki kopā ar klāt pienākušajiem lielmeistariem analizēja pozīciju, izrādījās: pat tad, ja Joners būtu aizstāvējies labāk, balto uzbrukums būtu draudīgs. Zināms, ja Šveices meistars nebūtu kļūdījies, vēl risinātos ilga un ļoti asa spēle, it īpaši ņemot vērā, ka Aļehins bija nonācis laika trūkumā.

— Ja Joners nebūtu kļūdījies, jums nenāktos viegli uzvarēt šajā partijā, — Aļehinam aizrādīja kāds no šveiciešu šaha cienītājiem, kas bija aplenkuši galdiņu.

— Pretinieka kļūda ir faktors, kas šaha cīņā jāņem vērā, — pasaules čempions atbildēja. — Mūsu mākslā nav iespējams panākt absolūtu pārsvaru. Šaha meistarība ir tikai pārbaudes akmens citu šahistu spēles mākai.

Vakarā Aļehins taisījās spēlēt bridžu, taču pēc pusdienām aizmiga, un, kad viņš nokāpa lejā, spēlētāju četrinieks jau bija nokomplektējies.

A(ihins izgāja no viesnīcas. Nesen bija nolijis lietus, siltajā vakarā cilvēku sirdīs valdīja tās īpašās svēt-l.ihnīga miera jūtas, kādas spēj izraisīt kalni. Tālumā ir/, zvaigžņoto debesu fona varēja nojaust snaudošās Kalnu virsotnes, bezvējā gluds vīdēja melnais ezera spogulis. Tālu ezerā lēni virzījās vientuļa uguntiņa: kādi nebēdnieki, acīmredzot jaunieši, uzdrošinājās aklā tumsā braukāt apkārt laivā. Vāji apgaismotas alejiņas aicināja laukā no ierastās mājas omulības — tumsā, solīdamas pārsteigt ar kaut ko nepazīstamu un mazliet baigu.

Domās iegrimis, Aļehins smēķēja, atbalstījis elkoņus uz plato ieejas kāpņu margām. Piepeši viņš alejas galā i('raudzīja sievieti, kas šodien tik nepiesardzīgi bija iztraucējusi klusumu turnīra laikā. Viņai mugurā bija lumšs ķirškrāsas kostīms, kuplos pelnu krasas matus sedza maza cepurīte. Vakarā viņa Aļehiņam šķita gandrīz vai maziņa — varbūt tumšais kostīms viņu Vērta trauslāku vai arī dienā līdzās savai mazajai pavadonei viņa gluži vienkārši bija izskatījusies lielāka.

Pienākusi pie kāpnēm un uzkāpusi divus pakāpienus, sieviete uzmeta acis Aļehiņam. Viņš paklanījās.

— Labvakar, kundze! — Aļehins sacīja. — Vai jūs arī dzīvojat šajā viesnīcā?

— Jā.

— Man jāatvainojas jūsu priekšā, — Aļehins sacīja. — Bet spēles laikā troksnis mani tik ļoti traucē.

— Jāatvainojas man, — dāma atbildēja zemā krūšu balsī. — Es nezināju, ka tas ir turnīrs.

Liekas, viss būtu pateikts. Notikusi savstarpēja atvainošanās, incidents izbeigts. Tomēr šādas tikšanās ātri nebeidzas, ja abas puses vēlas to turpināt.

— Jūs esat šaha meistars? — dāma pavaicāja.

— Augstāks gan, kundze, — Aļehins smaidīdams paklanījās.

— Kā jūs tur sakāt lielmeistars? — sarunu biedrene ar pūlēm atcerējās augstāko šaha titulu.

— Vēl augstāks. Esmu pasaules čempions.

— Tad jūs esat Aļehins! Tas man nemūžam nebūtu ienācis prātā! Es jūs iedomājos vecu un sakumpušu no bezgalīgās spēlēšanas.

— Ļoti nožēloju, kundze, ka esmu jums sagādājis vilšanos.

Sieviete pārlaida Aļehiņam skatienu un pasmaidīja: viņa to nepavisam nenožēlo. Atturīgs, tumšs uzvalks,

iēstīvināts krekls un veiksmīgi izraudzīta kaklasaite. Stalts, augumā pāri vidējam, pārticībā auguša cilvēka maigās, drošās kustības. Čempiona gudrās, zilās acis ar smaidu uzlūkoja sarunu biedreni.

— Jūs esat krievs, bet ļoti labi runājat franciski, — pēc nelielas pauzes pieredzējusī sarunu biedrene atsāka \ risināt gandrīz pārtrūkušo sarunas pavedienu.

— Arī angliski, kundze, un vāciski. Ja vēlaties — ari spāniski.

— Tad jūs esat īsts brīnums! Cik žēl, ka neesmu jūs satikusi agrāk!

— Jūs maldāties. Pirms sešiem gadiem mēs reizē braucām no Barselonas. Jūs esat Greisa Vishara.

— Bravo! Izrādās, ka pasaules čempioni pārzina ne tikai šaha spēli vien.

AJehins pasmaidīja:

— Mums taču jāseko svarīgākajām figūrām,

— Un jūs tās pazaudējāt uz sešiem gadiem, — Greisa viņu atspēkoja. — Atļaujiet man ar vecas paziņas tiesībām lūgt no jums kādu laipnību.

— Visu, ko vien jūs vēlaties! — Aļehins izsaucās. — Es jutīšos laimīgs!

— Uzspēlējiet ar mani šahu!

— Skat, kā! — Aļehins mazliet apjuka, bet tūliņ atkal atguvās: — Man nekad nav bijis tik apburošs un tik bīstams pretinieks.

— Jūs baidāties? — Greisa koķeti piešķieba galvu uz sāniem.

— Uztraucos, — Aļehins atbildēja.

Abi uzkāpa augšā pa kāpnēm, iegāja foajē un apsēdās pie brīva galdiņa. Aļehins pasūtīja kafiju un oran-žādi. Oficiants sākumā mazliet apmulsa no negaidītā lūguma, tomēr atnesa galdiņu ūn šaha figūras. Neparastā šaha spēle izraisīja pārsteigumu viesnīcas klientos, kas te atpūtās. Viņi raidīja izbrīnītus skatienus uz Greisas un Aļehina pusi.

— Es spēlēšu ar baltajiem, — Greisa pieprasīja, kad Aļehins sāka izvietot figūras uz galdiņa. Un pasmaidījusi piebilda: — Neesmu pieradusi aizstāvēties.

— Ko lai dodu jums priekšā? — Aļehins tāpat apvaicājās. — Zirdziņu? Torni? Pusi karaļvalsts, karaļvalsti?

— Nekādu atlaižu. Es cīnos tikai ar līdzīgām tiesībām.

Greisa maz ko saprata no šaha un spēlēja vāji. Tiesa

gan, pirmos gājienus viņa izdarīja pēc visām teorijas

P'.isibām. Iespējams, ka viņa kādreiz pat bija turējusi 11 I . i šaha spēles mācību grāmatu. Māka spēlēt šahu luja labā toņa pazīme — varbūt tieši šis augstākās salu, drības likums bija viņai kādreiz licis ziedot senajai pelei daļu sava dārgā laika. «Pateicos, mana dārgā, ka iu mācies spēlēt šahu,» Aļehins atcerējās citātu no V Puškina vēstules sievai. «Tas noteikti vajadzīgs katrā I, bā ģimenē — vēlāk to pierādīšu.»

Nepamanījusi visvienkāršāko gājienu ar zirdziņu, Greisa zaudēja torni. Aļehins mēģināja dot viņai gājienu atpakaļ, piedāvāja iespēju izlabot kļūdu.

— Nekādā ziņā! — Greisa noteikti protestēja. — Esmu radusi atbildēt par savu rīcību un nekad to nenožēlot.

Greisa ilgi pārdomāja gājienu, Aļehins vēroja daiļo galviņu, kas bija noliekusies pār šaha galdiņu.

— Jums ir brīnišķīgi mati! — viņš ar sajūsmu pateica skaļi. Greisa paskatījās uz viņu, mirkli atrāvusi skatienu no galdiņa, un pasmaidīja.

— Es vakar amerikāņu avīzē izlasīju kādu interesantu rakstiņu — doktors Raušners no Bufalo aprēķinājis: gaišmates drīz vien kļūšot retums. No simt piedzimušām meitenēm tikai piecas esot gaišmates un piecas rudmates. Blondīnes esot mazāk dzīvotspējīgas, un tām esot mazāks smadzeņu tilpums.

— Pateicos, — Greisa pamāja ar galvu. — Es jau ari esmu blondīne.

— Nē, nē, Greisa, uz jums tas nekādā ziņā neattiecas, — Aļehins apmulsis sāka murmināt.

Tobrīd verandā parādījās kāda drukna dāma vidējos gados. Viņa pameta izbrīnās pilnu skatienu uz Aļehina pusi un atbildēja uz viņa sveicienu. Greisa izmantoja izdevību un mainīja sarunas tematu.

— Kas ir šī dāma? — Greisa apvaicājās Aļehinam, — Es ar viņu šorīt sarunājos frizētavā.

— -Lielmeistara Bogoļubova sieva. Ļoti jauka sieviete.

— Bet kur tad viņas vīrs? Viņa mūžīgi pastaigājas viena pati.

— Foajē telpā spēlē šahu. No rīta līdz vakaram. Gluži kā apsēsts, — Aļehins pasmaidīja.

— Vai tāds ir visu lielmeistaru sievu liktenis? — Greisa prasīja, cieši raudzīdamās Aļehinam acīs.

— Daudzu, — Aļehins iesmējās. —- Es vienmēr esmu teicis: bēdīgs liktenis — būt šahista sievai, Lai gan* — viņš pēc īsas pauzes piebilda, — ir arī vēl ļaunāks liktenis.

— Kāds?

— Būt šahistes vīram.

— Ak jā! Ir taču arī tādas.

— Vai varat iedomāties, cik tīkami ir noskatīties uz sievu, kas visu nakti analizē atliktu partiju? — Aļehins turpināja. — Bet no rīta to zaudē un raud.

— Vai ir sievietes, kas labi spēlē šahu? — Greisa apvaicājās.

— Viena ir. Spēlē lieliski! Pasaules čempione Vera Menčika.

Aļehins nedomādams pārvietoja figūriņas. Viņš aizgūtnēm raudzījās blondīnē. Greisa viņam iepatikās aizvien vairāk. Viņa vairs nebija jauna: viņai bija ap četrdesmit, varbūt pat vairāk. Taču viņa izskatījās jaunāka par saviem gadiem: tā mēdz būt ar sievietēm, kuru slaidums un auguma daiļums saista vairāk nekā sejas skaistums.

Tīkamā sieviete izraisīja Aļehinā jau sen aizmirstās, kādreiz jaunībā pārdzīvotās saldtīksmīgās mīlestības izjūtas. Viņas pilnīgās, jutekliskās lūpas kaut ko čukstēja, kad viņa domāja par kādu grūtu gājienu, lielās acis pamazām pētīja Aļehinu, mazās rokas ar maigām kustībām atbīdīja vietā uz pieres noslīdējušās cirtas. Par spēli domādama, viņa bieži mainīja pozu; katra viņas kustība, katrs žests bija sievišķīgi maigs un tīkams.

«Kāda laime būtu glāstīt šos liegos pirkstus, pieskarties nepaklausīgajām sprogām!» Aļehins sprieda, nenolaizdams no Greisas sajūsminātu skatienu. «Kāda neizsakāma lieglaime būtu skūpstīt šīs jutekliskās lūpas, apskaut slaido augumu! Vienmēr būt līdzās šai sievietei, just viņas roku, lūpu un auguma trīsas! Laimīgs tas, kam pieder viņas labvēlība un uzmanība!»

— Kam gājiens? — Greisa ar jautājumu pārtrauca Aļehina pārdomas. Aļehins pasmaidīja. Pasaules čempions bija aizsapņojies pie šaha galdiņa, nebija pamanījis, ka viņam kārta izdarīt gājienu. Bet vai gan nav vienalga! Greisas stāvoklis tikpat jau sen ir bezcerīgs. Kaut Aļehins visādi centās sagādāt Greisai dažādas iespējas, tīšuprāt nolika pa sitienam savas figūras, viņa, būdama vāja šahiste, lielāko daļu šo iespēju nepamanīja. Aļehins nolēma Greisai tomēr pāri nedarīt.

— Vai gribat neizšķirtu? — viņš apvaicājās.

— Nekādā gadījumā! — Greisa izsaucās, a-! Es atvīstu tikai uzvaru!

— Pat tad, kad jums neglābjami draud mats?

— Zaudējumi bieži vien ir pašas lielākās uzvaras, —

(ireisa. piemiedza acis.

— Mana dāma sagatavojusies dot jums izšķirošo triecienu, — Aļehins neatlaidās.

— Es vienmēr esmu baidījusies no sieviešu viltus pilnajiem triecieniem, — Greisa atbildēja.

— Vai tad no vīriešiem nebaidāties?

— Karaļi vienmēr ir ļoti inerti, — angliete norādīja uz visaugstāko figūru lauciņā. — Tiem pārlieku rūp pašu miers.

-r- Tieši tāpēc jau es jums piedāvāju neizšķirtu, — Aļehins atkārtoja.

«— Vai tā būtu augstsirdība?

— Nē. Nodeva paša jūtām.

— O! Tad es ar sajūsmu piekrītu neizšķirtam, — Greisa beidzot izlēma.

Tad viņi ilgi staigāja pa šaurajām alejām, pa ezera krastu. Izrādījās, ka Greisa ir patīkama sarunu biedrene. Viņa bija daudz ceļojusi, labi pazina literatūru, mūziku, pārliecinoši izteica visdrošākos spriedumus. Aļehins viņai stāstīja par savu dzīvi, par grūto ceļu uz pasaules slavu, Greisa klausījās ar uzsvērtu uzmanību, ar nemanāmiem līdzjūtības izpaudumiem izraisīdama sarunu biedra atklātību. Greisa pati nebija tik atklāta — pa visu vakaru Aļehins uzzināja tikai nenozīmīgus sīkumus par viņas dzīvi un viņu pašu.

Tā bija brīnišķīga pastaiga! Aļehinu satrauca ilgie, izteiksmīgie skatieni, Greisas sirsnīgā balss, viņas krāšņā auguma tuvums un nejaušie rokasspiedieni, Jau pirmajā vakarā Greisa izturējās tā, it kā viņi_ jau sen pazītu viens otru. Palaikam viņas seja pievirzījās pavisam tuvu Aļehina sejai, it kā tāpēc, lai tumsā viņu labāk saskatītu; viņas mazās rokas bieži vien pieskārās Aļehina rokām. Kas tas bija — jūtas, kas sāka mosties, vai pieredzējusi koķetība? Dabiska sirsnība vai apzināta vēlēšanās samazināt attālumu starp viņiem? Aļehinu visu vakaru nodarbināja šie jautājumi, un viņš neuzdrošinājās pirms laika pārkāpt konvencijas slieksni, baidīdamies aizvainot sievieti, kas viņu bija apbūrusi. Varbūt tas bija lieki?

Tikai ap pusnakti viņi izšķīrās viesnīcas foajē.

— Man ir tāda sajūta, Greisa, it kā es jūs pazītu jau daudzus gadus, — Aļehins pateica frāzi, kuru laikam jau Ādams sacījis Ievai pirmajās pasaules pastāvēšanas dienās. Kopš tā laika šī frāze kļuvusi par pašu svarīgāko ieroci visu mīlētāju arsenālā.

— Jūs jau patiešām pazīstat mani sešus gadus, angliete izlikās nesaprotam.

— Nē, jūs mani nesapratāt pareizi, — Aļehins turpināja. — Man šķiet, ka tagad vairs nevarēšu bez jums dzīvot. Kad es jūs atkal redzēšu?

— Nezinu.

— Atnāciet rit uz turnīru! Ap pulksten diviem.

— Rīt nevaru. Es braucu uz Bērni.

— Nu, tad parīt. Ap četriem.

— Nesolu. Iespējams, ka arī tad es būšu aizņemta, — Greisa vairījās, ļoti labi zinādama, ka šajā laikā viņa ir brīva. — Bet es pacentīšos.

— Atnāciet gan, Greisa, katrā ziņā atnāciet! — Aļehins lūdza, atvadoties skūpstīdams viņai roku. — Es jūs tik ļoti gaidīšu..,

5

Aļehins savā numurā pirms gulētiešanas piesēdās pie šaha galdiņa, lai izskatītu šodienas interesanto partiju ar Joneru. Taču no šī nodoma nekas neiznāca. Drīz vien viņam starp baltajām un melnajām figūriņām sāka lūkoties pretī Greisas lielās, zaļās acis, ausīs skanēja viņas krūšu balss. Viņš atbīdīja šaha galdiņu sānis un apsēdās, blenzdams pretējā sienā ar neko neredzošu skatienu.

«Kāda sieviete!» Aļehins jau kuro reizi atcerējās Greisu. «Skaista, gudra, jutekliska!» Viņai līdzīgu Aļehins savā mūžā vēl nevienu nebija sastapis. «Vai vispār tavā dzīvē ir bijusi lemta loma daudzām sievietēm?» Aļehins jautāja pats sev un atbildēja: «Nedaudzām. Tev gluži vienkārši nav bijis laika tās ievērot, ziedot tām laiku. Viss ticis atdots šaham.

Un nu, kad tev jau ir pāri četrdesmitiem, kā zibens spēriens uzzibsnī mīlestība. Nav jau ko noliegt — tieši mīlestība. Tā nebūt nav atnākusi šodien: pirms sešiem gadiem tā iezagās tev sirdī un iemājoja tur bikla un ihmIimšci. Tu mīli šo sievieti, viņa tev ir visa pasaule, tu n v.iri bez viņas dzīvot.

l,i gan, bet ir taču vēl arī Nadja. Kas notiks ar v11,1 u?» Aļehins pats sev uzdeva jautājumu, no kura vi-ii.un krūtīs iegūla saltums. «Nadja — uzticamais draugs, Kibd kā māsa, rūpīga kā māte. Viņā apvienojušās visas l.tbākās sievietes īpašības... trūkst tikai vienas — spē-ji, izraisīt kvēlu mīlestību. Vai tu kādreiz esi mīlējis N.ulju?» Aļehins vaicāja pats sev un pēc īsām pārdomām atbildēja: «Nē. Jūtas, kādas tev bija pret Nadju, nevar nosaukt par mīlestību. Tu viņu cienīji, augstu vērtēji, allaž centies par viņu rūpēties, darīji visu, lai viņai dzīve būtu viegla un patīkama. Tomēr nekad, pat pirmajos jūsu pazīšanās brīžos, jūsu abu kopdzīves sākumā tu neizjuti neko līdzīgu tām jūtām, kādas tevī izraisa Greisa.»

Viņš atcerējās savu pirmo iepazīšanos ar Nadju Parīzes viesībās, kad viņš bez patvēruma, likteņa trenkāts, bija šaudījies no turnīra uz turnīru, klaiņojis no zemes uz zemi. tiekdamies pēc panākumiem šaha, sapņodams par šaha kroni, Aļehins toreiz vispār nedomāja par mīlestību, pat nebija centies tikt skaidrībā par savam jutām pret Nadju. Šajā karstā darba laikā viņa domas nodarbināja tikai viens — pēc iespējas labāk sagatavoties mačam ar Kapablanku. Tam bija nepieciešami ērti mājas apstākļi un maigu sievietes roku uzmanība un gādība. Nadja pašaizliedzīgi palīdzēja viņam sagatavoties, bija viņam sieva un aprūpētāja, gatava atdot Aļehinam visu, kas viņai piederēja. Par to viņš jutās Nadjai pateicīgs, augstu vērtēja viņas pašaizliedzību, centās simtkārt atmaksāt par viņas rūpēm, darīt visu, kas nepieciešams, lai viņa būtu laimīga. Un tapat atdeva viņai visu, kas tam bija, visu, ko vien varēja, izņemot... mīlestību.

«Vai tiešām es tā arī nekad neesmu Nadju mīlējis?» Aļehins vaicāja pats sev jau vēlāk, gulēdams gultā, bet nespēdams aizmigt. «Vai mušu starpa ir bijušas attiecības, kas kaut nedaudz līdzinātos tai mīlestībai, kādu es jūtu pret Greisu? Kaislīgai, jutekliskai mīlestībai? Nē,» Aļehins nolēma. «Mīlestības nekad nav bijis. Draudzība, cieņa — jā. Bet mīlestība? Nē!

Ko tad nu lai iesāk — vai pamest Nadju?» Aļehins mocījās neziņā. «Aizmirst nodzīvotos gadus, ar melnu nepateicību atmaksāt par viņas rūpēm un uzupurēšanos? Mīlestības vārdā? Vai šahistam mīlestība vajadzīga?

Saka taču, ka šaha spēle un mīlestība esot galēji pretējas parādības. Viena bieži traucējot otru. Tu pats bieži vien mēdzi teikt: «Mīlestība un greizsirdība prasa laiku, bet es nevaru atraut liekas sekundes savam šaha darbam un tās veltīt jūtām.» Kas mēs esam? Marabu, kas atteikušies no dzīves un visu savu. laiku pavada piesmēķētās šaha kafejnīcās. Mēs dzīvojam īpašu dzīvi, kas ir norobežota no pārējās pasaules, — dzīvi, kurā grūti ielauzties sievietēm.,.

Un ja nu tomēr atteiktos no tik brīnumainā kārtā atnākušās mīlestības? Kā tad būtu?» Aļehins sprieda, pēc paraduma mēģinādams analizēt dzīves parādības tikpat vispusīgi kā šaha variantus. «Nē,» viņš cieši izlēma. «Nodzīvot dzīvi, neizbaudot vissaldākās no visām jūtām? Ziedot sevi, lai saglabātu kaut ilggadīgas, kaut nostabilizējušās, tomēr aukstas, bezkaislīgas attiecības? Bet žēl taču ari Nadjas, mana aiziešana viņai būs briesmīgs trieciens. Kā lai pārcērt šo samudžināto, grūti atšķetināmo mezglu? Par ko lai izšķiras?»

Aļehins ilgi prātoja, vaļējām acīm vērdamies nakts tumsā. Interesanti, ka visos savos pārspriedumos viņš ne reizi netika ņēmis vērā kādu ļoti iespējamu variantu. Viņš nekādi nespēja iedomāties, ka Greisa varētu viņu nemīlēt, ka viņa atteiksies saistīt savu dzīvi ar viņējo. Savās domās Aļehins vadījās vienīgi no paša jūtām, paša vēlmēm un paša lēmumiem. Dīvaina vienpusība pat tik elastīgam un objektīvam analītiķim kā Aļe-hins. Vai šāda nesatricināma pašpārliecība nav par iemeslu tam, ka cilvēki kļūst par čempioniem? Vai šāda pārliecība un. nepiekāpība tiem nepalīdz gūt virsroku pār citiem? Jau miegā laizdamies, Aļehins skatīja savā acu priekšā Greisu, ilgotu un ļoti, ļoti tuvu.

Aiznākamajā dienā Greisas numurā Margo pārsteigta vēroja draudzenes neparasto izturēšanos. Ar viņu notika kaut kas neparasts. Greisa spoguļa priekšā pielaikoja jau trešo kleitu, nezinādama, kuru izvēlēties. Pielaikoja gaišdzelteno ar melnu rotājumu — nepatika, zaļo nevarēja vilkt «— tā bija mugurā aizvakar. Beidzot viņa uz skapja durvīm pakarināja gaišas ceriņkrāsas kleitu ar melnu jostu. Grūtā izvēle bija izdarīta.

Es tevi nesaprotu, — Margo beidza klusēt.

Greisa pagriezās pret draudzeni un vaicājoši viņā palūkojās.

- Ko tu tā nopūlies? — Margo paskaidroja. — Vatēji jau nu atrast ko labāku.

— Vai tev viņš nepatīk? — Greisa mierīgi noprasīja.

— Šahists. Kaut kas neizprotams.

— Viņš ir krievu muižnieks.

— Tādu muižnieku Parīzē atlikām! Strādā tualetēs, par šveicariem. Ap mani arī lakstojās kāds krievu kņazs — izrādījās taksometra šoferis! — Margo nikni

izsaucās.

Greisa piegāja pie spoguļa un, atmetusi galvu atpakaļ, sāka nodarboties ar kosmētiku.

— Herolds ir pavisam kas cits, — Margo turpināja.

— Nu... tas, kurš spēlē vijoli. Vai maz iespējams salīdzināt?

Margo vārdos Greisa uztvēra rūpīgi slēptu skaudību. Nav lielāku «labvēļu» par tuvākajām draudzenēm.

— Izputējis baronets! — Greisa nicinoši izmeta. — Lai es viņam visu mūžu ieberzēju lociņu ar kolofoniju? Un arī vijoli spēlēt viņš neprot!

— Vai tad šahists labāks? Kaut kas līdzīgs blēdīgam kāršu spēlmanim, — Margo nevarēja vien rimties.

— Viņš ir pasaules čempions, šaha karalis. Un es būšu šaha karaliene, — Greisa koķetēja.

— Labi, ģērbies ātrāk! — Margo pārtrauca draudzeni.

— Pulkstenis jau pāri četriem.

— Gan pagaidīs. Pasniedz, lūdzu, losjonu! — Greisa palūdza.

Margo paņēma flakoniņu ar kosmētisko šķidrumu un to uzmanīgi aplūkoja. Iekams padeva losjonu Greisai, viņa uzmeta acis pudelītes saturam.

— Vai t6 tu pati gatavo?- — Margo apvaicājās.

— Kāpēc?

— Tagad visas losjonus gatavo pašas. Parfimēri krīt panikā — viņiem zaudējumi.

— Kāpēc īsti viņš tev nav pa prātam? — Greisa palaida gar ausīm draudzenes paskaidrojumu. — Interesants vīrietis!

— Nu, ja jau viņš tev patīk..* — Margo noplātīja rokas un apklusa, iebāzusi degunu žurnālā. — Taču tu esi aizkavējusies, — viņa pēc brīža novervelēja, pacēlusi acis no žurnāla uz pulksteni.

Greisa tīšuprāt vilka garumā kosmētiskās «operācijas». Viņas seja, kam cits pēc cita tika likti virsū krēmi un ziedes, kļuva nepazīstama un dažbrīd atgādināja klauna masku.

— Gan pagaidīs, — viņa rāmi atkārtoja. — Uz satikšanos nekad nevajag iet laikā.

— Es tā nevaru, — Margo atbildēja. — Viņš taču uztraucas, gaida.

— Lai pagaida vien, — Greisa koķetēdama sacīja rotaļīgā balsī.

Greisa un Margo bez steigas iegāja turnīru zālē. It kā viņas nemaz nebūtu par pusstundu nokavējušās. Greisa tūliņ ieraudzīja Aļehinu: viņš sēdēja pašā verandas stūri pretī maza auguma kungam ar sirmu galvu un kumpu degunu. «E. Laskers,» Greisa notālēm izlasīja Aļehina pretinieka uzvārdu uz papīra, kas bija piekārts pie galdiņa.

Viņa nesteidzās pieiet pie šī galdiņa, labu bridi pakavēdamās pie citām partijām un uzmanīgi aplūkodama spēles pozīcijas. Skatītāju nebija, vienīgi viņas abas ar Margo un kāds vārgs večuks, kurš sēdēja pie galdiņa zāles vidū.

Aļehins necēlās augšā no krēsla. Galu galā, tā ari nesagaidījusi, ka Aļehins pienāks pie viņas pirmais, Greisa nolēma pati doties pie viņa galdiņa. Baidīdamās traucēt, abas sievietes klusi stāvēja līdzās galdam, pie kura sēdēja Aļehins. Dalībnieki, kuri sava stāvokļa dēļ turnīrā vai rakstura īpašību dēļ bija mazāk aizrāvušies ar savām partijām, ar interesi noraudzījās uz abām skaistajām sievietēm, kas bija parādījušās zālē.

Pagāja piecas minūtes, tad desmit. Aļehins vēl joprojām apdomāja gājienu. Šad tad viņš ar roku atmeta matu cirtu no pieres, mainīja pozu, pārvietoja kājas zem galda. Visapkārt valdīja klusums, varēja pat dzirdēt uz blakusgaldiņiem tikšķam pulksteņus. Greisa uz mirkli atgāja nost no Aļehina galdiņa, un tieši tobrīd viņš izdarīja gājienu. Laskers, izpūtis gaisā cigāra dūmu strūklu, acumirklī izdarīja savu gājienu, tā ka, Greisai atgriežoties pie Margo, Aļehins jau atkal bija iegrimis dziļās domās.

Vienām pašām vēl ilgāk stāvēt tukšajā zālē kļuva neērti. Margo jau divreiz bija ņēmusi draudzeni aiz rokas, mādama ar galvu uz izejas pusi. Greisa joprojām stāvēja pie virves. Vienubrīd viņa jau bija cieši apņēmusies pasaukt Aļehinu, tomēr, atcerējusies vakardienas dusmu uzliesmojumu, baidījās traucēt viņu spēlē. «Pa-)sildīšu, kamēr viņš izdarīs gājienu,» angliete nolēma, iin viņa palika stāvam, nevērodama smīnu, kada bija mvilkusi lūpas Margo.

bet tad AJehins pārbīdīja balto zirdziņu. Viņš tūliņ nospieda šaha pulksteņa pogu un piecēlās kājās. No migšas viņš uzmeta kritisku skatienu spēlēs pozīcijai, i.id apgāja pretiniekam apkārt un, stāvēdams Laskeram aiz muguras, ilgi pētīja stāvokli uz galdiņa. Greisa it'priecināta pavirzījās uz priekšu, ar gurniem nostiep-dāma virvi. AJehins pagriezās uz viņas pusi. «Beidzot!» angliete nopriecājās un iesānis paskatījās uz Margo, kas tikko bija uzvaroši smaidījusi.

AJehins vienaldzīgi raudzījās Greisā, viņa sejā nemainījās ne vaibsts. Viņš skatījās mīļotajā sievietē un... neredzēja viņu.

Spēlē iegrimušā lielmeistara smadzenes, visas viņa domas un uzmanība bija tur — pie pulēto figūriņu noslēpumainā izvietojuma. Viņš kā sastindzis stāvēja pie galdiņa, cieši raudzīdamies kaut kur tālē pāri Greisas galvai. Piepeši viņš kaut ko iedomājās. Varbūt viņam bija ataususi kāda jauna ideja, varbūt viņš bija pamanījis, ka pretiniekam ir kāda aizstāvēšanās iespēja, ar ko viņš agrāk nebija rēķinājies. Viņa pierē tūliņ ievilkās raižu grumbas, viņš steigšus apsēdās, izņēma no kārbiņas cigareti, aizdedzināja to un, iespiedis galvu rokās, atkal iegrima dziļās domās.

Margo klusi ieķiķinājās. Nokaitinātā Greisa krasi pagriezās un, par troksni nebēdādama, ātri aizklaudzināja ar papēdīšiem pa parketa grīdu. Pēc pāris mirkļiem viņa jau nozuda aiz durvīm. Kad Margo pēc brītiņa iegriezās viesnīcā, portjē viņai pateica:

— Visharas kundze tikko izgāja no viesnīcas.

Visas Laskera pūles aizstāvēt savu sarežģīto pozīciju neguva panākumus. Aļehina uzbrukums, pamazām pieņemdamies spēkā, beidzot kļuva neatvairāms, un pasaules čempions to beidza, efektīvi ziedodams savu dāmu. Aļehins bija sajūsmā. Kā nu ne — abiem divdesmit gadus tiekoties turnīros, šī bija viņa pirmā uzvara pār Laskeru! Parakstījušies turnīra veidlapās, abi pretinieki atkal salika figūras uz galdiņa un rūpīgi izanalizēja nospēlēto partiju no pirmā līdz pēdējam gājienam. Tikai tad AJehins atcerējās Greisu,

Atvainojies Laskeram, viņš steidzās to meklēt. Vairākas reizes apgāja apkārt viesnīcai, aizstaigāja līdz ezeram — anglietes nekur nebija. Piesardzīgi, lai sevi nenodotu, viņš uzzināja Greisas istabas numuru. Šī numura atslēga karājās pie portjē. Greisa bija izgājusi.

AJehins ilgi sēdēja foajē telpā, gaidīdams pārnākam savu jauno paziņu. Tā nerādījās. Logu rūtis jau kļuva pelēkas, tad satumsa; istabenes jau nolaida logiem priekšā gofrētos aizkarus, bet Greisa vēl aizvien nenāca. Aļehins aizgāja uz restorānu, taču ari tur viņas nebija. Pie viena no galdiņiem Margo ēda vakariņas kopā ar kādu vīrieti. Aļehins vēlējās viņai pavaicāt, kur palikusi Greisa, taču nebija pārliecināts, vai šī ir tā pati sieviete, kas kopā ar Greisu bija turnīrā. Būdams tuvredzīgs, viņš viegli varēja pārskatīties.

Uz ātru roku ieturējis vakariņas, Aļehins izgāja laukā, tad iegriezās parkā un apsēdās uz soliņa. Biezā tumsa pilnīgi aizsedza tiklab kalnus, kā ezeru; laiku pa laikam vienīgi zibens, uzliesmodams kaut kur aiz virsotnēm, apgaismoja pār viesnīcu savilkušos smagos mākoņus. Dabā valdīja satraukuma pilnas drīzā negaisa gaidas: te izbiedēts piepeši iebrēcās samiegojies putns, te brāzmains vējš pielieca koku šalcošās galotnes. Tuvīnā negaisa izbiedēti, tūristi steidza nobēgt patvērumā, savās siltajās, mīkstajās guļvietās. Vienīgi mīlas pārīši bezbailīgi devās tumsā: jūtu stihija, kas plosījās viņos, bija spēcīgāka par visbriesmīgākajām dabas stihijām.

Arī Aļehina sirdi bija ielauzies nemiers. Aizvakar, pavadījis dažas stundas kopā ar Greisu, viņš vēl šaubījās par savām jūtām pret viņu apbūrušo anglieti. Kad Greisa atradās blakus, varēja pārdomāt viņu abu turpmāko attiecību likteni. Greisa vai Nadja? — Aļehins tad bija risinājis šo sarežģīto jautājumu. Bet šodien, kad Greisa negaidot noslēpumainā kārtā bija nozudusi, varbūt pat aizgājusi pavisam, viņš vairs ne par ko nešaubījās, «Kas dots mums — glabāt neprotam, bet zaudējuši — raudam.» Vienīgi kopā ar Greisu Aļehins spēja iedomāties savu turpmāko dzīvi, savu nākotni viņš spēja iztēloties tikai līdzās šai vienīgajai sievietei. Lai zūd visa apkārtējā pasaule, lai viņš zaudē Nadju, dzīves labumus, ja tikai līdzās ir ilgotā sieviete! «Greisa! Greisa, nāc!» sauca visa Aļehina būtne,

«Kas noticis? Par ko viņa būtu varējusi apvainoties, kāpēc nebija atnākusi?» Aļehins nomocījās ar šādiem

Jautājumiem. Piepeši kāda glābēja doma iesvēla viņa raidi prieku un cerību. «Viņa taču bija aizņemta,» Aļe-Imis atcerējās, «un stingri nesolījās atnākt. Viņa teica: *s pacentīšos. Bet varēja taču mani brīdināt, un mēs sastaptos vēlāk. Nē, te būs kas cits! Noticis kaut kas briesmīgs, negaidīts. Un ja nu viņa ir aizbraukusi pavisam?» jau nākamajā mirklī viņš ar šausmam nodomāja. «Ko tu vispār zini par viņu?! Varbūt viņu aizsaucis pie sevis vīrs vai mīļākais. Varbūt viņa ir prom uz visiem laikiem un tev tā arī nebūs lemts viņu vēlreiz redzēt. Vai arī tu viņu atkal satiksi pēc sešiem gadiem.

Ko lai iesāk?» Aļehins nerimās. «Kā lai uzzina, kas atgadījies, kā lai tiek vaļā no mokošās neziņas? Pavaicāt portjē, vai nav aizbraukusi pavisam? Nebūs ērti, portjē mani pazīst. Atrast draudzeni un izvaicāt to? Bet kā lai viņu atrod, ja viņu pat neatceros, kāds tur brīnums — ne reizi neesmu viņai uzmetis acis.» Vai simto reizi Aļehins pats sevi mocīja ar vismuļķīgākajiem un visbriesmīgākajiem paredzējumiem. Nespēdams mierīgi nosēdēt uz vietas, viņš pielēca kājās, sāka aši soļot pa alejām un beidzot devās uz viesnīcu. Viņš ielūkojās vi* sās foajē zālēs, ieskatījās restorāna. Tad _nogaja_ garām portjē — Greisas numura atslēga karājas savā vietā. Viņas pašas nekur nebija.

Tad Aļehinu pārņēma izmisums. «Viss pagalam!» viņš atkārtoja, izskrējis laukā un nervozi šurp un turp soļodams pa mazo laukumiņu pie ieejas. «Mana otra sastapšanās ar Greisu būs tikpat acumirklīga kā toreiz — pirms sešiem gadiem. Bet tomēr — kas noticis, kādu kļūdu esmu pieļāvis, ko ļaunu izdarījis?»

Aļehins rūgti pasmaidīja. Viņš meklē kļūdu kā šaha partijā. Bet te nav šaha spēle, te ir dzīve, te viss daudz sarežģītāks! Te valda savi likumi, un — ak vai! — tie bieži vien nepakļaujas loģikas likumiem. Redz, «atklātni» viņš ar Greisu bija nospēlējis pareizi, pēc visiem mīlestības kanoniem, Notikumi bija risinājušies brīnišķīgi. Un piepeši viss uzreiz sabrucis. Bet, kāpēc, — tas nav zināms. Aiz kaut kādas muļķīgas, neprātīgas likteņa iegribas.,.

Tajā brīdī viņš ieraudzīja... Greisu. Viņa lēni nāca no tumsas uz viesnīcas pusi. Aļehins steidzās pretī sievietei, kuru ilgas, mokpilnas stundas bija tik ļoti gaidījis. Greisa viņu saņēma salti, ar lepni izslietu galvu.

•— Kur jūs bijāt, Greisa? ?— Aļehins žēli nomurmināja. — Kāpēc neatnācāt uz turnīru? Es jūs tik ļoti gaidīju!

Angliete cieši noskatījās Aļehinā. Ko tas nozīmē? Sagribējies paņirgāties? Nekā, ar viņu tas neizdosies! Ar viņu jokus nevar dzīt!

— Es jūs tik ļoti gaidīju, Greisa, — ātri čukstēdams, gaudās apmulsušais, taču jau laimīgais Aļehins. — Es jūs visur meklēju visu vakaru. Kāda laime, ka esat atnākusi!

Tad Greisa pamazām sāka apjēgt notikušo. Tad lūk, kā tas bija! Viņa taču sastapusi pavisam savdabīgu cilvēku, kurš nav līdzīgs citiem. Tas bija sapņotājs, kurš spēj atraisīties no visa apkārtējā, ar visu savu būtību iedziļināties šaha spēlē, aizmirst arī pašu dārgāko, pašu mīļāko. Dusmas pamazām izzuda, sievietes sirdī auga maigs mātes žēlums pret šo lielo, slaveno bērnu.

— Es nevarēju aiziet, — Greisa mierīgi teica, nolēmusi patiesību noslēpt. — Saslimusi mana radiniece... es gāju viņu apciemot.

6

Saša ir galīgi zaudējis galvu. Viņš samīlējies šajā sievietē, aizmirsis pienākumu un jūs... Visu savu laiku Saša pavada pie viņas, dienas un naktis...

Voļanskis mitējās runāt un atviegloti nopūtās. Nu galvenais bija pateikts. Iedams uz Aļehinu dzīvokli, viņš bija cieši apņēmies Nadjai neko neteikt. Pavēstīt šādu apdullinošu jaunumu sava drauga sievai — tas būtu pretrunā ne tikai ar vispārpieņemtās morāles likumiem, tā būtu arī nodevība. Un ja nu vēl ņem vērā, ka viņš to teiktu sievietei, par kuru pats jau daudzus gadus domā caurām dienām un naktīm. Skaidra nodevība! Nadja pati to varētu novērtēt kā vēlēšanos nomelnot vīru viņas acīs, kā tiekšanos negodīgi atrast ceļu uz viņas sirdi, kas ilgus gadus piederējusi Aļehinam. «Nē, nē, nekādā gadījumā!» Voļanskis pats sev atkārtoja. «Jāklusē. Lai Nadja to uzzina no citas puses, tikai ne no manis!»

Bet, kad viņš jau atradās Aļehinu mājīgajā viesistabā un redzēja mīļoto sievieti skumju un vientuļu, ar tumšiem lokiem zem acīm, kad dzirdēja viņas kluso, satraukto balsi, kas bija labsirdības pilna pret visu apkār-inļo, viņš nespēja novaldīties. «Gana spriedelēt par pie-it i.i i ihu un morāli!» Voļanskis pats sev pavēlēja. «At-i ii Nadju arī turpmāk neziņā — tas ir noziegums. Vai

iii būtu godīgi slēpt patiesību par cilvēku, kurš viņu i m vīlis, nodevīgā kārtā pametis, atstājis vienu bez pa-i •l/ibas un atbalsta? Un kā gan Voļanskis lai viņai ne-l >alidz, ja neprātīgi mīl Nadju, ja Nadja viņam iemieso v īsu gaišāko, visu priecīgāko dzīvē! Nadja ir viņa saule, viņa poētiskās jūsmas objekts, jau domas vien par viņu r .isilda Voļanska grūto un drūmo dzīvi.»

Pļāpādams ar Nadju par visnenozīmīgākajiem sīkumiem, stāstīdams pēdējos augstākās sabiedrības jaunumus un tenkas, Voļanskis ar katru brīdi vairāk sevi pārliecināja, ka viņš nedrīkst klusēt, ka viņa pienākums ir Nadjai paziņot rūgto patiesību. Lai Nadja labāk šo smago triecienu pārcieš viņa klātbūtnē, kad satricinājumu par nelaimi, kas,nākusi pār viņas galvu, mazinās Voļanska uzmanība un atbalsts. Un tad nu pēc ilgas šaubīšanās un svārstīšanās Voļanskis Nadjai visu izstāstīja. Saša viņu krāpj, varbūt pametīs viņu. Viņam ir cita sieviete, ko viņš kaislīgi mīl. Izteicis vārdus, kas viņu bija ilgi mocījuši, Voļanskis juta, ka viņam tūliņ kļūst daudz vieglāk ap sirdi.

Viņam par brīnumu, šis jaunums Nadju nepārsteidza.

— Es jau visu zinu, — viņa klusi noteica. — Tā ir Greisa Vishara,

— Kā jūs to uzzinājāt?! — Voļanskis Izsaucās. Viņš patiesi nopriecājās par Nadjas vārdiem. Viņam no sirds novēlās smaga nasta. Viņa jau zinājusi! Paldies dievam, tātad viņa sirdsapziņa ir tīra! Viņš nav pirmais, kas Nadjai atnesis šo vēsti, viņš nav nodevīgi izturējies pret Aļehinu.

' Kā es to uzzināju? — Nadja pārvaicāja. — Cilvēkiem patīk pavēstīt citiem sliktus jaunumus. Un, kā viņi paši apgalvo, vienmēr viņus skubinājušas krietnas jūtas.

Voļanskis pielēca kājās.

~~ Kāpēc jūs mani aizvainojat?! Esmu jums uzticams draugs! Zināt, lai notiek kas notikdams, es vienmēr būšu jums līdzās!

Nadja samierinoši paņēma Voļanski aiz rokas un nosēdināja krēslā. Vēl nespēdams apspiest satraukumu, viņš izvilka etviju un aizsmēķēja/Kādu brīdi abi nebilda ne vārda.

— Es nevarēju ilgāk klusēt, — pirmais smago klusuma brīdi pārtrauca Voļanskis. — Ja jūs tikai zinātu, ko es pret jums jūtu un ko jūs man nozīmējat! Kāpēc jūs man neticat, Nadja?

—- Nevajag, Valentīn.*. Es jums vienmēr esmu teikusii nevajag... Un it īpaši tagad... — klusi un gausi noteica aizkustinātā sieviete.

— Bet Sašas taču vairs nav, viņš jūs pametis! — Vo-ļanskis uzstāja.

— Vai tikai jūs neuzskatāt, ka šis ir izdevīgs brīdis jums? ipr Nadja noprasīja, cieši ielūkojusies Vojanskina acīs.

—! Savādi, Jūs zinājāt par viņa neuzticību un līdz pal šim laikam neesat neko uzsākusi. — Voļanskis pasteidzās mainīt sarunas tematu.

— Ko tad darīt?

-— Jūs esat viņa sieva, jūsu pusē ir likums.

•— Vai likums spēj atdot mīlestību?

— Jūsu pusē ir sabiedrība, cīņā visi būs jūsu pusē

— Man vajadzīgs Saša, nevis sabiedrības domas, — Nadja skumīgi papurināja galvu. — Nekādas cīņas nebūs. Es Aļehinam jau nosūtīju vēstuli, Viņš var sevi uzskatīt par brīvu.

— Kā gan var tik lēnprātīgi atteikties no laimes! — Voļanskis izsaucās. No vienas puses, viņš priecājās, kc Nadja galīgi izšķīrusies ar Aļehinu, bet vienlaikus viņe darbīgais raksturs nespēja samierināties ar tik traku pa devību.

— Laime, Nadja domīgi sacīja. —» Neviens mē< nevaram lemt pats par savu laimi. Tā varbūt ir vislie lākā kļūda, ko pieļāvis tas, kas radījis šo pasauli.

— Bet jūs taču mīlat Aļehinu, tomēr nezin kāpēc at sakāties par viņu cīnīties, — Voļanskis nespēja norim ties.

— Mīlestība uz cilvēku īsta ir tad, kad šajā mīlestībē mīl otru, nevis sevi, — Nadja noteica. Un tūliņ pavai cāja: — Vai sen, kops redzējāt Sašu? Kā viņš izskatās

— Kas nu viņam kaiš? Viņu neviens velns nerauj!

— Voļanski! Jūs taču esat viņa draugs!

— Draugs! Lūk, cik tālu man ir šī draudzība! — Vo ļanskis atkal pielēca kājās un nikni novilka ar plauksta: malu pār kaklu. — Divdesmit piecus gadus esam no gājuši blakus, un katrreiz dzelžainā likumsakarībā ir at

I • 11! > j ies viens un tas pats. Mani liktenis nežēlīgi mina • 1111>os un viņu tajā pašā laikā rūpīgi cēla uz pjedestāla.

i i pili lūdzu, Aleksandr Aleksandrovič!» — Voļanskis n mirkli mitējās soļot un, apstājies līdzās Nadjai,_iro-iii l i noplātīja rokas. — Frontē karojām abi kopa — ' 11,1 s saņēma divus Jura krustus, es — pigu! Viņš ir pasmies čempions, es tikai nožēlojams, sīks peršu kalējs...

Nadja pārsteigta ar acīm sekoja garajam, mazliet uz-l.umpušajam stāvam, kas satracināts šaudījās no viena viesistabas kakta otrā. Viņu nobiedēja vienā acumirklī pārvērtusies Voļanska seja. Skaistās, plānās lūpas bija pavērušās, atsegdamas niknumā sakostus zobus, acīs dega nicinājuma un naida uguns.

«Ak kungs, kas te īsti notiek?» satrauktā un pārsteigtā sieviete nodomāja. «Un tas ir Sašas labākais draugs, cilvēks, kam viņš veselus divdesmit piecus gadus pilnīgi uzticējies, atklājis savu sirdi, dalīdamies pašās slepenākajās domās! Savas dzīves labākos gadus viņi nogājuši roku rokā, kopēja likteņa, kopēju gaitu un cerību saistīti. Ceturtdaļgadsimtu viņi bijuši gatavi viens otra dēļ iet caur uguni un ūdeni.»

Nadja atcerējās Aleksandra jūsmīgos stāstus par Vo-ļanski, par abu brīnišķīgo draudzību. Cik bieži viņa bija dzirdējusi Aļehinu daudzinām savu draugu; cik labsirdīgi gaišas bija iedegušās Sašas acis, kaut tikai pieminot drauga vārdu! Cik daudz nedienu un prieku bija gadījies abu ceļā, un kā viņi bija pratuši palikt uzticīgi viens otram tiklab laimes dienās, kā bēdu brīžos! Tad redz, kas, izrādās, slēpies aiz šīs draudzības, kas šķita tik īsta, tik nesaraujama. Cik briesmīgas domas visus šos ilgos gadus slepus lolojis viens no draugiem! Melna skaudība grauzusi viņa sirdi, ar mokošām sāpēm tajā atbalsojies katrs drauga panākums. Katra mazākā labvēlība, ko liktenis dāvājis biedram, Voļanskim bijusi sāpīgs trieciens. Kā gan lai pēc visa tā vēl tic cilvēku draudzībai un mīlestībai? Kādi tumši spēki gan mājo cilvēka dvēselē, kādi baigi dzenuļi vada tā rīcību! Skaudību, cilvēku nicināšanu, aizvainotu patmīlību, nāvīgu naidu pret sava vistuvākā panākumiem — lūk, ko cilvēks slēpj dvēseles slepenākajos stūrīšos, aizsegdams to visu ar ārēju labsirdību, cilvēkmīlestību, liekuļotu lēnprātību. Kas tur ko brīnīties: šajā pasaulē nomaldījušos un pazemotu cilvēku vidū iet bojā visas labākās jūtas—-mīlestība, pienākums, draudzība.

— Apgalvo jau, ka viens no diviem draugiem allai esot zirgs, otrs — jātnieks, jm Voļanskiš vēl nerimās,

— Tad nu es Aļehinām divdesmit piecus gadus esmu bijis par zirgu! Par putās noskrietu, nodzītu zirgu, kas saņem nožēlojamu kumšķīti siena, lai nenosprāgtu badāl Bet viņš vienmēr saņēmis visus pasaules labumus. Kāpēc?! Ar kādām tiesībām?! Slavu, pagodinājumus, naudu mīlestību. Pat sieviete, kuru mēs abi iemīlējām, izraudzījās viņu, lai ari viņš pret to izturējās kā nelietis!

— Es jums aizliedzu tā runāt par Aļehinu! — Nadja pacēla balsi. Un jau pēc īsas pauzes turpināja mierīgi:

— Jūs te sacījāt, ka Saša dzīvē vienmēr guvis panākumus, bet jūs ne. Bet vai esat pamanījis, kā viņš atdod sevi visu iemīļotajam darbam? Pilnīgi, bez apdomas bez aprēķina, līdz pēdējai — vissīkākajai savu smadzeņu, visu savu spēku daļiņai. Katrs saņem no dzīves tik, cik pats tajā iegulda. Lūk, kur ir atminējums, kui ir panākumu cēlonis. Un šādu pašaizliedzību bagātīgi at līdzina dzīve un tāpat arī sieviete. Es te domāju īsti sievieti.

— Kāpēc tad viņš ir aizgājis no īstas sievietes? Kui te loģika? — Voļanskis mazliet nomierinājās un apsēdās atzveltnī. Viņam tagad bija kauns par pēkšņajieir niknuma uzplūdiem, viņu kaitināja tas, ka dusmu brīdi atklājis savas visdziļākās, visapslēptākās domas. Tači viņš sevi mierināja ar to, ka Aļehins nekad tās neuzzinās, un, ja arī uzzinās, tad tagad Voļanskim vienalga Pēc tādas izturēšanās pret Nadju viņa draudzībai ai Voļanski ir beigas.

—r Jūs uzdevāt sarežģītu jautājumu, Valentīn, — Nadjč nogrozīja galvu. — Sevišķi grūti uz to atbildēt man ii pašlaik. Jūs jau saprotat, kāpēc. Bet par to loģiku.. kāda loģika gan var būt mīlestībā? Loģika saistīta ai prātu, bet ne ar jūtām.

— Gluži vienkārši atzina bagātnieci par labāku, — Voļanskis atkodās.

— Nedomāju vis. Saša nav tāds. Kad mēs precē jā mies, es biju plika kā baznīcas žurka. Vai tad Greisč patiesi ir bagāta?

— Kas viņu zina! Zināms ir tikai viens: viņa trīsreū bijusi precējusies. Divus vīrus apglabājusi, no tresē aizgājusi. Viņai pieder māja kaut kur pie Djepas.

— Es vairs neatceros, kur esmu lasījusi, ka arī vis krietnākajām cilvēka tieksmēm, visgodīgākajai rīcība

i.un.it:ā ir divējādi cēloņi, kas dažkārt ir gluži atšķirīgi vi ns no otra, — Nadja domīgi turpināja. Voļanskis brīni .is par vīrišķību, kāda piemita šai sievietei, kas īsti mIniski pārcieta bēdas un aiz mierīgas ārienes prasmīgi i.lrpa savus patiesos pārdzīvojumus. — Līdzās cildenam i.innulam, — Nadja turpināja savu domu, — katrā ziņā blakus pielipināsies kāds sīks, uz savtīgiem aprēķiniem dibināts stimuliņš. Saša mīl Greisu; es atceros, kādu h‘Spaidu Greisa uz viņu atstāja pirms sešiem gadiem Marijā. Bet mani? Nedomāju, ka viņš jebkad būtu mani īsti mīlējis. Lai nu kā, man nav iemesla sūdzēties, ešmu bi jusi laimīga ar viņu.

Dažus mirkļus viņa klusēja, it kā sakopodama domas. Tad turpināja:

— Es tātad runāju par katras rīcības divējādo cēloni. Saša mīl šo sievieti, taču viņš vadās arī vēl no kā cita. l:s viņu tik labi pazīstu! Mums klājās ļoti grūti, Valentīn, neraugoties uz ārējo labklājību. Saša baidās no vecuma un slimībām. Viņam acu priekšā vienmēr rēgojas Steinica un Cigoriņa bieds — tie abi mūža pēdējos gados bija nonākuši trūkumā. Un tās nav tikai bažas par sevi, par savu paša labklājību. Viņš ir šaha mākslinieks, viņu moka bailes, ka varētu zust iespēja radīt, nodoties mīļotajai spēlei. Saša nespēj iedomāties, ka viņš varētu piepeši zaudēt saites ar šahu, vairs nespēlētu turnīros pēkšņa vārguma vai slimības dēļ. Nē, viņš nevar aiziet no šaha dzīves! Viņam tas nozīmētu fizisku nāvi.

— Bet ko viņam dos Greisa? Bagātību, nodrošinātu dzīvi? — Voļanskis pārtrauca Nadju.

— Kaut vai! Kopā ar mīļoto būt laimīgam, kaut būdiņā dzīvojot, — tas, mīļais Valentīn, skan jauki tikai jaunībā. Uz vecumdienām gribas siltāku mitekli. Bet es viņam nebiju pat «mīļotā», — Nadja skumji papurināja galvu. īsu brīdi klusējusi, viņa turpināja: — Visu mūžu Saša ir tiecies rast iespēju spēlēt šahu tikai pašas šaha spēles dēļ. Nedomājot par balvām, par seansu honorāriem. Spēlēt brīvi, nesaistīti. Kā gan es varēju viņam šajā ziņā palīdzēt? Varbūt viņam vismaz tagad būs labāk. Un katrā ziņā viņam tagad būs sava māja, savs kakts, kur vadīt vecumdienas. Lai dievs viņam dod laimi!

Nadja gurdi aizsedza acis ar roku, un Voļanskis saprata: ir laiks doties prom. Nadja viņu neatturēja, kad

viņš cēlās kājās. Pie durvīm, jau mētelī ģērbies, viņš noskūpstīja Nadjai roku un nolūkojās viņā ar ilgu, ciešu skatienu, it kā atvadīdamies uz mūžīgiem laikiem. Viņš aiznesa sev līdzi atmiņas par Nadjas lielajām, brūnajām acīm, par šo acu labsirdīgo, maigo skatienu, par viņas skaisto roku liegajām kustībām. Ar skumjām viņš noraudzījās viņam dārgajā un mīļajā lielām līnijām veidotajā sejā.

— Atcerieties, - Nadja, — Voļanskis jau pie durvīm atvadām sacīja. — Esmu jūsu padevīgs kalps. Vienmēr, jebkurā brīdī!

— Paldies, Valentīn, — Nadja pateicās. — Paldies.

Izvadījusi Voļanski, viņa atkrita klubkrēslā un ļāva

asarām vaļu.

7

Lielas, pūkainas sniegpārslas laiski krita uz pieputināto Tveras ielu, Vēstures muzeju un Sarkano laukumu. Manēžas laukuma milzīgo, balto paklāju visos virzienos bija sagraizījušas autoriepu risēs. Sniegpārslas rotāja Kremļa sienas dzeguļus, skaidri iezīmēdamas senā un savā žanrā vienreizīgā arhitektūras pieminekļa grieztos rotājumus.

Zem sniega kārtas uz ietvēm bija palicis ledus, un ejot slīdēja kājas. Marta nožēloja, ka atteikusies no automobiļa, taču viņai bija tik ļoti gribējies pastaigāties svaigā gaisā. Un arī Emanuēlam pirms partijas bija derīgi pastaigāties. Tikai tas slidenums — kaut nu nepakristu! Marta piespiedās ciešāk pie vīra rokas — divatā tomēr drošāk. Piesardzīgi sperdami soļus, abi lēni soļoja no viesnīcas uz Mākslas muzeju. Maskavieši ar interesi vēroja šo neparasto pāri; abi mazi, drukni) dāma melnā karakula kažokā, vīrietis ar biezām, sirmām uzacīm — āvies botēs.

Viņi vēl nebija sasnieguši Manēžu, kad Laskeru vāciski sveicināja kāds pretī nākošs vīrietis. "

— Kas tas tāds? — Marta painteresējās.

— Kāds Maskavas dramaturgs. Viņš lasījis mūsu lugu.

Pieminējis lugu, Laskers savilka uzacis. «Būs atkal at-cerējies Bertoldu,» Marta kļuva nemierīga. «Jau pagājis tik daudz gadu, bet viņš nekā nespēj aizmirst brāļa

li.ivi. Viņš brāli bija tā mīlējis. Ne velti es cenšos ne* 1 .īd neatgādināt viņu abu kopīgi uzrakstīto lugu. Labi, l.,i i(braucu, — tas viņam palīdzēs tikt vaļā no drūma*

i un domām.»

«Varu tev paziņot vēl kādu priecīgu vēsti,» Laskers i n ja rakstījis sievai, «Maskavas turnīru komiteja laipni i pildījusi manu vēlēšanos, un uz turnīru mēs brauksim ,ihi kopā. Tu esi mans uzticamais adjutants, ar tavu .larpniecību es runāju ar neskaitāmajiem žurnālistiem, In nespēlē šahu un atpūtas stundās neizprašņā mani par bloķētā bandinieka apšaubāmo stāvokli. Tu rēķinies ar maniem nerviem, kas turnīra laikā ir krietni vien saspringti.»

Uz universitātes ēku un grandiozo Manēžu Marta noskatījās kā uz kaut ko jau pazīstamu. Ar kādu entuziasmu Emanuēls bija viņai stāstījis par krievu galvaspilsētas ievērojamākajām vietām pirmajā dienā pēc viņu iebraukšanas Maskavā! Pats viņš te bijis daudzas reizes un pēdējoreiz Maskavu bija apmeklējis pirms desmit gadiem. Lielo teātri, Kremli, Ļeņina Mauzoleju šīs dižās celtnes Emanuēls devās sievai parādīt jau pirmajā stundā pēc ierašanās senajā Krievijas galvaspilsētā.

«Velti gan es divdesmit piektajā gadā neatbraucu šurp kopā ar Emanuēlu,» Marta nožēloja. «Varbūt viņam tad būtu izdevies pārspēt Bogoļubovu. Cik tas būtu bijis labi — divas pirmās balvas un turklāt tādos turnīros! Ņujorkā un pēc gada Maskavā. Nu, nekas, ari otrā balva ir labs rezultāts. Nez kā nu viņš šoreiz nospēlēs? Turpat desmit gadus nav šahu spēlējis. Un pašlaik ļoti svarīgi, lai viņš spēlētu labi. Mūsu dzīve kļuvusi pavisam citāda. Desmit gadi — cik ātri vecumdienās steidzas laiks! Savāda bijusi šī desmitgade, liktenis pret mums izturējies nežēlīgi. Tas visu sagrāvis, izdzinis mūs no mājām tādus, kā stāvam. Nu atkal, tāpat kā jaunībā, dzīvi jāsāk celt no jauna. Bet tagad taču mēs vairs neesam jauni — abiem drīz būs septiņdesmit!»

Marta atcerējās ātri paskrējušos desmit gadus. Cik' labi tie bija sākušies — divi Emanuēla panākumi turnīros, tautiešu atzinība, slava! «Jūs esat pierādījis vācu gara diženumu!» Emanuēlam sauca viņa godināšanā Berlīnē pēc atgriešanās ar uzvaru no Ņujorkas divdesmit ceturtajā gadā. Viņam piedāvāja izaicināt Kapablanku uz jaunu sacensību, taču Emanuēls bija saprātīgi atteicies. Godīgi sakot, ne jau bez Martas ietekmes. Cik labi

I

viņi bija nodzīvojuši šos gadus, cik omulīga bija dzīve Vļņu mazajā, Tīrovas fermā! Marta audzēja vistas, Emanuēls rakstīja filozofiskus apcerējumus, risināja matemātiskas problēmas. Vēlāk viņš pēkšņi saka intereseties par mehāniku. Viņš sāka konstruēt ar tādu pašu aizrautību un pašaizliedzību, ar kādu spēlēja šahu vai nodevās zinātnēm.

Ko visu viņš Tīrovā neuzbūvēja! Viņš radīja aparātu,»1 kas ļāva noteikt lielgabala atrašanās vietu pēc ta šā-Jļ viena skaņas, tad uzbūvēja automātisku sargu: tiklīdz I zaglis izdarīja nepiesardzīgu kustību, tūliņ atskanēja* mežonīgas suņu rejas. Viņš izgudroja Jaunas kafijas^ dzirnaviņas, kas, pēc viņa domām, vislabāk samala viņa iecienīto kafiju.

Laskers — izgudrotājs nespēja aizmirst arī šaha spēli* Viņš ilgi nopūlējās ap kādu jaunu ideju, pareizāk sa-4 kot, vecu ideju, kas tika realizēta pajaunam. Viņu bija savaldzinājusi ideja par šaha automātu, tikai nevis $ ar tajā paslēptu liliputu, šaha virtuozu, ,kā tas bija _noj ticis deviņpadsmitā gadsimta sākumā, bet par automātu,# kura darbība pamatotos uz pēdējiem elektromehānikas ļ un radiotehnikas sasniegumiem. Ar šo grūto problēmu Laskers noņēmās ilgi un beidzot radīja ierīci, kas spēja sniegt seansus uz divdesmit galdiņiem reizē. Viņš taisījās to demonstrēt Ņujorkas vispasaules izstādē.

— Kāpēc tu ar visiem saviem izgudrojumiem neesi papūlējies kļūt bagāts? — Marta viņam reiz jautāja.

— Bet es jau tāpat esmu bagāts, — Emanuēls atbil- ļ dēja. — Mana bagātība ir idejas un plāni, un tas man I sniedz tieši tādu laimi, pēc kādas es ilgojos.

Marta uzmanīgi izraudzījās vietu, kur spert kāju, lai i nepaslīdētu. Tobrīd viņi gāja pāri Kominternes ielai, pa \ labi no viņiem vīdēja Ļeņina bibliotēka. Emanuēls bieži daudzināja, ka gribētu pavadīt tajā dažus vakarus. Turēdamies pie Emanuēla un vienlaikus balstīdama viņu, Marta pārgāja pāri ielai un atkal atgriezās pie pārtrauktajām domām.

Jā, viņi bija mierīgi un laimīgi dzīvojuši Tīrovā. Un piepeši negaidīta un briesmīga nelaime. Trīsdesmit trešā gada šausmīgie notikumi, Hitlera nākšana pie varas, ļ Cik daudz moku viņš atnesa Vācijas cilvēkiem, cik j daudz asaru tika izliets! Profesorus padzina no klīni- j kām slimnieku acu priekšā, studenti meta ar akmeņiem ļ universitāšu lektoriem. Neāriska izcelsme — ar šo i

1«-meslu vien pietika, lai par cilvēku ņirgātos, viņu pie-l .mlu vai pat nogalinātu. Nabaga Emanuēls! «Jūs esat mrādījis vācu gara diženumu!» — kā izsmiekls tagad Nkan šie vārdi, kad viņam atņemta Tīrova, māja, nauda tm viņš pats izdzīts no Vācijas. Paldies dievam, ka vēl palicis dzīvs.

Nav vairs cerību uz mierīgām vecumdienām, atkal, lapat kā jaunībā, dzīvi jāsāk celt no jauna. Reiz ari Steinics zaudēja paša radīto šaha pasauli un neizturējis sajuka prātā. Marta bija pārsteigta par pašsavaldību, ar kādu Emanuēls pārdzīvoja likteņa triecienus. Visu savu ilgo, grūto mūžu viņš bija cēlis un radījis mājību un vienā rāvienā visu pazaudējis. Mīļais Emanuēls, cik aizkustinoši viņš bija mierinājis Martu, skaitīdams bērnu dzejolīti:

Ņo klucīšiem brīnišķu pili zēns cēla,

Bet vējš to gar zemi gāza.

«Jel neraudi,» smaidot tēvs mierina dēlu,

«Tu vari sākt visu no gala!»

Tāpat kā tālajā jaunībā, atkal vajadzēja ņemt palīgā šaha spēli. Emanuēls ar jaunekļa dedzību metās iekšā šaha dzīves virpulī. Un atkal viņš pacēlās kā gigants. Lai ari viņam vairs nav kādreizējā spēka, lai veselība nav vairs tāda kā senāk, toties vēl ir saglabājies skaidrs prāts, pieredze un zināšanas. Cik meistariski viņš bija spēlējis vakardienas partiju pret Kapablanku! Un cik ļoti viņu ciena šeit, Krievijā! Kaut arī viņa radītā pasaule ir sagruvusi. «Tu vari sākt visu no gala!»

— Vai tu runāji ar Kriļenko? — Marta pavaicāja vīram.

— Par ko? — Laskers uzreiz nesaprata sievu.

— Par to, par ko taisījies runāt, — Marta atgādināja.

— Vēl ne. Saproti, dārgā, vakar nebija iespējams. Tāda partija!

— Zināms. Es saprotu. Pacenties parunāt šodien! Mums taču kaut kas jāizlemj. Es tik ļoti uztraucos.

— Nu ko tu raizējies! — Laskers noglāstīja sievas roku. — Viss būs kārtībā, nebēdā! Ja tu zinātu, kāds man kauns sākt šo sarunu!

— Ko lai dara, dārgais! Saņem dūšu un parunā! Kriļenko ir labs cilvēks, viņš tevi ciena.

— Tieši tāpēc jau nav ērti viņu apgrūtināt ar lūgumiem.

Pa Volhonkas ielu iet kļuva vieglāk. Te sētnieki bija nokapājuši ledu, notīrījuši sniegu un nokaisījuši ietvi ar smiltīm. Mākslas muzejs vairs nebija tālu; turp katru vakaru brauc ārzemnieki, sūtņu mašīnas, sapulcējas augsta priekšniecība. Spēlē šahu, cilvēki sabraukuši no visas pasaules. Sētnieki un namu pārvaldnieks rīkojās itin noteikti, lai ieviestu kārtību viņiem neizprotamo šaha cīņu rajonā.

Un, lūk, jau klāt Mākslas muzejs, virs tā naktī mirdzēja uzraksts: «Vissavienības fiziskās kultūras padome, Starptautiskais šaha turnīrs». Jau kuro reizi Marta tīksminājās par šo celtni, kuras fasāde vien jau atspoguļoja te savākto cilvēka ģeniālo darinājumu varenumu un skaistumu. Mazo muzeja dārziņu iežogo zems čuguna režģis, no ieejas vārtiņiem uz ēku mazliet augšup ved celiņš. Kamēr apmeklētājs iet pa šo celiņu, viņš pagūst izjust diženumu, kāds piemīt varenajai, baltajai kolonādei, stikla jumtam un vienkāršajām, bet formas ziņā veiksmīgajām dzegām.

Pie ieejas dārziņā Laskeru, kā parasti, sagaidīja šaha cienītāju pūlis.

— Večuks nāk! — kāds izsaucās.

Tagad Marta jau saprata, ko tas nozīmē. Sieviete, kas viņiem tulkoja, pirmajās turnīra dienās bija viņai paskaidrojusi, ka šis grūti tulkojamais krievu vārds vienlaikus izsaka daudz ko: mazs, vecs, labsirdīgs, lādzīgs vīrietis.

Pirmajās dienās Martu bija pārsteiguši šie cilvēki, kas ilgas stundas nostāvēja salā. Viņai paskaidroja: zālēs nepietiek vietas, kaut arī tajās ielaiž ap četrtūkstoš cilvēku. Nepacietīgie nespēj sagaidīt ziņas pa radio — viņi tepat uz kabatas šaha galdiņa ar dežurējošā miliča līdzdalību analizē interesantu partiju cīņas gaitu. Apbrīnojama zeme! Te katrs cilvēks spēlē šahu. Marta atcerējās Emanuēla stāstu par divdesmit piekto gadu, kad, viņam pirmajā kārtā spēlējot ar Kapablanku, milicijas jātnieki bija apvaldījuši šahistu pūli, kas mēģināja ielauzties «Metropoles» ēkā, kur notika sacensības. «Neizšķirts! Izklīstiet, neizšķirts!» toreiz klieguši zirgos sēdošie miliči, liela auguma puiši. Un kas notiek tagad! Šahu spēlē rūpnīcās, sādžās, katrā iestādē. Radio, avīzes un žurnāli ierāda šaham tikpat daudz vietas, cik atvēlēts pašiem svarīgākajiem dzīves notikumiem.

Šahisti pie ieejas ieraudzīja Laskeru. Ziņa par iecienīta šaha veterāna parādīšanos acumirklī izplatījās no mutes mutē. Galvas pagriezās uz viņa pusi, pūlis laipni pašķīrās, dodams ceļu Laskeru pārim. Paši uzņēmīgākie mēģināja izmantot gadījumu un kopā ar viņiem iekļūt pa vārtiņiem, taču acīgais milicis ātri ieviesa kārtību, (sajās tikšanās, sekundēs tomēr notika skrejoša «konference».

— Sakiet, Herr Doktor, — kāds no amatieriem vāciski apvaicājās Laskeram, — kā ir ar jūsu atlikto pozīciju pret Kapablanku?

— Acīmredzot tā ir izdevīga, — Laskers atbildēja. Amatieris atbildi pārtulkoja citiem, un tas izraisīja jaunu jautājumu vilni.

— Bet ja Kapablanka ietu ar torni uz h-astoņi? — pavaicāja kāds cits šahists, šoreiz krieviski. — Un ja ar bandinieku uz f-seši? Vai jums labāk nevajadzēja izspēlēt laidni uz d-trīs, nevis torni uz g-pieci?

Laskers varbūt arī pakavētos pie ieejas, lai atbildētu uz jautājumiem, taču viņš tos gluži vienkārši nesaprata. Krievu valodu viņš vēl neprata, bet tas laimīgais, kurš runāja vāciski, neizrādīja pienācīgu uzņēmību. Milicis laipni ieveda Martu un Laskeru pa vārtiņiem, tomēr arī uz dārza celiņa viņi nepalika vieni paši. Daži no tiem, kam bija biļetes, viņus bija īpaši gaidījuši dārziņā, lai gūtu laimi kaut dažus soļus noiet kopā ar slaveno čempionu.

Pie ieejas ēkā abus sagaidīja rosīgais un vēlīgais Va-lerjans Jeremejevs. Viņš Martai un Laskeram palīdzēja atģērbties, un viņi trijatā iznāca uz laukumiņa pie pašām kāpnēm, kas veda uz otro stāvu. Pa kreisi atradās grieķu pagalmiņš ar skulptūrām — Lāokoontu un milzīgu Nīki no Afrodītes salas; pa labi bija redzamas kopijas: Mikel-andželo Dāvids un divi jātnieki — kondotjeri Kolleoni un Gatamelata. Milzīgie čuguna jātnieki slējās kā simbols šajā ēkā, kur šobrīd tieši zirgiem bija svarīga loma. Stāstīja, ka, aizmirsis muzeja noteikumus, kāds no amatieriem reiz uzsitis ar plaukstu pa Gatamelatas zirga kāju.

«Jaunais cilvēk, ar šo zirgu gājienu izdarīt nedrīkst!» muzeja kalpotājs saucis viņu pie kārtības.

No centrālā laukumiņa pie ieejas veda augšup platas marmora kāpnes, ko no sāniem ieslēdza tumšbrūna marmora kolonnas. Tāpat kā iepriekšējās dienās, Laskeru

šeit sagaidīja desmitiem šaha spēles amatieru. Viņi bija nostājušies špalerās gar kāpņu malām unr viņam parādoties, sāka vētraini aplaudēt. Klanīdamies uz visām pusēm, šaha veterāns gluži kā triumfators devās augšup kāpienu pa kāpienam. Divos kāpņu starplaukumiņos viņu gaidīja autogrāfu cienītāji. Laskers labprāt parakstījās grāmatās, bloknotos vai uz atsevišķām lapām.

Bet nu viņš jau uzkāpis līdz pašai kāpņu augšai. No šejienes uz trim pusēm atradās zāles, kurās tika spēlētas turnīra partijas. Laskeram šodien bija jāspēlē galvenajā zālē. Pagājis garām milzīgajām durvīm ar misiņa rotājumiem, viņš nokļuva muzeja Lielajā zālē. Te starp rievotām marmora kolonnām bija omulīgi iekārtojušies šaha galdiņi ar pulētām figūrām, pulksteņiem un karodziņiem. Augšā bija novietots demonstrējuma vairogs. Starp senajām skulptūrām tas izskatījās dīvains — šķita, ka romiešu karavīrs tūliņ nokāps no sava pjedestāla un ar šķēpa smaili pabīdīs par diviem lauciņiem uz priekšu balto bandinieku. Visur drūzmējās skatītāji. Lejā, zālē, tie padevīgi gaidīja cīņas sākumu, stāvēdami aiz sarkanās virves, bet no balkona lūkojās lejup, drūzmēdamies ap mazajām kolonnām. Marmora grīdu sedza paklāji. Tas izrādījās nepieciešami: organizētāji pirmajā dienā bija pārliecinājušies, ka citādi skatītāji, pāriedami no zāles zālē, rada troksni.

Desmitajā kārtā Laskera pretiniece bija Vera Men-čika. Neparasti apdāvinātā čehiete neapšaubāmi bija pati spēcīgākā šahiste. Vēl vairāk — viņa droši stājās pretī labākajiem lielmeistariem vīriešiem un bieži vien guva ievērojamus panākumus. Taču Maskavā Menčikai neveicās — viņa bija zaudējusi visas pirmās deviņas partijas. Šausmīgais iesākums parasti mierīgo čehieti bija satraucis, un, sēzdamās pie galdiņa pretī Laskeram, viņa manāmi nervozēja. Laskers pretiniecei uzmundrinoši uzsmaidīja.

Mazs atgadījums aizkavēja spēles sākumu. Muzeja direktors piegāja pie galdiņa, pie kura sēdēja Menčika, un viņu uzrunāja:

— Dārgā Menčikas kundze! Mūsu šaha turnīrs tiek spēlēts zālēs, kur viss atgādina par senlaiku bruņinieku varonību. Tie ir drosmīgi vīri. Mēs priecājamies muzeja sienās apsveikt jūs, drosmes pilno sievieti, kas cīnās pret zemeslodes labā’kajiem šahistiem. Novēlam jums vislielākos panākumus jūsu drosmīgajā, kareivīgajā varoņ-

«l.ii I m T Atļaujiet lūgt jūs, dārgā Menčikas kundze, at-lltli.mi no šīm dienām pieņemt nelielu dāvanu no muzeja il.ii hi niekiem.

Direktors noņēma pārsegu nelielai statuetei, un skatī-l i 11 ieraudzīja vienas no labākajām muzeja skulptūrām — hgala «Eņģeļu cīņas» miniatūru kopiju. Aizkustinātajai Menčikai, dāvanu saņemot, acīs iemirdzējās asaras.

1.askeram bija nepatīkami uzvarēt jauko pretinieci, turki« it pēc viņas pārdzīvotajiem patīkamajiem brīžiem. Bet I •> lai dara! Turnīra likumi ir nežēlīgi. Pēc deviņām kār-i in viņš no Botviņņika atpalika par diviem punktiem, vajadzēja iedzīt nokavēto. Te nu nebija ko domāt par v Iešanu vai bruņniecisku galantumu. Un tomēr eksčempions centās darīt visu iespējamo, lai atvieglotu pretinieces uzdevumu. Ikreiz, kad Menčika apdomāja gājienu, viņš cēlās kājās un atgāja nost no galdiņa. Tā viņai būs labāk: nemulsinās iepretim sēdošais pretinieks, netraucēs mī cigāra dūmi.

Partijas sākumā Menčikai nemaz neklājās slikti. Viņa pārņēma iniciatīvu, ar bandiniekiem nostiprinājās centrā un saglabāja ievērojamu teritoriālo pārsvaru. Pasaulē spēcīgākā šahiste darīja visu, ko prasīja šaha likumi. Nebija viņas vaina, ka pret Laskeru ar to vien ne ikreiz pietika. Viedīgā šaha cīnītāja tālredzīgais skatiens spēja «īrēji vienkāršajā pozīcijā saskatīt negaidīta pretuzbrukuma iespējas. Melno figūru uzbrukums Menčikai nāca negaidīts: viņa apjuka, izdarīja nopietnu kļūdu un zaudēja bandinieku. Kaut partija turpinājās līdz trīsdesmit pirmajam gājienam, Menčikai tomēr vajadzēja padoties.

Kad abi pretinieki jau beidza iztirzāt iespējamos variantus, pie galdiņa pienāca tiesnesis Nikolajs Zubarevs un pavēstīja, ka iepriekšējās kārtas atliktajā partijā Ka-pablanka esot Laskeram padevies. Apkārt sapulcējušies turnīra dalībnieki apsveica veterānu ar šo lielisko uzvaru.

— Jūs pamanāties vienā vakarā uzvarēt pat divās partijās, — piepeši atskanēja Laskeram pazīstama balss. Tas bija Kriļenko. Padomju šahistu vadītājs smaidīdams apsveica Laskeru ar diviem izcīnītiem punktiem.

Laskers nosprieda, ka šis ir pats izdevīgākais brīdis sarunām ar Kriļenko.

— Es gribētu ar jums parunāt, ~ viņš vērsās pie šaha sekcijas izpildbiroja priekšsēdētāja.

— Lūdzu, kad vien vēlaties, — Kriļenko labprāt piekrita. — Varbūt ieiesim direktora kabinetā?

Uzmetis Martai izteiksmīgu skatienu, Laskers sekoja Kriļenko. Viņi bija interesants pāris. Abi neliela auguma, plecīgi, bet cik tomēr atšķirīgi! Cēlais, cienīgais pasaules eksčempions un kustīgais, temperamentīgais boļševiks. Laskera kuplie, sirmie mati it kā īpaši izcēlās līdzās tautas komisāra skūtajai galvai. Uzvalks Kriļenko nepiestā-, vēja, viņam, bez šaubām, labāk būtu piederējies karavīra frencis.

— Es jūs klausos, doktor, — Kriļenko pagriezās pret pasaules eksčempionu, kad abi bija apsēdušies ērtos atzveltņos muzeja direktora kabinetā.

Laskers brīdi nogaidīja, juzdamies mazliet samulsis, tad ievadīja sarunu ar jautājumu:

— Jums taču ir zināms, kas notiek manā dzimtenē?

No viņa nopietnā toņa, no tā, cik ļoti nervozēja šis

parasti nosvērtais un mierīgais cilvēks, Kriļenko noprata, ka saruna būs par kaut ko nopietnu.

— Es biju spiests braukt prom no Berlīnes, — Laskers klusi turpināja. — Arī mani draugi atstāj Vāciju. Jau aizbraukuši Einšteins un Stefans Cveigs. Ebrejiem kļūst arvien grūtāk sadzīvot ar Hitlera jauno režīmu.

— Jā, — Kriļenko daudznozīmīgi noteica, vērīgi raudzīdamies sarunu biedrā ar gudrām, zaļām acīm. — Un ko tad jūs esat nolēmis?

— Es gribētu lūgt atļauju apmesties jūsu zemē, — Laskers apņēmīgi pateica.

— Uz ilgu laiku?

•— Pavisam, — Laskers atbildēja. — Vai vismaz tik ilgi, kamēr beigsies šīs šausmas.

Kriļenko kādu brīdi klusēja. Tad sacīja:

— Man jāziņo valdībai. Jūs jau saprotat, ka es viens pats šo jautājumu nevaru izšķirt. Tomēr domāju, ka tas tiks izlemts pozitīvi. Arī jūsu sieva, domājams, paliks Padomju Savienībā?

— Protams.

— Padomju Savienības šaha organizācija priecāsies, ka tās viesis būs tik izcils šahists, — Kriļenko piebilda.

Laskers atvēcinājās ar roku — nevajag komplimentu! Tad viņš turpināja:

— Paldies. Jums mani jāatvaino, bet es gribu jums vēl ko lūgt. Redzat, es negribētu savu darbību ierobežot tikai ar šahu vien. Nē, — Laskers steidza paskaidrot,

Inidīdamies, ka Kriļenko varētu viņu pārprast, — es :.. i hj. labā darīšu visu, kas būs manos spēkos, taču man vienlaikus gribētos turpināt arī savus darbus matemātikā un varbūt filozofijā. Lai gan, — Laskers pasmaidīja, mūsu filozofija atšķiras no jūsējās.

— Un kas man šajā sakarā būtu jādara? — Kriļenko l ībvēlīgi atsaucās.

— Ja iespējams, tad jāievada sarunas ar Zinātņu akadēmiju. Es tur ar matemātiķiem jau esmu runājis.

— Labi, — Kriļenko apsolīja. — Rītu pat piezvanīšu Karpinskim. Un kā jūs domājat rīkoties tālāk? Vai tūliņ paliksiet Maskavā?

— Nē, man uz kādu laiku jāaizbrauc uz Amsterdamu, — Laskers atbildēja. — Jānokārto dažas savas darīšanas. Saprotiet, man jābūt piesardzīgam.

— Tas ir jūsu ziņā, — Kriļenko nemēģināja izvaicāt. — Mēs centīsimies darīt visu iespējamo, lai jums palīdzētu.

Kādu laiku abi klusēja. Tad Kriļenko sacīja:

— Zināt, ko es jums gribētu piedāvāt? Palieciet pēc turnīra vienu mēnesi pie mums! Aizbrauksiet abi ar sievu uz Kaukāzu, atpūtīsieties. Visus izdevumus mēs segsim. Bet pēc tam brauksiet uz Amsterdamu.

— Liels paldies, — Laskers pateicās. — Man jau sen gribējās nokļūt Kaukāzā. Marta būs laimīga.

— Nolemts, — Kriļenko karavīra lietišķumā izlēma.

1— Kas attiecas uz tālāko, varu jums piedāvāt šādu variantu. Nākamgad Maskavā notiks vēl viens starptautisks turnīrs. Ar desmit dalībniekiem'divās spēļu kārtās. Tieši" šodien mēs izpildbirojā tā nolēmām. Ielūdzam jūs, Kapa-blanku, Floru un Eivi. Jūs varat atbraukt uz turnīru un palikt Maskavā pavisam. Tikmēr jūs būsiet paguvis nokārtot savas darīšanas un arī mums pietiks laika sagatavoties un uzņemt jūs, kā pieklājas. Pie reizes arī sarunāt ar Zinātņu akadēmiju.

— Lieliski! Kurā mēnesī jūs esat paredzējuši rīkot turnīru?

— Aprīlī un maijā.

— Vai Aļehinu domājat aicināt?

— Un kā uzskatāt jūs? — Kriļenko uz jautājumu atbildēja ar jautājumu.

— Man šķiet, ka jau sen ir laiks. Viņam tagad klājas ļoti grūti.

— Es zinu, — Kriļenko domīgi noteica. — Viņš pēdējā laikā kaut kā dīvaini spēlē: visādas pārgudras ide* jas, nepamatots risks. _

— Es noprotu, ka jūs izskatāt viņa partijas, — Laskers brīnījās.

— Es taču ari esmu šahists, — Kriļenko paraustīja plecus. — Vājš, protams, tomēr šahists. Un man nepatīk, kā pēdējos gados spēlē pasaules čempions.

— Aļehins ļoti nogurst, izšķiež savu talantu bezgalīgos nevajadzīgos turnīros un seansos. Profesionālam šahistam Rietumos dzīve ir ļoti grūta.

— Un viņš, kā stāsta, tagad daudz dzerot, — Kriļenko it kā noteica, it kā ievaicājās.

— Jā, un tas viņam ļoti kaitē.

— Viņam esot slikta iedzimtība, — Kriļenko piebilda. — Man par to stāstīja viņa brālis Aleksejs. Tātad jūs uzskatāt, ka Aļehinu vajadzētu ielūgt uz turnīru?

— Viņš ilgojas atbraukt uz Maskavu, — Laskers atbildēja. — Ja jūs redzētu viņa seju, kad kāds sāk runāt par jūsu W$mi!

— Flors man nodeva viņa lūgumu, lai atļaujam atbraukt uz Maskavu, — Kriļenko teica.

— Un ko jūs atbildējāt?

— Teicu, lai kādā avīzē nodrukā vēstuli, kurā atzīst savas kļūdas. Varbūt es biju drusku par bargu, — Kriļenko pasteidzās piebilst, pamanījis, ka Laskers pārsteigts parausta plecus, — taču viņš mūs ir pārlieku aizvainojis. Ne jau mani, vien zināms, bet miljoniem cilvēku, kas viņam ticēja un viņu mīlēja. Pēc mača ar Kapablanku viņu tik ļoti gaidīja, bet viņš ar savu muļķīgo runu visu sabojāja.

— Man šis gadījums ir zināms, — Laskers palocīja galvu. — Aļehins notikušajā nemaz tik ļoti nav vainojams. Saprotiet, — viņš vēl piebilda, — uzrakstīt tādu vēstuli nepavisam nav vienkārši. Nu ... vispār jūs jau pats saprotat — tas ir skaidrs. Liktenis viņu jau tapat ir bargi sodījis. Mums jāciena viņa šaha ģēnijs, un brauciens uz Maskavu viņu labvēlīgi ietekmētu.

— Viņš ir tāds ... pārlieku neizprotams! — Kriļenko nesavaldīgi izsaucās. — Šaha spēlē drošs un noteikts, nebaidās nekāda riska. Bet dzīvē... — Kriļenko pagrozīja pirkstus. — Tad mēs būtu norunājuši, — viņš pēkšņi mainīja sarunas tematu. — Ja jums ko ievājadzētos, griezieties tieši pie manis. Bet ārzemēs — pie Iļjina-Že-ņevska mūsu Prāgas sūtniecībā.

Abi piecēlās kājās. Laskeis ar interesi noraudzījās sainim biedrā. Viņa acu priekšā stāvēja viens no tiem cilvēkiem, kuri pārsteidza rietumu pasauli. Arēji nekā i>,iša. Maza auguma, ar vienkāršu ikdienišķa cilvēka m»u. Kurš gan šajā pēc izskata necilajā cilvēkā varētu »..i,skatīt vienu no lielā Ļeņina palīgiem revolūcijas dieti. is, Padomju Krievijas armijas augstāko virspavēlnieku?

Laskers zināja, ka Kriļenko ir vispusīgi izglītots: būdams tieslietu tautas komisārs, viņš, veikdams milzīgo valsts darbu, vienlaikus pārsteidza ar plašajām interesēm par daudz ko citu. Viņš varēja stundām ilgi nosēdēt pie šaha galdiņa, tad piepeši aizbraukt uz Kaukāzu un tur kāpt visnepieejamākajā virsotnē, un visu to viņš darīja pašaizliedzīgi, ar azartu un lielu prasmi.

Marta jutās laimīga, uzzinājusi par Kriļenko solījumiem. Viņa jau bija paguvusi pārliecināties, ka uz padomju tautas komisāra solījumiem var pilnīgi paļauties. Ceļojums uz Kaukāzu, par ko viņa bija tik daudz sapņojusi! Viņa priecīga devās kopā ar Emanuēlu lejā pa kāpnēm. Nelielais, vecais vīrs ar lielo galvu un asi veidoto profilu lēni kāpa no pakāpiena uz pakāpienu. Viņš cienīgi klanījās uz visām pusēm, balti sidrabainajās ūsās bija iegūlis laimīgs smaids.

Viss bija tāpat kā pirmīt: tie paši šaha cienītāji, tas pats dārziņš, tie paši trīsdesmit soļi līdz vārtiņiem, aiz kuriem gaidīja turnīra organizētāju atsūtītais linkolns. Viss bija tāds pats, un tomēr daudz kas bija mainījies. Šoreiz Laskeru nepavadīja vienkārši šaha cienītāji. Viņam aplaudēja nākamie tautieši, un kas zina, cik ilgi viņam to vidū vajadzēs nodzīvot! Marta ar interesi ielūkojās cilvēku satrauktajās sejās, ieklausījās sajūsmas saucienos. Pēc viņu temperamentīgajām klaigām varēja spriest: viņi ļoti mīlēja Emanuēlu Laskeru, un tas Martai uz satraucošās un nezināmās nākotnes sliekšņa iedvesa cerības. «Nekas, sāksim visu no gala!» viņa atcerējās Emanuēla skaitīto bērnu dzejolīti. [12]

Greisa, vaicājoši pacēlusi taisnās uzacis, pavaicāja

vīram:

— Jums negaršo auzu tume, darling?

— Nekas, — Aļehins izspieda caur zobiem.

— Auzu tume ir ļoti veselīga. Pie tās tikai jāpierod.

— Čigāns zirgu radināja, radināja... — Aļehins klusi novilka.

— Ko jūs tur runājat par zirgu, darling? — Greisa noprasīja un, atbildi nesagaidījusi, turpināja: — Mēs, angļi, zinām, kas jāēd. No rīta — auzu tume, šķiņķis ar olu; pusdienās — viegli apcepts bifšteks. Šāda tradīcija izveidojusies gadu gaitā.

— Citās zemēs arī ir tīri labas tradīcijas, — Aļehins atbildēja.

— Kādas tad?

— Neatzīt nekādas tradīcijas, — Aļehins drūmi pa* vīpsnāja.

— Tas ir bīstami! — Greisa pamācīgi noteica. — Parasti tas noved pie anarhijas.

— Jūs domājat Krieviju? — Aļehins apvaicājās.

— Kaut vai. Bet arī tur pastāv gadsimtiem veca tradīcija.

— Kāda? — Aļehinam interesēja.

— Degvīns. Vai uzskatāt, ka tas ir labāks par auzu tumi?

— «Labāk jau mirt no sīvā nekā aiz garlaicības,» — Aļehins citēja.

Greisa šos krievu vārdus nesaprata. Viņa pacēla skatienu no šķīvja un paraudzījās uz vīru. Viņas lielās, zaļās acis bija plati ieplestas, lūpas viegli sakniebtas nicīgā smīnā. Taču skaista viņa bija pat dusmās, un Aļehinā vienā mirklī noplaka īgnums pret šo kaprīzo, tomēr valdzinošo sievieti.

— Jums nepatīk angliskais dzīvesveids? — Greisa nesavaldīgi noprasīja.

— Man ļoti patīk kāda angliete, — Aļehins samierinoši sacīja. — Un es viņu mīlu līdz ar visām tradīcijām un ... auzu tumi.

Kādu brīdi abi klusēja. Greisa jau bija tikusi galā ar auzu tumi, Aļehins vēl arvien pulējās ap šo veselīgo, bet negaršīgo ēdmaņu.

— Par tām tradīcijām... — Aļehins sacīja, no karotes gala paņemdams mutē mazlietiņ tumes. — Somersetam

Muciņām ir romāns «Ešendens». Tajā kāds vīrietis vēlas ļ ih (*l. mīļoto sievieti. Lai neizdarītu kļūdu, abi nolemj

r pirms iepazīt viens otru tuvāk. Nedēļu viņi nodzīvc r.iir/ū vienā viesnīcas numurā. Pēc septiņām dienām x metis aizbēga — viņš nebija izturējis tieši septiņus olu Kulteņus, ko viņa iemīļotā bija pastāvīgi pasūtījusi bro-K • i stīs ...

No labām sievietēm neviens nebēg prom pat tad, ja iis olu kulteni ēd no rīta līdz vakaram, — Greisa pār-iiauca vīru. Kā allaž dusmās, viņa uzsvērti skaidri izru n«ija katru zilbi.

Ēdamistabā ienāca istabene Madlēna.

— Jūs lūdz pie telefona, kundze, — viņa teica saimnie-rei. Greisa salvetē noslaucīja lūpas — uz baltā audumc Ielika spilgti sarkanās pomādes pēdas — un ātriem so ļu m izgāja laukā no istabas garām istabenei, kas viņa; pakalpīgi atvēra durvis. Aļehins nopriecājās — beidzol vtirēs tikt vaļā no tās sasodītās tumes! Viņš paskatījās uz Madlēnu, tad uz tumi un savilka skābu grimasi. Istabene pasmaidīja, paņēma šķīvi ar gandrīz neaiztikto tumi un izgāja no ēdamistabas. Aļehins atviegloti nopūtās.

Platajos viengabala logos ar pusapaļu augšdaļu lauzās spožie rīta saules stari. Tie krita uz augstas stikla vitrīnas un meta dažādas krāsas atspulgus no kristāla vāžu slīpētajām šķautnēm un kafijas un tējas servīžu daudzajām tasītēm un apakštasītēm. Gar sienu bija novietota gara bufete. Pieņemšanu un svinību dienās no tās ņēma laukā milzīgas terīnes, sudraba bļodas un paplātes. Bet arī tad šie neskaitāmie pusdienu piederumi it viegli bija izvietojami uz milzīgā kodināta ozolkoka pusdienu galda. Ko tad teikt par parastajām dienām, kad viņi tikai divatā ar Greisu, burtiski, pazuda līdzās galda milzīgajai, ovālajai virsmai! «Tas nav galds, bet hipodroms,» Aļehins reiz bija izteicies.

Pulkstenis melnajā futrālī nosita deviņi. Aļehins uzmeta skatienu senlaicīgā pulksteņa jocīgajam vēzēklim. Meitenīte vieglā kleitiņā, sēdēdama šūpolēs, vienmuļi štU pojās te augšup, te lejup. «Vismaz kaut kas šajā istabā ir jautrs,» Aļehins nodomāja. Viņa skatiens vienaldzīgi slīdēja pār sienām ar elegantām tapetēm, pār rindās sakārtotajiem melnajiem krēsliem ar augstām, griezumiem rotātām atzveltnēm. Ap galdu tie stāvēja noteiktā kārtībā — gluži kā sargzaldāti. Un, lai šī gadsimtos ieviestā kārtība netiktu pārkāptā, no sienas, melna ietvara aptverts, tai stingri sekoja kāds Greisas sencis.

Madlēna atgriezās ar citu šķīvi. Šoreiz uz ta bija olu kultenis ar šķiņķi. AJehins kāri ķērās pie viņam ierastākā ēdiena.

— Harolds atbrauks man pakaļ, — atgriezusies paziņoja Greisa. — Par laimi, arī viņš brauc uz Parīzi.

Tas tika paziņots vienaldzīgā un pat mazliet neapmierinātā tonī. Izklausījās, ka Greisai nemaz negribas braukt kopā ar Haroldu, bet, ko lai dara, jābrauc vien ir.

Aļehins, acu no šķīvja nepaceldams, klusējot ēda vien savu olu kulteni. Greisa vairākas reizes paraudzījās uz vīra pusi. Viņš vēl arvien sēdēja tāpat — noliecis galvu pār šķīvi. Pieredzējusī sieviete saprata: spēku attieksme pie galda bija mainījusies. Līdz šim iniciatīva bija viņas rokās, taču viņas aiziešana un it īpaši nepiesardzīgais paziņojums par braucienu kopā ar Haroldu bija, kā saka šahisti, tempa zaudējums. Vajadzēja steigšus domāt par aizsardzību.

— Vai tā sieviete romānā nemēģināja mainīt ēdienus? — viņa apvaicājās Aļehinam. — Nu, kaut vai... palūgt šķiņķi?

Tas bija neitrāls gājiens, spēku pārbaude. Aļehins neko neatbildēja, viņš tikai vienaldzīgi paraustīja plecus. Nogaidošie manevri neko nedeva, bija laiks ķerties pie izšķirošiem gājieniem.

— Harolda līgava grib nopirkt sev mēteli, ko es tev rādīju. Viņa brauc kopā ar mums uz Parīzi.

Tā nu bija skaidra avantūra, blefs, ko Aļehins jebkurā brīdī varēja pārbaudīt. Bet kurš drosmīgs spēlētājs gan, grūtā pozīcijā atrazdamies, neuzņemas visriskantākos pasākumus? Greisa ar prieku pamanīja, ka vīra seja tūliņ kļuva gaišāka. Kaut riskantais, taču drošais gājiens tūliņ uzlaboja viņas pozīciju. Tagad tā tikai jānostiprina ar nogaidošiem manevriem.

— Un ko tu teiktu, ja es sev arī nopirktu tādu mēteli? — Greisa apvaicājās, īpašās reizēs pāriedama uz «tu».

— Kāpēc ne! Lūdzu.

Tas bija pretinieka pirmais atbildes gājiens. Turpmāk viss atkarīgs no uzbrucēja pieredzes un gudrības.

— Bet varbūt tu brauktu mums līdzi uz Parīzi? Tas gan būtu jauki! — Greisa izteica šo priekšlikumu ar īpašu sajūsmu, droši zinādama, ka pašlaik Aļehins nevar pamest savas nodarbības.

— Paldies. Es nevaru. Tu taču zini — man jāgatavojas mačam.

— Es šodien redzēju vēstuli ar Holandes zīmogu. Kas jauns? — Greisa ar jautājumiem turpināja iegūt laiku. Dažās pozīcijās ir jāļauj pretiniekam atgūties.

— Viss izlemts, — Aļehins atbildēja, košļādams šķiņķa kumosu. — Valdība maču finansēs.

— Tātad viss ir galīgi nokārtots?

— Jā. Sāksim oktobrī. Kavēja vienīgi finanšu jautājuma izlemšana.

— Lieliski! Man tā patīk Amsterdama! — Greisa nopriecājās. — Un kāds būs honorārs?

— Tu gribi zināt, cik saņemšu es?

— Jā.

— Apmēram divdesmittūkstoš guldeņu. Ja uzvarēšu.

— Ja uzvarēsi?! Kas tur vēl ko jautāt? Tu un Eive!

— Eive ir spēcīgs lielmeistars. Viens no pieciem sešiem spēcīgākajiem pasaulē.

— Bet viņš tomēr nav ne Kapablanka, ne Laskers. Un pat ne Bogoļubovs.

Aļehins papurināja galvu.

— Man viņš pašlaiķ ir pats bīstamākais. Šis mačs ir pats grūtākais pārbaudījums visas manas šaha karjeras laikā.

— Cik atceros, Eive tev jau zaudēja divdesmit sestā gada mačā. Vai tad viņš kopš tā laika kļuvis stiprāks? Vai varbūt tu esi sācis spēlēt sliktāk?

— Stiprums nav galvenais, Greisa, — šos vārdus Aļe-hins pateica tā, kā mēdz runāt par kaut ko nopietni un ilgi apsvērtu, kas nomāc prātu un sirdi smagu pārdomu brīžos. — Ir citi — ne mazāk svarīgi iemesli.

— Kādi tad? — Greisa atkal izslēja uzacis.

— Psiholoģiski.

— Ko jūs ar to domājat? — Greisa atkal pārgāja uz «jūs». — Es nesaprotu.

— Šahistu starpā reiz iedegās strīds, — Aļehins mēģināja izskaidrot savu domu, — kā ir labāk spēlēt — parastā turnīru zālē vai atsevišķā, izolētā istabā. Zālē traucē skatītāji — tie sarunājas, čalo, atsevišķā istabā ir iespējams radīt ideālus apstākļus, kapa klusumu. Strīds bija karsts: vieni bija par zāli, citi — par istabu.

— Es atceros, jūs man stāstījāt, — Greisa mēģināja pasteidzināt notikumu gaitu. Viņa bija nonākusi laika trūkumā — pusdesmitos vajadzēja atbraukt Haroldam. Greisa nepacietīgi pakratīja zvaniņu — ienāca Madlēna. Istabene aiznesa šķīvjus un drīz vien atnesa kafiju, džemu un radziņus.

— Es vienmēr esmu bijis par parastu zaļi, — Aļehins turpināja. — Kaut arī troksnis traucē, tas tomēr dod man tiešu kontaktu ar šaha cienītājiem, ar tiem, kam es šahā radu mākslas darbus. Publika mani iedvesmo, uztur spraigu, rada papildu stimulu daiļradei.

— Es nesaprotu tikai vienu — kāds tam sakars ar Holandi? — Greisa nepacietīgi ievaicājās. — Tur taču ari būs publika, būs parasta turnīru zāle.

— Publika būs gan, bet kāda? Holandiešu, sveša un naidīga.

Greisa paraustīja plecus: vīra doma viņai nebija īsti saprotama.

— Bet jūs jau ari agrāk esat spēlējis citās zemēs. Divas reizes Vācijā ar Bogoļubovu.

— O! Tas bija pavisam kas cits! — Aļehins sarosījās. — Vācijā mēs abi bijām vientuļnieki. Divi krievi vāciešu vidū. Ap mums bija tiklab man, kā viņam sveši cilvēki. , Bet tagad vesela valsts stāvēs par Eivi, miljoniem cilvēku gaidīs manu zaudējumu. Kaut ko tamlīdzīgu esmu jau piedzīvojis Argentīnā mačā ar Kapablanku.

— Es jums vienmēr esmu teikusi: jūs pret cilvēkiem izturaties pārāk asi un nepiesardzīgi. Jūs zaudējat daudz draugu.

— Var iegūt vienu draugu, trīs vai piecus, bet nevar» iegūt miljoniem draugu. It īpaši tad, ja esi tos jau pazaudējis, — Aļehins pūlējās paskaidrot un piepeši... apklusa. Kaut kas lika viņam noprast: Greisa neko nav sapratusi no tā, ko viņš tai tik sīki stāstīja. Viņa gluži vienkārši sava rakstura pēc nespēj izprast tās jūtas, kas nomocīja Aļehinu. Viņam kļuva kauns par nevilšo atzīšanos, kas nerada nekādu atbalsi viņam tuvās sievietes sirdī. «Varbūt nebija vērts kratīt sirdi?» viņš pats sev vaicāja. Un tūliņ atbildēja ar pretjautājumiem: «Kam citam gan tu vēl vari pažēloties? Kur visā pasaulē ir kāds cilvēks, kas spētu tevi saprast, pažēlot, nomierināt?»

— Es jums ieteiktu lietot mazāk alkohola, līdz domās iegrimušā Aļehina apziņai ar pūlēm nonāca sievas vārdi.

Bet ar ko lai to aizstāj? — Aļehins nopietni pa-vaicāja.

c ir risa cieši paskatījās vīrā. Kāds muļķīgs jautājums — ar ko lai aizstāj? Viņš tomēr ir ļoti dīvains cib vrks. Cik bieži viņa nespēj saprast vīra domas, rīcību, ulas! Kā jums tas patīk — ar ko lai aizstāj alkoholu?

Vai tu esi noteikti nolēmusi braukt? — pēc īsas pauzes Aļehins pavaicāja sievai.

— Protams. Es jau sarunāju. Tā ir ļoti svarīga tikšanas.

— Varbūt tu paliktu?

— Ko jūs runājat, darling! Mēs taču jau sen esam vienojušies viens otra darīšanās nejaukties.

Aļehins neko neatbildēja.

— Turklāt jums taču jāstrādā, — Greisa turpināja,

— jāgatavojas mačam, Parīt es būšu atpakaļ. Nu, nevajag, mīļais!

Greisa pienāca pie vira un, ar kailo roku apskāvusi viņa kaklu, ar lūpām pieskārās deniņiem.

Tagad viņu mocīja tikai vienas rūpes: kā panākt, lai Aļehins nenāk viņu pavadīt? Harolds atbrauks viens pats, nekādas līgavas viņam līdzi nebūs. «Nekas,» viņas viltībās trenētais prāts ātri atrada izeju. «Ārkārtējā gadījumā pateikšu, ka mēs iebrauksim viņai pakaļ. Harolds sapratīs un nenodos mani.»

Greisa aizgāja. Aļehins pārsēdās atzveltnī un ātri pārlaida acis rīta avīzēm. Nebija nekā jauna, nekādu pārsteidzošu ziņu. Hitlera partija sagrābusi varu un nikni cīnījās ar ienaidniekiem valsts iekšienē, vienlaikus pieprasīdama Vācijai jaunas platības. Boļševiki pabeiguši piecgadi un plānoja jaunu. Nāciju līgā, kā allaž, notika oratoru cīkstēšanās: katra valsts atzina tikai sava pārstāvja taisnību.

Nolicis avīzes pie malas, Aļehins piecēlās no atzveltņa un izgāja no mājas. Jaukais vasaras rīts Aļehinam šķita karsts, kaut viņam mugurā bija tikai viegla žakete. Saule spoži apspīdēja zaļos klajumiņus un kokus dārziņa stūrī. Kūtri staipīdamies siltajos saules staros, Aļehins pagājās pa dārzu. «Jauki! Brīnišķīgs laiks!» viņš nodomāja. Ar līdzeniem, kaltiem akmeņiem klātie celiņi sadalīja lielo zālienu pareizos kvadrātos un taisnstūros. Pa zemē iegrimušo akmeņu spraugām bikli spraucās laukā zaļa zālīte. Aļehins drīz vien pieķēra sevi, ka viņš soļo, vienu kvadrātu izlaizdams un kāju likdams uz akmens plātņu blakusrindas kvadrāta. «Ar zirdziņa gājienu,» Aļehins nosmīnēja un tūliņ atcerējās: kurš šahists gan, domās iegrimis, nav staigājis pa parketu tieši ar šādiem zigzagveida lēcieniem!

«Jauki ir pastaigāties pašam savā dārzā, dzīvot pašam savā mājā!» Aļehins nodomāja un tūliņ apķērās: «Teikt jau gan es saku «savā» un «paša», bet izklausās kaut kā savādi, neaiziet līdz sirdij. Ko niekus — vai nu šī man ir sava māja? Savs — tas nozīmē dārgs, sirdij tuvs; savs — tas nozīmē, ka tevi turp velk, ka tur tu rodi mierinājumu vislielākajās raizēs un satraukumos.»

Aļehinā tamlīdzīgas jūtas neizraisīja ne saltā, neomulīgā māja, ne bezdvēselīgi skaistais dārzs. Viņš skeptiski aplūkoja gludi nopļauto spilgti zaļo pļaviņu. No auglīgās zemes pretī gaismai nevaldāmi spraucās sīki lauka puķu pudurīši un iegareni zāles stiebriņi. Taču tiem nebija lemts augt: dārznieks ar īpašu mašīnu bez žēlastības apcirpa zāli un puķes. Tradīcija prasa, lai visi augi dārzā būtu gludi un īsi apgriezti. Tāpēc arī nekur neredzēja ne puķu dobes, ne arī kāda stūrīša, kas priecētu acis. Tikai zaļums, vienmuļš, nogurdinošs zaļums. Viss bija dzedrs un stingri noteikts šajā veclaicīgajā angļu mājoklī, kas nezin kāda untuma dēļ bija radies Francijas ziemeļos. Bezdvēselīgā tradīcija iznīcināja dzīvīgumu.

Aļehins tuvojās izejai. Abpus dzelzs vārtiem stiepās zems meža vīnogulāju dzīvžogs. Biezie krūmāji bija no sāniem un virsas apgriezti taisnā leņķī. Likās, kāds ar gigantisku mašīnu kuplos, krāšņos krūmus būtu samīcījis, saspiedis un izmetis no mašīnas rīkles kā neizteiksmīgas, sapresētas plāksnes.

Bija laiks sākt darbu, un Aļehins pagriezās uz mājas pusi. Tumšpelēkās divstāvu celtnes fasāde nelaipni noraudzījās viņā ar platajiem logiem. Smagās durvis negribīgi ielaida svešo atnācēju šajā seno tradīciju glabātavā, kas bija celta pirms vairākiem gadsimtiem. Apsūbējušie bronzas lauvas uz apaļajiem gredzenveida durvju tverokļiem bija asinskāri atpletuši rīkles. Šādā mājoklī cilvēks devās iekšā ar smagu sirdi.

Viesistabā istabene slaucīja putekļus no vāzēm, gleznām un neskaitāmajiem nieciņiem. Te senlaicīgā greznība bija sajaukusies ar mūsdienīgo. Pie kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, Aļehinu sagaidīja milzīgais, melnais dogs Forčuns. Galva gandrīz cilvēka krūšu augstumā, kājas lokanas un spēcīgas, arvien gatavas lēcienam. Suns raudzījās Aļehinā ar zilpelēkām, duļķainām acīm. Vīram pirmoreiz ierodoties Djepā, Greisa bija pievedusi Forčunu pie nepazīstamā cilvēka un teikusi:

«Fu, Forčun! Tas ir savējais. Savējais. Fu!»

Dogs saprata: rūkt uz nepazīstamo nevajag. Taču tālāk par šo salto atziņu arī netika. Nu jau divus mēnešus šis cilvēks dzīvo mājā, staigā pa dārzu, apskauj saimnieci un ēd ar viņu pie viena galda, bet Forčuns vēl arvien nav izšķīries, vai tas ir draugs vai ienaidnieks. Viņš jaunpienācēju ikreiz sagaida ar vaicājošu skatienu: kas tu tāds esi? Kāpēc tu esi šeit?

Aļehins visu mūžu bijis piesardzīgs pret suņiem, kaut arī dzīvniekus ļoti mīlēja. Bērnībā viņš bija saņēmis uzskatāmu pamācību: šķietami piemīlīga suņa kodumam bija sekojuši desmitiem iešļircinājumu pret trakumsērgu. Pēc tam viņš bija atzinis par labāku turēties tālāk no katra pēc izskata pat gluži pievilcīga un nekaitīga šuneļa. Kad draugi viņam pārmeta bailību, viņš atbildēja ar iepriekš sadomātu joku:

«Mums ar suni nav vienādas izredzes: suns man var iekost, bet es viņam ne. Šahistam nav pa prātam situācijas ar nevienādām izredzēm.»

Bažīgi apgājis apkārt Forčunam, Aļehins uzkāpa savā kabinetā. Tā bija neliela istaba ar platu, gaišu logu, rakstāmgaldu, kušeti un atzveltnes krēslu. _ Līdz pat griestiem plaukti, daļēji piepildīti ar grāmatām. Kaktā sainīši ar vēl neatvērtām bandrolēm: Nadja bija atsūtījusi no Parīzes visas viņa šaha grāmatas, visas piezīmes līdz beidzamajai lapiņai. Aļehins vēl nebija paguvis visu izsaiņot — palicis maz laika, kad gatavoties mačam, un vajadzēja steigties. Priekšā gaidīja gigantisks darbs: izpētīt šaha troņa pretendenta partijas, atklat viņa spēlē vājās vietas, ko varētu izmantot gaidāmajās sacensībās. [13] dabīgi traktējis jau zināmos likumus, vēl kāds līdz galējai robežai pilnveidojis kādu no šaha mākslas jomām.

Vilhelms Šteinics radīja pozīciju cīņas teoriju; Emanuēls Laskers ieviesa šaha spēlē psiholoģijas elementu. Hosē Kapablanka līdz galējai robežai noslīpēja manevrēšanas un vienkāršojumu tehnikas mākslu. Aļehina ieguldījums šaha teorijā ir milzīgs un daudzpusīgs. Krievu čempions radīja daudz jaunu variantu un sistēmu atklātnēs, nospēlētajās partijās viņš izmantoja agrāk neredzētas, sarežģītas kombinācijas. Taču vissvarīgākais laikam bija viņa ieguldījums filozofiskajā mācībā par šaha cīņas būtību, par šaha cīņas likumībām.

Kas nodrošina panākumus šaha spēlē? Ja cilvēks ir apņēmies sasniegt šīs grūtās mākslas virsotnes, tam jau pašā ceļa sākumā jāatbild uz šo jautājumu. Aļehins jau sen bija noskaidrojis panākumu galvenos nosacījumus; prakse viņa secinājumus apstiprināja. Viņa mācība par uzvaras faktoriem pārsniedz šaha spēles ietvarus — šahs, kaut arī ir gudra spēle, tomēr tikai spēle. Šī mācība sasaucas ar citiem cīņas veidiem, ar pašu dzīvi.

Tātad — kas ir jāzina, kas nepieciešams pašiem augstākajiem sasniegumiem, īstenu šedevru radīšanai? Aļe-hins sportiskos rezultātus nekad nav šķīris no partijas kvalitātes, jo šahā uzvaras nav šķiramas no jaunrades. Sasniegt augstākos rezultātus turnīros un mačos ir iespējams, vienīgi apvienojot sportiskos dotumus ar nepieciešamajām radoša mākslinieka īpašībām: fantāziju, atjautību, oriģinālu domāšanu. Tāda nu reiz ir šaha spēle, un tas ir šīs spēles jaukums.

Trīs nosacījumi nodrošina lielmeistaram panākumus. Vispirms sava pretinieka vājo un stipro pušu pamatīga analīze. Jāuzzina, kas viņam patīk un ko viņš necieš, kādas pozīcijas viņam ir pa prātam un kādas spēlē nelabprāt. To zinot, var uzspiest viņam visnepatīkamāko cīņas veidu, radīt uz šaha galdiņa tādas situācijas, kurās viņš arvien jutīsies nedrošs. Tad ātri vien iespējams kļūdīties.

Ļoti svarīgi ir izzināt arī pašam sevi, un to vajag darīt ne tikai vienreiz.— savu šahista gaitu sākumā. Dažreiz cilvēka dzīve iet līčločiem, mainās raksturs, kļūst vājāki fiziskie spēki, uzdod nervi. Šahistam ik brīdi skaidri jāapzinās, kādā formā viņš ir, kādas pašlaik ir viņa pozitīvās puses un vājās vietas. Tātad jāizzina ne tikai pretinieku plusi un mīnusi, bet pilnībā jāiepazīst pašam sevi — un tas varbūt ir vēl svarīgāk.

Un tomēr ar šiem diviem faktoriem vien nav diezgan, l.ii uzvarētu. Ir nepieciešams izpildīt vēl trešo nosacī-iumu, kas nezin vai nav pats svarīgākais, — šahā, tāpat kā dzīvē, panākumus gūst tikai tas, kam ir gaišs, cildens mērķis, kurš aicina uz priekšu un ved sev līdzi pa grūtu ceļu. Aļehins šādu mērķi nesaskatīja tikai savas paša godkārības apmierināšanā vien. Viņu iedvesmoja apziņa, ka viņa nospēlētās partijas ir īsti mākslas darbi, ka tās ilgus gadus iepriecēs šaha mākslas cienītājus.

Aļehinam vajadzēja ceturto reizi sākt cīņu par šaha kroni. Šoreiz viņa pretinieks bija trīsdesmit četrus gadus vecais holandietis Makss Eive. Kas viņš tāds ir? Kādas ir šī šahista stiprās puses, un kur viņš ir vājš? Kā pret viņu būtu jācīnās, kādas pozīcijas jāmēģina panākt jau ar pirmajiem gājieniem? Par to Aļehinam bija jātiek skaidrībā pirmām kārtām, lai tad konkrēti sagatavotu atklātnes. Kad būs skaidri Eives plusi un mīnusi, tad varēs gatavot sistēmas un variantus, gudrot jaunus — šaha teorijā vēl nepazīstamus gājienus.

Aļehins, pirms sēdās pie rakstāmgalda, piegāja pie grāmatu plaukta, atbīdīja sānis dažus sējumus un izvilka konjaka pudeli un glāzīti. Pielējis glāzīti un vienā rāvienā to iztukšojis, viņš sarūgtināts palūkojās uz pudeli. «Palikusi tikai tāda pile,» Aļehins ar nožēlu nodomāja un, atmetis ar roku, tūliņ, garumā nevilkdams, izdzēra arī atlikumu. Tad rūpīgi noslēpa aiz grāmatām tukšo pudeli un glāzīti.

Pēdējās dienās viņam bija kļuvis par ieradumu pirms strādāšanas iedzert.

«Alkohols man palīdz,» viņš parasti atbildēja uz Grei-sas nosodošajām piezīmēm.

— Tātad Eive, — Aļehins skaļi noteica, sēzdamies pie rakstāmgalda un sākdams izskatīt vienu no pēdējām holandieša partijām. Pārbīdīdams šaha figūriņas pa galdiņu, viņš atcerējās, ko nesen pats pēc kādas aģentūras pasūtījuma bija rakstījis par savu nākamo pretinieku. Pieklājīgo un korekto Holandes matemātiķi Aļehins pirmoreiz bija sastapis 1921. gadā Budapeštas turnīrā. Turpmāk milzīgais darbs spēles apgūšanā bija ļāvis viņam izvirzīties pasaules spēcīgāko šahistu rindās.

Eivem piemita reti sastopams talants novērtēt katru svaigu ideju, atrast tajā racionālo kodolu un izprast tās praktisko vērtību. Holandietis ir visā pilnībā izpētījis atklātņu teoriju, viņš zina visu, kas spēlēts pēdējos gados, viņa šaha kartotēkā ir ierakstītas un apkopotas visas jaunās idejas, gājieni un varianti, ko atklājuši paši izdomas bagātākie analītiķi visā pasaulē.

Milzīgā teorētiskā bagāža kopā ar dabas dotajām spējām ļāva Eivem pamazām uzlabot savus sportiskos rezultātus. Jo sevišķi spēcīgs viņš bija individuālos mačos. Turnīros ir noteikti jāuzvar, jāpierāda pārākums pār daudziem lielmeistariem un tātad droši un atjautīgi jāuzbrūk. Mačos ir svarīgāk saglabāt pašsavaldību, nomākt pretinieku ar savu mieru un aukstasinību. Te laikus sarūpēts neizšķirts var nākt ļoti par labu.

Eive mačos spēlē spoži. Pašsavaldība, paļaušanās uz sevi, mierīgums un stipri nervi holandiešu matemātiķim ir devuši teicamus rezultātus mačos ar divdesmito trīsdesmito gadu izcilākajiem šahistiem. «Pats» Kapablanka mačā tikai ar grūtībām pārspēja Eivi; Aļehins un Bo-goļubovs treniņu mačos holandieti pieveica tikai ar lielām pūlēm.

Teorētiķis, teicams taktiķis, spožs šaha spēles pamatu pārzinātājs — lūk, kāds gaidāmajā kaujā būs Aļehina pretinieks. Cilvēks ar dzelzs nerviem, savaldību un mieru. Viņš būs lieliski sagatavots mačam: Aļehinu jau sasniegušas ziņas, ka holandieši ataicinājuši pasaules redzamākos teorētiķus Eivem palīgā sagatavoties atklātnēm. Grīnfelds, Kmohs, Maroci un Flors — Eives štābs būs ļoti bīstams! Aļehinam jāpievērš uzmanība atklātnēm, citādi var izrādīties, ka viņš ir bezspēcīgs.

Tāds ir Eive. Bet kāds tad ir pats Aļehins? Kādā formā viņš ir, cik gatavs gaidāmajai cīņai? Nonācis līdz paša vājību novērtējumam, Aļehins saviebās un neviļus paliecās uz plaukta pusi. Bet tūliņ atcerējās, ka pudele tukša.

Atvēris durvis un pienācis pie kāpnēm, viņš pasauca Madlēnu.

— Ko vēlaties? — istabene pavaicāja, parādīdamās kāpņu lejasgalā.

— Lūdzu, atnesiet man viskiju!

Istabene samulsa., uz mirkli novērsa acis no Aļehina,

tad saņēmusies atbildēja:

— Viskiju pasniegt tikai pie pusdienām. Tā vēlēja kundze.

Aļehins tikai ar pūlēm apvaldīja dusmu izvirdumu.

2i?

Kā viņa uzdrīkstas! Nejēdzība! Ir nu gan viņam sagādāta dzīve! Bet nevar taču rīkot scēnu kalponei. Aļe-hins paklusēja, tad noburkšķēja: — Labi! — un devās atpakaļ kabinetā.

Aļehinam aiz uztraukuma un niknuma drebeja rokas, un, kad viņš atkal ķērās pie partijas, figūras viņa pirkstos drebēja. Taču pamazām viņš ^ nomierinājās un viņa domas atgriezās pie gaidāmā mača. «Ta tas neiet!» viņš pats sevi rāja. «Ir kaut kas jādara ar nerviem, jāatpūšas.» Teikdams Greisai, ka mačs ar Eivi viņa karjerā būs pats grūtākais pārbaudījums, viņš domāja ne tikai to, ka būs jācīnās pret veselu valsti.

Pēdējā laika notikumi bija iedragājuši Aļehina veselību, sabendējuši nervus. Nepieciešamība dzīties pēc katra franka spieda viņu spēlēt visos turnīros, nelaist garām nevienu seansu. Ko gan lai dara? Kā citādi lai dzīvo? Viņam taču nav speciālu «palīdzības komiteju» kā Eivem, viņam aiz muguras nestāv cienītāju miljoni, kas gatavi steigties palīgā.

Mēdz teikt, ka četrdesmit gadu Vecumā cilvēks izdarot pirmo aizvadītās dzīves kopsavilkumu, novērtējot panākumus, atklājot pieļautās kļūdas. Pēdējā laikā Aļehina domas arvien biežāk pievēršas paša liktenim. «Ko man devis šahs?» Aļehins pats sev vaicāja. «Ko devušas analīzēs nonīktās naktis, nebeidzamās turnīru cīņas, nogurdinošie braucieni pa visu pasauli, sniedzot simul-tānspēļu seansus? Divdesmit gadus esmu tiecies pēc šaha kroņa, tad piecus gadus nostiprināju savu pasaules spēcīgākā šahista neapstrīdamo_ autoritāti. Ieguvu vispārēju atzinību, mani sāka dēvēt par kombināciju ģēniju. Šķiet, viss būtu sasniegts, tālāk vairs nav kur iet. Par kādu laimi es vēl sapņoju?! Šaha karalis, pasaules valdnieks!»

Pēc Aļehina triumfa Buenosairesā cilvēki drīz vien pierada pie viņa regulārajām uzvarām. Avīžu atskaites rakstos Aļehina kā uzvarētāja vārds kļuva ierasts, pamazām tas sāka apnikt. Un otrādi — katrs viņa zaudējums kļuva par sengaidītu sensāciju. Bet ko viņam tajā pašā laikā bija devuši šahā gūtie panākumi? Joprojām tās pašas bažas par rītdienu, līdz kaklam apnikusi nepieciešamība turnīrā cīnīties par katru puspunktu. Slava, gods un atzinība — ko tie bija devuši pagurušajam čempionam? Izrādījās, ka viss bija māns. Kā vecā pasakā — šaha karalis izrādījās kails!

«Tu pats saki, ka panākumiem nepieciešams stimuls,» Aļehins sprieda, automātiski pārvietodams figūriņas pa galdu. Pārdomas Aļehinu netraucēja izprast partijas gaitu — ilgajā praksē bija izstrādājusies spēja sadalīt uzmanību. «Ir nepieciešams cēls mērķis, kas spēj iedvesmot, dot jaunus spēkus. Bet kāds stimuls ir tev? Kāds ir tavs cēlais mērķis, kas iedvesmo uz radošiem varoņdarbiem? Skaista šaha partija sniedz cilvēkiem baudu un prieku. Tas ir tiesa. Taču tu jau sen esi sācis vaicat pats sev: kam tu sagādā prieku? Kur ir cilvēki, kas jūsmo par tavu māku? Kam tu sagādā baudu ar savam iespaidīgajām šaha kombinācijām? Frančiem? Hm! Sājā ārējā spožuma un juteklības zemē neesi vajadzīgs ne tu pats, ne tavas šaha kombinācijas. Ja nu vienīgi dažiem izstumtajiem, kas glābiņu no dzīves grūtībām atraduši šaha spēlē.»

Un bija vēl viens apstāklis, kas Aļehinu satrauca, kaitināja un darīja nervozu. Pēdējā laikā viņu neatlaidīgi mocīja kādas domas, un tagad pie rakstāmgalda kaut kur Francijas ziemeļos viņu atkal pārņēma šīs uzmācīgās domas. Izrādās, ka ir tāda vieta, kur viņa partijas ir vajadzīgas, kur kāri tver pēc katra Aļehina vārda un sīki analizē katru viņa jauninājumu. Un to dara nevis atsevišķi cilvēki, nevis nedaudzi lietpratēji, bet simtiem tūkstošu, miljoniem cilvēku, kas šaha spēli ciena kā tautas mākslu. Tur visa zeme ir atzinusi šahu, dāvā tam savu uzmanību un gādā par to tāpat kā par vijoles spēli, gleznotāja paleti un diriģenta zizli. Cik brīnumainas ainas viņam bija uzbūruši Eive un Flors, kas bija viesojušies šajā šaha Eldorado! Kādu patiesu popularitāti un godu tur bauda šaha mākslas korifeji! Un tā tas notiek viņa dzimtenē, zemē, ko viņš ir atstājis. Visi spēcīgākie lielmeistari rautin raujas uz turieni, bet viņam — ak vai! — ceļš ir slēgts.

Aļehins atkal uzmeta acis grāmatu plauktam un neapmierināts saviebās. «Aiziešu uz kafejnīcu,» viņš nosprieda, izskatījis Eives partiju. Viņš nokāpa lejā, kur Madlēna vēl arvien uzkopa ēdamistabu. Piepeši Aļehins uz bufetes ieraudzīja pudelīti un tai blakus zaļu gurķi.

— Kas tas ir? — viņš pavaicāja istabmeitai.

— Spirts, — Madlēna atbildēja.

— Spirts? Kādai vajadzībai?

— Kundze gatavo losjonu, — Madlēna paskaidroja.

— Kas tad tas tāds?

- Gurķim uzlej spirtu, nostādina — un iznāk losjons. Sieviešu skaistums, kosmētika.

Madlēna smaidīdama ar pirkstu paberzēja sev vaigus z»m acīm, rādīdama, kā lieto losjonu. Aļehina acīs iedeji. is viltīgas uguntiņas.

— Jā... — viņš novilka. — Tatad viskiju tikai pie pusdienām. Bet ūdeni var dabūt arī tagad?

— Ūdeni var.

— Tad atnesiet man glāzi ūdens!

Istabene izgāja, Aļehins smaidīdams gaidīja viņu atgriežamies. Priekā ar viņu nebūt nedalījās Greisas sencis, kas cienīgi un augstprātīgi raudzījās no melnā ietvara. Dzedra cilvēka dzedrs portrets: izskatīgajā sejā varena uzpūtība un nicināšana pret visu apkārtējo.

Pēc brīža Madlēna atgriezās ar pilnu glāzi ūdens. Nogaidījis, kamēr istabene aiziet, Aļehins daļu ūdens izlēja kādā vāzē, atvēra pudelīti un izlēja visu tās saturu glāzē. Vienā paņēmienā izdzēris maisījumu, kas apdedzināja rīkli, viņš nodrebinājās un divos kodienos notiesāja gurķi.

Stiprais dzēriens drīz vien izraisīja skurbumu. Tādā stāvoklī strādāt nebija iespējams. Aļehins izgāja dārzā. Jaukā saulīte tīkami sildīja, vārs vējiņš glāstīja alkohola nokaitētos vaigus. Aļehins pagājās pa celiņiem, tad pašā dārza stūrī atgūlās uz muguras, palicis rokas zem galvas. «Tāpat kā kādreiz starp Piemaskavas bērziem,» uz mirkli pazibēja atmiņas. Dīvainā, ar kājām gaisā apgrieztā pasaule virs viņa viegli šūpojās. Tālu, tālu debesīs ietiekušies koki, gaišzila, neizmērojama bezgalība un viegli, baltgani mākonīši, kas slīd pa ieliekto debess velvi. Tas viss brīžiem atkāpās sānis, šajos mirkļos Aļehins it kā zaudēja atbalsta punktu, zeme izslīdēja viņam no kāju apakšas.

«Viskiju pasniegt tikai pie pusdienām. Tā vēlēja kundze,» Aļehins atcerējās Madlēnas vārdus. Kundze! Nu jau divus mēnešus viņš dzīvo Greisas mājā. Ko tie devuši? Laimi, sarūgtinājumus, aizvainojumus? Par to Aļehins pats nespēja tikt skaidrībā. Tuvība ar skaisto sievieti bija viņam devusi līdz šim neizbaudītu lieg-laimi. Viņš arī tagad atcerējās Greisu, redzēja viņas acis, kurām piemita valdzinošs spēks, un lūpas, kas spēja paust nicinājumu, bet tūliņ pēc tam kvēlu sajūsmu. Daudz prieka viņam bija devuši kopā ar Greisu nodzīvotie mēneši.

Bet dīvaini šķita, lūk, tas: reizēm, pat vislielākās laimes brīžos, Aļehinam piepeši radās noteikta pārliecība, ka tas viss nav īsts, nav patiess, ka viņš šai skaistajai sievietei ir svešs. Kaislīgā un kvēlā Greisa piepeši kļuva viņam tāla un gluži sveša. Kāda nenozīmīga piezīme, nepiesardzīgs žests vai nejauši izmests vārds pašos laimīgākajos brīžos piepeši atklāja Aļehinam, cik dziļš ir bezdibenis, kas viņus abus šķir. Un Aļehinam kļuva baigi. «Vai Greisa tevi mīl?» viņš tad jauta ja pats sev un atbildēja: ja mīl, tad kaut kā īpaši, kā spēj mīlēt kaprīza, izlutināta sieviete, kas radusi pie komforta un ērtībām un kam visi izrāda pielūgsmi. Mīlestība Greisa meklēja vienīgi baudu, viņas dzīves mērķis bija vienīgi bauda.

«Mēs esam norunājuši nejaukties viens otra darīšanās» — cik izdevīgu formulējumu Greisa izdomājusi! Jauka noruna! Greisa ar prieku izvairījās no visa, kas saistījās ar šahu. Kāda ironija: abu pazīšanās bija sākusies ar šahu, un kopš tā laika Greisa šahu drīzāk ienīda nekā mīlēja. Nē, viņai, protams, nebija nekas pretī fotogrāfijās padižoties lidzās pasaules čempionam vai banketos paspīdēt ar saviem tērpiem un skaistumu. Tas viņai patika. Bet parūpēties par Aļehinu, radīt viņam piemērotus apstākļus darbam, pasargāt no nepatikšanām — tas gluži vienkārši bija garlaicīgi.

Lai viņš strādā, Greisai nekas nebija pretī. Viņa pat bija ar mieru vīru netraucēt, uz dažām dienām aizbraukt no mājām. Ko gan no viņas vēl varēja prasīt? Viņa precīzi izpilda norunu — neiejaucas Aļehina darīšanās.

«Laulības dzīvē viss notiek tāpat kā šaha partijā,» Aļehins pavīpsnādams nodomāja. «Partneru stāvoklis un tiesības daudzējādā ziņā ir atkarīgas no pirmajiem gājieniem, no sākotnējās rīcības, īsi sakot, no atklātnes. Ja spēles sākuma stadiju izdodas novadīt enerģiski un noteikti, tad iespējams sev turpmāk nodrošināt daudz priekšrocību. Ja tu sagrābsi savās rokās centrālās robežas un nostiprināsies svarīgākajos punktos, tev būs viegli dzīvot un tev vienam piederēs iniciatīva. Tad nebūs bīstami ne asie taktiskie izlēcieni, ne mīklainās kombinācijas, ne arī pašas viltīgākās lamatas, ko izliks pretējā puse. Tad var pret partneri atļauties pat iecietību, piedot tam kļūdīšanos, jo stipram cilvēkam, kam rokās vara, iecietība nav bīstama. Tomēr piekāpībai ar!

».fnlfi gadījumā nav jānoved pie galveno pozicionālo iuirkšrocību zaudēšanas.

«Laulība ir garlaicīgas pusdienas ar desertu pirmajā «•dienā,»» Aļehins atcerējās Somersetu Moemu. Viņš atzinās pats sev, ka viņa dzīves «partija» ar Greisu, kas bija sākusies ar svētkiem, tagad arī bija kļuvusi garlai-• īga. Pasaules čempions šahā, nepārspējamais šaha cīņas stratēģijas un taktikas meistars Aļehins «spēlē» ar Greisu jau sākumā bija pieļāvis daudz neprecizitāšu un pavisam rupju kļūdu. Mīlestības apžilbināts, viņš nebija pamanījis, kā nonācis sievas valdzinājuma varā, bet pēc lam jau bija spiests pilnīgi pakļauties viņas gribai. Svešā mājā, sev svešos apstākļos viņš pilnīgi zaudēja iniciatīvu, viņa rīcību vadīja kaprīza, valdonīga un ne vienmēr saprātīga sieviete. Kādreiz Aļehinu bija ielīksmojusi doma, ka viņš kopā ar skaistu sievieti dzīvos lielā, ērtā mājā, taču drīz vien viņš pārliecinājās, ka nav ieguvis ne sirdij tuva kaktiņa omulību, ne laimi kopdzīvē ar mīlošu sievu.

Aļehina valdonīgā, spēcīgā daba mēģināja protestēt. Kāpēc viņam galu galā vajadzīga šī māja, ja tā nav kļuvusi tuva un mīļa, kāpēc vajadzīga šī kopdzīve ar sievieti, kurai viņš ir vienaldzīgs? Viņš bija tiecies pēc mīlestības, bet saņēmis tikai iecietību, bija sapņojis par savu māju un ģimeni, bet kļuvis par kaprīzas mājas kundzes beztiesīgu piedzīvotāju. Reiz viņš bija sapņojis par gaišu, neaptumšotu laimi, bet patiesībā bija nokļuvis gūstā, drūmā bezprieka gūstā.

«Jābēg prom no šejienes!» Aļehins nolēma. «Tālāk no šīs saltās mājas, bezdvēselīgā dārza un garlaicīgās dzīves kārtības! Prom no sirdi stindzinošajām tradīcijām, vienmuļajiem un nogurdinošajiem ieradumiem! Jāiet prom no šīs kaprīzās sievietes, kas valdonīgi ielauzusies manā sirdī un pakļāvusi sev manu gribu. Lai vairs nebūtu jāredz augstprātīgie un nicinošie smaidi jutekliskajās, kustīgajās lūpās, lai nebūtu jājūt dzēlīgie, pētošie skatieni. Prom no gūsta, jātiek vaļā no tā visa, atviegloti jāuzelpo! Jākļūst atkal brīvam savā rīcībā, paradumos, darbībā! Cik jauka tu esi, brīvība!»

Taču jau nākamajā acumirklī Aļehins atkal atcerējās Greisu un tās valdzinošo varu. Kā gan viņš spēs vairs neredzēt sievieti, ko tik dedzīgi un kvēli mīl, sievieti, kas viņam sniedz lieglaimes brīžus? Nelūkoties tuvu jo tuvu viņas zaļajās acīs, nepieskarties viņas trīsošajām lūpām ar savējām? Kā spēs vairs neglāstīt mīkstos, zīdainos matus, neapskaut satraucošo augumu? Kā gan var no brīva prāta bēgt prom, nebūt vairs viņai līdzās?

Nē! Viņš nespēj atstāt Greisu, viņš ir ar mieru paciest likstas, aizvainojumus, pazemojumus, lai tikai varētu palikt viņai blakus, baudīt viņas kaut īslaicīgo, tomēr apburošo labvēlību.

Smagu domu tirdīts, krievu klaiņotājs gulēja mazā, stingrās angļu tradīcijās veidotā franču dārza zālē. Viņa gudrās, zilās acis stingi vērās debesīs. Tur augstu, augstu, bezgalīgajā, zilajā plašumā, nezin kurp traucās balts, caurspīdīgs mākonītis. Kurp tas dodas — pretī laimei vai savai bojāejai? Kur gan tas bus pēc stundas, vakarā, rīt? Varbūt saplūdīs ar melnu lietus-mākoni virs okeāna vai arī gaišs un dzīvespriecīgs aizsteigsies pāri Maskavai? Varbūt tam būs lemts redzēt Namdaru šķērsielu, Aļehinu māju, piemīlīgo dārziņu? Varbūt tas aiztrauksies pāri Volhonkai, kur simtiem maskaviešu gaida šaha korifejus iznākam no Mākslas muzeja? Mākonītis lido brīvi un viegli, saules staros gozēdamies, bezgalīgā, zilā plašumā. Laimīgu ceļu tev!

Piepeši kaut kas melns un briesmīgs pārslīdēja Aļe-hina sejai un aizsedza sauli. Aiz pārsteiguma viņš uz mirkli samiedza acis un, kad tās atkal atvēra, tad tieši virs sevis ieraudzīja kaut ko miklu un spalvainu. Ielūkojies ciešāk, viņš saskatīja doga vareno pazodi, mēļi sarkanās lūpas un baltos ilkņus. Tālāk -— gludais, saulē spīdošais kakls, ar melnu spalvu klātās krūtis un spēcīgās kājas. Doga galva bija mazliet noliekta uz sāniem, viņa duļķainās, pelēkzilās acis vērīgi pētīja neizprotamo cilvēku, kurš bija apgūlies tieši zālē, kur bija aizliegts pat spert kāju. Forčuns patiesi brīnījās par tik rupju tradīciju pārkāpšanu. [14] . m īrnieks abrā miklu maisīt, tad neiznāk ne šis, ne i.viņš atcerējās Krilova fabulu. Uz bridi skaņas lejā »klusa — muzicētāji acīmredzot apspriedās —, tad at-lw11 ieskanējās vijoles spalgās skaņas. Tās pavadīja čella nicīgās gaudas un klavieru ritmiskie akordi. Neizvei-«īga trio pirmie akordi izskanēja pareizi un saskaņoti, i.id vijolnieks atkal aizgāja savu ceļu, tālu sāņus no 1 lendeļa notīm un no saviem kompanjoniem.

— Idiots! — Aļehins vijolnieku nolamāja. It kā tieši no šīm lamām lejā skaņas uzreiz apklusa. Bet drīz v ien tas pats motīvs tika nospēlēts uz klavierēm: laikam (Ireisa rādīja, kā jāspēlē. Vijolnieks vairākas reizes atkārtoja nepakļāvīgo melodiju — šoreiz viens pats. Galu galā viņš motīvu apguva, un drīz vien, citiem instrumentiem pievienojoties, mūzika sāka skanēt saskaņotāk.

«Kā gan var strādāt šādos apstākļos?!» Aļehins sašuta. «Cik reižu neesmu viņai teicis: tas mani traucē darbā. Vai tad viņa klausās?! Tie ir mani draugi, viņa saka, man tie jāuzņem, kā pieklājas. Kā pieklājas! Būtu vismaz sēdējuši klusu. Vai tiešām nav iespējams vismaz vienu vakaru pavadīt bez čīgāšanas?! Būtu vismaz spēlējuši jēdzīgi. Nabaga Hendelis un Bahs — ko viņi ar tiem dara!»

Aļehins vairākas reizes pārbīdīja figūriņas pa šaha galdiņu un iegrima domās. Jau vairākas dienas viņu nodarbināja jauna ideja slāvu aizsardzībā. Ļoti interesanta doma. Viss variants ir izpētīts krustu šķērsu, visas mācību grāmatas raksta: melno spēle ir vienlīdzīga. Bet te būtu negaidīta centrālā bandinieka upurēšana un ārkārtīgi bīstams uzbrukums pretinieka karalim. Spīdoša ideja, ja vien tā izrādītos pareiza!

Pasaules čempions jau bija izstrādājis visas aizsardzības iespējas, atradis vislabākās atbildes. Visos gadījumos spēle beidzās ar melno sakāvi. Bet nu šodien gluži negaidot atklājās, ka variantā ar zirdziņa gājienu uz e-četri melnie spēj sekmīgi aizstāvēties. Kā tomēr atrast iespēju uzvarēt? Vai tiešām vajadzēs atteikties no vilinošās upurēšanas? Pieredze Aļehinu pamācīja: jāmeklē! Varianta likteni izšķir vienīgi daudzas stundas ilga analīze. Šāda ideja ir vērts, lai tai ziedo laiku un spēkus, mačā tā dod drošu punktu. Eivem patīk slāvu aizsardzība, spēlējot ar melnajiem, viņš to vienmēr izmanto. Tas gan viņam būs pārsteigums! Meklēdams sarežģītās problēmas risinājumu, Aļehins iegrima dziļās domās.

Piepeši atskanēja aprauts, spēcīgs klavieru akords, tam piebalsodama, iečīgājās vijole un dusmīgi norūca čells. «Crescendo,» Aļehins nodomāja, «bet man, gluži pretēji, nepieciešams pianissimo, Tā vairs nav iespējams!» Aļehins atliecās nost no galda. «Šahists troksnī nevar koncentrēties. Starp citu, kā spēlē Maskavā? Pie mums te ir maz skatītāju — kāds desmits, pussimts, varbūt simts. Bet tur — pusotra tūkstoša! Skatītāji zālē sarunājas, dalās iespaidos. Skaidrs: kurš tad spēj piecas stundas nosēdēt klusēdams? Ne velti Botviņņiks speciāli trenējies. Viņš ieslēdzis radio, cik vien skaļi_ iespējams, viņa treneris Ragozins smēķējis visstiprākās, vissmirdīgākās cigaretes. Tā viņš nospēlējis veselu maču, un nu troksnis viņu nebaida, tāpat arī papirosu dūmi. Varbūt arī man vajadzētu trenēties, radioaparātam skanot?»

Uz brīdi apklususī mūzika ieskanējās atkal. Nolādēts, kaut vai met visu pie malas! Piepeši čempionam iešāvās prātā jocīga doma. Paņēmis divus baltos bandiniekus, viņš to pulētās galviņas iebāza ausīs. Blīvi iespiezdamies ausu iedobumos, bandinieki viņu pilnīgi izolēja no visiem ārējiem trokšņiem. Nedzirdēja ne skaņas: klusums, svētlaimīgs klusums! Aļehins palūkojās spogulī. Bandinieki jocīgi rēgojās laukā no ausīm. Nedzirdēja ne mūziku, ne čaukstoņu, pat ne paša balsi. Jauki! Kā viņš agrāk to nebija iedomājies? Nu varēja nospļauties par viņu čīgāšanu!

Aļehins atkal pievērsās šaha galdiņam. Uzdevums bija vienkāršs — atspēkot zirdziņa gājienu uz e-četri, atrast baltajiem iespēju uzvarēt. Pieredze un intuīcija iedvesa pārliecību, ka pozīcija arī šajā gadījumā baltajiem ir izdevīga, taču ar to vēl nepavisam nepietika. Aso atklātnes variantu, turklāt vēl ar bandinieka upu-rējumu, nepieciešams atrisināt līdz beigām, līdz matam vai skaidri redzamam izšķirošam pārākumam. Citādi viens vienīgs niecīgs pretinieka atbildes gājiens, viens neparedzēts sīkums var uz šaha galdiņa radīt acumirklīgu katastrofu.

Bet kā gūt uzvaru? Nekas konkrēts nav saskatāms. Ir jāmeklē, jāmeklē, neatlaidīgais analītiķis skubināja pats sevi. Šis ir ļoti svarīgs variants. Ja atrastos iespēja uzvarēt — būtu sperts uz priekšu liels solis mača atklātņu sagatavošanā. Eive noteikti lietos slāvu aizsardzību —• viņš to spēlē visu mūžu. Un te nu viņu gaidīs pārstei-

gums. Tajā vietā, kur desmitiem lielmeistaru bez domāšanas ir spēlējuši ar torni uz d-viens, Aļehins piepeši •/.iedos bandinieku. Un... melnajiem beigas! Tikai jāatrod iespēja, kā uzvarēt!

Vērīgā šaha pētnieka acis šaudījās no vienas figūras pie citas. Viņa ideju, variantu un plānu pilnajās smadzenēs brieda jaunas domas, kas spēja sajūsmināt un pārsteigt šaha pasauli. Šad tad viņš uz galdiņa pārbīdīja kādu figūru. Bet vai viņam galdiņš maz vajadzīgs? Protams, nē. Viņam galdiņš noderēja tikai par tādu nelielu palīgu, savdabīgu kontroles līdzekli. Čempiona trenētās smadzenes skaidri pārskatīja visu šaha kaujas lauku, varēja pēc atmiņas risināt kuru katru uzdevumu vai aplēst pašu sarežģītāko variantu. Lielmeistara smadzeņu sarežģītais mehānisms strādāja ar pilnu jaudu: atcerējās pirms divdesmit gadiem spēlētās partijas, meklēja jaunus ceļus, salīdzināja un apkopoja secinājumus. Darbs ritēja augstā, radošā spriegumā, un vienīgi mazliet piemiegtās acis un sarauktās uzacis norādīja uz šaha giganta saspringtību.

Piepeši Aļehins ar acs kaktiņu kaut kur pie grīdas ieraudzīja sievas zaļos svārkus. Viņš pacēla galvu no šaha galdiņa. Līdzās rakstāmgaldam stāvēja Greisa. Neko nesaprazdama, viņa pārsteigta skatījās te Aļehi-nam acīs, te uz bandiniekiem, kas muļķīgi rēgojās viņam no ausīm. Greisa acīmredzot kaut ko runāja — viņas lūpas bez skaņas kustējās. «Viņa mani strostē, bet es nedzirdu,» Aļehins nodomāja, un viņu pārņēma neprātīgs prieks. «Vareni esmu apvedis ap stūri muzikantus un Greisu! Viņa ienākusi, bet es to pat neesmu dzirdējis!»

Aļehins izņēma bandiniekus no ausīm. Galvā ar negantu uzmācību ielauzās skaņas, kas bija gaidīt gaidījušas brīdi, kad atriebties par mānīšanos. Skaļāk par visu ieskanējās Greisas zemā balss.

— ... šaha vientuļnieks, — Aļehins uztvēra teikuma pēdējos vārdus.

— Ko tu saki? — viņš pavaicāja sievai.

— Es saku: precējos ar kulturālu, labi audzinātu cilvēku ...

— Bet izrādījās? — Aļehins mierīgi noprasīja.

— Izrādījās šahists. Meistars koka ķiņķēziņu pārbīdīšanā, — angliete iedzēla.

— Labāk pareizi pārbīdīt koka puļķīšus nekā slikti čīgāt vijoli. Muzikanti!

Uz kāpnēm aiz atvērtajām durvīm ieskanejas steidzīgi soļi: tur laikam Harolds, uzkāpis kopā ar Greisu otrajā stāvā un padzirdējis abu laulato draugu īdzīgo sarunu, steidzās lejā. M

— Jūs atkal esat piedzēries! — Greisa sašķobīja lūpas. — Tad labāk palieciet te! Man nebūs jāsarkst par tādu vīru.

Durvis aizvērusi, Greisa steigšus noskrēja lejā pa kāpnēm.

Aļehins piecēlās, piegāja pie grāmatām un izņēma pudeli. «Nu, labi! Ja piedzēries, tad piedzēries!» viņš rūgti nosmīnēja. Iztukšojis divas glāzītes konjaka, viņš pagājās pa kabinetu. Lejā atkal ieskanējās mūzika — šoreiz klavieres vienas pašas. Sapiktojusies Greisa spēlēja kaut ko strauju un bravūrīgu^ laikam jau vīram par spīti viņa lika akordiem skanēt ar maksimālu speķu. Aļehins vienaldzīgi atmeta ar roku. Greisas atriebīgais izlēciens viņam neķērās pie sirds — viņš jau sāka pierast pie tamlīdzīgiem uzliesmojumiem.

Pagājies pa kabinetu, viņš atkal apsēdās pie rakstāmgalda. «Trenēšos pēc Botviņņika metodes,» viņš sevi uzmundrināja, «radio vietā būs Greisa ar Haroldu.» Taču drīz vien viņš atkal aizrāvās ar pozīciju un aizmirsa troksni un mūziku. Kaut arī viņš ausis vairs ciet nebāza, līdz apziņai vairs nenonāca un netraucēja ne skaļā mūzika, ne Greisas balss — viņa lejā kaut ko skaidroja saviem kolēģiem.

No pārdomām viņu iztraucēja klauvējiens pie durvīm. «Atkal Greisa,» Aļehins nodomāja pirmajā brīdī. Durvis atvērās — uz sliekšņa stāvēja Madlēna..

— Jūs lūdz pie telefona. Zvana no Parīzes, — istabene sacīja.

Aļehins nokāpa lejā. Te mūzikas skaņas bija dzirdamas daudz skaļāk. Durvis bija vaļā — vēl viens Greisas atriebības mēģinājums. Aļehins ieraudzīja sievu, kas sēdēja pie klavierēm, jauno, vājo Haroldu ar vijoli un druknu vīrieti ar ķīļbārdiņu un rūpīgi pieglaustiem matiem. Sēdošā vīrieša stiupās, resnās kājeles bija piesardzīgi apskāvušas čellu.

— Kas runā? — Aļehins nesadzirdējis pārjautāja. — Gvendolina? Sveicināta! — viņš krieviski iekliedza klausulē. — Ko?! Kad?! — Aļehins nepacietīgi pārpra-,«.ija un pēkšņi, nevietā skanošās mūzikas saniknots, griezīgi uzkliedza pa viesistabas atvērtajām durvīm: Beidziet spēlēt! Tūliņ!

Dusmās Aļehins vispirms to nokliedza krieviski, tad, i('raudzījis gari izstieptās sejas, atkārtoja franciski.

— Ar ko mirusi? — Aļehins prašņāja Gvendoiinai. Viņa griezīgā balss piepešajā klusumā skanēja baismīgi.

- Nav zināms? Kad būs bēres? Es aizbraukšu.

Nolicis klausuli, viņš skriešus uzskrēja otrajā stāvā,

iegāja kabinetā un divreiz nikni apgrieza durvīs atslēgu.

Konjaka pudele pārceļoja no plaukta uz rakstāmgaldu un tika iztukšota neticamā ātrumā. «Lūk, Nadjas vairs nav,» Aļehins pats sev atkārtoja saņemto vēsti, tomēr nespēja ticēt. «Viņa aizgājusi pavisam, uz visiem laikiem. Vienīgais cilvēks šajā pasaulē, kurš tevi patiešām mīlēja. Nadja atdeva visus savus spēkus, lai tev sagādātu iespēju gūt panākumus, lai pasargātu tevi no ļaunā likteņa. Nav jau ko noliegt, tas vēl ir liels jautājums, vai tu bez Nadjas būtu kļuvis par pasaules čempionu. Bet kā tu viņai atmaksāji? Ar melnu nepateicību — tu pameti viņu vienu pašu, nomāktu, aizmirstu. Pat atcerējies netiki. Bet viņa?! Līdz pēdējam brīdim viņa domāja par tevi, viņas labā sirds raizējās par tavu likteni.»

Aļehins atcerējās pēdējo tikšanos ar Nadju. Neliels turnīrs Parīzes priekšpilsētā, dienas vidus, vēlīnas atvasaras mīlīgā saule. Aļehins turpināja garu, iepriekšējā vakarā atliktu partiju. Apnicīga pozīcija — tieša uzvara neiznāk, nākas izspiest nelielu pārsvaru galotnē. Aļehi-nam viss bija skaidrs: bez domāšanas viņš izdarīja pilnīgi skaidrus gājienus un tūliņ devās staigāt starp galdiņiem. Zālē bija maz cilvēku, tika nobeigtas tikai četras partijas.

Piepeši Aļehins sastindzis apstājās. Zāles kaktā, kur sarkanā virve bija piestiprināta sienai, sēdēja Nadja. «Nevar būt,» pirmajā brīdī Aļehins neticēja savām acīm, «kas viņai te būtu darāms?» Tā tomēr bija viņa. Nadja sēdēja klusa un rāma, melnais kostīms pasvītroja viņas mulsumu tukšajā zālē. Aļehins neatrāva acis no vientulīgā, melni ģērbtā auguma. Bet tad viņa pacēla galvu, un abu skatieni sastapās. Nadjas acīs uz mirkli pazibēja izbailes.

Aļehins piegāja pie samulsušās sievietes un, ne vārda nebilzdams, noskūpstīja viņai roku. Nadja pievērsa bijušajam vīram savu labsirdīgo, brūno acu skatienu.

— Piedod, Saša, — Nadja rimti un neskanīgi pārtrauca nomācošo klusumu. — Man ļoti gribējās pabūt kopā ar tevi. Ja tev kas pretī, es iešu prom.

— Nē, nē, — Aļehins steidzās viņu nomierināt. Abi ilgi raudzījās viens otram acīs. Nadja bija izkritusies sejā, kļuvusi vājāka un manāmi novecojusi. Zem acīm parādījušies tumši loki, melnajos matos dzirkstīja sirmums. Viņa acīmredzot vairs nekrāsojās. Mulsi slidinādama pirkstus pār virvi, Nadja lūkojās viņai dārgajā Aļehina sejā. Arī viņš bija mainījies: acīs zudis dzīvespriecīgais spožums, seja aptūkusi, zem acīm radušies zilgani maisiņi.

— Kāpēc tu dzer, Saša? — ar skumjām un labsirdīgām rūpēm iejautājās Nadja. — Drīz taču. būs mačs ar Eivi.

Viņa pievilka sev klāt Aļehina roku un piespieda vaigu pie viņa delnas. Aļehins nobijās — Greisa bija solījusies ienākt viņam pakaļ un kuru katru brīdi varēja parādīties zālē. Itin kā nojauzdama viņa samulsumu, Nadja piecēlās, tikai ar galvas mājienu atvadījās no Aļehina un devās laukā no turnīra zāles. Pa atvērtajām durvīm Aļehins vēl ilgi redzēja, kā viņa, galvu nodūrusi, attālinājās — viscaur melnās drēbēs, vēl taisna un stalta ...

Pudele bija tukša, Aļehins apskurbis. Viņam negribējās iet laukā no kabineta, negribējās sastapt ne Greisu, ne viesus, ne kalpones. Žaketi nenovilcis, viņš apgūlās uz kušetes.

— Un tas ir viss, — viņš klusi noteica.

Viņa balss dīvaini noskanēja stingajā klusumā. Aļehina nesenā dusmu izvirduma izbiedēta, milzīgā, svešā māja klusēja.

11

«Kāpēc tu dzer, Saša?»

Vējš neganti raustīja lietusmēteļa stērbeles, plandīja matus. Cik šausmīgs vējš! Parīzē tāds laiks negadās bieži. Aļehins mēģināja iet sāniski, pagrieza pretī muguru: skaudrais vējš līda cauri drēbēm, lika drebēt pie visām miesām.

«Laiks sākt valkāt mēteli,» Aļehins nosprieda. «Ir auksts. Labi, ka izdzēru kafejnīcā porciju konjaka —

kmit mazliet sasildījos. Bet tikpat ir auksti. Toties viņai vairs nesalst un nekad arī nesals. Nabaga Nadja! Brr! . ..

Velti es nebraucu ar taksometru,» pārsalušais čempions turpināja prātot. «Nezin kāpēc bija licies neērti braukt uz baznīcu automašīnā. Turklāt vēl uz bērēm. Liekuļota kautrība, tu baidies cilvēku nosodījuma. Nadja vienmēr mēdza apsvērt: ko teiks cilvēki; to esi pārņēmis arī tu. Nadja. Nav vairs Nadjas. Kāda viņa bija toreiz turnīrā? Acis skumjas, skumjas. Tu nezināji, ka redzi viņu pēdējo reizi, un tev nebija ne prātā, ka viņa atnākusi no tevis atvadīties. Viņa aizgāja pa aleju taisna un stalta. Un atstāja mokošu jautājumu: «Kāpēc tu dzer, Saša?»»

Uz krievu baznīcas lievenēm stāvēja vairāki vīrieši. Viņi spiedās pie sienas, glābdamies no vēja. Aļehins lēni pagāja viņiem garām. Kā allaž baznīcā, viņu tūliņ pārņēma kaut kāda atsvešinātības sajūta no visa laicīgā, svētlaimīgs miers. Pēc vēja svelpoņas un gaudām te šķita sevišķi kluss, tikai kaut kur tālu, it kā dziļā pazemē, monotonā basā kaut ko lasīja psalmotājs. Svēto sejas no visām pusēm bargi raudzījās Aļehinā; vāri apgaismotas, tās šķita noslēpumainas, pilnas neizprotamas, pārpasaulīgas jēgas. Desmitiem mirgojošu sveču sildīja vēso gaisu un lika tam virmot virs cilvēku galvām. No visām pusēm staroja vājš mirdzums, kas atspoguļojās' neskaitāmajos svētbilžu skapīšu stiklos, sudraba un bronzas apkalumos.

«Sen neesmu bijis baznīcā,» Aļehins nodomāja. «Laikam gadus desmit, senāk mani šurp mēdza atvest Nadja.» Un viņš tūliņ sāka meklēt Nadju.

Soļus desmit atstatu — pie altāra — ar mugurām pret Aļehinu stāvēja vairāki desmiti cilvēku. Melnās drēbēs, vīriešiem rokās cilindri, sievietēm galvā melnas cepurītes ar plīvuriņiem. Koris sāka dziedāt svinīgo apstāvēšanas dziesmu. — «Slavēts esi tu, kungs!» — skandēja desmitiem vīriešu un sieviešu balsu. Lai nesaceltu troksni, Aļehins uz pirkstgaliem piegāja klāt pūlītim. Taču arī no šejienes viņš nevarēja saredzēt Nadju. Brītiņu pastāvējis, viņš nolēma aizspraukties līdz zārkam. Piesardzīgi pašķirdams pūli, viņš paspēra uz priekšu vienu soli, tad otru. Dāmas nelabprāt deva viņam ceļu, vīrieši apveltīja dusmīgiem skatieniem. Tikai daži pazina Aļehinu un atvirzījās sānis, palaizdami viņu garām.

Piepeši koris pārstāja dziedāt. Iestājās klusums. Aļehins apstājās. Aiz muguras varēja dzirdēt sačukstamies

tenkuvāceles, kurām viņš tikko bija spraucies garām: — Pametis viņu, stāsta, pati esot padarījusi sev galu.

— «Mirušie celsies augšā!» — taja brīdī saka vilkt diakons un psalmotājs. Aļehins pavirzījās vēl soli uz priekšu un tūliņ ieraudzīja Nadju. Atsvešinātība un savāds, viņpasaulīgs cienīgums vērta viņas seju nepazīstamu. Bāla, ar iekritušiem vaigiem un milzīgu degunu, kas mirušo sejās vienmēr izceļas, viņa Aļehinam šķita sveša un nepazīstama. Tikai melnās uzacis, garās, cieši sakļautās skropstas un kuplie, ar papīra vainadziņu pierei piespiestie mati nemaz nebija mainījušies. Turpat vai pusotra gadu desmita viņa bijusi Aļehinam līdzas, viņš to redzējis gaišā Argentīnas rītā, svinīgos Parīzes banketos un Londonas nakts miglā.

Aļehins neatraudamies raudzījās Nadjas sejā. «Pēdējā reize,» viņš domāja, «nekad vairs neredzēšu šo mīļo seju. Nekad — kas par briesmīgu vārdu! Cik daudz tajā bezcerīguma, šausmu un izmisuma! Šis vārds ir tikpat šausmīgs kā «nekas». Tu, lūk, noraugies uz cilvēku, kam ir rokas, kājas un galva. Bet tas vairs nebūt nav cilvēks. Cilvēka sen vairs nav. Palicis «nekas». Agrāko cilvēku, kas vēl gluži nesen tev bija tuvs un dārgs, tu nekad neredzēsi. Nekad! ...

Šausmīga tu esi nāve,» Aļehins nodrebēja. «Ar tevi izbeidzas viss, tev ierodoties, pārtrūkst ieceres, zūd cerības. Cilvēks sapņo par nākotni, priecājas par panākumiem, skumst par zaudēto; tikko vēl viņš bijis pilns spēku, ticības sev pašam, sapņojis par laimi, nicinājis nedienas, un piepeši vienā mirklī visam beigas! Iet bojā siltais ķermenis, pilns jūtu un vēlmju, sastingst smadzenes ar izsmalcinātām domām, pārliecībām un atmiņu. Iet bojā viss uzreiz, pazūd bez pēdām, it kā nekad nekā nebūtu bijis.

Vai tiešām arī man lemts, lūk, tāpat bez pēdām izgaist no šīs pasaules? Vai tiešām nepaliks ne miņas no manām spējām, gribas, radošās fantāzijas? Bet zemeslode tāpat vien griezīsies kā senāk, cilvēki dzīvos, līksmosies, skums, mīlēs vai ienīdīs? Un neviens neko nezinās par mani, it kā es nekad nebūtu dzīvojis uz zemes? Nē, neticu! Neticu, ka pēc manas nāves nekas no manis nepaliks pāri! Kaut kam ir jāpaliek, citādi nav vērts dzīvot!

Viss beidzas ar nāvi! Kāpēc gan tad uztraukties, mocīt sevi nieku dēļ, bojāt veselību? Pret visu jāizturas aukst-,i .inīgi, jādomā tikai par to, kā saudzēt nervus un spē-I iis. Tikai tā ir jādzīvo, tikai tā ir jāskan sava paša dzīvas kodeksa galvenajam punktam.» Nākamajā mirklī Aļehins atcerējās, ka tas viss jau kādreiz bijis — gan ms domas, gan pārspriedumi. Ikreiz, pavadīdams pēdējā ceļā kādu draugu vai radu, viņš sev deva tādus pašus solījumus, taču dzīves jūklī tos aizmirsa jau nākamajā dienā.

Piepeši Aļehinam likās, it kā Nadjas seja paustu mokas, it kā viņai neliktu mieru kaut kas nepateikts. «Blēņas! Tas nevar būt!» Aļehins šaubījās, nemitīgi raudzīdamies stingajos vaibstos. Taču mirušās neparastā seja viņu atkal pārsteidza. Patiesi, viņš nebija maldījies! Nadja it kā pūlējās kaut ko pavaicāt, laikam ļoti svarīgu. No viņas cieši sakniebtajām, mazliet iekritušajām lūpām ik brīdi grasījās izlauzties kāds vispēdējais jautājums. Aļehins kā apburts raudzījās sastingušajā sejā, pūlēdamies uzminēt, ko Nadja grib vaicāt, kādas šaubas viņu mocījušas pēdējos šīszemes mirkļos. Viņš nepavisam nebūtu brīnījies, ja baznīcas kapa klusumā pēkšņi izdzirdētu viņas balsi.

Nākamajā acumirklī atmiņa nāca viņam talkā: tieši tāda pati sejas izteiksme Nadjai bija viņu pēdējās tikšanās reizē turnīra zālē pie sarkanās virves. Tādas pašas pievērtas acis, vaigs, kas pieglaudies viņa plaukstai, un tas pats jautājums, sastindzis sakniebtajās lūpās. Nu bija skaidrs, ko Nadja grib uzzināt, atvadoties no šīs pasaules, par ko viņa raizējas, dodoties tālā ceļojumā, no kura neviens neatgriežas. Par viņu, tikai par viņu visas Nadjas raizes, viņa dēļ Nadja raizējusies, ieejot mūžīgā miera noslēpumainajā mājoklī: «Kāpēc tu dzer, Saša?»

Tikmēr rauktin raucās laiks, kas Nadjai vēl pavadāms zemes virsū. Garīdznieks jau beidza evaņģēlijā lasīt «Par mirušo augšāmcelšanos» un ielika nelaiķei rokās grēku atlaides lūgšanu. Aļehins paspēra vēl vienu soli uz priekšu. Nu viņš atradās starp Nadjas radiniekiem un tuviem paziņām. Pazinuši Aļehinu, tie pašķīrās. Pie zārka stāvēja Nadjas meita Gvendolina un viņas vīrs Inzars. Pacēlis galvu, Aļehins sastapa Voļanska skatienu. Abi sen nebija redzējušies. Tievs un uzlīcis Voļanskis stāvēja, rēgodamies visiem pāri. Viņa acīs Aļehins lasīja nicinājumu un naidu. Vienā mirklī viņam viss kļuva skaidrs: reizē ar Nadjas nāvi mirusi arī viņu abu draudzība. Zārks uz mūžu izšķīra kādreizējos draugus.

Koris sāka dziedāt «Pēdējo skūpstu». Garīdznieks pirmais paklanījās aizgājējai, tad atvadījās radi un Voļan-skis. Pienāca Aļehina kārta. Vairāki acu pāri ar pārmetumu noraudzījās viņā, kad viņš devas pie mirušas pagalvja, taču viņš neredzēja cieši sablīvējušos melnos augumus. Nadjas seja viņu hipnotizēja, pievilka, atņēma kustībām spēku. Viņa sirdi bija pārņēmusi nožēla, sirdēsti un sāpes. Vai tad viņš galu galā nebija cēlonis Nadjas priekšlaicīgajai nāvei? Vai gan viņa cietsirdīga aiziešana, nebija atņēmusi Nadjai pēdējos spēkus, cerības un vēlēšanos dzīvot? Jā, viņš bija paātrinājis Nadjas bojāeju, sarāvis pavedienus, kas viņu saistīja ar šo pasauli. «Jā, jā, es esmu vainīgs,» Aļehins pats sevi šaustīja, noliekdamies pār mirušās pieri.

Pie pašas Nadjas sejas viņš klusi nočukstēja:

— Piedod man, mīļā!

No mirušās ķermeņa dvesa aukstums. Savādu_ sajūtu uz lūpām atstāja papīra vainadziņš. Aļehins izslējās. Viss beidzies! Pienākums izpildīts, viņš uz visiem laikiem ir atvadījies no Nadjas. Jādodas prom, nevar taču braukt uz kapiem kopā ar radiniekiem, kas Aļehinu nosoda. Taču viņam bija grūti atiet no zārka, atraut skatienu no Nadjas sejas. Ak, šis pārmetums, šis jautājums, kas grasījās izlauzties no viņas lūpām! Tas atņēma Aļehinam spēju kustēties, hipnotizēja. Viņa dēļ taču bija uztraukta nelaiķe, viņam bijušas veltītas nelaimīgās sievietes pēdējās domas. Par viņu Nadja bija domājusi dzīves laikā, raizes par viņa labklājību, veselību un panākumiem bija uzspiedušas pēdējo zīmogu viņas nekustīgajai sejai. «Kāpēc tu dzer, Saša?»

Aļehins neatcerējās, kā bija atkal izlauzies cauri pūlim, kā izgājis cauri baznīcai un iemetis naudu kāda pretī pastieptajā traukā. Uz lievenēm spēcīga vēja brāzma viņu gandrīz nogāza no kājām. Aļehins sajuta vājumtu kājas ar pūlēm uzveica nedaudzos kāpņu pakāpienus. «Ātrāk!» Aļehins pats sevi steidzināja. Jau šurpnākot viņš bija iegriezies kādā mazā kafejnīcā un tikai tur tagad saskatīja glābiņu no pārguruma, pārdzīvotajām šausmām un saltā, līdz kauliem stindzinošā vēja.

Oficiants brīnījās, pieņemdams pasūtījumu:

— Trīs konjakus, vēlāk vēl trīs ... Var arī visus sešus uzreiz.

— Vai kungs kādu gaida? — oficiants apvaicājās. Sa-

ih'mis noliedzošu atbildi, viņš klientam aiz muguras no-imīstīja plecus. Dīvaini, pat viņam tas šķita dīvaini, kaut nn šajā kafejnīcā pie pašas baznīcas nācās piedzīvot visu ko. Kāzas, kad mīļotā apprecas ar citu, tuva cilvēka nāve — kas gan viss nenotiek pasaulē, kādi ļaudis līkai te nenāk, lai slīcinātu bēdas vīnā! Bet sešas porcijas vienam — tas nu ir kaut kas neredzēts!

Trīs glāzītes Aļehinu sasildīja un mazliet nomierināja. Prātu pārņēma migla, pārdzīvotās sāpes zaudēja asumu, Iegrima siltajā vilnī, kas pārplūdināja nogurušo sirdi. Aļehins atpūtās, acis aizvēris un atbalstījis galvu rokās. Pat tad, kad oficiants, piegājis pie loga, vienaldzīgi noteica: — Kādu ved! *— viņš nepiecēlās kājās. Pie galdiņa sēdēdams, viņš redzēja, kā gar logu lēni aizslīd katafalks ar Nadjas zārku un aiz tā skumīgi soļo pārsalušie radinieki.

— Viss galā! Viņa aizbrauca, — Aļehins klusi nočukstēja. — Bet es esmu palicis te. Kuram gan no mums ir labāk? Viņai ir auksti, man silti. Bet cik Voļanskis nikns! — Nespēdams savākt vienkop prom slīdošās domas, satīt tās vienā kamolā, viņš atkal aizvēra acis. «Kur lai tagad iet?» viņš prātoja. «Uz mājām. Uz savām mājām. Mājas! Hm! Tad ta gan liktenis ir izspēlējis ar tevi joku! Lieliskāk nemaz nevar izdomāt! Tomēr ko lai iesāk, kurp lai iet? Pie Greisas atkal klausīties Hendeli un Bahu? Ak jūs, mūziķi! Nabaga Hendelis un Bahs! Bet Greisa sacēla traci. «Tu esi piedzēris!» viņa kliedza. Nu, piedzēris, un kas par to?! Nē, šodien uz turieni nebraukšu. Pārnakšņošu Parīzē. Numurs viesnīcā, zināms, nav nekāds spožais, bet tas nekas. Vienu nakti pārgulēšu ...

Interesanti — vai viņa par mani uztrauksies? Nē, neuztrauksies vis. Nu, velns viņu rāvis! Bet varbūt tomēr jāpiezvana?» viņš pārlaida skatienu kafejnīcai, meklēdams telefonu. «Nav vērts! Viņas droši vien nemaz nav mājās. Vai arī sēž ar draugiem, čīgā un tevi ir pavisam aizmirsusi.»

Apreibušais Aļehins iedomājās Greisas salto, vienaldzīgo skatienu, viņas nicinošo, ļauno smaidu. Viņš atcerējās Greisas aizvainojošās, dzēlīgās piezīmes un pārmetumus, atkārtoja pats sev, ka viņš tai nepavisam nav vajadzīgs, ka tā dzīvo pati savu — ar viņu nesaistītu dzīvi, nelikdamās ne zinis par viņa bēdām un nedienām, dzīvo tā, it kā viņa nemaz nebūtu līdzās. Kas viņi abi

ir? Sveši cilvēki, tā nav dzīve. Tas jāizbeidz. Galīgi un uz visiem laikiem jāizbeidz šīs mokas!

«Bet atzīsties godīgi — vai tu spēsi no viņas aiziet?» jau nākamajā acumirklī Aļehins sev vaicāja. «Atzīsties pats sev — tu esi piedzēries, tātad atklāts. Vai spēsi visu pamest un aizbraukt? Ahā! Nespēsi vis! Redzi nu! Es tevi pazīstu. Tu esi ar mieru paciest aizvainojumus un dzēlienus, vienaldzību un saltumu, lai tikai varētu atrasties līdzās Greisai. Tu esi ar mieru dzīvot viņas kaprīžu un naida uzliesmojumu gūstā, paciest viņas nievīgos izlēcienus, lai tikai kaut brīdi varētu būt līdzās viņai, viņas mājā, viņas buduārā.» Viņš iedomāja Greisu — skaistu, maigu, juteklisku ...

«Ahā!» Aļehins dzēruma kašķīgumā sevi kaunināja. «Nevari izbēgt no gūsta. Kas tu par vīrieti! Pamet visu, pārvari šo apkaunojošo iekāri, šo juteklisko pieķeršanos, pazemojošo mīlu bez pretmīlas! Daudzina taču, ka tev esot stipra griba, stingrs raksturs. Bet te tu esi lempis, bezrakstura lempis! Tu jau esi stiprs tikai šaha, dzīvē nav ne uz to pusi! Turklāt •— ko tu vispār te spurojies? Kurp tu iesi?! Tev vairs nav kurp iet, šodien zuda tavā pēdējā patvēruma vieta zemes virsū, pēdējais cilvēks, pie kura tu būtu varējis rast mierinājumu un maigumu. Nu tu esi palicis pasaule viens. Viens! Visapkārt tikai tukšums un tumsa ...

Vajadzētu vēl konjaciņu,» Aļehins nosprieda, vērodams tukšās glāzītes. Viņš nolēma pasaukt oficiantu, bet tad, pamēģinājis piecelties, pārliecinājās, ka neturas droši uz kājām. «Ja nu nespēšu aiziet līdz viesnīcai? Tas taču kauns! Pasaules čempions pievākts uz ielas piedzēries — labu labā sensācija avīzēm. Bet es darīšu tā — došos uz viesnīcu,» viņam iešāvās prātā laimīga doma. (Zināms, ja cilvēks tīko pēc kaut kā aizliegta, viņš vienmēr atrod veiksmīgu izeju.) «Tur, pie pašas viesnīcas, ir mazs bistro. Tajā atradīsies viss, kas vajadzīgs.»

Norēķinājies ar oficiantu, Aļehins uzvilka lietusmēteli un izgāja laukā. Jau bija tumšs, sliktā laikā šajā klusajā Parīzes rajonā tikai retumis gadījās kāds pretimnācējs. Vējš pieņēmās spēkā, kļuva vēl aukstāks, taču Aļehins nejuta ne vēja brāzmas, ne aukstumu. Kājas neklausīja, noturēties līdzsvarā kļuva arvien grūtāk. Mazais bistro līdzās viesnīcai bija tukšs. Bufetnieks, saņēmis no melnās sēru drēbēs ģērbtā apmeklē-l,i ja pasūtījumu — trīs glāzītes konjaka, sāka prātot. «Vai nebūs par daudz? Klients ir pavārgs. Ka tikai vē-l k nav jānojēdzas visu nakti un jāsauc policija!» j.prieda pieredzējušais cilvēku īslaicīgā mierinātāja izsniedzējs. Tad, apsvēris precīzāk, nolēma: dot var, bet līkai divas porcijas.

Jau pēc pirmās glāzītes Aļehins kļuva galīgi slābans. Viņš ar pūlēm balstīja rokās lejup slīgstošo galvu un sēdēja nekustīgi, ar plaukstām aizsedzis seju. Juceklīgās, saraustītās domas nekādi nespēja sasaistīties par kaut ko vienotu. Apziņā viss sajaucās kopā: zārks, Nad-jas raižpilnā seja, Greisa, melnais suns viesistabā, Vo-ļanska niknais ģīmis un griezīgais vējš, kas stindzināja ķermeni.

Apskurbušajās smadzenēs kā neprātīgas šaudījās drudžainu domu driskās. Konjaka un nelaimes pieveikts, viņš ļāva galvai noslīgt uz delnas. Piepeši viņš pa acis aizsegušo pirkstu starpām ieraudzīja, ka pie viņa galdiņa pretējā pusē sēž Nadja. «Viņa taču ii mirusi, viņu aizveda katafalks,» Aļehins brīnījās. «Kā viņa gadījusies te?» Piesardzīgi papletis plašāk pirkstus, Aļehins paraudzījās sev priekšā. Jā, patiesi, pie galdiņa sēž Nadja. Dzīva Nadja: labsirdīgi domīgs skatiens, lūpās skumjš smaids. Viņš jau gribēja pastiept tai pretī roku, tomēr baidījās atrast tukšumu vai pieskarties ledaini aukstam ķermenim.

Nadja sēdēja nekustēdamās. Viņas brūnās acis raudzījās tieši Aļehinā, tajās bija sastindzis pārmetums un žēlums. Viegli iekritušās lūpas cieši sakniebtas — Nadja ar pūlēm apvaldīja jautājumu, kas rautin rāvās laukā no viņas saltās mutes. Ko viņa grib pavaicāt? Nu, zināms — atkal! Allaž viens un tas pats! Tad viņas lūpas sakustējās, sāka runāt. Aļehins uztvēra pazīstamus čukstus teiktus vārdus:

— Kāpēc tu dzer, Saša?

Aļehins atņēma plaukstu no sejas un spēji paliecās uz priekšu — pretī Nadjai. «Labi, es izstāstīšu,» viņš sevī noteica ar skurbu apņēmību. «Lai vismaz viņa vienīgā zina, kā man ir ap sirdi. Es viņai pateikšu, kas man neļauj gulēt, nomoka nakti un dienu, spiež postīt spēkus un veselību.»

— Kāpēc es dzeru? — viņš piesmakušā balsī pārvaicāja Nadjai. — Ļauj, es tev izstāstīšu... Tu sapratīsi... Tu nevari mani nesaprast!

Bufetnieks pie letes pārsteigts paraudzījās uz klientu. Tas it kā bija iekliedzies? Bet varbūt tā tikai likās. Nē, dzi, atkal kaut ko murmina. Pārsteigumu un izbailes bufetnieka sejā nomainīja prieks. Paldies dievam, vēl nav aizmidzis!

Tūkstoš deviņsimt trīsdesmit piektā gada trešajā oktobrī astoņi miljoni holandiešu kāri tvēra pa radio pēdējās ziņas no šaha frontes. Viņu mīlulis Makss Eive tovakar sāka cīņu par šaha kroni. Šai mazajai ziemeļu zemei reti kad izdevās izvirzīt kādu sportistu, kas spētu cīnīties par pirmo vietu pasaulē, un tas, ka tagad īsts savējais, holandietis, kauls no viņu kaula, gatavojās kļūt par labāko šahistu pasaulē, bija satraucis visus — gan mazus, gan lielus.

Iepriekšējā vakarā svinīgā banketā par godu mača sākumam bija notikusi lozēšana. Pirmo partiju spēlēt ar baltajiem kauliņiem iznāca Aļehinam. Pēc iedibinātas tradīcijas pirmās partijas pirmo gājienu izdarīja Amsterdamas burgomistrs. Vairāki simti holandiešu, sapul- cējušies zālē, kur notika mačs, ar sajūsmu sekoja svinīgajai procedūrai. Druknais, plecīgais van der Flihts, smaidīdams savās sudrabainajās ūsās, pavirzīja par diviem lauciņiem uz priekšu Aļehina dāmas bandinieku. Eive izraudzījās slāvu aizsardzību. Sacensība par aug- stāko šaha titulu bija sākusies.

Pēc izstrādātā reglamenta mača partijām vajadzēja tikt spēlētām dažādās Holandes pilsētās. Laba doma — dalībniekiem nav lielu grūtību, jo pārbraucieni pa nelielo valsti nav gari, bet organizatoriem tā ir izdevīgi. Jo vairāk pilsētu, jo vairāk naudas. Taču drīz vien pēc mača sākuma no dažām pilsētām sāka pienākt atteikumi. Tur bija vainojams Aļehins. Startējot viņš pretinieku, burtiski, satrieca, viņa pārsvars bija acīm redzams. Bet kurš gan ies maksāt naudu par to, lai noskatītos, kā sakauj viņa mīluli? Aļehins ^uzvarēja pirmajā, trešajā, ceturtajā un septītajā partijā, kamēr Eivem izdevās novadīt līdz uzvarai tikai grūto un garlaicīgo otrās partijas galotni. Četri punkti pret vienu — un tā tas bija jau pēc pirmajām septiņām tikšanās rei-k

/cm! Vai ir vērts spēli turpināt? Vai labāk nav vispār padoties un ietaupīt guldeņus?

Dienā pirms astotās partijas Aļehins sēdēja dziļā un rīta atzveltnī «Karltona» viesnīcas foajē. Tieši šajā viesnīcā mēdza apmesties mača dalībnieki un tiesneši, kad partijas tika spēlētas Amsterdamā. Nezinātājs, kas ik'kā nesaprot no šaha, uz sadrūmušo Aļehinu raudzīdamies, varētu nodomāt, ka viņš zaudē maču, nevis l ive. Pasaules čempions bija manāmi satraukts. Viņa tumšpelēkā žakete bija pamatīgi saburzījusies, arī krekls nebija pietiekami svaigs pat rīta stundai. Vienai kurpei atraisījusies aukla — raibais Siāmas kaķis Čess ar ķepu vieglītēm sita pa jocīgo, melno saitīti.

Uz galdiņa Aļehinam līdzās atradās neizdzerta kafijas tase un tukša glāzīte. Viņš bija manāmi iereibis. Viņa gaišbrūnās slapjās šķipsnas juceklīgi krita uz platās pieres, no kuras mati pamazām atkāpās. Aiz raga brillēm gurdi raudzījās alkohola aizmiglotās gaišzilās acis. Tūristi, garām iedami, ar interesi aplūkoja slaveno šahistu. Viņi zināja, ka Eivem mačā klājas pavisam plāni, tādēļ viņus vēl jo vairāk pārsteidza Aļehins, kas izskatījās nomākts un klusēdams smēķēja cigareti pēc cigaretes.

Varbūt pasaules čempions bija nikns un neapmierināts tāpēc, ka netālu no viņa, foajē pretējā galā, valdīja neslēpta līksmība. Ap Eivi bija sapulcējušies viņa draugi, palīgi un mača organizētāji. Šajā asprātīgo un dzīvespriecīgo cilvēku sabiedrībā bez mitas skanēja joki, smiekli un līksmi izsaucieni. Tartakoveram joku nekad neaptrūka. Viņš bija ieradies Holandē jau krietni pirms mača. «Vai nu bez manis var notikt kāds mačs,» viņš sacīja, izlikdams neskaitāmus bloknotus un sākdams izsūtīt uz dažādām pasaules valstīm intervijas, aprakstus, ziņojumus. Sarunu biedrus uzjautrināja Flors, viņa spalgajiem, dārdošajiem smiekliem bieži vien piebalsoja meistara Hansa Kmoha dobjais, guldzošais smiekliņš. Vienīgi slimīgais lielmeistars Ernests Grīn-felds sēdēja klusēdams. Viņam darīja raizes paša kaites un nepieciešamība nemitīgi papildināt Eives teorētisko kartotēku. Šādā nolūkā holandieši bija viņu speciāli izsaukuši no Vīnes.

Pats šī pulciņa iedvesmotājs — kalsnais, garais Eive augumā slējās krietni pāri visiem citiem. Rūpīgi sasukājies un ģērbies ideāli izgludinātā tumšzilā uzvalkā,

holandiešu čempions izskatījās svinīgs. Gaišās brilles bez ietvara tikai izcēla viņa sejas svaigumu. Nebija manāms, ka viņu nomāktu četri zaudējumi jau startā, un varbūt viņu tas patiešām nenomāca. Viņš taču bija zaudējis Aļehiņam! Turpat līdzās Eivem atzveltnī sēdēja viņa sieva. Visa kompānija ap Holandes čempionu līksmi uzjautrinājās par Eives mazās meitiņas Fitijas izdarībām — meitenīte amizantā cienībā sēdēja mātei klēpī.

Līksmība pretinieku pulkā Ajehinu kaitināja. Ko viņi' smejas? Atraduši, par ko priecāties, — zaudētas četras partijas! Raudāt vajadzētu! Un tomēr viņiem ir jautri, bet viņš — uzvarētājs — skumst vientulībā. Ar viņu kopā nav neviena. Pat Greisa aizbraukusi. Ko nu runāt par Greisu! Amsterdamā viņai ir daudz draugu — aizņemta no rīta līdz vakaram.

— Brīnišķīgi, darling! — skanēja viņas atzinība par katru vīra uzvaru. — Es jau jums teicu: Eivi jūs sakausiet itin viegli. Mani draugi, protams, jūtas apbēdināti; tas ir saprotams — viņi ir holandieši, tomēr ari viņi ir sajūsmā par jūsu spēli. Es nu eju, darling!

Skūpsts uz vaiga — un viņas vairs nav.

Paša vientulība un līksmība Eives pulciņā Aļehinu nomāca, tomēr visvairāk viņu sarūgtināja kāds cits apstāklis.

Viesnīcas radio tikko bija izziņojis:

— Maskava izsauc lielmeistaru Salo Floru!

Kustīgais čehs ātriem, sīkiem solīšiem aizsteidzās uz

sarunu kabīni, ejot iemezdams acis pierakstītos blociņos. Kopā ar viņu parunāties ar saviem piederīgajiem gāja Flora sieva Raja — viņš to nesen kā apburošu suvenīru bija atvedis līdzi no Krievijas. Aļehins vispār bija nikns uz savu čehu kolēģi, un nu viņu vēl izsauc Maskava.

Pirms trim dienām viņi bija sastapušies mazā pilsētiņā Utrehtā pirms septītās partijas sākuma.

— Nu, kā ir? Tu strādā? — Aļehins toreiz bija naidīgi noprasījis Floram. Tas saprata, ka agri vai vēlu viņu gaida nepatīkama saruna ar pasaules čempionu, un nu stāvēja mazliet samulsis.

— Pa druskai, — Flors izvairījās no tiešas atbildes,

— Tātad gatavo Eivi pret mani, — Aļehins pārmetoši pagrozīja galvu. — Un tu vēl gribēji man iestāstīt, ka esi draugs!

- Ko lai dara — nauda! — Flors noplātīja rokas. Un 1« smējies piebilda: — Esmu tagad precēts cilvēks!

— Cik tad jūsu tur pavisam ir? — Aļehins iekaisa.

Grīnfelds, tuf Kmohsr Maroci. Vai nav tā kā par

daudz pret mani vienu pašu?

— Iznāk tā, ka vienam tomēr labāk, — Flors visādi • mitās mazināt sarunas saspringtību. Un nolēma galīgi nomierināt pasaules čempionu: — Ja franči tev dotu naudu, mēs palīdzētu tev. Tu jau zini — šahisti ir nabadzīgi ļaudis. Ķeras pie kura katra darba.

— Nu, un ko ir devusi jūsu palīdzība? — arvien niknāks kļuva Aļehins, kuru šodien Flora mierīgais, jautrais tonis satracināja vēl vairāk. — Četri punkti pret vienu. Nekas jums nelīdzēs!

— Redzēsim, — Flors paraustīja plecus. Viņš pats bija pārliecināts par Aļehina uzvaru, tomēr jaunais «dienesta» stāvoklis uzlika zināmus pienākumus.

— Vai gribi saderēt? — Aļehins pastiepa viņam roku. — Līdz divdesmitajai partijai mačs būs galā.

— Kā tas jāsaprot? Ka tu līdz divdesmitajai partijai būsi savācis vajadzīgos piecpadsmitarpus punktus?

— Kāpēc tad piecpadsmitarpus? Man pietiek panākt mačā neizšķirtu, — Aļehins paskaidroja.

— Ak jā, zināms, — Flors piekrita. — Un kādi tad būs derību nosacījumi?

— Simt guldeņu pret piecdesmit, — Aļehins piedāvāja.

— Tu liec simt guldeņu uz to, ka izšķirsi mača iznākumu divdesmitajā partijā? — Flors precizēja derību noteikumus. Viņš vienmēr bija gatavs slēgt derības, ja bija kaut niecīgākā cerība laimēt, bet šoreiz vispār varēja droši riskēt. Un tomēr nosacījumus vajadzēja precizēt, lai vēlāk nebūtu neskaidrību.

Aļehins piekrizdams pamāja ar galvu.

— Labi, deram, — Flors bija ar mieru un spieda Aļe-hinam roku.

Ja viņam tik izdevīgas derības piedāvātu uz vienlīdzīgiem nosacījumiem, viņš būtu laimīgs. Bet te nu piepeši atradies mecenāts: nežēlo naudu, liek pretī dubultu likmi.

— Pie viena vari paziņot Eivem: šodien es partiju sākšu ar gājienu e-divi, e-četri! — Aļehins gandrīz vai kliegšus izkliedza. — Gatavojieties, cik vien jums tīk!

Sasauciet kopā kaut visus pasaules lielmeistarus! Paaiciniet arī Kapablanku, ja jums ar sešiem ir par maz! ? Bet vai nu viņš pie jums nāks! Nekas jums nelīdzēs! Nelīdzēs! Jūs neuzminēsiet manus gājienus. Neparko! Nevienu pašu gājienu!

Floru ne pa jokam nobiedēja Aļehina nesavaldība. Līdz viņam atplūdusī alkohola dvinga zināmā mērā izskaidroja negaidītā dusmu uzliesmojuma cēloni. Uz ātru roku atvadījies no pasaules čempiona, Flors steigšus devās prom.

Bet vakarā notika kaut kas neticams. Jau atklātnē Aļehins ar paradoksālu gājienu lika Eivem aizmirst visus apgūtos priekšstatus un tad, burtiski, sagrāva viņa pozīciju.

Atmiņas par sarunu ar Floru un tajā pašā vakarā nospēlētā partija izraisīja Aļehina sejā smaidu.

«Vareni gan es sakāvu Eivi!» Aļehins ar patiku pārcilāja atmiņā šīs daudzējādā ziņā neparastās un apbrīnojamās cīņas sīkumus. Patīkamās atmiņas jūtami uzla- • boja pasaules čempiona noskaņojumu, un nu viņš jau nebēdnīgi paraudzījās uz lielmeistaru pulciņu, kas ielenca Eivi. Tad viņš mazliet padomāja un ar pirkstu paaicināja klāt bāra oficiantu.

— Vēl vienu, — Aļehins norādīja uz tukšo glāzīti.

«Par tādu partiju var arī iedzert,» viņš pats savā priekšā attaisnoja spēles dienā gauži apšaubāmo rīcību. «Tā tik bija partija! Viss it kā gāja ierasti gludi. Pazīstamais franču partijas variants, viss pēc teorijas, un piepeši... g-divi, g-četri! Pat bumbas sprādziens nebūtu atstājis spēcīgāku iespaidu. Eive tikko nesalēcās uz krēsla. Viņa palīgu sejas pārsteigumā izstiepās. Nemaz nerunājot par Utrehtas šahistiem. Maza, provinciāla pilsētiņa — vai nu tās šaha amatieriem izprast šādus spē- ^ ies smalkumus! Tie stāvēja un klusēdami brīnījās...

Bet vai tad visa šaha pasaule nebrīnījās? Tāds gājiens! Tiešs visu likumu pārkāpums, skaidrs izaicinājums visiem kanoniem, noteikumiem un dogmām. Iet uz priekšu ar sava paša karaļa bandiniekiem! Cimds sejā visiem Eives palīgiem, algotajiem teorētiķiem, tiešs izaicinājums • J viņu kartotēkām, grāmatām, analīzēm. Lai Eive pats pamēģina pie galdiņa noteikt, kas un kā darāms! Lai patstāvīgi tiek galā ar visiem sīkumiem! Ne graša vērtas nav visas jūsu gatavošanās, mājas analīzes! Par baltu velti holandieši jums maksājuši naudu!»

Līksmu smieklu šalts Eives pulciņā uz mirkli atsauca Ajehinu īstenībā un šodienā. Taču drīz vien viņš atkal nodevās tīkamajām atmiņām.

«Smejas, vēl arvien smejas,» Aļehins dusmīgi paskatījās uz Eives un viņa kolēģu pusi. «Tagad nezin par ko priecājas, bet tad gandrīz vai raudāja. Kā nu ne — ceturtais zaudējums, turklāt vēl kāds! Kā es spēlēju! Sagrāve, visīstākā sagrāve! Figūras tiecās uzbrukumā kā neprātīgas! Kaut arī spēle bija mazliet riskanta — es to zinu. Kaut uzbrukums bija nemotivēts — es zinu. Toties enerģisks un drošs. Katrs gājiens, katrs trieciens — nāves briesmas un vissmalkākais aprēķins. Lūk, ar ko vajag gūt panākumus, nevis ar algotu teorētiķu analīzēm!»

Pasaules čempions no sirds priecājās par neseno uzvaru, tomēr kaut kur sirds dziļumos čukstēja klusa šaubu balss: «Tu tikai plāties, tāda bravūrība nenāk ne no kā laba, to rada neticība paša spēkiem, tas, ka nav paļāvības uz nākotni. Tev ir pārlieku nodarīts pāri, tu esi nodzīts un pamests bēdīgā vientulībā.»

Flors iznāca no telefona kabīnes un ātri steidzās atpakaļ pie saviem holandiešu draugiem. Pēc Utrehtā notikušās sarunas viņam acīmredzot negribējās sastapties ar Aļehinu. Floram nopakaļ gāja ar kaut ko neapmierinātā sieva. Ar skatienu pavadījis lielmeistaru, Aļehins Eives pulciņā pēkšņi ievēroja neparastu rosību. Visi piecēlās kājās un godbijīgi ar kādu sasveicinājās. Drīz vien satraukuma iemesls Aļehinam kļuva skaidrs: garo holandiešu vidū viņš ieraudzīja mazo, sirmo Emanuēlu Las-keru. Aļehins jau zināja, ka uz maču vācu čempions ir atbraucis kā holandiešu godaviesis, taču saticies ar gudro šaha spēles filozofu vēl nebija.

Brīdi parunājies ar Eivi un viņa draugiem, Laskers devās uz Aļehina pusi. Laikam Flors viņam bija pateicis, ka pasaules čempions atrodas šeit. Aļehins piecēlās un pagāja dažus soļus pretī savam šaha skolotājam. Las-kera gaišajās ūsās bija iegūlis smaids, acis, pār kurām nokārās kuplās, sirmās uzacis, laipni spīdēja. «Laskers ar draugiem ir laipns,»[15] Aļehins atcerējās kāda krieviski pateikto joku.

Kādu laiku abi kolēģi apmainījās apsveicināšanās izsaucieniem un atsevišķām aprautām frāzēm. Abi šaha

giganti stāvēja kājās, Aļehina galva slējās augstu pāri eksčempiona baltajiem matiem, kas vēl nekā nebija zaudējuši no sava kupluma. Aļehins uzaicināja Laskeru apsēsties blakuskrēslā un pasūtīja viņam vienmēr tīkoto kafiju. Runcis Čess tūliņ uzlēca Laskeram uz ceļiem un, omulīgi iekārtojies, sāka ņurrāt. Impozantais šaha čempions ar plaukstu maigi glāstīja sasilušo dzīvnieku.

— Nu, kāda ir paš ... — Laskers gribēja apvaicāties kolēģim par veselību, taču aprāvās, pamanījis konjaka glāzīti un Aļehina satraukto izskatu. — Kā ... klājas?

— Kā redzat — itin labi! — Aļehins pasmaidīja.

— Apsveicu! — Laskers ar pirkstiem viegli papliķēja Aļehina roku, kas gulēja uz atzveltnes krēsla roku balsta. — Spožs starts, jūs lieliski spēlējat. Pirmā un ceturtā — tās ir lieliskas partijas! Arī septītā ir interesanta, tikai.., mazliet azartiska. Eive varēja iegūt bīstamu pretspēlēs pozīciju.

— Jā, varēja, — Aļehins piekrita.

— Kāpēc tad jūs tik ļoti riskējāt? Ja jums tāds punktu pārsvars?

— Ko tad lai dara? Man jāspēlē enerģiski, kaut vai ar risku un azartu.

— Kāpēc?

— Mani var glābt vienīgi ātrums, Esmu kā vilks, kas ielauzies aitu kūtī. Man viss jāgrauj, jāsēj nāve pa labi un pa kreisi, kamēr vēl nenāk atmaksa ar mietiem un spožiem lukturiem.

— No kā tad jūs baidāties? — Laskers nopietni pavaicāja.

— Pats no sevis... No savām domām un rīcības.

— Un šis te ir viens no lukturiem? — Laskers norādīja uz tukšo glāzīti.

— Diemžēl jā. Un varbūt pats bīstamākais.

— Žēl. Jūs taču pats rakstījāt: papiross nomierina uz īsu brīdi, bet ļoti kaitē vispārējai šahiskai domāšanai. Alkohols vēl vairāk.

— Domāju, ka tas palīdzēs. Novērsīs nepatīkamās domas. Bet izrādījās ... — Aļehins uz mirkli iegrima domās, tad dedzīgi turpināja: — Man kaut kā jāgūst aizmiršanās, doktor! Man vajadzīgs kāds mierinājums, kaut īslaicīgs, kaut veselībai kaitīgs!

— Jūs vienkārši esat ļoti noguris. Un slikti izskatāties, — Laskers līdzjūtīgi sacīja.

— Es patiesi esmu noguris. Šie nebeidzamie turnīri un seansi.

— Kādēļ tad jūs tajos piedalāties?

— Bet kā gan citādi? Šahista maize nav viegli pelnāma pat pasaules čempionam. Jūs jau pats man to reiz sacījāt.

— Un tomēr jābūt piesardzīgam. Jūs savu lielisko talantu izšķiežat nevajadzīgu un ļoti kaitīgu eksperimentu sērijā.

To dzirdot, Aļehinam neviļus ienāca prātā paša Las-kera pamācošais piemērs. Divdesmit septiņus gadus šis izcili gudrais šahists bija pasaules čempions un visu šo laiku nikni cīnījās ar mecenātiem, turnīru direktoriem, šaha biznesmeņiem. Cik daudzās avīzēs, cik neskaitāmos rakstos tie nozākāja Laskeru, kad tas gluži vienkārši cīnījās par šaha meistara tiesībām! «Šahista talants ir trausls,» Laskers bija atbildējis. «Tas jāsaudzē. Ja šaha pasaule patiešām vēlas redzēt efektīgas kombinācijas, tai jārada elementāri apstākļi lielmeistara dzīvei un radošajam darbam. Man acu priekšā mūžam ir nonīkušā šaha giganta Vilhelma Šteinica bēdīgais piemērs. Kā tad beidza dzīvi šis visu šaha ģēniju ģēnijs? Garīgi slimo dziednīcā — nabadzībā un vientulībā. Es nevēlos vecumdienās tā aiziet bojā!»

«Un viņš arī nav aizgājis bojā, šis šaha filozofs, cīnītājs un domātājs,» Aļehins nodomāja, raudzīdamies Las-kerā. «Viņam ir sešdesmit septiņi gadi, bet cik viņš možs, cik daudz līksmes un dzīvīga spožuma viņa gudrajās acīs! Nupat viņš Maskavā ieņēma trešo vietu pēc sastāva ārkārtīgi spēcīgā turnīrā. Viņš bija priekšā Ka-pablankam un Špīlmanam. Vienīgi Botviņņiks un Flors apsteidza šaha veterānu. Laskers ir pratis saudzēt savu šaha talantu, pareizi sadalījis savus spēkus, un cik gaišas un priecīgas tagad ir viņa vecumdienas!»

Aļehina domas pārtrauca balss pa radio:

— Maskava izsauc pie telefona Hansu Kmohu!

Garais Kmohs aši aizsoļoja pie telefona. Aļehins noskatījās pakaļ šim nenogurdināmajam šaha darbonim. Nebūdams pārlieku spēcīgs šahists, Kmohs talanta trūkumu aizstāja ar milzīgu darbu. Turnīru un maču laikā Kmohs neatraudamies sēdēja pie korespondentu galdiņa. Viņš sūtīja rakstus uz visām zemeslodes malām, vadīja raidījumus pa radio, komentēja šaha partijas. Pērnga-dējā vizīte Padomju Savienībā deva Kmoham daudz jaunu pasūtījumu, kaut arī neatnesa panākumus turnīrā. Maskavā un Ļeņingradā viņš cieta pamatīgu sakāvi — mačā zaudēja pat nepazīstamajam meistaram Mazelam. Aļehins atcerējās parakstu zem Mazela karikatūras padomju šaha žurnālā: «Kmoham pateicos es dikti, jo bez viņa iet man slikti.»

— Lielais darbarūķis, — Laskers pamāja ar galvu Kmoham nopakaļ.

Brīdi abi sēdēja klusuciezdami. Čess, nolēcis Laske-r ram no ceļiem, trinās Aļehinam gar kāju, paretam kūtri uzsizdams ar ķepu pa atrisušo auklu.

— Jūs mīlat dzīvniekus, — Laskers it kā vaicāja, it kā tāpat vien noteica.

— Jā, — Aļehins apliecināja.

— Bet cilvēkus?

— No tiem esmu saņēmis maz maiguma, — čempions gurdi noteica.

Atkal iestājās klusums, Laskers vienmuļi — pēc kāda reiz par visām reizēm izveidota ieraduma — kūpināja cigāru; Aļehins smēķēja nervozi un burzīja pirkstos cigaretes. Eives pulciņā vairs nedzirdēja smieklus: varbūt lielmeistari un meistari bija ķērušies pie kārtējo korespondenču sastādīšanas.

— Kur, pēc jūsu domām, Eive septītajā partijā būtu varējis nospēlēt labāk? — Aļehins negaidot pārtrauca klusumu.

— Ar dāmu uz c-divi, nevis uz e-četri, — Laskers atbildēja.

— Bet ja nu tad pieteiktu šahu no f-seši un pavirzītu torni uz g-viens?

— To es izpētīju. Tad atliktu tikai pavirzīt dāmu uz b-divi.

— Bet ja nu g-viens vietā torni pavirzītu uz e-pieci, e-seši? — Aļehins neatlaidās.

— Ai, tas būtu slikti! Tad tornis a-astoņi pārvietotos uz e-astoņi, un tad jau tornim g-viens tiktu dots spožs trieciens — ar laidni uz a-seši. Lielisks trieciens!

Abi šaha spēles burvji apskaužami ātri analizēja septītās partijas saasināto pozīciju. Viņiem galdiņš nebija vajadzīgs: viņi skaidri redzēja sev priekšā visus sešdesmit četrus melnos un baltos laukumiņus, viņu smadzenēs tika fiksēts katrs gājiens, ko izdarīja kāda no daudzajām figūrām. Viņi skaitīja variantus, dažādās kombinācijās un dažādā secībā pārvietoja kaujas spēkus, lai tad nlkal atgrieztos izejas pozīcijās un atkal raidītu figūras Iriecienuzbrukufnā. Un trenētās smadzenes neizdarīja nevienu kļūdu, veicot darbu, kas vienkāršam mirstīgam izskatītos pēc burvestībām.

— Un tomēr velti jūs izspēlējāt uz g~četri, — Laskers atgriezās pie septītās partijas atklātnes. — Tas bija pārlieku azartisks gājiens. Kāpēc jums jāriskē? Jūsu brīnišķīgās kombinācijas pamatojas uz solīdas bāzes, tas neprasa azartu un risku.

— Es jau jums sacīju. Tam ir iemesli, kas nepavisam nav saistīti ar šaha spēli, — Aļehins taisnojās.

— Es saprotu. Katram cilvēkam dzīvē gadās grūti brīži. Taču jums ir jūsu iemīļotā māksla. Šahisti no laika gala ir raduši mierinājumu un atpūtu pašā šaha partijā, radošā spēlē.

— Radoša spēle! — Aļehins izsaucās. — Kam gan? Kam vajadzīgas manas uzvaras, manas skaistās partijas? Frančiem? Holandiešiem? Kam gan?! Kur ir tādi šaha cienītāji?!

Tajā brīdī radio vēstīja:

-— Maskava izsauc doktoru ... Eivi!

Aļehina sirds uz mirkli sažņaudzās, tad sāka krūtīs drudžaini dauzīties. Kad telefoniste izrunāja vārdu «doktoru», viņam piepeši iešāvās prātā doma, ka Maskava aicina viņu — doktoru Aļehinu. Pārsteigumu, prieku, izbailes, apjukumu, sajūsmu — cik daudz izjūtu viņš pārdzīvoja šajā mirklī! Un, kad nu diktore piebilda «Eivi», Aļehins apjucis nolaida acis, baidīdamies nodot savus pārdzīvojumus. Ko gan viņš gribēja piemānīt? No kā slēpās? Viņa priekšā sēdēja cilvēks, kas visu mūžu bija pētījis cilvēka rakstura spēku un vājības, — psiholoģijas doktors, domātājs, kas šaha spēlē bija ieviesis elementus no zinātnes par cilvēka jūtu cīņu un virzību.

Ļāvis Aļehinam mazliet saņemties, Laskers pavaicāja:

— Vai jūs sarakstāties ar Maskavu?

— Nē. Kopš tūkstoš deviņsimt divdesmit astotā gada.

— Vai tad jums tur nav draugu?

•— O, daudz! — Aļehins izsaucās un piebilda: — Bija.

— Mani lūdza nodot jums sveicienus Grigorjevs, Le-venfišs, Romanovskis, Duzs-Hotimirskis. Jūs Krievijā ļoti mīl.

Aļehins vērīgi ielūkojās sarunu biedram acīs.

— Jūs sajaucāt darbības vārdus, doktor, — viņš teica. *— Nevis mīl, bet gāna.

— Kas tur liels! Kāda tam nozīme! — Laskers atmeta ar roku. — Mīloša cilvēka brāziens ir simtkārt vērtīgāks par naidīga cilvēka uzslavu. Ja vēlaties — pat par vienaldzīga cilvēka uzslavu. Jūs Krievijā mīlr es jums to apgalvoju. Tas bija lasāms ikviena krieva acīs, kad tas sāka runāt par jums; par šo mīlestību liecina tas, ar kādu uzmanību tur analizē jūsu partijas un lasa jūsu grāmatas. Nu, un, ja reizēm arī pastrostē, tad pelnīti taču? — pasaules eksčempions draudzīgi pavīpsnāja.

Aļehins neatbildēja. Domās iegrimis, viņš raudzījās kaut kur tālumā taisni uz priekšu.

— Cik brīnišķīga pilsēta ir Maskava! — Laskers turpināja. — Šahs tur pielīdzināts dievībai. Kapablanku un mani Volhonkā pie Mākslas muzeja dārziņa sagaidīja cienītāju špaleras. Un kā sagaidīs jūs!

Laskers neviļus, bet varbūt ar nodomu aizskāra Aļe-hina visslepenākās domas. Kā viņu sagaidīs Maskavā? — pēdējā laikā viņš pats sev arvien biežāk uzdeva šo jautājumu. Viņš pazina un atcerējās Maskavu, atcerējās jauko dārziņu pie Mākslas muzeja Volhonkā. Atcerējās ēku, kurā notika Maskavas starptautiskais turnīrs, kur simtiem maskaviešu katru vakaru bija gaidījuši šaha mākslas korifeju iznākšanu.

Iztēlē Aļehins bija daudzreiz iedomājies, kā viņš atgriezīsies dzimtenē. Flors, Kmohs un Eive viņam bija stāstījuši par savu uzturēšanos Maskavā, Ļeņingradā un Kaukāzā. Bija stāstījuši, cik lielā cieņā tur ir šaha spēle, ar kādu godu viņi sagaidīti teātros, koncertos, uz ielām. Lielajā teātrī skatītāji lielmeistarus apsveikuši ar aplausiem gluži kā kinozvaigznes, katrs viņu izteikums, katra doma un piezīme tūliņ pavēstīta pa radio un avīzēs, kas bijušas pilnas ar ziņojumiem par turnīru. Valstī nav bijis nevienas avīzes, kas šajās dienās nebūtu ierādījusi vietu ziņām par šaha sacensībām.

«Šaha Eldorado» — tā Flors nosauca Maskavu. Bet Aļehinam taču šī pilsēta ir tuva — tur viņš ir dzimis, pavadījis bērnību un jaunību, nodzīvojis divas trešdaļas sava mūža. Tur viņš izaudzis par šahistu, izveidojies par pasaules klases lielmeistaru.

— t,.jums ir laba dzimtene, — atjēdzies no pārdomām, Aļehins uztvēra Laskera pēdējos vārdus.

— Es to sen esmu zaudējis, — Aļehins klusi noteica.

*— Jaunībā zaudēto vēl ir iespējams atgūt. Vajag tikai iim!. lēt.., — Laskers domīgi sacīja. — Sliktāk ir, ja \ i ;s jāzaudē vecumā.

«Kas noticis? Vai arī šo dzelžaino cilvēku skārušas l.rdas?» Aļehins nodomāja. Pēc Laskera toņa viņš no-prata, ka eksčempionu satraucis kaut kas nopietns. «Izbīdās, ka viņa vecumdienas nebīit nav tik gaišas un m‘aizēnotas,» Aļehins juta žēlumu pret kolēģi.

— Man jābrauc prom no Berlīnes.., Pavisam, — Laskers runāja tālāk it kā pats ar sevi. Varbūt viņš gribēja pažēloties cilvēkam, kuru arī bija piemeklējusi nelaime, bet varbūt viņš bija nolēmis, pastāstot par savām bēdām, atvieglot Aļehina sāpes.

— Kāpēc jābrauc prom? — Aļehins uzreiz nesaprata.

— Tāpēc, ka mans uzvārds ir Laskers. Aiz tā paša iemesla, kāpēc ir aizbraukuši Cveigs, Einšteins un tūkstošiem citu. Gebelsa kungu neapmierina mana galvaskausa forma.

— Un kurp jūs dosieties?

— Domāju — uz Maskavu. — Laskers vērīgi ielūkojās sarunu biedram acīs.

Apklusa abi dižie šaha spēles brīnumdari. Izrādījās, ka viņiem nemaz nav tik vienkārši atrast mieru šajā nemierā bangojošajā pasaulē. Viens no viņiein reiz bija pametis dzimteni un tagad klīda apkārt, meklēdams ceļus uz turieni atpakaļ. Otrs, ļauna likteņa vajāts, jau vāca kopā savu vienkāršo iedzīvi, lai vecumdienās pamestu silto, ierasto kaktiņu. [16] no plaukstas apakšas un pamanīja pretinieku zālē. Paceldamies pāri pūlim, holandiešu čempions stāvēja starp skatītājiem un kaut ko runāja ar savu sievu, kura sēdēja pirmajā rindā kopā ar Kmoha kundzi.

Līdz partijas sākumam bija palikušas dažas minūtes. Ar nespodrām, apdzisušām acīm Aļehins aplūkoja sanākušos skatītājus, kurus bija iedvesmojusi Eives uzvara desmitajā partijā, viņš paraudzījās arī skatuves stūrī, kur pie tiesnešu galdiņa gausais Maroci par kaut ko apspriedās ar mazo, kustīgo Vangartenu. Viņiem blakus nenogurdināmais Kmohs jau bija sācis rakstīt nebeidzamās korespondences.

Apskurbušā Aļehina skatiens apstājās pie skatuves di-bensienas. «Atkal!» izšāvās cauri apmiglotajām smadzenēm. «Atkal vajadzēs piecas stundas skatīties uz šo pretīgo gleznu. Cik briesmīgi tā apnikusi!» Ne velti viņš bija gribējis lūgt organizatoru, lai ņem nost — tik ļoti tā viņam aizriebusies. Aļehins tomēr novaldījās: teiks, ka tā ir vēl viena nepamatota kaprīze.

Uz milzīga, plata audekla, augstāka par cilvēka augumu, bija attēloti kādi divdesmit senlaiku bruņinieki. Raibie kamzoļi izšūti ar zeltu, ažūrās apkakles atgādināja bišu šūnas, pie platmalēm spalvu pušķi. Aļehins jau nezin kuro reizi spēlē šajā zālē, stundām ilgi sēd līdzās gleznai, un katru reizi viņu biedē šie ļaunie, nedzīvie mūsdienu holandiešu senči. Biezas, melnas uzacis, šauras, garas sejas, smailas ķīļbārdiņas. Acīs naids un niknums, dūrēs sažņaugtas rokas, katra pozā jaušams izaicinājums. Sevišķi nepatīkams ir viens pašā gleznas centrā, acīmredzot vadonis. Ģērbies smalkāk nekā pārējie: svēdrains kamzolis, platmale ar spalva, gaiši

stulmu zābaki, melns pārsējs pār krūtīm. Pie sāniem zobens, acīs bezgalīgs naids pret Aļehinu. Liekas, viņš tūliņ kāps laukā no ietvara un metīsies virsū svešiniekam, kurš uzdrīkstējies nodarīt pāri viņa tautietim.

Runcis Cess, sākumā pūļa un milzīgās zāles nobaidīts, nu bija nomierinājies un, nometies Aļehinam uz ceļiem, vienmuļi murrāja savu vienveidīgo meldiņu. Aļehins glaudīja viņu ar roku un klusītēm sacīja:

— Guli, mans mazulīt, guli, labiņais!

Tobrīd uz skatuves uzkāpa plecīgais, lielgalvainais Landavs.

— Labdien, pasaules čempion! — viņš, ātri vārdus bērdams, sveicināja Aļehinu.

- Labdien, — nelaipni, ar pastīvu mēli atbildēja Aļe-hlns.

- Kur jūs bijāt? — Landavs pavaicāja. — Es no rīta biju iegājis pie jums, augu dienu zvanīju uz viesnīcu.

- Es uzskatīju, ka manam sekundantam ir jāzina, kur rs atrodos, — Aļehins sacīja, nepārprotami kašķēdamies.

— Neesmu Šerloks Holmss, esmu tikai necils šaha meistars, — attapīgais holandietis iebilda.

Veiksmīgā atbilde Aļehinu padarīja mazliet jautrāku. Acis piemiedzis, viņš vērīgi raudzījās Landavā. «Cik lālu esmu nonācis,» viņš prātoja, «pat par sekundantu vajadzēja ņemt holandieti! Bet ko lai dara? Frančiem neatradās līdzekļi pat sekundantam. «Ja franči jums dotu naudu, visi jums palīdzētu,» viņš atcerējās Flora vārdus. «Landavs ir lāga puisis, bet vai tad viņš Holandē var palīdzēt kādam citam pret Eivi?»

— Sakiet, Landav, — pasaules čempions pavaicāja sekundantam, — kura pusē jūs esat savā sirdī — manā vai Eives?

— Kā sekundants esmu par jums, bet kā holandietis es nevaru nevēlēties Eives uzvaru.

— Paldies par atklātību, — Aļehins sirsnīgi pateicās.

— Un tomēr jums vismaz paretam ir man jāpalīdz pirms partijas.

— No rīta biju tam sagatavojies, bet nevarēju jūs atrast.

— Redzat, cik Eivem daudz palīgu! — neklausīdamies Landava paskaidrojumos, Aļehins norādīja uz zāli, kur tikko bija ienākuši Flors, Grīnfelds un vairāki holandiešu meistari. — Mani pamet mans vienīgais palīgs, bet Eivem viņu ir vai cik!

Landavs uzskatīja par labāku neņemt vērā Aļehina reibuma bravūrību.

— Nekas, gan jau bojā neaiziešu! — pasaules čempions piepeši sarosījās. — Nē! Man vēl ir palīgs! Drošs un uzticams . ..

Paņēmis runci sev no ceļgaliem, Aļehins nosēdināja to uz šaha galdiņa vidū starp balto un melno koka figūru armijām.

— Parādi, Česiņ, — kā lai spēlēju? — Aļehins vaicāja, piestumdams runci pie melnajām figūrām.

— Iesaki — kādu atklātni lietot: slāvu, dāmas gambītu vai... Nimcoviča aizsardzību?

Pat galējā skurbuma stāvoklī pieredzējušais šahists neminēja to atklātni, kuru bija nolēmis spēlēt. Nosaucis trīs aizsardzības, viņš baidījās pieskaitīt pie tām Grīn-felda aizsardzību, kuru bija iecerējis šodienas spēlei.

Runcis ar ķepu nogāza melno laiciņa bandinieku karaļa spārnā. Tieši ejot ar šo bandinieku, sāk sīvo, bet grūto aizsardzību, ko sauc par holandiešu aizsardzību.

— Ko? — AJehins izsaucās. — Holandiešu? Tu esi muļķis! Nekā nejēdz no šaha! Un vēl saucies par Česu! Nejēga!

Izbiedētais runcis nolēca no galda, iemuka skatuves stūrī un palīda zem tiesnešu galdiņa. Landavs viņu tur notvēra un aiznesa uz zāli. Tuvojās spēles sākuma laiks. Eive jau stāvēja uz skatuves, ar izbrīnu vērodams pretinieka dīvaino izturēšanos. Viņš par kaut ko apspriedās ar Maroci, tad pienāca pie Aļehina. Sasveicinājies ar pasaules čempionu, Eive viņam sacīja:

— Ja jūs neiebilstat, doktor, es gribētu likt jums priekšā pārcelt partiju uz rītu.

Aļehins pārsteigts ieurbās viņā ar acīm.

— Pārcelt? — viņš pārprasīja. — Kāpēc?

— Jūs... jūs slikti jūtaties, — Eive sameklēja piemērotu izteiksmes formu.

— Es? Slikti jūtos? — Aļehins izsaucās dzēruma bra-manībā. — Es jūtos lie-lis-ki! Sāksim nu!

Eive paraustīja plecus, apsēdās pretī Aļehinam un plašā rokrakstā uzrakstīja uz veidlapas «12. partija». Tad pierakstīja vēl «baltie — Eive, melnie — Aļehins» un apņēmīgi pabīdīja savu dāmas bandinieku par diviem lauciņiem uz priekšu.

Turnīra zāle bija pārpildīta. Kad viņu mīlulis bija cietis vairākas sakāves, holandieši vairs tikpat kā neinteresējās par maču, taču pēdējās nedēļas notikumi atkal uzjundīja viņu interesi par cīņu šaha kroņa dēļ. Un svarīgs jau nav tikai skaits vien. Pirmās septiņas partijas deva Aļehinam trīs punktu pārsvaru, nākamajās četrās partijās Eivem izdevās vienu punktu atgūt. Un tomēr starp abiem palika ievērojama distance, īpaši ja ņem vērā, ka neizšķirts mača rezultāts pretendentam neko nedod un Eivem ir jāuzvar par vienu partiju vairāk. Tātad punktu skaita ziņā holandiešu čempiona stāvoklis, tāpat kā līdz šim, nebija necik spožs.

Skatītājus pārsteidza un pulcināja turnīra telpā kāds cits apstāklis. Pēdējās dienās tur notika kaut kas savāds,

I ml kas tāds, kas vēl nekad nebija atgadījies šaha sa-. nsibās. Ziņas par mīklainiem notikumiem šaha frontē no spēļu zāles ātri izplatījās pa visu Holandi, pa visu I i.sauli. Tajās dienās ne tikai Roterdamas vai Gronin-gonas iedzīvotāji apvaicājās saviem kaimiņiem: «Kas īsti lur Aļehinam un Eivem notiek?» Tādu pašu jautājumu varēja dzirdēt arī Ņujorkā un Otavā, Buenosairesā un Maskavā.

Startā Aļehins nospēlēja vairākas stratēģiskās ieceres ziņā lieliskas un taktiskā izpildījuma ziņā precīzas partijas. Šķita — ja Aļehins tā turpinās spēlēt, Eive drīz vien būs pagalam. Kā gan iespējams turēties pretī Aļehinam, kad viņš ir lieliskā formā! Bet tad pasaules čempionā pēkšņi kaut kas aizlūza. Jau septītajā partijā viņš bija atļāvies azartisku izlēcienu, kura dēļ viņš būtu varējis saņemt bargu sodu, ja vien Eive nebūtu apmulsis. Šaha cienītājus pārsteidza arī pasaules čempiona nepieredzēti vājā spēle astotajā partijā.

«Gadījuma neveiksme, īslaicīgs atslābums,» lietpratēji cienīgi paziņoja, taču drīz vien neveiksme atkārtojās ari desmitajā partijā, turklāt šoreiz Aļehina spēle, liekas, bija vēl vājāka nekā astotajā partijā. Pārsteidza ne vien Aļehina samākslotās, juceklīgās ieceres — tādas viņa pēdējo gadu partijās bija gadījušās arī agrāk —, drūmu iespaidu atstāja atklātnes vājā organizētība, tas, ka pasaules čempions spēlēja bez iniciatīvas, viņa lēnprātība un nomāktība, kas nepavisam nebija viņam raksturīgas. Viņš pieļāva neprecizitātes un pārrēķināšanos, reizēm nepiedodami «nogulēja» to, kas bija tik pamanāms, tik acīm redzams, ka to būtu saskatījis pats vājākais šaha amatieris.

«Kas noticis?» vaicāja skatītāji turnīra zālē. «Kas Aļehinam lēcies?» — šis jautājums tajās dienās nepazuda no avīžu lappusēm. «Varbūt pasaules čempions ir slims? Varbūt tā ir īslaicīga depresija, ko izraisījis kāds sarūgtinājums?» Korespondenti sūtīja no Blolandes savus minējumus un apsvērumus, lietpratēji varen autoritatīvi izteica savus kategoriskos apgalvojumus, un neviens neuzdrošinājās atklāti minēt patiesību.

Neiztika ari bez izdomājumiem, dažkārt fantastiskiem. «Viss izskaidrojams vienkārši,» rakstīja kāds korespondents. «Startā Aļehins sagrāva Eivi, pēc tam holandieši vairs nenesa savus guldeņus uz turnīru zāli. Mača finansiālā puse draudēja «piesvilt». Tika atrasta vienkārša izeja: AJehinam samaksāja pieklājīgu summu, un viņš tīšām padevās Eivem. Tagad mača kase atkal ir pilna.» Šāds minējums bija aizvainojošs gan Aļehinam, gan arī holandiešiem.

Holandē notiekošās traģēdijas izskaidrojums bija izsakāms trīs vārdos: Aļehins spēlēja dzērumā. Toreiz šos vārdus neviens neuzrakstīja laikam gan tāpēc, ka nespēja atrast iemeslu tik bezjēdzīgai pasaules spēcīgākā lielmeistara izrīcībai. Varbūt neviens nevēlējās iedziļināties šajā dīvainajā un neparastajā parādībā, ka pasaules čempions atbildīgu cīņu laikā par šaha kroni pārkāpj elementāro režīmu.

Divpadsmitajā partijā Aļehins izraudzījās Grīnfelda aizsardzību. Izraudzītā atklātne Eivi nepārsteidza: pasaules čempions šajā mačā jau divreiz bija lietojis šo pilnīgi mūsdienīgo aizsardzību. Pirmie septiņi gājieni bija labi zināmi abiem pretiniekiem. Tie ievietoti jebkurā šaha teorijas pirmmācības rokasgrāmatā. Baltie izveido bandinieku centru, melnie uzsāk metodisku pretuzbrukumu pretinieka centrālajiem atbalsta punktiem.

Sava dāmas laidņa septītajā gājienā Eive uzbruka Aļe-hina bandiniekam. Tas nav nekas briesmīgs, arī šis gājiens ir pazīstams. Aizsardzība ir vienkārša — tikai jāpavirza laidņa bandinieks par vienu lauciņu uz priekšu. Tā nebūs tikai aizsardzība vien, no jaunās vietas bandinieks dosies uzbrukumā svarīgajam centra laukumam. Atbildes gājiens var būt tikai viens — tur nav ko domāt. Aļehins veidlapā pieraksta nākamo gājienu c-sep-tiņi, c-seši un ar trim pirkstiem satver melnā bandinieka pulēto galviņu.

Bet kas tad tas?! Ar otru roku Aļehins tver pie galvas. Viņš tur pirkstos nevis bandinieku no c-septiņi, bet blakusesošā zirdziņa bandinieku no b-septiņi. Kādas šausmas! Gluži kā Puškinam: dūža vietā pīķa dāma. Visrupjākā pārskatīšanās, viņš gluži vienkārši satvēris nepareizu bandinieku, sajaucis. Gribēja pārvietot c-septiņi, bet satvēra b-septiņi. Un c-septiņi nu paliek neaizsargāts, tiek zaudēts bez kādas kompensācijas. Ar plati ieplestām acīm Aļehins raudzījās uz niecīgo bandinie-ciņu, kas tik nepiesardzīgi bija pagadījies viņam pa rokai. Satvert aplamu figūru! Tie taču murgi! Un to izdarījis nevis vienkāršs amatieris, spēlēdams ar kaimiņu, bet pasaules čempions, cilvēks, kam aiz muguras desmitiem turnīru un maču, vairāk nekā ceturtdaļgadsimta šaha dzīves. Izdarījis to pašās svarīgākajās sacīkstēs — augsi (i kā līmeņa mačā par pirmo vietu pasaulē.

Kļūdīšanās, pārskatīšanās, šaha terminoloģijā «nopū-īdēšana» — cik nežēlīgi jūs atriebjaties šahistam, cik daudz partiju zaudētas jūsu dēļ, cik lielisku māksliniecisku partiju sabojātas! Kļūdās parasts amatieris un pasaules čempions, pārrēķinās cilvēks, kas vakar tikko vēl apguvis figūru gājienus, un lielmeistars, kas šaham veltījis visu mūžu. Starpība ir vienīgi šo kļūdu lielumā, to ietekmē uz šaha partiju likteni. Amatieris lielmeistara kļūdu var arī nepamanīt, bet viņa titula kolēģim ar to pietiks, lai uzvarētu. «Pūdelē» lielmeistari, meistari, pirmās klases šahisti: «nopūdelē» bandinieku, figūru, dāmu, matu divos gājienos, vienā gājienā. Vēsturē ir zināmi apbrīnojami pārskatīšanās gadījumi. Pat Kapablanka, kura spēle tika uzskatīta par nekļūdīgu, 1929. gadā Karlsbādes turnīrā «nopūdelēja» Zemišam figūru. Par visšausmīgāko piemēru parasti min Cigoriņa un Šteinica izšķirošo partiju cīņā par pirmo vietu pasaulē. Krievu čempions nepamanīja elementāru matu divos gājienos pozīcijā, kurā viņam bija pilnīgi iespējams uzvarēt.

Cilvēka smadzeņu mehānisms nav pilnīgs. Mūsdienās radītās kibernētiskās mašīnas galvenā priekšrocība ir precizitāte. Nebūdama apveltīta ar cilvēka smadzeņu radošo spēku, mašīna izdara gājienus tad, kad ir līdz galam aplēsusi visus variantus, savās mehāniskajās «smadzenēs» pilnīgi atrisinājusi pozīcijas problēmas. Tikai tad un ne sekundi agrāk tā laiž darbā savas «rokas», kuru uzdevums ir uz dēļa pārvietot vajadzīgo šaha figūru.

Cilvēks nav mašīna, un viņa darbība un rīcība nav tik nevainojamas, tik automatizētas. Šahista roka bieži vien uz dēļa izdara pavisam citu gājienu, nekā tai norāda smadzenes. Doma vēl strādā, notiek jo sarežģīts variantu aprēķins, bet roka tikmēr tver tikai figūru ciet un izdara gājienu, kāds nav ne prātā nācis. Nav izturējuši nervi, roka aizsteigusies priekšā smadzenēm un izdarījusi impulsīvu izrāvienu. Daudzu stundu, varbūt pat gadu darbs vējā!

Lūk, kāpēc katrs šahists tik neatlaidīgi trenē pavēlošā orgāna — smadzeņu darbības saskaņu ar izpildorgānu — roku. Pirkstiem tikai tad jāķeras pie figūras, kad smadzenes būs izsaukušās kā metro dežurants: gatavs! Iesācējam iesaka turēt rokas zem galda vai pat

!

sēdēt virsū plaukstām. Tikai tad, kad ir pārliecība, ka gājiens izdomāts līdz galam, var ļaut vaļu rokām.

Jaunībā tūkstoš deviņsimt četrpadsmitajā gadā Pēterburgas turnīrā Aļehins nepamanīja elementāru laidņa zaudējumu Blekbernam. Kaut arī viņam izdevās izglābties — partija beidzās neizšķirti —, tā tomēr bija nopietna mācība. Ja gribu turnīros gūt panākumus, Aļehins nolēma, man itin noteikti jānovērš jebkāda iespēja nejauši kļūdīties. Ja es tiecos radīt šaha spēles mākslas darbus, tad man jāpanāk, lai šo mākslas darbu nesa* bojā kāda nejauša, nervoza rokas kustība. Aļehins izstrādāja ļoti vērtīgus, praktiskus noteikumus, kā izturēties spēles laikā, un, tos ievērodams, turpmāk novērsa jebkādas nejaušas kļūdas un misēkļus.

Šahists strādā ārkārtīgi sarežģītas un neparasti grūtos apstākļos. Matemātikas profesors, rakstnieks vai filozofs radošam darbam izraugās visērtāko vietu — klusu kabinetu, kur nespēj iekļūt ne mazākais troksnis. Šahists ir spiests spēlēt uz skatuves, simtiem cilvēku acu priekšā, un tie ne vienmēr cieš klusu. Tātad ir jāizveido sevī kādas sevišķas īpašības, jāapgūst tādi ieradumi, lai skatītāju klātbūtne, to ziņkārīgie, pētīgie skatieni netraucētu tik sarežģīto smadzeņu darbu.

Piecu spēles stundu laikā nekas nedrīkst izkliedēt meistara uzmanību. Bet kā lai to panāk? Pārdomājot apgūto pieredzi, kā arī ar speciāliem treniņiem Aļehins galu galā iemācījās pilnīgi norobežoties no visas apkārtējās pasaules, panākt tādu koncentrēšanās un aizrautības pakāpi, kad nekādi ārēji faktori nespēj viņu novērst no domām par šaha partiju. Zināms, tas viss jāsaprot nosacīti. Skaļa balss, šāviens vai spēcīgs klaudziens spēj atraut no partijas jebkuru vistrenētāko šahistu.

Bet kā gan Aļehins lai spētu būt uzmanīgs un precīzs tādā stāvoklī, kādā viņš spēlēja divpadsmito partiju? Zināms taču, ka alkohols, uz laiku uzlabodams cilvēka garastāvokli, vispostīgāk iedarbojas uz tā uzmanību, domāšanas precizitāti un kustību koordināciju. Nav nekāds brīnums, ka pastāvīgi iereibušais Aļehins mačā ar Eivi laika posmā no astotās līdz piecpadsmitajai partijai izdarīja visrupjākās kļūdas, kas nekavējoties izšķīra sacensību iznākumu.

Aļehins acumirklī atskurba, kad bija pamanījis, kāda kļūda izdarīta. Nebija jau zaudēts bandinieks vien — visa melno pozīcija tūliņ kļuva bezcerīga. Vajadzēja izdarīt bēdīgu izvēli: gandrīz zaudētā stāvoklī spēlēt galotni bez bandinieka vai saglabāt dāmas. Aļehins izraudzījās otru iespēju, tomēr arī šajā gadījumā viņa stāvoklis palika bezcerīgs. Spēcīgie balto brīvbandinieki centrā ielenca viņa figūras, melnajiem nebija ne mazākās iespējas izrādīt aktivitāti.

Ieguvis izredzes izcīnīt vēl vienu uzvaru — un turklāt tik svarīgu! — Eive cītīgi aplēsa variantus, rūpīgi izvairīdamies no vienkāršiem slazdiem, ko izlika pretinieks. Aļehins sēdēja pie galdiņa, galvu nokāris: viņu mazāk nomāca bandinieka zaudējums, vairāk tas, ka nebija ne mazākās iespējas izrādīt iniciatīvu, atpakaļ atspiesto un ielenkto figūru pilnīgā bezdarbība. Pārliecinājies par savas pozīcijas bezcerīgumu, Aļehins nolēma ielaisties avantūrā, šoreiz piespiedu kārtā. Atdevis zirdziņu par diviem centrālajiem bandiniekiem, viņš, kaut arī par dārgu maksu, ieguva savām figūrām brīvību. Viņš tūliņ piecēlās, devās uz bufeti un izdzēra glāzīti konjaka.

Kad Aļehins atgriezās zālē, Eive vēl arvien apdomāja gājienu. Viņa pulkstenis vienmērīgi tikšķēja, zālē valdīja nāves klusums. Nedrīkst traucēt Eivi domāt! Skatītāji, Aļehina neizprotamā upura izbiedēti, vēl nebija tikuši skaidrībā, kas notiek uz galdiņa. Simtiem acu vērīgi raudzījās pasaules čempionam sejā, mēģinādamas pēc viņa noskaņojuma, pēc viņa izskata uzminēt, kāda ir pozīcija uz galdiņa. Aļehins aizgriezās no zāles pret skatuves dibensienu, taču arī tur uz pārdrošo svešinieku, kam nebija ne savas tautas, ne tēvijas, no gleznas ar augstprātīgiem un naida pilniem skatieniem raudzījās klīrīgie, senie holandieši.

Tad Eive izdarīja gājienu. Viņš uzdevumu bija atrisinājis pareizi. Viņa dāma no veiksmīga gājiena atgriezās ienaidnieka aizmugurē un tagad sekmīgi piedalījās savas nometnes aizsardzībā. Aļehins mēģināja dāmu apdraudēt, tomēr holandiešu čempions bija modrs. Gājiens, tad vēl viens — un Aļehins pārliecinājās, ka spēli turpināt ir veltīgi. Bezcerīga pozīcija! Ar zaudētu figūru, bez iespējas pretinieku apdraudēt, bez kādas cerības uz iniciatīvu. Aļehins apturēja pulksteni, paspieda Eivem roku un devās zālē meklēt runci.

Šaha cienītāji vēl drūzmējās foajē, gaitenī un uz ielas, kad Aļehins atstāja turnīra telpas. — Brašulis Makss! — līdz viņam atskanēja holandiešu balsis — tie cits ar citu

dalījās priekā. — Eive spoži uzvarēja! Aļehins būtu varējis padoties jau astotajā gājienā.

«Jaunrade, radīšanas prieks,» Aļehins atcerējās sarunu ar Laskeru. «Kam gan vajadzīgi šie jēdzieni par partijas skaistumu, par saturu? Es, redz, «nopūdelēju» bandinieku, un viņiem tas ir pats skaistākais, pats interesantākais. Viņiem vienalga, kā Eive uzvarējis, ka tikai viņam pieraksta punktu.»

Cenzdamies izvairīties no zobgalībām, Aļehins piespieda runci pie krūtīm un rūpīgi piesedza viņu ar mēteli.

«Kurp lai iet?» Aļehins prātoja, nonācis šaurajās ieliņās ap turnīra ēku. «Vai atgriezties viesnīcā? Greisa sagaidīs ar mēmu, nicinošu skatienu un nosmīnēs: «Atkal piedzērāties, atkal zaudējāt!» Nē,» Aļehins nosprieda, «neiešu uz viesnīcu. Atgriezīšos vēlāk, kad viņa būs nolikusies gulēt. Ieiešu klusītiņām, nemanāmi. Bet tagad vajadzēs kaut kur pastaigāt.» Viņam bezgala gribējās ieiet kafejnīcā, izdzert glāzīti, taču rādīties cilvēkos tik vēlā laikā ar runci rokās... Nē! Aļehins nolēma neiegriezties kafejnīcā un soļoja tālāk pa tukšajām, naksnīgajām ielām.

«Eives nometnē tagad priecājas,» pasaules čempions domāja. «Droši vien ļauni priecājas: «Aļehinam beigas! Kā gan viņš var spēlēt tādā stāvoklī! «Nopūdelēja» bandinieku, gluži vienkārši aizmirsa to aizsargāt. Kas nu tā par spēli! Mūsu Makss viņu sasitīs!»» Aļehins atcerējās savu ienaidnieku smaidus «Karitoņa» viesnīcas foajē, Kmoha un Eives jautros smieklus. Sarūgtinātā čempiona sirdī uzvirda niknums. Niknums uz holandiešiem, uz Eivi, uz tiem, kas grozījās ap viņu, bet galvenokārt pašam uz sevi. «Tiktāl nu esmu!» Aļehins pats sevi rāja. «Saņēmu vēl vienu nulli, turklāt vēl kādu nulli! Bez kādas cīņas: vienkārši atnācu un atdevu partiju. Nē, pietiek! Nu tas ir jāizbeidz!» Aļehins cieši apņēmās, aizmirsis, ka jau dažu labu reizi ir devis sev šādus solījumus. «Dzeršanu pie malas, citādi varu vēl zaudēt maču! Starpība jau samazinājusies līdz vienam punktam. Rezervju vairs nav, ir jāpiespiež. Rīt nevienas pašas glāzītes!»

Tā zaudējumu cietušais čempions, sevi rādams un nozvērēdamies atmest dzeršanu, soļoja, pats nezinādams, kurp, nezināmā virzienā, tukšumā. Amsterdamas pustumšās ielas šajā vēlajā stundā bija tukšas, tikai šad

tad pagadījās kāds mīlas pārītis vai kāda nosalusi sieviete nogaidoši, ar mēmu lūgumu ieskatījās vientuļajam vīrietim acīs.

Iela negaidot izbeidzās. Aļehins bija nonācis krastmalā. Lielajā ostā pat naktī ritēja rosīga dzīve. Ceļamkrāni, klusi čīkstēdami, krāva kuģī milzīgas ķīpas; kuģa viņā galā uz apgaismotā klāja skanēja jautra meksikāņu dziesma. Reizēm līdz Aļehinam atplūda vārdi, kurus pat viņš, mācēdams desmit valodas, nesaprata. Pasaules čempions paklaiņoja gar piekrasti, tad apsēdās skvēriņā uz čuguna sola.

Melnās, pilnīgi skaidrās debesis bija kā nosētas ar dažāda spožuma zvaigznēm dīvainās kombinācijās. Kaut kur tālumā debesis saplūda kopā ar jūru, taču tumsa neļāva saskatīt horizontu. Bet tuvāk dažādā attālumā no krasta stāvēja desmitiem lielu un mazu kuģu, kas šurp, uz Ziemeļu jūras ostu, atveduši cilvēkus un kravu no visattālākajiem zemes stūrīšiem. Pār melnajiem siluetiem slējās vesels skursteņu, mastu un antenu mežs; uz spīdošajiem kuģu korpusiem varēja sazīmēt uzrakstus visdažādākajās valodās. Daži peldošie giganti gulēja, to iluminatori bija aizvērti kā aizmiguša nezvēra acis; uz citiem vēl valdīja jautrība, no klājiem lija gaisma, restorānos apskāvušies pāri slīdēja dejā bezbēdīgi jautra džeza ritmā.

Aļehins nekustīgs sēdēja uz sola, vienaldzīgi nolūkodamies gan uz svešo mieru, gan svešo līksmi. Viņam tikai jānogaida, jāpakavējas, lai varētu bez nepatikšanām atgriezties mājās. Cess, nolaists zemē, mīlīgi trinās gar viņa kāju. Divi novēlojušies matroži palūdza Aļehinam piesmēķēt. Uzliesmojušo šķilta viņu gaismā viņi pārsteigti nopētīja mazliet ērmīgo, bet labi ģērbto kungu, kurš pusnaktī ar runci atnācis pastaigāties uz ostu. «Dīvaina zeme tā Holande!» viņi noraustīja plecus un aizsteidzās uz kuģi.

Piepeši Aļehins nodrebēja. Kādā valodā tikko bija atskanējis sauciens no līdzās stāvošā kuģa? Tas nevar būt?! Kad no klāja otrreiz atskanēja krievu valoda, nekādu šaubu vairs nevarēja būt.

— Kur tu velc, velns! — spalgi atskanēja naktī. — Vairāk pa labi taču, pa labi!

Aļehins paspēra dažus soļus un saskatīja kuģi, kas stāvēja piestātnē. Tas bija padomju kuģis. Aļehins paņēma kaķi rokās, paslēpa to zem mēteļa un klusītiņām piegāja pie paša borta kuģim, no kura bija atskanējusi balss, kas viņu satrauca.

Uz peldošā giganta priekšgalā vīdēja uzraksts: «Pēteris Lielais». Kuģis bija ieradies no Krievijas, varbūt no Odesas vai Kronštates. Cik tuvi šobrīd bija Aļehina dzimtenes pilsētu nosaukumi! Cilvēki uz kuģa vel negulēja. Gluži pretēji, bija manāms kāds īpašs darbīgums, it kā viņi gatavotos lielām svinībām. Augšā pustumsā kāds rosījās, kaut ko piestiprinādams. Piepeši viņš sauca lejup: — Aizdedz nu! — un tūliņ virs klaja iedegās spilgti sarkanas spuldzītes. Pacēlis galvu, Aļe-hins izlasīja milzīgu gaismas uzrakstu: «XVIII Oktobris».

«Kāds šodien datums?» Aļehins prasīja pats sev. «Divpadsmitā partija, divdesmit devītais oktobris,» viņš atcerējās datumu. «Līdz svētkiem vēl vesela nedēļa, kāpēc tad viņi jau tagad gatavo ilumināciju?» Un viņš pats sev atbildēja: «Laikam nolēmuši jau iepriekš ostā paveikt nepieciešamos darbus. Atklātā jūrā būs grūti pagatavot visu nepieciešamo.»

Aļehins vairākas reizes nostaigāja no kuģa priekšgala līdz pakaļgalam, cenzdamies visu labāk iegaumēt, palūkoties uz klāja, kajītēs un kubrikā. Viņu interesēja cilvēki uz kuģa — kā tie apģērbti, kā smaida, kā runā. Tie taču ir viņa tautieši, viņus vieno kopīga mīlestība uz lielo, labo zemi. Varbūt kāds no šiem cilvēkiem pirms dažām dienām ir staigājis pa Ņevas prospektu vai sildījies Odesas pludmalē. Varbūt viņš vēl nesen ir klīdis pa Kreščatiku vai kā apburts stāvējis pie Vasi-lija Svētlaimīgā baznīcas. Krievu cilvēki ar krievu dvēseli un krievu raksturu — cik tuvi tie šovakar bija viņam, kas bija ieklīdis nelaipnajā Eiropā! Un uz kuģa neviens nezināja, ka šobrīd pie paša «Pētera Lielā» borta vientuļš cilvēks mokās neremdināmās ilgās pēc pamestajiem, bet nekad no sirds neizzudušajiem dzimtajiem plašumiem.

Aļehins atgriezās uz sola. Viņš ilgi raudzījās uz nakti spīdošajiem ugunīgi sarkanajiem burtiem. Revolūcija. Kā briesmīgs orkāns tā bija aiztraukusies pāri Aļehinu ģimenei, ar kādu spēku vienā acumirklī tā bija aizslaucījusi visu viņu dzīves kārtību! Un viņam pašam atņēmusi dzimto māju, ģimeni, savu kaktiņu. Tā bija izjaukusi visus viņa plānus, ierāvusi viņu visnegaidītāko notikumu virpulī, piespiedusi rīkoties un izturēties tā, kā

ik'kad agrāk viņam nebija nācis ne prātā. Talkas Sibī-n jā, tulka darbs Kominternē, izmeklētāja darbs padomju varas orgānos — vai gan par šādu darbību jebkad būtu varējis domāt muižniecības priekšnieka un tirgones Prohorovas dēls? Aļehins atcerējās badu Maskavā, savu «uzbraukšanu uz turnīru Hāgā, Padomju Krievijā atstātos šaha draugus. Cik ļoti tur viss mainījies, cik daudz kas uzcelts, cik maz tagad Maskava līdzinās bada mocītajai, sagrautajai divdesmito gadu Maskavai! Varējis kaut ar vienu aci paskatīties! Un šahs! Aļehins atkal iztēlojās sabiedrības atzinību un pagodinājumus, kādus viņa dzimtenē bauda šahisti.

Kaķis, iekārtojies uz zemes pie Aļehina kājām, piepeši ieņaudējās.

— Auksti, Česiņ? — Aļehins pažēloja savu mīluli. — Auksti. Gribas uz mājām.

Viņš paņēma kaķi rokās un maigā rūpībā apsedza to ar mēteli. Kaķis apklusa, tomēr murrāt negribēja.

— Tu uz mani turi ļaunu prātu, Česiņ? — Aļehins pavaicāja vienīgajai dzīvajai būtnei, kas bija palikusi kopā ar viņu šajā viņam tik drūmajā vakarā. — Pirmīt nosaucu tevi par muļķi. Nu, piedod! Tu jau pats esi vainīgs: kā gan var piedāvāt spēlēt holandiešu aizsardzību Holandē pret holandieti! Neapvainojies, Česiņ! Zini, labāk lai strostē tāds, kas mīl, nekā slavē tāds, kam esi vienaldzīgs.

To pateicis, Aļehins acumirklī sastinga. Viņš atcerējās, kur dzirdējis šo frāzi. Šos vārdus bija teicis Las-kers, un tagad tie deva Aļehinam negaidītu ideju. Kurš zina, kā risinās cilvēka domas, kādi sīkumi reizēm liek viņam pēkšņi pieņemt kādu lēmumu? Aļehina vientulība, vārdi «XVIII Oktobris», «padomju kuģis» un Las-kera frāze, kas Aļehinam atsauca atmiņā visu sarunu ar eksčempionu, pamudināja izdarīt to, kam viņu daudzus mēnešus bija gatavojušas nebeidzamās pārdomas un smagās apceres.

Piecēlies no sola, Aļehins sāka ātri soļot atpakaļ uz pilsētu. Viņš nepacietīgi ielūkojās gaišajos uzrakstos un reklāmās, meklēdams kaut ko ļoti vajadzīgu, bez kā pašreiz nebija iedomājama dzīve. Lūk, beidzot viņš atrada to, ko bija meklējis, un apņēmīgi atvēra durvis uz telpu, virs kuras durvīm bija uzraksts «Post» — pasts.

— Telegrāfa blanku, lūdzu, — viņš palūdza nakts dežurantam. «— Vai varu rakstīt krieviski?

— Uz kurieni būs telegramma? — dežurants painteresējās.

— Uz Maskavu.

Dežurants pārsteigts paraudzījās AJehinā. Viņš nu jau piekto gadu strādā pastā, bet vēl ne reizi neviens nav sūtījis telegrammu uz Maskavu. Un nu šis dīvainais cilvēks ar kaķi zem mēteļa grib naktī sūtīt telegrammu uz Padomju Krieviju, turklāt vēl krieviski.

— Labāk rakstiet franciski, — viņš ieteica Aļehinam.

Nosēdinājis Česiņu uz krēsla, pasaules čempions sku-

bīgā, plašā rokrakstā uzrakstīja:

«Maskava. «Izvestija» redakcijai.

Ne vien kā ilggadējs šaha darbinieks, bet arī kā cilvēks, kurš līdz pašiem dziļumiem izpratis to, kas PSRS izdarīts kultūras laukā, sūtu Padomju Savienības šahistiem savus kvēlākos sveicienus Oktobra revolūcijas XVIII gadadienā.

Aleksandrs Aļehins.»

14

Sev pašam doto solījumu, ka atmetīs dzeršanu, Aļehins izpildīja, kaut arī ne uzreiz. Trīspadsmito un četrpadsmito partiju viņš vēl spēlēja tik nožēlojamā stāvoklī, ka tikai nejauša neprecizitāte neļāva Eivem no šīm divām partijām savākt divus punktus. Trīspadsmitajā partijā azartiska spēle ar baltajām figūrām Aļehinu noveda pie bēdīgas pozīcijas, un nākamajā spēlē pasaules čempions gluži vienkārši jau devītajā gājienā palaida garām matu un varēja mierīgā garā padoties.

Mača punktu skaits izlīdzinājās: pēc četrpadsmitās

partijas abiem pretiniekiem bija pa septiņi punkti. Un šajā grūtajā brīdī Aļehins atkal apliecināja savu spēcīgo raksturu. Atmetis dzeršanu, viņš turpmākās piecas partijas nospēlēja tikpat spoži kā parasti. Tajās bija gan dziļas stratēģiskās konstrukcijas, gan sarežģīti kombinētie triecieni, gan arī smalkas torņa galotnes. Aļehins uzvarēja sešpadsmitajā un deviņpadsmitajā partijā un atkal izrāvās par diviem punktiem priekšā. Pasaule priecājās par šaha ģēnija atdzimšanu, kaut arī reti kurš zināja, ko tas viņam maksāja.

AJehins bija slikti sagatavojies cīņām Holandē. Pagurums un novājinātā sirds viņam sagādāja daudz smagu brīžu. Vāji bija veikta arī sagatavošanās atklātnēm: cik reižu divus mēnešus ilgajā cīņā pasaules čempionam nācās nožēlot, ka pirms mača ierādījis maz laika atklātņu variantu analīzei un jaunu, cerīgu sistēmu sagatavošanai!

Vajadzēja pārkārtoties un spēļu laikā likt lietā visu savu fantāziju un atjautību, lai varētu sekmīgi turēties pretī uz Holandi Eivem palīgā atbraukušo pasaules labāko teorētiķu zināšanām un pieredzei. Cik daudz spēka tas prasīja no Aļehina, cik daudz bezmiega nakšu viņš pavadīja, meklēdams pareizos ceļus kādā atklātnes sistēmā! Šo gigantisko darbu viņš darīja viens pats, bez jebkādas palīdzības. Kamēr Aļehins vēlu naktī noguris un izmocījies sēdēja pie šaha galdiņa, analizēdams atlikto pozīciju vai gatavodams variantus, viņa pretinieks mierīgi atpūtās, būdams pārliecināts, ka analīzes rūpīgi izdarīs teorētiķi, kas strādā viņa labā.

Tik milzīga pārslodze Aļehinu noveda līdz stipriem sirdsdarbības traucējumiem. Mača otrajā pusē turnīru zālē visu laiku dežurēja ārsts. Daudzas reizes, kad čempiona sirds sāka nežēlīgi sažņaugties vai pēkšņi krūtīs drudžaini dauzīties, viņš bija spiests pārtraukt spēli un meklēt medicīnisko palīdzību.

Divdesmitās partijas dienā Aļehins pēc brokastīm pa paradumam atpūtās «Karltona» viesnīcas foajē. Šajā dienā Eives piekritēju tur nebija — varbūt viņi beidzot bija izbijušies no pasaules čempiona divām uzvarām. Palasījis detektīvromānu, Aļehins izstiepa kājas un ērti iezvēlās dziļajā, mīkstajā atzveltnī. Viņa priekšā pie sienas karājās neliela glezna. «Acīmredzot Rembranta kopija,» Aļehins nosprieda, «centrā spilgts plankums, kura gaišums pamazām uz gleznas malām izzūd biezā tumsā. Cik nevērīgi holandieši izturējušies pret savu ģeniālo mākslinieku!» Aļehins nodomāja. «Pazaudējuši daudzus viņa audeklus, Hāgā un Amsterdamā atrodas tikai daži viņa darbi. Pārējie izmētāti pa visu pasauli.» Atpūzdamies čempions spraigi pētīja gleznas pustumšās vietas, sazīmēdams vāji apgaismotās, bet ļoti izteiksmīgās sejas.

Piepeši foajē parādījās Greisa. Viņas ierašanās AJehi-nam nāca negaidīta — parasti viņa dienā reti kad atgriezās viesnīcā. Greisa bija par kaut ko noskaitusies: viņa raidīja vīram skatienus, no kuriem, kas zina, varēja vēl aizdegties foajē iekārta.

Nojauzdams ko nelāgu, Aļehins piecēlās no atzveltņa un pavadīja sievu uz otro stāvu. Klusēdami abi uzkāpa pa lēzenajām kāpnēm, gāja pa garo, ar mīkstu celiņu izklāto gaiteni. Pie viņu numura durvīm atklājās, ka Greisa pie portjē nav paņēmusi atslēgu, domādama, ka tā atrodas pie vīra. Aļehins devās lejā pēc atslēgas.

Kad Aļehins ar atslēgu devās atpakaļ uz otro stāvu, jau pie pašām kāpnēm viņa skatiens pievērsās šaha partijai: pie zema galdiņa spēlēja divi tūristi. Kāds tur brīnums — ja jau visu zemi šajās dienās satrauc šaha spēle, tad arī viņi nolēmuši izmēģināt spēkus šajā noslēpumainajā spēlē.

«Mats trīs gājienos,» pie aklās analīzes pieradušās Aļehina smadzenes automātiski uz ātru roku atrada pareizu pozīcijas risinājumu. «Jāziedo dāma uz h-septiņi, tad jāpiesaka šahs ar torni no h-viens un mats no h-astoņi laidņa aizsardzībā. Jā, bet melnie var ar zirdziņu nobēgt uz h-pieci. Mata tad nebūs. Vai tad nebūtu jāziedo vēl arī tornis? Melnie sitīs torni, būs šahs uz g-viens, karalis atkāpsies uz h-septiņi. Šahs uz g-septiņi, karalis atkāpjas. Bet ko tad tālāk? Uzreiz grūti pateikt.» Kādu brīdi pastāvējis pie šaha galdiņa, Aļehins apsēdās uz krēsla blakus spēlētājiem un drīz vien pilnīgi iegrima ārkārtīgi interesanto iespēju analīzē. Nojauta viņam sacīja: kaut kur jābūt iespējai pieteikt matu, bet, kā to izdarīt, atrisinājums nenāca prātā. Viņš jau bija apsvēris gan šādu iespēju, gan tādu, bet mats nekā nebija panākams...

Piepeši kāds spēji izrāva viņam no rokas atslēgu. Galvu pacēlis, Aļehins ieraudzīja Greisas muguru — sieva steidzās augšup pa kāpnēm.

— Sony, dailing! — Aļehins atjēdzās un devās pakaļ sievai.

Numurā Aļehins gandrīz vai satrūkās, uzmetis acis sievas sejai. Greisas zaļās acis šķīla zibeņus, brūnās uzacis bija gandrīz savilkušās kopā virs lielās krunkas virsdegunē.

*— Cik saprotu, jūs esat īpaši spraudis sev par mērķi mani spīdzināt, Greisa, kā allaž niknuma brīžos, skaidri izrunāja vārdus.

— Piedod, dārgā, — Aļehins meklēja ceļu uz samierināšanos. — Bija ļoti interesants stāvoklis. Ass, sarežģīts.

— Jūs mani arī nostādāt visai sarežģītā stāvoklī, — Greisa saniknojās arvien vairāk. — Jums nav pa prātam mani draugi, kārtība, kāda valda manā mājā. Veselu mēnesi visa Holande mēļo par jūsu ākstībām ar runci, par jūsu, piedodiet, ne gluži cilvēcisko stāvokli spēles laikā.

— Mēs taču esam norunājuši nejaukties viens otra darīšanās, — Greisas vārdu un topa aizvainots, Ajehins izspieda caur zobiem.

— Jūs varat dzert, cik vien vēlaties! — angliete atmeta ar roku. — It īpaši pēc tam, kad esat attapies tādā stāvoklī nenākt pie manis gultā. Bet, lūk, tas te jau pārsniedz visas robežas!

Greisa uzmeta uz galdiņa avīzi. Tā bija padomju avīze «Izvestija». Aļehins apskatīja pirmo, lappusi, tad pēdējo, pēc tam atpleta avīzi. Otrajā lappusē viņš tūliņ pamanīja mazu rakstiņu, kas bija apvilkts ar zīmuli. Tā bija viņa telegramma.

Aļehinu pārņēma prieks. Aizgājusi gan, nodrukājuši! Tātad Maskavā viņu nav aizmirsuši, no viņa gaidīta ziņa. Laskeram taisnība: savā laikā viņš ticis lamāts, tomēr arī mīlestība uz viņu nekad nav zudusi.

Greisa nicinoši raudzījās vīrā. Viņu laikam galīgi satracināja neslēptais prieks Aļehina sejā, tas, cik saudzīgi viņš apgājās ar avīzi, cik rūpīgi to salocīja un nobēdzināja žaketes kabatā.

— Varen gudri jūs esat izrīkojies! — Greisa dzēlīgi sacīja, vērodama, kā Aļehins noslēpj avīzi kabatā. — Man pārtulkoja no jūsu barbariskās krievu valodas. Boļševiki jums visu atņēmuši, padarījuši par ubagu, bet jūs tiem sūtāt telegrammu. Brīnišķīgi!

Aļehins bija labsirdīgā noskaņojumā. Smaidīdams un rāmi galvu šūpodams, viņš raudzījās Greisā, kā pieaugušie mēdz skatīties uz kaprīzu, palaidņoties sākušu bērnu.

— Nu vairs Parīzē nedrīkstēšu rādīties! — Greisa sāka plosīties — viņu tracināja vīra miers. — Mani saukās par sarkano. Vai tas, pēc jūsu domām, skan labi — sarkanā karaliene?

— Kāpēc sarkanā? Melnā, kaut arī izskatās balta.

Sī piezīme Greisas noskaņojumu neuzlaboja.

— Ja nu gribat būt pavisam precīzs, — viņa kā skaldīt noskaldīja, — tad visdrīzāk — bijusī karaliene.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Mūsu gadsimtā troņi ir nedroši, ari šaha tronis.

— Vai tu to vēlies? — Aļehins, mitējies smaidīt, noprasīja. — Tev tā būs labāk?

— Man vienalga! — Greisa nenovaldījās. — Man apnikuši jūsu triki, jūsu, maigi izsakoties, ne gluži skaidrais prāts. Kauns avīzi vērt vaļā. Un tagad vēl skandinās: Aļehins pārdevies boļševikiem!

— Lai jau! Man tas vienalga.

— «Man» — to vien tu zini kā «man»! — dusmās nemanot pāriedama uz «tu», Greisa izsaucās. — Vai par mani tu esi padomājis? Tevi jau pieņems tavi boļševiki, bet ko iesākšu es? Un kā gan tev trūka? It kā viss būtu bijis: cieņa, slava, nauda. Visu esmu tev devusi, un ar ko tu maņ atmaksāji? Nē, man pietiek! Šodien pat braucu uz Djepū. Dzīvo Vjens pats! Tikai pie manis neatgriezies! Es vairs negribu Jūs redzēt savā mājā!

Aļehina sirdij pēkšņi piezagās kaut kas salts, nelāgs. Tas piepildīja visas krūtis, aizžņaudza kaklu. Viņam sāka trūkt elpas, kāds briesmīgs spēks piecēla viņu kājās.

— Vācies pie velna ar savu māju! — viņš aizsmak-dams iekliedza Greisai sejā. Pārbiedētā angliete steigšus pakampa savu somiņu un pa galvu pa kaklu izme- I tās laukā no numura.

Vakarā divdesmitās partijas laikā Aļehins divreiz j iegriezās bufetē iedzert konjaku. Sākumā viņa stāvoklis partijā veidojās tīri labs, likās, ka šī partija beigsies neizšķirti. Kad pozīcija bija kļuvusi pavisam vienkārša un uz lauciņa bez karaļiem un bandiniekiem katram bija palikuši tikai pa tornim un laidnim, Aļehins piepeši rupji pārskatījās. Eive nevilcinādamies izmantoja pasaules čempiona kļūdīšanos. Aļehins partiju zaudēja. Nākamo — divdesmit pirmo partiju Aļehins spēlēja tik vāji, pieļāva tajā tik daudz kļūdu, ka vēlāk visu mūžu kaunējās to rādīt.

Divi zaudējumi pēc kārtas — kaut kas tāds ar Aļe-hinu nebija atgadījies nevienā mačā par pirmo vietu pasaulē. Un kādas bija šīs sakāves: viena — rupjas 1 pārskatīšanās dēļ, otra — pēc nejēdzīgi nospēlētas atklātnes. Kas noticis ar pasaules čempionu? Kāpēc viņš, jau pilnīgi atbrīvojies no depresijas, kas bija uznākusi laikā no astotās līdz četrpadsmitajai partijai, atkal bija ;

I/gājis no sliedēm un sācis meklēt glābiņu alkoholā? Kādi pārdzīvojumi bija izraisījuši garīga atslābuma un depresijas lēkmi, kuras sekas bija muļķīgi vāja spēle? Grūtsirdības lēkme — apgalvoja vieni; dusmas uz holandiešiem — minēja iemeslu citi; nepatikšanas ģimenē — bija pārliecināti trešie. Kas lai zina? Var teikt tikai vienu: mača laikā Aļehins atradās tādā fiziskā un morālā stāvoklī, ka viņu spēja izsist no līdzsvara pats niecīgākais iemesls. Lai nogāztu simtgadīgu ozolu, kas aiz-zāģēts pie saknēm, pietiek, ja to pagrūž bērns.

Sājā Aļehina šaha karjeras visgrūtākajā brīdī viss bija pret viņu. Mačā pret Eivi viņš dažu labu reizi bija rīkojies pret visiem šaha likumiem, mēģinādams ar rupju spēku, ar nepamatotu uzbrukumu pārvarēt pašu galveno, kas atrodas jebkuras šaha pozīcijas stratēģiskajos pamatos. Viņš bezrūpīgi upurēja bandiniekus, kad tos vajadzēja pietaupīt, metās uzbrukumā, nepabeidzis spēku mobilizēšanu. Viņš steidza saasināt spēli tajā šaha cīņas periodā, kad vajadzēja rūpēties par paša pozīcijas nostiprināšanu.

«Es varu visu!» Aļehins ar savu rīcību it kā iegalvoja. «Šaham ir jāpakļaujas man — pasaules čempionam!» Ar rupju varmācību pret smalko mākslu viņš aizvainoja šahu, pārkāpa tā likumus, rīkojās pretēji principiem, ko iemiesoja pati spēle. Vienlaikus viņš neievēroja arī elementāras sporta režīma normas, sporta ētikas pamatlikumus.

Un par to saņēma bargu sodu. Šahs viņam atriebās. Kā untumains valdnieks, kuram vairs neklausa, kā greizsirdīga sieviete, kas tikusi apnicināta, šahs izgāza savas dusmas pār to, kuru pirms tam gadu desmitiem bija lutinājis ar savu padevību. Holandē Aļehins bija palicis viens, fiziski sabrucis, morāli astoņu miljonu holandiešu naidīguma nomākts. Piedevām vēl pret viņu, šķiet, bija sacēlusies pati šaha spēle. Mača pēdējās partijas bija īstas drāmas ar kopēju nosaukumu: «Ģēnijs un pagrimums».

Divdesmit otrā un divdesmit trešā partija—- divi mierīgi neizšķirti rezultāti. Divdesmit ceturtā pretinieku tikšanās reize. Šahs dod savam čempionam pirmo jūtamo triecienu. Dziļi manevri, drosmīga iecere un smalks aprēķins ļāva Aļehinam gūt ievērojamu pārsvaru. Skaidrs, ka viņš uzvarēs, Eivem kuru katru brīdi jāpadodas. Aļehins meklē visvienkāršāko ceļu. Kas gan

var būt vienkāršāks par bandinieku galotni! Pasaules čempions ievada spēli tieši šādā nobeigumā. Viņam spēles lauciņa malā ir draudīgi brīvbandinieki. Tos nav iespējams aizturēt. Eive jau var šo partiju mierīgi norakstīt zaudējumos.

Un tad notiek kaut kas neticams. Aļehinam, lai uzvarētu, ir jāpavirza uz priekšu viens no saviem bandiniekiem. Liekas, vienalga, kurš. Aļehins pavirza par diviem lauciņiem uz priekšu to, kas tuvāk centram. Un tūliņ sastingst šausmās. Ko viņš izdarījis! Pretiniekam radies vienīgais ceļš uz glābiņu. Drošība izrādījusies mānīga. Šahs bija ievilinājis vienās no savām viltīgākajām lamatām ģēniju, kas to aizvainoja. Analīze rādīja: ja Aļehins būtu gājis ar otru bandinieku, Eive tūliņ būtu padevies.

Vēl bija spēlējamas piecas partijas. Punktu skaits līdzīgs. Liekas — kas gan vēl vajadzīgs pasaules čempionam? Jāspēlē tikai neizšķirtas partijas: ja mača rezultāts ir abiem vienāds, čempions savu titulu saglabā. Bet tas nebija Aļehina garā. Viņam vajadzīga uzvara — uzvara, lai tas maksā ko maksādams! Nākamajā partijā viņš neatlaidīgi tiecas pēc uzvaras savā iemīļotajā stilā. Viens pēc otra tiek upurēti divi bandinieki. Balto uzbrukums liekas neatvairāms, Aļehina figūras tūliņ notvers melno karali, kas iestrēdzis centrā. Taču šahs tikai vīpsnā par savu bijušo mīluli. Tas veikli sagādā Eivem iespēju atvairīt uzbrukumu un pilnīgi iznīcināt pasaules čempiona pūliņus. Kad Aļehina figūras pagura un atteicās uzbrukumu turpināt, izrādījās, ka balto nometne cietusi milzīgus zaudējumus. Eives uzvara — un cik nozīmīga uzvara! Pirmoreiz mača laikā Holandes čempions ieguva viena punkta pārsvaru, un viņa izredzes mačā uzvarēt kļuva reālākas nekā jebkad.

Panākumi Eivi iedvesmoja. Divdesmit sesto partiju viņš spēlēja tā, kā varbūt nekad mūžā nebija spēlējis. Stratēģiski dziļi organizēta atklātne, negaidīta zirdziņa upurēšana un precīzi manevri padarīja šo partiju par labāko no visām, kādas vien Eive savā mūža spēlējis. Nav vārdam vietas — šo partiju holandietis spēlēja lieliski, taču fakts, ka radās iespēja upurēt figūru, ka šis upuris izrādījās lietderīgs un noveda līdz forsētai uzvarai, — tas bija vēl viens šaha spēles atriebes akts pret Aļehinu.

Nu jau Eivem bija divi lieki punkti. Tā bija milzīga distance četrām atlikušajām partijām. Kā lai Eivi panāk? Kā likvidēt punktu starpību? Cik grūti, ai, cik grūti to izdarīt! Tomēr Aļehins arī šoreiz nezaudēja ce-nbas. Vai gan allaž netika daudzināta viņa neparastā māka uzvarēt visatbildīgākajās partijās un. svarīgākajos brīžos? Cik reižu viņš bija ieguvis balvas, uzvarēdams konkurentu pēdējā kārtā! Vai tiešām šajā savas dzīves vistraģiskākajā brīdī viņš šo paradumu neievēros?

Jau nākamajā spēles reizē Aļehins spoži attaisnoja savu slavu. Divdesmit septītā partija ir īsts šaha mākslas šedevrs! Aļehina spēle tajā izraisa sajūsmu. Te ir viss: atjautība atklātnē, asprātība, smalki manevri, apbrīnojama torņu galotne. Kad Eive četrdesmitajā gājienā padodas, lielmeistari kā vienā balsī izsaucas: «Tā spēlēdams, Aļehins nevar zaudēt pasaules čempiona titulu!» Ar viņiem vienisprātis ir meistari, amatieri un varbūt arī pats Makss Eive.

Tomēr šim spriedumam nepievienojas pati šaha spēle, bet no tās ļoti daudz kas ir atkarīgs. «Nepieļaušu!» tā paziņo. «Es nevaru ļaut uzvaru svinēt cilvēkam, kurš noniecinājis savu iemīļoto mākslu. Zinu gan, ka tas gadījās atsevišķās partijās, zinu, ka viņš to darīja grūtā brīdī, satriekts un nomākts, fiziski un morāli aizlauzts. Tas viņu neatbrīvo no vainas. Es labāk par jebkuru citu pazīstu viņa ģēnija diženumu, mīlu un cienu viņ i vērīgo prātu, fantāziju, izdomu. Tomēr esmu nolēmusi sniegt viņam uzskatāmu mācību, pakļaut viņu smagai, taču ļoti lietderīgai pārbaudei. Neveiksmes pazudina tikai vājos, stipros tās vienīgi norūda.»

Mača pēdējās trīs partijās Aļehins vairs necīnījās ar Eivi. Finišā nežēlīgā un sīkstā cīņā Aļehins sastapās ar pašu šaha spēli. Šī cīkstēšanās satriektajam čempionam izvērtās traģiska, bet šaha spēlei tā bija ļoti svarīga un principiāla.’

Divdesmit astotā partija. Aļehins tajā dara visu, kas viņa spēkos. Viņš spēlē ar melnajām figūrām un tomēr panāk pārsvaru. Viņam ir par vienu bandinieku vairāk un vēl pozicionāls pārsvars. Kā šajā gadījumā lai realizē savas priekšrocības? Jāpāriet uz galotni — tā māca šaha likumi. Bet izrādījās, ka tieši te slēpās vēl vieni šaha izlikti slazdi. Tieši šajā gadījumā, tieši šajā kon krētajā situācijā būtu bijis pareizāk izvairīties no figūru nomainīšanas. Uzvaru būtu iespējams panākt, vienīgi saglabājot figūras, vienīgi sarežģītā cīņā taisnība varētu izrādīties neprātim, kurš uzdrošinājies sacelties pret šahu. Kaut arī stāvoklis šķita izdevīgs, pēc figūru nomaiņas galotne tomēr izrādījās itin sarežģīta. Šahs panāca, ka galotnē atklājās smalka aizstāvēšanās iespēja, ko Eive arī izmantoja partijas glābšanai.

Viena punkta starpība saglabājās. Aļehinam palika pēdējā glābšanās iespēja: no divām partijām vienā uzvarēt, otrā panākt neizšķirtu. Un nu — priekšpēdējā tikšanās. Pasaules čempions spēlē ar baltajām figūrām. Viņš pabīda par diviem lauciņiem uz priekšu karaļa bandinieku. Eive izceļ uz priekšu karaļa zirdziņu. Cik interesanti! Atbildīgajā brīdī konsultējošie lielmeistari ieteica Eivem izraudzīties pret Aļehinu aizsardzību, ko izgudrojis pats Aļehins. Smalks psiholoģisks aprēķins. Jūtams trieciens čempiona satrauktajiem nerviem. Lai cīnās Aļehins pret Aļehinu!

Atklātne noved pie vienlīdzīgas pozīcijas. Taču turpmāk smalki manevri atļauj Aļehinam iegūt bandinieku. Svarīgs ieguvums! Vai ar to jau nepietiek, lai uzvarētu? Atcerēsimies, cik grūtas galotnes Aļehins uzvarēja Buenosairesā — un tas notika, spēlējot pret šaha tehnikas «dievu», pret pašu Kapablanku! Vai tiešām viņš šoreiz nerealizēs savu pārsvaru? Vai tiešām viņam atkal neveiksies un viņš nepanāks tik nepieciešamo, tik svarīgo uzvaru? Vai liktenis viņam jau nav devis pietiekami daudz nežēlīgu triecienu?

Pozīcija kļūst arvien vienkāršāka un vienkāršāka. Aļehins saglabā lieku bandinieku, un tam vajag baltos novest pie uzvaras. Tiesa gan, uz galdiņa tiek spēlēta torņu galotne, bet tā, kā meistari pa jokam mēdz apgalvot, nekad nedod uzvaru. Taču tas ir tikai joks, turklāt Aļehins ir lielisks torņu galotņu speciālists.

Šķiet, nupat, nupat būs sasniegta svarīga uzvara, varbūt pati svarīgākā visas Aļehina šaha karjeras laikā. Nupat, nupat Eive apturēs pulksteni, samierināsies ar vienādu punktu skaitu. Taču šahs bija cieši apņēmies palikt principiāls līdz galam. Kad šķita, ka brīnumputns Aļehinam jau rokā, viltīgās figūriņas piepeši sagrupējās tādā kombinācijā, ka liekais bandinieks baltajiem tomēr nedeva iespēju uzvarēt. Ārkārtīgās piepūles no gurdināts, sakauts un iznīcināts cīņā ar Eivi un ar pašu šahu, Aļehins piecdesmitajā gājienā piekrīt neizšķirtam. Pirms pēdējās partijas Eivem ir par vienu punktu vairāk. Kurš kļūs par pasaules čempionu, to izšķirs

viena pati pēdējā partija. Divus mēnešus bija cīnījušies abi čempioni, divdesmit deviņas reizes viņi bija sēdušies pie sākuma pozīcijas uz šaha galdiņa un... neko nebija izšķīruši. Šaha vēstures liktenis, pasaules šaha karaļa kroņa liktenis nu bija atkarīgs no vienas vienīgas tikšanās reizes. Cik svarīga partija, cik daudz nervu tā prasīja abiem partneriem!

Aļehina personiskajā bibliotēkā viena no viņa iemīļotajām grāmatām bija Stefana Cveiga noveļu krāju-miņš «Liktenīgie acumirkļi». Tajā rakstnieks stāsta par pieciem traģiskiem notikumiem cilvēces vēsturē, kuru iznākums tika izlemts īsā mirklī galēji saasinātā situācijā. Napoleons un kauja pie Vaterlo, Dostojevskis Senāta laukumā — patiešām aizkustinoši vēstures notikumi. Arī šaha spēlē ir zināmi šādi «liktenīgie acumirkļi». Kaut arī te neizšķīrās cilvēces liktenis, pat ne atsevišķa cilvēka dzīve, tomēr šie notikumi bijuši liktenīgi atsevišķiem šahistiem un šaha vēsturei.

Tūkstoš astoņsimt deviņdesmit otrais gads. Havanna, Cigoriņš spēlē maču ar pasaules čempionu Šteinicu. Šteinicam ir par vienu punktu vairāk, bet krievu čem- ' piona pozīcija tāda, ka iespējams viegli gūt uzvaru. Šteinicam ir laiks padoties, tad punktu skaits nolīdzināsies un šaha kroņa liktenis izšķirsies papildu mačā.

Ir klāt «liktenīgais mirklis» šaha vēsturē. Cigoriņš sa tver laidni un... atvirza atpakaļ šo svarīgo figūru, kas aizsargā viņa karali no mata divos gājienos. Pavērsiens šaha vēsturē nenotika.

Paiet divdesmit gadi. Pasaules čempions Laskers spēlē maču ar praktiski ļoti spēcīgu šahistu Kārlu Šlehteru. Startā Laskers zaudēja vienu partiju, vēlāk nekā nevarēja punktu skaitu nolīdzināt. Likteni izlēma pēdējā — desmitā partija. Ja Šlehters to nospēlētu neizšķirti, viņš kļūtu par pasaules čempionu. Kā būtu varējusi mainīties visa šaha vēstures gaita! Un pēdējā spēlē Šlehteram taču bija liels spēku pārsvars. Parasti nesatricināmi mierīgais austrietis neizturēja «liktenīgā mirkļa» saspringtību. Izdarīja kļūdu, un... čempiona tituls palika Laskeram.

AJehins pats reiz bija pārdzīvojis «liktenīgo mirkli». Vai gan mačā ar Kapablanku kubietim nebija visas izredzes uzvarēt trīsdesmit pirmajā partijā? Viņam bija viss uzvarai nepieciešamais, tikai... neizturēja nervi. Viens Kapablankas vājuma mirklis ?— AJehins panāk

neizšķirtu un nākamajās partijās pārliecinoši iegūst divus nepieciešamos punktus.

Un nu rīt Aļehinu atkal gaida briesmīgs sasprindzinājums. Vienā acumirklī — jo kas gan cits ir piecas spēles stundas salīdzinājumā ar visu šaha spēles vēsturi! — izšķirsies šaha kroņa, bet varbūt ari Aļehina liktenis. Jo kas gan viņam ir dzīve bez šaha?! Vai sirds spēs izturēt briesmīgo triecienu? Jāf pēdējai partijai daudz kas jāizšķir!

Ja viņam izdosies uzvarēt — tad atkal gaviles, prieks, cerība uz gaišu nākotni. Ja neveiksme — tad viņu gaida kritiens melnā, biedējošā neziņā. Cik baigi ir gaidīt «liktenīgo mirkli», ja vairs negrib klausīt nervi, smadzenes un sirds...

15

Kavalērists pirms uzbrukuma ar taustes palīdzību pārbauda zobena asumu; kājnieks izjauc šauteni un pārlūko, vai mehānismi darbojas labi. Jebkurā cīņā pirms kaujas cīnītājs šā vai tā izmēģina savu ieroci, pārbauda tā drošību un izturību.

Bet kā ir šahā? Vai arī te nav iespējams pirms spēles sākuma noteikt, cik žirgtas ir smadzenes, cik tās ir darbaspējīgas? Vai tās spēj pietiekami ātri un precīzi risināt sarežģītus analītiskus uzdevumus? Tas taču ir ārkārtīgi svarīgi. Ja domas ir skaidras un smadzenes nav nogurušas, tad var laisties iekšā vissarežģītākajos, viskomplicētākajos variantos, bet, ja nu galva neskaidra, ja domas nedarbojas precīzi, tad drošāk izvairīties no sarežģījumiem, izraudzīties mierīgus cīņas ceļus.

Jau savas šaha karjeras sākumā Aļehins bija sadūries ar problēmu, kā vairāk vai mazāk precīzi noteikt savu smadzeņu noguruma pakāpi, kā noskaidrot, vai pats galvenais šahista ierocis ir gatavs cīņai. Pēc ilgām pūlēm viņš beidzot bija atradis veidu, kā»-atrisināt šo giūto uzdevumu.

Tas bija vienkāršs, tomēr pietiekami drošs paņēmiens. Ar plaukstu jāaizsedz acis un pusminūti nekustīgi jāpasēž. Pēc tam acis pēkšņi jāatver un jāizlasa kāda nepazīs^ tama frāze. Ja tās jēga jau pirmajās sekundēs nonāk līdz apziņai, tad smadzenes ir pietiekami možas un tām var likt risināt vissarežģītākos uzdevumus, bet, ja teksts jāizlasa divas vai vairākas reizes, lai to saprastu, tad ir slikti. Tad smadzenēm nedrīkst uzticēties: tās ir nogurušas un netiks galā ar variantu aplēšanas sarežģītajiem uzdevumiem. Labāk jau izraudzīties mierīgu spēles veidu. Aļehins bieži izmantoja šādu smadzeņu pārbaudes paņēmienu; sevišķi nepieciešami bija to darīt pēc bezmiega naktīm, pirms jaunas spēļu kārtas vai ilgstošās nepa-beigu partiju izspēlēs.

Aļehinam grūti padevās trīsdesmitā partija. Bija pagājušas trīs spēles stundas. Gājiens bija Eivem; Holandes čempions ilgi domāja. Viņa mazās, vērīgās actiņas caur brillēm uzmanīgi raudzījās uz spēles galdiņu. Viņš sēdēja nekustīgi, tikai šad tad mainīdams pozu. Tad viņa garās kājas zem galda trokšņaini sakustējās.

Aļehinam reiba galva. Apkārtējiem nemanot, viņš izdarīja savu ierasto mēģinājumu. Ar plaukstu brīdi aizsedzis acis, viņš pēkšņi izlasīja holandiešu avīzē kādu teikumu.

Rezultāts izrādījās gaužām bēdīgs: Aļehinam juka domas, to driskās drudžainā ātrumā šaudījās aizmiglotajā apziņā. Pasaules čempiona smadzenēs, gluži kā nolietotā, sabojātā mašīnā, katrs ritenītis griezās par sevi, nesaķerdamies kopā ar citiem, neveikdams kopējos uzdevumus. Nogurušā lielmeistara acu priekšā peldēja miglaini apļi, kas aizsedza gan pretinieku, gan neskaitāmos skatītājus, ar kuriem turnīra zāle bija kā bāztin piebāzta.

Brīžiem viņa smadzenēs piepeši sāka monotoni atkārtoties viens un tas pats bezjēdzīgais gājiens. «Laidnis g-septiņi, laidnis g-septiņi,» Aļehins toreiz bija domās atkārtojis vienus un tos pašus vārdus. «Kāpēc gan laidnis g-septiņi?» viņš izbrīnīts vaicāja pats sev. «Šis gājiens taču nav iespējams.» Uz mirkli viņam izdevās atbrīvoties, izdzīt no galvas uzbāzīgās domas, un viņš kādu laiku varēja netraucēti aplēst variantus. Bet tad viņš pārsteigts ievēroja, ka uzmācīgā frāze atkal laužas iekšā nogurušajās smadzenēs, un beidzot vairs nepretojās tai. Trīs īsie ienīstie vārdi pilnīgi pārņēma savā varā viņa smadzenes: tie vienmuļi un apnicīgi atkārtojās vienā ritmā ar asins pulsēšanu ausīs — gluži kā patafonā, kad platei nodilusi viena rieva. «Laidnis g-septiņi, laidnis g-septiņi, laidnis g-septiņi...»

Nakts pirms šodienas partijas Aļehina spēkus nebija stiprinājusi, gluži otrādi — bezmiegs tos bija izšķiedis

vēl vairāk. Nebija līdzējuši ne gadu gaitā izstrādātie aizmigšanas paņēmieni, ne patentētās miegazāles.

Loga aizkaru spraugā jau pavīdēja rītausma, viesnīcas gaitenī jau ieskanējās istabeņu soļi, bet viņš vēl arvien gulēja gultā vaļējām acīm. Sirds nežēlīgi sažņaudzās, laiku pa laikam zaudēdama ierasto ritmu, un sāka krūtīs juceklīgi sisties.

Tā arī ne mirkli neaizmidzis, Aļehins piecēlās vēlā rīta stundā. Iedzēris kāliju, viņš aplūkoja vairākus variantus izraudzītajam dāmas gambītam — jau iepriekšējā vakarā viņš bija izlēmis, ka spēlēs to. Gatavošanās neapmierināja, nevienā no variantiem viņš nespēja atrast ceļu, kas dotu izredzes uz uzvaru. Viņš atbīdīja nost šahu — pieredze viņu jau sen bija pārliecinājusi, ka sliktā turnīra vai mača situācijā visi varianti liekas nelādzīgi. Ja turnīrā veicas slikti, tad par visu māc šaubas. Gatavojies, cik gribi, tikpat neatradīsi lēmumu, kas tevi apmierinātu. Vienu gan Aļehins bija apņēmies cieši — nekādā gadījumā nelietot alkoholu. Pēdējo partiju gaita bija viņu pārliecinājusi, ka, kopš viņš atmetis dzeršanu, viņa spēle kļuvusi ievērojami labāka.

Dienas vidū piezvanīja Kleins. Austriešu meistars jau daudzreiz bija Aļehinam piedāvājies pazīlēt — uzzināt mača likteni ar astroloģisku aprēķinu palīdzību. Pasaules čempions bija raisījies vaļā no austrieša piedāvājuma, tomēr šodien nolēma austrieti pieņemt. Tikpat jau nav ko zaudēt. Tāpēc ļaunāk nekļūs.

Kleins atstiepa līdzi visādas noslēpumainas grāmatas, Aļehina biogrāfijas hronoloģisko datu pierakstus. Noliecies pār galdu, viņš ilgi zīmēja visādus apļus un kvadrātus. To darīdams, viņš klusām kaut ko čukstēja, viņa uzlīkušais, viscaur melnā ģērbtais stāvs atgādināja baismīgu burvi. Kvadrātus aizpildījis, viņš Aļehinam uzdeva vairākus muļķīgus jautājumus, tad uzzīmēja zvaigžņu stāvokli Aļehina dzimšanas dienā un iegrima neizprotamās aritmētiskās aplēsēs. Beidzot viņš piecēlās kājās, izstiepa rokas uz priekšu un svinīgi sacīja:

— Zvaigznes ir tev labvēlīgas! Šaha kronis ilgi paliks tev galvā!

Kaut Aļehins Kleina zīlēšanai neticēja, tomēr kaut kur sirds dziļumos astrologa apgalvojumi radīja zināmu mierinājumu.

Uz pēdējo partiju Aļehins ieradās viens pats. Greisa

bija aizbraukusi sagaidīt kādu radinieci. Pēc ķildas abi bija salīguši mieru, un viņu dzīve drīz vien bija atgriezusies ierastajā gultnē. Piesardzīgā angliete allaž centās izvairīties no nepatīkamiem brīžiem, un kā gan viņa te būtu varējusi vīram palīdzēt? Labāk izvairīties no liekiem satraukumiem. Aļehins ar pūlēm aizkļuva līdz skatuvei. Pie ieejas zālē, lauzdamies cauri holandiešu pūlim, viņš piepeši bija tīri fiziski izjutis visu šo cilvēku naidu un nepatiku pret viņu. Ne milzīgajā pūlī, starp daudziem simtiem cilvēku, kas bija sapulcējušies pie ieejas, ne visā Holandē tajā vakarā nebija neviena, kas panākumus būtu novēlējis Aļehinam. Un kur gan tādi bija? Kas gan tagad vēl viņam panākumus? Aļehins steigšus aizgaiņāja no sevis smagās domas. No pūļa līdz viņam atskanēja aizvainojoši izsaucieni, dzēlīgas piezīmes, klusināti smiekliņi. Parasti mierīgo un apvaldīto holandiešu tik atklātās naida izpausmes Aļehinu kaitināja un vienlaikus nomāca, atņēma pēdējo ticību saviem spēkiem.

Nikns, ar sarauktām uzacīm Aļehins parādījās uz skatuves. Viņš bija neierasti ģērbies: melnā frakā, iestīvi-nātā kreklā, baltā vestē, ar taurenīti un melnās lak-kurpēs.

— Kā jūs šodien esat saposies! — viens no reportieriem izsaucās.

—- Tas ir par godu doktoram Eivem, — Aļehins klusi nomurmināja.

Jau sen, kad Aļehinam mačā sāka veikties slikti, viņš bija nolēmis sakāves gadījumā uz pēdējo partiju noteikti ierasties frakā. Lai arī viņam tas būs bēdīgs brīdis, tomēr svinīgs. Šaha kroņa nodošana! Arēji Aļehins izskatījās mierīgs, taču šis mierīgums bija šķietams. Viņš tikai ar pūlēm tēloja iemācīto lomu. Šodien Aļehins nebija paņēmis līdzi pat runci. «Kāpēc tam jāredz mans kauns?» mājās viņš pats sev sacīja ar rūgtumu. Aļehins vēl nebija pilnīgi zaudējis cerību uzvarēt pēdējā partijā, bet sirdī kāda balss uzstājīgi atkārtoja, ka viņam vairs nav cerību, ka tādā fiziskā stāvoklī viņš nespēs labi nospēlēt. Bet viņš taču allaž ticis slavēts par savu lielo māku visizšķirošāko, visatbildīgāko šaha kauju izcīnīšanā.

Aļehins partijas sākumā bija mierīgs, bet Holandes čempions manāmi nervozēja. Izdarīdams pirmo gājienu ar dāmas bandinieku, Eive ar piedurkni nogāza savu ka-

rali. «Slikta zīme Eivem,» Aļehins neviļus nodomāja un tūliņ atcerējās Kleina pareģojumus. No šīm domām viņu novērsa Eives vārdi.

— Es jebkurā brīdī pieņemu neizšķirtu, — holandietis klusi sacīja.

No sportiskās puses Eives paziņojums varbūt nebija īsti vietā. Bet ko lai dara? Vai gan var kādu bargi tiesāt tāda neiedomājama nervu sasprindzinājuma brīdī? «Zināms, Eivi neizšķirts apmierina,» Aļehins savā nodabā nosmējās. «Tas viņam dod pasaules čempiona nosaukumu.»

Bet Aļehinam bija vienalga — neizšķirts vai zaudējums. Mačs tik un tā būtu zaudēts. Kāda tur atšķirība, vai starpība ir divi punkti vai viens? Aļehinu varēja glābt vienīgi uzvara, tikai iegūts punkts izlīdzināja visa mača rezultātu un saglabāja viņam šaha kroni. Tātad vajadzēja spēlēt, nebaidoties no zaudējuma. Krasi jātiecas pēc uzvaras — viņam ir izredzes tikai saasinātā pozīcijā!

Jau pirmie pasaules čempiona gājieni rādīja, ka viņš liek visu uz spēles, nerēķinādamies ar to, ka atslābina pats savu pozīciju, nodedzina aiz sevis visus tiltus. Aizsāktais dāmas gambīts drīz vien pārvērtās par Grīnfelda aizsardzību. Atklātnē baltie ieguva jūtamu pārsvaru. Eives figūras bija izvietotas daudz aktīvāk, viņa bandinieki sagrāba centru un nodrošināja telpas pārsvaru.

Vienpadsmito gājienu Aļehins ilgi pārdomāja. Viņš pamanīja ērtu iespēju uzreiz panākt pilnīgu spēles izlīdzinājumu. Gluži vienkārši: centrālais bandinieks jāpavirza par diviem lauciņiem uz priekšu — tas izraisīs bandinieku nomaiņu un ļaus bez pūlēm pabeigt melno figūru izvēršanu. Tas nebija nekāds jauns manevrs, līdzīgās pozīcijās tas bija jau daudzkārt lietots, un Eive, bez šaubām, redz spēcīga melno pretuzbrukuma iespēju. «Bet tas taču radīs pozīcijas vienkāršojumu,» Aļehins sarūgtināts nodomāja, «Eivem būs vieglāk panākt neizšķirtu. Ko darīt? Ko izvēlēties?» Aļehins mocījās. «Loģika, šaha likumi, viss prasa šo gājienu. Ir zināms: pat tiecoties pēc uzvaras, nevajāg baidīties no vienkāršo juma. Vismazāk izredžu uzvarēt, spēlējot sarežģītu spēli. Cik daudzi šahisti cietuši neveiksmi, neatlaidīgi vairīdamies no figūru nomaiņas! Un tomēr nomaiņa Eivem Jaus vieglāk panākt neizšķirtu. Vai spēlēt ar viņu vienlīdzīgu galotni? Nē, šādā stāvoklī nav nemaz ko domāt, ka Eivi varētu pārspēt ilgstošā manevru cīņā. Nervi nav tik stipri. Lai notiek kas notikdams! Riskēšu!»

Un Aļehins atteicās no gājiena, kas vienkāršotu stāvokli uz galdiņa. Kaut viņa pozīcija drīz vien kļuva kritiska, viņš vēl arvien nezaudēja cerības. «Vai tad Eive ir no dzelzs, vai?» Aļehins sprieda par pretinieku. «Varbūt arī viņš kļūdīsies.» Tomēr izšķirošajā mirklī sevi apliecināja holandiešu čempiona izturība un dzelzs nervi. Pēc pirmo mirkļu satraukuma Eive atguvās un ar apskaužamu aukstasinību atvairīja melno figūru nepamatoto izlēcienu. Kad baltie bija izdarījuši divus enerģiskus gājienus, izrādījās, ka Aļehina dāma nokļuvusi slazdā. Lai glābtu dāmu, Aļehinam vajadzēja atdot bandinieku. Bez pozicionālā pārsvara Eivem nu bija arī materiālais. Aļehina stāvoklis kļuva bezcerīgs.

Melno stāvokļa traģiskumu skatītāji drīzāk noprata nevis pēc demonstrējuma vairogiem, bet gan pēc Aļehina izturēšanās. Pasaules čempions piepeši sāka nervozēt, aizsmēķēja vienu papirosu no otra uņ tūliņ nospieda tos pelnutraukā. Viņš bieži par kaut ko sarunājās ar ārstu. Tas vairākas reizes viņam deva vai nu uzbudinošus, vai arī nomierinošus līdzekļus, no kuriem Aļehina nervozitāte tikai pieņēmās spēkā.

Aļehins raudzījās apkārt ar aizmiglotu skatienu. Pa labi no viņa turnīra zāles dziļumā saspringtās gaidās bija pieklusuši simtiem satrauktu holandiešu. Viņi bija gatavi mesties savam mīlulim palīgā, pasargāt un aizstāvēt viņu.

Kreisajā pusē no sen apnikušās gleznas Aļehinam tieši acīs raudzījās bārdains senlaiku bruņinieks. Arī holandietis, kaut senlaicīgā tērpā. «Nebūs tev žēlastības!» pauda viņa ciešais skatiens. Spēcīgā roka bija sažņaugusi zobena spalu. Vairāk nekā desmit karavīru — mūsdienu šaha cienītāju senču — bija gatavi kuru katru brīdi kāpt laukā no gleznas un ar zobeniem mesties Aļehinam virsū.

Priekšā, domās iegrimušajam Eivem aiz muguras, stāvēja demonstratori Vangartens un Likets. Abi Uzmanīgi raudzījās uz demonstrējuma vairogu un kaut ko čukstēja viens otram. «Gaida manu bojāeju,» Aļehins nodomāja un palūkojās atpakaļ. Tur pie galdiņa sēdēja Eives garais sekundants Geza Maroci. Arī viņš nervozēja, un Aļehins viņu pilnīgi saprata. Eive taču bija

Maroci audzēknis; kurš gan šādā brīdī nejutīs līdzi savam skolniekam?

«Ienaidnieki, visapkārt tikai ienaidnieki,» Aļehins nodomāja. «Visi gaida manu bojāeju. Un neviens pats nav manā pusē. Nav no kurienes gaidīt glābiņu, katastrofa ir neizbēgama. Ko tad darīt, vai padoties? Kapitulēt? «Vēl esmu cars!»» viņš atcerējās Šaļapina pirmsnāves saucienu «Borisā Godunovā» un neviļus pacēla augstāk galvu. Sakrustojis rokas uz krūtīm, bojāejošais čempions sāka drudžaini meklēt kādas izredzes figūru izvietojumā uz dēļa.

Bet kur lai tādas izredzes rastos?! Pēc Eives gājiena Aļehins domāja veselu^1 pusstundu, mobilizēdams visus nogurušo, izmocīto smadzeņu spēkus. Un viņš varbūt labāk par visiem citiem šajā zālē saprata, ka šādā pozīcijā pat neizšķirts ir neaizsniedzams mērķis, kur nu vēl uzvara. Bija palikusi tikai viena cerība — brīnums. Cigoriņš taču «nopūdelēja» Šteinicam matu divos gājienos pilnīgā uzvaras pozīcijā. Un arī tas notika mačā par pirmo vietu pasaulē. «Nē, Eive nav Cigoriņš,» Aļehins noraidīja pats savu domu. «Punktuālajam holandiešu matemātiķim nemēdz gadīties rupjas pārskatīšanās. Pozīcijās ar skaidru pārsvaru viņš ir lielisks.»

Šis brīdis arī Eivem acīmredzot bija grūts, bet varbūt viņš patiesi bija smalks psihologs. Redzēdams pretinieka mokas, holandietis nolēma izvairīties no riska, kas bija saistīts ar turpmāko spēli, kaut pilnīgā uzvaras pozīcijā.

— Jūs vēl arvien nevēlaties neizšķirtu? — viņš klusi pavaicāja pretiniekam un pasmaidīja par atbildi uz Aļe-hina noliedzošo žestu.

Pār skatītāju rindām aizvēlās sašutuma murdoņa: — Kā viņš drīkst atteikties no neizšķirta šādā pozīcijā? Viņam jāpadodas, Eivem taču ir par diviem bandiniekiem vairāk. Tas nav glīti! — Troksnis aizvien pieņēmās spēkā, un tiesnesis sauca skatītājus pie kārtības. Zālē sašutums vairs neizpaudās tik skaļi, toties tas pārsviedās uz ielu, kur pie ieejas spēles telpās stāvēja simtiem amsterdamiešu, kas nebija varējuši iekļūt uz maču. Majestātiski policisti, lielos zirgos sēdēdami, apvaldīja pūli, kas neizklīda, par spīti spēcīgajai lietusgāzei.

Eives uzvara jau bija tuvu. Holandietis ar divkāršu uzmanību aplēsa vienkāršus variantus. Viņš jau bija nomainījis dāmas, nu viņam vienkāršā galotnē bija par diviem bandiniekiem vairāk. Tiekdamies ātrāk beigt šo grūto partiju, viņš sāka virzīt uz priekšu centrālo bandinieku masu. Spēlēt šādā pozīcijā viņam bija vienkārši — pārāk liels bija balto pārsvars. Un tomēr Eive pat visvienkāršākos gājienus vairākkārt pārbaudīja. Tagad nedrīkstēja kļūdīties, pašreiz katra neprecīza kustība, viens pats nervozs rokas vēciens var maksāt pasaules čempiona titulu, visa mūža pūliņus. Uzkumpis, galvu rokās atbalstījis, Eive savu garo augumu tikai ar pūlēm spēja iegrozīt pie mazā, zemā galdiņa. Vaigi viņam bija sa-sārtuši, rūpīgi nosukātie mati pie šķirtnes pajukuši, acis aiz briļļu stikliem drudžaini šaudījās, uz šaha galdiņa pētīdamas drīz karaļa, drīz dāmas spārnu.

Aļehins pie galdiņa sēdēja nomākts un satriekts, automātiski atbildēdams uz pretinieka gājieniem. «Ja nu pēkšņi notiek brīnums?» viņš uz acumirkli iedomājās. «Eive var kaut ko nepamanīt. Zīmes taču vēstīja labu: Kleina pareģojums, apgāztais balto karalis partijas sākumā.» Taču šī veltīgā cerība ilga tikai brīdi. Jau nākamajā acumirklī Aļehins pats sev atzinās, ka nav uz ko cerēt. «Kālab sevi mierināt?» Aļehins skumīgi papurināja galvu, kas bija kļuvusi smaga. «Kāpēc mānīt pašam sevi? Tu vairs neesi čempions. Viss beidzies, tu vairs neesi pirmais šahists pasaulē. Esi gāzts. Satriekts. Vecs, nespēcīgs eksčempions — lūk, tava nākotne. Priekšā nav ne mazākās cerības. Viss pagalam!»

Uzmetis acis blakus stāvošajam tiesnesim, Aļehins ieraudzīja viņam rokās aploksni. Piecas spēles stundas bija beigušās — laiks partiju atlikt. «Kāpēc tā jāatliek?» Aļehins nodomāja. «Smieklīgi — Eivem par diviem bandiniekiem vairāk!» Un viņš tūliņ nolēma pārbaudīt Eivi.

— Esmu ar mieru pieņemt neizšķirtu, — Aļehins sacīja, pats neticēdams, ka viņa priekšlikumu pieņems. Kad Eive atbildēja, ka ir ar mieru, un pasniedza Aļehi-nam roku, uzvarētajā čempionā uzbangoja pateicības jūtas pret sāncensi par šo cēlo žestu.

Skatītāji pirmajā brīdī nesaprata, kas noticis. To nezināja arī demonstratori. Tāpēc Aļehinam pietika laika piecelties un stingrā, kaut mazliet drebošā balsī uzsaukt:

— Urā jaunajam pasaules čempionam! Lai dzīvo Holandes šahisti!

Tajā pašā mirklī tika izkārta plāksnīte ar uzrakstu: «Neizšķirts». Zāle eksplodēja. Kliedzienu, aplausu, smieklu un priecīgi histērisku izsaucienu vētrā tika aizslaucīta visa noteiktā kārtība, Holandieši, Eives uzvaras ilgās gaidīšanas satraukti, acumirklī aizmirsa visus noteikumus, disciplīnu un uzvedības normas. Viņi pielēca kājās, vienā mirklī salauza visus šķēršļus, novāca barjeras. Cits citu apsteigdami un neganti aurodami, cilvēki smokingos un svinīgās žaketēs metās uz skatuvi, rāpās uz paaugstinājuma. Desmitiem cilvēku reizē apskāva Eivi, skūpstīja viņu, sajūsmā sita viņam uz pleciem. Tiesneši un demonstratori nespēja stihiju savaldīt, un vai to maz vajadzēja darīt? Uz mirkli jaunais pasaules čempions nozuda trakojošajā pūlī. Tad Eivi pacēla uz rokām un nesa laukā no zāles. Uzvaras vēsts acumirklī nonāca līdz tiem, kas gaidīja uz ielas, aplidoja visu Amsterdamu.

Galvaspilsētas iedzīvotāji traucās uz turnīra zāli, uz Eives māju. Kā gan lai neapsveic savu tautieti ar uzvaru? Tik lieli svētki! Simtiem cienītāju ielenkts, draugu plecos sēdēdams, pārradās mājās jaunais šaha karalis. Tur viņu sagaidīja vēl vairāki simti holandiešu. Ar saucieniem viņi pieprasīja, lai Eive iznāk uz balkona. Laimīgais triumfators vairākas reizes parādījās publikai kopā ar sievu un trim meitām. Vēl neiejuties tautas mīluļa lomā, Eive neveikli klanījās uz visām pusēm, nedroši māja ar savu garo roku. Vispārējās gaviles nerimās līdz vēlai naktij.

Pēc pēdējo dienu nogurdinošā sasprindzinājuma AJe-hins piepeši juta briesmīgu nogurumu. Viņš apsēdās pie mazā tiesnešu galdiņa skatuves kaktā. Vientuļš un satriekts viņš sēdēja, ar plaukstu aizsedzis acis, vienaldzīgs pret visu, nespēdams piecelties un iziet no zāles. Viņam garām šaudījās skaļi klaigājoši cilvēki, līdz viņam atplūda mežonīgi sajūsmas saucieni: — Bravo, Eive! Slava mūsu Maksam! — Aļehins bija vienaldzīgs pret visu, vienīgi savu neremdināmo bēdu pārņemts; viņu nomāca apziņa, ka notikušais nav labojams. Tomēr pat šajā galēja izmisuma stāvoklī viņu mierināja doma, ka traģiskajā brīdī viņš bija izturējies ar cieņu, bija atradis spēku Eives apsveikšanai.

Pie apziņas viņu atsauca klusums. Paraudzījies visapkārt, Aļehins redzēja, ka palicis viens pats tukšā, pustumšā zālē. Elektriskās spuldzītes nodzēstas, kalpotāji aizgājuši mājās. Skatuves centrā vēl arvien stāvēja šaha galdiņš ar figūrām — viņa kaunpilnā nāvessoda ešafots. Visapkārt valdīja nekārtība: zemē mētājās krēsli, pūļa noplēstie ziņojumi. Sakautais šaha gigants lēni pārlaida acis apkarinātajai reklāmu plāksnei, gludajiem griestiem, tukšo krēslu rindām. Zālē nebija neviena cilvēka — visi aizgājuši kopā ar Eivi. Aļehins vairs nevienam nebija vajadzīgs, Viņu bija pametuši pat ienaidnieki.

Piepeši Aļehinā skatiens krita uz skatuves dibensienu. Tur pustumsā no gleznas vēl arvien vērīgi un ļauni lūkojās tas pats bruņinieks, tikai viņa skatienā tagad bija parādījies triumfējošs smīns. «Apmierināts! Smejas!» Aļehins sašuta. Izmocīto čempionu pārņēma naids. «Nolādētais bruņinieks! Mocīja mani visu maču. Nu es tev rādīšu!» Nogurušajās smadzenēs pazibēja muļķīga un ļauna doma. Zālē neviena nav. Jāsagraiza nolādētais bruņinieks, jāsaplosa, jāizskrāpē nīstamās acis! Kurš gan to uzzinās, nospriedīs, ka bojājumi radušies sajūsmas kņadā. Aļehins jau grasījās paspert soli uz gleznas pusi, bet piepeši pamanīja sargu, kurš bija parādījies pie zāles izejas durvīm. Atriebes plāns izjuka.

Smagi sperdams soļus, Aļehins pagāja garām vientuļajam sargam, izgāja cauri gaitenim, foajē telpai un nokļuva uz ielas. Slīpās lietus strūklas neganti šaustīja retos nakts gājējus. No vēstures goda vietas padzītā šaha karaļa lakkurpes, šļakatām šķīstot, šķēla peļķes, kas vitrīnu gaismā izskatījās gluži dzeltēnas. Aļehins neko nemanīja! ne lietus straumes, kas sitās sejā, ne izmirkušo fraku, ne saburzījušos mi sagriezušos balto taurenīti, ko viņš bija uzlicis par godu Eivem. Kad «Karltona» viesnīcas šveicars atvēra parādes durvis, viņam garām aizslīdēja briesmīgs, slapjš rēgs frakā. Ar pūlēm cilādams kājas, tas lēni uzkāpa augšup pa kāpnēm un klusi nozuda otrā stāva gaiteņa līkumā.

Savā numurā Aļehins no skapja izņēma iesāktu pudeli un citu pēc citas izdzēra vairākas glāzītes. Konjaks viņu sasildīja un deva atkal spēku. Pēc iedabāta paraduma katrā ziņā pārskatīt nospēlēto partiju viņš salika kauliņus un gājienu pēc gājiena izanalizēja visus šodienas spēles momentus.

— Ak kungs, cik' slikti es esmu spēlējis! Vai tiešām tās būtu beigas? —- Aļehins satraukts vaicāja pa pusei pats sev, pa pusei virpotajām šaha figūriņām. Par atbildi pār baltā bandinieka pulēto vaigu noripoja prāva, gaiša asara. Varbūt Aļehinam tas tikai tā šķita, varbūt no slapjajiem matiem bija nopilējusi ūdenslāse, bet viņam uz mirkli kļuva siltāk un priecīgāk ap sirdi. Viņš savas neremdināmas bēdas tomēr nepārdzīvo pilnīgā vientulībā.

Ari tonakt Aļehins neaizvēra acis. Viņš pat nelikās gulēt. Ilgās nakts stundas viņš nosēdēja kā sastindzis, ar stiklainu skatienu urbdamies šaha galdiņā un ar pirkstiem pārcilādams figūriņas. Šajos traģiskajos brīžos viņš ne no viena nedzirdēja ne pušplēsta līdzjūtības vārda, ne no vienām krūtīm neizlauzās pat līdzcietīga nopūta. Nevienam viņš nebija vajadzīgs, šajā briesmīgajā brīdī neviens nepalika viņa pusē. Viņš bija viens, viens visā pasaulē.

Rītausma atrada Aļehinu sēžam pie galda. Pudele bija tukša, fraka un baltā veste pa nakti vēl nebija paguvušas izžūt. Bijušais šaha karalis ne par ko nelikās zinis. Viņa domas lidinājās kaut kur tālu, nogurušie plakstiņi te aizvērās, te atkal pavērās. Gāztā godkārīgā čempiona krūtīs cits citu nomainīja aizvainojums, dusmas un izmisums.

Dienas vidū piezvanīja Flors.

— Hallo, doktor! — Flors uzsauca līksmā balsī.

— Braucam uz Maskavu! Es saņēmu vēstuli: aicina uz turnīru.

— Kad? — Aļehins automātiski pavaicāja.

— Maijā. Spēlēs Laskers un Kapablanka. Viņi izsūtījuši tev ielūgumu. Gatavojies! — Flors runāja, it kā nebūtu bijis ne mača ar Eivi, ne šīs apkaunojošās sakāves.

— Paldies, — Aļehins klusā balsī pateicās.

Nolicis klausuli, viņš atkal uz ilgu laiku iegrima pārdomās. Palaikam viņa acis itin kā iemirdzējās, viņš pat pasmaidīja. Ko gan atcerējās šis vientuļais cilvēks, nīkdams greznajā viesnīcā pašā lielās, mūsdienīgās pilsētas centrā? Kādas gleznas uzbūra viņa smadzenes, kādas ainas viņam attēloja atmiņa? Uz mirkli viņa seja kļuva priecīgi gaiša, tad tā atkal vērtās drūma. Tikko pārdzīvotā traģēdija nomāca visu gaišo.

— Nē... — viņa apkaltušās lūpas klusi čukstēja.

— Uz Maskavu braukšu tikai tad, kad būšu čempions... Tikai kad būšu čempions.

Trešā daļa NĀVE

1

Brīžiem šķita, ka saniknotie un satrauktie cilvēki, kas sēdēja pie lielā galda, tūlīt, tūlīt metīsies virsū augumā mazajam Vīrietim ar biezām uzacīm un austrumnieciski iešķībām acīm un vienā mirklī saplosīs Viņu gabalos. Nu jau Ceturtdaļstundu restorānā risinājās dedzīgs strīds: vārdi bija asi un nikni, balsis skarbas, acis meta zibeņus. Aizrāvies kvēlā runā, smagnējs gara auguma vīrietis neganti vicināja rokas, un tad viņa savilktās dūres aizslīdēja pavisam tuvu garām klusā, kaut ko pa prātam neizdarījušā kaimiņa sirmajai galvai. Pie galdiņa sēdošie viņā ziņkārīgi noraudzījās — pēdējā laikā Aleksandrs Kuprins te necik bieži netika redzēts.

— Ne, vai tu arī saproti, ko runā?! — Cebiševs dārdināja pa Visu restorānu, un viņa balss, pacēlusies līdz pašām augstākajām notīm, lika nodrebēt oficiantam, kurš stāvēja pie virtuves durvīm.

— Saprotu, *— mazā auguma vīrietis smaidīdams sacīja. — Jau sen esmu izpratis... Laika pārdomām bijis diezgan.

— Aleksandrs Kuprins, izcilais krievu rakstnieks, pāriet pie boļševikiem, — iejaucās Voļanskis. — Tas ir neaptverami!

— Kāpēc? — Kuprins noplātīja rokas. — Aleksejs Tolstojs, Sergejs Prokofjevs un Jakovs Protazanovs taču aizbrauca atpakaļ uz dzimteni.

— Bet Buņins? — Zaļivnojs nenocietās. — Nemaz netaisās braukt!

— Buņins. . — rakstnieks, galvu pakratījis, atkārtoja. — Ko jūs zināt par Buņinu!

— Nē, velns zina, kas tas ir! — atkal iedārdējās Cebiševa balss. — Tevi aizsūtīs uz Sibīriju!

Kuprina klusā valoda, viņa mīkstā, mierīgā izruna iekarsušos kaimiņus satracināja.

— Uz Sibīriju — jūs sakāt? — Kuprins pasmaidīja, — Sen neesmu tur bijis. Bet jūs —^vai esat kādreiz redzējuši Sibīriju? ,.. Lieliska zeme! Čehovs maksāja lielu naudu, lai apskatītu Sibīriju, bet es — uz valsts rēķina.

— Nē, viņš ir pilnīgi zaudējis prātu, — Čebiševs pievērsās blakus sēdošajam Semjonovam.

Restorānā iestājās klusums. Šajā samērā agrajā stundā «Martjaničā» bija maz apmeklētāju. Bez lielā galda, ko bija aizņēmuši krievi, zāles stūrī sēdēja tikai kāds vientuļš pāris. Apkalpojuši nedaudzos klientus, krāsainos zīda kreklos un kuplās platbiksēs ģērbtie oficianti atpūtās, atspiedušies pret bufetes leti vai kaut kur kaktā sēdēdami pie galdiņa. «Martjaniča» saimnieks lepni sekoja kārtībai savā iestādījumā, kuru pats visā nopietnībā uzskatīja par vienu no emigrācijas lielākajiem kultūras sasniegumiem.

Izturējis strīdu ar galdabiedriem, Kuprins noraudzījās viņos ar labsirdīgu un gudru skatienu. Čebiševs ar gardu muti beidza tiesāt lasi, garais Voļanskis bija noliecies pār savām bliņām ar kaviāru. Zaļivnojs dzēra jau otro «žuļiku»; viņš tikpat kā neko neuzkoda klāt, varbūt taupīdams naudu. Boriss Zaicevs pieglauda savus nolaizītos matus un tad ņēmās plūkāt bārdiņu. «Talantīgs cilvēks,» Kuprins nosprieda, «bet nenoteikts, ar vāju raksturu, viņš aizies bojā šajā mežonīgajā pasaulē.

Zuduši cilvēki,» Kuprins nodomāja par saviem kaimiņiem. «Vieni cenšas turēties moži, cīnās, citi jau samierinājušies ar likteni. Viņi visi ir ļoti nelaimīgi, dzīve svešumā viņus nomākusi, bet to atzīt viņiem neļauj lepnums.»

Kādu brīdi viņš šaubīdamies noraudzījās kaimiņos, acīmredzot pārdomādams, vai ir vērts runāt, tad piecēlās kājās.

— Kungi! Es gribu jums nolasīt nelielu fragmentu, —-Kuprins sacīja.

Nesastapis iebildumus, viņš izvilka no kabatas rūpīgi salocītu lapiņu un sāka klusi, bez steigas lasīt:

— «Drūmie ekscesi, kādus man gadījās redzēt pirms Oktobra un vēlāk, pirmajās nedēļās pēc tā, ļoti sabeidza manus nervus./. Iegājis kabinetā pie. tēva, es viņam prasīju padomu: ko darīt un kā dzīvot tālāk? Varbūt ir vērts uz laiku aizbraukt uz ārzemēm un atgriezties, kad dzīve būs nokārtojusies? Tēvs ilgi klusēja, nokāris jau nosirmojušo galvu, tad cieši ielūkojās man acīs un teica to, kas man iespiedies atmiņā vārds vārdā.»

Ieturējis nelielu pauzi un pārlaidis skatienu pieklusušajiem klausītājiem, Kuprins turpināja:

— «— Tev tagad liekas, — tēvs sacīja, — ka viss brūk kopa, ka tauta aizvirzās pa aplamu ceļu... Nieki! Vissvētākais, kas cilvēkam ir dots, ir dzimtene un tāuta. Un tautai vienmēr ir taisnība! Un, ja tev pat liktos, ka tava tauta ir zaudējusi prātu un akli gāžas bezdibenī, nekad tomēr nepacel roku pret tautu. Tā ir gudrāka par mums abiem, gudrāka par jebkuru cilvēku. Tai piemīt dziļš tautisks viedīgums, un tā atradīs izeju pat bezdibeņa malā. Ej kopā ar tautu un līdzi tautai līdz galam! Mēs esam krievi! Mēs nedrīkstam pamest dzimto zemi! Pieņemsim, ka tu aizbrauktu, kā tu saki, uz laiku, lai vēlāk atgrieztos. Bet vai esi pārliecināts, ka varēsi atgriezties? Ka tauta tevi pieņems, piedos, ka esi to pametis grūtā brīdī? Nē, dēls! Ne soli prom no krievu zemes, kaut arī nāve stāvētu aiz pleca. Dzīvot un mirt svešumā ir apkaunojoši!»

Dažus mirkļus visi pie galda sēdošie klusēja, blenzdami Kuprinā, acīmredzot pārdomādami nolasīto fragmentu. Tad nezin kā visi reizē sāka klaigāt.

— Ko tu mums lasi?! ^ Čebiševs kliedza skaļāk par visiem. — Komunistu propagandu!

— «Ej kopā ar tautu!», «Nedrīkst pamest dzimteni!». To jau rakstījis gatavais boļševiks! — krietni iereibušais Zaļivnojs bļaustījās.

— Aleksandr Ivanovičl Kā jums nav kauna! — rakstniekam pārmeta cienīgais Semjonovs.

Kuprins pacēla roku, aicinādams satracinātos galda-biedrus apklust. Kad klaigas pie galda bija mazliet pierimušas, viņš atkal piecēlās kājās.

— Kungi! — Kuprins noteikti sacīja. — Es jums nenosaucu šī fragmenta autoru. Piedodiet. Es izlabošu savu kļūdu. To ir rakstījis Boriss Lavreņevs — krievu rakstnieks. Jūs droši vien būsit lasījuši viņa «Lūzumu» vai «Četrdesmit pirmo». Un vārdus par tautu teicis viņa tēvs, arī daudziem no jums pazīstamais muižnieks Andrejs Lavreņevs.

Negaidītais jaunums visiem lika padomāt. Pirmais ierunājās Voļanskis.

Jūs runājat pats sev pretī, Aleksandr īvanovič, — Voļanskis sacīja. — Šajā fragmentā ir teikts: «Tauta

nekad nepiedos tam, kurš pametis dzimteni.» Bet jūs &p*. galvojat: visiem krieviem jāatgriežas. Kālab gan jāatgriežas, ja nepiedos?

— Vai tiešām jūs nepazīstat krievu tautu? — Kuprins iebilda. — Dusmās mūsu tauta ir briesmīga, taču ļaunu tā nepiemin un ir augstsirdīga. Ir pagājuši divi gadu desmiti, kopš mēs visi aizbraucām no Krievijas. Tas ir ilgs laiks.

— Jūs iesakāt lūgt piedošanu, bet kādēļ gan? — Vo-ļanskis gribēja zināt. — Lai atkal nokļūtu ellē, ugunīs — lai atkal pārdzīvotu kara šausmas. Vai tad jūs nezināt, ka pār Padomju Krieviju jau ir pacelts teitoņu zobens? Kuru katru brīdi nacistiskā Vācija dos triecienu komunismam!

— Es ticu: Hitlers iznīcinās boļševisma hidru! — Za-ļivnojs nikni izsaucās.

— Un kādu izeju piedāvājat jūs? — Kuprins pavaicāja Voļanskim. — Palikt šeit, trūdēt un pazemoties. Apkalpot tualetes, kā to dara grāfiene Baranova tepat lejā — šajā restorānā. Nē, dārgie draugi! Mums jāizraugās cits ceļš. Es stingri ticu: pašlaik īstena patriota pienākums ir atgriezties dzimtenē.

Tobrīd uz nelielās skatuvītes zāles vidū parādījās orķestris. Muzikantus varēja saskaitīt uz pirkstiem: pianists, kurš tūliņ izmēģināja klavieru skaņojumu, bajā-nists ar Tulas bajānu, kas brīnumainā kārtā atradās Francijas galvaspilsētā, vijolnieks, flautists un bundzinieks ar veselu komplektu šķīvju un sitamo vālīšu. Ģērbušies viņi bija tāpat kā viesmīļi: tumšzilās blatbiksēs, krāsainos zīda kreklos, apjoztos ar pītām, pušķainām zīda jostām, zābakos ar krokotiem stulmiem. Muzikanti par kaut ko savā starpā apspriedās, un avanscēnā iznāca slaids, stalts, gadu četrdesmit vecs vīrietis ar militāru stāju. Viņš izskatījās iespaidīgs: melni, biezi mati, izteiksmīga, prāvās līnijās veidota seja. Paklausīties bijušo kornetu Grigoriju Orlovu uz «Martjaniču» kāri plūda Parīzē izklīdušie krievi. Tiklīdz parādījās Orlovs, sarunas pie galda acumirklī pārtrūka. Visi gatavojās klausīties iemīļoto dziedātāju.

Klau, orķestris jau nospēlējis izsenis pazīstamās dziesmas pirmās taktis, un pieklusušajā zālē ieskanas Orlova brīnišķais baritons, acumirklī paņemdams savā varā cilvēku jūtas un sirdis.

— «Durkļiem zibot saulītes staros,» — Orlovs katru zilbi izrunāja skaidri. Šķita, ka tūliņ viņš sāks karavīra solī maršēt pa pustukšo zāli garām apburtajiem un pārsteigtajiem klausītājiem. Tūliņ sajutis, ka visi šie cilvēki te, restorānā, tagad ir pilnīgi viņa varā, dziedātājs ir uzsvērtu pašpārliecību turpināja: — «Tauru skaņas kad atviļņo šurp, ielās saceļot putekļus palsus, soļo braša jo huzāru pulks!»

Kā uzreiz pārvērtās cilvēki, kuri pavisam nesen bija kvēlojuši dusmās un naidā! Vienkāršie vārdi, skaidrais, primitīvais ritms tiem atgādināja senās jaunības dienas, izraisīja grūtsirdīgas atmiņas par iemīļotajām Piemaska-vas un Pītera vietām, par varenajiem Pievolgas plašumiem. Bijušais prokurors Cebiševs raudzījās sev priekšā ar stingu skatienu, atcerēdamies savus senos varas un goda laikus; mazajam Zaļivnojam lūpās bija iegūlis bezpalīdzīgi žēls smaids. Viņa skropstās uz mirkli pazibēja dzērāja asara. Ar skumjām dziedātājā noraudzījās Vo-ļanskis, bet Kuprins — neslēpdams sajūsmu par viņa izcilo meistarību. Viņam, Krievijas kara dzīves tēlotājam, šī huzāru dziesma bija sevišķi tuva.

— Bet pie loga pašķiras aizkars,

Pavīd meitenes zilaces vaigs, —

Orlovs turpināja, kad orķestris bija nospēlējis piedziedājumu. Jā, tieši tā — pavēruši savu savrupmāju logu aizkarus, šie cilvēki bija kādreiz vērojuši ritmā āizsoļo-jam karaspēka daļas, tīksminādamies par garām maršējošo karotāju iznesību un brašumu, Un līdzās bija stāvējuši viņu mīļie un tuvie cilvēki, sirdīs bija valdījis miers un pārliecība par ērti iekārtotās un sen iesakņojušās dzīves nesatricināmību. Cik daudz draiskuma viņi kādreiz bija saklausījuši šajā dziesmā, taču tagad mazliet drebošais Orlova baritons sirdīs modināja vienīgi skumjas un ilgas.

Piepeši pie lielā galda sēdošo krievu rindām pāršalca satraukuma vēdas, Zaļivnojs piegrūda Voļanskim ar elkoni un pamāja ar galvu uz ieejas durvīm. Voļanskis jaunumu pavēstīja blakussēdētājam, un drīz vien visi aizmirsa Orlovu un iemīļoto dziesmu. Citi ar izaicinošu nicinājumu, citi ar ziņkāri raudzījās uz jauno apmeklētāju, kurš tikko bija parādījies restorānā.

Aļehins sen nebija apmeklējis «Martjaniču». Iebraucis no Djepas Parīzē, viņš bija nolēmis iegriezties iecienl-tajā restorānā. Krievu lielmeistars izskatījās manāmi novājējis, zem acīm radušies dzeltenīgi maisiņi. Vairs nebija viņa lepnās, pašpārliecinātās iznesības — gāztais čempions drīzāk izskatījās nožēlojams. Brīžiem viņš ilgstoši iegrima domās, ar stingu skatienu raudzīdamies sev priekšā, it kā no jauna pārdzīvodams katastrofu, kas viņu iztukšojusi. Apsēdies pie malējā galdiņa, Aļe-hins ar žestu palūdza, lai pienākušais viesmīlis cieš klusu, un, sakrustojis rokas uz krūtīm un mazliet nokāris galvu, uzmanīgi klausījās dziesmu.

— «Nikolašku» vai «žuļiku»? — kad Orlovs apklusa, viesmīlis apvaicājās klientam. Senāk Aļeliins bieži apmeklēja «Martjaniču» un viņa paradumi viesmīļiem bija labi zināmi.

— Nē, nē! — Aļehins apņēmīgi atvēcinājās ar roku.

— Melnu kafiju un pudeli oranžādes.

— Slimojat vai arī esat pilnīgi atmetis? — viesmīlis apvaicājās ar veca paziņas tiesībām.

— Atmetu, — Aļehins pasmaidīja.

Orķestris nospēlēja «Melnās acis», tad Orlovs nodziedāja «Starp augstām druvām aizslēpusies». Skumīgā dziesma atkal apbūra klausītājus, tomēr pēc Aļehina ierašanās pie lielā galda vairs nebija agrākā saviļņojuma. Dziesmu starplaikos cilvēki klusi sarunājās, cenzdamies neskatīties uz Aļehinu. Bet Aļehins, pazinis vienīgi Če-biševu un Voļanski, tuvredzības dēļ pārējos nesaskatīja, un viņam nemaz nebija vēlēšanās pievērst tiem uzmanību.

Orķestris beidza savu programmu un uz pusstundu aizgāja atpūsties. Pie galda, kur sēdēja krievi, Aļehina ierašanās bija izraisījusi tādu kā nomācošu sasprindzinājumu. Zaļivnojs kaut ko skarbi čukstēja Čebiševam — mazais reportieris turklāt meta dusmīgus skatienus uz Aļehinu un vieglītēm dauzīja ar dūri pa galdu. Kuprins mierināja savus blakussēdētājus, bet .Voļanskis nervozi burzīja pirkstos salveti.

Piepeši Voļanskis pielēca kājās._

Kungi! — restorāna klusumā dzidri ieskanējās viņa augstais tenors. — Lūdzu jūsu visžēlīgo uzmanību! Atņemšu jums tikai dažas minūtes.

Pie galda visi acumirklī sastinga un pavērsa galvas pret Voļanski. Uz viņu paraudzījās arī vīrieši, kas sēdēja zāles stūrī. Aļehins nodūra acis un sadrūmis lūkojās oranžādes glāzē; kaut kas lika viņam nojaust, ka gai-

dāms kas nepatīkams, un viņš saguma, kā ienaidnieka sitienu gaidīdams.

— Ku-ungi! — Voļanskis turpināja. Aiz uztraukuma viņš mazliet stostījās. — Es ar ju-ūsu atļau-auju nolasīšu savu jauno fabulu. «Mitriča istabā», — Voļanskis iesāka. Viņa balss aiz satraukuma vai aiz dusmām drebēja, taču pamazām lasītājs iejutās. Garajā, saraustītajā fabulā bija maz precīzu atskaņu, ari ritms bieži kliboja, toties tur netrūka dzēlīgu un pat rupju izteicienu. Fabulas jēga bija viegli noprotama. Mitriča istabā uz plaukta atradās Pods. Mitričs par to gādāja un rūpējās, radīja tam vislabākos apstākļus. Bet Pods tomēr nebija apmierināts ar savu dzīvi un savu likteni un sāka pretendēt uz kaut ko vairāk. Galu galā Pods nokrita no plaukta un sašķīda lauskās. Mitričs suķes izmeta mēslainē, un istaba vispār kļuva pat tīrāka.

Uz fabulas beigām Voļanska balss ieguva pilnu spēku, ieskanējās noteiktāk un spēcīgāk, Pēdējo četrrindi viņš gandrīz vai izkliedza.

— «Lai morāle tev, lasītāj, ir skaidra,» — Voļanska balss skanēt skanēja. Viņš nikni paraudzījās uz Aļehina pusi. — «Un prātā paturi Aļehinu, kam Eive deva brangu pērienu un kas nu draugos taisās Padomēm!»

Dažus mirkļus zālē valdīja klusums, varēja pat dzirdēt, kā virtuvē pavārs strostē palīgu, kas pārsālījis boršču. Tad piepeši vienlaikus atskanēja izsaucieni:

— Bravo! Braši, Voļanskil To viņam vajag! Brīnišķīga fabula!

Voļanska galda kaimiņi, nu vairs nekautrēdamies, noraudzījās uz Aļehinu. Viņi bramanīgi smējās, neslēpa nicinājumu un naidu pret nožēlojamo pārbēdzēju.

Kaut kas smags iespriedās Aļehinam kaklā, sažņaudza krūtis, lika pielēkt kājās. Voļanskis un viņa kolēģi, uzmetuši Aļehinam acis, vienā mirklī apklusa, dažiem sejs parādījās pat izbailes.

— Es arvien esmu teicis, — Aļehins skaļi izgrūda caur zobiem, — ka no Voļanska kunga iznāks dzejnieks!

Mazliet nogaidījis, Aļehins izkliedza:

— Tikai mazliet netīrs!

Aizvainojums uzrāva Voļanski kājās. Ātri acis mirkšķinādams, virpinādams pirkstos salveti, viņš ar ļaunu skatienu raudzījās uz Aļehina pusi. Izrunādams sekojošo teikumu, Voļanskis aiz uztraukuma atkal gāka stostīties:

— Un jūs u-uzskatāt, ka la-abāk būt sa-arkanam?. [17]

— Labāk būt godīgam, Voļanski! — Aļehins sacīja, skaidri noskaldīdams katru zilbi.

Lielais galds cieta klusu tikai dažas sekundes, tad tas eksplodēja naidpilnās klaigās. Zaļivnojs un Čebiševs pielēca kājās, sāka plātīties ar rokām, abu pret Aļehinu vērstie žesti ar katru sekundi kļuva draudīgāki. Viesmīļi, pieraduši pie skandāliem un kautiņiem, jau gatavojās doties palīgā savam saimniekam un nomierināt iekarsušos kungus. Uzradās ziņkārīgie muzikanti. Grigo-rijs Orlovs pie durvīm nesatricināmā mierā noraudzījās satracinātajos klientos.

r- Kas te īsti notiek, kungi? — Čebiševs dārdināja, s?— Pārdevies boļševikiem un ieradies mūs pamācīt!

— Ne velti viņš četrus gadus nodzīvojis kopā ar sarkanajiem! — bijušajam prokuroram piebalsoja Zaļivnojs.

— Laukā no šejienes! Dzīt viņu prom! — kliedza abu galdabiedri.

Aļehins nometa uz galda dažus frankus par kafiju un oranžādi un lepni pagriezās pret klaigātājiem. Dusmu uzliesmojums viņam bija pārgājis, un viņš jau bez satraukuma pateica saviem trokšņainajiem tautiešiem:

— Rāmāk, kungi! Jūs taču esat krievu muižnieki! Kas attiecas uz mani, es aiziešu pats. Es te iegriezos nejauši.

Pagriezies viņš ātri aizsoļoja uz izeju.

Uz ielas Aļehins sadabūja cigareti un aizsmēķēja. Piepeši viņš sev blakus ieraudzīja Kuprinu.

— Tevī iet bojā liels dramatiskais aktieris, Saša, — saņēmis Aļehinu aiz elkoņa, draiski sacīja Kuprins.

—. Jūs bijāt tur? — Aļehins brīnījās, tumsā ielūkodamies rakstniekam sejā. — Nekrietni cilvēki! Un Voļan-skis arī labiņš!

— Viņi vairāk pelna nožēlu, — Kuprins sacīja nopūzdamies. — Plosās kā zvēri slazdā un neatrod izeju.

— Vai tad mums abiem izeja ir? — vēl arvien neno-mierinājies, Aļehins nesavaldīgi noprasīja, taču Kuprins nepaguva atbildēt, Atgājusi no mājas sienas, gurnus šūpodama, pie abiem piesteidzās sieviete ar lētu kažokādas boa ap kaklu.

— Atļaujiet aizsmēķēt, — piebāzusi seju pie Aļehina sejas, sieviete piesmakušā balsī palūdza. Aļehins uzrāva sērkociņu un pievirzīja uzliesmojušo uguntiņu sievietes papirosa galam. Uz dažiem mirkļiem no tumsas iznira uzkrītoši krāsotas lūpas un neskaitāmas krunci-

nas uz zoda. Kļuva iespējams pustumsā saskatīt lielas, gurdas acis, zilus lokus zem tām un novārgušu seju ar .-.likti aizkrāsotiem plankumiem un grumbām.

— Pateicos, — sacīja sieviete, kad viņas papirosa galā iekvēlojās sarkana uguntiņa. Viņa vēlreiz izteiksmīgi paskatījās Aļehinā un šūpojošā gaitā devās atpakaļ pie sienas.

— īsta Stūres Soņka no jūsu «Bedres», — Aļehins piezīmēja, atcerēdamies, cik patiesi Kuprins savā stāstā aprakstījis šādu sieviešu traģisko likteni.

Viņi gausi soļoja tālāk pa naksnīgās Parīzes vāji apgaismotajām ielām.

— Kā tev ar veselību? — rakstnieks pārtrauca klusumu.

— Var iztikt, — lielmeistars izvairīgi atbildēja.

— Es skatos: tu esi nopietni nācis pie prāta, — Kuprins turpināja. — «Martjaničā» tevi īpaši pavēroju. Tu dzēri tikai kafiju un limonādi. Esi metis pie malas «žu-ļikus» un «nikolaškas»?

— Tagad man nav tiesību dzert. Manai dzīvei radies mērķis.

— Lūk, kā! — Kuprins izsaucās, neuzskatīdams par vajadzīgu sarunu biedru izvaicāt.

— Man jāuzvar Eive. Tas man ir ļoti svarīgi!

— Kā tad veicas ar revanšu? — Kuprins apvaicājās.

— Esmu dzirdējis, ka radušies kādi sarežģījumi.

— Bija gan, bet nu viss ir nokārtojies. Holandieši kādu laiku gražojās, teica, ka neesot naudas. Tad es sarunāju spēlēšanu Zemmeringā^18. Tiklīdz sāka draudēt briesmas, ka viņu Eivem vajadzēs atkārtoto maču spēlēt svešā zemē, tūliņ atradās nauda arī Holandē.

— Cilvēks tomēr ir interesants radījums, — Kuprins nogrozīja galvu. — Es lasīju rakstus par revanša maču. Kā tevi slavēja trīsdesmit piektajā gadā pirms pirmās tikšanās! Toreiz Eivi neviens neuzskatīja par nopietnu pretinieku. Bet nu visi vienā mirklī pārsviedušies holandieša pusē.

— Un visvairāk aizvaino tas, — Aļehins piebalsoja,

— ka Eive taču mani mačā pieveica ar minimālu pārsvaru. Vienas pašas neveiksmīgas pēdējās partijas dēļ es «augsto» speciālistu acīs jau esmu kļuvis nekur nederīgs!

— Visi tomēr nav Eives pusē, — Kuprins piezīmēja.

«— Laskers arī tagad ir par tevi. Es lasīju: viņš uzskata, ka pēc nepieciešamās atpūtas tu šaha pasaulei vēl sniegsi daudz brīnišķīgu partiju.

— Lieliskais vecītis! — Aļehins sirsnīgi sacīja.-—Cik liela nozīme viņam bijusi manā dzīvē! Vai jūs zināt— viņš ir aizbraucis no Vācijas.

— Kā tā?!

— Aizbraucis pavisam. Pareizāk sakot, aizbēdzis, —• Aļehins paskaidroja.

— Arī viņu Hitlers pieveicis, — Kuprins nogrozīja galvu.

— Nacisti viņam atņēmuši visu: māju, darbu un naudu. Dzīve jāsāk no jauna.

— Un kur viņš tagad dzīvos? — Kuprins apvaicājās.

— Visticamāk, ka Maskavā.

— Lieliski! Tātad mēs redzēsimies, — rakstniekam izspruka.

— Ko?!

— Jā, Saša. Es braucu uz Maskavu. Esmu izlēmis cieši un galīgi. Uz mājām — kāds prieks!

— Kad tad?

— Varbūt jau tuvākajās dienās.

— Bet kā tad ar izbraukšanas vīzu, ar biļetēm? —« Aļehins interesējās.

— Pagaidām vēl nav, bet sola. Vilcina... bet es plēsīšos ar zobiem un nagiem ... Ja nelaidīs vilcienā — iešu kājām. Soļošu pa gulšņiem, bet līdz Maskavai tikšu!

— Vai tie zina? — Aļehins ieprasījās, norādīdams kaut kur atpakaļ.

— Es viņiem pateicu, bet... ne visu. Vispārējos vilcienos, aptuveni. Un kādu traci sacēla tā paša dēļ! Tieši pirms tavas ierašanās. «Tevi aizsūtīs uz Sibīriju!» viņi klaigāja. Un zini, ko es viņiem atbildēju? «Celi ovs,» es teicu, «uz Sibīriju brauca pats par savu naudu, bet es braukšu uz valsts rēķina!»

Sis teiciens Kuprinam acīmredzot bija iepaticies — viņa seja labpatikā staroja. Kādu laiku abi soļoja klusēdami. Viņiem pretī nāca strādnieki, steigdamies rnājās pēc darbadienas, novēlojušies pieejamas izklaidēšanās Cienītāji. Ik pa brīdim gadījās kāds apskāvies pārītis, mīlnieki nekautrēdamies skūpstījās garāmgājēju acu priekšā. Pāris reizes staigules mēģināja pievērst sev abu labi ģērbto vīriešu uzmanību, bet — ak vai! — veltīgil.

— Tagad ir tava kārta posties uz Maskavu, — Kuprītis noteica.

— Vai jūs tā uzskatāt? — Aļehins ievaicājas.

— Es lasīju tavu telegrammu avīzē «Izvestija». Labi darīts! Jau sen vajadzēja.

— Labāk vēlu kā nekad, — Aļehins iesmējās.

— Vai zini, kā vēl mēdz teikt? — Rakstnieks paraudzījās sarunu biedrā. — «Var izdarīt muļķību, bet nedrīkst nomirt par muļķi.»

— Man Amsterdamā labi pateica Laskers, — Aļehins piebilda. — «Labāk lai tevi strostē tas, kurš mīl, nekā slavē vienaldzīgais.» Es jau esmu saņēmis uzaicinājumu spēlēt starptautiskā turnīrā Maskavā.

— Tas būs maijā.

— Jūs zināt visus šaha jaunumus, Aleksandr Ivano-vič! Es atceros jūsu spožo rakstu avīzē «Vozroždeņije» par manu uzvaru. Vai jūs pats labi spēlējat šahu?

— Nē, — Kuprins klusi iesmējās. — Es esmu lielāks speciālists franču cīņā.

Un piebilda: Jaunībā es tiešām mēdzu iegriezties

šaha kafejnīcās.

— Zinu. Esmu lasījis jūsu stāstu «Marabu».

— Nu, tas ir tikai joks.

— Starp citu, Aleksandr Ivanovič, jūsu varonis stāstā spēlē Marabu gambītu — zirdziņš iet no b-viens uz b-trīs. Vai jūs zināt, ka tāds gājiens nav iespējams?

— Saša! Kaut arī es esmu cīkstonis, bet tik daudz tomēr no šaha saprotu. Slikti šahu pārzina mans varonis... Kā esi izlēmis — vai brauksi uz turnīru? — Kuprins pēc nelielas pauzes mainīja sarunas tematu.

— Nē. Uz Maskavu varu braukt, tikai būdams pasaules čempions!

Kuprins pārdomāja.

— Laikam tev ir taisnība, — viņš beidzot noteica. — Bet es gan braucu turp... nepavisam nebūdams čempions.

Abi nonāca pie neliela laukuma. Kuprinam vajadzēja doties uz pilsētas centru, Aļehinam — pa labi. Divi vientuļi krievi ilgi stāvēja zem platas, kuplas kastaņas, novilcinādami šķiršanās brīdi. Abi apsprieda pēdējos notikumus pasaulē un paši savu likteni. Tikmēr ielas jau bija kļuvušas gluži tukšas, jau bija vēls, vajadzēja tomēr doties mājup.

— Nu, paliec sveiks, Saša! — Kuprins atvadījās pirmais. — Kur nu mēs tagad satiksimies?

— Uz redzēšanos, Aleksandr īvanovič! Rīt es atkal dodos ceļā. Ko lai dara — seansi. Es jums novēlu vislabāko, vislielāko laimi, Un, atklāti sakot, man tik ļoti gribētos iet jums blakus... pa gulšņiem.

Viņi paspieda viens otram roku, tad strauji apskāvās. Kuprins nozuda ielas pustumsā, Aļehins ilgi skatījās viņam nopakaļ. Ja viņš būtu zinājis, ka rakstnieka dienas ir skaitītas, ka tas brauc uz Maskavu slims ar šausmīgu, nedziedināmu slimību!

Pāri ietvei līka kupli zari, veidodami tādu kā garu tuneli, Kuprina nelielais, plecīgais stāvs te iznira nejaušas laternas gaismā, te nozuda tumsā. Viņš soļoja lēni, tomēr stingri sperdams soļus, it kā patiesi dotos kājām pa gulšņiem uz tālo, bet sirdij tuvo Maskavu.

Mačs, ko divdesmit septītajā gadā Kapablanka zaudēja Aļehinam, kubietim kļuva par negaidītu, apstulbinošu triecienu. «Kā tas varēja notikt?» viņš vaicāja pats sev jau pirmajās dienās, kad šaha kronis vairs nerotāja viņa galvu. «Es taču īsi pirms tam ieguvu spožu pirmo vietu Ņujorkā, pierādīju, ka esmu pārāks par visiem spēcīgākajiem lielmeistariem. Nezaudēju nevienu partiju, par divarpus punktiem apsteidzu Aļehinu! Un kādas partijas es nospēlēju! Kaut vai pret Špīlmanu — saņēmu pirmo balvu par skaistu spēli. Tas bija triumfs, vispārēja sajūsma! Šaha debesis virs galvas bija tik tīras, neviena mākonīša, — un piepeši šis noslēpumainais trieciens!»

Kā visi sevī iemīlējušies, likteņa izlutināti cilvēki, Kapablanka nespēja pienācīgi novērtēt pretinieka spēles spēku, saprast, kādos šaha meistarības augstumos Buenosairesā bija pacēlies Aļehins. Viņš uzskatīja, ka krieva uzvarai daudzējādā ziņā ir gadījuma raksturs, centās savu sakāvi izskaidrot vienīgi ar paša kļūdām.

Kapablankam tomēr būtu vajadzējis ieklausīties mača un Aļehina spēles novērtējumā, ko deva pasaules spēcīgākie šahisti.

«Jāatzīst, ka Aļehins ir pats lielākais šaha ģēnijs, kāds vien jebkad dzīvojis,» rakstīja lielmeistars Rihards Retī. «Es ticēju Aļehina uzvarai,» viņam piebalsoja Emanuēls Laskers. «Šī bija nelokāma cīnītāja uzvara pār prātu, kas vairās no visa neskaidrā.» Amerikāņu čempions Frenks Māršals atbildēja ar joku.

«Ko jūs teiksiet par Aļehina uzvaru?» korespondents viņam vaicāja.

«Tā man nāca negaidīti,» šaha veterāns atbildēja. «Bet, kad es zaudēju mačā pret Kapablanku, tas man nāca vēl negaidītāk.»

Pats AJehins par savas uzvaras iemeslu vienīgi noteica: «Buenosairesā es spēlēju kā vēl nekad savā

mūžā.» Un tūliņ izteica domu, kas derēja par nopietnu brīdinājumu zaudējumu cietušajam čempionam. «Kapa-blankas šaha spēles mīnusi ir nenozīmīgi,» AJehins rakstīja, «un es tikai ar pūlēm varēju tos izmantot, toties tie nav iznīdējami, jo ir pārāk cieši organiski saistīti ar viņa cilvēciskajiem, pārlieku cilvēciskajiem trūkumiem.»

Nopietns aizrādījums! Ko pēc šāda novērtējuma butu darījis šahists, kurš izturas kritiski pats pret sevi un pret saviem trūkumiem? Labākā izeja — jāpārtrauc spēlēt, dziļi jāanalizē sakāves cēloņi, ilgstoši un neatlaidīgi jāstrādā, lai izskaustu trūkumus. Vai tad AJehins kādreiz nebija tā rīkojies? Vai Laskers, pēc tam kad kaujā ar Kapablanku bija dabūjis bīstamas «sūces», nebija devies uz klusu Berlīnes «doku», lai divus gadus veiktu «kapitālo remontu»? Iespējams, ja Kapablanka būtu rīkojies tāpat, šaha pasaule drīz vien atkal ieraudzītu mirdzam viņa ne ar ko nesalīdzināmo ģēniju, jau brīvu no tumšajiem aizēno jumiem, ko bija radījusi pārliecīgā slavināšana, glaimi un uzmācīgā sajūsma.

Ja Kapablankam būtu bijuši nopietni draugi, kas viņu patiesi mīl, tie būtu viņu atturējuši no rupjajam kļūdām, kādas viņš izdarīja nākamajā dienā pēc šaha troņa zaudēšanas. Diemžēl viņa Ņujorkas aizgādņi un skolotāji Finka un Lēderera kungi musināja straujo kubieti, lai rīkojas tīri amerikāniskas reklāmas un ultimātu stilā. Kapablankas izturēšanās pēc sakāves, viņa raksti, vēstules, rīcība — tā bija visīstākā panika, tāda cilvēka izmisums, kurš pēc jūtama trieciena zaudējis pašsavaldību. Kubietis sāka mētāties šurp un turp, drudžaini meklēdams izeju, un vairākkārt rīkojās gauži nepārdomāti un muļķīgi.

Tūliņ pēc mača ieradies Ņujorkā, Kapablanka griezās pie ASV Šaha federācijas prezidenta ar vēstuli, kurā lūdza organizēt revanša maču. Šķiroties Argentīnā, Aļe-hins kubietim bija apsolījis gaidīt viņa izaicinājumu tieši gadu — līdz 1928. gada 29. oktobrim. Šķiet, uzdevums būtu vienkāršs — jāpanāk revanša mača organizēšana. Taču Hosē Raula nemierīgais, tiešais raksturs šādu gausumu nespēja izturēt. Viņam vajadzēja pēc iespējas ātrāk kaut kā attaisnoties par savu sakavi pasaules priekšā.

Un viņš raksta vēstuli Starptautiskas šaha federācijas prezidentam Ribū kungam. Tas nu bija galīgi bezjēdzīgs solis, jo tolaik pasaules čempions nerēķinājās ne ar kādu organizāciju; šādas izturēšanās «labāko paraugu» savos sešos valdīšanas gados sniedza pats Kapablanka. .Vēstulē kubietis lūdza ietekmēt Aļehinu un mainīt mača nosacījumus. Vajagot samazināt spēlējamo partiju skaitu, pagarināt spēles laiku un pazemināt honorāru. Starp rindiņām varēja izlasīt: lūk, kāpēc Hosē Rauls Argentīnā zaudēja.

«Piedodiet, senjor Kapablanka!» varēja izsaukties šaha spēles cienītājs kaut kur Arizonas štatā, izlasījis šo vēstuli. «Jūs taču pats izstrādājāt Londonas nosacījumus un pats piespiedāt visus pretendentus tos parakstīt. Jūs cieši uzstājāt, lai katrs, kurš gribētu izaicināt jūs uz maču, bez ierunām izpilda šos nosacījumus. Cik daudzi interesanti šahisti nevarēja sacensties ar jums tieši šīs jūsu nepiekāpības dēļ! Un nu, kroni zaudējis, jūs krasi maināt attieksmi pret šiem nosacījumiem.»

Aļehins kategoriski protestēja pret mača nosacījumu mainīšanu. Turklāt kāpēc tad Kapablanka sešus gadus uzskatīja par iespējamu personiski izšķirt jautājumus par pirmo vietu pasaulē, bet tagad grib atņemt šīs likumīgās tiesības jaunajam čempionam? «Es godīgā, grūtā cīņā uzvarēju jūs sešās partijās,» Aļehins dusmīgs atbildēja, «un stiprāku par sevi es atzīšu tikai to, kurš mani uzvarēs sešās partijās.»

Spēris vienu kļūmīgu soli, Kapablanka neatturējās ari no otra — šoreiz jau pavisam muļķīga. «Šaha spēle iet bojā, tai draud nāve neizšķirtu partiju veidā,» viņš apgalvoja savā plaši izreklamētajā rakstā. «Šaha spēle ir steidzīgi jāreformē.» Un viņš ķērās pie praktiskas noteikumu mainīšanas. Cilvēki, kam patika senā spēle un paša Kapablankas labākie mākslinieciskie sniegumi, ar smaidu izlasīja, ka viņš nesen nospēlējis veselu maču pret Gezu Maroci jauna veida šahā. Galdiņš bija sešpadsmit kvadrāti reiz divpadsmit, spēlē piedalījās četri karaļi, astoņi torņi un trīsdesmit divi bandinieki. Nebija viegli vadīt tādu armiju: katra partija ilga piecpadsmit stundas! Kapablanka mačā uzveica Maroci ar četri pret vienu, bet ļoti daudz zaudēja šaha pasaules acīs. «Kamēr Kapablanka bija pasaules čempions, viņš neuzskatīja, ka šaham nepieciešama reforma,» Aļehins mierīgā garā komentēja Hosē Raula rīcību.

Un apjukušais eksčempions izdarīja vēl vienu kļūdu. Būtu viņš nogājis «pagrīdē», pārtraucis praktisko uzstāšanos, viņš cilvēku acīs būtu palicis ģeniālais izredzēto turnīra uzvarētājs Ņujorkā. «Lai arī mačā viņš zaudēja,» spriestu šaha cienītājs, «bet turnīros Aļehins vēl ne reizi nav kubieti pārspējis. Vienam zaudējumam var būt gadījuma raksturs, dodiet šim nesalīdzināmajam šaha cīnītājam iespēju vēlreiz spēlēt ar Aļehinu.»

Taču Kapablanka aizbrauca uz Eiropu un sāka spēlēt visos turnīros, kur vien bija iespējams. Šī dziņa bija saprotama: ātrāk pierādīt savu vienreizīgumu, apliecināt tiesības uz zaudēto kroni, uz atkārtotu maču ar čempionu. Taču — ak vai! — neuzvaramības oreols bija zaudēts un «šaha mašīna» sākusi čīkstēt: nekādus lielus panākumus kubietim neizdevās gūt. Interesanti, ka Bo-goļubovs un Nimcovičs, tajā periodā turnīros apsteiguši Kapablanku, bija tieši tie Aļehina domubiedri, kas krasi cīnījās pret šaha spēles nāvi neizšķirtu partiju dēļ un praksē pierādīja šaha kombinatorikas dzīvīgumu. «Kaut gan tituls ir zaudēts, pašpārliecinātības Kapablankam ir palicis pārlieku daudz, bet ģeniālā intuīcija sāk viņam kļūt neuzticīga,» rakstīja kāds lietpratējs pēc divdesmit astotā gada turnīra Kisingenē.

Aļehina un Kapablankas personiskās attiecības kļuva ar katru dienu asākas. Viņi nelaida garām nevienu iespēju viens otram iedzelt avīžu rakstos, kā arī publiski uzstājoties intervijās. Jau Buenosairesā uz mača beigām abi apmainījās frāzēm tikai ar sekundantu starpniecību, taču tagad viss bija kļuvis tīri smieklīgs. Ātrsirdīgais Kapablanka nekavējoties atstāja istabu, tiklīdz tur parādījās Aļehins. Karlsbādē, kur divdesmit devītajā gadā tika spēlēts starptautisks turnīrs, ieradās Aļehins. Viņš iegāja aiz barjeras, lai apskatītu partijas. Kapablanka nekavējoties pielēca kājās un, pieskrējis pie tiesneša, izteica noteiktu protestu.

— Jā, bet viņš ir pasaules čempions, es viņu nevaru dzīt laukā, — tiesnesis iebilda.

Nākamajā dienā atkal jauns kubieša dusmu izvir* dūms. Acīmredzot uzzinājis par Hosē Raula protestu, Aļehins nolēma vēl lieku reizi paieties gar galdiņiem.

Kā gari lai saķildojušos gigantus piespiež spēlēt abus vienā turnīrā?

— Esmu ar mieru spēlēt par divdesmittukstoš liru lielu honorāru, — Aļehins trīsdesmitajā gadā sacīja Sanremo turnīra organizētājiem.

— Lieliski! Tātad mēs tagad varam uzsākt sarunas ar Kapablanku.

— O, tad ir pavisam cita runa! Ja piedalās Kapa-blanka, mans honorārs pieaug līdz četrdesmit tūkstošiem, — Aļehins paziņoja.

Ivans Ivanovičs bija galīgi saķildojies ar Ivanu Ņi-kiforoviču! Vai maz jāpiebilst, ka tad, kad Kapablanka divdesmit astotā gada astotajā oktobrī aizsūtīja Aļehi-nam izaicinājumu uz revanša maču, tas, «aizmirsis» Argentīnā doto solījumu, atbildēja, ka ir jau saistīts ar agrāk dotu solījumu Bogoļubovam. Ziņodams to kubietim, Aļehins nepalaida garām izdevību vēlreiz iedzelt bijušajam pasaules čempionam. «Šaja ziņā,» Aļehins rakstīja, «es rīkojos, pamatodamies uz jau esošiem pre-cendentiem tajā periodā, kad jūs bijāt čempions, un es jūsu rīcību vienmēr tiku uzskatījis par taisnīgu.»

Jau bija pagājis divdesmit devītais un trīsdesmitais gads, un cerību uz revanšu kļuva aizvien mazāk un mazāk. Pa šo laiku Kapablanka nebija pārsteidzis šaha pasauli ne ar izciliem sportiskiem sasniegumiem, ne ar skaistām partijām, kamēr viņa vēsturiska pretinieka zvaigzne spīdēja arvien spožāk un spožāk. Bogoļubovu Aļehins mačā, burtiski, sagrāva — tas bija nopietns brīdinājums pārējiem šaha troņa pretendentiem. Sanremo turnīrā čempions apsteidza otrās vietas ieguvēju par veseliem trīs ar pusi punktiem, bet nākamajā gada Biedā atstarpe sasniedza gluži fantastisku skaitli — piecus ar pusi punktus. Kuram gan bija cerības gāzt tādu gigantu! Nu jau Aļehins droši piekrita revanša mačam ar Kapablanku, jo bija lieliski iepazinis mecenātu paradumus. Kurš no tiem gan izmetīs dolārus gluži bezcerīgam pasākumam? Kapablanka vairākas reizes izaicināja pasaules čempionu uz revanša maču, bet — ak vai! — ikreiz ar sarūgtinājumu pārliecinājās, ka naudu šīm sacensībām nedod ne Eiropā, ne Amerikā, pat ne dzimtajā Kubā.

Cerību atgūt šaha kroni palika arvien mazāk un mazāk, Kapablanka arvien tālāk un tālāk atvirzījās no šaha spēles. Kuba vēl aizvien atbalstīja savu elku. Lai arī viņš nav pasaules čempions, bet vai tad māte slimu bērnu mīl mazāk nekā veselu? Kubieši piekomandēja Hosē Raulu te vienai, te citai sūtniecībai Eiropā, atstājot viņam pietiekami laika šaha nodarbībām. Ja nu apdzisušais vulkāns pēkšņi atdzīvojas!

Bet nekā! Kapablanka arvien retāk piedalās turnīros, arvien mazāk viņa vārds parādās avīžu šaha ailēs. Tiesa gan, viņš ir redzams te kafejnīcā «Režāns», te Londonas klubā. Viņš aizrautīgi spēlē, bet tikai.., bridžu; triju gadu laikā bijušais troņa īpašnieks nav izspēlējis nevienu turnīra partiju.

Paklīda runas par Hosē Raula slimību, tika nožēlots kādreiz visspožākās šaha zvaigznes priekšlaicīgais noriets. «Vai tiešām šis neatdarināmais šaha brīnumdaris tā arī aizies no dzīves?» kubieša cienītāji bija neizpratnē. «Vai tiešām pasaule vairs neredzēs viņa izsmalcinātos pozicionālos manevrus, filigrānās galotnes, dziļās stratēģiskās ieceres? Tas nevar būt...»

Šaha pasaule cerēja un gaidīja...

2

«Nav nekā sliktāka par to, Ja bridža četriniekā iekļūst viens slikts spēlētājs,» Kapablanka sprieda. «Tāds samaitā visu kompāniju. Un, ja tāds turklāt vēl iedomājas no sevis diezin ko, tad ir tīrais posts. Vajadzēja arī Robertam atvest uz kafejnīcu «Režāns» savu priekšnieku! Uzpūtīgs tītars! Nekā nejēdz no bridža! Tirgojas, it kā viņam būtu pilnas rokas trumpju, bet patiesībā ir sīkači vien. Sabojāja visu vakaru. Un vēl saka: sarunāsim parīt satikties atkal!»

Kapablankas pavadonis Aurelio Giļjens ari nebija apmierināts ar kafejnīcā «Režāns» pavadīto vakaru, bet viņš pa paradumam savu neapmierinātību skaļi neizteica. Vēl bija agrs, un draugi pēc kafejnīcas «Režāns» nolēma vakara atlikušo daļu pavadīt pazīstamā Mon-martras kabarē «Jautrais trusītis». Nesteigdamies viņi soļoja pa naksnīgo Parīzi un drīz vien nokļuva pustumšā, omulīgā zālē, kur nakts patvērumu varēja atrast līksmībai nodevušies cilvēki. Saimnieks sagaidīja viņus pie durvīm un aizveda uz labāko vietu: pret pastāvi-*, giem viesiem — turklāt vēl diplomātiem — jābut laipiņām.

Kabarē telpā bija daudz cilvēku: kad sākās dejas, pāri blīvi piepildīja laukumiņu zāles centrā. Nebija iespējams paspert ne soli, dejotāji tikai šūpojas uz vietas. Muzikanti īpaši spēlēja tikai lēnas dejas. Uz estrādes tika rādīta programma, mākslinieki dziedāja un dejoja. Reizēm slaidās, pusapģērbtās dziedātājas nokāpa no skatuves zālē un dziedāja frivolas dziesmiņas, staigādamas starp galdiņiem un koķetēdamas ar apmeklētājiem.

Tikko oficiants bija no draugiem pieņēmis pasūtījumu, pie ieejas parādījās Kapablankam pazīstams amerikāņu sūtniecības darbinieks Džons Birns. Viņam blakus stāvēja slaida, stalta dāma, kas tūliņ piesaistīja daudzu apmeklētāju uzmanībū, Tas bija sieviešu tips, kas vienmēr bija satraucis Kapablanku — un vai gan viņu vien? Gaišie mati sasukāti kuplā frizūrā, lielas, gaišzilas acis, izteiksmīgi, smalki skaistas sejas vaibsti. Melns, priekšpusē slēgts pana tērps ieskava smuidro augumu. Mugurpusē kleitai bija dziļš izgriezums, kas atsedza skaistu, gludu muguru.

Kapablanka pasteidzas atnācējus uzaicināt pie sava galdiņa.

— Olga Cegodajevas kundze, — Birns stādīja priekšā savu pavadoni.

— O, cik interesants vārds! — Kapablanka pārsteigts izsaucās.

— Olga ir krievu kņaziene, — Birns paskaidroja un piebilda: — No tās pašas zemes, no kuras Aļehins.

— Cik reižu esmu jūs lūdzis manā klātbūtnē neizrunāt šo vārdu! — Kapablanka aizsvilās. Tikaļ krēslas dēļ nebija manāms, ka viņš piepeši nosarka. Ātri attapies, Hosē Rauls paaicināja viesmīli un, uzsvērti laipni izturēdamies pret dāmu un draugiem, it ka atvainojas, lūgdams aizmirst viņa acumirklīgo aizsvilšanos.

Birns un Olga iekārtojās pie galdiņa un pasūtīja vakariņas. Drīz sāka risināties dzīvas sarunas; trīs vīrieši cits par citu izklaidēja dāmu, stāstīja viņai jocīgus_ atgadījumus, uzjautrinošus notikumus, pavēstīja jaunākās avīzēs lasītās tenkas. Tiesa gan, Aurelio reti iejaucās sarunā, toties pārējie divi bija labā formā. Kapablanka raudzījās apburošajā blakussēdētājā ar neslēptu sajūsmu — viņam arvien vairāk iepatikās gan viņas seja, gan guldzošā balss, gan ari skanīgie, mazliet apvaldītie smiekli.

Vīrieši nepavisam nebrīnījās, kad Olga drīz saka aizvien vairāk uzmanības veltīt Kapablankam. Ko lai dara — vai gan iespējams sacensties ar cilvēku, kam tik pievilcīga āriene, maigas manieres, ko sievietes tik ļoti ciena, kam ir pasaules slavenības oreols? Birns neizrādīja nekādas satrauktības pazīmes: acīmredzot viņu ar Olgu saistīja tikai draudzība vai varbūt vienīgi pazīšanās. Kapablanka bija tik jauks, laipns un asprātīgs kā reti kad; Olga ar neslēptu sajūsmu raudzījās viņa pelēkzaļajās acīs un ar smaidu atbildēja uz viņa juteklisko lūpu smaidu. Vai maz jāsaka, ka uz vakara beigām starp abiem bija izveidojušās tās neredzamās saites, kas reizēm no pirmā acu uzmetiena saista vīrieti un sievieti.

Olga pastāstīja Hosē Raulam par savu dzīvi, piesardzīgi izvaicāja par viņu pašu. No viņas vārdiem Kapablanka saprata, ka krieviete ir daudz lasījusi, daudz ko zina un ir pat rakstījusi krievu žurnālos. Iesākusi par to runāt, viņa piepeši kubietim pavaicāja:

— Jums nepatīk krievi?

— Kāpēc jūs tā domājat? — Kapablanka brīnījās.

— Jūs tā aizsvilāties, kad te pieminēja Aļehina vārdu^

— A, tas ir pavisam kas cits! — Hosē saprata. — Šis cilvēks man dzīvē nodarījis ļoti daudz Jauna. Es jūs lūdzu nekad nerunāt par viņu. Bet krievus? Es divreiz esmu bijis Krievijā, man tur ir ļoti daudz draugu.

Sāka spēlēt mūzika, Kapablanka uzlūdza Olgu dejot. Rāmi kustēdamies lēna tango ritmā, abi cieši raudzījās viens otram acīs.

Kopā viņi veidbja skaistu pāri, un šo iespaidu nebojāja pat tas, ka Olga bija mazliet garāka par savti partneri — augsto papēžu dēļ.

— Ka-pa-blanka, — Olga piepeši iečukstēja Hosē gandrīz ausī. — Es aizveru acis un redzu tālo bērnību. — Olga nolaida plakstiņus — tumšs aizkars aizsedza divas gaišas, zilas uguntiņas. — Es redzu krievu avīzes ar mazām, savādām figūriņām. Šaha meistaru vārdus un to vidū pašu pirmo — Kapablanka!... Toreiz es brīnījos: kas tas tāds ir—-šahs? Laikam tā nav vienkārša spēle, ja jau visa pasaule grib zināt, kas noticis ar šiem miniatūrajiem tornīšiem, ar ņiprajiem zirdzfa ņiem...

— Bet vai jūs pati spēlējat šahu? Olgas atmiņas pārtrauca Hosē.

— Nē, bet jau rīt sākšu mācīties.

— Es jūs lūdzu, nevajag! — Hosē iebilda. — Šahs tik ļoti bojā sievietes skaistumu.

— Tādā gadījumā es pētīšu Kapablanku, viņa visskaistākās partijas, — Olga koķeti sacīja un atkal pievērsās atmiņām: — Es atceros, avīžes daudz rakstīja par Krievijas labākajiem spēlētājiem, bet ikreiz, kad bija runa par Kapablanku, rakstu tonis kļuva patētisks. Hosē Rauls Kapablanka i Graupera — cik noslēpumains šis vārds likās katram krievam! Un šim vārdam vienmēr tika pievienoti epiteti: labākais, ideālais, nepārspētais. Es nespēju iedomāties viņa seju — to man aizsedza te tornis, te zirdziņš. Dažreiz tā mirdzēja kroņa spīduma oreolā. Un tad es reiz izlasīju vārdus, kas galīgi pārsteidza manu iztēli: «Skaistais Kapablanka».

— Mīļā* jūs mani sāpināt, — Kapablanka sacīja, pielāgodamies Olgas tonim. — Tas taču bija pirms divdesmit gadiem!

Hosē Rauls protestēja pret uzslavām, ar ko Olga neskopojās, tomēr nebija grūti noprast, ka tieši šādas uzslavas viņam bija sevišķi tīkamas. Olga to noprata ar savu sievišķo nojausmu un tūliņ uzņēma vispareizāko toni, kas allaž bija kā balzams kubietim, kurš bija samīlējies pats sevī. Varbūt citu vīrieti arī samulsinātu tik atklāti teiktie, neapvaldītie komplimenti un jūsmīgie slavinājumi, tikai ne Kapablanku...

— Avīzes rakstīja, — Olga turpināja čukstēt, — par viņa patīkamajām manierēm un nepārspējamo ģenialitāti. Man acu priekšā rādījās aina, kā viņš, cienītāju pūļa ielenkts, smaidīdams pieiet pie šaha galdiņa, pieskaras mazajām figūriņām un tās kā apburtas tūliņ sāk starot un atdzīvojas... Man nenāca ne prātā, ka reiz es Kapablanku satikšu...

No kabarē viņi aizgāja kopā un kopš tās reizes katru brīvu brīdi pavadīja divatā. Olga atklāja Hosē savu likteni. Bērnība Krievijā, revolūcija, emigrācija. Neveiksmīgas laulības, vientulība. Un vai tad arī viņš nebija vientuļš pat visspožākajā slavas oreolā? Tāla, sirdij sveša ģimene, klaiņošana pa Eiropas valstīm. Precēts vecpuisis, pienākumi bez prieka. Olga no sirds

smējās, klausīdamās Hosē stāstu, kā divdesmit devītajā gadā Karlsbādē viņš partijā ar Zemišu nepamanījis, ka zaudēs zirdziņu, jo viņam tobrīd pasniegta telegramma ar vēsti par sievas ierašanos.

Hosē Rauls iemīlēja Olgu. Mūžīgie vieglie panākumi pie visas pasaules sievietēm nebija viņā iznīdējuši alkas pēc dziļām, spēcīgām jūtām. Kubieša sirds gaidīja pastāvīgu pieķeršanos, ne velti viņš reiz bija tik augstu vērtējis Končitas uzticīgo mīlestību. Drīz vien pienāca brīdis, kad Hosē Rauls cieši apņēmās saistīt savu dzīvi ar Olgu. Glorija pret šķiršanos neiebilda, kaut ilgstošais process prasīja laiku. Tagad Hosē un Oļga apmetās kopā, lai gan pasaules priekšā kautrējās pārlieku izcelt savas attiecības.

Reiz, ceļodami pa Eiropu, abi apmetās Ķelnē. Pastaigādamies pa šīs vācu pilsētas ielām, abi runāja par šahu.

— Saki, Hosē, — kāpēc tu nepiedalies turnīros? — Olga apvaicājās.

— Tie man sagādā maz prieka, mīļā, — Kapablanka skumīgi atbildēja.

— Kāpēc?

— Gāztam karalim arvien ir nepatīkami atgriezties valstībā, kur viņš reiz bijis pavēlnieks.

— Bet ja nu viņam ir cerības atkal kļūt par karali?

— Man personiski tādu cerību sen vairs nav, r—, Hosē papurināja galvu.

— Kāpēc?

— Es nu jau septiņus gadus vairs neesmu karalis,— Kapablanka paskaidroja. — Pieci no tiem pagāja niknā cīņā par savām tiesībām. Un ko esmu panācis? — viņš noplātīja rokas.

Olga steidza izkliedēt sava mīļotā skumjas.

— Jā gan, bet toreiz tu biji nelaimīgs, slims, dzīve tevi neinteresēja. Tagad ir pavisam citādi. Tagad kopā ar tevi esmu es, un es centīšos darīt visu, ko vien varu, lai tu būtu laimīgs. Mēs uzlabosim tavu veselību, padarīsim tevi atkal jaunu, možu un spēka pilnu.

— Paldies, mīļā Kikirikī! Tā patiesi ir laime, ka esmu sastapis tevi. — Jokaino iesauku Kikirikī Hosē bija ņēmis no bērnu pasakas, ko tika stāstījusi Olga.

— Es ļoti gribētu, Hosē, lai tu atkal nopietni nodotos šaha spēlei, — Olga ierosināja.

— Ko nozīmē — nodotos?

— Analizētu partijas, lasītu grāmatas, strādātu mā-: jās, kā to dara tavi kolēģi lielmeistari.

— Nē, mana mīļotā! Pie tā radinās kopš bērnības. Bet es... Ja gribi zināt, — Kapablanka iesmējās, — man pat nav šaha galdiņa!

Viņi iegriezās katedrālē. Zem augstajam velvēm abi Uzreiz jutās mazi un samulsuši. Taču abi mīlēja viens otru, bija kopā un nekas viņus nebaidīja. Olga nopirka svecīti un aizdedzināja to. Tā viņa bija darījusi kādreiz Krievijā. Viņa jau sen nebija skaitījusi lūgšanas, bet šeit ilgāku laiku pakavējās pie svētbildes un kaut ko fanātiski čukstēja. Kapablanka atgāja nost, lai viņu netraucētu.

— Vai zini, par ko es skaitīju lūgšanu, dārgais? — Olga pavaicāja Hosē, kad abi bija iznākuši no katedrāles. —- Ne.,. Tagad es neteikšu... Kaut kad velak. Man šķiet, ka mana lūgšana tika uzklausīta.

Tajā pašā vakarā Hosē saņēma savas mīļotās roku un, raudzīdamies viņai acīs, sacīja:

— Mans bērns! Es atcerējos mūsu sarunu katedrālē.

Tev gribētos mani atkal redzēt par čempionu — slavas augstumos. Kā gan ne, tava Vēlēšanās ir saprotama. Labi, mīļā, es atgriezīšos pie šaha_ spēlēs. Tikai tevis dēļ. Vēlreiz mūžā kļūšu par spēcīgāko šahistu pasaulē. Pēdējos gados es biju visā vīlies. Es pat ienīdu šahu. Taču nu viss ir mainījies. Es atkal spēlēšu un spēlēšu labi. Un ar to es sagādāšu naudu, pietiekami daudz naudas mušu kāzām un iztikai. )

Drīz Glorija no Havannas atsūtīja piekrišanu šķirties, un Olga un Hosē oficiāli kļuva vīrs un sieva. Kapablanka baudīja ģimenes laimi kopā ar mīļotu sievieti. Gudrā un labsirdīgā Olga mācēja izprast Hosē raksturu un kļūt viņam ne tikai par uzticīgu sievu, bet arī par draugu un padomdevēju. Viņa mīlēja Hosē un šīs mīlestības dēļ daudz ko upurēja. Hosē viņai bija dievs, vīrieša ideāls; viņa labklājībai Olga bija ar mieru atdot visu.

Kad Hosē spēlēja turnīrā, viņa vienmēr atradās blakus. Nekustīga un klusa viņa sēdēja kaut kur netālu no galdiņā, pie kura spēlēja Hosē. Dažreiz viņai rokas bija grāmata, taču lasīja viņa reti. Daži viņai apvaicājās, vai neesot garlaicīgi sekot spēlei, ko pati nesaprot. Viņa atbildēja, ka nemaz nesekojot spēlei, bet gan Ka-pablankam.

Pētot vīra seju, viņa bieži zināja, kāda ir situācija uz galdiņa. Pats galvenais — būt viņam līdzās. Reizēm viņa domās sarunājās ar vīru. Manīdama, ka Hosē pagurst, viņa čukstēja: «Esmu tepat tev līdzās, mana uzticība tevi sargā.» Reizēm viņa iedomājās, ka stāv vīram blakus kā labais gars, pasargā viņu ho ļaunām domām, dara atmosfēru tīrāku un tīkamāku. Dažbrīd Olgai šķita, ka viņa pieskaras Hosē rokai, ieplūdinot enerģiju viņa ķermenī. Uz partijas beigām viņa jutās pagurusi, it kā pati būtu spēlējusi.

Reiz Olga pavaicāja Hosē:

— Saki — vai tu jūti manas domas, kad es cenšos tev palīdzēt spēles laikā?

Hosē iesmējās:

— Kādus niekus tu runā! Kā tad tu vari man palīdzēt, mans bērns? Bet man, zināms, patīk, ka tu esi līdzās. Es zinu, tas no manas puses ir muļķīgi, jo spēle tevi var nogurdināt.

Būdama iejūtīga un lādzīga, uzticīga un varbūt mazliet māksloti naiva, Olga panāca, ka Hosē viņu iemīlēja ar katru dienu vairāk, centās no viņas nešķirties ne uz brīdi. Dažkārt viņš pats brīnījās, kā no neskaitāmajām sievietēm, ko viņam dzīvē gadījies sastapt, tikai Olga vienīgā bija spējusi iegūt pār viņu tik neierobežotu varu. Viņa nebija nekādi pūlējusies to panākt. Viņa tikai mīlēja Hosē un nekurnēdama ziedoja viņam sevi visu. Tieši tas bija uzveicis pašpārliecināto, pielūgsmes izlutināto kubieti. Patiesi, sievietes vislielākais spēks ir viņas vājums.

Trīsdesmit ceturtā gada decembrī Kapablanka pirmoreiz pēc pārtraukuma spēlēja Heistingsas turnīrā. Izpaudās prakses trūkums —- viņš ieņēma tikai ceturto vietu. Tāds pats iznākums bija Maskavas turnīrā, kas tika spēlēts divus mēnešus pēc Heistingsas. Tomēr jau tad lietpratēji atzīmēja, ka kubieša spēlē parādījies kaut kas jauns. Viņš drošāk uzsāka cīņu, spēlēja mazāk īsu, neizšķirtu partiju. Gigants sāka mosties — gan pamazām un negribīgi, kūtri izriezdams savus spēkavīra plecus. Olga jutās apmierināta: Ķelnes katedrālē noskaitītā lūgšana sāka iedarboties.

Drīz vien nāca notikumi, kas vairoja Kapablankas 1 spēkus, iedvesdami viņam jaunas cerības. Aļehins zaudēja maču ar Eivi un vairs nebija šaha karalis. Senāk

Kapablanka bija spriedis tā: «Kas man ko pūlēties —• es gūšu panākumus, šaha pasaules atzinību, bet atkārtota tikšanās ar Aļehinu tikpat nav iespējama! Mūsu attiecības ir tādas, ka neviens nekad nespēs noorganizēt revanša maču, Ķilda nonākusi tik tālu, ka tikai pilnīga piekāpšanās no vienas puses varētu novest pie vienošanās. Bet kurš piekāpsies? Viņš, Hosē, vismaz netaisās to darīt!» Bija skaidrs — nav nozīmes ne pēc kā īpaši tiekties.

Un pēkšņi — tavu prieku! — viss uzreiz mainījās. Tagad karalis ir Eive, bet sportiskais holandietis vienu 6tru reizi izteicies, ka tuvākais pretendents uz šaha troni esot Kapablanka. Vajadzēja steigšus visiem pierādīt, ka Kapablanka vēl ir dzīvs, ka viņš vēl var iemirdzēties senākajā žilbinošajā spožumā. Tiesa gan, kubieti sarūgtināja ziņa, ka Aļehins nodrošinājis sev revanša maču, bet tad viņš nomierinājās. Diezin vai krievam viņa pilnīgā panīkuma stāvokli izdosies uzvarēt atkārtotajā mačā; tātad atliek tikai nogaidīt divus trīs gadus un pa šo laiku līdz spīdumam noslīdēt savus šaha ieročus. Nākotne Hosē un Olgai rādījās Visgaišākajās, visrožainākajās krāsās. Ir tikai labi jāspēlē, tikai jāpierāda atkal savas ārkārtējās spējas šahā!

Un Kapablanka sāk spēlēt tā, kā vēl nekad nav spēlējis. Sāpīga bija viņa šķiršanās no sievas, aizbraucot uz jaunu turnīru Maskavā. Kikirikī neriskēja braukt uz Valsti, kur viņas vecāki reiz bija pārdzīvojuši tik briesmīgus brīžus. Šķiroties Hosē viņai apsolīja Maskavā cīnīties tā, kā jau sen nebija cīnījies.

«Trīsdesmit sestajā gadā Maskavā es pirmoreiz pēc ilga laika spēlēju, lai uzvarētu,» kubietis vēlāk sacīja.

Uzvarēt Maskavā nemaz nebija tik viegli! Krievu galvaspilsētā sapulcējās draudīgs spēlētāju desmitnieks. Tiesa, Laskers nebija bīstams — jau sešdesmit astoņi uz pleciem, vai nu viņš līdz simt gadiem spēs labi spēlēt! Arī Flors bija zaudējis kādreizējo pārliecību, toties krievu zvaigzne Mihails Botviņņiks, kā allaž, cīnījās nikni un pašaizliedzīgi. Viņu abu partijā kādreiz vēlīgā laime atkal iepriecināja kubieti, dāvādama viņam punktu neizbēgamas sakāves vietā.

Turnīra pēdējā dienā skatītāji līdz pēdējai iespējai piepildīja Padomju nama Kolonnu zāli. Uz ielas pie ieejas jaunas ziņas gaidīja pūlis, radiokomentētāji paziņoja visai valstij katru izšķirošo partiju gājienu. Kapablanka bija Botviņņikam priekšā par puspunktu, tomēr pēdējā mirklī varēja atgadīties viss kas. Botviņņiks spēlēja ar l.ēvenfišu, kuru līdz šim bija bieži uzvarējis. Viss bija ntkarīgs no tā, vai Kapablanka spēs uzvarēt lielmeistaru hliskazesu. Ja ne, tad Botviņņikam bija lielas izredzes kubieti panākt un pat aiziet tam garām.

Skaists un impozants Hosē Rauls parādījās gaismas pielijušajā Kolonnu zālē. Viņš bija par kādām desmit minūtēm nokavējies. Grūti pateikt, vai tā bija nejauša vai iepriekš paredzēta aizkavēšanās. Viņš izskatījās tik starojošs un bezrūpīgs, ka likās, spēlējamā partija viņu ne mazākā mērā neuztrauc. Un atklātni viņš arī spēlēja tā, it kā nemaz netiektos pēc uzvaras. Ar mierīgu itāliešu partijas variantu, kas visbiežāk noved pie neizšķirta. «Būs dalītas pirmā un otrā vieta,» sprieda maskavieši.

Bet, lūk, balto pozīcijā iezīmējas neliels pārsvars. Pavisam maz pamanāms — to figūras tikai bija ieguvušas mazliet lielāku brīvību. Kāds cits kubieša vietā varbūt nemaz nepamanītu šo priekšrocību, bet pamanījis nespētu izmantot. Taču uz skatuves sēdēja atdzimušais Kapablanka! Vienā mirklī tika laists darbā leģendārais Ka-pablankas mehānisms — kubietis ar apbrīnojamu māku un precizitāti realizēja savu pārsvaru. Viņa manevru precizitāte bija tik pārsteidzoša, katrs Hosē Raula gājiens bija tik noteikts un tiešs, ka lāgiem zāles klusumā bija itin kā saklausāma kāda mehānisma tikšķēšana.

Kad Eliskazess apturēja pulksteni un zālē nodārdēja aplausi, Kapablankas uz skatuves nebija. Tikai pēc kādām piecām minūtēm viņu sameklēja kaut kur kuluāros. Partija viņu vairs neinteresēja, viņš jau bija nodevies kaut kam citam. Sajūsminātie maskavieši ilgi nelaida kubieti prom no skatuves. Kaut arī viņu sirdīs valdīja sarūgtinājums — Botviņņiks nebija panācis līderi —, tomēr viņi nespēja apvaldīt sajūsmu par valdzinošo Hosē Raulu. Šaha gigants bija atkal atmodies un stāvēja viņu acu priekšā visā savā milzeņa augumā. Depresijas periods bija beidzies, Kapablanka bija gatavs jaunām — visatbildīgākajām cīņām. Triumfēdams Hosē atstāja Maskavu, kas tolaik bija kļuvusi par vispāratzītu pasaules šaha galvaspilsētu. Iepriekš ar Olgu vienojies par savu braucienu, viņš deva piekrišanu trīsdesmit astotā gada februārī piedalīties vēl vienā turnīrā Maskavā.

Karstā dienā vasaras beigās Kapablanka un Olga iebrauca Londonā. Jau kuro reizi pēdējo dienu laikā

laulātais pāris apsprieda kādu jautājumu: vai Olga! braukt uz Notingemu vai ne?

— Tu tur jutīsies vientuļa, — Hosē apgalvoja. — Nebūs nekā cita, vienīgi šahs. Un es nevarēšu tev pievērst pienācīgu uzmanību. Varbūt es dažreiz būšu pat sapīcis. Tur nebūs neviena cita kā vien šahisti.

Olga nodomāja: «Kā es varu justies vientuļa, ja tur būs Hosē? Tas taču ir visspēcīgākā sastāva turnīrs, visi pasaules labākie lielmeistari sapulcēsies Notingemā. Hosē kolēģi ir daļa no viņa dzīves. Par kādu vientulību gan var būt runa?» Iemesls tam ir cits, taču Olga to neparko neteiktu Hosē. Tā būtu Olgas pirmā ierašanās šahistu vidē, kur pazina viņa pirmo sievu. Ja nu tas Olgai piepeši sagādātu nepatīkamus brīžus un ietekmētu Hosē, traucētu viņam spēlēt? Pēc ieviestā paraduma vienmēr piekrist vīram Olga nolēma palikt Londonā.

Stacijā, šķiroties ho Hosē, Olga sacīja:

— Tu Notingemā iegūsi pirmo vietu.

Hosē pārsteigts noraudzījās sievā.

— Kas tas ir — vai viena no tavām priekšnojautām? — tonis bija ironisks, taču Hosē acis mirdzēja laimē. Olga zināja, kas vīram jāsaka.

— Nē, ne tikai priekšnojauta, — viņa paskaidroja.

Tu esi tikko pārbraucis no Karlsbādes. apārstējies, atpūties labos apstākļos. Pirms spēles tas tev ir pats svarīgākais. Taču, ja tu vēlies.. * mazliet arī iepriekš dota zīme.

Olga katru rītu ar satraukumu šķīra vaļā Londonas avīzes, meklēdama ziņas no Notingemas. Kapablankas uzvārds, iespiests laikrakstā, viņai šķita ļoti dīvains un vienlaikus arī daudz ko nozīmēja. Hosē turnīru iesāka viduvēji: tiesa gan, viņš bija atlicis svarīgu partiju pret Aļehinu uzvarētā pozīcijā, toties bija zaudējis Floram un atradās kaut kur turnīra tabulas vidū. Vai maz jāsaka, cik laimīga bija Olga, kad viņai pasniedza ilgi gaidīto Hosē vēstuli: «Esmu vientuļš, brauc ātrāk šurp!»

Apkrāvusies ar grāmatām un saldumiem, Olga brauca uz Notingemu. Viņa jutās kā karaliene, kas aicināta ieņemt troni. Pat garlaicīgā ainava, kas skrēja gar vagona logu, šķiet, slepus smaidīja. Notingemas stacijā viņa pūlī tūliņ ieraudzīja Hosē. Kā allaž pēc atšķirtības laika, viņai mīļotā seja šķita dīvaina un sveša. Hosē acis mirdzēja priecīgi, kaut arī viņš maz runāja un skopi izrādīja savas jūtas, tomēr ikreiz, kad abu skatieni sastapās, Olga vīra lielajās acīs lasīja neviltotu sajūsmu.

Kapablanka noskūpstīja sievu.

— Tu izskaties lieliski, mans bērns! — viņš sacīja. — Ne velti Londonā man visi apvaicājās: «Vai jūsu sieva ir kinoaktrise?»

— Un kā veicas tev?

•— Es šodien uzvarēju Aļehinu.

Kapa to pateica tik vienaldzīgā tonī, it kā tā būtu parasta uzvara pār ierindas meistaru.

— O! — Olga priecīgi izsaucās. — Kā tad notika šī partija?

— Redzi, kad pienāca laiks partiju atlikt, AJehins pārkāpa gājiena pieraksta noteikumus un bija spiests to izdarīt uz galdiņa. Komiteja vairākas dienas prātoja, kā rīkoties. Šodien Aļehins padevās.

Lielisks sākums — Olgas atbraukšana bija atnesusi Ka-pablankam laimi! Arī turpmāk Hosē sāka uzvarēt partiju pēc partijas.

— Jūs atnesāt Hosē Raulam laimi, — Olgai teica Raisa Flora. — Jūs esat īsts talismans!

Olga pirmoreiz bija nonākusi šaha turnīrā — un vēl kādā turnīrā! Viņa mazliet uztraucās: kā gan viņu uzņems cilvēki, par kuriem viņa bija tik daudz lasījusi avīzēs? Vakarā «Stacijas» viesnīcā, kur dzīvoja turnīra dalībnieki, Kapablanka stādīja sievu kolēģiem priekšā. No tā, cik apmierināti mirdzēja Hosē Raula acis, Olga saprata: viņa bija sava uzdevuma augstumos.

Olgai iepatikās Laskers un viņa klusā dzīvesbiedre, lai gan tie reti tikās ar pārējiem dalībniekiem. Stāstīja, ka Laskers Notingemā aizrāvies ar golfu, katru brīvu brīdi braucot spēlēt. «Lūk, tādam arī jāizskatās šaha čempionam,» Olga sprieda, vērodama, kādā nesatricināmā mierā Laskers sēž pie šaha galdiņa. Viņu apbūra vēl gluži jauniņais Botviņņiku pāris; sevišķi patīkami Olgai bija redzēt, ka vājiņā, melnacainā Gajanē Botviņņika, tāpat kā Olga, stundām ilgi nosēž netālu no vīra, kurš spēlē.

Uzzinājuši, ka Olga ir krieviete, ar viņu iepazīties un dzimtajā valodā parunāties steidza ieceļotāji no Krievijas. Tiesa gan, jokainais resnulis Bogoļubovs pievērsa maz uzmanības visam citam, izņemot šahu un bridžu, toties Tartakovers pārsteidza Olgu ar neizsīkstošu asprātību. Arī Aļehins mēģināja ar viņu parunāties, taču Olga šo mēģinājumu uzņēma salti.

Viņu iepazīstināja ar eleganto Eivi, ērmīgo dienvidslāvu Vidmaru. Taču sevišķi Olgu pārsteidza Amerikas čempions Reševskis. Maza galviņa, augsta, kaila piere, raga brilles. Olga neviļus atcerējās krievu dzejnieces Veras Inberes dzejas rindas par šahu: «No kailās galvaskausa kārbas salts bruņotu acu skats.» Hosē viņai pastāstīja, ka Reševskis sešu gadu vecumā jau sniedzis seansus, braukādams pa Eiropu, un ka reiz ar viņu seansā spēlējis Vidmars. Kašķīgais dienvidslāvs nopietni apgalvojis, ka toreiz Semijs spēlējis labāk; par to Reševskis nežēlīgi atriebās, apspēlēdams viņu Notingemā.

Dienu pie viesnīcas parādes durvīm tika piebraukts liels, zaļš autobuss — un visi dalībnieki brauca uz Bis-tonas universitāti, kur tika spēlētas turnīra kārtas. Olga vienmēr pavadīja Hosē. Dažreiz viņa pastaigājās pa pļaviņām pie universitātes ēkas, ap gleznainu dīķi, bet lielāko daļu laika sēdēja gaismas pielijušajā, plašajā zālē. Viņai patika klusums un svinīgums, kāds valdīja turnīrā. Kaut kas savdabīgs un noslēpumains bija šajos meistaros, kas klusēdami sēdēja viens otram pretī. Šie varenie savu mazo, bez iebildumiem viņu komandas izpildošo armiju karavadoņi — viņi noraudzījās viens otrā kā divi nežēlīgi ienaidnieki, tomēr parasti palika draugi.

Ap sešiem vakarā pozīcijas uz galdiņiem noskaidrojās. Olgai patika šie mirkļi, jo tad Hosē seja kļuva gaišāka. Apmierinātība izpaudās viņa acīs, it īpaši tad, kad viņu gaidīja uzvara. Un tādu dienu radās arvien vairāk.

Kapablanka uzvarēja partiju pēc partijas un nonāca pirmajā vietā. Divi meistari reiz Olgai izteicās, ka Hosē spēlējot kā savos vislabākajos laikos.

Un tad pienāca pēdējā kārta. Šausmīgā pēdējā kārta! Šajā jaukajā augusta dienā Olgai nācās daudz ko pārdzīvot! Spēle sākās no rīta, līdz banketam, kas bija paredzēts vakarā, partijas vajadzēja pabeigt. Olga pirmoreiz negāja uz turnīru: tā gribējās vakarā izskatīties skaistai! Turklāt angļi teica: Kapa spēlē ar baltajiem pret Bogoļubovu, un viņš Vācijas čempionu vienmēr viegli sakauj.

Viņa turnīra zālē ieradās jau vakara tualetē, Ap Hosē partiju bija sapulcējies milzīgs pūlis.

— Kā veicas Kapablankam? —- neko nenojauzdama, Olga pavaicāja pazīstamam angļu šaha cienītājam.

•— Slikti, — tas atbildēja.

— Slikti?! — Olga izsaucās. — Kā tas var būt?! Visi teica, ka Hosē vienmēr uzvar Bogoļubovu.

— Reiz tam vajadzēja beigties, — anglis teica filozofiskā mierā.

Taču Olgai nebija prātā filozofija.

— Un kas tagad notiks? Kapablanka nedabūs pirmo vietu? — viņa apjukusi sacīja. Ieskatījies viņai sejā, anglis pasteidzās nomierināt pārbiedēto sievieti.

— Vēl viss nav zaudēts. Arī Botviņņikam pret Vinteru nav nekāda lāga pozīcija. Ja abi zaudēs, tad dalīs pirmo un otro vietu. Nu, bet, ja Botviņņiks panāks neizšķirtu, tad vajadzēs samierināties ar otro vietu.

Kādas šausmas! Kāpēc viņa tūliņ nebija braukusi uz spēli kopā ar Hosē? Nu viss pagalam! Nez kādas vienas partijas dēļ vienā mirklī izkūpēs visi plāni. Vai tiešām Hosē neuzvarēs? Pie tā tikai viņa vien vainīga: aiziet tādā brīdī!

Olga piegāja pie galdiņa. Hosē bija drūms, uzacis sarauktas. Viņam nepārprotami klājās slikti. Kapablanka pamanīja sievu, un viņa raižu pilnajā sejā pazibēja kaut kas līdzīgs smaidam.

Pārtraukuma laikā viņi kopā izgāja no universitātes.

— Tu aizej pusdienās, — Hosē sacīja, — bet es izdzeršu tikai tasīti kafijas. Man jāpārdomā pozīcija. Varbūt man izdosies panākt neizšķirtu.

Visas pēdējo mēnešu vēlmes un izšķirošo dienu sasprindzinājums izskanēja Olgas izsaucienā:

— Tev jāuzvar šajā partijā!

Kapablanka nikni paskatījās uz sievu.

— Jāuzvar?! — viņš izbrīnīts sacīja. — Kādā veidā gan, pie velna, es varu uzvarēt šādā pozīcijā?

Bet tad, atcerējies, ka Olga no šaha spēles nekā nesaprot, viņš atvainodamies piebilda:

— Piedod, es aizmirsu. Beidz savu maltīti. Es iešu.

Tad sākās šī ilgā un šausmīgā beigu spēle; Olgai šķita,

ka briesmīgie brīži nemaz nebeigsies. Botviņņiks savu partiju tūliņ pabeidza ar neizšķirtu un nu gaidīja atrisināmies pirmās vietas likteni. «Kā gan nospēlēs Hosē?» Olga mocījās. «Cik nepatīkami būs, ja viņš zaudēs! Kaut kāds nožēlojams puspunkts izjauks visus plānus, aizslaucīs visas cerības.»

Bet tad pūlis ap Kapablankas galdiņu sakustējās, kaut kas partijā bija atgadījies.

•— Viņš ir ģēnijs! — Tartakovers iečukstēja Olgai ausī, — Panākt neizšķirtu tādā pozīcijā!

Uņ patiesi bija neizšķirts. «Paldies dievam,» Olga atviegloti nopūtās. «Lai arī uzvara jādala ar Botviņņiku, galvenais tomēr ir sasniegts. Hosē iekarojis divas pirmās vietas pēc kārtas — Maskavā un Notingemā. Esmu laimīga!»

Vakarā uz banketu Olga ieradās skaista un grezna. Tas nekas, ka ar spožumiņiem izrotātais tērps bija tikai modelis, ko draudzene no Ņujorkas universālveikala bija viņai aizdevusi. Bet ar kādu eleganci Olga staigāja pa restorānu, cik cēli pacēla plato svārku malu! Kapa tīksminājās par sievu; viņam nebija ne jausmas, no kurienes Olgai tik grezns tērps.

Viņus apsēdināja pašās godavietās. Olgai labajā pusē sēdēja Derbišera kungs, turnīra finansētājs, kreisajā — Anglijas čempions sers Tomass. Hosē sēdēja starp Der-bišeru laulāto pāri, turpat blakus arī Botviņņiks ar sievu. Runātāji gleznainās frāzēs atzīmēja jaunā Botviņņika lielos panākumus, tikpat silti apsveica arī Hosē Raula Ka-pablankas atgriešanos šaha dzīvē un jauno uzlidojumu slavas augstumos.

Vēlāk Hosē sev un kolēģiem pasūtīja šampanieti.

— Nu mēs uz laiku esam bagāti, — viņš pačukstēja Olgai. — Prēmija bija krietna, kaut arī man tajā jādalās. Mēs varam atļauties šo mazo prieku.

Olga atradās svētlaimes kalngalos. Viss, ko viņa bija vēlējusies savā dedzīgajā lūgšanā toreiz katedrālē, pamazām sāka piepildīties. Atkal atplauka Kapablankas šaha ģēnijs, viņš atkal bija sasniedzis augstākās šaha virsotnes. Bija palicis viens solis, viens izšķirošs solis līdz vislielākajai laimei. Tas nekas, ka vēl jāgaida gads vai divi, — Hosē būs pirmais pasaulē! Viņa palīdzēs vīram sasniegt troni, veltīs tam visus savus spēkus. Viņas mīlestība pasargās Hosē grūtajā, bet gaišajā ceļā.

3

Tukla, apaļīga mūķene melnās drānās palaikam ar izbrīnu paraudzījās savā kupejas biedrā. Viņas mazās, aizblīdušās ačteles pauda te izbailes, te neizpratni. Kaut kāds ērmīgs pasažieris! Tiklīdz viņi Parīzē bija iekāpuši, šīs iekārtojās pie loga, uzlika uz deguna raga brilles un sāka šķirstīt avīzes. Veselu kaudzi avīžu! Atrod kaut ko interesantu, pasmaida vai atkal dusmīgi sarauc uzacis virsdegunē, tad norūc, parausta plecus un ķeras pie nākamās avīzes. Sagriezusi acis uz sāniem, cik nu viņai atļāva putu baltā, iestīvinātā aube, dieva kalpone mēģināja saskatīt, kādas avīzes ceļabiedrs lasa. Tikai divas bija holandiešu, pārējās — vai nu vācu, vai angļu.

Steigdams pēdējos priekšdarbus aizbraukšanai, Aļehins nebija paguvis izlasīt, ko avīzes raksta par gaidāmo revanša maču. «Izlasīšu vilcienā,» viņš nosprieda, «līdz Amsterdamai laika būs daudz.» Nāca smiekli, lasot šo viszinīgo pareģu pravietojumus. «Aļehins nespēs atgūt senāko formu pēc tik pamatīga, piecus gadus ilga panīkuma,» apgalvoja amerikāņi. Vēl noteiktākas domas izteica Flors: «Vaiitims lielmeistaru uzskata, ka lieliskā forma un jaunība dod Eivem labas izredzes uzvarēt.» Ko gan pret to var iebilst?

Pats Eive izteicās atturīgi, tomēr ne bez pašpārliecības. «Nedrīkst rēķināties ar vieglu uzvaru,» viņš brīdināja savus holandiešu cienītājus. Bet uz grūti izcīnāmu uzvaru tomēr var cerēt! Un tā vairums avīžu, vairums speciālistu. Vienā gabalā tika daudzināts: «Uzvarēs Eive, uzvarēs jaunība.» Vai tad Aļehins būtu vecs, vai? Vienīgi LaskerS uzticīgi pauda savas simpātijas. «Aļehins ir pieradis grūtības pārvarēt triecienā,» šaha veterāns rakstīja. «Varbūt viņam triju četru mēnešu laikā ir izdevies atgūt nokavēto?» Kāds reportieris bija uzdrīkstējies domas par revanša maču pavaicāt pat Kapablankam. Tas dusmīgi atbildējis: «Neteikšu ne vārda.»

Bez prognožu rakstiem bija vēl tādi, kuru autori tāpat vien pārsprieda abu pretinieku pozitīvās īpašības un trūkumus. «Par Eivi saka: nav izredžu,» kāds rakstīja, «čukst: nav talanta; vadošie šahisti domā: es viņu viegli vien uzvarēšu. Jā gan, bet viņš taču uzvarēja pašu Aļe-hinu!» Daudz bija strīdu par Aļehina fizisko stāvokli. Neliek gan cilvēkiem miera tie notikumi pagājušajā mačā! Znosko-Borovskiš bija nez kur izdibinājis Aļehina dienas režīmu pirms mača un steigšus par to ziņoja lasītājiem! Aļehins tagad liekas gulēt tieši desmitos vakarā, ceļas septiņos no rīta. Pēc brokastīm iet pastaigāties, makšķerē. Viņš ir par divdesmit piecām mārciņām pieņēmies svarā. Viņa kustības vairs nav nervozas, viņš runā lēni. Pārsteidzošas pārmaiņas salīdzinājumā ar iepriekšējo maču!»

Piepeši Aļehins iesmējās, mūķene bailīgi atvirzījās dīvāna stūrī. «Aļehins ved līdzi govi!» viņš izlasīja virsrakstu kādā avīzē. Joks izdevies — reportieris bija noticējis! Tāds nekaunīgs: «Ko jūs tagad dzerat, lielmeistar, — liķieri vai konjaku?» — «Pienu. Tāpēc esmu iegādājies Normandijas sugas govi, ko sauc Annemarija. Ja mača komiteja neiebildīs, es Annemariju ņemšu līdzi uz maču Holandē.»

Un Aļehins vēlreiz pasmaidīja. Gar logu tikko paslīdēja milzīga reklāma «Dzeriet Holandes pienu — pasaulē labāko!». Un viņš sadomāja braukt uz Tulu, ņemot līdzi savu patvāri. Vilciens jau sen joņoja pa Holandi, logos zibēja domīgas vējdzirnavas, izmargotas rotaļu mājiņas. Kā milzīgi, krāsaini plankumi mainījās tulpju lauki un pļavas ar melnraibām govīm. Tas viss Aļehi-nam atgādināja iepriekšējo maču ar Eivi, tieši tādus pašus braucienus vilcienā no pilsētiņas uz pilsētiņu. Nāca prātā nepatīkamo zaudējumu dienas, murgainā alkohola skurbuļa radītais apkaunojošais nespēks. Uz mirkli viņu atkal pārņēma toreiz pārdzīvotā vientulības izjūta, kad holandieši visi kā viens bija izrādījuši savu naidīgumu. Kā murgi atmiņā uzpeldēja mača pēdējas dienas, apkaunojuma un pazemojuma dienas.

«Savu kāju vairs nesperšu Holandē!» viņš toreiz ātrās dusmās bija izsaucies un nopietni nolēmis šo apņemšanos izpildīt. Zaudējis šaha kroni, viņš bija devies uz Austriju. «Panhazs» — Zemmeringas viesnīca — upurēja desmittūkstoš guldeņu, lai tikai redzētu savā pajumtē čempionu atkārtotu tikšanos. Eives piekritēji steigšus sarosījās: «Kā — mūsu Makss nespēlēs savās mājās?» Taupīgie un apdomīgie holandiešu veikalnieki vienā mirklī sadabūja vajadzīgos līdzekļus. «Četrpadsmittūkstoš guldeņu,» viņi pārsniedza izdevumiem nepieciešamo summu un steigšus parakstīja kontraktu ar Aļehinu. Ko tur varēja darīt? Neatlika nekas cits kā vien piekrist spēlēšanai Eives dzimtenē, citādi varēja vispār zaudēt jebkādu iespēju spēlēt revanšu. Ar desmit tūkstošiem jau nepietiktu visam mačam.

«Un nu ir klāt izšķirošais brīdis,» Aļehins nodomāja. «Pēc trim dienām sākam. Kā gan man klāsies gaidāmajā cīņā? Objektīvi novērtējot spēkus, man vajadzētu uzvarēt, bet kas gan nevar gadīties šaha spēlē! Kaut tikai varētu izturēt līdz galam, bet tam pats galvenais — saglabāt dzelžainu mieru. Nepievērst uzmanību itin nekam!

ī ai ari jāpiedzīvo netaisnība vai aizvainojums — nezaudēt galvu! Holandieši atkal būs pret mani naidīgi, bet to jau var saprast. Tikai mieru! Varbūt ir labi, ka Greisa nebrauca; viņa teicās atbraukt vēlāk. Pēdējā laikā viņa kļuvusi labāka. Varbūt tāpēc, ka es vairs nedzeru?»

Vilciens tuvojās Amsterdamai, Lauku ainavu vietā pamazām sākās rūpnieciskas, uz šosejas, kas ik pa brīdim šķērsoja dzelzceļa līniju, ar katru mirkli pieauga automašīnu skaits. Mūķene sarosījās un sāka vākt kopā savu vienkāršo bagāžu. Un tad vilciens jau palēnināja gaitu un līgani ieslīdēja zem nojumes šaurā spraugā starp divām asfaltētām platformām.

Aļehins jau pa logu ieraudzīja holandiešus, kas viņu sagaidīja, — tie bija precīzi aprēķinājuši un gaidīja viesi tieši tur, kur vajadzēja apstāties astotajam vagonam. Grupas priekšgalā stāvēja garais Eive; kopš pēdējā mača viņš maz vien bija mainījies, varbūt vienīgi čempiona tituls viņam bija piešķīris mazliet vairāk cienīguma, Tikpat garš kā Eive, tikai mazliet uzkumpis stāvšja Citeršteins; citu — viņam nepazīstamu cilvēku Vidū Aļehins pamanīja mazo, kustīgo Vangartenu un gauso Liķetu.

Aļehinu gaidīdami, holandieši bija sastājušies pie pašām vagona durvīm. Tiem garām, tērpiem klusi čaukstot, pagāja mūķenes, kuru, kā izrādījās, krietni daudz bija ari Citās kupejās. Beidzot parādījās smaidošais viesis.

— Hun dag! Hun dag! — holandieši apsveica Aļehinu un steidza spiest atbraucējam roku. Fotogrāfi un kinooperatori steidza tvert kadrus, ko ar nepacietību gaidīja lasītāji.

— O, cik brašs jūs izskatāties! — smaidīdams izsaucās Citeršteins, spiezdams roku Aļehinam un ar otru roku sizdams viņam uz pleca. Runīgais, labsirdīgais holandietis, kaut pirmā mača laikā bija no visas sirds jutis līdzi Eivem, tomēr bija izturējies pret krievu ar manāmām simpātijām. Varbūt tāpēc, ka tieksme pēc alkohola, kas toreiz pazudināja Aļehinu, pēdējos gados bija nopietni pārņēmusi arī pašu Citeršteinu.

Holandiešus pārsteidza Aļehina možais, veselīgais izskats. Viņi vēl atcerējās, kāds Aļehins izskatījās trīsdesmit piektajā gadā, un nu bija pārsteigti par to, cik krasi viņš pārvērties. Vairs nebija stūraino, nervozo kustību, apdzisušā skatiena, dzeltenīgo maisiņu zem acīm. Atdzimušais šaha gigants galvu turēja lepni, viņa acīs spīdēja līksms spožums.

— Lūdzu, — jau pirmajos tikšanās brīžos kāds pastiepa Aļehinam pretī etviju. Varbūt tā bija tīša pārbaude. Aļehins ar roku atbīdīja etviju sānis.

— Doktor, jūs vairs ari... nedzerat? — uzacis viltīgi saraucis, apvaicājās Citeršteins. Alkohola un tabakas dvinga, kas plūda no viņa, skaidri liecināja, ka viņš pats nemocīja sevi ne ar kādiem aizliegumiem.

— Esmu nolēmis ekonomēt holandiešu naudu, — Aļehins pasmaidīja.

— Es skatos — jūs nakat tieši ka no klostera! — Citeršteins priecīgi izsaucās.

— Viņš jau patiešām nāk no klostera! — Eive iesmējās. — Atbrauca kopā ar mūķenēm.

— Bet tās ir holandiešu mūķenes, — Aļehins turpināja jokot. — Viņas visu ceļu lūdza dievu par Eives panākumiem.

— Un kur tad jūsu runcis? — Likets smaidīdams apvaicājās.

— Palika mājās. Ķer peles.

— Rakstīja, ka jūs esot gribējis vest līdzi govi. Vai tas tiesa, doktor? — Citeršteins prasīja.

•— Citeršteina kungs! — Aļehins noplātīja rokas. — Mēs taču atrodamies Holandē.

Reportieru grupa pacietīgi gaidīja, kad organizatori atkāpsies no atbraukušā. Kamēr sameklēja un iekrāva bagāžu, tepat uz perona izraisījās saruna. Jau no holandiešu toņa, no korespondentu pirmajiem jautājumiem Aļehins noprata, ka tagad te ar viņu runās pavisam citādi nekā pirms diviem gadiem. Katrā izdevīgā gadījumā viņam lika manīt, ka agrāko pretenziju laiks ir pagajis, ka tagad valdnieks ir Eive. Aļehinu iepriecināja tas, ka visas šīs pārmaiņas viņu nepavisam neaizskāra: viņš sekmīgi izturēja savas nervu sistēmas pirmo gatavības pārbaudi grūtajām cīņām.

— Kā jūs jūtaties? — kāds no korespondentiem pieklājīgi uzsāka sarunu.

— Lieliski! — Aļehins atbildēja. — Es nevaru pat iedomāties, ka būtu iespējams fiziski justies vēl labāk.

— Avīzes rakstīja, ka jūs esot par divdesmit piecām mārciņām pieņēmies svarā. Vai tas tiesa?

— Man rodas iespaids, ka mani uzskata par cīkstoni un lietpratējus visvairāk interesē mans svars, — Aļehins atjokoja,

— Vai jums patīk spēlēt Holandē? — viltīgu jautājumu uzdeva maza auguma reportieris, ko Aļehins atcerējās vēl no iepriekšējā mača.

— Tas ir lieliski, ka Holandē tik ļoti mīl un propagandē šahu, — viesis izvairījās no tiešas atbildes.

— Ko jūs varat teikt par savu sportisko formu?

— Man liekas, pašlaik esmu tādā pašā formā kā pirms desmit gadiem, pirms mača ar Kapablanku.

— Tie jau ir draudi! — Eive iejaucās sarunā. — Jūs mani baidāt!

— Kāpēc? — Aļehins brīnījās. — Ar tādu formu pietika, lai uzveiktu Kapablanku, bet nav zināms, vai pietiks, lai uzveiktu doktoru Eivi.

— Pateicos par komplimentu, — Eive paklanījās. — Redzu, ka jūs esat labā noskaņojumā, mačā jūs būsiet bīstams.

— Esmu jau pietiēkami daudz pastrādājis sliktā noskaņojumā, — Aļehins piebilda.

Nelielo pauzi pārtrāuca trešais korespondents:

— Esiet tik laipns, Aļehina kungs, un pasakiet — kas mačā būs jūsu sekundants?

— Ērihs Eliskazess.

— Vai viņš ir meistars?

— Ļoti žēl, ka jūs nepazīstat Eliskazesu. Viņš ir lielmeistars un ļoti labs cilvēks.

— Vai neatceraties, cik reižu esat ticies ar Maksu Eivi?

— Atceros. Pavisam esam spēlējuši piecdesmit partijas. Katrs četrpadsmit esam uzvarējuši, pārējās bijušas neizšķirtas.

— Tātad cīņa būs nikna.

Uz šo piezīmi Aļehins neko neatbildēja.

— Ko lai pasakām holandiešu šahistiem?

— Es viņiem novēlu vislabākos panākumus. Sakiet, ka mēs ar doktoru Eivi centīsimies viņus iepriecināt ar interesantām, saturīgām partijām.

Sarunu ar reportieriem pārtrauca Vangartens.

— Doktor, vai tie visi ir varianti? — viņš norādīja uz čemodāniem, ko ekspresis stūma ratiņos,

— Iespējams, — Aļehins atbildēja. — Man jābūt gatavībā. Man ir zināms, ka doktors Eive no Zemmeringas atvedis divus čemodānus jaunu Grīnfelda variantu.

— Jums lieliski darbojas izlūkdienests! — Eive iesmējās.

— Karā — kā jau kara, — Aļehins nopietni piebilda.

Kad Aļehins un sagaidītāji atstāja peronu, pie viesa

pienāca kluss, jauns cilvēks tumšpelēkā uzvalkā un krieviski sacīja:

— Esmu no padomju telegrāfa aģentūras. Vai varu jums uzdot divus jautājumus?

— Lūdzu! — Aļehins viņu paveda mazliet sānis.

— Ko padomju šahistiem varētu no jums pateikt par gaidāmo maču?

— Pasakiet, ka izšķirošie bus divi faktori: mans fiziskais stāvoklis un teorētiskā sagatavotība.

— Nu, fiziskais stāvoklis jums, paldies dievam, ir teicams, — jaunais cilvēks pasmaidīja. — Un kā ir ar teorētisko sagatavotību?

— Man liekas, tā būs pietiekama. Uzrakstiet, ka es rūpīgi izpētu Padomju Savienībā iznākušās grāmatas un avīžu rakstus un iegūstu no tiem ne tikai atsevišķus gājienus, bet ari vispārējas idejas un ieceres. Pēdējā šaha avīzes numurā es izlasīju Belaveņecā un Judoviča rakstu par padomju meistaru panākumiem atklātnēs. Man likās, ka autori ir pat pārāk pieticīgi.

— Vai drīkstu nodot no jums sveicienus?

— Es jau laikus apsveicu padomju šahistus Oktobra divdesmitajā gadadienā. Pasakiet viņiem, ka revanša mačā es cīnīšos kā vēl nekad savā mūža!

«Kā jau allaž: tiklīdz kaut kas nav kārtībā, vienmēr viņiem vainīgs Vangartens. Kurš gan varēja paredzēt, ka Hārlemas koncertzāle izrādīsies spēlēšanai nederīga? Akustika, vai redzat, ir pārāk laba. Koncertam labu labā, bet šaham slikta. Tiklīdz kāds iziet caur zāli, noskan kā atbalss kalnos. Bet vai tad sešsimt cilvēku var piespiest piecas stundas sēdēt nekustīgi? Maskavā, kā stāsta, izklājot īpašus paklājus, bet kur tādus tagad lai rauj? Eive atkal nervozē, jau kuro reizi paraugās uz Maroci. Nez kāpēc viņš ilgi domā — jau vairāk nekā pusstundu. Un tas vēl ir tikai sestais gājiens! Aļehins laikam izdomājis kaut ko īsti āķīgu. Ko tad skatījušies visi tie lielmeistari? Grīnfelds ar savu kartotēku? Nav paredzējuši sesto gājienu! Un kur?! Slāvu aizsardzība, atklātnē, kas divos mačos jau krustu šķērsu izņemta cauri!»

Vangartens stāvēja uz skatuves malas un ar žestiem lūgtin lūdza skatītājus palikt savās vietās. Pašiem nemierīgākajiem viņš pat māja ar galvu: sak, netraucējiet Maksu! Bet Eive vēl arvien apdomāja gājienu. Viņš nerc vozēja: trokšņaini pārvietoja zem galda savas garās kā jas, mainīdams pozu, atspiezdamies te uz labās, te uz kreisās rokas elkoņa. «Kas viņam ko nervozēt,» Vangartens nodomāja, «viss norisinās lieliski! pēc piecām partijām vienā punkta pārsvars. Jau pirmajā tikšanās reizē t— pirmā uzvara. Stāsta, ka pirmajā dienā Eivem palīdzējis kāds jauns gājiens.»

«Jūs izdarījāt labu gājienu ar zirdziņu uz e-četri,» Aļe-hins toreiz bija teicis pretiniekam, kad, atliekot partiju, aizzīmogoja aploksni.

«Tas diemžēl nav mans jauninājums,» atbildēja Eive, «Šāds gājiens ir izmantots jau agrāk.»

«Kur tad?»

«Pirms trim mēnešiem pēdējā olimpiādē Stokholmā, Tā Tirns spēlēja savā partijā pret Ojanenu.» f

Aļehins pārmetoši paraudzījās uz Eliskazesu. Nu labi] Aļehins pats olimpiādē netika spēlējis, bet Eliskazesani šo gājienu gan vajadzēja zināt! Toties Grīnfelda čemo* dāniņi bija nostrādājuši uz goda.

Nākamajā dienā Eive it viegli realizēja savu pārsvaru: Aļehins padevās. Nelāgs mača sākums — pirmajā partijā zaudējums! Bet solījās cīnīties kā vēl nekad sava mūžā! Reklāma — vēlēšanās iebiedēt pretinieku. Bet lūk, kas ir apbrīnojami: Aļehins toreiz neveiksmi uzņēma neticami mierīgi. Preses birojā viņš angļu avīzes korespondentam nodiktēja šādus vārdus:

«Un tā nu pirmā partija man nelabvēlīga. Es rakstu šos vārdus tūliņ pēc zaudējuma. Rezultāts ir nepatīkams, taču man tas nav negaidīts, jo esmu sagatavojies uz vairākām zaudētām partijām mačā, it īpaši, ja gadīsies pārsteigumi, kuri sastopami doktora Eives sagatavotajās atklātnēs. Es savas cerības mačā balstu uz šādiem faktoriem: 1. Nekādā gadījumā nedrīkst pietiekami nenovērtēt savu pretinieku. 2, Jāsaglabā sava veselība un morālais līdzsvars. Vēl priekšā divdesmit deviņas partijas. Rīt būs jauna diena.»

Un rīt patiesi bija jauna diena. «Otrajā partijā Aļehins uzvarēja,» Vangartens atcerējās mača gaitu. «Stāsta, ka Eive esot izdarījis kļūdu galotnē. Krievam šī uzvara maz ko līdzējā. Tiesa, trešajā un ceturtajā partijā viņam izdevās panākt neizšķirtu, toties piektajā partijā Eive parādīja klasi. Cik vareni Makss nospēlēja šo partiju! Pieteica matu, kaut ari bija nomainītas dāmas. Spoža uzvara! Un pēc tādas uzvaras viņš vēl nervozē! Kur nu Aļehinam tikt līdzi mūsu Eivem! Lai arī viņš nedzer un nesmēķē, bet vēl jau vajag arī spēlēt šahu! Lielmeistariem taisnība — par Eivi nav ko uztraukties. Bet ko tas Makss tur tik ilgi domā?»

Maksam bija par ko padomāt! Aļehins pret viņu pielietoja pārsteidzošu gājienu, kāds nebija paredzēts ne tikai nevienā atklātņu variantu rokasgrāmatā, bet ari Ģrīnfelda kartotēkā. Satrauktais Eive domāja četrdesmit minūtes un nespēja atrast pareizo spēles gaitu. Un tas notika sestajā gājienā, labi zināmā variantā! Cik brīnumainu izgudrojumu bija pielietojis noslēpumu pilnais krievs!

.,. Sešpadsmitā gada piecpadsmitajā septembrī frontē pie Sommas upes ritēja parastā kauju diena. Abas puses kūtri apšaudījās, kareivji jau sen bija pieraduši gan pie lādiņu sprādzieniem, gan ložu svilpšanas. Visi jau zināja: kaut kur tuvumā klaiņo nāve, taču labi zināma nāve — ar to bija aprasts. Bet kas gan tur pēkšņi sāk līst laukā no angļu ierakumiem? Melnas kastes, tās nospiež pie zemes visu savā ceļā; šie briesmoņi dārd, rēc, no atverēm šaujas laukā uguns. Kādas šausmas! «Kas tas ir?!» vācieši vaicā saviem virsniekiem, bet tie paši nezina. Vēl mirkli noturas kājnieku rindas, tad pēkšņi visi reizē, panikā kliegdami, bēg atpakaļ, tālāk no neizprotamā, draudīgā briesmoņa.

Karavīri labi zina, kāds efekts ir negaidīti pielietotam jauna veida bruņojumam. Vēlāk kareivis pie tanka pieradīs, sagaidīs to mierīgi, lai ar granātām uzspridzinātu, bet pirmajā brīdī tas nāves bailēs bēg no nepazīstamā tērauda milzeņa. Tāds jau ir cilvēks: visvairāk viņš baidās no tā, ko nesaprot.

Šahists savu cīņu sāk ar viņam labi zināmiem ieročiem, viņš labi pazīst arī pretinieka ieročus. Desmitiem visādu uzbrukumu, aizsardzību un gambītu jau sen ir izpētīti un ierakstīti rokasgrāmatās daudzās pasaules valodās. Bet ļauni klāsies tam, kurš šos grāmatu variantus uzskatīs par kaut ko nemainīgu, negrozāmu. Laiku pa laikam pētnieka vērīgais prāts tajos atrod jaunus gājienus, ņn tad visdrošākie varianti bieži vien iegūst pavisam citādu novērtējumu.

Cik svarīgi ir pārsteigt pretinieku ar jauna veida gājienu! Neko nenojauzdams un paļaudamies uz grāmatiņā teikto, tas izdara visai pasaulei zināmus gājienus,. Un piepeši — pilnīgi jauns pretinieka gājiens, kāds nav ierakstīts nevienā mācību grāmatā. Ko iesākt? Kā uz to atbildēt? Ja pretinieks izdara jauna veida gājienu, tad viņš to ir jau iepriekš izpētījis, mājās izanalizējis visas iespējas. Bet tev tas ir neizprotams, tumšs bezdibenis, tev pie galdiņa ir jāatrod pareiza atbilde. Pat tad, ja to atrastu, tikpat būtu zaudēts daudz laika pārdomām. Bet laiks šaha spēlē ir ļoti dārgs!

Lūk, kāpēc šahisti ievērojamu sava darba daļu izmanto, lai jau zināmos variantos sameklētu jaunus gājienus. Tas ir radošs un ļoti grūts darbs, toties tas sevi pilnīgi attaisno. Turnīros un mačos jaunatklājums var dot drošu punktu. Lielmeistari un meistari gadiem ilgi glabā šādus atklājumus, nogaidīdami izdevīgu brīdi. Frenks Maršals vairākus gadus «nēsāja azotē» jaunu gājienu spāņu partijā, meklēdams gadījumu, kad to izmantot pret Kapablanku.

Sestā partija Hārlemā sākās ar parastiem gājieniem. Aļehins pirmajos divos gājienos izvirzīja uz priekšu abus centrālos bandiniekus, Eive izraudzījās slāvu aizsardzību. «Atkal slāvu!» atmeta ar roku daži skatītāji, kas bija gaidījuši kādu asāku sākumu. Bet tad Aļehins izdarīja savu trešo gājienu. Eive pārsteigts raugās te Aļehinā, te Fainā, kurš sēž pie tiesnešu galda. Kāpēc Aļehins iet ar šo zirdziņu? Eive taču Zāndamā pagājušajā gadā pret Fainu spēlētajā partijā pierādīja, ka melnie iegūst lielisku spēles iespēju. Ne mirkli nedomādams, Eive aiziet pa ierasto gultni.

Izklupiens ar centrālo bandinieku, tāds pats Aļehina gājiens. Eive droši ņem balto bandinieku. Raizēm nav iemesla — melno spēle ir lieliska. Izdarīts uzbrukums baltajam zirdziņam, tam jāatkāpjas, un baltās figūras ieņems neveiksmīgas pozīcijas. Viss ir kārtībā.

Bet kas tad tas? Aļehins satver otru zirdziņu. «Nekā nesaprotu!» Eive atkal paraudzījās uz Fainu. «Rupja kļūdīšanās,» bija Holandes čempiona pirmā doma. Vai tad iepriekšējā mačā Aļehins netika pastrādājis tamlīdzīgas aplamības? Tomēr, paraudzījies pretiniekā, Eive tūliņ saprata, ka šoreiz par kļūdīšanos nevar būt ne runas. Aļehins sēdēja gluži mierīgs un rāms. Tad Eive ātri pārdomāja iespējamos variantus. Ja viņš noņemtu zirdziņu, draudētu briesmīgs uzbrukumsr ja nenoņemtu — arī uzbrukums. Kā lai spēlē? Pamazām holandieša apziņu sasniedza patiesība: viņš bija uzdūries briesmīgam Aļehina j aunatkla j umam.

Šahists pie galdiņa viena paša gājiena laikā dažreiz pārdzīvo tik daudz visdažādāko noskaņojumu, cik dzīvē nesalasītos ne mēneša laikā. Lūk, pārdomādams gājienu, viņš pamana, ka iegūst bandinieku. Prieki! Tomēr jau nākamajā acumirklī viņš pārliecinās, ka tas tikai tā licies. Vilšanās. Vēl brīdis — un viņam prātā iešaujas uzjautrinoša doma. Ai, cik jocīgi! Viņš pasmaida, bet, paskatījies pulkstenī, redz, ka laika palicis pavisam maz. Jāsteidzas, citādi var nonākt laika trūkumā! Un viņu pārņem steigas satraukums. Beidzot šahists gājienu izdarījis, viņš ceļas kājās un iet pastaigāt. Un pēkšņi sastingst uz vietas. Kādas šausmas! Viņš nav pamanījis, ka var zaudēt dāmu! Muguru pārklāj auksti sviedri. Viņš lēnītēm atvirzās stūrī un iztālēm uz demonstrējuma vairoga pārbauda variantus, paldies dievam, glābiņš ir! Kļūst vieglāk ap sirdi: viņš ticis vaļā no ārkārtīgi bīstamas situācijas.

Panika Eivi pārņēma pēc Aļehina sestā gājiena. Ko lai iesāk?! Ja ņemtu zirdziņu, viņam varētu uzbrukt visas balto figūras. Briesmīgs uzbrukums, un to taču vadīs Aļehins! Viņš droši vien divus gadus ir pārbaudījis, cik lietderīgs ir šāds upuris. Bet ja neņemtu? Arī tad uzbrukuma briesmas paliek spēkā. Slikti gan tā, gan tā. Par kaut ko tomēr jāizšķiras. Ņemt vai neņemt? Ko darīt?!

Nav nekāds brīnums, ka Eive, galīgi apmulsis, bez tālākiem aprēķiniem piepeši noticēja trešās iespējas drošumam. Atteicies no zirdziņa ņemšanas, viņš savukārt ar bandinieku uzbruka balto laidnim. Tikko izdarījis gājienu, holandietis tūliņ pamanīja, ka ir rupji kļūdījies. Aļehins nedomādams ar zirdziņu noņēma bandinieku, un nu baltajiem bez spēcīgā uzbrukuma bija vēl arī lieks bandinieks. Ilgi Eive pretī neturējās. Brauciens uz Hār-lemu viņam izrādījās neveiksmīgs.

Un kā tad bija ar Aļehina jaunatklājumu? Vai bija iespējams atspēkot zirdziņa upurēšanu? Viss Eives analītiskajam štābam piestiprinātais lielmeistaru sinklīts meklēja ceļu, kā atspēkot šo upuri. Un ... neatrada. Tik sarežģīts upuris: kurš gan var pateikt, vai tas ir pareizs vai nav? Aļehina izgudrojums deva ievērojamu efektu. «Varbūt kādreiz pēc tūkstoš gadiem uz kādas no Saules

planētām atspēkojumu šim gājienam tomēr atradis,» rakstīja kāds amerikāņu žurnāls.

Tikmēr Aļehins pilnā sparā izmantoja sava jauninājuma psiholoģisko efektu. Kā pieredzējis bokseris brīdī, kad pretinieks piespiests pie virves, Aļehins deva Eivem veselu sēriju visbriesmīgāko triecienu. Trieciens — un uzvara septītajā partijā, vēl trieciens — un arī astotā partija beidzas par labu krievam. Nu jau Aļehins ir par diviem punktiem priekšā. Taču neatlaidīgo Eivi nav tik viegli nokautēt. Viņš sīksti pārcieš trīs zaudējumus un tad pats pāriet pretuzbrukumā. Kādas viltības tikai holandietis nepielietoja! Var droši apgalvot: neviens no tolaik dzīvojošajiem šahistiem nebūtu spējis izturēt tādu spiedienu. Bet Aļehins izturēja. Toties kā darbojās viņa ligūras, kādus brīnumus tikai tās nestrādāja! Lūk, Eivem ir labāka galotne, bet viens divi Aļehina gājieni — un ... neizšķirts. Nākamā partija: Eivem par diviem bandiniekiem vairāk. Milzu pārsvars! Taču nāk negaidīts Adehina kombināciju trieciens — un viena bandinieka vairs nav. Vēl kāds asprātīgs izgudrojums — un uz galdiņa atkal neizšķirts rezultāts.

Visilgstošākā mača likteni bieži vien izšķir tikai viena pati partija. Vai nu mazums piemēru, kad viens no spēlētājiem kādā brīdī psiholoģiski aizlūst un faktiski izbeidz pretošanos! Revanša mača divdesmit otrā partija tika atlikta šķietami vienkāršā pozīcijā. No Eives klana pārliecinoši ziņoja: būs neizšķirts, tomēr lielmeistari tik virspusējam vērtējumam neticēja. Tik sarežģītā situācijā kaut kam vajadzēja notikt. Lūk, kāpēc noskatīties šīs partijas beigu spēli uz Delftas pilsētu atbrauca visi lielmeistari un meistari, kas vien atradās Holandē. Fains, Flors, Tartakovers, Maroci un Grīnfelds — turnīra zālē sapulcējās stingri soģi. Pats Emanuēls Laskers sēdēja pirmajā rindā un nenovērsa acu no demonstrējuma vairoga.

Uz skatuves parādījās Aļehins. Viņš bija manāmi noguris, zem acīm bija redzami tumši pusloki. Atliktās partijas analizēšana naktī — tas nav viegls darbs! Eliska-zess maz ko varēja līdzēt, un turklāt jau sen bija zināms, ka Aļehins analīzes izdara pats. Ieradās Eive. Holandietis izskatījās svaigāks. Tas jau saprotams — viņš naktī bija varējis arī pagulēt, viņam bija palīgi, kas izvērtē pozīciju.

Maroci ieslēdza pulksteni. Aļehina zirdziņš tūliņ pieteica šahu. Melno atbildes gājiens — un atkal pārvietojas Aļehina zirdziņš. Atkal ātra Eives replika — un vēl viens balto zirdziņa gājiens. Cik skaists manevrs, cik daudz enerģijas ir šajā mazajā, grieztajā figūriņā! Las-kers kā apburts raugās uz demonstrējuma vairogu.

— Zirdziņš ar tūkstoš zirgspēku jaudu! — viņš pačukst Tartakoveram.

Eive iegrimst pārdomās — laikam Aļehina atbildes gājiens viņam ir negaidīts. To viņi ar Fainu mājas analīzes laikā nebija saskatījuši. Bet tad holandietis izdarīja gājienu, viņa figūras ielauzās otrajā horizontālē. Kā lai Aļehins tālāk spēlē? Šķiet, ka melno pretuzbrukums ir bīstams, taču tā šķiet tikai vienu mirkli. Zālē atkal sajūsma: tas pats krieva zirdziņš ar jaunu veiksmīgu lēcienu rada pilnīgu paniku pretinieka rindās. Kāda jauda ir šai figūrai! Jābūt īstam šaha spēles brīnumdarim, lai mācētu saltās koka figūriņas uzlādēt ar tādu augstsprieguma enerģiju.

Brīnumainais baltais aulekšotājs drīz vien krita, tomēr savu uzdevumu viņš bija paveicis: viņam blakus bez kādām dzīvības zīmēm gulēja melno dāma. Godpilna bojāeja: baltā zirdziņa pašaizliedzīga darbošanās Aļehinam sagādāja izšķirošu materiālo pārsvaru. Viņš to realizē metodiski un... mierīgi. Cik nesatricināms miers — ir gan vēl stipri nervi šim krievam! Cik_ grūtu partiju viņš šodien ir nospēlējis, taču viņam līdzās nav ne ierastas pudeles, ne viena vienīga smēķa gala! Nu viņš paaicina viesmīli un kaut ko palūdz. Pēc brīža tas atnes glāzi... pasaulē labākā piena. Cik briesmīgi šajos brīžos pienu ienīda holandiešu šahisti!

Eive tikko paguva apturēt pulksteni, kad uz skatuvi metās lielmeistari. Sajūsmināti par Aļehina spēli, viņi to apsveica ar brīnišķīgo radošo sasniegumu.

— Es liecu galvu jūsu priekšā, — Aļehinam sacīja Laskers; un vai gan viņš pats savā mūžā nebija radījis visaizraujošākās šaha poēmas?!

Vakarā viņi itin vēlu nosēdēja viesnīcas foajē. AJe-hins rādīja Laskeram šīs partijas iespējamos variantus, visu, ko pats bija atklājis mājas analīzē. Un šaha veterāns dažu labu reizi uzņēma Aļehina gājienus ar sajūsmas saucieniem. Bet jau tuvojās pusnakts, bija laiks šķirties. Aļehinam taču rīt bija jāspēlē jauna partija.

— Es diemžēl nevarēšu noskatīties jūsu mača beigas, — Laskers sacīja. —• Dodos uz Čikāgu — mēs ar Martu gribam apciemot mazbērnus.

— Vai uz ilgu laiku?

— Februāri domājam atgriezties Maskavā. Es gribu vēlreiz spēlēt lielā starptautiskā turnīrā Maskavā* Sakiet — vai jūs ielūgumu saņēmāt?

— Jā, bet man vēl jāuzvar mačā ar Eivi, — Aļehins

atbildēja.

— Varat sākt kravāt čemodānus. Tagad viss bus kārtībā.

— Nē, doktor, man jābūt uzmanīgam līdz beigām, — Aļehins iebilda.

— Četru punktu starpība! Kā jūs esat iebaidīts! — Las-kers brīnījās.

— Mani ir iebaidījusi cilvēku izturēšanās, doktor. Vai tiešām tie nekā nav sapratuši, ja tik zemu vērtēja mani šos divus gadus? Vai tiešām vienīgi šaha kronis rotā lielmeistaru? Viņi ar savu kritiku mani gandrīz iznīcināja! Un tie esot kolēģi!

— Aleksandr, jūs pats man teicāt: nekādā gadījumā nevajag uztraukties, — Laskers viņu mierināja. — Kas attiecas uz cilvēkiem, tad mēs abi jau viņus nepārveidosim.

Iestājās neliela pauze. To pārtrauca Aļehins.

— Kā esat iekārtojies Maskava? — viņš apvaicājās Laskeram.

— Lieliski! Strādāju matemātikas laukā. Kas attiecas uz šahu, tad jūs nevarat ne iedomāties, kas tur notiek. Nesen beidzās turnīrs, kurā spēlēja septiņsimttūkstoš šahistu. Septiņsimttūkstoš!

— Notingemā gan bija jocīgi: Laskers —- Padomju Savienība, Aļehins — Francija, — Aļehins pasmaidīja.

— Vēl jocīgāk: Laskers — PSRS, Bogoļubovs — Vācija, — Laskers piebilda. — Un es tomēr nosargāju savas jaunās dzimtenes godu — uzvarēju fašistiskās Vācijas čempionu.

Abi atvadījās. Vai viņi maz zināja, ka vairs nekad viens otru nesatiks? Un vēl pēc dažām dienām, septītajā decembrī'pulksten astoņos vakarā, Eive atzina sevi par zaudētāju mačā. Tas notika Hāgas Zooloģiskā dārza apspriežu zālē. Par uzvaru pār Eivi jaunajam čempionam tika veltīti aplausi. Par uzvaru pašam pār sevi Holandes Pretalkohola biedrība Aļehinam pasniedza milzīgu grozu ar augļiem.

Nav taisnīgākas uzslavas par to, ko izsaka uzvarētais. Un Eive neskopojās ar viskrāšņākajiem komplimentiem.

«Es darīju visu, ko varēju,» holandietis rakstīja, «tomēr Aļehins spēlēja labāk par mani. Nezinu, vai pēc partijām, kas spēlētas pret vienu cilvēku, var spriest, vai Aļehins ir sasniedzis tādu formu kā Sanremo un Biedā, taču viens ir pilnīgi skaidrs: pašlaik viņš, bez šaubām, ir labākais šahists pasaulē. Domājot par viņa idejām atklātnēs, taktiskajiem jaunatradumiem, māku analizēt atliktās pozīcijas, es izjūtu vislielāko sajūsmu par viņa meistarību.»

Un vēl: «Aļehins ir atjaunojis savu mūsdienu visspēcīgākā šahista reputāciju un nostiprinājis ticību, ka ir visu laiku dižākais šahists.»

Holandieši tovakar skuma. Nabaga Makss, nu viņam tik drīz nebūs iespējas atkal iegūt šaha troni! Drūms noskaņojums valdīja arī vēl kādā citā vietā. Olga Ņujorkas dzīvoklī ilgi centās pārliecināt Hosē, ka vēl viss nav zaudēts, ka Aļehins nevarēs nerēķināties ar atdzimušo Kapablanku. Viņš taču mača noslēgumā pats bija teicis: «Man vispirms ir jāspēlē mačs ar Kapablanku.»

Bet Hosē Rauls labāk par kuru katru citu zināja, ka no šādām deklarācijām līdz tikšanās brīdim pie šaha galdiņa ir milzu distance. Tādēļ ari viņš sēdēja tik skumīgs, zemu nokāris galvu.

4

Šaha pasaule ir sarežģīta pasaule. No vienas puses, tajā ir cilvēki, kas tikko iepazinušies ar spēles noteikumiem, bet jau veltī daudzas savas atpūtas stundas aizrautīgām cīņām. Tādu ir miljoniem. Jau augstāka pakāpe ir vietējie čempioni: tie jau ir vairāk vai mazāk apguvuši teoriju un vienlaikus nobaudījuši slavas garšu. Visbeidzot, augstākais šaha klans — lielmeistari un meistari, savu zemju čempioni, kas nosaka toni šaha mākslā. Viņu panākumiem seko miljoniem cienītāju, par viņu partijām jūsmo, viņu meistarību apgūst. Daudzi no šīs šaha virsotnes pilnīgi nododas šaha spēlei un kļūst par profesionāļiem, citi apvieno uzstāšanos turnīros ar parastu darbu savā specialitātē.

Šaha meistara darbība ir daudzveidīga. Viņš lasa lekcijas, sniedz simultānspēles seansus, nodarbojas ar šaha spēles iesācējiem. Meistars neaizmirst arī žurnālista darbu, raksta grāmatas. Taču galvenais viņam ir piedalīšanās turnīros. Kādās sacensībās tikai nav jāpiedalās šahistam! Viņš spēlē individuālos mačus, tā noskaidrodams savas meistarības pakāpi salīdzinājumā ar sev līdzīgu virtuozu, aizstāv sava kluba krāsas komandu sacīkstēs, kur spēle risinās vienlaikus pie daudziem galdiņiem. Lieli notikumi ir starptautiskie turnīri: tās jau ir augstāka mēroga sacensības, cīņa starp tiem, kam paša zemē vairs nav cienīgu pretinieku. Tomēr par visu vairāk šahistiem patīk komandu sacīkstes par pirmo vietu pasaulē jeb, kā tās vēl dēvē, nāciju turnīri, šaha olimpiādes. Šīs sacensības kļūst par īstiem šaha svētkiem; tās gaida, uz šiem turnīriem brauc komandas pat no tām zemēm, kur šahs tikai vēl sāk kļūt populārs.

Reizi divos gados visu zemju komandas sapulcējas, lai noteiktu, kura ir spēcīgākā — pasaules čempione. Olimpiādēs varbūt pats interesantākais nav sporta cīņas — komandu spēks vispārējos vilcienos ir jau sen novērtēts un divu aizritējušo gadu laikā nevar būtiski mainīties. Galvenais ir kas cits: šajos svinīgajos forumos sastopas šaha draugi no visas pasaules, te nostiprinās sakari, nodibinās jauna draudzība, tiek iecerēti plaši plāni nākotnei. Šaha olimpiāde ir jauki svētki!

Trīsdesmit devītā gada divdesmit devītajā jūlijā no Antverpenes tālā reisā izbrauca jauns beļģu kuģis «Pi-riapolis», kas bija nobraucis tikai divus gadus. Galapie-tura tam bija Buenosairesa. Komfortabla kuģa ērtās kajītes ieņēma neparasti pasažieri. Ieradušies šajā peldošajā mājā, lai te pavadītu dzīves tuvākās nedēļas, pasažieri vispirms izvilka no čemodāniem melnbaltos šaha galdiņus un salika uz tiem sākuma stāvoklī grieztās šaha figūriņas. Tad komforts bija pilnīgs, viss bija sagatavots ilgstošam jūrasbraucienam.

«Piriapolis» veda uz tālo Argentīnu šaha pasaulei nenovērtējamu kravu. Ar šo kuģi sešpadsmit Eiropas komandas — pa pieciem cilvēkiem katrā — devās uz olimpiādi Buenosairesā. Ko tikai šaha cienītāji nevarētu ieraudzīt uz šī kuģa! Zviedri lepojās ar savu līderi Gi-deonu Šālbergu, poļi — ar Saveliju Tartakoveru. Igaunijas komandas sastāvs bija spēkos līdzīgs, un pirmais spēlētājs tajā taču bija ciets rieksts. Pirms gada Pauls Ke-ress bija parādījis, ka viņš nopietni domā doties uzbrukumā šaha tronim. Salo Flors vairs nepārstāvēja Čehos-lovakiju, uz Buenosairesu šī komanda ar meistaru Karelu Gpočenski priekšgalā brauca jau kā pārstāve no Vācijas protektorāta ar dubultnosaukumu Cehija-Morāvija. īpašu pretenziju uz uzvaru olimpiādē nebija angļiem, toties tie bija pārliecināti par vienu panākumu: Vera Menčika, kuru tie veda līdzi tālajā reisā, bez šaubām, jau kuro reizi iegūs pirmo vietu kārtējā pasaules čempionātā sievietēm.

Kuģa ērtajās kajītēs bija izvietojušies astoņdesmit lielmeistaru, meistaru un nacionālo čempionu. Tur bija dažāda vecuma, dažādu tautību un ticību pārstāvji. Te viņus vienoja kopēja draudzība. Cik patīkami pēc divu gadu pārtraukuma atkal sastapt tik daudz draugu! Uz klājiem, kopkajītēs un restorānos skanēja joki un smiekli. Kā jauna meiča smieklos spurdza dzīvespriecīgais zviedrs Gideons Štālbergs, bet lietuviešu līdera Vlada Mikena dārdošie smiekli gribot negribot piespieda smieties arī apkārtstāvošos. Te pārsprieda nākotnes plānus, stāstīja pēdējos jaunumus, smējās par uzjautrinošām anekdotēm un atgadījumiem dažādiem notikumiem bagātajā šaha dzīvē.

«Piriapolis» kilometru pa kilometram tuvojās savam tālajam mērķim. Riodežaneiro, Santusā un Montevideo bija pieturas; ikreiz vēlīgā kuģniecības kompānija sarīkoja interesantas ekskursijas. No tām visi atgriezās apmierināti un zobojās par tiem, kas nebija spējuši atrauties no šaha galdiņiem vai bridža un pieturas laiku pavadījuši uz kuģa.

Beidzot «Piriapolis» sasniedza Buenosairesu. Argentīniešu organizatori ostā bija eiropiešiem sagatavojuši svinīgu sagaidīšanu un pavēstīja, ka amerikāņu komandas jau ieradušās. Kamēr sen neredzējušies draugi apmainījās jaunākajām ziņām un savstarpējiem jūtu izpaudumiem, muitnieki darīja savu darbu. Angļi vēlāk žēlojās, ka tiem esot griezti uz āru plakstiņi, meklējot melno asiņu pazīmes; solīdo seru Džordžu Tomasu — augstdzi-mušas angļu ģimenes atvasi — ostā reģistrēja kā cilvēku, kas cēlies no turkiem. Viņam pasē, lūk, bija rakstīts, ka viņš dzimis Konstantinopolē, jo tieši šajā pilsētā savu nemierīgo vecāku ceļojuma laikā bija pasaulē nācis Tomass.

Divdesmit ceturtajā augustā «Politeama» teātra zālē divdesmit septiņu komandu lielmeistari un meistari sēdās pie šaha galdiņiem. Spēlēja četrās pusfināla grupās, no kurām dažu dienu laikā tika atlasītas sešpadsmit spēcīgākās komandas. Tām tad nu bija savā starpā jāizcīna olimpiādes galvenā balva — Hamiltona-Rosela kauss un pasaules čempiones tituls. Neveiksmīgākās komandas sacentās par balvu, kas nosaukta Argentīnas vārdā.

Plašais turnīrs drīz vien ievirzījās parastajā ritmā, un šahisti Argentīnas galvaspilsētā sāka dzīvot savu ierasto turnīra dzīvi. No rītiem izspēlēja līdz galam nepabeigtās partijas, dienā gatavojās jaunām cīņām. Pēcpusdienā sākās nākamā kārta. Visai nogurdinošs darbs! Taču šahistiem pie tā vairs nav jāpierod. Brīvajās vakara stundās viņi nepastaigājās vis pa viesnīcas foajē, bet izcīnīja negantas bridža kaujas vai tāpat vien spēlēja šahu.

Olimpiādes dalībnieku un nejaušu viesnīcas apmeklētāju īpašu mīlestību izpelnījās aizraujošie mači starp Saveliju Tartakoveru un Karelu Opočenski. Īstenībā mazāk paša šaha partijas, ko abi spēlēja, vairāk asprātīgā vārdu apmaiņa, kas neizbēgami pavadīja zibenskauju. Vecie draugi Tartakovers un Opočenskis starptautiskos turnīros bieži cīnījās savā starpā zibensmačos, un ikreiz šī spēle izraisīja pieredzējušu meistaru un svešu vērotāju sajūsmas pilnu interesi.

Gājiens bija Opočenskim. Plecīgais, lielgalvainais čehs rāmi vēroja galdiņu, monotoni kūpinādams garu, tievu cigāru. Tas bija īpašas šķirnes cigārs, kura aromāts apkārtstāvošajiem nebija patīkams, no šahistiem vienīgi Opočenskis smēķēja šādus cigārus. Pelni bieži nobira uz galdiņa, tad mierīgais čehu meistars rāmā garā ņēmās tos pūst nost, cenzdamies, to darot, nesajaukt figūru pozīciju.

Opočenskis nebija spēcīgs šahists, viņam tā arī neizdevās pārkāpt robežu, aiz kuras šahista titulam pievieno «liel-». Un tomēr viņš bija Joti izglītots šahists, kas labi zināja teoriju, bija praktiski bīstams un spēja sagādāt nepatikšanas kuram katram čempionam. Tomēr sevišķi lietpratīgi Opočenskis spēlēja zibenspartijas, tajās viņš spēja uzvarēt pat spēcīgu lielmeistaru.

Tartakovers un Opočenskis spēlēja zibenspartiju, nelietodami šaha pulksteni. Nosacījums bija vienkāršs: gājienu pārdomāt bija atļauts tik ilgi, kamēr pretinieks noskaita līdz pieci. Tad bija katrā ziņā jāizdara gājiens, ilgāk domāt nedrīkstēja. Tāda bija noruna. Noruna! Bet ja nu visi varianti vēl nav aplēsti? Ko tad? Nevar taču pārsteigties! Ātri spēlēt nav izdevīgi — var kļūdīties. Spēlēts tika uz likmi — daži peso partijā. Nav liela nauda, tomēr ir ļoti svarīgi neļaut pretiniekam uzvarēt.

— Eins, zwei, drei, vier, — Tartakovers ar katru vārdu skaļāk skaitīja vāciski. Pretinieks palika gluži mierīgs. Tartakovers pārlaida skatienu apkārts tāvētā-jiem, kas smaidīdami sekoja cīņas gaitai, tad atkal paskatījās uz partneri. Viņa gudrās acis zem pensneja slēpa siltu un viltīgu smaidu.

— Fünf! — uz priekšu paliecies, Tartakovers piepeši nokliedzās briesmīgā balsī. — Fünf! — Tartakovers atkārtoja vēlreiz, pārliecinājies, ka pretinieks vēl nav nomainījis savu pozīciju.

Šiem kliedzieniem atskanot, čehu meistara sejā nepakustējās ne vaibsts. Saglabājās tā pati sfinksas izteiksme, tā pati klusēšana. Tikai reizēm, kad pretinieka skaitīšana kļuva pārlieku skaļa, čehs kūtri pavicināja plaukstu sev gar seju un monotoni atkārtoja:

— Nevajag, nevajag!

— Zug bitte! Machen Sie Zug! — Tartakovers maigā, klusā balsī pieprasīja izdarīt gājienu. Karels, cigāru kūpinādams, joprojām domāja. Neko nepanācis, Tartakovers atkal sāka skaitīt, šoreiz angliski.

— One, two, three, iour, five! — Tartakovers skaitīšanu atkārtoja jau ar lielāku kaismi balsī. Un atkal neko nepanāca. Opočenskis palika nesatricināms. Ar tādu pašu efektu varētu lūgt, lai klints pavirzās sānis. Uz visiem Tartakovera pūliņiem skanēja tikai viena atbilde:

Nevajag, nevajag!

— Stipri nervi, — Tartakovers tad sacīja apkārtstā-vētājiem, mādams ar galvu uz pretinieka pusi. — Ļoti stipri nervi!

Opočenskis izdarīja gājienu tikai tad, kad visu bija noskaidrojis. Pavirzījis bandinieku par vienu lauciņu uz priekšu, viņš acumirklī pārvērtās. Tagad viņa sejā parādījās smaids, viņa ņerunība bija kā ar roku atņemta. Viņš nekavējoties sāka skaitīt, tomēr bija grūti sagaidīt, ka Tartakovers izdarīs atbildes gājienu laikā — tieši pēc norunas. Čehu meistars vairākas reizes dažādās valodās skaitīja līdz pieci. Nekādu rezultātu. Tartakovers klusēdams raudzījās uz galdiņu, tikai retumis izteikdams uzsvērti pieklājīgas piezīmes:

— Pardon! Vai jūs neapgrūtinātu mans lūgums skaitīt mazliet lēnāk?

Labsirdīgais čehs par atbildi norūca kaut ko tamlīdzīgu:

— Labs ir! Labs ir! — un tūliņ turpināja itin mudīgi skaitīt. Tartakovers palika nepielūdzams.

— Varbūt jūs vēlaties partiju atlikt? — Opočenskis savam pretiniekam atriebās, savukārt izvirzīdams priekšlikumu. — Pabeigsim spēlēt rīt. Brīvajā laikā jūs padomāsiet, paanalizēsiet.

— Tā ir laba doma! — Tartakovers paslēja augšup roku, tomēr domāt nepārstāja. — Lieliska doma!

— Redzat nu, — Opočenskis uzrunāja skatītājus. — Kad domāju es, viņš nemitīgi runāja. Kā žagata! Bet tagad nekā, viņš domā. Nonāksi laika trūkumā! Vai redz, sacēlis spuras! Nu ej, dārgumiņ! Ej taču!

Tartakovers satvēra balto zirdziņu un pacēla to gaisā. Opočenskis tūliņ sāka vērot galdiņu *— nu viņam pretinieka gājiens bija skaidrs. Piepeši durvīs parādījās kāds argentīniešu žurnālists.

— Šausmīgs jaunums, senjori! — viņš durvīs skaļi sacīja. — Tikko saņemts ekstraziņojums: Hitlers uzbrucis Polijai! Anglija un Francija pieteikušas Vācijai karu.

Tartakovera roka, kas turēja balto zirdziņu, sastinga gaisā. Cik šausmīgs jaunums! Kara draudi daudzus mē nešūs bija biedējuši pasauli, taču cilvēki pēc mūžsena paraduma atvirzīja no sevis nost šo briesmīgo varbūtību. Nekas, gan jau kaut kā izspruksim sveikā! Un varbūt viss vēl būs labi, viņi cerēja. Un nu pats šausmīgākais bija kļuvis par īstenību. Zeme, kuru olimpiādē pārstāv Tartakovers, tikusi pakļauta pēkšņam, nodevīgam uzbrukumam. Kamēr viņš te dzina jokus, spēlēja ātrspēli, bumbas grāva viņa māju, šāviņi saplosīja tuviniekus. Tūkstošiem neaizsargātu tautiešu — poļu un ebreju tagad konvoja pavadībā velkas uz koncentrācijas nometnēm pretī drošai nāvei. To vidū arī vistuvākie, visdārgākie cilvēki. Cik briesmīgs bridis!

«Bet varbūt viss vēl nokārtosies, atkal pēdējā brīdī radīsies iespēja vienoties tāpat kā trīsdesmit astotajā gadā ar Čehoslovakiju?» uz mirkli pazibēja mierinoša doma. Tomēr jau nākamajā acumirklī Tartakovers saprata, cik nereālas ir šādas cerības. Viņam, četrpadsmitā gada notikumu dalībniekam, nebija grūti saprast, ka nāvi sējošie kararati nekad negriežas atpakaļ.

Vienā mirklī tika pamests šahs un bridžs. Kāda nu vairs spēle, kad izšķiras liktenis! Apdullinošā vēsts no tālās Eiropas vienā mirklī mainīja likteni visiem astoņdesmit cilvēkiem, kas tik nepiesardzīgi bija aizbraukuši uz pasaules viņu malu spēlēt šahu. Angļu un franču pienākums tagad bija steigties uz dzimtenilai izpildītu savu militāro pienākumu; stingrie mobilizācijas likumi prasīja, lai atgriežas ari vācieši. Toties poļiem vairs nebija kur braukt: jau pirmajās dienās fašistu gigantiskā karamašīna bija, burtiski, samalusi viņu zemi. Pieciem poļiem bija radusies jauna problēma: kur palikt, kur rast patvērumu, pajumti? Un vai gan karš attiecās tikai uz šīm zemēm vien! Domīgi kļuva zviedri, dāņi un norvēģi — kara liesmas jau šaudījās pavisam tuvu viņu mājām. Un ko lai saka par igauņiem, latviešiem, lietuviešiem? Līdz vēlai naktij visos foajē kaktos un viesnīcas numuros risinājās satraukuma pilnas komandu apspriedes. Ko darīt? Kā atgriezties Eiropā? Kā uzņemt sakarus ar mājām, uzzināt par radu un tuvinieku likteni?

Arī no rīta šie mokošie jautājumi nebeidza tirdīt satrauktos olimpiādes dalībniekus. Jāpamet turnīrs un jābrauc — izlēma vieni. Ātrāk uz mājām, vienalga, kādā ceļā, vienalga, ar kādiem līdzekļiem! Taču piesardzīgākie viņus atrunāja. Vēl nav zināms, vai ir satiksme ar Eiropu. Cik bīstami šādā laikā ir kuģot pa okeānu. Cilvēki mocījās šaubās, nezinādami, kādu lēmumu lai pieņem, kā lai rīkojas. Prasīja padomu cits citam, dalījās savās idejās, cerībās un šaubās. Bet kurš gan tādā brīdī varēja dot pareizo padomu? Kāds gaišreģis spēj norādīt drošu ceļu aklā tumsā, negaisā un vētrā?

Un organizatoriem arī radās problēma: spēlēt finālturnīru vai atlaist komandas? Aptauja rādīja, ka tikai viena komanda no divdesmit septiņām — tie bija angļi — nolēmusi nekavējoties atstāt Argentīnu. Pārējās nesteidzās: amerikāņus karš vēl nebija skāris, daudzi eiropieši nogaidīja, vilcinājās. Tika nolemts olimpiādi spēlēt līdz galam.

Jaunie apstākļi apgrūtināja komandu normālu cīņu par pirmo vietu. Artilērijas uguns Eiropā arī šeit, zemeslodes pretējā pusē, gluži dabiski, lika aizsvilties kaislībām. Pirms pirmās kārtas sākuma uz teātra skatuves uzkāpa pats pasaules čempions Aleksandrs Aļehins.

— Kungi! — viņš paziņoja. — Kā Francijas komandas kapteinis es kategoriski atsakos sesties pie šaha galdiņa pret nacistiskās Vācijas šahistiem. Turklāt es neatļauju to darīt nevienam manas komandas loceklim. Francijas komanda nespēlēs maču ar Vācijas komandu!,

Franču piemēram sekoja arī poļi. Tas vēl nebija viss: abas komandas atteicās spēlēt ari ar Vācijas protekto-rātu — Čehiju-Morāviju. Ko darīt? Organizatori, apspriezdami visdažādākos lēmuma variantus, nevarēja vienoties. Galu galā izlēma: šādus mačus uzskatīt par neizšķirtiem, tabulā ierakstīt rezultātu divi — divi. Vienai komandai zaudējumus ieskaitīt uz pirmā un trešā galdiņa, otrai — uz pārējiem diviem.

Un atkal ik dienas ritēja šaha kaujas — turnīrs turpinājās savā ierastajā gaitā. Ar karu aprada, tāpat kā ģimenēs ar laiku aprod ar vislielāko nelaimi. Par to, kas notiek zemeslodes pretējā pusē, piemirsa. Tikai retumis kāds no eiropiešiem partijas laikā sāka stingri lūkoties kaut kur uz priekšu — tālē. Ir skaidrs, par ko viņš tad domā: par lādiņu sprādzieniem tālumā, par to, kāds liktenis piemeklējis viņa māju, piederīgos un biedrus.

Ir kāda sena leģenda par imperatoru Kārli Divpadsmito. Benderu cietokšņa aplenkuma laikā zviedru karavadonis spēlējis šahu ar kādu tuvu stāvošu personu. Partneri tā aizrāvušies ar šaha kauju, ka gluži piemirsuši īsto. Kārlim stāvoklis uz galdiņa bijis lielisks, un viņš aprēķinājis visus variantus un paziņojis:

«Mats trīs gājienos!»

Tobrīd nomaldījusies lode notriekusi no galdiņa balto zirdziņu. Par to nebūt nesamulsis, Kārlis mazliet padomājis un sacījis:

«Mats četros gājienos!»

Taču arī tam nebijis lemts piepildīties. Jauna lode notriekusi no galdiņa vēl arī balto bandinieku. Imperators labu laiku domājis, tad teicis:

«Mats piecos gājienos!»

Šoreiz viņš savu ieceri bez kādiem šķēršļiem novedis galā.

Buenosairesā šahisti olimpiādes laikā daudzējādā ziņā atgādināja šīs leģendas varoņus. Tiesa, te lodes netrieca figūras nost no galdiņiem, tomēr pats fakts, ka tika spēlēts brīdī, kad jau plosījās pasaules ugunsgrēks, aizraušanās ar šaha kaujām lāgiem likās kā brīnums. Kā parasti, norisinājās strīdi par atlikto partiju likteni, tika aplēstas komandu izredzes un pat šajā ārkārtīgi nopietnajā dzīves situācijā spēlētāji nikni cīnījās par katru lieku puspunktu. Kura komanda kļūs par pasau-

Ies čempionu? Kurš_ iegūs Hamiltona-Rosela ceļojošo kausu? Nu jau varbūt ne uz diviem, bet uz daudziem gadiem.

Un tomēr tiklab argentīniešu šaha cienītājos, kā arī pašos olimpiādes dalībniekos lielāko satraukumu neradīja pirmās vietas liktenis. Tāda nu reiz ir cilvēka daba, ka tas tīko pēc kaut kā asa, piparota. Turnīrā tieši šāda «uzkoda» bija divu vēsturisku pretinieku piedalīšanās: cīņa abu starpā ilga jau vairāk nekā divus gadu desmitus. Aļehins vai Kapablanka — pirms divpadsmit gadiem šī problēma argentīniešiem bijā likusi izšķiest krietni daudz peso, un pats interesantākais — tagad viņi bija ar mieru šo eksperimentu atkal atkārtot.

Krievu un kubiešu čempionu cīņa jau sen nelika mieru Argentīnas šaha cienītājiem, kuri vēl atcerējās, kā Aļehins pirms divpadsmit gadiem viņu zemē ieguva šaha kroni. Kopš tā laika viņi bija uzmanīgi sekojuši abu šaha ģēniju panākumiem, ar sarūgtinājumu atzīmēdami katru viņu ķildas peripetiju. Acīmredzot čempionu attiecības arī tagad nebija uzlabojušās, un abi uzskatīja par pazemojošu pat pateikt labu vārdu par ienaidnieku.

— Vai jūs Aļehinu uzskatāt par izcilu spēlētāju? — kāds reportieris jautāja Kapablankam, kad tas tikko bija spēris kāju uz Argentīnas zemes.

'. Aļehinam vajadzētu tikt uzskatītam par izcilu spēlētāju, — kubietis izvairījās no tiešas atbildes.

Šādos apstākļos īpašu interesi izraisīja cīņa, kam finālā vajadzēja risināties starp Aļehinu un Kapa-blanku. Pēc olimpiādes nolikuma bez komandu kopvērtējuma pastāv vēl arī individuālais vērtējums pēc rezultātiem, kādi gūti uz atsevišķiem galdiņiem. Komandu vadītāju sacensībās piedalījās lielmeistari Keress, Tar-takovers, Biskazess un Štālbergs, bet, zināms, īpašu interesi izraisīja Aļehina un Kapablankas konkurence. Pastāvot attiecībām, kādas tobrīd valdīja abu starpā, pat šāda parastos apstākļos maznozīmīga sacensība ieguva asumu. Acīmredzot lai vēl jo vairāk uzkurinātu kaislības, kāds no mecenātiem veltīja uzvarētājiem uz pirmā galdiņa īpašu balvu — briljanta piespraudi.

Gan Kapablanka, gan Aļehins olimpiādē spēlēja lieliski: abi bija krietni apsteiguši savus konkurentus. Tiesa, atsacīdamies spēlēt pret Vāciju un Čehiju, Aļe-liins bija spēlējis par divām partijām mazāk:, un tas manāmi pasliktināja viņa izredzes. Pēc vienpadsmit kārtām pasaules čempionam bija četri ar pusi punkti, bet Kapablankam par diviem punktiem vairāk. «Nekas,» Aļehins pats sevi mierināja. «Vēl priekšā četras kārtas, rezultātu var labot. Tikpat jau uzskaite notiek procentu attiecībās, par pirmo tiks uzskatīts tas, kurš iegūs lielāku procentu punktu. Mēs vēl pacīnīsimies!»

No rīta Hosē Raulam bija ļoti nelāgs noskaņojums. Smeldza kuņģis, mocīja galvassāpes. «Laikam atkal būs sakāpis asinsspiediens,» Kapablanka nosprieda. «Kāds tur brīnums, ja ir tāds laiks! Varbūt jāpaklausa Olgai un jāiet pie ārsta. Bet ko gan ārsts man var līdzēt?! Un slikti ir vienam pašam bez Olgas, garlaicīgi. Ko lai dara! Cik neizmaksā jau ceļš vien no Ņujorkas uz Bu-enosairesu!»

Šodien kubietim negribējās brokastot viesnīcā, kur dzīvoja visi olimpiādes dalībnieki. Kā lai tādā stāvokli klausās šos mūžīgos strīdus par šahu, kā lai pacieš kolēģu apnikušos jokus? Gribējās kaut dažas stundas palikt vienam. «Jāaizstaigā uz «Trampesonu»,» pēkšņi ienāca prātā laimīga doma. «Jau sen taisos aiziet uz turieni — kopš iebraukšanas dienas Argentīnā. Pie reizes mazliet pastaigāšos, svaigā gaisā atžirgšu.»

Hosē Rauls gausi soļoja pa šajā rīta stundā tukšajām Buenosairesas ielām. Florida, Santafē — viņš pazina šo pilsētas rajonu, un reizē viņam te daudz kas šķita jauns. «Interesanta ir šāda divējāda izjūta,» Kapablanka nodomāja, «skaties tik un brīnies: vai te divpadsmit gados viss ir pārbūvēts, vai arī atmiņa dzen ar tevi ļaunu joku?»

Ne jau kaites vien šodien maitāja kubieša noskaņojumu. Vakarā Kubas komanda sastapsies ar frančiem un viņam pašam jāspēlē ar Aļehinu. Pēdējā laikā Kapablanka vispār pie šaha galdiņa sēdās negribīgi; nebijis Olgas, viņš būtu atteicies no daudziem turnīriem. Un nu jācīnās pret pasaules čempionu, turklāt vēl ar melnajiem kauliņiem.

Hosē Raulam nekad nebija paticis spēlēt ar melnajām figūrām pret spēcīgiem pretiniekiem, taču senāk viņu bija glābusi nevainojamā aizsardzība. Bet piecdesmit gadu vecumā ir grūti būt nevainojami precīzam.

Un tad nu rodas nepatīkami gadījumi. Kubietis atcerējās šausmīgo partiju pagājušā gada AVRO turnīrā Holandē. Un vajadzēja arī ļaunajam liktenim iegrozīt tā, ka tikšanās ar Aļehinu iekrita Kapablankas dzimšanas dienā. Kolēģi un turnīra organizētāji toreiz bija silti apsveikuši Hosē Raulu. Tāda jubileja — piecdesmit gadi! Bet tad... tad vajadzēja sēsties pie galdiņa pretī Aļe-hinam. Brr! Šausmīga partija! Cik bezpalīdzīgs bija gaviļnieks! Un kā par viņu ņirgājās nežēlīgais čempions!

«Olga visu laiku sapņo par šaha kroni,» iedams Ka-pablanka prātoja tālāk savā nodabā. «Uzstāj, lai es panākot maču ar Aļehinu. Kāpēc? Kad_ padomā: jāspēlē trīsdesmit partijas! Trīsdesmit reizes jāsēžas pie galdiņa pret cilvēku, kas tev nodarījis tik daudz ļauna. Nē, labāk nevajag! Turklāt ir par vēlu tādā vecumā sapņot par slavu. Es nekad neesmu tiecies pēc revanša, un tagad tas būtu pavisam smieklīgi.*.»

Bet šie argentīnieši par to vien sapņo, kā vēlreiz noorganizēt manu maču ar Aļehinu. Cik projektu izvirzīti pēdējās dienās, cik dedzīgu rakstu uzrakstīts avīzēs! «Šaha federācijas prezidents senjors Moro piedāvājis Aļehinam un Kapablankam spēlēt revanša maču,» nesen rakstīja kāda avīze, Un nākamajā dienā paziņoja: «Kapablanka ir ar mieru, Aļehins paskaidrojis, ka viņam jābrauc uz Eiropu noskaidrot jautājumu par savu karaklausību.»

«Viss izlemts!» tas pats preses orgāns pēc dažām dienām iepriecināja šaha cienītājus un pat paziņoja tā senjora uzvārdu, kurš mačam ziedojis piecdesmittūk-stoš peso. Bet nākamajā dienā avīze vīlusies rakstīja: «Augstsirdīgu mecenātu nav izdevies atrast.»

Jau iztālēm saredzamais «Trampesons» novērsa Kapablankas domas no šaha. Slavenais restorāns divpadsmit gadu laikā no ārpuses bija maz mainījies, un arī iekšienē pārveidojumi bija nenozīmīgi. Tas pats ļoti vienkāršais iekārtojums, tās pašas «bišu šūnas», ko veidoja mazi galdiņi un zemas starpsienas. Un atkal Hosē Rauls pārdzīvoja divējādas jūtas: restorānā viņam viss bija pazīstams un reizē jauns. «Kā grāmatā, ko lasa otrreiz,» viņš nodomāja. «Tajā tiek atklāts kaut kas jauns, arī iespaids pēc atkārtotas lasīšanas rodas citāds nekā pēc pirmās.

Šeit, lūk, šajā stūrītī,» Kapablanka nolēma apsēsties pie maza galdiņa. «Te mums ar KončitU patika sēdēt.»

Atmiņā drudžaini sāka ataust viss, ko Hosē Rauls I,i ja uzzinājis par Končitu. Nabaga sieviete, cik drausmīgs liktenis! Nākamajā dienā pēc iebraukšanas Argen-tinā Kapablanka bija piezvanījis doktoram Kastiljo, kurš viņu un Aļehinu bija ārstējis divdesmit septītajā gadā.

— To esmu saglabājis jums, — Kastiljo pasniedza līosē Raulam viņa paša fotogrāfiju, kad abi sastapās viesnīcas foajē. —• Man to atdeva draugs, kurš strādā policijā. Es jau gribēju to nosūtīt jums pa pastu, bet tad pārdomāju. Kas gan nevar atgadīties! Mēs abi taču esam precēti cilvēki.

Hosē Rauls fotogrāfiju pazina. Viņš to bija dāvinājis Končitai jau četrpadsmitajā gadā, sava pirmā Argentīnas brauciena laikā. Gadsimta ceturkšņa laikā krāsas bija izbalējušas, fotogrāfija zaudējusi asumu, tomēr šis mazais kartona gabaliņš kubietim neviļus atgādināja viņa jaunības dienas, pirmos satraucošās laimes mirkļus.

— Pastāstiet visu, ko zināt par Končitas likteni! — Kapablanka lūdza doktoru. — Man stāstīja, kas noticis, bet daudz kas man tomēr palicis neskaidrs.

Kastiljo brīdi klusēja it kā saņemdamies, tad klusā balsī, kas tik ļoti nesaderējās ar viņa rosīgo, enerģisko raksturu, sāka stāstīt:

— Arī mums daudz kas ir palicis nesaprotams. Trīsdesmit otrā gada vasarā avīzes ziņoja: «Vakar dienā uz ceļa netālu no Buenosairesas smagais kravas automobilis sadūrās ar mazu ševroletu, kas piederēja teātra «Bataklana» aktrisei Končitai Velaskesai. Pie stūres sēdošā aktrise gājusi bojā.»

— Kas atklājās izmeklēšanā? — Hosē Rauls pajautāja, kad doktors uz mirkli apklusa.

— Katastrofas iemeslu neizdevās precīzi noteikt, — Kastiljo noplātīja rokas. — Varbūt bija sabojājusies vadības sistēma. Jūs jau zināt: Končitai patika pašai novērst bojājumus mašīnā. Smagās mašīnas šoferis liecināja: metrus piecdesmit no sadursmes vietas ševrolets, mainījis kursu, pārvirzījās šosejas kreisajā pusē un traucās pretī smagajai mašīnai. «Viņa drāzās kā nelabais!» šoferis liecināja. «Es nepaguvu pat apturēt mašīnu.» Trieciens bijis drausmīgs, no ševroleta bija palikusi pāri tikai kaudze samudžinātu un asiņainu tērauda stieņu un apšuvuma driskās. Končitu apglabāja lielā kastē kopā ar mašīnas atliekām. ,

Kapablankas augumam pārskrēja trīsas. Doktors turpināja stāstīt:

— Policija nopratināja Končitas draudzenes. Tās pastāstīja: pēdējā laikā aktrise slimīgi pārdzīvojusi savas neveiksmes teātrī. Gadi lika sevi manīt — mums, argentīniešiem, patīk uz skatuves redzēt jaunas sejas. Daudz ko izsaka arī šis uzraksts.

Doktors paņēma Kapablankam no rokām fotogrāfiju. Tai otrā pusē bija saglabājušies tikko saskatāmi, izbalējuši ar tinti rakstīti burti. Uzlicis brilles, Kapablanka izlasīja:

«Ir vajadzīga vīrišķība, lai noietu no skatuves, kad vairs nespēj izvilināt jūsmīgus čukstus.»

Kapablanka tā arī palika neziņā: vai Končita bija domājusi skatuvi vai pašu dzīvi. Bet varbūt tiklab vienu, ka otru, «Būt sievietei — tā ir specialitāte,» Hosē Rauls atcerējās savas kādreizējās mīļākās iecienīto teicienu. * Ak vai, viņa nebija spējusi apgūt sievas un mātes spe- cialitāti! Un tā nokļuvusi strupceļā.

Aizsapņojies par pagātni, Kapablanka mēģināja at- ! saukt atmiņā Končitas seju, bet dīvaini — tas nekādi ūeizdevās. Aktrises sejas panti viņa iztēlē jaucās ar Olgas vaibstiem. Tagadne nesaudzīgi aizēnoja tālo pagātni.

Hosē Rauls paraudzījās apkārt un ar skumjām ma- 1 nīja, ka meitenes, kas sēdēja pie blakusgaldiņa, pār- j laida vienaldzīgus skatienus viņa sejai, kas reiz bija J saistījusi visu sieviešu uzmanību. «Šīm es vairs neinte- ļ resēju,» Kapablanka nodomāja. «Ari es tām vairs ne- s izvilinu jūsmīgus čukstus.» Ūn viņš tūliņ pagriezās pret ! vecāku dāmu, kam galvā bija cepure ar platām maļam un kas nenolaida no viņa acu, kā viņš jau agrak bija ievērojis. «Bet šī neinteresē mani,» kubietis bēdīgi pa- j purināja galvu.

Atnesis brokastis, oficiants izbrīnīts pašķielēja uz j klientu. Sēž viens pats, smaida. Stipra kafija mazliet uzlaboja Kapablankas pašsajūtu, tomēr doma par va- j karā spēlējamo partiju vēl arvien nemitējās viņu mocīt. Piepeši viņam iešāvās galvā laimīgs atrisinājums, j «Kāpēc man jāspēlē?» Hosē Rauls vaicāja pats sev. «Man ir par diviem punktiem vairāk nekā Aļehinam; ja es izlaidīšu šodienas partiju un Aļehins uzvarēs mūsu komandas rezerves spēlētāju Lopecu, tad mūsu rezultātu starpība, tiesa gan, samazināsies, bet es par vienu punktu tomēr būšu priekšā. Varēšu stingrāk pie-spiest pārējos pretiniekus. Tā arī darīšu; kā gan var spēlēt, ja tik ļoti sāp galva!

Jā, bet atradīsies cilvēki, kas man pārmetīs bailību,» Kapablanka saviebās. «Tie klaigās: «Nobijās no Aļe-hina! Aizbēga no paklāja!» Pats Aļehins nelaidīs garām izdevību paņirgāties: «Te nu ir jūsu drosmīgais Kapablanka!» Varbūt tomēr vajadzētu spēlēt? Vai nu viņš katrā ziņā mani uzvarēs? Spēlēt vai nespēlēt? Bet vēl ir laiks — izlemšu vēlāk,» atkal atradās veiksmīga izeja.

Norēķinājies ar oficiantu, Hosē Rauls atstāja «Tram-pesonu».

... Aļehins uz divpadsmito kārtu devās apņēmības pilns. «Man šodien jāuzvar,» pasaules čempions sevi uzmundrināja. Ieradies turnīra zālē labu laiku pirms spēles sākuma, viņš izlika uz galdiņa cigaretes un zīmuli, pasūtīja pudeli limonādes. Kā gan citādi: kaujai ar tik draudīgu pretinieku jāgatavojas iepriekš.

Piepeši čempiona skatiens pievērsās plāksnītei, kas atradās blakus šaha pulkstenim. «A. Lopecs,» viņš izlasīja un nespēja uzreiz aptvert, ko tas nozīmē. «Lopecs? Kāpēc tad Lopecs?» Tikai pēc mirkļa viņš aptvēra, kas noticis. Kapablanka bija izmantojis olimpiādes noteikumu, ka jebkuru spēlētāju jebkurā dienā ir iespējams aizstāt, un nolēmis izvairīties no cīņas ar Aļehinu. Uz to viņam bija tiesības: ne velti komandas uz olimpiādi ieradās sešu cilvēku sastāvā, bet spēle risinās tikai uz četriem galdiņiem. Katrs varēja sev jebkurā brīdī izkārtot brīvu dienu.

Saniknotais lauva, sagatavojies cīnīties uz dzīvību vai nāvi ar sev līdzvērtīgu pretinieku, piepeši ieraudzīja savā priekšā nožēlojamu, drebošu jēru. Viņa dusmas bija briesmīgas! Varens trieciens ar ķetnu — un nelaimīgajam mugurkauls pušu, vēl viens trieciens — un vilna sāk lidot kumšķiem vien. Ar divdesmito gājienu Lopecs, kurš bija nekurnēdams upurējies, tika iznīcināts. Pasaules čempions izgāza pār viņu visas savas sportista dusmas, kas krājušās pret Kapablanku.

Uzvara bija gūta, bet cik maz gan tā nozīmēja Aļe-hinam! Kapablanka vēl arvien bija viņam par veselu punktu priekšā, un pēdējās dienās kubietis darīja visu, lai atstarpe nesamazinātos. Finišā Aļehins izcīnīja divas svarīgas uzvaras, bet tikpat uzvaru izcīnīja arī konkurents. Galarezultātā pasaules čempions bija savācis ļoti lielu punktu procentu — septiņdesmit piecus, bet... Kapablankam bija par diviem procentiem vairāk. Aļe-hinam olimpiādes noslēgumā bija jāpārdzīvo nepatīka-kams mirklis, kad galvenais tiesnesis briljanta balvu piesprauda Kapablankas kaklasaitei.

Olimpiāde beidzās, bet šahistiem nebija kur palikt. Šahā pastāv tā saucamā gājiena spaida pozīcija. Vājākajai pusei, piemēram, baltajiem, stāvoklis vēl ir ļoti cerīgs, tiem nekas nedraud, taču tie ir spiesti izdarīt gājienu, bet katra kādas figūras vai bandinieka pārvietošana krasi pavājina cerības uz glābiņu. Šādos gadī jundos saka: baltie ir nonākuši gājiena spaidā, tie ir spiesti izdarīt traģisku gājienu. Tamlīdzīgā situācijā atradās šahisti pēc Argentīnas olimpiādes. Viņu «pozīcija» Buenosairesā bija pilnīgi droša, tomēr viņi bija spiesti «izdarīt gājienu» — doties braucienā pāri okeānam, un tas tūliņ apdraudēja viņu dzīvību.

Šajā grūtajā brīdī Latīņamerikas šahisti izrādīja apbrīnas cienīgu, drāiidzīgu solidaritāti. Tika mobilizēti visi līdzekļi, lai viesiem — tagad jau bēgļiem — radītu vislabākos apstākļus, lai sagādātu tiem drošas eksistences iespēju. Daudzās Argentīnas pilsētās tika organizēti starptautiski turnīri. Tas Eiropas trimdiniekiem nodrošināja pajumti un iespēju nopelnīt nedaudz peso. Argentīnas piemēram sekoja Urugvajas un citu Latīņamerikas valstu šahisti. Grūtajā brīdī sniegtais atbalsts noveda pie tā, ka daudzi spēcīgākie Eiropas šahisti, piemēram, Štālbergs, Naidorfs un Eliskazess, uz ilgiem gadiem apmetās Argentīnā.

Savus lutekļus laime maigi un gādīgi sargāja, toties neieredzētos valdonīgi virzīja pretī bojāejai. Avīzes ziņoja: trīsdesmit devītā gada decembrī pasaules čempions šahā Aleksandrs Aļehins caur Riodežaneiro atgriezies Eiropā.

5

Marta izbīlī sasita plaukstas. «Ak kungs, atkal! Nu, ko lai ar viņu iesāk?! Aizbraucis uz Bostonu, devies vairāk nekā trīssimt kilometru garā ceļā — un aizmirsis uzvilkt žaketi. Aizbraucis tikai kreklā ar īsām pie-: dtirknēm kā puika. Un tas notiek septiņdesmit divu ^adu vecumā! Jauks gan tur ieradīsies pasaules eks-: čempions, filozofijas doktors! Būs oficiāla sagaidīšana, bostonieši būs eleganti ģērbušies, bet viņš tādā izskatā! Ir gan ar viņu nebeidzamas mocības! Tiklīdz drusciņ izlaid no acīm, noteikti pastrādā kādus brīnumus!

Lai nu būtu, bet kā tad viņš brauks — viņam nav klāt ne centa, visa nauda palikusi žaketē. Ievērojis, ka aizmirsis žaketi, viņš no stacijas atgriezīsies mājās. Jā, bet tad viņš nokavēs vilcienu, izjauks Bostonas seansu. Un tur viņu gaidīs, būs sapulcējušies spēlētāji un skatītāji. Kā nu ne — tie taču svētki, kādu nav_ bijis kopš astoņsimt piecdesmit septītā gada. Gluži tapat toreiz Bostonā sagaidīja Polu Morfī. Turklāt seanss — tie ir dolāri, un to pēdējā laikā kļūst aizvien mazāk un mazāk. Ko darīt? Tavu postu! Lūkot panākt?! Laba doma! Viņš aizbrauca pirms desmit minūtēm, ja tūliņ brauktu pakaļ, varētu viņu vēl noķert stacijā. Braukšu!»

Marta ātri saposās, paķēra Emanuēla žaketi un izsteidzās uz ielas. Bija karsts dienas vidus. Ņujorkas iedzīvotāji augusta dienās nobēg debesskrāpju ēnā, pūlēdamies noslēpties no dedzinošās saules. Tomēr dienas vidū nežēlīgais debesu spīdeklis no augšas tiek tiem klāt arī dziļajās akmens akās: neciešamie saules stari tad kausē laukumu asfaltu, izdedzina nožēlojamos parku zaļumus, un miklais, versmīgais gaiss smacē katru, kurš uzdrošinājies iziet uz ielas. Viss dzīvais steidz paslēpties no šīs elles apšaubāmajā jumtu pavēnī.

Jābrauc ar taksometru — Marta vispirms iedomāja, tomēr, ātri apsvērusi, viņa saprata, ka tādā gadījumā nekādi nevar paspēt līdz vilciena atiešanai. Bija palikušas divdesmit minūtes, bet dienā automašīnas pa Ņujorkas ielām kustas kā bruņurupuči. Katrā krustojumā sastrēgums. «Nē, jāskrien uz metro,» Marta nolēma un, nelikdamās zinis par svelmējošo sauli, devās uz tuvāko metro pieturu.

«Cik ļauni gan cietsirdīgais liktenis par mums ņirgājas!» Marta bēdājās, ātri iedama un ar pūlēm vilkdama elpu pusdienlaika tveicē. «Visu mūžu esam sapņojuši par jaukām, neaptumšotām vecumdienām, gadiem ilgi centāmies nodrošināt sev atpūtu šajā mūža posmā. Bet ir iznācis gluži otrādi — tieši vecumā dabūjam izbaudīt bezpajumtes klejotāju mokas. Nabaga Emanuēls — viņš ir spiests nelaist garām nevienu seansu, nevienu iespēju nolasīt lekciju. Cik viņam grūti!» Marta redz, cik ļoti viņu nogurdina šie seansi. Bet ko lai dara, ja ta ir vienīgā iespēja nopelnīt sev maizes kumosu? Izrādījās, ka Amerikā Laskera darbi matemātikā nevienam nav vajadzīgi, vēl mazāk ir vajadzīgi viņa filozofiskie traktāti. Viss izrādījās veltīgi darīts, vienīgi šaha spēle kaut cik palīdz iztikt. Draugi cenšas, palīdz Emanuēlam, meklē iespējas noorganizēt viņam seansus, bet tie liek joņot no pilsētas uz pilsētu. Un tas jādara, kad viņam jau septiņdesmit divi!

Cik labi viņi reiz bija iekārtojušies! Lai arī Vācijā viņi bija zaudējuši visu, pārdzīvojuši katastrofu. Bet bija taču atkal iekārtojuši jaunu omulīgu ligzdiņu, bija atkal sākuši laimīgu, jauku dzīvi. Kriļenko savus solījumus bija pilnībā turējis. Cik brīnišķīgā ceļojumā pa Kaukāzu viņi abi ar Emanuēlu bija devušies pēc trīsdesmit piektā gada turnīra: Kislovodska, Pjatigorska, Soči — kādas skaistas vietas, cik brīnišķīgi kūrorti! Pēc tam jaunā apmešanās vieta Maskavā — ērtā dzīvoklītī Spasogļiņiščevas šķērsielā. Atkal miers: ar strādīgās istabenes Jūlijas palīdzību Martai ari te izdevās radīt Emanuēlam iespēju netraucēti strādāt. Viņš iemīlēja jauno dzīvokli, pats centās to iespējami labāk iekārtot. Cik skaistu gleznu viņš nopirka Ļeņingradā un pakāra priekšistabā: «Čigānu skaistule» neviļus pie

vērsa sev viesu uzmanību.

Laime bija pilnīga. Emanuēls daudz strādāja Zinātņu akadēmijā, izdeva grāmatā savus darbus matemātikā. Zinātniskā darbība nodrošināja abiem iespēju dzīvot bez raizēm. Šahisti savu elku dievināja. Emanuēla un Martas dzīvoklis kļuva par iemīļotu vietu, kurai bija pievērsti visi krievu šaha cienītāju skatieni. Laskeri daudz ceļoja pa visu valsti, bieži apciemoja draugus Rietumos. To, kas bija noticis Vācijā, abi centās neatcerēties. Par iegūto laimi Emanuēls priecājās kā bērns. Viņš atkal cēla pilis, un šoreiz, šķiet, tās nebija no klucīšiem. Kurš gan nojauta, ka liktenis atkal uzglūn nelaimīgajam Laskeru pārim, gatavo viņiem negaidītu triecienu!

Marta nogāja lejā pa metro kāpnēm un aši iekāpa pienākušajā vagonā. Sirds sāka smelgt: karstums, steiga! Kāds jauns cilvēks, ievērojis sāpīgo grimasi vecās sievietes sejā, atdeva tai savu sēdvietu. Marta apsēdās uz

Nola, sāpes sirdī drīz norima. Vilciens sāka braukt, uzņemdams gaitu. Monotonie riteņu klaudzieni sliežu saduru vietās kļuva aizvien biežāki. «Ta-ta, ta-ta, ta-ta, lu-ta,» klaudzēja riteņi. Tā ir viņas vaina, ka jauna, luimīgā dzīve Maskavā bija sabrukusi. Vajadzēja arī visvarenajai providencei visu tā iegrozīt! Karstā trīsdesmit septītā gada augusta vakarā^ tieši pirms trim gadiem, viņi ar Emanuēlu bija izgājuši pastaigāties pa bulvāri mājas tuvumā. Bija parasts Maskavas vakars: smiltiņās spēlējās bērni, uz soliem atpūtās gados veci vīrieši un sievietes, jauni pāri, rokās saķērušies, pastaigājās pa alejām. Marta un Emanuels atsēdās uz sola un atpūtās klusēdami, iegrimuši katrs savās domās.

— Tā nu ir, mana mīļā! — Emanuels pēkšņi pārtrauca klusumu. — Mēs abi esam kļuvuši pavisam veci. Tev novembrī paliks septiņdesmit. Ko tu vēlies savā dzimšanas dienā? Tā ir īpaša diena, un dāvanai arī jā-būt īpašai.

Martai ar atbildi nevajadzēja ilgi vilcināties, visas viņas domas tobrīd saistījās ar ko vienu.

— Ja vien mums pietiek naudas, — Marta ierosināja, — es vēlētos doties ceļojumā uz Čikāgu.

Labāk viņa nebūtu šos vārdus izrunājusi! Cik reižu vēlāk tas nav bijis jānožēlo!

— Izlemts, — Emanuels paziņoja, un abi sāka sapņot par tikšanos ar Martas pirmajā laulībā dzimušās meitas ģimeni. Tajā laikā meita bija ieradusies ciemos Amsterdamā, un viņi varēja ceļojumu veikt kopā.

Oktobrī viņi atstāja Maskavu, cerēdami pēc četriem mēnešiem atgriezties. Līdzi abi paņēma tikai pavisam nelielu bagāžu, dodami Jūlijai norādījumu uzraudzīt Las-kera manuskriptus un iemīļoto čigānietes portretu. Uz Amsterdamu viņi devās pa apkārtceļu, lai izvairītos no iespējas sadurties ar gestapo. Ģimenes lokā viņi brauca pāri okeānam. Ņujorkas ostā Laskerus uzņēma piesardzīgi — viņi taču brauc no Padomju Savienības!

— Kā lai raksta? Kādas tautības jūs esat? — Laskeram apvaicājās «Washington Store» reportieris, kurš viņu sagaidīja ostā.

— Pēc starptautiskajiem likumiem esmu vācietis — esmu dzimis vienā no Vācijas novadiem, — pasaules eksčempions atbildēja. — Pašlaik esmu kosmopolīts, ebreju trimdinieks. Mani pieņēmusi Padomju valdība, dodama man iespēju strādāt matemātikas nozarē Mas* kavas universitātē.

Vilciens palēnināja gaitu un apstājās. Marta uzmeta acis pulkstenim. Bija palikušas piecpadsmit minūtes — un vēl divas pieturas. Vajadzētu paspēt. Ka tikai Emanuēls nebūtu izspēlējis jaunu joku — nebūtu atgriezies mājās! Tad vagona durvis automātiski aizcirtās un simtiem cilvēku atkal traucās uz priekšu pa kurmja alu, kas bija izrakta zem milzīgajiem debesskrāpjiem.

«Ta-ta, ta-ta,» vilciens uzņēma ātrumu.

Čikāgā tika svinīgi atzīmēta Martas septiņdesmitā dzimšanas diena. Drīz pēc svinībām Emanuēlam vajadzēja braukt uz simultānspēles seansu Ņujorkā. Marta brauca viņam līdzi — vīram tik ļoti patīk, ja viņi ceļo abi kopā! Ņujorkā viņa saslima ar gripu, tad sākās komplikācijas ar sirdi. Vajadzēja ārstēties slimnīcā. Atgriešanās Maskavā sākumā tika atlikta, bet, izrakstot no slimnīcas, ārsti viņai pilnīgi aizliedza ilgstošus ceļojumus. Laskers bija spiests palikt Ņujorkā. Pēc materiālās labklājības un mierīgā darba Maskavā viņam nu atkal nācās cīnīties par dzīvi. Tiesa gan, viņam Amerikā bija daudz draugu, bet ko gan tie varēja līdzēt! Te nebija vajadzīgi viņa filozofiskie darbi, neatrada pielietojumu arī matemātikas grāmatiņas. Uz Ameriku labāk braukt ar ... čeku grāmatiņām!

Vilciens atkal apstājās. «Pagūšu, palikušas veselas vienpadsmit minūtes,» Marta aplēsa. Un tad viņa atkal joņoja uz priekšu. «Tāda pati ir mana un Emanuēla dzīve pēdējos gados,» Marta nodomāja. «Mēs kaut kur traucamies un nekādi nevaram apstāties. Emanuēlam ir daudz plānu un ideju, bet... viņam nav naudas. Un viņš karstumā jož apkārt, lai nopelnītu dažus desmitus dolāru. Vai gan cilvēkam ar viņa spējām, stāvokli un popularitāti būtu jāplēšas par dienišķo maizi?! Septiņdesmit divu gadu vecumā!»

Paldies dievam, klāt pēdējā pietura. Marta izkāpa no vagona un pēc ceļrāžiem atrada dzelzceļa platformu. Bostonas vilciens stāvēja gatavs, atiešanai. Iedama no loga uz logu gandrīz gar visiem vagoniem, Marta kādā kupejā ieraudzīja savu vīru. Emanuēls bija mierīgi atlaidies mīkstajā sēdeklī un smēķēja cigāru. Ieraugot sievu, viņa sejā parādījās pārsteigums, viņš iznāca uz platformas.

— Ko tad tu?! — Laskers vaicāja sievai.

— Ak kungs, nu vai tu ilgi tā izturēsies?! — nogurusi Marta, gandrīz raudādama, izsaucās.

— Ko es esmu izdarījis? — Emanuēls nesaprata.

— Un tu vēl prasi! Esi devies ceļā bez žaketes, bez naudas.

— Man tā nav vajadzīga. Man bija pietiekami naudas bikšu kabatās, lai nopirktu biļeti līdz Bostonai.

— Bet vēlāk?

— Vēlāk es saņemšu honorāru — un man atkal būs nauda.

— Bet kā gan tu varētu publiski uzstāties kreklā vien ar īsām piedurknēm? — Marta bija sašutusi.

— Kāpēc lai nevarētu? — Laskers papleta rokas. — Diena ir karsta. Turklāt žaketi jau es varētu no kāda aizņemties. Tas jau neietekmēs seansā spēlējamo partiju kvalitāti.

Ko tu padarīsi?! Viņš vienmēr prot loģiski izskaidrot un attaisnot savu vismuļķīgāko rīcību...

Pa milzīga galdu taisnstūra iekšpusi Laskers soļoja no viena šaha galdiņa pie cita. Viens galdiņš, otrs, balti un melni kvadrātiņi, torņi, laidņi, bandinieki... Pašlaik viņš upurē dāmu — pretinieks pārsteigumā paraujas atpakaļ. «Vēl viena partija beigusies,» Laskers savā nodabā nosprieda. «Upuris neglābjami ved pie mata.» Viņš aizsoļoja pie nākamās partijas — te bīstamā stāvoklī atradās viņa karalis. «Jānomaina dāmas,» seansa spēlētājs nosprieda un sāka meklēt iespēju, kā to izdarīt. Taču neatrada un izdarīja nenozīmīgu gājienu ar torni. «Pretinieks pats atradīs iespēju kļūdīties,» Laskers izlēma un atgāja nost. Nu jau viņš noliecas pār trešo galdiņu. Viena sekunde pārdomām, rokas vēziens — un gājiens izdarīts. Tālāk — nākamā partija. Šahs, torņu nomainīšana, vēlreiz šahs. Tālāk, tālāk. Šaha galdiņi, baltmelni kvadrāti. Četrdesmit galdiņu! Bezgala daudz torņu, laidņu, bandinieku ...

«Kur gan vēl citur redz tādu skatu kā šaha simultān-spēles seansā?» Laskers spēles gaitā prātoja. Viņš jau sen bija pieradis, mehāniski izdarot gājienus uz galdiņiem, vienlaikus domāt par gluži ko citu. Vai tad citas cilvēku darbības nozarēs virtuozi dažkārt nerīkojas tāpat? Gadās, ka arī pianists domā par savām ikdienas rūpēm, spēlēdams visgrūtākās sonātes. «Seanss ir īsts cirka numurs: viens cīnās pret četrdesmit cilvēkiem. Būtu smieklīgi iedomāties, piemēram, cīkstoni vai bokseri — kaut arī milzeni —, kurš atvaira četrdesmit pretinieku uzbrukumus reizē. Nepieredzējušu cilvēku lielmeistara spēle seansā pārsteidz. Tas izbrīnījies apstājas, neizprazdams, kā cilvēks spēj kaut ko tādu veikt.

Diemžēl», turpināja pārdomas lielmeistars, tikko noņēmis melno laidni, ko viens no pretiniekiem bija nepiesardzīgi nolicis pa ņēmienam, «cilvēki ir aizmirsuši, cik grūts darbs lielmeistaram ir šāda uzstāšanās. Cik liela nervu slodze, cik milzīgs tīri fizisku spēku patēriņš. Četrdesmit galdiņu, attālums starp tiem — viens metrs, partija ilgst apmēram piecdesmit gājienus. Tātad iznāk,» Laskers ātri aplēsa, «divi lēnā gaitā noieti kilometri. Piecdesmit apļu, nemaz nerunājot par smadzeņu noslodzi, divtūkstoš reižu jāpieliecas pie galdiņiem, jāizdara tikpat daudz rokas vēzienu, pārvietojot figūras.»

Laskers tūliņ atcerējās, ka maskavietis Nikolajs Rju-mins, kas slimoja ar tuberkulozi, viņam bija žēlojies, ka visgrūtāk esot izdarīt tieši šīs divtūkstoš rokas kustības.

Apgājis vēl divus apļus, Laskers trešā apļa vidū pēkšņi nespēkā apstājās pie kāda no galdiņiem. Atkal! Pēdējā laikā šīs lēkmes bija kļuvušas pārāk biežas. Mēle tirpa, zaudēja jutīgumu un šķietami satūka milzīga, aizpildīdama visu muti. Acu priekšā viss sagriezās ar katru brīdi straujāk un straujāk. Nebeidzamās kombinācijās atkārtojās balti un melni kvadrāti, baltas un melnas figūras, baltas un melnas sejas. «Kur gan varēja rasties melnas sejas?» Laskers uz mirkli iedomāja, bet tūliņ aptvēra: viņš taču ir Amerikā, seansā spēlē divi nēģeri.

«Tikai neko neizrādi!» Laskers pats sev pavēlēja. «Stāvi pie galdiņa, it kā labāko gājienu izraudzīdamies! Tev taču ir tiesības domāt, cik vien vēlies. Citādi tas nonāks ausīs Martai — viņa uztrauksies, vedīs pie ārsta. Un galvenais — aizliegs sniegt seansus. No kā mēs tad dzīvosim?» Pēc brīža viņam kļuva mazliet vieglāk. Izdarījis gājienu uz šaha galdiņa, viņš devās pie galda zāles centrā un apsēdās uz krēsla. Pēc divu stundu soļošanas no galdiņa pie galdiņa bija patīkami pasēdēt — kājās izplūda ilgi gaidītās atpūtas tvīksme. Laskers izdzēra glāzi aukstas limonādes, ko seansa organizētāji jau iepriekš bija nolikuši uz galda. Uz krēsla atzveltnes atradās žakete, no tās kabatas viņš izvilka mutautu un noslaucīja nosvīdušo seju. «Marta velti uztraucās,» prātā pazibēja doma. «Es jau teicu, ka žakete nav vajadzīga. Kā nu ne: tādā karstumā — un ar žaketi!»

Reibonis galvā drīz vien samazinājās, un Laskers spēja saskatīt savu pretinieku rindas. Četrdesmit bostoniešu bija noliekušies pār galdiņiem, daži no tiem gājienus pierakstīja uz īpašām lapām. Uz galdiņiem bija daudz pudeļu, glāžu, kartona trauciņu ar saldējumu. Atspirdzinājumu pārdevēji šodien tirgojās veiksmīgi. Spēlētājiem aiz muguras bija sastājušies skatītāji, kas reizē bija arī brīvprātīgi konsultanti. Bostonieši kūtri apsprieda kāda gājiena lietderību vai nelietderību. Karsti, prāts nenesas uz šahu. Jābūt īstam entuziastam, lai spēlētu šādā laikā. Bet kad gan vēl gadīsies iespēja spēlēt ar pašu Emanuēlu Laskeru?

Laskers piecēlās kājās un devās pie galdiņiem. Pēc atpūtas kājas kustējās tikai ar pūlēm. «Esmu kļuvis vecs,» satriekts pašūpoja galvu šaha veterāns, «tagad man grūti sniegt seansus. Tas vispār ir katorgas darbs, es pats vienmēr esmu brīdinājis kolēģus: neaizraujieties ar seansiem! Tie stipri ietekmē veselību, mazina meistara spēles spēku. Un nu mūža beigās pašam jārīkojas pretēji saviem uzskatiem. Bet ko lai dara, citādi jāmirst badā! Cik muļķīgi iznācis ar šo aizbraukšanu no Maskavas, cik labi viņi tur bija iekārtojušies! Bija interesanta dzīve un darbs. Un ne tikai šahā vien, viņš toreiz jau bija iekarojis autoritāti arī matemātiķu vidu. Cik lielisku grāmatu viņš bija laidis klajā, Maskavas profesori to augstu novērtēja! Maskavā tagad nevajadzētu braukāt apkārt un sniegt seansus ...

Bet Marta velti pārdzīvo, domā, ka pati izpostījusi mūsu laimi,» Laskers nodomāja, atkal mehāniski izdarīdams gājienus uz galdiņiem. «Uzskata, ka viņas slimība aizkavējusi mūsu atgriešanos Maskavā.» Ne, spriežot taisnīgi, tas nebija vienīgais iemesls. Drīz vien pēc viņu ierašanās Ņujorkā no Maskavas sāka pienākt pārsteidzošas ziņas. «Tautas komisārs Kriļenko atcelts no amata,» ziņoja aģentūru telegrammas. «Viņš pārāk daudz spēlējis šahu un nodarbojies ar alpīnismu.» Pēc dažām dienām vēl kāds jaunums: Kriļenko arestēts, viņš ir tautas ienaidnieks. Neko nevarēja saprast! ieņina līdzgaitnieks revolūcijā — un ienaidnieks. Maz ko izskaidroja arī prokurora Višinska runa: «Nikolajs Kriļenko sagrozījis

V. I. Ļeņina izteicienus par padomju tiesu.» Vai tad par to jāarestē?!

Kā gan lai brauc atpakaļ? Tieši Kriļenko bija Las-keru savedis kopā ar matemātiķiem, viņš bija valsts šaha dzīves vadītājs un palīdzēja meistariem. Nav vārdam vietas: daudz ko no tā, kas Krievijā tika darīts Las-kera labā, bija veicis Kriļenko. Kā tad lai brauc? Arestēti bija arī citi šaha dzīves vadītāji — Golcs, Sulkovskis. Un cik vēl citu?!

Laskers apgāja vēl vienu apli gar galdiņiem, tad vēl vienu. Viņš nogura, kājas kļuva nespēcīgas, galva smaga, domas neskaidras. Pārguris viņš sāka izdarīt rupjas kļūdas: kādam pat zaudēja veselu figūru. «Turies!» Laskers pats sevi uzmundrināja. «Tagad pienākuši tādi laiki, tagad visiem ir slikti.» Kritusi Francija, Hitlers sagrābis gandrīz visu Eiropu. Šahisti izsvaidīti pa visu pasauli, daudzi gājuši bojā. Tomēr šaha spēle dzīvo! Viņš kaut kur tika lasījis: pat frontē kauju starplaikos spēlējot ar figūriņām, kas veidotas no maizes.

Karš izkaisījis arī lielmeistarus. Kapablanka bija tepat Ņujorkā Kubas atašeja komerciālpadomnieks, Laskers iedams atcerējās. Tartakovers Anglijā — Pretošanās karaspēkā. Angļiem grūti izrunāt viņa vārdu, un viņu sākuši dēvēt par leitnantu Kartjeru. Pasaulē klīst Aļehins, viņš dienējis franču armijā, tagad spēlē šahu pie vāciešiem. Nesen draugi rādīja pavisam dīvainu rakstu avīzē. Paraksts bija «A. Aļehins». Nozākājis Šteinicu, Laskeru, Fainu. «Nē, es neticu, te kaut kas nav pareizi! Tas nav Aļehina rakstu stils, skan pārāk smieklīgi un muļķīgi! Jādomā, fašistu roku darbs; es taču labāk par visiem zinu, kā viņi rīkojas. Nesen izlaiduši kalendāru «Ranne-fort» — pazīstamo šahistu sarakstā Emanuēla Laskera nav!

Aļehins par mani vienmēr atsaucies tik silti, ka tagad liekas pat smieklīgi lasīt šos fašistu murgojumus. Cik lielisku runu viņš teica Cīrihē trīsdesmit ceturtajā gadā! «Emanuēls Laskers,» Aļehins toreiz sacīja, «visu mūžu ir bijis mans skolotājs. Viņa grāmata «Pēterburga 1909. gadā» bijusi mans ceļvedis. Es atkal un atkal esmu pētījis katru ideju, ko Laskers tajā izsaka, daudzus gadus šī grāmata bijusi kopā ar mani dienām un naktīm. Ideja, ka šaha spēle ir māksla, bez Laskera nebūtu varējusi īstenoties.» Cik sirsnīgi vārdi! Un tagad šāds nemākulīgs penterējums. Varu galvot, ka to nav rakstījis Aļehins!...

Ak, cik interesanta galotne!» Laskers piepeši nobrīnījās, pārdomādams kādu no seansa pozīcijām. Aizrāvies ar variantu apiešanu, viņš drīz vien aizmirsa gan Aļe-hinu, gan rakstus. «Patiesi lieliska pozīcija. Abas puses pārvērš bandiniekus dāmā, tad jaunā balto dāma kāpņ-veidīgi tuvojas pretinieka karalim un piesaka matu. īsta etīde — un cik skaista!» Laskers brītiņu pārdomāja pozīciju, galīgi pārbaudīdams variantus, tad izdarīja gājienu. Un tad viņš jau bija pie otra galdiņa, tad pie trešā.

Seansa spēlētājs apgāja pilnu apli, tad vēl vienu. Kādam kārnam kungam viņš pieteica matu. Paldies dievam, par vienu partiju mazāk! Kājas tik ļoti nogurušas. Jāspēlē ātrāk, ir jau vēls. Ka vēl nenokavē vilcienu, ar ko jābrauc atpakaļ. Aplis, vēl viens aplis. Ai, kā sāp kājas! Kaut varētu uz brītiņu apsēsties! Drīz bus desmit, nu jau četras stundas viņš riņķo pa šo aploku. Aplis, vēl viens aplis. Piepeši mēles gals -atkal kļūst salts un viss uzreiz sagriežas acu priekšā. Kaut kur aizpeld galdi, pretinieki, sejas. Bet ir jāiet, jāiet. Ir vēls, laiks beigt seansu. Aplis, vēl aplis. «Nekā neredzu!» Uz kāda galdiņa viņš pat izdara neiespējamu gājienu. Sorry, atvainojiet! Atkal solis sānis, pieliekšanās, īsas pārdomas. Rokas kustība, figūra ir pārvietota. Vēl solis uz sāniem, pieliekšanās, pārdomas. Viņš klīst kā dzinējsuņu aplenkts zvērs. Un visur galdiņi, galdiņi. Šis milzums pulēto figūriņu uz mirkli kļūst neciešams. Lai nepakristu, Laskers ar roku satver projām slīdošo galdu. Baltie un melnie kvadrāti sāk kustēties ašāk. Ņirb baltas un melnas figūras, baltas un melnas sejas. Cik smagi! Ka tikai nepakristu, ka tikai varētu nospēlēt seansu līdz galam! Ek, nolādētā lēkme! Rāmāk, ka tikai neuzzina Marta! Ka tikai neuzzina Marta ...

Marta uzzināja un aizveda Emanuēlu pie ārsta. Tas ilgi klausījās sirdi, mērīja asinsspiedienu. Tad iztaustīja galvu un ielūkojās atvērtā mutē. Ar kaut kādām adatām skrāpēja krūtis, spaidīja locītavas. Čalu galā dakteris palika divatā ar Martu un ilgi ar viņu par kaut ko runāja. Kad sieva parādījās, Laskeram tūliņ bija skaidrs — beigas. Abi lēnītēm soļoja pa naksnīgo Ņujorku un runāja par kaut ko gluži citu, bet Emanuēlam prātā bija tikai viena doma — beigas. Marta stāstīja, kā dakteris ieteicis ārstēties, bet Emanuels raūdzījās viņā pārsteigts: kāpēc? Tikpat ir beigas.

Bezcerīgi slimam cilvēkam piederīgie parasti nestāsta visu patiesību par viņa slimību. Kāpēc satraukt, labāk jau turēt viņu neziņā vai teikt tikai uzmundrinošus vārdus. Naivie cilvēki, viņi nerēķinās ar to, ka bez vārdu valodas pastāv ari žestu, sejas izteiksmes, skatienu valoda. Kā gan iespējams divdesmit četras stundas atrasties līdzās mirējam un nenodot savus patiesos pārdzīvojumus? Laskers Martai neko neteica, tikai no tā, kā viņa reizēm iesānis paskatījās līdzās ejošajā Emanuēlā, kā lāgiem smagi nopūtās, viņš noprata — tuvojas šķiršanās uz mūžu.

Neko darīt — ir laiks! Dzīvots ir pietiekami — jau septiņdesmit divi gadi. Atklāti sakot, gribas atpūsties, beidzot mest mieru staigāšanai, no galdiņa pie galdiņa pa šo nolādēto apli. Žēl vienīgi atstāt Martu, pamest viņu vienu. Cik lielisku mūžu viņi nodzīvojuši abi blakus, pieraduši kopā ceļot! Un nu vistālākajā ceļojumā jādodas vienam. Kā gan viņa dzīvos? Iekrāts nav ne centa! Atkal apreiba galva. Mēle sāka kļūt stīva, acis aizmiglojās. Marta, kur tu esi? Acu priekšā viss griežas. Baltmelnas figūras, baltmelnas sejas. Baltmelno kvadrātu asie stūri iegriežas smadzenēs. Sāp! Marta, paliec sveika! Ak kungs, cik šausmīgi sāp galva! Un tā gribas atpūsties...

Slimnīcu, tiesas iestāžu un policijas iecirkņu ēkas vienmēr ir drūmas, kaut gan, šķiet, tās — tieši pretēji — vajadzētu krāsot vispriecīgākajās krāsās. Slimnīcu palātās, piemēram, acis iepriecinošs sienu krāsojums vai spilgtu krāsu gleznas nostiprinātu slimniekos viņu vēlēšanos iespējami ilgāk uzkavēties šajā pasaulē; policijā un tiesā telpu priecīgie toņi liktu noziedzniekiem vēl vairāk nožēlot zaudēto brīvību.

Oberšturmbanfīrera Špāka kabinets bija viena no visdrūmākajām Parīzes gestapo telpām. Pie logiem smagi aizkari, melnas mēbeles, milzīgs, melns rakstāmgalds, uz tā liela lampa, kas atgādināja sēni. Pats Špāks aiz šī milzīgā rakstāmgalda izskatījās mazs, viņš gandrīz vai iegrima varenajā, melnajā krēslā ar augstu, griezumiem rotātu atzveltni. Virs viņa galvas karogs ar kāškrustu apliecināja šī cilvēka neierobežoto un briesmīgo varu: viņam bija tiesības negrozāmi izlemt cilvēku likteņus, lai tie būtu uzvarētie franči vai paša fīrera pavalstnieki. Lūk, kāpēc garais, kārnais šturmbanfīrers Šehtels viņa priekšā bija saliecies tik iztapīgā pozā.

— Slāvu zemju nodaļas komisijas lēmums zinātņu doktora Františeka Mileka lietā, — Šehtels piebīdīja vāciņus ar dokumentiem bargajam priekšniekam. — Par sabotāžu — nošaušana.

— Nošaut! — Špāks kategoriski sacīja, parakstīdams sprieduma dokumentu.

— Franču avīzes līdzstrādnieka Marsela de Antuāna lieta, — Šehtels pasniedza citu mapi. — Par aģitāciju pret fīreru un Lielvāciju — nošaušana.

Špāks klusuciezdams parakstīja pasniegto dokumentu.

— Aleksandrs Aļehins — pasaules čempions šahā, — Šehtels ziņoja par jauno lietu. Špāks vērīgi ielūkojās Šehtelam sejā.

— Ko izlēmāt? — viņš prasīja.

— Neko. Atstājām izlemšanai pēc jūsu ieskatiem.

— Nolasiet dokumentus! — Špāks nokomandēja, — Tikai īsāk, pašu būtiskāko!

Šehtels pašķirstīja dokumentus un sāka lasīt:

— «Pirmajā pasaules karā brīvprātīgi karojis pret vāciešiem, apbalvots ar diviem Jura krustiem.»

Špāks šaubīdamies pagrozīja pirkstus.

— Tas vēl neko nenozīmē. Turpiniet! — viņš sacīja.

— «Četrus gadus strādājis pie boļševikiem,» — Šehtels lasīja tālāk. — «No 1917. līdz 1921. gadam. Par izmeklētāju un tulku. Divdesmitajā gadā Padomju Savienības olimpiādē ieņēmis pirmo vietu un tā kļuvis par pirmo padomju šaha čempionu. 1921. gadā izbraucis uz Eiropu, lai piedalītos starptautiskos turnīros, un spēlējis tajos līdz 1927. gadam. Pēc mača ar Kapablanku palicis Parīzē, taču no emigrantiem vairījies.»

Pēc neilgas pauzes Šehtels turpināja:

— «Daudzas reizes presē izteicis sajūsmu par padomēm. Trīs reizes sūtījis telegrammas — apsveikumus Oktobra gadadienās.»

— Vai tās telegrammas ir nodrukātas? — Špāks pavaicāja.

— Jā, avīzē «Izvestija» ... Atļaujat turpināt?

Špāks piekrizdams pamāja ar galvu. Šehtels turpināja lasīt:

— «Kā «sarkanais» 1937. gadā izdzīts no Parīzes krievu emigrantu vidus. Lūk, kāds no viņa avīžu rakstiem: «Visu manu mūžu, it īpaši pēc tam, kad biju izcīnījis pasaules čempiona nosaukumu, mani dēvē par padomju ienaidnieku, kas sevišķi sāpīgi ir bijis tāpēc,* ka padarīja man neiespējamus kontaktus ar zemi, kur esmu dzimis, kuru nekad neesmu mitējies mīlēt un par kuru nekad neesmu pārstājis jūsmot.»»

— Pateikts nepārprotami, — Špāks nogrozīja galvu.

— «1939. gadā,» — Šehtels turpināja, — «Argentīnas olimpiādē atteicies spēlēt ar vāciešiem un protestēdams pakļāvis savam piemēram Francijas komandu, tā pasvītrodams savu naidu pret vāciešiem. Kad visi šaha meistari palika Amerikā, viņš atgriezās Parīzē, lai cīnītos pret impērijas karaspēku. Saņemts gūstā franču virsnieka lormas tērpā...» Tik daudz faktu, — Šehtels piebilda pats savā vārdā, — pilnīgi pietiek, lai...

Špāks klusēja. Viņš iznāca galda priekšā un vairākas reizes pagājās pa kabinetu. Sehtels palika stāvam, ar acīm sekodams priekšniekam.

— Esmu pilnīgi vienisprātis ar jums, — Spāks noteica, pienācis pie Šehtela. — Nu... par šo te, — viņš nenoteikti pamāja ar roku. — Bet lūk, kas mani attur. Mēs okupētajā teritorijā rīkojamies vienīgi ar rupju spēku, ir laiks ķerties pie citiem līdzekļiem. Šodien man šajā jautājumā zvanīja no Impērijas kancelejas, ieteica izdomāt kaut ko sevišķi mierīgu. Un tagad man iešāvās prātā interesanta doma: vai mums nevajadzētu sarīkot starptautisku šaha turnīru? Kas var būt vēl miermīlīgāks par šahu?

— Lieliska doma! — Sehtels kā skaldīt noskaldīja.

•— Un jāpavēl Aļehinam spēlēt!

— Sehtel! Jus atkal savu! Jāpavēl! — Spāks ironiski atdarināja sava palīga vārdus un, piegājis pie galda, nocēla telefona klausuli.

— Aļehinu pie manis! — viņš nokomandēja.

Pēc brītiņa, konvojnieka pavadīts, istabā ienāca Aļe-hins. Pasaules čempions izskatījās nožēlojams. Franču armijas virsnieka uniforma bija pamatīgi saburzīta un notraipīta, vaigi apauguši ar sen neskūtiem bārdas rugājiem, plānie, gaišie mati izspūruši uz visām pusēm. Aļehinam nebija briļļu, tāpēc viņš bezpalīdzīgi skatījās apkārt ar savām tuvredzīgajām, gaišzilajām, acīm.

— Sēdieties! — Spāks norādīja uz krēslu pie rakstāmgalda. Aļehins apsēdās. Konvojnieks aizgāja, bet Šehtels palika stāvam pamatstājā, gaidīdams priekšniecības pavēles.

— Vai esat iepazinies ar to, kādos pārkāpumos tiekat iiI»sūdzēts? — Špāks stingri noprasīja Aļehinam. Tas apstiprinādams pamāja ar galvu.

— Te sarakstīts tik daudz, — Špāks norādīja uz viņa pi iekšā guļošo mapi, — ka lēmums var būt tikai viens — visaugstākais sodamērs. Jūsu lietu ir izskatījusi speciāla Komisija, tā jūsu likteni atstāja manā izlemšanā. Man ļiis jāsoda pēc kara laika likumiem.

Spāks apklusa. Arī Aļehins sēdēja klusēdams, ar zemu uz krūtīm nokārtu galvu. Spāks iznāca galda priekšā un pagājās pa kabinetu. Tad sacīja:

— Lielvācija un mūsu fīrers mīl un prot novērtēt kul-luru visos tās veidos. Jūs esat ģeniāls šahists, un mēs pims dāvinām dzīvību. Piešķiram pat brīvību, tikai ar vienu noteikumu.

Spāks atkal ieturēja nepieciešamo pauzi — varbūt tāpēc, lai dotu gūsteknim laiku priekšlikuma pārdomāšanai. Pagājis pāris soļus, viņš pienāca pie Aļehina un pastiepa viņam etviju.

— Uzsmēķējiet! — Spāks piedāvāja. Aļehins mirkli šaubījās, tad paņēma cigareti, aizsmēķēja no Spāka šķil-laviņām un vairākas reizes kāri ievilka dūmu.

— Aļehina kungs, mēs gribam, lai jūs spēlējat starptautiskā turnīrā par pirmo vietu Eiropā un pēc tam Maskavā.

Aļehins pārsteigts paraudzījās Spākā.

— Jā, jā, tieši Maskavā, — tas apstiprināja. — Lai jums būtu vieglāk saprast un izšķirties, paskaidrošu situāciju. Lūk, skatieties!

Špāks piegāja pie kartes, Aļehins piecēlās kājās un arī paspēra pāris soļus uz kartes pusi.

— Redzat, — Špāks paskaidroja, apvilkdams ar roku milzīgus plašumus, kas bija iekrāsoti brūni. — Francija vairs neeksistē, arī pārējā Eiropa ir Impērijas karaspēka rokās. Maskava ir aplenkta, padomju dienas skaitītas. Jūs esat pasaules čempions, taču pasaules, kurā valda nacionālsociālisma idejas.

Špāks atkāpās no kartes; Šehtels uzmanīgi vēroja, kā šturmbanfīrers staigā pa kabinetu.

— Tie ir, tā sakot, ārēji iemesli, — Špāks turpināja sarunu, — bet ir vēl arī jūsu personiskie. Redzat, uzbrukuma karstumā mūsu karaspēks mazliet... — Špāks pūlējās atrast īsto vārdu, — pabojājis jūsu sievas māju Djepā. Saprotiet pats, ir taču karš! Es jums apsolu darīt

visu nepieciešamo un vairs netraucēt jūsu sievu. Kā tad ir — vai varu ziņot priekšniecībai, ka esat ar mieru?

Aļehins vēl arvien klusēja. Sarunā iejaucās Šehtels.

— Aļehina kungs lūdz atļauju aizbraukt uz Portugāli, — Šehtels pavēstīja. — .Viņš grib spēlēt maču ar Kapablanku.

— To var atļaut, — Špāks piekrita. — Izsniedziet viņam vīzu! Protams, pēc turnīriem. Tātad rīt gaidām jūsu piekrišanu. Rītu pat saņemsiet arī pārtikas kartītes. Varat iet — jūs esat brīvs! Jā, jā, pavisam brīvs, — Špaks apstiprināja, ievērojis, ka Aļehins uzmet vaicājošu skatienu Šehtelam.

Gausi Aļehins devās uz durvīm. Viņš neticēja ilgi gaidītajai brīvībai un ik mirkli gaidīja pavēli griezties atpakaļ. Nu briesmīgais kabinets jau palicis aiz muguras, viņš izgājis arī cauri garajam gaitenim. Sargkareivis pie izejas acīmredzot bija brīdināts un netraucēti palaida Aļehinu garām. Spilgtā dienas gaisma gūstekni uz pāris mirkļiem apžilbināja, likdama piemiegt gurdās, gaišzilās acis.

Bija parasta vasaras diena, kādu Parīzē mēdz būt daudz. Un tomēr šajā senajā un skaistajā pilsētā tagad viss bija gluži citāds. Kaut kur augšā plandīja ienīstais karogs ar kāškrustu, visās malās bija redzami karavīri vācu armijas uniformā. Garām ejošie franči bikli raudzījās apkārt, pūlēdamies neskatīties uz biedējošajām fašistu regālijām. Pasaulē bija notikusi katastrofa, un likās, ka šajā apvainotajā un pazemotajā pilsētā nekad neatgriezīsies agrākā priecīgā un līksmā dzīve. [19]

Rosinanti. Pagājuši piecpadsmit gadi — cik ātri skrien laiks! Un tagad ir pavisam citādi ševroleti. Aizsteigušos gadus varēja noteikt pēc tā, kā mainījušās automašīnas.

«Pareizi darīju, ka nebraucu Olgai līdzi,» Kapablanka nosprieda. «Labāk kādu stundiņu pasēdēt klubā. Olgai vajadzēja iet, bet man tas nepavisam nav obligāti. Spiedīs ēst savus šašlikus un čahohbili. Dzert vīnu. Savādi gan: piepeši esmu saradojies ar krievu kņaziem! Jo-kaini cilvēki, ar tādu aizrautību strīdas par savas dzimtas labajām īpašībām! Gatavi ķerties pie rīkles katram* kurš pateiks kaut vienu sliktu vārdiņu pat par kādu vecvecu senci.»

Mēteli nenovilcis, Kapablanka iegāja mazajās, omulīgajās kluba istabās. Pie galdiņiem sēdošie šahisti uz mirkli atrāvās no partijām un draudzīgi apsveica pasaules eksčempionu kā jau pastāvīgu viesi. Kapablanka, Kubas valdības komercatašejs Ņujorkā, patiesi nelaida garām nevienu iespēju iegriezties iemīļotajā Manhete-nas šaha klubā.

Ieraudzījis pie viena no galdiņiem sēžam tievu, plikpaurainu kungu, Kapablanka ar roku pamāja sveicienu.

— Good evening, mister Black! — kubietis priecīgi uzsauca.

— Buenos noches, Hosē! — Bleks noņurdēja, steigšus pārbīdīdams uz galdiņa figūru un to pašu brīdi nospiezdams pulksteņa pogu. Visai familiārais tonis, kādā misters Bleks sarunājās ar pasaules eksčempionu, klubā nevienu nepārsteidza, visi jau sen bija pie tā pieraduši. Amerikānis gluži nopietni apgalvoja, ka tieši viņš esot tas kaimiņš, kurš spēlējis šahu ar Hosē Raula tēvu, kad eksčempionam bijuši četri gadi un viņa tēvs izdarījis nepareizu gājienu ar zirdziņu. Atspēkot šo apgalvojumu neviens negribēja un arī nevarēja. Misters Bleks patiesi kādu laiku bija dzīvojis Havannā; un, kas attiecas uz amerikāņa vecumu, tad kurš gan varēja īsti pateikt, cik viņam gadu?

Visi zināja tikai vienu: misters Bleks bezgalīgi mīlēja Kapablanku. Būdams vecpuisis jau gados, viņš visu laiku veltīja šaham un visa tā kolekcionēšanai, kam bija kāds sakars ar Hosē Raulu. Viņš bija savācis visas kubieša spēlētās partijas, fotogrāfijas un avīžu izgriezumus. Viņš jebkurā brīdī varēja sniegt izziņu par Hosē rezultātiem turnīros un mačos visu viņa četrdes-

rriit šaha darbības gadu laikā. Un lai nedod dievs, ja kāds viņa klātbūtnē izteicās par Kapablanku ne visai atzinīgi: labsirdīgais misters Bleks tādās reizēs pārvērtās zvērā.

Black angliski nozīmē — melns, un kluba biedriem tas deva daudz iemesla jokiem. Too-black — viņi bieži pārveidoja amerikāņa uzvārdu — pārāk melns. Vai ari uz viņa partijas pieraksta lapas pēkšņi parādījās uzraksts: «Black and white» — «Melnais un baltais». Pats misters Bleks nez kāpēc apgalvoja, ka viņa uzvārds ir tuvs Hosē Raula uzvārdam. Vārds blanco spāniski nozīmē — balts, bet capablanca — balta cepure. Asprāši radniecību neatzina, piebilzdami, ka mistera Bleķa un Hosē spēle viena no otras patiesi atšķiroties kā melns no balta.

— Kā veicas, mister Blek? — Kapablanka skaļi apvaicājās, jo misters Bleks jau slikti dzirdēja. Kubietis apsēdās tuvāk galdiņam, pie kura cīnījās amerikāņi.

— Nelāgi, — Bleks atbildēja. — Es zaudēju: trīsdesmit divi — sešpadsmit.

«Oho!» Kapablanka nodomāja. «Jau izrāvuši četrdesmit astoņas partijas!» Viņš labi zināja, ka misters Bleks katru vakaru ar kādu spēlē piecdesmit partiju maču. Sešās minūtēs partija, katram trīs minūtes. Tā piecas stundas paskrēja kā ar vēja spārniem. Noteikumi nebija viegli, tie prasīja ne tikai domāšanas, bet arī pirkstu kustību ātrumu, kura misteram Blekam sen vairs nebija. Misters Bleks mačos vienmēr zaudēja, viņam ne reizi nebija izdevies atrast piekāpīgu pretinieku. Reizēm vienveidīgā spēle apnika, un tad viņš piedāvāja sacensības ar uzjautrinošām variācijām.

Bieži tika spēlēti mači ar figūru salikšanu uz sava laika rēķina. Zaudētāja pienākums bija, viņa pulkstenim ejot, salikt uz galdiņa visas trīsdesmit divas savas un pretinieka figūras. Figūras krita no galdiņa, grabēdamas bira uz grīdas. Tās jāsalasa ātri — laiks ir dārgs! Tika praktizēta arī spēle ar zirdziņu kabatā: katrs partneris vienu zirdziņu iebāza kabatā, izšķirošā brīdī tas vilka zirdziņu laukā un novietoja to uz vajadzīgā lauciņa. Kādā vēlā vakarā, kad klubā vairs gandrīz neviena nebija, misters Bleks, ar kādu sastrīdējies, uzsāka spēli uz pogu griešanu. Ar šķērēm bruņotajiem partneriem, izcīnot uzvaru, bija tiesības nogriezt pretiniekam jebkuru pogu. Sacensībai tuvojoties beigām, misters

IMeks bija, burtiski, palicis bez pogām — tās viņa pretinieks uzvaras priekā žvadzināja metāla kārbiņā. Misteram Blekam šajā mačā gadījās maz uzvaru, toties viņš izgrieza pretiniekam pašas svarīgākās pogas. Draiskulību aizrautie kluba biedri abus cīnītājus svinīgi pavadīja līdz taksometram, iepriekš apgādājuši tos ar auklu gabaliem.

Tā arī neskaitāmās šaha partijās bija aizsteidzies mistera Bleķa garais mūžs. Stāstīja, ka viņš kādreiz bijis turīgs cilvēks, bet kādā grūtā un izšķirošā brīdī viņam vajadzējis steigšus pārdot akcijas, kuru vērtība sašķo: bijusies, bet kā gan lai atraujas no šaha partijasl Citreiz misters Bleks pēc turnīra partijas pārradies mājās pulksten divos naktī.

— Septiņos jāceļas, — viņš apsvēris. — Vai maz vērts likties gulēt? Labāk aplūkošu atlikto pozīciju.

Viņš apsēdies pie galdiņa un drīz vien pilnīgi iegrimis variantos. Atguvies no modinātāja zvana.

— Ak. dievs, jau bez ceturkšņa septiņi! — misters Bleks uztraucies. — Jāskrien uz darbu.

Paķēris mēteli un cepuri, viņš jozis prom uz savu iestādi. Par nelaimi, viņš pie ieejas_ sastapis šefu.

— Piedodiet, esmu desmit minūtes nokavējis, — misters Bleks priekšniekam atvainojies.

— Ko nu par desmit minūtēm! — šefs atteicis. — Kur jūs bijāt vakar un aizvakar?

Šādu anekdošu par misteru Bleķu Kapablanka, kopš pazina Manhetenas klubu, bija saklausījies atliku likām. Daži nopietni apgalvoja, ka misters Bleks izteicis vēlēšanos, lai pēc nāves no viņa kauliem izvirpo šaha figūriņas. Tādā veidā viņš gribēja vēl kādus simt gadus paspēlēt šahu. Kolēģi misteru Bleķu mīlēja, katram kluba biedram kļuva siltāk ap sirdi, ja, klubā ienācis, viņš redzēja Bleķa garo, izģindušo augumu. Uz galvas misteram Blekam nebija neviena paša matiņa, pat uzacis laika gaitā bija notrusušas. Stāstīja, ka senāk viņam bijuši skaisti mati, taču viņam bijis paradums spēlējot nervozi tīt ap pirkstu pagadījušos matu šķipsnu.

Reiz kolēģi ievērojuši, ka viņš staigā pa klubu noraizējies.

— Vai jūs man nevarētu pateikt, kāds izskatās Sems Bauers? — viņš visiem vaicājis.

— Kam viņš jums vajadzīgs?

— Redzat, vakar es pret viņu atliku partiju, — Bleks paskaidroja. — Es gribētu to izspēlēt līdz galam, bet nemaz nezinu, kāds mans pretinieks izskatās.

Hosē Rauls silti raudzījās simpātiskajā šaha entuziastā, kurš pašlaik zaudēja savu piecdesmito partiju. Misters Bleks bija manāmi noguris un pieļāva gaužām rupjas kļūdas. Viņš varēja tikai skaisti ziedot dāmu. «Vecs kļuvis misters Bleks,» kubietis nodomāja. «Viņam droši vien ir daudz gadu, pats kādreiz tika stāstījis, ka labi atceras Morfī un Šteinicu. Manhetenas kluba dzīvā vēsture glabā atmiņā visus pēdējā gadsimta šaha notikumus. Taleirans teicis: «Kas nespēlē kārtis, gatavo sev skumjas vecumdienas.» Bet, redz, misters Bleks atradis mierinājumu šahā!

Šahs jāmīl tā, kā to mīl misters Bleks,» kubietis nodomāja. «Bez kādām godkārīgām cerībām, bez slavas tīkojumiem. Viņš vienmēr interesanti zaudē, neviens neatceras nevienu maču, kurā Bleks būtu uzvarējis. Klubā viņa zaudējumi jau bija kļuvuši par īpašu jēdzienu:

«Kā nospēlēji?»

«Kā misters Bleks.»

Tas nozīmēja pamatīgu zaudējumu.

Bet vai gan viņš tālab mazāk mīl šahu? Viņam nav vajadzīgi panākumi, uzvaras, viņam svarīgs šahs pats par sevi. Bet mēs, redz, visi dzenamies pēc slavas, tiecamies pēc šaha kroņa.» Kapa atcerējās savas pēdējās sarunas ar Aļehinu, diskusijas, kādas presē bija sākušās ap jautājumu par pirmo vietu pasaulē. Pats Hosē jau ir nomierinājies, cenšas tagad par to vairs nedomāt. Bet ar Olgu nevar tikt galā: viņa ilgoties ilgojas, lai Hosē atgrieztos šaha tronī. Cik ļoti viņa priecājās, kad avīzes ziņoja: «Aļehina—Kapablankas revanša mačs

paredzēts 1940. gada 14. aprīlī.» Bet tad viss atkal izkūpēja kā dūmi. Aļehinam, lūk, bija jābrauc uz Eiropu pildīt dienestu franču armijā. Šis cilvēks mūžīgi kaut ko izdomā!

«Un tagad šis Fains ar savu rakstu. Nevajag maču, spēlēsim labāk turnīru! Ieguvis pirmo vietu AVRO turnīrā un cer, ka atkal gūs uzvaru. Un tad vēl tas nekautrīgais reportieris: «Aļehina—Reševska mačs Amerikas

Savienotajām Valstīm būs interesantāks nekā revanša mačs ar jums.» Nekrietnie cilvēki! Salīdzina Reševski ar mani. Ko lai dara, ar vecajiem rēķinās arvien mazāk! Laiks ir pret mums. Ahā, misters Bleks ir zaudējis, mačs beidzies!» paskatījies uz galdiņu, Kapa ievirzīja domas citā gultnē.

Lādzīgais amerikānis bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Mats — atkal viņš zaudējis. Kapablanka izvietoja pozīciju, kāda misteram Blekam bija pirms dažiem gājieniem, un parādīja, kā viņš būtu varējis uzvarēt, upurēdams dāmu. Upurēšanas ideja mistera Bleķa partnerim atgādināja kādu etīdi, un viņš to atjaunoja uz galdiņa, tiesa gan, tikai ar pūlēm atcerēdamies, kur jāatrodas melnajam karalim. Kādu brīdi viņi kopā ar citiem klāt pienākušiem šahistiem analizēja interesantās pozīcijas. Piepeši misters Bleks izsaucās:

— Jā, Hosē! Aizmirsu tev parādīt. Skat, kādu fotogrāfiju es šodien atradu!

No žaketes sānu kabatas viņš izvilka sadzeltējušu attēlu. Tajā starp Manhetenas kluba šahistiem stāvēja jaunais Kapablanka.

— Deviņsimt trešais gads, — misters Bleks iebadīja attēlā ar pirkstu.

— Tas nevar būt! — Kapablanka iebilda. — Deviņsimt piektais.

— Ko tu man stāsti? — Bleks negribēja piekrist. — Tas ir deviņsimt trešais.

— Deviņsimt piektais! — kubietis neatlaidās.

— Ak kungs! Es taču lieliski atceros, — amerikānis sāka iekarst. — Tas bija tūliņ pēc plikgalvju uzvaras.

— Kādu plikgalvju? — Kapablanka apjuka, neviļus uzmezdams skatienu mistera Bleķa gludajai galvai, uz kuras nebija ne matiņa.

— Vai tad neesmu tev stāstījis? — Bleks brīnījās.

— Nē...

— Reiz šajā klubā izcēlās strīds par to, kas labāk spēlē, un tika sarīkots mačs uz divdesmit galdiņiem: plikgalvji pret sprogaiņiem.

— Un kurš tad uzvarēja? — Kapablanka iesmējās.

— Bija pilnīgs plikgalvju triumfs: tie uzvarēja ar rezultātu četrpadsmit — seši.

— Pieņemiet manu novēloto apsveikumu, mister Blek! — kapablanka viegli palocījās. Paldies dievam, bijis vismaz viens mačs, kurā Bleks izrādījies uzvarētāju vidū!

— Ak vai, Hosē, man arī toreiz neveicās, — misters Bleks noplātīja rokas. — Toreiz man bija kupli mati.

Zem Manhetenas kluba spraišļiem atskanēja vienprātīgi smiekli. Ak, šis misters Bleks — vienmēr kaut ko izdomā! Kad jautrība mazliet pierima, Bleks sacīja:

— Tagad es tev šo fotogrāfiju neatdošu, Hosē. Es vēl nezaudēju cerības pasniegt tev visu savu arhīvu, kad tu atkal būsi pasaules čempions.

— Baidos, ka tādā gadījumā tas uz visiem laikiem paliks pie jums, — Kapablanka atbildēja.

— Nē, es ticu tev, Hosē. Tāds ģēnijs!

Kapablanka paņēma fotogrāfiju rokās. Tomēr interesanti, kādas tālas atmiņas līdz mums atnes šie kartona gabaliņi. Rau, kur misters Etlingers — viņš uzskatīja, ka ir atklājis Kapablanku. Un skat, kur Hosē «Vudklif-skolas» jaciņā. Tolaik direktors jaunajam kubietim bija aizliedzis apmeklēt Manhetenas klubu, bet misters Etlingers panāca, ka viņam tika atļauts nākt šurp svētdienās. Kapablankam šis patiešām ir dzimtais klubs: te viņš izpelnījās pirmo kategoriju un uzvarēja čempionu Redingtonu. Un cik ļoti manhetenieši vienmēr bija dzīvojuši līdzi sava mīluļa panākumiem!

Kapablanka paraudzījās pulkstenī. Bez ceturkšņa vienpadsmit. Drīz atbrauks Olga. Kaut nu drīzāk — viņam nav īsti labi! Brr! Piepeši it kā kaut kas smags, mīksts iebelza pa galvu. Uzreiz kļuva smacīgi un karsti. Kapablanka piecēlās kājās, neklausīgās rokas nekādi nevarēja noraut mēteli.

— Palīdziet man! Palīdziet novilkt mēteli... — viņš lūdza šahistiem un nesamaņā nogāzās uz grīdas. Misters Bleks pirmais metās pie sava mīluļa, piecēla viņu ar savām nespēcīgajām rokām un, citiem palīdzot, noguldīja uz kušetītes. Tika izsaukta «Ātrā palīdzība». Hosē Rauls pie samaņas nenāca. Nākamajā rītā, četrdesmit otrā gada astotajā martā, viņš slimnīcā nomira. Tā bija nāve, kādu varbūt sev vēlētos katrs šahists. Pēdējās savas dzīves apzinātās sekundes šaha ģēnijs bija pavadījis tieši tādos apstākļos, kādus visu mūžu bija tik ļoti mīlējis. Viņa acis bija redzējušas šahu, kas viņam bija atnesis slavu un visas pasaules atzinību, viņš bija dzirdējis dedzīgu cienītāju jūsmīgās uzslavas, kopā ar draugiem bija bezrūpīgi smējies par jokiem. Viņš tika mīlēts, ap viņu bija cilvēki, kas ar visu sirdi nodevušies spēlei, kurai viņš bija atdevis savu ģeniālo talantu un artistiskumu.

Apbēdinātā Kuba Hosē Raulu apglabāja ar tādu godu, ar kādu šajā zemē parasti pavada kaujā kritušus karavadoņus. Vēl šodien tā atceras savu nacionālo šaha va-. roni.

Pat pēc ārējā izskata viegli varēja uzminēt, ka Oto Šehtels ir noraizējies. Pirms stundas bija piezvanījis Spāks. Viņa balss skanēja skarbi — Šehtelam nenācās grūti nojaust, ka oberšturmbanfīrers nav labā omā. Paldies dievam, sešu kopā nostrādāto gadu laikā viņš jau bija pieradis noteikt priekšnieka garastāvokli. Uzdevums bija neparasts: līdz rīt rītam iesniegt visas ziņas par Aļehina uzstāšanos divos pēdējos gados. Nē, šoreiz nav runa par kaut kādu dumpi — gestapo noteikti zina: pasaules čempions pa šo laiku nav nolasījis nevienu lekciju, jā, laikam gan nav publiski pateicis neviena paša vārda. Viņš ir tikai spēlējis turnīros un devis seansus. Bet tieši par spēli jau ir runa. Špāku interesē Aļehina rezultāti turnīros, seansu skaits. Kam tas vajadzīgs? Kas zina! Tā ir priekšniecības darīšana, zemāko dienesta pakāpju ļaudīm nav jāuzdod jautājumi. Šehtelam vajadzēja steigšus mobilizēt visus savus padotos. Vienā mirklī sanesa šaha žurnālus un avīzes ar rakstiem par turnīriem, arī izgriezumus. Paskat, cik daudz papīra aprakstījuši šie jukušie! Nudien apsēsti!

«Es taču nojautu, ka ar šo krievu vēl būs nepatikšanas,», Šehtels nodomāja. «Nojautu jaru pirms diviem gadiem. Ne velti es jau pirmajā dienā Špākam liku priekšā noslēgt ar viņu rēķinus. Nē, vai jēdzat, nedrīkst.: viņš ir pasaules čempions! Lielajai vācu nācijai jāizturas ar cieņu pret jebkuras kultūras nozares ģēnijiem. Cieni nu tagad! Tomēr varbūt viss vēl izies labi, vēl nav zināms, kādam nolūkam šīs ziņas vajadzīgas. Aļehins izturas tīri ciešami, spēlē šahu — un vairāk nekā. Divus gadus Šehtels par viņu nebija pat neko dzirdējis. Par ko tad uztraukties?»

Un tomēr šturmbanfīrers nejutās gluži mierīgs. Visvairāk viņu bija satraucis Špāka bargais tonis. Slikta zīme! Tādās reizēs ausis jātur vaļā, vienā rāvienā var zaudēt visu, pat dzīvību. Aizsūtīs kaut kur uz priekšējām līnijām. Viņa uzdevums jaizpilda precīzi, jāsniedz visas vajadzīgās ziņas. Nedrīkst palaist garam nevienu sīkumu, pat visniecīgāko detaļu. Ik pa brīdim Šehtels nospieda pogu zem galda un sekretāre aicināja ka№ netā vajadzīgo darbinieku. Atradis rakstā kādu interesantu faktu, Šehtels vēlējās par to uzzināt sīkāk un pavēlēja sameklēt jaunus materiālus. Vācu akurātība izpaužas gan plašās frontes operācijās, gan visvienkāršākā dokumenta sagatavošanā.

Šehtels vāji orientējās šaha spēlē: pats viņš to tikai reizēm mājās spēlēja ar draugiem un, zināms, neprata orientēties ne partijās, kas bija pierakstītas ar kādu viņam nepazīstamu paņēmienu, ne arī komentāros, kur autori atzīmē labos un sliktos gājienus. Beigu beigās viņš partijas vairs neaplūkoja un sāka lasīt tikai apskatus un literārās piezīmes par turnīriem. Tomēr pat no šī materiāla viņam drīz kļuva skaidrs, cik ievērojamus panākumus pasaules čempions guvis pēdējo gadu turnīros.

Sākums bija pieticīgs. Četrdesmit pirmajā gadā Min-henē Aļehins dalīja otro un trešo vietu. Tas bija viegli saprotams, sevišķi labi čempiona viduvējās spēles cēloņi bija zināmi pašam Šehtelam. Pietika atcerēties, kāds Aļehins bija izskatījies pēc gūsta: toreiz viņam prāts uz spēli nenesās — kauli un āda vien bija palikuši. Toties vēlāk viss bija ritējis apskaužami nemainīgi kā labi ieregulētā automātā. No četrdesmit pirmā līdz četrdesmit trešajam gadam Aļehins bija spēlējis septiņos turnīros un visas septiņas reizes uzvarējis. Vienalga, lai kāds bija sastāvs, lai kurš no lielmeistariem un meistariem šajās sacensībās piedalījās. Galaiznākums allaž bija viens un tas pats — Aļehins pirmais, tikai retumis kāds viņu panāca, un tad abi dalīja pirmās divas vietas. Taču tā bija noticis tikai divas reizes, pārējos piecos turnīros Aļehins bija uzvarējis viens pats.

Šehtels akurāti pierakstīja un saskaitīja visas Aļehina spēles. Ja neņēma vērā pirmo Minhenes turnīru, kur pasaules čempions vēl jutās vārgs un spēlēja slikti, tad Aļehins septiņos turnīros bija izspēlējis astoņdesmit divas partijas, no tām četras bija zaudējis un divdesmit sešas spēlējis neizšķirti. Astoņdesmit procenti uzvaru! Briesmīgs rezultāts! Kādā rakstā bija aplūkots jautājums par šahista vecumu. Šehtels uzzināja, ka lielmeistars parasti ar pilnu jaudu spēlē tikai līdz četrdesmit — četrdesmit pieciem gadiem, tad iestājas atslābuma periods un viņš sāk spēlēt vājāk. Bet Aļehinam jau bija piecdesmit. Cik liela meistarība gan vajadzīga, kāda neatlaidība un griba, lai šajā vecumā gūtu tadas uzvaras! īsts šaha ģēnijs!

Lielākie vācu šaha speciālisti jūsmoja ne tikai par krievu čempiona sporta rezultātiem. Komentatori neskopojās ar krāšņām slavas dziesmām Aļehina pēdējos turnīros nospēlētajām partijām. Kā tikai nebija šajos patiešām īstajos mākslas darbos! Gan drosmīga figūru upurēšana, gan negaidīti taktiskie triecieni, gan strauji izrāvieni uz pretinieka pozīciju. Kā šaha mākslas virsotnes tika atzīmētas Aļehina partijas pret Keresu, Opočenski un Rihteru. Šehtels pats nespēja izprast, kur slēpjas krievu čempiona ideju un ieceru diženums, taču viņš akurāti pierakstīja visas domas, ko par tām bija izteikuši šaha speciālisti. Un kur tad vēl Aļehina iesauka «šaha kombināciju ģēnijs»!

Nākamajā rītā Šehtels nolika uz priekšnieka rakstāmgalda rūpīgi savāktu Aļehina turnīru uzvaru sarakstu un viņa simultānspēļu seansu kopskaitu. Mazais ober-šturmbanfīrers arī šodien vēl nebija labā omā; * galvu nepacēlis, viņš rūpīgi izskatīja atnestās ziņas. Šehtels, kājās stāvēdams, no augšas noskatījās priekšnieka taisni pāršķirtajā celiņā, mēģinādams uzminēt, kāds liktenis šodien viņu gaida. Bet tad Špāks pacēla galvu no dokumentiem un vērīgi ielūkojās Šehtelam acīs, it kā pārdomādams, ar ko sākt sarunu. Šehtelam šāda šefa izturēšanās nepatika.

— Nu, un ko jūs par visu to varat teikt? — ober-šturmbanfīrers stingri noprasīja Šehtelam, vārdus lēni noskaldīdams un ar pirkstiem bungodams pa papīru. Tas ar atbildi vilcinājās, cenzdamies uzminēt, kāda sarunas ievirze priekšniekam būtu tīkamāka.

— Labi... spēlē, — Šehtels beidzot novilka, kad klusēt vēl ilgāk kļuva neērti.

— Spēlē! — Špāks izsaucās. — Viņš visus samizo, nevis spēlē!

— Viņš taču ir pasaules čempions, — Šehtels bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

— Un turklāt vēl krievs! — Špāks piebilda.

— Es... īsti nesapratu, — Šehtels noteica kā atvainodamies. Tas nezin kāpēc piepeši izraisīja Špākā dusmu lēkmi. Oberšturmbanfīrers pielēca no krēsla un, pa kabinetu skraidīdams, sāka neganti strostēt Šehtelu. Tas pie rakstāmgalda izbīlī nostiepās pamatstāja un ar acīm

caur pensneju bezpalīdzīgi sekoja priekšniekam, kurš joza gan šurp, gan turp.

— Nesapratāt! Mūžīgi jūs kaut ko nesaprotat! Vajag apjēgt, neesat taču ierindas zaldāts, bet šturmbanfīrers. Jūs nesapratāt, bet man jūsu vietā jāatbild. Pietiek! Pārlieku ilgi esmu ar jums ceremonējies! Laiks izbeigt! Frontes pirmajā līnijā jūs labāk iemācīsieties domāt! Tur iemācīs!

Špāka dusmas pamazām pierima. Šehtels viņam neiebilda ne vārda, pēc pieredzes zinādams, ka vajag kādu brīdi nogaidīt, kamēr vētra pāriet. Drīz vien Špāks nomierinājās un, piegājis pie rakstāmgalda, sāka runāt savā parastajā tonī.

— Vakar zvanīja ministrs, — Špāks pavēstīja. — Tur, — oberšturmbanfīrers pacēla labās rokas rādītājpirkstu kaut kur augšup, — ir ļoti neapmierināti ar mūsu lēmumu par Aļehinu. Un viņiem taisnība. Kā tad nu iznāk: mēs pret krieviem cīnāmies frontē, bet aizmugurē viens krievs sakauj visus vāciešus.

Šehtels vērīgi klausījās oberšturmbanfīrerā. Viņš būtu varējis sacīt, ka jau sen tika piedāvājis gluži citādu lēmumu, ka viņš jau tika nojautis, ka ar šo Aļehinu iznāks nepatikšanas, taču uzskatījis par labāku ciest klusu.

Špāks apsēdās pie rakstāmgalda un sāka šķirstīt Šeh-tela atnestos dokumentus.

— Lūk, skatieties — šis krievs ir, burtiski, satriecis visus vācu šahistus — Zemišu, Jungu, Rihteru. Mēs runājam par vācu tautas dižumu, bet kas tad iznāk? Apkaunojums! Var iedomāties, kā visi par mums smejas.

Šehtels vēl arvien raudzījās Špākam sejā, joprojām neuzdrīkstēdamies ierosināt vispareizāko izeju.

— Mein Gottl Vēl kaut kas! Nu, tas jau tiešām par traku! Aļehins viens pats vienlaikus spēlē pret septiņdesmit pieciem vācu virsniekiem. Vai esmu sapratis pareizi? — Špāks noprasīja.

— Tieši tā! Saskaņā ar fīrera pavēli par kultūras pasākumu ieviešanu armijas komandējošā sastāva vidū,— Šehtels ziņoja.

— Neko teikt, esam ieviesuši! Divas partijas nospēlējuši neizšķirti, pārējās zaudējuši. Jauka kultūra! — Špāks ņirgājās. — Zināt ko, aizsūtiet viņu kaut kūr tālāk prom.

— Aļehins lūdz vizu uz Spāniju, — Sehtels ziņoja. — Grib braukt uz Ameriku un spēlēt maču ar Kapa-blanku.

— Kapablanka pirms gada nomira, — Spēks dzēlīgi paziņoja, zobgalīgi paraudzījies savā padotaja. — Tas būtu jautājumā par kultūras ieviešanu.

— Tad varbūt atļausiet izsniegt vīzu? — Sehtels vaicāja, palaizdams gar ausīm priekšnieka piezīmi.

— Jā, un nekavējoties. Lai brauc pie... — Špāks norūca.

Viss jau bija izlemts, varēja iet prom, kad Sehtels piepeši sastinga uz vietas. Šī jezga bija viņu pilnīgi izsitusi no sliedēm. Kā gan viņš bija varējis aizmirst — viņam taču nupat vakar bija zvanīts par čempiona jaunu uzstāšanos! Uz parītu ir noteikts Aļehina seanss, jau izkārti paziņojumi, izsaukti cilvēki. Pulcējas kopā vācu armijas labākie šahisti. Ko iesākt?^ Ja seansu atcels, būs liels skandāls. Un tieši šobrīd Špāks pavēl izsniegt vīzu. Traka situācija!

— Atļaujiet pateikt, oberšturmbanfīrera kungs, — pēc krietnas pauzes Sehtels sadūšojās. — Ir kāds sarežģījums ... nezinu, kā to labāk nokārtot. — Un viņš izstāstīja par seansu un izteica savas šaubas. — Nevaru izšķirties, kā būtu labāk: ļaut spēlēt vai atcelt seansu?

Viņam par pārsteigumu, Špāks ziņojumu uzklausīja mierīgi.

— Cik' cilvēku uzaicināti? — viņš pavaicāja.

— Trīsdesmit cilvēku no visām daļām.

— Viņš atkal visus sasitīs? Atkal satrieks lupatu lēveros, — Špāks pa pusei jautāja, pa pusei izteica savas domas.

— Nu nē! Šoreiz mūsējie ir pacentušies, — Šehtels paskaidroja. — Savākuši visus labākos spēkus, iesaistījuši vietējos čempionus. Turklāt man stāstīja par vēl kādu apstākli. Aļehins Prāgā tikko iznācis no hospitāļa. Dīvaini — piecdesmit gadu vecumā saslimis ar šarlaku. Tikko palicis dzīvs, avīzes jau ziņojušas par neizbēgamu nāvi. Tagad viņš, protams, ir novārdzis un labi spēlēt nespēs.

Špāks padomāja, tad sacīja:

— Labi, noturiet seansu. Pēdējo reizi! Tikai ņemiet vērā: jūs atbildat par visu! Un vīzu Aļehinam tomēr izsniedziet. Vispār nemaz nebūtu slikti, ja pirms aizbraukšanas mūsu puiši viņu, kā pienākas, sakautu.

Iepriecinātais Šehtels aši savāca dokumentus un steidzās atstāt kabinetu. Ja nu priekšnieks pēkšņi pārdomāl Tomēr pie pašām durvīm viņš pagriezās atpakaļ.

— Kā lai Aļehinam dod vīzu, oberšturmbanfīrera kungs, — vienam pašam vai kopā ar sievu? — viņš pavaicāja Špākam.

Tas pārdomāja tikai dažas sekundes.

— Vienam pašam, — viņš pavēlēja. — Lai sieva paliek vien pie mums — tā būs mierīgāk. Un viņa jau pati arī nemaz pārlieku negrib braukt no šejienes prom, — Špāks piebilda. — Man ziņoja: viņai vairāk rūpot māja pie Djepas.

Acis piemiedzis, Aļehins aplūkoja savus seansa pretiniekus. Kā tikai zālē nebija — visa veida karaspēka daļu, visu dienesta pakāpju spēlētāji! Pie šaha galdiņa sēdēja pat kāds ģenerālis. Un spēlētājiem aiz muguras — skatītāji, arī karavīri, tikai zemāku dienesta pakāpju. Atnākuši paskatīties, kā viņu priekšniecība cīnīsies ar pasaules čempionu. Neviena civilista — tiem aizliegts piedalīties armijas svētkos.

Valdīja saspringts klusums. Karavīri par kaut ko klusi savā starpā sarunājās, pamezdami ziņkārīgus skatienus uz Aļehinu. Pasaules čempions šodien bija lieliskā noskaņojumā. Šehtels tikko bija paziņojis, ka saņemta pavēle izsniegt viņam vīzu uz Spāniju. Beidzot! Nu viņš varēs aizbraukt no šejienes, doties uz Argentīnu. Žēl, zināms, ka Greisai neatļauj braukt, bet viņa nezin kāpēc klusē, neatbild uz vēstulēm. Varbūt kaut kas nav labi ar māju Djepā? Nekas, iekārtošos pats, tad varēs izsaukt arī Greisu.

Tuvojās seansa sākums. Pie Aļehina pienāca čehs Ka-ļička, kurš no šaha kluba bija atvedis figūru komplektus un palīdzēja seansu organizēt. Viņš paveda Aļehinu sānis.

— Es nupat nejauši dzirdēju Šehtela sarunu pa telefonu, — viņš pavēstīja pasaules čempionam. — Acīmredzot ar kādu priekšnieku. Pret jums, kā izrādās, ir savākts ļoti spēcīgs sastāvs. Šehtels lielījās: viņš grasoties uz atvadām sarīkot jums pamatīgu sakāvi.

— Redz, kā! Visspēcīgākais sastāvs. Bet vai jūs pazīstat kādu no šeit sēdošajiem?

Kaļička aplūkoja seansa dalībnieku rindas.

— Nē. Es nevienu no tiem nepazīstu, — čehs ar pārliecību sacīja.

— Lieliski! — Aļehins nopriecājās. — Tātad grib sarīkot sakāvi? Nu, ko tur, dzīvosim — redzēsim. Lai pamēģina! — Aļehins pasmaidīja.

— Varbūt labāk palūgt, lai samazina galdiņu skaitu? —• Kaļička ierosināja. — Jūs taču slimība visai novārdzinājusi.

— Nekas, mīļais Kaļička! — krievu čempions nopūtās. — Man dzīvē ir nācies izturēt ne tikai tādas grūtības vien. Sāksim nu!

Aļehins iegāja galdu taisnstūra vidū. Viņu saņēma ar saspringtu klusēšanu. Viņš piegāja pie pirmā galdiņa, pie kura sēdēja ģenerālis, un jau gribēja izdarīt pirmo gājienu. Tad viņš piepeši uzsita ar roku pa krūšu kreiso pusi un iebāza roku žaketes sānu kabatā. Parakņājies tur un meklēto neatradis, Aļehins pārmeklēja arī pārējās kabatas. Viņš izskatījās apjucis un izbrīnīts raustīja plecus. Tad viņš paaicināja pie sevis Kaļičku un ilgi ar viņu par kaut ko apspriedās. Kaļička nepārprotami nepiekrita čempiona teiktajam. Galu galā Aļehins čehu acīmredzot bija pārliecinājis, un tas griezās pie vāciešiem ar šādiem vārdiem:

— Godātie virsnieku kungi! Pasaules čempions ļoti atvainojas. Viņš kaut kur pazaudējis savas brilles un nevar spēlēt seansu. Taču, lai paredzētā spēle neizjuktu, Aļehina kungs ir nolēmis sniegt aklās spēles seansu.

— Kā tad tā? — izsaucās kāds no skatītājiem.

— Pasaules čempions atradīsies blakusistabā un pēc atmiņas spēlēs uz visiem trīsdesmit galdiņiem. Es jums ziņošu viņa gājienus pēc šaha notācijas un tāpat nesīšu viņam jūsu atbildes gājienus.

Zālē kādu brīdi valdīja neredzēts satraukums. Seansa dalībnieki kopā ar aizmugurē stāvošajiem skatītājiem dzīvi apsprieda čempiona negaidīto un neparasto lēmumu. Parādījās Šehtels. Viņš piegāja pie galdiņa, kur sēdēja ģenerālis, turp steidzās arī divi seansa organizētāji. Līdz Aļehinam un Kaļičkam atskanēja viņu satrauktās balsis.

— Tas mūs pazemo! — ģenerālis uztraucās. — Es personiski netaisos piedalīties tādā spēlē.

— Bet ko tad lai dara? — iejaucās viens no organizatoriem. — Viņš patiešām šahu vienmēr spēlē ar brillēm uz acīm.

— Aizsūtiet kaut kur pēc brillēm! — ģenerālis ierosināja.

— Uz kurieni gan? Šodien ir svētdiena. Turklāt piemērotas brilles nemaz tik ātri nevar sadabūt, ģenerāli.

— Bet kā tad viņš spēlēs?! — pārsteigts izsaucās otrs organizators. — Aklo spēli uz trīsdesmit galdiņiem. To nespēja ne Laskers, ne Kapablanka.

— Mūsu puiši viņu sakaus, — pirmais organizators piebalsoja.

Šie vārdi lika sarosīties Šehtelam.

— Kā jūs teicāt — sakaus? — Šehtels pārprasīja. — Tad taču labi. Tas būs lieliski! Jūs uzskatāt, ka aklo spēli ir grūtāk spēlēt nekā parastā veidā? — Šehtels apvaicājās.

, — Daudzkārt grūtāk! — organizators labprāt paskaidroja. — Turklāt vēl pret tādu sastāvu.

— Tad izšķirsimies par spēlēšanu! — Šehtels noteikti paziņoja. — Jūs teicāt: pazemojoši, — Šehtels pievērsās ģenerālim. — Nekas, visgardāk smejas tas, kurš smejas pēdējais. Sāciet spēli! — Šehtels pavēlēja Kaļičkam.

.Zālē pamazāiņ atkal iestājās klusums. Tie, kas bija piecēlušies kājās, atkal atgriezās savās vietās. Vēlāk par citiem pie šaha galdiņa piesēdās ģenerālis: viņš ilgi par kaut ko sašutis runāja ar Šehtelu, cienīgi vēzēdams roku; Šehtels viņam kaut ko samierinoši atbildēja, ar roku apskāva viņa muguru, it kā piestumdams pie galdiņa. Tad viņi abi pasmējās par kādu veiksmīgu piezīmi un ģenerālis apsēdās pie galdiņa. Tomēr arī tad vēl viņš izskatījās aizvainoti dižens un pirmos gājienus uz šaha galdiņa izdarīja ar manāmu nicinājumu.

Aļehins iegāja blakusistabā, apsēdās ērtā atzveltnī ar muguru pret durvīm un palūdza Kaļičkam kafiju. Gaidāmais aklās spēles seanss uz trīsdesmit galdiņiem Aļehinu mazliet baidīja, un viņš mirkli nožēloja, ka uz ātru roku izdomājis šo triku ar brillēm. Nē, viņu nebaidīja ne galdiņu skaits, ne sastāvs. Cik reižu viņš jau agrāk nebija sniedzis šādus seansus! Aļehins baidījās, ka tādā fiziskā stāvoklī, kādā viņš atradās pēc sasodītā šarlaka, viņš var neizturēt milzīgo slodzi. Taču nu vairs nekas nebija līdzams, un viņš sāka izstrādāt gaidāmās kaujas plānu.

Aklās simultānspēles seanss ir grūtākā no visām šaha atrakcijām. No meistara tas prasa gigantisku garīgo spēku, nervu un atmiņas sasprindzinājumu. Seansa spēlētāja organisms tiek pakļauts tik pārmērīgam sasprindzinājumam, ka jau sen ir konstatēts — šāda uzstāšanās ir kaitīga. Aļehins bija lasījis, ka Padomju Savienībā ak-l.is spēles seansus uzskatot par kaitīgiem šahistu veselībai, tie esot aizliegti ar valsts likumu. Tā tas ir Padomju Savienībā, bet Rietumos mīl reklāmu un trikus — tikai par tādiem savus dolārus un frankus maksā ziņkārīgie. Cik reižu Aļehinam nebija vajadzējis tieši ar šādas spēles palīdzību pievērst sev pasaules uzmanību vai uzlabot savu sašķobījušos materiālo stāvokli!

Aklā spēle pārsteidz cilvēku, kas to vēro pirmoreiz. Kā gan šahists var atcerēties trīsdesmit sarežģītas, samezglojušās partijas? Sacensības šādos seansos velkas septiņas un pat vairāk stundu, un katrā partijā liek izdarīti vidēji četrdesmit gājienu. Katrs pretinieks jau pašā sākumā cenšas izdarīt kādu īpašu gājienu, atšķirīgu no sava kaimiņa, turklāt daudzi spēlētāji dažreiz tīšuprāt samulsina savu «aklo» pretinieku ar neparastu gājienu. Seansa spēlētājiem ilgu laiku jāpatur prātā visa cīņas gaita uz trīsdesmit galdiņiem, jāatceras katra bandinieka, katras figūras novietojums. Parasts cilvēks šādu darbu nespēj aptvert. Tas pārsteidz vairāk nekā cirka fenomena aritmētisks triks vai virtuoza pianista māksla, kad tas pēc atmiņas spēlē daudzas sarežģītas sonātes.

Aklā spēle prasa īpašas smadzeņu dotības un savdabīgu trenēšanos. Pat izcilākie šahisti, piemēram, Laskers, Kapablanka un Nimcovičs, aklajā spēlē reti kad spēlēja vairāk par vienu divām partijām.

Aļehins bezgala mīlēja šahu un nespēja palaist garām iespēju iepazīties ar metodēm, kas lietojamas «spēlē, neskatoties uz galdiņu», un izbaudīt īpašās «burvestību» izjūtas, kādas izraisa šī spēle.

Seansa sākums risinājās samērā ātri. Kaļička pēc kārtas gāja no galdiņa pie galdiņa un izdarīja gājienu, kādu viņam paziņoja Aļehins. Ne sekundi nevilcinādamies, viņš paziņoja pretinieka atbildes gājienu. Vienā laida skanēja viņa balss:

— Septītais galdiņš: d-septiņi, d-pieci! Devītais galdiņš: zirdziņš f-seši!

Aļehins nekavējoties nosauca savu atbildes gājienu. Tā Kaļička apgāja vairākus apļus. Kamēr tika spēlēti pazīstamie teorētiskie varianti, Aļehinam nevajadzēja īpaši domāt, taču drīz vien spēles temps kļuva mānāmi gausāks: čempionam vajadzēja atcerēties iepriekš izdarītos

gājienus, atmiņā precizēt figūru izvietojumu. Viņš gājienus apdomāja vairākas minūtes.

Zālē drīz vien iestājās parastā seansu kartība. Kaimiņi konsultējās cits ar citu, novērtēdami iecerēto gājienu, tiem pievienojās arī skatītāji. Izraisījās strīdi, skanēja savstarpējas dzēlības, spriedumi par izdarītajiem gājieniem, par pozīcijām. Aļehina meistarība pretiniekus pārsteidza, tie nekad nebija neko tamlīdzīgu redzējuši. Sevišķi aktīvi seansa gaitu apsprieda kāds mazs, rudma-tains vācietis ar aviācijas zīmotnēm.

— Sakiet, ko gribat, bet te jābūt kādai krāpšanai, — lidotājs pārliecināti paziņoja blakusstāvētājiem. — Aklā spēle pret trīsdesmit! Tā taču nav spēlējis neviens šahists.

— Bet, redz, Aļehins spēlē, — blakusstāvētājs lidotāju ķircināja.

— Tas ir triks, pavisam noteikti triks kā cirkā, — vācietis nepadevās. — Viņam kaut kur ir noslēpts mehānisms.

— Lūk, te, — kaimiņš norādīja uz savu galvu. — Un gluži labs mehānisms.

Piepeši lidotājs uzbudināts izspraucās galda priekšā.

— Es viņu tūliņ pārbaudīšu, — viltīgi piemiedzis aci, viņš paziņoja. — Es pierakstīšu pozīciju un lūgšu, lai Aļehins to pasaka.

Izvilcis no kabatas bloknotu, viņš norakstīja figūru izvietojumu un devās uz blakusistabu. Tur viņš no visām pusēm uzmanīgi noskatījās uz Aļehinu, pūlēdamies ielūkoties zem viņa žaketes un kabatās. Pēdīgi viņš griezās pie pasaules čempiona.

— Jūs man piedodiet, Herr Aļehin, — vācietis teica. — Es spēlēju uz deviņpadsmitā galdiņa. Vai jūs nevarētu pateikt, kāds ir mans stāvoklis?

— Nelāgs, kaut ari ārēji viss izskatās labi, — Aļehins pasmaidīja.

— Bet vai jūs varat nosaukt manu figūru izvietojumu?

— Lūdzu, — Aļehins bija ar mieru un sāka ātri uzskaitīt: — Baltie: karalis g-viens, dāma e-pieci, zirdziņi c-trīs un g-četri, bandinieki a-divi, b-divi...

— Pietiek, pietiek! — lidotājs pasteidzās čempionu pārtraukt, tikko pagūdams savā papīriņā sekot līdzi Aļehina vārdiem. — Un jūs varat pateikt pozīciju uz visiem trīsdesmit galdiņiem?

e— Jā, — Aļehins atbildēja.

— Tas ir fenomenāli! — vācietis neviļus sajūsminājās.

— Sakiet, Aļehina kungs, — kur jūs esat ņēmis tādu spēles māku?

— No griestiem, — noburkšķēja Aļehins, kuru šis rudmatis traucēja domāt.

— Tas ir,,. kā to saprast? — vācietis samulsa.

— Ļoti vienkārši. Reiz es virs savas gultas piesitu pie griestiem šaha galdiņu. Katru rītu un katru vakaru es uz tā analizēju partijas bez jebkādām figūrām. Tā arī iemācījos.

Vācietis apjucis raudzījās Aļehinam acīs, nesaprazdams, vai tas joko vai runā nopietni. Beidzot viņš, pateicies Aļehinam, devās atpakaļ pie sava galdiņa. Tūliņ pie viņa pienāca Kaļička.

— Vai jūs spēlējat uz deviņpadsmitā galdiņa? — čehs noprasīja.

— Es, — lidotājs atbildēja.

— Es jau pie jums biju, jūs bijāt aizgājis, — Kaļička sacīja. — Aļehins iet ar dāmu uz g-septiņi un piesaka jums matu trīs gājienos.

Vācietis saķēra galvu rokās, atskanot kaimiņu un skatītāju vienbalsīgiem smiekliem.

— Pārbaudīji gan! — virsnieki gardi smējās. — Te tev nu bija mehānisms! Mats trīs gājienos!

— Piektais galdiņš izbeidza pretošanos, — Kaļička teica Aļehinam, ieiedams pie viņa istabā.

— Vai redzējāt, cik šajā partijā bija interesanta galotne?! — pasaules čempions priecīgi ziņoja čeham.

— Ar tieši tādu pašu galotni es pirms trīsdesmit gadiem Pēterburgā uzvarēju Romanovski. Tikai toreiz melnais bandinieks atradās uz a-seši. Interesanta galotne, žēl, ka vācietis neaizstāvējās ar vislabāko gājienu.

— Vai jums kas būtu vajadzīgs? — čehs pavaicāja.

— Jā, Kaļička, esiet tik laipns — kafiju. Un tad vēl viens lūgums. Sadabūjiet man dažas cigaretes. Es atkal esmu aizmirsis etviju. Nolāpītā atmiņa!

Spēles stundas ritēja tālāk, sevišķu notikumu nepārtrauktas. Pēc kādām piecām stundām Aļehins bija uzvarējis ap divdesmit partiju, trijās spēle bija beigusies neizšķirti. Bija palikuši tikai nedaudzi galdiņi. Ap tiem bija sapulcējušies ziņkārīgie un tie, kas jau beiguši spēlēt. Tie teica priekšā vairāk par visiem: nespējuši uzvarēt savās partijās, tie pūlējās parādīt savu spēku kaimiņu partijās.

Piepeši kādā stūri vienā no partijām izcēlās vētraina rosme. Pēc ilgstošas apspriešanās ar apkārtējiem virsnieks, kurš spēlēja pie šī galdiņa, paziņoja Kaļičkam:

— Pasakiet Aļehina kungam: es eju ar dāmu uz e-četri. Viņam šahs un mats četros gājienos.

Kaļička devās uz blakusistabu un tūliņ atgriezās.

— Jūs esat mazliet aizkavējies, — smaidīdams viņš pavēstīja pašpārliecinātajam vācietim. ■— Pasaules čempions savukārt piesaka jums matu divos gājienos.

Un, pārbīdīdams balto torni, Kaļička aizsargājās no melnās dāmas pieteiktā šaha. Savukārt no atklāta šaha pieteikšanas ar balto laidni aizsargāja tikai viens gājiens — un tas pats tikai uz neilgu laiku ... Spēlējošo galdiņu skaits samazinājās vāciešiem katastrofālā ātrumā. Aļehinam tagad bija viegli spēlēt nelielo partiju skaitu un viņš uz vāciešu gājieniem atbildēja ievērojami ātrāk. Drīz vien bija palicis tikai viens galdiņš, pie kura spēlēja ģenerālis. Viņš acīmredzot šahu prata labāk nekā pārējie, turklāt viņam palīdzēja visvairāk padomdevēju. Izdarīdams gājienu, viņš apkārtstāvētājus pamācīja, izteikdams, pēc paša domām, dziļdomīgus spriedumus par šaha spēli. Taču drīz vien ari viņa pozīcija kļuva bezcerīga un viņš pateica Kaļičkam-, ka padodas.

Zālē parādījās nogurušais, bet apmierinātais Aļehins, Viņš piegāja pie Kaļičkas, kurš vēl arvien stāvēja pie ģenerāļa galdiņa. Vācietis izmantoja gadījumu, lai zemāko dienesta pakāpju priekšā kaut kā attaisnotu savu zaudējumu.

— Es rupji kļūdījos, — ģenerālis teica Aļehinam.

— Būtu es spēlējis... — ģenerālis paskatījās blankā, kurā viņš bija pierakstījis gājienus, — būtu es f-seši vietā gājis ar dāmu uz d-pieci, jums klātos plāni.

— Jūs tā uzskatāt? — Aļehins pavaicāja.

— Tas taču ir elementāri! — ģenerālis turpināja

— Bet kas tad te! — viņš norādīja uz savu pozīciju kādā bija padevies. — Mana pozīcija ir bezcerīga. Jākrīl dāmai, es padevos īsti laikā.

Aļehins apsēdās krēslā pretī ģenerālim.

— Labi, — viņš apņēmīgi noteica. — Jūs sakāt, po zīcija bezcerīga. Spēlējiet!

Un viņš apgrieza galdiņu par simt astoņdesmit grā diem. Nu viņam bija melnās figūras. Stāvoklī, kādā vā cietis bija padevies, Aļehins izdarīja viltīgu gājienu ai zirdziņu. Noskaidrojās, ka dāmu nedrīkst sist, tādā ga

dījumā baltie dabūtu matu. Ģenerālis saķēra galvu rokās. Cik traks stāvoklis! Viņš padevies pozīcijā, kad vēl bijis iespējams pretoties. Viņš ilgi domāja, meklēdams iespēju uzvarēt, lai tā pierādītu, ka taisnība ir viņam, nevis Aļehinam. Bet ko gan viņš spēja iesākt pret tādu šahistu! Vēl trīs četri gājieni — un nu jau balto pozīcija bija kļuvusi neaizsargājama. Aļehins, ķēries pie bezcerīga pasākuma, bija guvis virsroku.

— Padodos, — ģenerālis novervelēja. — Neizbēgams mats divos gājienos.

— Spēlējiet! — Aļehins lika, atkal apgriezis galdiņu un paņēmis sev baltās figūras. Ar lietpratīgu atbildes gājienu viņš likvidēja pretinieka draudus — mats nesanāca —, un tad viņš pats dažos gājienos pieteica matu melno karalim. Zobus sakoduši, lai neiesmietos, virsnieki noskatījās, kā tika apkaunots pašpārliecinātais priekšnieks.

Bija jau tumšs, kad Aļehins un Kaļička iznāca uz ielas. Klusēdami abi nosoļoja vairākus kvartālus, tad čehs sacīja:

— Man jāiet te, Aļehina kungs, — viņš norādīja pa labi. — Vareni gan jūs spēlējāt!

— Tā nu sakāve tomēr neizdevās vis! — Aļehins pasmaidīja. — Bet jūs bažījāties.

— Kad jūs braucat prom un uz kurieni? — čehs painteresējās.

— Pagaidām uz Madridi, — Aļehins sacīja. — Pašlaik vīzu var dabūt tikai uz turieni. Bet no turienes laidīšos uz Dienvidameriku. Tur tagad ir daudz šahistu, īstena dzīvība.

— Novēlu jums vislielāko laimi un jo sevišķi veselību, — Kaļička noteica. — Tikai es no savas puses jūs lūdzu: nespēlējiet vairs šādus seansus!

— Labi, mīļais draugs, — Aļehins sacīja smaidīdams. — Bet saprotat: bija taču ārkārtēji apstākļi. Pazaudēju brilles. Ko gan tagad priekšniecībai teiks Šehtels?

Šaha čempiona sestais gadu desmits sākās bēdīgi, Prāgā, pilsētā, ko nacisti bija padarījuši par Aļehina pastāvīgo dzīvesvietu, viņš cieta badu un visādas okupācijas režīma grūtības. Turklāt vēl šis muļķīgais šarlaks! Vājš, vēl neatkopies no slimības, Aļehins bija spiests tūliņ sniegt seansus, citādi viņš nesaņemtu pārtikas kartītes.

Un Madridē atkal jaunas problēmas: te maz interesējās par šaha spēli un profesionālam šahistam bija ārkārtīgi grūti izdzīvot. Tiesa gan, viņa draugi šahisti centās pasaules čempionu kaut kā atbalstīt. Viņi organizēja turnīrus dažādās valsts pilsētās: tā Aļehins varēja nopelnīt mazliet naudas un dažas nedēļas nodzīvot uz augstsirdīga viesnīcas īpašnieka rēķina. Retumis viņš sniedza seansus, lasīja lekcijas, tomēr sameklēt šādas iespējas kļuva jo dienas jo grūtāk.

— Kādi ir jūsu plāni? — kāds reportieris apvaicājās.

— Kādi plāni man var būt! — Aļehins skumji atbildēja. — Manas dzīves labākā daļa pagājusi starp diviem kariem, kas Eiropai nodarījuši milzīgus zaudējumus. Abi kari ir satriekuši manu. dzīvi, starpība vienīgi tā, ka pirmā kara beigās man bija tikai divdesmit seši gadi un es biju pilns entuziasma, no kā tagad manī nav ne vēsts! Ja es kādreiz uzrakstīšu savas atmiņas, kās ir pilnīgi iespējams, tad cilvēki sapratīs, ka manā dzīvē šahs bijis galvenais faktors. Šī spēle deva man iespēju apmierināt savu godkāri un vienlaikus pārliecināja mani par godkārīgu pretenziju absolūtu nevajadzību. Šodien es turpinu spēlēt šahu tāpēc, ka mīlu šo mākslu pašu par sevi, un vēl tāpēc, ka tā aizpilda manu prātu un attur mani no domām un atmiņām.

Skumji vārdi!

Iebraucis Madridē, Aļehins jau pirmajās di'enās saprata, ka par iespēju nokļūt pāri okeānam — un cik reižu viņš, atrazdamies vāciešu okupētajā zemē, gan bija par to sapņojis! — nevar būt ne runas. Kapablanka bija miris, reizē ar to bija zudis arī iemesls izaicināt Aļehinu uz ilgi gaidīto revanša maču. Argentīnā bija apmetušies daudzi Eiropas lielmeistari un meistari un, atklāti sakot, bija radusies nepārprotama šaha speciālistu pārpilnība. Un kur tad nauda — kur lai ņem milzīgo naudu biļetei uz Buenosairesu? Un tad vēl: ja arī Aļehinam izdotos atrisināt finanšu problēmu, no brauciena uz Argentīnu vai Savienotajām Valstīm tikpat nekas nebūtu iznācis.

Amerikāņu šaha žurnāls kādā no saviem numuriem bija ievietojis kāda Džordža Bromberga naidpilnu vēstuli. Vēstules tonis un it īpaši tās jēga pārsteidza un sacēla kājās šaha pasauli. Sašutis par to, ka pasaules čempions spēlē turnīros okupētajā Eiropā, misters Brombergs iekaisa dusmās, pieprasīja, lai pasaules čempions tiktu diskvalificēts, lai viņu nepielaistu nekādos turnīros un lai vispār tiktu aizliegts iespiest viņa partijas. «Es turpmāk atteikšos parakstīties uz jūsu žurnālu, ja jūs iespiedīsiet Aļehina partijas,» misters Brombergs draudēja.

Žurnāla lappusēs izvērtās karsta diskusija, un tikai atsevišķi šahisti, kam acīmredzot nebija dārgs ne pats Aļe-hins, ne šaha māksla, atbalstīja Brombergu. «Aļehinam jāatņem tituls; tāpat ir jāaizliedz viņa grāmatu pārdošana,» jaunas represijas piedāvāja misters Dž. Placs no Bronksas. Vairums lasītāju tomēr nezaudēja saprātīgumu un ar skaidriem argumentiem parādīja, cik muļķīgi ir Bromberga un Plača priekšlikumi.

«Ja mēs iesim šo ceļu, tad nākamais solis, ko būsim spiesti spert, būs — sadedzināt Aļehina grāmatas,» kāds rakstīja. «Neviens taču nesvītro no programmām Vāgneru, Bēthovenu vai Mocartu tikai tāpēc, ka tie dzimuši ienaidnieka teritorijā,» cits viņam piebalsoja. «Mēs nevis ceram, ka jūs arī turpmāk iespiedīsiet Aļehina partijas,» kolēģiem pievienojās trešais. «Mēs to prasām.» Bet ceturtais savu domu izteica tēlaini: «Ja svētais Pēteris ir slikts šahists, bet sātans — lielisks,» viņš rakstīja, «tad es dodu priekšroku sātana partiju analizēšanai.»

«Kāpēc jūs tik ļoti uzbrūkat Aļehinam?» vaicāja Džons Hannaks no Filadelfijas. «Makss Eive taču arī spēlē ar fašistiem. Viņš taču četrdesmit pirmajā gadā Karlsbādē spēlēja maču ar fašistiskās Vācijas čempionu Bogoļu-bovu.»

Un tūliņ citēja savu sarunu ar Aļehinu četrdesmit pirmajā gadā:

«— Ko jūs varat teikt par savu draugu Eivi? — toreiz Aļehins ar skaidru izaicinājumu bija vaicājis Hanna-kam. — Viņš jau sadarbojas ar fašistiem. Bet es — cara virsnieks — stāvu par brīvību un demokrātiju un neieredzu rasismu. Es izšķiru tikai labus un sliktus šahistus, nevērodams, vai tie ir ebreji, muhamedāņi vai budisti. Esmu ar mieru spēlēt maču ar boļševiku Botviņņiku un ar amerikāni Reševski un neiešu pētīt viņu ģenealoģisko koku.»

Un vēl kāds lasītājs vaicāja: «Un kāpēc jūs nenosodāt Jefimu Bogoļubovu? Šis cilvēks pēdējos gados ir kļuvis par visatklātākās fašistiskās ideoloģijas paudēju.

Zaudējis Floram kādu no turnīra partijām, Bogoļubovs niknumā pateica:

— Gan Hitlers drīz iekaros Krieviju, tad tevi notvers un pēc manas protekcijas nevis pakārs, bet tikai nošaus.

Kad Notingemas turnīrā trīsdesmit sestajā gadā Re-ševskis, sekodams savas reliģijas kanoniem, sestdienā palūdza, lai kāds no šaha cienītājiem pieraksta gājienus; viņa pretinieks Bogoļubovs sašutis pielēca kājās.

— Tas ir izlēciens pret manu dzimteni! — sāka kliegt šis rasisma sludinātājs šahā.

Un viņu jūs tagad nenosodāt? Jūs liekat mierā ari citus, kas spēlēja vācu turnīros. Kāpēc?»

Atbildi uz šiem jautājumiem drīz vien deva kāds raksts šajā pašā žurnālā. Kara gados ASV šaha dzīvē svarīga loma bija lielmeistaram Reibenam Fainam — smaga rakstura cilvēkam, kurš vēlāk izgāza ne mazumu dubļu pār Kapablanku un Aļehinu, savu tautieti Reševski un visu Amerikas šaha organizāciju. Tajos gados Faina fotoattēls nenozuda no žurnāla «American chess review» lappusēm, katrā numurā tika iespiests vismaz viens viņa pamācošs raksts.

Viss neskaidrais kļuva skaidrs. Kārtējā plašā rakstā Fains kategoriski paziņoja, ka Aļehins jau sen ir pasaules čempions tikai vārda pēc, ka jau ir seši cilvēki — un viens no pirmajiem pats Fains —, kas mačā viņu viegli spētu uzvarēt. Secinājums no Faina raksta bija skaidrs: jāatņem Aļehinam pasaules čempiona tituls un par tā iegūšanu jāspēlē no jauna, vēlams, turnīrā ar sešu vai astoņu cilvēku piedalīšanos. Par vienu no pirmajiem šāda turnīra dalībniekiem tika minēts pats Fains, Tā šis nekautrīgais jaunais cilvēks, noslēpies drošā vietā, nepārdzīvodams kara šausmas, lēma savu kara ugunsgrēkā izmocīto kolēģu likteni.

Šaha pasaule saprata šo centienu tendenciozumu un tamlīdzīgus rakstus lasīja ar neuzticību. Taču arī Eiropā atradās cilvēki, kas tos labprāt izmantoja savos nolūkos. Abu savu divkauju laikā ar Eivi Aļehins ar asiem izteicieniem bija aizvainojis daudzus holandiešus, Eives piekritējus, un tie nu tagad labprāt atbalstīja amerikāņu lielmeistara iniciatīvu, vēl jo vairāk tādēļ, ka, Aļehinam krītot, viņu Eive tūliņ būtu cēlies. Aļehinam bija sāpīgi lasīt šos rakstus. Lūk, ar ko pasaule grib atmaksāt savam čempionam, kurš atdevis visus spēkus, visu mūžu, lai padarītu slavenu šaha mākslu.

Tikmēr viņa dzīve Madridē kļuva arvien sliktāka un sliktāka. Šaha «rezerves» valstī bija izsmeltas, vairs nebija ne turnīru, ne seansu. Par laimi, kāds mecenāts deva skopus līdzekļus spējīga zēna Artura Pomara apmācīšanai, un tas uz laiku sniedza atbalstu Aļehinam. Taču drīz vien arī šis atspaids beidzās. Cik reižu Aļe-hina spāņu kolēģi jau nebija apspriedušies, meklēdami iespēju vēl kaut kā palīdzēt pasaules čempionam! Piepeši viņiem veicās. Aļehins saņēma ielūgumu uz turnīru Portugālē. Spāņu šahisti savu aizkavējušos viesi pavadīja ar grūti apslēpjamu prieku un atviegloti nopūtās, kad vilciens ar pasaules čempionu atstāja Madridi.

Zemais kadiljaks mirkli sasvērās uz labās puses riteņiem un, riepām uz ceļa klātnes nosmilkstot, izdarīja krasu pagriezienu. Aļehinu pasvieda sānis: viņa mugura slīdēja pa ādas sēdekļa atzveltni un plecs mīksti atsitās pret blakussēdētāju. Tas izrāva Aļehinu no pārdomām. Viņš paskatījās uz plato vējstiklu: kā bezgalīga lente ātri traucās pretī līkumots kalnu ceļš, nozuzdams zem mašīnas. Druknais, plecīgais vadītājs — kadiljaka īpašnieks — uzspēlētā nevērībā grozīja stūri un, ātrumu nemazinādams, pilnā gaitā izbrauca biežās virāžas.

«Bagāts cilvēks — netaupa mašīnu!» ar skaudību un dusmām par viņu domāja Aļehins. «Šitam karš ir nācis par labu.» Un tūliņ pa paradumam, kas iesakņojies jau kopš bērnības, — kontrolēt savas jūtas — nosprieda: «Kādas tev tiesības uz viņu īgņāties? Laipns kungs, pats piedāvājās tevi aizvest uz Estoriālu. Citādi tu tagad kratītos autobusā. Un skaudība?! Vai tu allaž neesi apgalvojis, ka tas ir sliktākais no cilvēku netikumiem?»

Un Aļehins atkal iegrima savās skumjajās domās. Jau pagājuši septiņi mēneši, kopš beidzies pasaules karš, bet viņa dzīvē nav notikušas nekādas pārmaiņas. Vēl arvien tā pati piespiedu bezdarbība un vientulība. Viņš ir pilnīgi aizmirsts — nav ielūgumu uz turnīriem, neviens neaicina sniegt seansus. Nav jau brīnums: Portugālē šahs nekad nav bijis populārs. Laime, ka ir vēl Lupī, citādi klātos pavisam ļauni. Jā, Lupī ir īsts draugs, paldies viņam, ka noorganizēja pansiju Estoriālā. Kaut aiz žēlsirdības, kaut tā ir labdarība, toties vismaz būs jumts virs galvas un kumoss maizes... Ko gan viņš citādi iesāktu? Kabatā nav neviena sentavo! Visi ietaupījumi

13*

37i

jau sen izsīkuši: glabāja nebaltai dienai, bet no tiem nācās dzīvot ilgus gadus!

Aļehins ar pateicību noskatījās savā blakussēdētājā. Lupī sēdēja nekustīgi, atlaidies pret sēdekļa atzveltni un izstiepis kājas. Pamanījis viņam pievērsto Aļehina skatienu, portugālis pagrieza galvu. Viņa vājajā, bālgani brūnajā sejā pazibēja labsirdīgs smaids.

— Vai Dimontam vēstuli uzrakstījāt? — viņš klusi ieprasījās.

— Jā, — Aļehins atbildēja. — Domājat, tas palīdzēs?

— Aizbraukšu uz Londonu, uzzināšu.

— Cik nelietīgi viņi rīkojušies! Un tie ir angļi! Kurš gan varēja no viņiem to sagaidīt? — Aļehins sarūgtināts nopūtās.

Patiešām, kurš varēja sagaidīt?! Viss bija sācies tik labi: oficiāls ielūgums no Londonas — pirmais starptautiskais turnīrs pēc kara, piedalās pasaules spēcīgākie šahisti, četri krievi. Tā taču atkal bija dzīve, jaunas šaha ēras sākums pēc sešu gadu izsalkuma un trūkuma. Beigas bezdarbībai, mokošajai dzīvei Portugālē, kur nevienam neinteresēja ne šahs, ne tā pamestais čempions... Toreiz Aļehins bija tūliņ sarosījies, stundām sēdējis pie šaha galdiņa, atcerēdamies partijas, gatavojis jaunus variantus. Gribēja ierasties Londonā pilnīgi sagatavojies... Un pēkšņi vakar telegramma: «Sakarā ar Amerikas Šaha federācijas ultimatīvo protestu esam spiesti atsaukt savu ielūgumu uz turnīru Londonā.»

Pasaules čempionu nepielaiž turnīrā. Kaut kas nedzirdēts! Tās taču ir beigas, apkaunojošas beigas! Ceturtdaļgadsimta viņš bija kāpis šaha Olimpā, ķerdamies pie nedrošajiem pakāpieniem. Lai tikai nenoslīdētu lejup uzvarēts un satriekts. Bija visu atdevis, visu upurējis slavas dēļ: draugus, sievu, dzimteni. Un tādas kaunpilnas beigas! Viens, visu pamests un aizmirsts ... Viens visā pasaulē! Nu viņu ved uz nabagmāju, lai viņš nenomirtu badā. Tieši uz nabagmāju. Arēji viss ir pieklājīgi: kūrorts, viesnīca, tomēr nabagmāja, augstākās sabiedrības patversme gados veciem čempioniem. Un arī tas uz laiku: sāksies sezona, dzīšanās pēc dolāriem — un labdarība tūliņ aizmirsīsies. Tūliņ viņu izmetīs uz ielas...

Mašīna bija izbraukusi no Lisabonas un nu uzņēma ātrumu. Garām pazibēja pēdējie grezno, kuplā tropiskā zaļumā slīgstošo piļu žogi — beidzās bagātnieku rajons.

— Arī mūsējam te kaut kur ir pilsr — Aļehins atcerējās Lupī stāstīto par automobiļa īpašnieku. — Labi iekārtojušies — kāpienveida terases, ēnaini parki, majestātiskas fasādes.

Ceļmalā parādījās rādītājs: «Estoriāla».

Aļehins bija daudz dzirdējis par šo slaveno kūrortu Atlantijas piekrastē, un nu viņš brauc uz turieni satriekts un pazemots.

— Trimdā, — pasaules čempions pats sev iestāstīja.

— Braucu trimdā, visīstākajā trimdā!

— Skatieties, cik skaisti! — kadiljaka īpašnieks pagriezās atpakaļ. — Lūk, tur tālumā — Trafarijas zemesrags un Kaskaiskas ciematiņš — zvejnieku un iebraukušu gleznotāju miteklis. Ziemu Estoriālā ir lieliski! Pats labākais laiks: nav nedz karstuma, nedz Āfrikas vēju. Vai zināt, cik mokošs ir fēns?! Un kādas puķes! — viņš sacīja, norādīdams uz mazu dārziņu šosejas malā.

— Skat, kur dālijas «Slava rītam», kā tās harmonē ar baltajām sienām! Un šīs zilās debesis! ...

Aļehins neklausījās. Viņa domas kavējās pie paša nedienām. «Trimda,» pārmocītās smadzenes neatlaidīgi atkārtoja vienu un to pašu uzmācīgo vārdu, «kaut skaista un bagāta, tomēr trimda.»

It kā to apstiprinādams, mašīnas īpašnieks turpināja:

— Estoriālā dzīvo daudz slavenu cilvēku. Piemēram, Itālijas ekskaralis Umberto; pat Musolīni sodīšana ar nāvi nepalielināja viņa izredzes uz troni. Tur apmeties arī Spānijas troņa pretendents dons Huans ar ģimeni. Uz kaut ko vēl cer Ungārijas eksreģents Hortijs — viņa izredzes uz varu ir tikpat niecīgas kā viņa kaimiņam — bijušajam Rumānijas karalim Karolam. Spoža sabiedrība!

«Bijušie! Tieši tā: visi bijušie un visi bez izredzēm atkal pacelties virspusē,» izšāvās cauri Aļehina smadzenēm. «Es taču arī esmu bijušais —^ viņi taču draud man atņemt pasaules čempiona titulu! Tātad arī mana vieta ir šajā pār bortu izmesto neveiksminieku augstākās sabiedrības nabagmājā. Viņiem ir nauda — laikus to sagrābušies, bet man?!» Un Aļehins kļuva vēl drūmāks.

Uzmetis no sāniem acis savam saskumušajam draugam, Lupī papurināja vadītāju aiz pleca. Kilometrus desmit pirms Estoriālas tas apturēja mašīnu pie maza restorā-niņa pašā šosejas malā. Mājīgā atklātā verandā braucēji iestiprinājās ar kafiju, bet Aļehinam pasūtīja du-

bultporciju konjaka. Alkohols mazliet uzlaboja viņa noskaņojumu, un, kad visi atkal iesēdās mašīnā, viņš jau labprāt piekrita apskatīt senlaicīgo Belema torni, kas atradās pa ceļam uz Estoriālu. Šis teiksmainais cietoksnis ar noslēpumainām šaujamlūkām un kazemātiem vēl arvien nebija zaudējis savu pievilcību. Vārgais, uzlīkušais sargs, kas šķita esam torņa laikabiedrs, pastāstīja, ka tornis bijis paredzēts ne tik daudz kara vajadzībām, cik grezniem teātra uzvedumiem, Aļehins iztēlojās vidus-1 laiku svinību ainu ar apburošām dāmām, bruņās kaltiem bruņiniekiem un senlaicīgu melodiju klusajām skaņām .. .

Visi atkal iesēdās mašīnā un drīz vien jau atradās skaistās kūrorta pilsētiņas pašā centrā. Rūpīgi apgrieztie koki dārzos stingri simetriski ielenca diženas pilis; platas, taisnas palmu alejas no okeāna krasta aizstiepās uz pašu pakalna virsotni. Milzīgie, daudzkrāsainie viesnīcu-giganti pievilināja tūristus ar savu krāšņumu un reklāmu.

«Atlantico», «.Montē Estorial», «Palcice» — šo grezno viesnīcu nosaukumus varēja izlasīt uz māju sienām, milzīgos, naktī mirdzošos stendos un jaukās dienās pie debesīm, kur šos vārdus zilgmē prasmīgi ierakstīja mazas, žiglas lidmašīniņas.

— Ieiesim? — Lupī ierosināja, ar galvas mājienu norādīdams uz balto kazino ēku, un pārējie šo priekšlikumu labprāt pieņēma. Pie ieejas zālē viņiem pieprasīja pases: pēc daudzās zemēs pieņemtiem likumiem vietējiem iedzīvotājiem bija aizliegts spēlēt kazino. Taču lisabonietis zināja kādus īpašus ceļus, un kontrolieris visus trīs ielaida bez sarežģījumiem. Tiešām arī bez viņiem zālē bija daudz portugāļu, sevišķi sieviešu — spēles kaislība viņiem palīdzēja apiet ne pārlieku stingros aizliegumus.

Aļehins ātri pagāja garām galdiem, pie kuriem spēlēja «trento — kvarento» — šī kāršu spēle «trīsdesmit — četrdesmit» viņu nekad nebija interesējusi. Tā kā nebija kūrorta sezona, ap ruleti pulcējās samērā maz spēlētāju, un Aļehins bez pūlēm atrada vietu pie spēļu galdiņa. Viņš vienaldzīgi aplūkoja apkārtsēdošo sejas — viņam pašam nebija ar ko spēlēt, un viņš mierīgi varēja vērot citu satraukumus.

Zaļā galda sagrafētajos kvadrātos ar balto krāsu bija ierakstīti cipari un citas Aļehinam pazīstamas nosacītas zīmes. Šīm mazajām likteņa rūtiņām bija pievērsta visa publikas uzmanība: maģiskie kvadrāti spēlētājus hipnotizēja, pievilka to kaistošos skatienus. Desmitiem dre-bosu, sviedrainu roku rūpīgi salika uz tiem dažādas krāsas spēļu mārku kaudzītes. Noteikuši savu likmi, spēlētāji vienaldzīgi raudzījās apkārt, izlikdamies, ka laimests vai zaudējums viņus maz interesē, ka spēle viņiem ir vienīgi izprieca. Tikai daži — tie, kas nespēja slēpt satraukto kaislību, — nenovērsa acis no milzīgā, melnā kausa galda vidū, kur izšķīrās viņu naudas liktenis.

Tad krupjē ar īpašu rokturi sagrieza ruleti un pameta pretī kustības virzienam mazu, dzeltenu lodīti.

— Izspēlējiet, kungi! — viņš divreiz noteica, vienlaikus uzmanīgi vērodams desmitiem kustīgu pirkstu, kas ieguldīja pēdējās likmes.

Inerces spēka izvadīta uz kausa sānu virsmas, lodīte priecīgi ritēja pretī kādam liktenim un pēdīgi sāka koķeti klikšķēt, lēkādama pa iedobītēm un izraudzīdamās, kur varētu ērtāk iegulties.

— Likmju vairs nav! — krupjē brīdināja, un viņa palīgi tūliņ ar lāpstiņām aizšķērsoja ceļu tiem, kas pēdējā brīdī gribēja samazināt vai palielināt likmi.

Vēl pāris sekunžu — un lodīte kādā no iedobēm apstājās; savu ātrumu zaudējusi, tā līgani slīdēja kopā ar kausu — nu jau pretējā virzienā.

— Divdesmit trīs! Sarkanais! — krupjē izsaucās bezkaislīgā balsī, un tiem, kuri bija uzminējuši likmi, izlauzās priecīga nopūta. Zaudētāji sakustējās, viņu sejas tūdaļ ieguva vienaldzīgi saltu izteiksmi, kaut gan cauri rūpīgi tēlotajai vienaldzībai bija labi pamanāms sarūgtinājums.

Piepeši Aļehins juta, ka viņu pūlī kāds nemanāmi saņem aiz rokas. Tas bija Lupī.

— Pamēģiniet, doktor, — Lupī klusi sacīja Aļehinam, ielikdams viņam rokā nelielu eskudo žūksnīti. Pārsteigums Aļehinā mijās ar silta prieka un pateicības vilni: pašlaik nebija iespējams izdomāt neko viņam tīkamāku par šo pēdējo likteņa pārbaudi.

Aļehins pie krupjē šos papīriņus apmainīja pret kaudzīti dzeltenu spēļu mārku: divām taisnstūrainām — pašām dārgākajām, trim apaļām un visvairāk kvadrātveida — pašām lētākajām. Iežņaudzis delnā negaidīto bagātību, viņš nesteidzās izdarīt likmes un uzmanīgi vēroja spēli. Ilggadīgā pieredze viņam teica, ka, lai arī nav iespējams uzzināt precīzu kārtību, kā krīt numuri, tomēr pastāv kādi nerakstīti likumi, kas praksē reizēm attaisnojas. Tā, ja iepriekšējā spēlē būs laimējis kāds no pir-

majiem divpadsmit numuriem, nākamreiz spēlētāji vairumu likmju noteikti liks uz numuriem no viena līdz divpadsmit.

Izlaidis divas spēles, Aļehins nolika sarkano mārku uz septītā numura. Kad krupjē sagrieza ruleti, sirds Aļe-hinam sāka nevienmērīgi trīsēt. Cik daudz ir atkarīgs no mazās lodītes nejauša palēciena! Cik ļoti veiksmes gadījumā varētu mainīties visa dzīve! Ja tagad lodīte apstātos pie cipara «septiņi», viņš, Aļehins, saņemtu jau trīsdesmit sešas reizes vairāk naudas, nekā ielicis. Tikai dažas šādas veiksmes — un viņš būtu bagāts! Nevajadzētu palikt Estoriālā, varētu pamest pazemojošo pansiju, varētu pats aizbraukt uz Londonu — par spīti tiem stulbajiem organizatoriem. «Kas mūsu dzīve? Spēle!» Aļehins atcerējās Hermani no «Pīķa dāmas».

Lodīte apstājās pie cipara «trīsdesmit divi». Nākamajā reizē Aļehins jau izlika divas spēļu markas — vienu uz «divdesmit astoņi», otru uz «trīsdesmit pieci». Abas tuvu pie tikko laimējušā numura. Laimēja «divdesmit deviņi». Aļehins atkal zaudēja. Vēl viena marka tika nolikta uz līnijas starp numuriem «trīsdesmit viens» un «trīsdesmit seši». Tas nozīmēja, ka tiek spēlēts uz sešiem pēdējiem cipariem. Tiesa gan, laimējot pasaules čempions saņemtu tikai sešas reizes vairāk, toties bija arī mazāks risks zaudēt. Lodīte apstājās pie trešā numura. Laimes nebija.

Tad Aļehins nolēma būt piesardzīgāks — pārāk daudz kas bija atkarīgs no šiem mirkļiem. Tagad viņš vairs nespēlēja uz numuriem, bet ierobežojās ar dubultizredzēm, likdams uz sarkano un melno, uz pāra un nepāra skaitli. Dažreiz viņš uzminēja, taču vairumā gadījumu rezultāts bija tieši pretējais. Kad krupjē sauca «sarkanais», Aļe-hina spēļu marka visbiežāk izrādījās uz melnā numura — un otrādi. Un laimēt taču bija tik vienkārši! Aļehina kaimiņš, sācis ar trim četrām spēļu markām, jau vairākas reizes bija saņēmis milzīgus laimestus, un tagad viņam piederēja prāva summa. Aļehins mēģināja sekot šim laimes luteklim un likt uz to pašu, uz ko lika viņš, bet, kā par spīti, tās gadījās tieši tās nedaudzās reizes, kad kaimiņš zaudēja.

«Lūk, tāpat arī dzīvē,» Aļehins nodomāja. «Citam veicas, kaut viņš neko nedara, lai tā būtu, bet citu visu laiku vajā neveiksme, kaut viņš pret to vīrišķīgi cīnās. Liktenis, nežēlīgais, aklais liktenis!»

Beidzot pienāca brīdis, kad Aļehinam bija palikusi tikai viena pati kvadrātveida marka. Ilgi viņš nevarēja izšķirties un izlaist no rokām savu pēdējo cerību, drudžaini žņaudzīdams sasilušo, miklo plastmasas gabaliņu, sava likteņa iemiesojumu. Bet tad viņš apņēmīgi nolika šo mārku uz melnā un, sakrustojis rokas uz krūtīm, vienaldzīgi skatījās pāri spēlētāju galvām.

— Sarkanais! — krupjē izsaucās.

Viss bija galā. Mazliet pastāvējis pie galda, Aļehins gausi devās uz izeju. Visapkārt joprojām valdīja spēles satraukums, desmitiem cilvēku vēl arvien izmēģināja savu laimi. Bet viņam mēģinājums bija beidzies, ausīs skaidri skanēja ienīstās krupjē lāpstiņas šņirkstoņa, noraušot no vadmalas pēdējo eskudo.

— Likmju vairs nav! — sauca krupjē pie tuvākā galda, AJehins nodrebēja: viņam patiesi likmju vairs nebija.

Viņš vienmēr bija brīnījies par to, kāpēc tik nemājīgi ir iekārtoti numuri pat visdārgākajās viesnīcās. Arēji viss ir skaists: tapetēm maigs tonis, balti mirdzoša vannas istaba, signāli kalpotājiem. Viss ir tavā rīcībā: nospied pogu — lūdzu, Aļehina kungs! Dzīvo un priecājies! Bet, kad ieskatās, kad padzīvo kādu nedēļu, tad sagribas nonākt kaut kādā ērtā istabā, kur viss būtu piemērots dzīvei, darbam un atpūtai.

Aizmirstajam čempionam bija vairāk, nekā vajag, brīva laika vērojumiem. Nu jau mēnesi viņš dzīvo viens, pilnīgi viens pats pustukšajā Estoriālas «Parka» viesnīcā. Lupī bija aizbraucis uz Londonu, bija zudis pēdējais cilvēks, ar kuru varēja parunāties, kuram varēja pažēloties ... Aļehins tikko nepateica: ar kuru varētu dalīties priekos. Kas nu par priekiem tādā dzīvē! No rīta līdz vakaram mājās un gultā, pēdējā laikā viņš pat neiet pastaigāties. Negribas rādīties cilvēkiem acīs, iet garām portjē, kurš viņu vienmēr noskata ar kritisku, nicinošu skatienu.

Gribēja pastrādāt — nekas neiznāca. Ko strādāt un kāpēc? Kas viņu gaida nākotnē — nav zināms. Un kā tad lai strādā: galdiņš mazs, neērts, ja uzliek grāmatu, vietas pāri nepaliek. Šaha galdiņš jānovieto uz čemodānu paliktņa, vēstuli nevar uzrakstīt — ne velti vēstules visi raksta foajē. Bet nokāpt foajē un sastapties ar cilvēkiem — tas viņam kā naža dūriens ...

Sacēlis kājas uz krēsla, Aļehins piemetās uz gultas, ar stingu skatienu blenzdams neizprotamā gravīrā pie pretē-jās sienas. Viņš nekādi nevarēja saprast, kas tajā attēlots. Neskaidra aina, tikpat neskaidra kā viņa dzīve pēdējā laikā. Kas tā viesnīcu īpašniekiem par modi — sakarināt numuros visdīvainākās gravīras? Paši nezina, kas tas īsti ir, bet karina. Acīmredzot lai būtu solīdāk. Tā tas ir pieņemts: dārgā viesnīcā katrā ziņā jābūt sakarinātām vissamākslotākajām, visneizprotamākajam gleznām.

«Pietiek, jāceļas augšā!» Aļehins jau dažu labu reizi bija apņēmies, tomēr palika guļam. Viņu gaidīja garš, mokpilns vakars un nebeidzama bezmiega nakts. Tas bija visbriesmīgākais laiks: iemigt viņš nevarēja, bet nogurušās, slimās acis neļāva lasīt vājajā sienas lampas gaismā. Bet galda lampas nav — cik reižu viņš nav to prasījis! Un tad nu šaudies visu nakti pa istabu vai grozies gultā, ieklausīdamies, cik neritmiski pukst sirds, kas kļūst arvien vārgāka.

Domas pārtrauca piesardzīgs klauvējiens pie durvīm. Istabene Manuella bija atnesusi vakariņas. Aļehins visu zināja jau iepriekš — vienkāršas, negaršīgas vakariņas: gabals cieta bifšteka un glāze kafijas. Paldies dievam, ka bez maksas; trīs reizes dienā — un viss bez maksas. Istabene klusēdama nolika uz galda paplāti ar šķīvjiem un klusi izgāja, nemaz nemēģinādama uzsākt sarunu.

Aļehins ēdienam nepieskārās. «Kas tagad notiek Londonā?» viņš atgriezās pie domas, kas viņu mocīja visas šīs dienas. «Kā gan izšķirsies mans liktenis? Vai Lupi izdosies mani aizstāvēt pret nepamatotajiem uzbrukumiem un muļķīgajiem izdomājumiem? Un par ko viņi man uzbrūk? Jā, es spēlēju pie fašistiem, bet ko tad es varēju darīt? Ek! Kāds tam sakars ar spēli, tā ir tikai to cilvēku atriebība, kurus kādreiz aizvainojis tavs skarbums. Ir nu gan tev raksturiņš, lai dievs nedod! Vai tu jebkad esi bijis uzmanīgs pret tiem, kas bija ap tevi, vai esi pasaudzējis viņu lepnumu, viņu pašcieņu? Tagad nu saņem norēķinus par to!»

Vai simto reizi šajā mēnesī viņš atcerējās visu savu sarežģīto, samezgloto dzīvi: kluso Namdaru šķērsielu, omulīgo mājiņu un dārzu ar milzīgo ozolu

Tad nāca pirmais pasaules karš, kontūzija, Jura krusts ... Bada mocītā, izpostītā Maskava un pirmie divdesmitā gada šaha turnīri, aizbraukšana no Maskavas, dzīšanās pēc pasaules slavas un turpmākie rūgtie mocību gadi. Viņš atcerējās ari savas izmisīgos mēģinājumus panākt maču ar Kapablanku un pasaules mēroga triumfu. Buenosairesā — pasaules čempions! Cik daudz ilūziju bija saistītas ar šo titulu, cik daudz cerību! Un cik daudz cilvēku skaudības un naida tas izraisīja... Zināms, vainīgs bija arī viņš pats, skauģi tikai izmantoja viņa paša kļūdas. Un viņš savā mūžā ir izdarījis daudz kļūdu! Pametis dzimteni, aizvainojis labākos draugus, nodarījis pāri Nadjai... Mīlošajai, gādīgajai sievai, kas tik lieliski prata pasargāt no visām sadzīves nedienām... Cik smagi ir bez viņas, daudz kas ir zudis ar viņas negaidīto, neizprotamo nāvi. Un te, lūk, galarezultāts, bēdīgs galarezultāts dzīvei, kas bez atlikuma atdota šaham. Un nu viņam grib atņemt arī šahu.

«Kādu ziņu gan Lupī pārvedīs no Londonas? Kāda tā būs?»

Pielēcis no gultas, Aļehins sāka soļot no viena kakta otrā, vai simto reizi uzdodams sev to pašu mokošo jautājumu.

Londonas tvaikonis nokavējās — Lupī atgriezās pusnaktī. Ar mazu čemodāniņu rokās viņš ātri iesteidzās pa parādes durvīm. Viņam ceļu aizšķērsoja smagi elsojošs cilvēks.

— Lupī, beidzot! — cilvēks nosēca. — Es jūs te gaidu piecas dienas.

Portugālis ar ierastu kustību tumsā sataustīja automātiskā slēdža pogu — parādes durvīs gaisma bija degusi tieši vienu minūti. Pat iedegušās lampas gaismā Lupī tikai ar pūlēm pazina Aļehinu — tik ļoti viņš bija pārvērties mēneša laikā. Pasaules čempiona acīs bija parādījies slimīgs, drudžains spīdums, uzvalks nekārtībā: žakete un bikses saņurcīti, nevīžīgā mezglā sasietā kaklasaite apžņaudza sen nemazgāta krekla apkaklīti. Kustības šķita automātiskas. Kādreiz Lupī bija jūsmojis par Aļehina maigajiem, izteiksmīgajiem žestiem — ne velti krievu čempions kādu laiku bija gribējis kļūt par kinoaktieri. Tagad Lupī priekšā stāvēja rēgs. Vārdi no viņa mutes izlauzās asi un nervozi, rokas runājot meklēja sarunu biedra rokas, nemierīgi tās žņaudzīja, it kā mēģinādamas pateikt vārdos līdz galam nepateikto: «Bet jūs taču saprotat? Vai jūs varat saprast, ko es domāju?» Lupī atcerējās: ārsts Martinecs Moreno bija teicis, ka Alehinam maksimālais spiediens ir divdesmit astoņi, viena triekas lēkme jau bijusi.

— Nu, kā tur bija? — AJehinam paspruka jautājums, kas viņu jau sen mocīja.

— Visu izstāstīšu, visu, doktor... Tikai nolikšu čemodānu, — portugāļu meistars centās novilcināt izšķirošo paskaidrojumu brīdi.

Aļehins viņu satvēra aiz mēteļa piedurknes un apbēra ātrām, saraustītām frāzēm:

— Lupī, dārgumiņ! Aizvediet mani kaut kur... Man jādzīvo ... jāredz ap sevi dzīve... Vientulība mani beidz nost... Esmu nodeldējis visus grīdas dēļus savā numurā...

— Labi, labi. Vienu mirklīti, — Lupī pasteidzās viņu nomierināt un, iegājis savā istabā, atgriezās bez čemodāna.

Pat šajā vēlajā stundā mazajā kafejnīcā, kur viņi iegriezās, bija krietni daudz cilvēku. Pustumšajā zālē sakļāvušies sēdēja mīlas pārīši, pie citiem galdiņiem sēdēja vientuļas sievietes, kuru apģērbs un izskats neradīja nekādas šaubas par viņu profesiju. Uz zemas estrādes uzstājās mākslinieki. Viņi bieži nokāpa zālē un dziedāja un spēlēja, staigādami starp galdiņiem.

Lupī pasūtīja vīnu un degvīnu. Aļehins vienā paņēmienā izdzēra divas glāzītes, gandrīz neko neuzkoz- j dams. Viņš tūliņ apreiba: tas nepārsteidza Lupī, kurš ar bažām vēroja drauga smago stāvokli.

— Tad nu tā — iepriecinoša ir maz, — portugālis iesāka. — Viņi sarīkoja īpašu sanāksmi. Bija liela brēka.

— Par ko tad mani īsti apvaino?! — Aļehins sāpju pilnā balsī pavaicāja.

— Esot spēlējis turnīros pie fašistiem.

— Vai tad tikai es vien! Kāpēc nenosoda citus?! Es taču jums teicu, Lupī. Kā gan es varēju atteikties — draudi, maizes kartītes! Turklāt es taču esmu šahists, Lupī; un šīs šausmas ilga sešus gadus! Pasakiet gleznotājam: sešus gadus neglezno! vai mūziķim: nespēlē! — vai tad īsts mākslinieks būs ar mieru?

— Es viņiem teicu: ko jūs gribat? Cik neiedomājami grūtu dzīvi ir nodzīvojis Aļehins! Divi kari, revolūcija, bads, emigrācija un fašisms. Kā te var nekļūdīties! Bet vai tad viņi klausījās! Atradās arī tādi, kas pieprasīja atņemt jums pasaules čempiona titulu. Par šo jautājumu vēl tiks lemts...

— Lūk, to var saprast! Tas ir īstais iemesls! — Aļehins izsaucās. — Es viņus saprotu! Atņemt man titulu

ir vieglāk nekā uzvarēt mani mačā... Un ko teica krievi?...

— Krievu nebija. Neatbrauca, — Lupī atbildēja un pēc nelielas pauzes turpināja: — Amerikāņi uzstāja, lai tiek pieņemts lēmums — neaicināt jūs uz turnīriem, nedot seansus.

— Tātad badanāve. Starp citu, man šodien pateica — jāatbrīvo numurs.

— Nekas, gan kaut ko izdomāsim! — Lupī mierināja.

— Ko jūs izdomāsiet? Ko te var izdomāt!...

Pianists uz skatuves sāka spēlēt skumīgu melodiju.

Zems baritons vijoles pavadījumā dziedāja:

— Man sirds tik skumīga un sēri bezcerīga,

Tik baigs ir apkārt viss kā upē atvars melns.

Es ilgās veltīgās nu raudu vientulīgs...

— Kā ar vīzu uz Franciju? — AJehins klusi ieprasījās.

— Nedod. Robeža uz nenoteiktu laiku slēgta.

— Tad ir beigas! — Aļehins bezcerīgi atmeta ar roku. — Piedodiet man, Lupī, es šo pudelīti paņemšu līdzi. Un, ja ir iespējams, iedodiet man dažus eskudo: man nav pat cigaretēm.

— Lūdzu, doktor, — portugālis pasniedza naudu, pieceldamies kājās. — Nekas, neraizējieties, viss nokārtosies. Kaut ko izdomāsim. Bet pagaidām atpūtieties.

— Atpūsties, — AJehins rūgti pasmīnēja, pie kafejnīcas durvīm atvadīdamies no Lupī. — Cik ļoti visi rūpējas par manu atpūtu! Pienācis laiks arī man par to padomāt.

Gurdi paspiedis portugālim roku, Aļehins nozuda tumsā. Lupī grasījās mesties pakaļ, lai aizturētu, apstādinātu, bet tad pārdomāja. Kā gan viņš varēja palīdzēt? Un kurš gan šajā pasaulē tagad varēja palīdzēt šim visu pamestajam un atraidītajam cilvēkam?!

Smagi soļi dobji izskanēja šajā nakts stundā tukšajā viesnīcas foajē. Uz portjē neskatīdamies, Aļehins paņēma pasniegto atslēgu. Savā numurā viņš skapī sameklēja glāzīti, izvilka atnesto pudeli un atsēdās klubkrēslā. Dzert negribējās. Kādu brīdi viņš truli blenza uz aizkaru pie balkona durvīm, tad uz šahu — galdiņš

atradās uz čemodānu paliktņa, un figūras bija saliktas sākuma stāvoklī.

— Jā, jā! Tagad jau viens. Pavisam, pavisam viens, —

viņš klusi nočukstēja, satriekts pašūpodams galvu.—Tikai jūs esat kopā ar mani, mazie draugi! — Aļehins maigi noglāstīja koka figūriņas. — Jūs vienīgie esat man uzticīgi, un arī es esmu jūs vienmēr mīlējis. Visu esmu jūsu dēļ pametis: jurista karjeru, dzimteni,

Nadju... Tā nu esmu palicis viens: man nav ne ģimenes, ne mājas. Visu mūžu esmu nodzīvojis kā klaidonis — mūžīgās viesnīcas, vilcieni, turnīru zāles. Un vienmēr esmu bijis vientuļš: gan slavas, gan pagrimuma laikā. Vientuļš ... Pavisam, pavisam vientuļš!...

Aļehins pielēca kājās un sāka aši soļot šurp un turp pa istabu.

— Un tomēr es jūs nenolādu. To, ka Cigoriņš pirms nāves it kā esot sadedzinājis savu šaha komplektu, izdomājuši ļauni cilvēki. Aplamības! Šaha spēle sniedz prieku, savādu, īpašu, ne ar ko nesalīdzināmu prieku! Cilvēki tevi mīlēs. Jā, jā, sapratīs un iemīlēs,.. Sapratīs un iemīlēs...

Piegājis pie plaukta, Aļehins paņēma grāmatu. Ta bija «Māsa Kerija», ko bija pametis kāds no šī numura iemītniekiem. Aļehins bija daudzas reizes pārlasījis šo grāmatu. Viņu arī agrāk bija pārsteidzis tas, cik iespaidīgi, ar kādu pārliecības spēku Draizers attēloja etapus, kādos pakāpeniski grimst nabadzībā cilvēks, kuram kādreiz laimes un mantas bijis pārpārēm, tikai toreiz viņš bija uzskatījis, ka grāmatas varoņa krišanas iemesls ir viņa paša vājums, gribasspēka un enerģijas trūkums dzīves cīņā. Tagad paša pieredze^ bija Aļehinu pārliecinājusi, ka dzīves kāpnes bija stāvas un grūti uzveicamas, kāpjot pa tām augšup, bet kļuva apbrīnojami slidenas, kad cilvēks gāzās pa tām lejup.

«— Vai ir vērts turpināt? — Hērstvuds tikko dzirdami nomurmināja un izstiepās visā garumā...» Ar šādiem vārdiem beidzas stāsts par cilvēku, kurš savā krišanā nonācis līdz pašnāvībai naktspatversmē.

— Bet vai man ir vērts turpināt? — Aļehins skaļi sev noprasīja. — Gluži bezcerīgā pozīcijā ir jāpadodas. Jā, jā, jāpadodas. Kāpēc vārdzināt sevi, turpināt mocības, ja visu iespējams izbeigt vienā rāvienā? Cilvēkam ir jābūt pietiekami vīrišķīgam un ar gribasspēku apveltītam, lai patstāvīgi izlemtu savu likteni. «Pašnāvnieks

atgādina šaha spēlētāju, Kuram partijā neveicas un kurš neviš spēlē tālāk ar divkāršu uzmanību, bet ieskata par labāku padoties, sajaukt figūras,» — viņš atcerējās Tolstoja vārdus.

— Tev taisnība un ar! nav taisnība, dižais cilvēka dvēseles pazinēj! — Aļehins nomurmināja. — Tu saki — «partijā neveicas». Bet ja nu nav galīgi nekādu cerību kā tagad man? Ko tad var izdarīt pat ar divkāršu uzmanību? Nav neviena gaismas stariņa, nevienas gaišas plaismiņas!

Un viņa domas atkal — jau kuro reizi! — pievērsās paša liktenim. «Kas mani sagaida?» viņš domāja. «Tiesāšana, visādu ienaidnieku safabricētu, netīru apmelojumu izmeklēšana. Par ko? Nu, tiku spēlējis turnīros fašistu varas laikā! Bet ko tad varēja darīt?» Un, kaut arī pat šajā grūtajā brīdī viņš sevi pilnīgi attaisnoja, kaut kur sirds dziļumos tomēr palika apziņa, ka vainīgs ir pats. «Vai tad tu neesi devis iemeslu apvainojumiem?» viņš sev vaicāja. «Vai tavā uzvedībā nav bijis nekā tāda, kas pelnītu nosodījumu? Nu, atzīsties — vai tu nebiji apmierināts, kad nacisti ap tavu vārdu sacēla kņadu? «Pasaules čempions ir kopā ar mums!» viņi kliedza. «Lai dzīvo pasaules čempions!» Un tu taču pret to neprotestēji, tieši pretēji — tu apmierināts uzklausīji šādas runas. Tu visu mūžu esi pārlieku mīlējis slavu un pats sevi šīs slavas oreolā. Tagad par to jāno-rēķinās!

Kā Flors tika teicis, kā mani saucot Krievijā? Ak jā, par bezprincipiālu cilvēku... Par bezprincipiāiu dzīvē un politikā. Un laikam jau viņiem taisnība, patiešām esmu bezprincipiāls... Redz nu, tādā reizē sāku pats sevi strostēt. Kā raksta padomju avīzēs: nodevies paškritikai. Esmu jau nonācis līdz cilpai, bet vēl ņemos sevi kritizēt. Līdz cilpai... līdz cilpai... Tā tik ir ideja! Visam uzreiz būs beigas. Jāņem palags, jāsavij aukla' un...»

Aļehins izbijies paraudzījās augšup, domās nomērīdams augstumu un pārbaudīdams, cik izturīgs ir āķis, uz kura karājas lustra. Uz mirkli acu priekšā parēgojās skats, kā viņš rāpjas uz galda, piesien auklu un iebāž galvu cilpā... Tad ar kāju pagrūž galdu — un seko briesmīgs rāviens aiz kakla ...

«Brrr! Šausmīgi!» Aļehins nodrebēja. «Lai nu ko, tikai ne to! Pārāk apkaunojoša nāve. Redz, angļu meistars Eitss — tas ar gāzi... Atvēra krānu — un cauri! Tā ir labāk. Un bija tik talantīgs šahists; cik vareni viņš reiz sakāva mani! Ne no šā, ne no tā — blīkš ar torni uz h-divi... Es pat apjuku. Un kas gan viņu piespieda izdarīt pašnāvību? Stāsta, ka trūkums, šahistu mūžīgais pavadonis vecumā...»

Baismīgās domas Aļehinu smacēja, viņam gribējās sajust tuvumā dzīvi, dzirdēt cilvēka balsi, mūziku. Viņš ieslēdza radiouztvērēju. No reproduktora sāka skanēt drūmi basa akordi, kas ik brīdi pieņēmās spēkā. Aļe-hins saklausīja kopš bērnības pazīstamu mūziku. Skanēja Lista «Bēru melodija». Prasmīgs pianists nemitīgi raidīja ēterā baismīgās, par nāvi vēstošās skaņas. Tad basa akordi beidzās un istabā ielauzās drūma melodija, kas lika nodrebēt. Monotons maršs pavadīja pēdējā gaitā no dzīves aizgājušu cilvēku.

Aļehins klusēdams sēdēja pie uztvērēja, stingi lūkodamies istabas kaktā. Piepeši maršs beidzās, un istabā atkal plašā vilnī sāka līt dobji, zemi akordi. Tiem sekoja saraustīta dūkoņa — bija klāt pēdējo atvadu brīdis, uz zārka vāka dārdēja zemes pikas. Vēl trīs aprauti, spalgi basa akordi — un ... beigas! Pēdējie sakari ar šo pasauli pārtrūkuši. Aļehins piecēlās un atvēra durvis uz balkonu. Pēc siltās istabas vējš, kas meta sejā lielas lietus lāses, likās sevišķi griezīgs. Kaut kur tālumā aiz parka bangoja okeāns: milzīgie viļņi ar troksni sašķīda pret klinšaino krastu, parks stenēja, brāzmainais vējš bez pūlēm locīja varenos eikaliptu zarus un nikni šalca palmu adatainajās lapās. Smagi mākoņi, ko pie zemes saistīja neskaitāmas lietus strūklu saites, draudīgi karājās pār viesnīcu; tumsa nomāca dzīvi; šķita, ka ik bridi saniknotā debess var pārklāt zemi un vienā mirklī iznīcināt gan šos skaistos kokus, gan cilvēkus, kas velti meklēja glābiņu zem jumtiem. Kā brīdinādama par savu briesmīgo nolūku, debess palaikam piepeši sašķēlās daļās un izgrūda spigtu, lauzītu zibeni, kas spēja sadedzināt visu dzīvo.

Aļehins nelikās zinis ne par auksto vēju, ne lietus strūklām, kas apšļāca balkonu. Viņu bija nomākusi un iznīcinājusi nāves ēna, kas viņu visur vajāja, — šodien tā valdīja gan grāmatas rindiņās, gan mūzikā, gan dabā... No tās nekur nebija glābiņa, nebija vietas, kur no tās paslēpties! Ar bezcerīgu izmisumu viņš raudzījās turp, kur tālu lejā tumsā visu piecu stāvu logu atblāzmā

bija vāji saskatāms peļķu klātais trotuārs. Aļehins, tāpat kā visi nervozi cilvēki, baidījās no augstuma, un nu iztēle sāka viņam citu pēc citas attēlot visbaigākās ainas. Lūk, viņš pārrāpjas pāri margām, nokaras lejup. Sākumā ar vienu roku turas pie barjeras, tad palaiž roku vaļā un...

«Bet kā es kritīšu — ar galvu vai ar kājām uz leju?» smadzenes, kas bija pieradušas visu analizēt, piepeši iejautājās. «Vai ir iespējams vadīt paša ķermeni nedau-dzajās kritiena sekundēs? Izpletņu lēcēji to kaut kā izdara.» Uz mirkli viņš iedomājās īso, baismīgo kritienu visos sīkumos, drausmīgo triecienu pret zemi, bezveidīgo kaulu un asiņainas gaļas kaudzi. Vairs nespēdams valdīt pār sevi, viņš padevīgi aizvēra acis ...

Bet kas tad tas? Kur klauvē? ... Kas gan varētu nākt vēlā nakts stundā? Jā, jā, kāds klauvē pie viņa numura durvīm.

Atstādams uz grīdas slapjas pēdas, Aļehins izgaja cauri istabai un atvēra durvis.

Uz sliekšņa baltā priekšautiņā un ar viesnīcas istabenēm obligāto balto matu saturētāju galvā stāvēja Ma-nuella.

— Jums telegramma, — viņa teica, pasniegdama salocītu gaišzilu papīriņu.

Aļehins nesteidzās atvērt telegrammu. Ko gan tā varēja vēstīt? Jaunas nepatikšanas? Vai tiešām liktenim nav apnicis dot viņam nepārtrauktus triecienus? Būtu vismaz pirms pašām beigām likuši mierā. Taču jau pirmais līdz apziņai nonākušais vārds izrāva viņu no sastinguma. «Botviņņiks,» pārsteigts viņš izlasīja parakstu telegrammas beigās un jau vienā elpas vilcienā aprija visu pārējo. Manuella redzēja, kā pēkšņi iemirdzējās viņa acis un dzīvīgs sārtums saplūda viņa gurdajā sejā. Aļehins vairākas reizes pārlasīja telegrammu, un piepeši viņam sāka līt klusas prieka asaras. No aizsvīdušo raga briļļu brūno apļu apakšas pa grumbainajiem vaigiem ritēja lielas asaras; tās nost neslaucīdams, viņš neskaitāmas reizes lasīja un pārlasīja nedaudzās rindiņas.

«Nožēloju, ka 1939. gadā karš izjauca mūsu maču,» bija teikts telegrammā. «Es atkal uzaicinu Jūs uz maču par pirmo vietu pasaulē. Ja piekrītat, gaidu Jūsu atbildi, kurā lūdzu Jūs norādīt Jūsu domas par mača laiku un vietu.

1946. gada 4. februārī. Mihails Botviņņiks.»

Ar neko neredzošu skatienu Aļehins caur asarām raudzījās te uz telegrammu, te istabenei acīs. Viņš smaidīja, un, atbildēdama uz viņa atklāto, bērnišķīgi skaidro smaidu, smaidīja arī Manuella. Kaut arī viņa nesaprata, kas izraisījis šo smaidu, viņa tomēr nevarēja nedalīties doktora Aļehina priekā, tāpat arī nevarēja neatbildēt uz viņa smaidu. Viņas lādzīgā sirds nojauta: tā var smaidīt cilvēks, kurš tikko izbēdzis no nāves.

Ilgo bezdarbību nomainīja vētraina aktivitāte. Nāka« mājās dienās Aļehins, burtiski, pārvērtās. Nez kur pagaisa apātija, kūtrums, intereses trūkums par dzīvi. Pat gaita bija mainījusies — tagad tas bija cilvēks, kam dzīvē ir mērķis. Viņš kaut kur brauca, gāja, nesa uz viesnīcu grāmatas, klades, papīru. Viņam bija izdevies sadabūt naudu — tagad taču viņš atkal bija kļuvis par atzītu šaha karali, un viņa akcijas Portugāles galvaspilsētā nu bija cēlušās. Aļehins vairs nedzēra, kļuva manāmi možāks; nu viņš rūpējās par savu veselību un sportisko formu, gāja pastaigās, centās dzīvot normālu dzīvi.

Tajā pašā laikā viņš nopietni ķērās pie teorētiskas sagatavošanās mačam. No «Parka» viesnīcas uz visām pusēm sāka steigt telegrammas un vēstules, adresētas draugiem un paziņām, kas vēl bija palikuši. Viņš aizrakstīja Greisai uz Djepu, bet atkal nesaņēma atbildi. Varbūt traucēja stingrā robežkontrole? Bet draugi taču varēja atsūtīt viņa pierakstus, kas bija palikuši Parīzē, un pēdējās grāmatas par atklātņu teoriju. Daudz pūļu prasīja Botviņņika kara gados padomju turnīros spēlēto partiju sadabūšana. Sājā nepieciešamā materiāla vākšanā viņam palīdzēja Lupī, kurš arī izmantoja visas savas pazīšanās, lai sarosījušos čempionu apgādātu ar vajadzīgajiem materiāliem.

— Botviņņiks ir ļoti bīstams pretinieks, — reiz, runādamies ar Lupī, teica Aļehins. — Pašlaik man pasaulē nav neviena par viņu bīstamāka. Viņš ir spožs stratēģis, lieliski zina un izprot daudzu mūsdienu atklātņu idejas.

— Bet jums, doktor, arī nekad nav bijusi raksturīga atklātņu neizpratne, — Lupī viņu pārtrauca.

— Jā gan, tomēr viņš šajā ziņā ir nepārspējams meistars. Mana cerība ir taktika: šajā ziņā esmu pārāks par viņu. Arī tur, kur sākas grūtības, kas nepadodas aprēķiniem, manuprāt, es esmu spēcīgāks par Botviņņiku. Tātad man jāsagatavojas ta, lai es varētu izmantot savas stiprās puses un neļaut pretiniekam izmantot savējās.

— To jūs protat! Cik dziļu taktiku jūs izstrādājāt mačā ar Kapablanku!

— Jā, Kapablankas vairs nav, — Aļehins skumīgi noteica. — Agri viņu aizrāva nežēlīgā nāve. Mēs bieži ķildojāmies, taču es nekad neesmu mitējies cienīt viņa reto apdāvinātību. Viņš bija dižs šaha ģēnijs, kuram līdzīgu mēs nekad neredzēsim.

— Bet jūs, doktor? ...

— Ko nu es, es... esmu darbarūķis.

Kādu brītiņu abi cieta klusu, tad Lupī pavaicāja:

— Vai atklātnes jau esat izraudzījies?

— Šis tas ir skaidrs jau tagad, — čempions atbildēja. — Ar baltajiem parasti spēlēšu uz e-divi, e-četri. Ja būs spāņu aizsardzība, tad man grūtību nebūs. Es visu mūžu esmu spēlējis spāņu aizsardzību.

— Nē! Viņš noteikti izraudzīsies franču aizsardzību! — portugālis izsaucās. — Tā taču ir viņa iemīļotā atklātne.

— Lai nu kur, bet šajā sākuma daļā es protu spēli sarežģīt. Jau ar pirmajiem gājieniem.

— Jā. Jūs dažreiz izprātojat kaut ko negaidītu, necerētu. Vai atceraties maču ar Eivi?

— Sliktāk ir, spēlējot ar melnajiem, — Aļehins turpināja, neklausīdamies Lupī, — te nu es, atklāti sakot, neesmu tik pārliecināts. Vajadzēs pastrādāt...

— Un jūs nebaidāties, ka neizturēsiet grūtā mača ilgstošo cīnīšanos?

— Esmu par to domājis, — mazliet uzacis saraucis, atbildēja Aļehins. — Botviņņiks ir deviņpadsmit gadus jaunāks par mani, un tā, zināms, ir liela priekšrocība.

— Jums vajag kārtīgi atpūsties!

— Atkal atpūsties! — Aļehins izsaucās. — Labāk nepieminiet man šo vārdu! ...

— Nu, atkopties, nostiprināt veselību. Jūsu pretinieks ir jauns un vesels.

— Bet es taču spēlēšu Maskavā! Tātad arī man vajadzēs nomest gadus desmit, — pasaules čempions pasmaidīja.

Paziņojums par Botviņņika izaicinājumu un Aļehina piekrišanu mačam nekavējoties kā sensācija^ parādījās visās pasaules avīzēs. Visu zemju šaha cienītāji priecīgi apsveica mūsdienu spēcīgāko šahistu gaidāmo tikšanos, taču tie, kam šī tikšanās traucēja bez spēles iegūt pasaules spēcīgākā spēlētāja titulu, sacēla brēku. «Kauns! Krievi grib spēlēt ar kolaboracionistu Aļehinu,» tie rakstīja avīzēs. «Mēs Aļehinam atņēmām pasaules čempiona titulu, bet Botviņņiks viņu atkal ir uzcēlis šaha tronī. Starptautiskajai šaha federācijai jāaizliedz šis mačs!»

Aļehins šādus izlēcienus slimīgi pārdzīvoja, viņš baidījās, ka tikai ienaidniekiem neizdodas izjaukt viņa tikšanos ar padomju čempionu. Taču nedaudzie savtīgie uzbrukumi pagaisa to saprātīgo cilvēku vispārējā piekrišanā, kas gaidāmo tikšanos vērtēja objektīvi. «Krievija kā gādīga māte nāca palīgā pazudušajam dēlam brīdī, kas viņam bija visgrūtākais,» rakstīja čehu avīze, un šīs rindiņas Aļehinā izraisīja pateicības vilni pret dzimteni, ko viņš reiz bija pametis. Mača pretinieku klaigas kļuva arvien vārgākas, un bija skaidrs, ka tiem neizdosies ietekmēt padomju šahistus, kas bija cieši apņēmušies sarīkot sava līdera maču ar pasaules čempionu. Un Aļehins vairs nešaubījās, ka atkal pienācis vispārējas atzīšanas laiks, ka drīzumā notiks viņa brauciens uz Maskavu.

Jaukas marta dienas saulrieta laikā Aļehins pēc pusdienām atpūtās atzveltnī «Parka» viesnīcas foajē telpā. Portjē redzēja, kā viņš kādu pusstundu šķirstīja nedēļas laikā sakrājušās avīzes dažādās valodās, šad tad iedziļinādamies kādā rakstā. Piepeši viņš satraucās, sāka nemierīgi raudzīties apkārt, acīmredzot meklēdams kādu, ar ko dalīties domās, kas viņu tirdīja. Tad viņš piecēlās, piegāja pie portjē un lūdza savienot viņu pa telefonu ar Lupī. Kamēr telefoniste meklēja savienojumu, Aļehins neizlaida no rokām avīzi, nemierīgi klaudzinādams pa galdu ar nervozajiem pirkstiem. Pēc daudzkārtējiem pūliņiem telefoniste sameklēja Lupī kādā no klubiem.

— Lupī! Te Aļehins! — satrauktais krievs sāka trauksmaini kliegt klausulē. — Es jūs ļoti lūdzu, atbrauciet pie manis! Jā, jā, tūliņ, tieši tūliņ! Tas ir ļoti svarīgi, tik svarīgi, ka jūs nevarat ne iedomāties. Vai atbrauksiet? Pateicos jums. Gaidu pie ieejas viesnīcā.

Pēc minūtēm desmit, pamatīgi aizelsies, parādījās portugālis. Tikko sasveicinājies, Aļehins aizrāva Lupī pie galdiņa un parādīja rakstu, kas viņu bija satraucis.

— Un kas tad ir? — Lupī pārsteigts prasīja, beidzis lasīt rakstu.

— Kā tā — kas ir? Čērčils grib atkal sākt karu. Kā gan jūs par to varat runāt mierīgi!

— Kurš gan pievērš uzmanību šīm runām!

— Runām! Ir nu gan labas runas! Pasaule zaudējusi prātu. Un tieši tādā brīdī, kad ar Botviņņiku jau viss sarunāts!

— Neuztraucieties! Jūs brauksiet un spēlēsiet, nekas neatgadīsies.

— Jau divreiz mans brauciens uz Maskavu ir bijis tuvu, un ikreiz kaut kas to aizkavējis. Trīsdesmit piektajā gadā es zaudēju maču Eivem, bet trīsdesmit devītajā — sākās karš. Ja vēlreiz nekas neiznāks, es neizturēšu!

— Kāpēc lai neiznāktu? Nekāda kara nebūs, — portugālis mierināja.

— Cik daudz likstu man sagādājuši šie kari! Un nu, kad visbriesmīgākais jau aiz muguras ...

— Nekas, doktor, viss būs kārtībā. Iesim labāk pastaigāties.

Laiks bija rāms, bez vēja, palmu gigantiskās lapas meta uz zemes stingas ēnas. Okeāns snauda, mēness sudrabaini dzeltenais atspīdums sašķēla divās daļās tā bezgalīgo, gludo spoguli.

Aļehins nomierinājās. Šī vakara burvīgā skaistuma iespaidots, viņš aizsapņojās un sāka dalīties savos plānos, cerībās un bažās.

— Kā jūs domājat, Lupī, vai Botviņņiks gribēs spēlēt maču ar mani tieši Maskavā? Un kāpēc gan ne — tās taču ir viņa mājas... Vai tiešām es tomēr nonākšu Maskavā? Nespēju pat ticēt. Zināt, es izvirzīju par obligātu nosacījumu, ka man Maskavā jāiebrauc trīs mēnešus pirms mača sākuma. Viss taču jāapskata: māja, kura esmu dzimis, ģimnāzija. Bet varbūt nemaz nevarēs atrast — tur viss esot pārbūvēts, stāstā, ka daudz kas nojaukts. Tad aizbraukšu uz Ļeņingradu_ — tur taču es ieguvu lielmeistara titulu. Varbūt pagūšu pat apmeklēt Sibīriju. Jums grūti iedomāties, kas Sibīrija īsti ir. Vieni vienīgi meži un aukstums. Te pie jums jau ir pavasaris, ir silts, bet tur sals sasniedz četrdesmit grādu. Bet cik jauki! Kaut varētu drīzāk braukt, nespēju sagaidīt! Es tagad saprotu Kuprinu. Krievu rakstnieku Kuprinu. Jā, jā, tieši viņš ir uzrakstījis «Marabu». Un viņš, posdamies no Parīzes atgriezties Maskavā, nepacietībā sacīja: «Ja vilciens neies, es pa gulšņiem kājām aizkļūšu līdz Maskavai.» Es viņu saprotu — mājas, dzimtene...

— Vai jums Maskavā piederīgie ir? — Lupī pavaicāja.

— Nē, visi apmiruši. Brālis Aleksejs pirms kara, bet māsa Varvara nesen.

— Un paziņas?

— Ū, daudz! Atnāks skatīties. Maskavā man jāspēlē labi — tur ir tik daudz stingru vērtētāju. Kā viņi pa radio sagrāva amerikāņus! Bet tie lielījās — mēs esam daudzkārtēji pasaules čempioni!

— Un kā jums veicas ar gatavošanos?

— Strādāju katru dienu. Vairākas stundas. Taču labi, ka atgādinājāt. Man jāiet. Paldies, ka atbraucāt, citādi es nespētu strādāt.

— Varbūt izdzersim pa glāzītei? — Lupī piedāvāja.

— Nē, ar to ir cauri! Tikai pēc mača... Piedodiet, ka jūs iztraucēju, Lupī.

— Nieki! Uz redzēšanos, doktor!

— Uz redzēšanos, Lupī! Rīt noteikti atnāciet. Aizbrauksim uz aģentūru. Jau jāsāk domāt par biļetēm uz Maskavu.

Portjē, kura izturēšanās pēdējā laikā bija manāmi mainījusies, sagaidīja Aļehinu ar smaidu.

— Jūsu vakariņas ir numurā, doktor, — viņš pavēstīja, pasniegdams atslēgu.

— Paldies. Pierakstiet, lūdzu, lai mani netraucē līdz desmitiem rītā. Zināt, gribu mazliet pastrādāt, — Aļehins sacīja kā atvainodamies.

— O, protams, protams! Viss tiks izdarīts, es pateikšu savam nomainītājam. Ar labu nakti!

— Ar labu nakti!

Jau bija vēls, gaiteņos valdīja klusums. Pa mīksto paklāja celiņu Aļehins aizgāja līdz savam numuram, atvēra durvis un uz mirkli sastinga. Numura atvērtajā logā lauzās iekšā plats mēness gaismas kūlis, tālu lejā laistījās burvīga piejūras kūrorta panorāma.

Aļehins aizmirsa darbu un ilgi stāvēja pie loga. Domās iegrimis, viņš lēni vērsa skatienu no dzeltenā mēness diska uz bezgalīgo okeāna klaidu, no biezi pieaugušā parka noslēpumainajām ēnām uz mēness gaismā balsnījošām robotajām ēkām. Pēkšņi viņa atmiņā iznira kāda cita mēnesnīcas nakts ar dzirkstošu kamanu vēžu mirdzumu, ar zaļganu sala vainagu ap meness apaļo disku. Dzimtenes ainavas ielēja krūtīs smeldzīgu prieku. Lūk, cauri ļaužu pilnajam Smoļenskas laukumam ar pūlēm virzās tramvajs, tā zvanīšana tikko_ parskan tirgotāju klaigas un pircēju čalu. Un turpat līdzās Namdaru šķērsiela, zema māja, piemīlīgs dārziņš ar lielu, vecu ozolu. Skan Varvaras un viņas draudzeņu līksmās_ balsis. Ko viņas tā trokšņo un neļauj līdz galam aprēķināt visus variantus ...

Un kas tad tas? Staltā viesnīca «Maskava» un līdzās tirgoņu būdas. Ak jā, viņš tikai sajaucis vecos laikus ar jaunajiem! Būdas — tas taču bija sen, tagad to vairs nav — tu jau pats par to tiki lasījis avīzēs. Un tur Kolonnu zāle. Simtiem pionieru sarkanos kaklautos aizrautīgi stiepj pretī grāmatiņas, burtnīcas, blociņus, tīkodami autogrāfus. «Tikai nesniedziet seansus Maskavas pionieriem!» Aļehins dzird Eives balsi. «Tas ir ļoti bīstami, viņi jūs sakaus!» Un, lūk, Kolonnu zāles mirdzošās kāpnes. Jauneklīgi stalts, svinīgā vakara uzvalkā viņš kāpienu pa kāpienam lēni dodas augšup, bet malās simtiem šaha cienītāju stiepj viņam pretī rokas, smaida, sauc: «Bravo krievu pasaules čempionam! Lai dzīvo biedrs Aļehins! Biedram Aļehinam urā!» Un viņš aizkustināts tikko pagūst klanīties uz visām pusēm. Te nu tā ir — ilgi gaidītā atzinība, īstas laimes brīdis! Sveicieni, paklanīšanās, rokasspiedieni — cik viņam daudz draugu, cik daudz mīļu, tuvu cilvēku . ..

Taču tas viss izzuda. Atkal bija logs, mēness gaisma un tālumā okeāns.

— Aizsapņojos. Diezgan, laiks ķerties pie darba! — Aļehins skaļi sacīja. Viņš apņēmīgi aizcirta logu, iededza gaismu un aizvilka aizkarus. No teiksmainas pasaules viņš tūliņ nonāca pazīstamajā un jau krietni apnikušajā viesnīcas omulības pasaulē. Istabā bija pavēss. Mēteli nenovilcis, Aļehins piebīdīja pie galda čemodānu paliktni un nolika uz tā atvērtu kārbiņu ar šaha figūrām.

«Ar ko lai šodien nodarbojas?» viņš prātoja, sēzdamies atzveltnī. «Aplūkošu franču aizsardzību, variants ar bandinieku upurēšanu ir ļoti riskants. Botviņņikam tas labi pazīstams.»

Piepeši caur krūšu kreiso pusi izšāvās spēcīga, sākumā trula, tad asa sāpe. Kāda nežēlīga roka bija sagrābusi sirdi un lēni, taču ar katru sekundi aizvien spēcīgāk to žņaudza. Līdzīgas spazmas viņam bija gadījušās arī agrāk, tomēr šoreiz lēkme bija sevišķi sāpīga.

«Kas tad nu?!» Aļehins izbijies noprasīja pats sev. «Ja nu pēkšņi?!» prātā pazibēja šausmīga doma. Viņš atzveltnī sastinga, baidīdamies izdarīt pat mazāko kustību. Sāpe nerimās, gluži pretēji — tā arvien vairāk pieņēmās spēkā. «Kas tas ir — vai beigas? Nē! Nevar būt!» Aļehins izsaucās, bet nedzirdēja savu balsi. Un neviens viņu nesadzirdēja, visapkārt valdīja mēms klusums. Viņš bija viens, pilnīgi viens, nebija no kurienes gaidīt palīdzību.

Pēc mirkļa Aļehins pēkšņi juta, ka viņam kļūst apbrīnojami viegli. Sāpes atkāpās kaut kur tālu, tālu prom, un nu viņš varēja elpot pavisam brīvi. Viņam acu priekšā nostājās pazīstamas bērnības ainas, tad viņu uz rokām nesa argentīniešu pūlis, Nadjas mīkstie, maigie pirksti pieskārās viņa sejai. Aļehins atcerējās, ka mirējam pēdējā brīdī nākot prātā visa viņa dzīve, un saprata, ka tā ir nāve. «Vienmēr esmu teicis: «Gribu nomirt neuzvarēts,» — un nu tas piepildījies,» dziestošajā apziņā pazibēja doma.

Lokanie pirksti no šaha galdiņa drudžaini paķēra balto karali. Varbūt tas bija izmisīgs mēģinājums rast glābiņu, bet varbūt tas nozīmēja vienīgi vēlēšanos izdarīt pēdējo gājienu. Dzīvība pamēta stingstošo roku, tā lēni noslīga vispirms uz galda, tad noslīdēja uz atzveltņa rokubalsta un nespēcīga nokarājās lejup. Stingstošie pirksti vairs nespēja saturēt pulēto koka figūriņu, un tā klaudzēdama novēlās uz grīdas.

Šaha karalis bija kritis.

EPILOGS

Kas dzīves laikā bijis klejonis, tam arī pēc nāves nav miera. Starp franču legāciju Lisabonā, Ārlietu ministriju un portugāļu garīdzniekiem iedegās karsti strīdi par to, kā, kur un pēc kādas reliģijas ceremoniāla Aļehins būtu apglabājams. Svešajās zemēs trimdiniekam neatradās pat nožēlojams zemes gabaliņš. Tikai četrdesmit sestā gada sešpadsmitajā aprīlī, divdesmit trešajā dienā pēc nāves, beidzot tika rasta iespēja kaut kā atrisināt Aļehina pēcnāves likteni. Viņa zārks tika novietots šahista Manuela Esteva ģimenes kapličā Sv. Joanna kapsētā pie Estoriā-las. Vai šis parastais šaha cienītājs gan spēja iedomāties, ka viņam reiz vajadzēs komunālajās kapenēs dalīties ar diženo šaha ģēniju?

Pagāja desmit gadi. Šaha pasaule gatavojās atzīmēt desmito gadadienu kopš Aļehina nāves. Parīzē sapulcējās Starptautiskās šaha federācijas viceprezidenti. Šad tad paraudzīdamies uz saviem kolēģiem, retumis pastiprinādams savus vārdus ar skopiem žestiem, padomju delegāts Vjačeslavs Ragozins sāka savu runu:

— Kungi! Nelaiķis šaha čempions Aleksandrs Aļehins ar miesu un asinīm bija Krievijas dēls. Sadzīves vētras izdzina viņu no dzimtās ligzdas, tomēr viņš visu mūžu tiecās atgriezties dzimtenē. Vismaz trīs reizes Aļehina atgriešanās dzimtenē ir kļuvusi par reālu faktu. Trīsdesmit sestajā gadā viņš gribēja spēlēt starptautiskajā turnīrā Maskavā. To izjauca zaudējums Maksam Eivem. Pēc trim gadiem jau bija vienošanās par viņa maču ar Mihailu Botviņņiku, tagadējo pasaules čempionu. To izjauca karš. Visbeidzot, pirms desmit gadiem, Aļehins jau bija pavisam tuvu ilgotajam mērķim. Viņa trešo mēģinājumu atgriezties Maskavā izjauca nāve. Trīs mēģinājumi — trīs neveiksmes! Tā Aļehinam dzīves laikā arī neizdevās atkal redzēt dzimtās vietas, savienoties ar tautu, par kuru, pēc paša vārdiem, viņš vienmēr ir jūsmojis un nekad nav pārstājis to mīlēt.

Būsim taču taisnīgi, kungi! Dosim nelaimīgajam kle-jonim tagad, pēc nāves, iespēju piepildīt sapni, ko viņš tik ilgi bija lolojis dzīves laikā. Mēs lūdzam atļauju pārvest mirušā čempiona mirstīgās atliekas no Es-toriālas uz Maskavu. Dzimtenē Aļehinam viņa nāves desmit gadu atceres dienās tiks uzstādīts piemineklis, visā zemē tiks noturētas šahistu sapulces un masu sacensības. Bez tam vēl par godu šai atceres dienai Maskavā notiks liels starptautisks Aļehina piemiņas turnīrs. Es ielūdzu arī jūs, kungi, ierasties uz šiem izcilajiem šaha svētkiem. Pateicos par uzmanību.

Ko varēja iebilst pret šiem vārdiem? Ar īsu uzstāšanos Padomju Savienības lūgumu atbalstīja gan iznesīgais francūzis Bermans, gan valodīgais itālietis Delverme. Šaha kongresos jau tā bija pieņemts allaž ar vislielāko uzmanību uzņemt parasti labi pārdomātos krievu priekšlikumus. Un šoreiz lūgums turklāt vēl bija taisnīgs.

Federācijas garais, majestātiskais prezidents Folke 5to-gards secināja:

— Tātad, kungi, izlemjam jautājumu: pārvest mirušā pasaules čempiona Aleksandra Aļehina mirstīgās atliekas uz Maskavu. Kas ir par šo priekšlikumu? Yes or no? Jā vai nē?

Rogards pacēla augšup melnu āmuriņu. Bija pienācis izšķirošais brīdis. Tūlīt prezidenta āmuriņš nolaidīsies lejup, un tā īsais sitiens pret galdu nozīmēs diskusijas izbeigšanu. Būs pieņemts lēmums, tik svarīgs lēmums. Kle-joņa mirstīgās atliekas atgriezīsies dzimtenē, tur viņu sagaidīs ar godu un cieņu. Daudz cietušais bēglis beidzot gūs mieru dzimtajā zemē, tūkstošiem viņa skolnieku visspēcīgākajā šaha valstī atnāks pie viņa pieminekļa, lieks galvu viņa neatdarināmā šaha ģēnija priekšā.

«Yes or no?» Bija palikusi tikai viena sekunde, pat sekundes daļa.

Būtu šis lēnais āmuriņš nolaists, tad viss būtu izlemts. Bet cik reižu Aļehina dzīvē likteņa āmuriņš izšķirošajā brīdī bija palicis pacelts gaisā?

— One moment, please, — nāves klusumā atskanēja vecišķa sievietes balss. Viceprezidentu galvas pagriezās pret durvīm. Labi ģērbusies sieviete raudzījās sapulces dalībniekos ar gurdām, mazliet piemiegtām acīm. Viņas seja bija grumbu izvagota, kaut augums vēl bija saglabājis staltumu.

— Esmu Greisa Vishara, Aleksandra Aļehina atraitne, — sieviete sacīja.

Viņu uzaicināja apsēsties pie galda, visu acis pievērsās šai svarīgajai sanāksmes dalībniecei.

— Es dzirdēju krievu delegātu priekšlikumu, taču nekādi nevaru tam piekrist. Esmu nelaiķa atraitne, un pēc Francijas likumiem vienīgi man ir tiesības izšķirt viņa mirstīgo atlieku likteni. Es nevēlos, ka mana vīra pīšļus aizved uz Maskavu. Es lūdzu apglabāt viņu tepat Parīzē, Monparnasas kapsētā. Es gribu, lai mans dārgais Alekss atdusas aiz mana loga... lai es varētu noraudāt kādu asaru pie viņa kapa.

Ar tušu uzkrāsotajās Greisas skropstās iemirdzējās asaras. Tomēr bagātīgā dzīves pieredze bija viņu iemācījusi raudāt akurāti, lai nesabojātu kosmētiku, un Greisa ātri nomierinājās. Delegāti klusēja. Visiem bija zināms, ka, vīram dzīvam esot, Greisa par viņu maz bija rūpējusies, ka māja Djepā viņai bija rūpējusi vairāk nekā vīra liktenis. Bet ko lai dara! Reizēm nevar sacīt to, ko domā.

— Mēs uzaicinām Aļehinas kundzi uz svinībām Maskavā, uz viņas vīra pieminekļa atklāšanu... — Rago-zins jau ierunājās, taču Greisa, uzklausījusi viņa vārdu tulkojumu, negaidīti asi pārtrauca padomju delegātu.

— Enough Moscow! — Greisa dusmīgi izsaucās, kratīdama savu mazo dūrīti. — Maskava pietiekami maitājusi manu dzīvi! Diezgan! Es nevēlos ne dzirdēt par Aļehina pīšļu pārvešanu uz Krieviju un kategoriski pastāvu uz savām tiesībām. Ja jūs pieņemsiet citādu lēmumu, manā pusē nostāsies likums. Es jau esmu apspriedusies ar advokātu.

Pēc diviem mēnešiem Monparnasas kapsētā tika apglabāta neliela kārbiņa, atvesta no Portugāles. Taču Grei-sai nebija lemts piedalīties skumjajās svinībās: viņa nomira divas nedēļas pirms jubilejas datuma.

Kad no vienkāršā kapakmens nokrita pārsegs, daudzu zemju pārstāvji, kas bija sapulcējušies pie kapa, izlasīja uzrakstu:

«Aleksandrs Aļehins. 1892.—1946. g. Krievijas un Francijas šaha ģēnijs.»

Un vēl pēc dažiem mēnešiem viss šaha pasaules zieds sapulcējās Maskavā, Čaikovska koncertzālē,

— Cienījamās dāmas un kungi! Dārgie biedri! — sanāksmi atklāja Padomju Savienības šaha organizācijas pārstāvis. — Šodien šajā zālē, kam dots krievu mūzikas ģēnija vārds, mēs atklājam turnīru mūsu Tēvzemes šaha skolas ģēnija Aleksandra Aleksandroviča Aļehina piemiņai. Viņš dzimis Maskavā, te noslīpējies viņa šaha talants. Mūsu zemē viņš ieguva lielmeistara titulu. Vēlāk Aļehins daudzus gadus dzīvoja aiz Dzimtenes robežām, tomēr mūsu sakari ar viņu nepārtrūka ne uz mirkli. Domās mēs viņu pavadījām ļoti grūtajās šahista gaitās. Mēs kvēli vēlējām viņam uzvaru titāniskajā mačā ar Ka-pablanku, un, kad viņš šo uzvaru guva, mēs priecājāmies par mūsu Dzimtenes šaha domas triumfu. Mēs bijām sajūsmā par viņa neatkārtojamām uzvarām Sanremo un Biedā un bijām no sirds apbēdināti par piepešo_ katastrofu mačā ar Maksu Eivi trīsdesmit piektajā gadā. Mēs tomēr neticējām, ka tā būtu Aļehina radošā nāve, un šo ticību apliecināja viņa neaizmirstamā augšupeja trīsdesmit septītajā gadā.

Visu savu mūžu, visus savus spēkus, domas un veselību Aļehins atdeva šaha spēlei, sākot ar partiju analīzēm svētbildes lampiņas gaismā agrā bērnībā un beidzot ar pēdējo elpas vilcienu pie šaha galdiņa ar saliktām figūrām. Un viedīgā šaha spēle atlīdzināja Aļehinam par šo mīlestību. Tā atklāja viņam savus visdārgākos noslēpumus, savus vissarežģītākos likumus, kas nosaka figūru kustību uz galdiņa. Tā ļāva viņam izpildīt vienreizīgus stratēģiskos plānus, padarīt tos žilbinošiem pārsteigumiem bagātus, izraisīt uz šaha galdiņa nevaldāmas kombināciju vētras.

Pirms desmit gadiem Aļehins atstāja šo pasauli. Taču patiesu šaha cienītāju piemiņā viņš saglabāsies mūžam. Viņa dzīvās domas mūžam dzīvos šahistu vidū un nemirstīgās partijas sajūsminās cilvēkus, saistīs tos pie daudzšķautņainās, noslēpumainās šaha mākslas.

Miljoniem padomju cilvēku klausījās šos vārdus pa radio, un silts prieks ielīksmoja viņu sirdis. Aleksandrs Aļehins ir dzīvs, beidzot viņš atgriezies savā Dzimtenē! Viņa novēlējumi šaha mākslā ir mūžīgi, viņa mācībai pieder nākotne. Jauno Aļehina audzēkņu saime ar lepnumu aiznes pasaulē sava dižā šaha skolotāja idejas.

SATURS

Pirmā daļa. Augšupceļš Otrā daļa. Krišana t Trešā daļa. Nāve . .

Epilogs • ...»

Александр Котов БЕЛЫЕ И ЧЕРНЫЕ Роман

Серия «Жизнь замечательных людей» Рига «Лиесма» 1983 На латышском языке Перевел 0 русского Э. Раухваргер Художник А. Бнбанаев

Aleksandrs Kotovs BALTIE UN MELNIE

Redaktore M. Priedniece. Mākslinieciskais redaktors J. Petraškcvičs. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 19.10.82. Parakstīta iespie« šanai 13.01.83. Formāls 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 21,21 uzsk. iespiedi.; 21,85 uzsk. kr. nov.;: 23,76 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 1656-5. Cena 1 rbl. 60 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 68/3l437/Dt-81. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Apvāks un ielikums iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004 Rīga, Vienības gatvē 11,

1

Vilhelms Šteinics (1836—1900) — vācu šahists, pirmais oficiālais pasaules čempions. (Tulkot.)

2

Mihails Ivanovičs Cigoriņš (1850—1908) — pazīstams krievu šahists. (Tulkot.)

3

Kavalieris (spāņu vai).

4

Vilciens strauji joņoja no Francijas piekrastes uz Parīzi, vienmuļā riteņu klaudzoņa uzdzina Aļehinam snaudienu. Galva viņam jau bija noslīgusi uz krūtīm, kad vagona gaitenī pēkšņi atskanēja skaļi sievietes smiekli. Gar kupejas stikla durvīm pagāja maza, skaista blondīne un garš, solīds kungs. Ātri skrejošā vilciena klandīšanās svaidīja abus no vienas puses uz otru, bet džentlmenis dāmu rūpīgi sargāja, ar vienu roku atspiezdamies pret vagona sienām, ar otru turēdams smējēju zem rokas.

5

Pats un Patašons — 20. gados populāri mēmo filmu varoņi: pirmais — tievs un garš, otrais — mazs un resns. [Tulkot.)

6

— 1656

7

— 1656

8

Jā, jā (spāņu val.\t

9

10

Čārlzs Lindbergs, amerikāņu lidotājs, 1927. g. pirmais 33 stundās lidmašīnā bez starpnolaišanās šķērsoja Atlantijas okeānu pa maršrutu Ņujorka—Parīze (5800 km). (Tulkot.)

11

Šveicieši bija labi noorganizējuši jubilejas turnīru. Kūrzāle, kurā spēlēja šaha meistari, atradās gleznainā nostūrī. Balto un melno armiju kaujas norisinājās pie maziem galdiņiem lielā zālē, pa kuras plašajiem logiem varēja redzēt ezeru. Ja pretinieks ilgi domāja, varēja atslēgties no tā, kas notiek uz šaha galdiņa, un patīk-smināties par ainavu, ko rotāja visfantastiskākie krāsu toņi. Akmens bluķi visdažādākajās nokrāsās — no oranžas līdz brūnai, ezera gaišzilais spogulis ar tumšākiem lāsmojumiem un baltspārnu jahtas, kas slīdēja pa tikko viļņojošu ūdens virsmu.

Aļehinam nebija laika tīksmināties par dabu: partija pret Joneru nepavisam neveidojās tā, kā viņam būtu gribējies. Par dabas skaistumu tagad nebija ko domāt! Čempiona skatiens nenovērsās no virpotajām un pulētajām figūriņām — jau sesto stundu viņš, muguru neatliecis, sēdēja pie galdiņa. Pozīcija viņam nepavisam ne-

12

Aļehins ielika šķīvī piciņu sviesta un ar karoti lēni maisīja biezputru. Piešķiebis galvu un nokāris sakniebto lūpu kaktiņus, viņš ar riebumu raudzījās pa šķīvja dibenu iztrieptajā pelēkdzeltencjā masā.

13

Izcilie šahisti, pasaules čempioni, līdztekus slavenām uzvarām turnīros un mačos vienmēr devuši šaha mākslā arī kādu savu jaunu ieguldījumu. Kāds ir atklājis vēl nepazītu stratēģijas vai taktikas likumību, kāds cits sav-

14

Vijolnieks spēlēja tik nesaskanīgi ar pārējiem, ka to ievēroja pat Aļehins, kaut arī viņam nebija īpašas muzikālās izglītības.

«Aplam taču, aplam!» Aļehins gandrīz vai izkliedza. «Kāpēc gan cilvēki par vari grib nodarboties ar to, par ko tiem nav jēgas! «Kad beķeris sāk kurpes taisīt, bet

15

«Ласкер с друзьями ласков» — vārdu spēle (krievu vai).

16

Aļehins tikko spēja uzveikt četrus pakāpienus no skatītāju zāles līdz skatuvei. Nelielo attālumu no skatuves malas līdz vidum viņš gāja ar pārspīlētu piesardzību, kāda raksturīga vai nu gaužām veciem, vai krietni iereibušiem cilvēkiem. Siāmas kaķis, ko viņš nesa zem svārkiem, bailīgi spiedās viņam klāt. Augstākā šaha titula īpašnieks, paldies dievam, drīz vien nonāca pie glābēja — koka galdiņa pašā skatuves centrā un smagi noslīga krēslā.

Viss bija sagatavots spēlei. Uz galdiņa izvietotas šaha figūras un pulkstenis, noliktas veidlapas, līdzās Aļehina sēdeklim atradās pelnutrauks. Eives uz skatuves nebija. Balstīdams smago galvu pret roku, Aļehins paraudzījās

17

18

Vieta Austrijā. (Tulkot.)

19

I

Olga ar tēlotu eleganci spēji nobremzēja mašīnu pie Manhetenas kluba. «Smieklīgas gan ir sievietes pie stūres,» Kapablanka nosprieda, «arī šeit tām pats svarīgā- j kais ir — palikt skaistām.» Olga pagrieza pret Hosē vaigu skūpstam.

— Tātad tieši vienpadsmitos, dailingr — viņa sacīja, ļ

Durvis aizcirtās, un ševrolets, ar rāvienu uzņēmis gaitu, nozuda automobiļu straumē. Sievas noteiktais, skaistais profils Kapablankam atgādināja Končitu. Tieši tāpat taču ari viņa reiz bija jūsmojusi par savu mazo j

Content

Kotovs Aleksandrs Baltie un Melnie

Pirmā daļa AUGŠUPCEĻŠ

Otra daļa KRIŠANA

Trešā daļa NĀVE

EPILOGS

SATURS

1