Čukovskis Nikolajs

Berings

N.Čukovskis

Berings

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi

F. ORŽEHOVSKA. EDUARDS GRĪGS

S. GONIONSKIS. SANDINO

M. MIŽO. SENT-EKZIPERĪ

ATMIŅAS

SASTĀDĪJUSI A. FILIPA un K. RUĀ. ŽERĀRS FILIPS

H. HERSONSKIS. VAHTANGOVS

Č. ČAPLINS. MANA DZĪVE

V. un I. KORNI. MORIS un LONDONAS KRAUKĻI

N. KAĻMA. APBURTAIS KREKLS

Ļ. RUBINSTEINS. KRIETNAIS EIBS

A. TALANOVS. NANSENS

F. ORŽEHOVSKA. TIKŠANĀS IZTĒLĒ

B. DŽILJI. ATMIŅAS

Ē. STONS. DZĪVES ALKAS

B. KREMŅEVS. SOBERTS

F. HERNEKS. ALBERTS EINSTEINS

M. KOĻESŅIKOVS. MIKLUHO-MAKLAJS

I. MURAVJOVA. ANDERSENS

J. NIEDRE. KATRS AR SAVU LAIMI DZIMST

A. MORUĀ. TRĪS DIMĀ

S. HMEĻŅICKIS. PRŽEVAĻSKIS

F. HERNEKS. ALBERTS EINSTEINS

J. TIŅANOVS. KIHĻA

A. PERlSO. SEZANNS

M. JANOVJKA. PASTĒRS

КĀ RADĀS IDEJA

Ari idejām ir savs mūžs, sava vēsture, un tā ir tikpat dramatiska kā cilvēku dzīves gājums vai tautu vēsture.

Septiņpadsmitajā gadsimtā, kad jau bija aizritējuši simt piecdesmit gadi kopš Amerikas atklāšanas, Eiropas zinātniekiem radās ideja, ka Amerika jāatklāj vēl vienu reizi.

Jāatklāj nevis tā, kā to darījis Kolumbs — kuģojot pāri okeānam no austrumiem uz rietumiem, bet otrādi — kuģojot no rietumiem uz austrumiem.

Ap septiņpadsmitā gadsimta sākumu eiropieši jau labi pazina visu Amerikas kontinenta auslrumu piekrasti milzīgajā teritorijā no Labradoras pussalas līdz Horna ragam. Turpretim par Amerikas ziemeļrietumu piekrasti, ko apskaloja Klusais okeāns, gandrīz neviens nekā nezināja.

Eiropieši iedomājās Ameriku kā garu barjeru, kas šķir Atlantijas okeānu no Klusā okeāna. Turklāt šī barjera likās visai šaura, tāpēc ka tajās vietās, kur eiropiešiem izdevās šķērsot Amerikas kontinentu, sauszeme patiešām nebija nekāda platā.

Ameriku pirmais šķērsoja spānietis Vasko Nunjess de Balvoja (Balboa). 1513. gadā Balvoja no Atlantijas okeāna piekrastes aizgāja līdz Klusā okeāna krastiem. Taču viņš šķērsoja kontinentu Centrālajā Amerikā, Panamas zemes šaurumā, Amerikas visšaurākajā vietā, kur okeānu krastus šķir ne vairāk kā simt kilometru plata sauszeme.

1520. gadā Ameriku šķērsoja spāniešu jūras braucējs Magelāns, aizburādams no Atlantijas okeāna Klusajā okeānā pa jūras šaurumu, kuru kopš tā laika sauc par Magelāna šaurumu. Bet arī tur, tālajos dienvidos, Amerika ir ļoti šaura: līkumainais Magelāna jūras šaurums ar visiem līčločiem ir tikai dažus simtus kilometru garš.

Sešpadsmitā gadsimta pirmajā pusē spānieši iekaroja Meksiku un labi ar to iepazinās. Meksikas teritorijā Amerikas kontinents ir platāks nekā Panamā, un tomēr Verakrusas ostu Atlantijas okeāna krastā un Akapulko ostu Klusā okeāna piekrastē gaisa līnijā šķir tikai 460 kilometru liels attālums. Kad, burādami no Meksikas uz ziemeļiem pa Kluso okeānu, spāniešu jūras braucēji sasniedza Kaliforniju, viņi to noturēja par salu — tik stipra bija viņu pārliecība, ka Amerikas kontinents ir šaurs un nevar sniegties tik tālu uz rietumiem. Sīs pašas nesatricināmās pārliecības dēļ angļu jūras braucējs Henrijs Hudzons, kurš 1611. gadā bija no ziemeļiem apbraucis apkārt Labradoras pussalai un atklājis Hudzona līci, noturēja šo Atlantijas okeāna daļu par Klusā okeāna ūdeņiem. Viņš nekādi nespēja iedomāties, ka Hudzona līci no Klusā okeāna pa visīsāko ceļu vēl šķir divarpus tūkstošu kilometru plata sauszeme.

Amerikas kontinents likās šaura sauszemes josla, kas atrodas daudz tuvāk Eiropai nekā AzijaL Par ārkārtīgi lielo attālumu, kas šķīra Ameriku no Āzijas, eiropieši pārliecinājās praksē katru reizi, kad spāniešu, holandiešu un angļu kuģi, apbraukuši apkārt Amerikas dienvidu galam, šķērsoja. Kluso okeānu, cenzdamies sasniegt Ķīnas, Indijas un Indonēzijas krastus. Lai no Horna raga Amerikas dienvidos nokļūtu līdz Javas salai Āzijā, kuģim vajadzēja nobūrāt attālumu, kas līdzinājās gandrīz pusei no ekvatora garuma. Starp Ameriku un Āziju atrodas viss neaptverami plašais Klusais okeāns, pats lielākais zemeslodes okeāns, un tātad nevar būt ne runas par to, ka Amerika un Āzija atrastos tuvu viena otrai.

Tomēr septiņpadsmitā gadsimta otrajā pusē visi šie priekšstati pamazām sāka grīļoties. Angļu un franču kolonisti, kuri sākumā bija apmetušies uz dzīvi Ziemeļamerikā Atlantijas okeāna piekrastē, virzījās aizvien tālāk uz rietumiem, aizvien dziļāk kontinentā, taču, lai cik tālu devās kolonisti, viņu skatienam pavērās vienīgi prērijas, meži un kalni — un nebija ne mazākās pazīmes, kas liecinātu par jūru. Arī spānieši, virzīdamies gar Klusā okeāna piekrasti no dienvidiem uz ziemeļiem, jau sen bija atklājuši, ka Kalifornija nemaz nav sala, bet pieder pie tā paša Amerikas kontinenta. Noskaidrojās, ka Amerikas kontinents nepavisam nav tik šaurs, kā domāja līdz tam. Un galvenais — jo tālāk uz ziemeļiem, jo tas platāks.

Ap to pašu laiku Rietumeiropas zinātņu vīri sāka saprast, ka arī Āzija, acīm redzot, nav tāda, kādu to iedomājās agrāk. Līdz tam uzskatīja, ka Ķīna ir vistālāk uz austrumiem izvirzītā Āzijas kontinenta daļa. Turpretim septiņpadsmitā gadsimta otrajā pusē Eiropā sāka izplatīties neskaidras ziņas, ka Āzijas kontinents ziemeļu apgabalos aizsniedzoties uz austrumiem daudz tālāk nekā Ķīna.

Šīs ziņas nāca no Krievijas.

Krievi simt gados — laika posmā starp īvana Bargā un Alekseja Mihailoviča valdīšanu — bija pārstaigājuši visu Sibīriju. Krievu virzīšanās uz austrumiem galvenokārt nebija militāra pēc sava rakstura. Sibīrijā īstenībā nebija, ar ko karot, — šī zeme bija tukša, gandrīz pilnīgi neapdzīvota. Skaita ziņā nelielās ciltis, kas mitinājās šur tur Sibīrijas bezgalīgajos plašumos, dzīvoja pirmatnējās kopienas iekārtas un akmens

laikmeta apstākļos un gandrīz nekad neizrādīja atnācējiem pretestību. Pirmie Sibīrijā iespiedās nevis karavīri, bet gan kažokādu zvēru mednieki. Kažokādu eksports bija viena no vissvarīgākajām un ienesīgākajām Krievijas ārējās tirdzniecības nozarēm, un mednieki, dzīdamies pēc sabuļu, vāveru, lapsu, sudrablapsu un kotiku ādām, lauzās cauri taigai aizvien tālāk uz austrumiem. Viņi šķērsoja Obu un Irtišu, pārgāja pāri Jeņisejai un sasniedza Baikālu un Ļenu. Zemes aiz Ļenas jau atradās tālāk uz austrumiem nekā Ķīnas austrumu apgabali, un tomēr kontinentam vēl nemanīja ne gala, ne malas. Virzīdamies uz austrumiem, mednieki šķērsoja Indigirku un Kolimu un beidzot iznāca Ohotskas jūras krastā. Tomēr pat aiz Ohotskas jūras, vēl tālāk uz austrumiem, slēpās Kamčatka, kas arī, bez šaubām, piederēja pie Āzijas kontinenta. Mednieki, kuri virzījās uz austrumiem gar Ziemeļu Ledus okeāna piekrasti, pavēstīja, ka ziemeļos Āzija aizstiepjoties uz austrumiem vēl tālāk nekā Kamčatka.

Ziņas par šiem atklājumiem, ne visai pilnīgas un skaidras, laika gaitā nokļuva Rietumeiropā, un septiņpadsmitā gadsimta beigās Eiropas zinātnieku priekšstati par Kluso okeānu pamazām tapa citādi. Zinātņu vīri sāka saprast, ka okeāns pēc formas līdzinās grandiozai arkai, kuras velvi, pakāpeniski tuvinādamies ziemeļos, veido divi kontinenti — Āzija un Amerika. Vai šos kontinentus šķir jūras šaurums? Un, ja tāds šaurums pastāv, vai tas ir plats? Tagad dažiem zinātniekiem jau šķita, ka tur, ziemeļos, abi kontinenti — Āzija un Amerika — ne tikai atrodas tuvu viens otram, bet ir pat saplūduši vienkop.

Tā nebūt nebija tikai zinātniska problēma, gluži otrādi, tas bija pilnīgi praktisks jautājums un interesēja eiropiešus pirmām kārtām tieši no praktiskā viedokļa. Tas bija jautājums par visīsāko ceļu uz Klusā okeāna un Indijas okeāna zemēm. Lai nokļūtu Klusajā okeānā vai Indijas okeānā, eiropiešu tirgotājiem un jūras braucējiem tajos laikos vajadzēja braukt apkārt vai nu Āfrikas, vai arī Amerikas dienvidu galam. Abi šie ceļi bija ļoti gari, tik gari, ka aprija gandrīz visu peļņu, ko

varēja iegūt tirgojoties. Ceļš līdz Ķīnai, līdz Indijai kļūtu trīskārt vai četrkārt īsāks, ja eiropiešu kuģi varētu apbraukt apkārt Āzijai vai Amerikai nevis dienvidos, bet gan ziemeļos. Tomēr tas būtu iespējams tikai tai gadījumā, ja starp Āziju un Ameriku kaut kur ziemeļos pastāvētu jūras šaurums. Ja tāda šauruma nav, nevar būt arī nekādu cerību, ka iespējams īss jūras ceļš, kas ved uz Kluso okeānu.

No Eiropas zinātniekiem par šo problēmu visvairāk interesējās Gotfrīds Vilhelms Leibnics, pats lielākais septiņpadsmitā gadsimta beigu posma zinātnieks, ja neskaita Ņūtonu. Leibnics nodarbojās ar matemātiku, tiesību zinātni, filozofiju, fiziku, astronomiju un ģeogrāfiju. Viņš bija iemantojis pasaules slavu, nevis eksistences līdzekļus un, lai nopelnītu iztiku, kalpoja par bibliotekāru Hanoveras hercoga galmā.

1697. gadā Krievijas cars Pēteris Pirmais devās mājup no Holandes uz Maskavu, un viņa ceļš veda cauri Hanoverai. Cars Hanoverā sastapās ar slaveno zinātnieku. Acīm redzot, šī tikšanās bija vienādi interesanta kā vienam, tā otram. Pēc papīriem, kas saglabājušies Leibnica arhīvā, redzams, ka zinātnieks centies pārliecināt caru sastādīt kartes, izdarīt astronomiskus novērojumus, pētīt magnētisko deklināciju un beidzot — galvenais — izpētīt Ziemeļaustrumu Āzijas krastus, lai uzzinātu, vai Āzija savienojas ar Ameriku, vai arī šīs pasaules daļas šķir jūras šaurums.

Un Pēteris stingri apsolīja Leibnicam, ka izpildīšot visus viņa padomus. Tomēr tas nenotika tik drīz.

Pēterim vajadzēja ķerties pie ļoti daudziem citiem neatliekamiem uzdevumiem. Atgriezies Maskavā, viņš apspieda strēļu dumpi. Pēc tam sākās tā saucamais Ziemeļu karš — karš ar Zviedriju, un tas saistīja visas valdnieka domas un prātus. Pēterim nebija ne laika, ne iespēju pievērsties Ziemeļaustrumu Āzijas pētīšanai. Tomēr Leibnicam doto solījumu viņš neaizmirsa.

To neaizmirsa arī Leibnics. Pagāja divi gadi, kopš Pēteris bija sagrāvis zviedrus pie Poltavas, un 1711. gadā Leibnics atrakstīja vēstuli Brjusam, ievērojamam augstmanim Pētera galmā Pēterburgā. Vēstulē zinātnieks apvaicājās, vai neesot iegūtas kādas jaunas

ziņas, kas palīdzētu izšķirt strīdu par to, vai starp Āziju un Ameriku pastāvot jūras šaurums. «Neviens,» Leibnics rakstīja, «labāk par caru nevar izklīdināt pasaulei šīs šaubas, un šis darbs būs lieliskāks un pat svarīgāks par visu, ko savā laikā darījuši Ēģiptes faraoni Nīlas iztekas pētīšanā.»

Pēc diviem gadiem — 1713. gadā — Leibnics nosūtīja vēstuli pašam Pēterim, atgriežoties pie tā paša jautājuma. Bet 1716. gada jūlijā, pēc deviņpadsmit gadiem kopš pirmās redzēšanās, Leibnics no jauna sastapās ar Pēteri.

Viņi satikās un sarunājās Braunšveigā pie veselības avotiem, turklāt atkal atgriezās pie tā paša jautājuma. Par šīs sastapšanās laikā notikušajām sarunām Leibnics rakstīja kādam draugam: «Cars vāc ziņas par visām mehāniskajām zinātnēm; tomēr viņa interese galvenokārt koncentrēta uz visu, kas attiecas uz kuģniecību, un tāpēc viņš interesējas arī par astronomiju un ģeogrāfiju. Es ceru, ka ar viņa palīdzību mēs uzzināsim, vai Āzija savienojas ar Ameriku.»

Tomēr Leibnicam neizdevās sagaidīt, kamēr noskaidros šo jautājumu, kas viņu tā satrauca. 1716. gada beigās zinātnieks nomira.

Bet Pēteris nesteidzās izpildīt Leibnica plānu. Acīm redzot, caram gluži vienkārši neatlika laika ķerties pie šā darba. Karš ar Zviedriju vēl joprojām turpinājās un beidzās tikai 1721. gadā, kad pēc uzvaras tika noslēgts Nīštates miers. Krievija stingri nostājās Baltijas jūras krastos. Pēc miera noslēgšanas Pēterim darbu bija atliku likām. Tagad viņu neapmierināja cara tituls, un Pēteris pasludināja sevi par imperatoru un ziedoja visus spēkus impērijas pārveidošanai. 1724. gada rudenī viņš palīdzēja glābt matrožus no grimstoša kuģa Somu jūras līcī. Izmircis saltajā ūdenī, piecdesmit divus gadus vecais imperators sasaldējās un smagi saslima.

Un tieši tad, gulēdams uz nāves cisām, prātā pārcilādams visus neskaitāmos paveiktos darbus un neskaitāmās ieceres, kuras nebija paspējis pārvērst darbos, Pēteris atcerējās Leibnicam dotos solījumus. 1725. gada janvārī smagi sasirgušais valdnieks ar paša roku

uzrakstīja instrukciju ekspedīcijai, kurai vajadzēja doties uz Kamčatku, no jturienes burāt uz ziemeļiem un noskaidrot, vai starp Āziju un Ameriku pastāv jūras šaurums.

Instrukcija ir šāda:

«1) Kamčatkā vai citā vietā tajos novados uzbūvēt vienu vai divus nelielus kuģus ar klāju.

2) Tajos kuģos burāt gar piekrasti, kas iet norda virzienā, tā ka nomanāms (jo gals tai nav zināms), ka tā zeme ir Amerikas daļa.

3) Un tāpēc meklēt, kur šī zeme savienojas ar Ameriku.»

Par ekspedīcijas priekšnieku Pēteris iecēla flotes kapteini Vitusu Beringu.

Viņam par palīgiem norīkoja Martinu Španbergu un Alekseju Cirikovu.

Pēc dažām nedēļām Pēteris nomira.

ekspedīcijas vadītājs

Kāpēc Pēteris izraudzījās par ekspedīcijas priekšnieku tieši Vitusu Beringu — grūti atminama mīkla.

Diženi, ievērojami cilvēki, kas paveikuši lielus darbus, cilvēki, kuru vārdus cilvēce saglabās atmiņā uz laiku laikiem, ir ārkārtīgi atšķirīgi cits no cita. Tomēr viņiem visiem parasti piemīt viena kopēja iezīme — šos ļaudis neprātīgi aizrauj dart>s, kam viņi veltī visu mrižu. Viņi iemīlējušies savā darbā, teiksim, zinātnē, mākslā vai revolūcijā, viņi atdod šim darbam visus dvēseles spēkus, un tāpēc viņiem izdodas paveikt kaut ko diženu. Šī ievērojamiem cilvēkiem raksturīgā iezīme Beringam nepiemita. Pasākums, kam viņš ziedoja savus spēkus, bija patiešām apbrīnojams. Tomēr viņš to nemīlēja, neinteresējās par to un darīja to apstākļu spiests, pret paša gribu.

Viņš no jauna — pēc Kolumba — atklāja Ameriku, burādams pāri okeānam nevis no austrumiem uz rietumiem, kā to darīja Kolumbs, bet no rietumiem uz austrumiem. Viņš atklāja jūras šaurumu, kas šķir

Āziju no Amerikas, un tāpēc šis jūras šaurums nosaukts Beringa vārdā. Klusā okeāna ziemeļu daļu sauc par Beringa jūru. Salu, kurā viņš nomira, sauc par Beringa salu. Komandora salu nosaukums radies tā, ka Beringam mūža novakarē bija piešķirta kapteiņa-komandora dienesta pakāpe. Vituss Berings, veikdams varoņdarbu, kas noveda viņu nāvē, izdarīja apbrīnojamus atklājumus, paplašināja cilvēces zināšanas par zemeslodi, padarīja bagātāku zinātni un realizēja Leib-nica ideju, ko bija atbalstījis Pēteris. Tomēr Berings pats nepavisam netiecās pēc varoņdarba, neinteresējās par zinātni un pret Leibnica ideju izturējās gluži vienaldzīgi.

Tāds bija šis dīvainais ievērojamais cilvēks. Un tomēr neapšaubāmi ievērojams cilvēks. Šim vīram, kurš visiem citiem šķita viduvējs, kūtrs, gauss cilvēciņš bez sevišķām interesēm, piemita kāda citiem nemanāma īpašība, kas deva viņam iespēju visgrūtākajos apstākļos novest līdz galam diženu pasākumu, grandiozu ekspedīciju, kurā bija nepieciešama nepieredzēta drosme, prasme vadīt cilvēkus un, galvenais, pacietība un neatlaidība.

Bet netiesāsim viņu, tas nav mūsu uzdevums. Centīsimies savākt vienkop visas trūcīgās, fragmentārās ziņas par Beringu, kuras saglabājušās pēc aizritējušiem divarpus gadsimtiem, un mēģināsim saskatīt Beringu tādu, kāds viņš bija, nenoklusējot viņa trūkumus un nenoniecinot viņa labās īpašības un tikumus.

Par viņa mūža pirmajiem četrdesmit četriem gadiem mēs zinām ļoti maz.

Vituss Berings dzimis 1681. gadā Dānijā, Jitiandes pussalā, Horsenses pilsētā. Viņš, kā rādās, ieguvis gaužām trūcīgu izglītību un uzaudzis nabadzīgā ģimenē. 1703. gadā divdesmit divus gadus vecais jauneklis ar holandiešu kuģi aizburājis uz Indiju. Par šo jūras braucienu nav saglabājušās nekādas sīkākas ziņas. Droši vien Berings uz šā kuģa braucis kā vienkāršs matrozis. Tomēr šis brauciens deva viņam pieredzējuša jūras vīra reputāciju. Šīs reputācijas dēļ Pēteris Pirmais pieņēma Beringu Krievijas flotes dienestā un piešķīra viņam mičmaņa dienesta pakāpi.

Turklāt Vituss Berings bija dānis — arī šis apstāklis labvēlīgi ietekmēja viņa likteni.

Krievija karoja ar Zviedriju, bet Dānija bija Krievijas sabiedrotā. 1704. gadā Berings iestājās Krievijas dienestā, pārcēlās uz Krieviju un nekad vairs neatgriezās dzimtajā zemē. Viņš, acīm redzot, ātri pārkrievojās — viņa vēstules un dienesta raporti, kas saglabājušies līdz mūsu dienām, liecina, ka krievu valodu viņš pratis ļoti labi un rīkojies ar to pilnīgi brīvi.

Par pirmajiem divdesmit Beringa dienesta gadiem Krievijas flotē palicis maz liecību. Berings dienestu Krievijā sācis ar kokmateriālu pārvadāšanu uz Kot-linas salu, kur būvēja Kronšlotes fortu (nākamo Kron-štati). Pēc tam viņš komandēja patruļkuģi, izlūkodams, vai netuvojas zviedru flote. 1711. gadā Berings piedalījās Pētera vadītajā Prutas karagājienā pret turkiem, komandēdams kuģi ar divdesmit lielgabaliem. Prutas karagājienā Pēteris piedzīvoja neveiksmi — viņš bija spiests atdot Turcijai pirms dažiem gadiem iekaroto Azovu, un šīs kampaņas dalībnieki nesaņēma ne balvas, ne paaugstinājumus. Berings atgriezās Baltijas jūrā. Te joprojām plosījās karš ar Zviedriju, krievu flote nemitīgi piedalījās kaujās, un jūrnieki, kas bija parādījuši drosmi un varonību, allaž tika pieminēti relācijās — ziņojumos par uzvarām, apbalvoti un paaugstināti dienesta pakāpē. Relācijās un apbalvojamo sarakstos Beringa vārds tomēr nav pieminēts. Tiesa, kara beigās Vituss Berings jau bija no mičmaņa iecelts par kapteini. Tomēr viņš jau veselus septiņpadsmit gadus dienēja kara flotē un piedalījās kaujās, un kara laikā spējīgi ļaudis izvirzās ļoti ātri, tāpēc varēja vienīgi brīnīties, ka Berings vēl joprojām ir tikai kapteinis.

Pēdējos kara gados kapteinis Berings komandēja fregati ar deviņdesmit lielgabaliem. 1721. gadā sakarā ar miera noslēgšanu daudzi virsnieki saņēma paaugstinājumu dienesta pakāpē. Beringu aizmirsa — viņš, kā bija, tā arī palika kapteinis. Aizvainotais kapteinis iesniedza ziņojumu, lūgdams, lai viņam atļauj aiziet no dienesta. Droši vien viņš cerēja tādējādi ietekmēt priekšniecību un panākt paaugstinājumu. Tomēr

priekšniecība ar kapteini kaut kādu iemeslu dēļ nebija apmierināta — kāpēc, mēs to nezinām.

Berings pārrēķinājās — viņa lūgumu apmierināja.

Tajos gados kapteinim jau bija ģimene, kas mitinājās Viborgā, nelielā mājiņā. Četrdesmit gadu vecumā atstājis dienestu, Berings palika bez jebkādiem eksistences līdzekļiem. Viņš mazliet pagaidīja un iesniedza lūgumu, lai atļauj atgriezties dzimtenē Dānijā. Kapteinis no jauna cerēja, ka viņu neatlaidīs un aicinās atgriezties atpakaļ dienestā. Un no jauna viņš pievīlās — 1724. gada 10. martā viņam izsniedza ārzemju pasi. Berings varēja braukt, kur vien tīk, viņš nevienam vairs nebija vajadzīgs. Šī doma atvaļinātajam kapteinim iedvesa šausmas. Ko lai viņš iesāk Dānijā, kur nav bijis vairāk nekā divdesmit gadu, kur viņam nav ne sakaru, ne stāvokļa, ne naudas? Viņš drudžaini meklēja kādu izeju un nevis taisījās uz projām braukšanu, bet gan vienā laidā apsēda admiralitātes kolēģiju ar lūgumiem, lai viņu pieņem atpakaļ dienestā. Šajos lūgumos Vituss Berings katru reizi norādīja, ka pirms gadiem esot piedalījies jūras braucienā uz Indiju. Acīm redzot, šo jūras braucienu viņš uzskatīja par savu galveno trumpi, tāpēc ka tajos laikos krievu flotē bija maz pieredzējušu jūrnieku, kuriem gadījies doties tik tālos jūras ceļos. Starp citu, viņš jau iepriekš bija ar mieru pieņemt jebkuru amatu.

1724. gada augustā Beringa lūgumus beidzot ievēroja un ļāva viņam atgriezties flotē. Viņš no jauna kļuva par fregates komandieri, tomēr tā bija nevis vairs deviņdesmit lielgabalu fregate, bet gan krietni mazāka — ar sešdesmit lielgabaliem. Arī dienesta pakāpe viņam palika agrākā — flotes kapteinis.

Līdz mūsu dienām saglabājies tikai viens vienīgs Beringa portrets, turklāt arī tas nav pilnīgi neapšaubāms. Portretā attēlota tukla vīra seja ar uzblīdušiem, gaļīgiem vaigiem, pilnīgām lūpām un dubultzodu. Spriežot pēc aprakstiem, tāds viņš arī bijis — liela auguma, uzburbis, tukls vīrs ar labsirdīgu, mīkstu, neapņēmīgu, svārstīgu raksturu. Par viņa gausumu un nedrošību, enerģijas trūkumu vienprātīgi raksta visi, kuri kuģojuši kopā ar viņu. Atzīmēta arī vēl kāda cita

īpašība — attiecībās ar padotajiem Berings bijis labsirdīgs. Tajā skarbajā, nežēlīgajā gadsimtā šādu rakstura īpašību visi, pat viņa apakšnieki, uzskatīja par trūkumu.

Un tad šim cilvēkam, kurš savos četrdesmit četros mūža gados nebija paveicis nekā ievērojama un nebija pratis iegūt priekšniecības labvēlību, Pēteris Pirmais uzticēja Leibnica grandiozās ieceres izpildi — no jauna atklāt Ameriku un uzzināt, cik tālu tā atrodas no Āzijas.

Kāpēc?

Mēs to nezinām, mēs varam izteikt vienīgi minējumus. Bez šaubām, zināma nozīme bija faktam, ka Berings tālajos jaunības gados piedalījies jūras braucienā uz Indiju. Pēteris šo faktu, protams, ņēma vērā, tomēr diezin vai šis apstāklis bija izšķirošais. Izteiktas pat domas, ka Berings iecelts par ekspedīcijas priekšnieku tieši tāpēc, ka priekšniecība ar viņu nebija apmierināta.

Mūsu dienās šāds apgalvojums liekas pārāk dīvains, neticams. Turpretim astoņpadsmitajā gadsimtā un arī vēlāk Krievijā tā šķita pilnīgi dabiska parādība. Be-ringu taču sūtīja uz Sibīriju, un Sibīrija bija trimdas vieta. Turklāt tā bija trimdas vieta ne vien tiem, kurus patiešām izsūtīja, bet arī visiem ierēdņiem, kurus uz Sibīriju nosūtīja dienestā. Ja kādu augstmani aizsūtīja uz Toboļsku un iecēla par Sibīrijas gubernatoru, viņš zināja — un arī visi citi zināja —, ka šī iecelšana uzskatāma par sodu. Varbūt Beringu aizsūtīja atklāt Ameriku tieši tāpēc, ka viņu uzskatīja par necienīgu dienestam Pēterburgā?

Šo pieņēmumu, šķiet, apstiprina fakts, ka Berings nemaz neslēpa savu neapmierinātību ar iecelšanu šajā amatā. Vēstulēs, ko Berings abu ekspedīciju laikā rakstījis dažādām ietekmīgām personām, viņš nemitīgi lūdz aizlikt kādu labu vārdu, lai viņu atbrīvojot no ekspedīcijas vadītāja amata un dodot viņam iespēju atgriezties mājās pie ģimenes. Viņš nemaz necentās veikt kādus varoņdarbus, viņš nevēlējās uzzināt, cik tālu no Āzijas atrodas Amerika.

Un tomēr šis pieņēmums, bez šaubām, ir nepareizs.

Pēteris bija pārāk ilgi lolojis ideju par Amerikas otrreizējo atklāšanu, pārāk augstu vērtēja šo ieceri, lai to uzticētu necienīgam cilvēkam, kurš nebūtu spējīgs novest līdz galam nodomāto ekspedīciju. Pēteris labi pazina savu floti un savus virsniekus. Viņš noģida, ka Beringam piemīt vajadzīgās īpašības, un šis apstāklis mudināja valdnieku izraudzīties par ekspedīcijas vadītāju tieši viņu.

Nākotne pierādīja, ka Pēteris, izraugoties Beringu, nav kļūdījies.

PATS GARĀKAIS CEĻŠ PASAULE

Tātad Berings nevēlējās doties ceļojumā. Tomēr viņam nebija nekādas citas izejas.

Viņš varēja atgriezties Pēterburgā vienīgi pēc Pētera instrukcijas izpildīšanas. Berings līdzinājās cilvēkam, kurš iedzīts caurulē, un saprot, ka varēs izlīst dienas gaismā vienīgi tad, ja aizrāpos līdz pašam viņam caurules galam. To sapratis, viņš ķērās pie sava uzdevuma ar apbrīnojamu neatlaidību, stūrgalvību un lietišķumu.

Pēc dažām nedēļām Pēteris nomira, taču viņa pavēle joprojām palika spēkā. Varu Krievijā saņēma savās rokās Menšikovs, tuvākais Pētera draugs un varenākais Pētera laika augstmanis. Aleksandrs Menšikovs bija cēlies no zemas kārtas — staļļa puiša dēls, bērnībā tirgojies ar pīrādziņiem Maskavas ielās, un dzimtā aristokrātija — kņazu un bajāru pēcnācēji — viņu nīda un neieredzēja. Aristokrātija sapņoja, ka nosēdinās tronī mazgadīgo Pētera mazdēlu, kuru, tāpat kā viņa vectēvu, sauca par Pēteri Aleksej eviču, careviča Alekseja Petroviča vienīgo dēlu (Aleksejs Petrovičs — Pētera dēls no pirmās laulības).

Aleksejs Petrovičs visu mūžu turējās draugos ar bajāriem un nīda tēva reformas, un Pēteris viņu so- i

dīja ar nāvi. Tagad, kad Pēteris bija miris, bajāri cerēja pasludināt par valdnieku uz nāvi notiesātā careviča dēlu. Tomēr Menšikovs izlēma citādi. Balstīdamies uz Pētera izveidoto gvardi, viņš nosēdināja tronī Pē-

tera otro sievu Katrīnu, kura kļuva par ķeizarieni Katrīnu Pirmo.

Tā pirmo reizi vēsturē Krievijas cara troni ieņēma sieviete.

Katrīna Pirmā, tāpat kā Menšikovs, nebija cēlusies no dižciltīgajiem. Viņa, lietuviešu zemnieka meita Marta Skavronska, jaunībā no Lietuvas bija pārcēlusies uz Vidzemi un kalpojusi Alūksnē luterāņu mācītāja Glika ģimenē par aukli. Marta Skavronska pārvērtās par Katrīnu Aleksej evnu 1703. gadā, pieņemot pareizticību un kļūstot par Pētera Pirmā sievu. Pēteris iemīlēja Katrīnu kādā no saviem karagājieniem, un Menšikovs, Pētera labākais draugs, bija sekmējis šo laulību noslēgšanu. Katrīnas attieksme pret Menšikovu bija teicama, un viņš, padarīdams Katrīnu par Krievijas ķeizarieni, zināja, ka vara paliks viņa paša rokās.

Menšikovs, tuvākais Pētera līdzgaitnieks, sagrābis varu savās rokās, visur uzsvēra, ka turpināšot Pētera politiku. Pilnīgi dabiski, nebija ko cerēt, ka Menšikovs atcels ukazu, ko Pēteris parakstījis īsi pirms nāves. Berings to saprata un steigšus gatavojās aizbraukšanai.

Ar Pētera ukazu bija iecelti arī divi galvenie Be-ringa palīgi — leitnants Martins Spanbergs un leitnants Aleksejs Cirikovs. Martins Spanbergs, tāpat kā Berings, bija dānis. Tomēr viņiem abiem nebija nekā kopēja, viņi necieta viens otru un nepriecājās par kopēju dienestu. Atšķirībā no Beringa Spanbergs vāji runāja krieviski, turklāt lasīja un rakstīja vēl sliktāk. Viņu daudzināja kā labu jūrnieku, bet rupju, cietsirdīgu cilvēku. Astoņpadsmitajā gadsimtā rupjība, cietsirdība un nežēlība bija visai parastas un pierastas, un tāpēc vajadzēja būt patiešām ļoti rupjam un ļoti nežēlīgam, lai laikabiedri ievērotu šīs īpašības. Spanbergs bija ārkārtīgi rupjš un cietsirdīgs, saviem padotajiem pastāvīgi draudēja ar pātagu un karātavām un pat savam dienesta biedram leitnantam Čirikovam solīja nocirst, degunu un ausis. Viņu ^nepavisam neinteresēja jautājums par to, vai starp Āziju un Ameriku pastāv jūras šaurums. Tomēr viņš bija lielisks

jūrnieks un pārzināja jūrlietas visos sīkumos — gan prata būvēt kuģus, gan ari tos labi vadīja. Atšķirībā no Beringa Spanbergs ekspedīcijā saskatīja iespēju taisīt karjeru un centās šo gadījumu izmantot.

Leitnants Aleksejs Iļjičs Cirikovs, trešais paša Pētera ieceltais ekspedīcijas loceklis, bija pavisam citāda kaluma vīrs. Laikabiedri daudzina viņu kā izglītotu, daudz lasījušu cilvēku. Viņš lieliski pārzināja jūrlietas un ģeogrāfisko atklājumu vēsturi. Acīm redzot, viņš vienīgais no visiem trim ne tikai pilnīgi saprata ekspedīcijas zinātniskos mērķus, bet arī tos augstu vērtēja. Tomēr tajā laikā Cirikovs bija vēl ļoti jauns — viņam bija tikai nepilni divdesmit divi gadi. īsi pirms ekspedīcijas viņš bija pabeidzis Jūras akadēmiju Pēterburgā, turklāt absolvējis to spoži. Leitnanta dienesta pakāpi viņam piešķīra pirms termiņa «par sekmēm zinībās, kurās bijis pārāks par citiem», tomēr tālos jūras braucienos leitnants nebija piedalījies un jūrnieku aprindās nebija paspējis iemantot sevišķu cieņu. Dabiski, ka tādi jūrnieki praktiķi kā Berings un Spanbergs, būdami bez jebkādas izglītības, taču ar milzīgu pieredzi, netaisījās sevišķi rēķināties ar Cirikovu. Turklāt jauneklis bija ļoti vienkāršs, kluss un kautrīgs un it kā tīšuprāt centās turēties ēnā, palikt nemanāms. Sava tiešā priekšnieka Beringa pavēles viņš izpildīja precīzi un bez kurnēšanas. Spanbergu viņš nevarēja ciest un ilgajos kopējā dienesta gados pa laikam atklāti naidojās ar šo cilvēku. Tomēr arī nīzdamies Cirikovs vairījās no asām sadursmēm un bieži piekāpās, un rupjais, pašpārliecinātais Spanbergs ar jaunekli maz rēķinājās.

Ekspedīcijas ļaudis atstāja Pēterburgu atsevišķās grupās 1725. gadā starp 24. janvāri un 5. februāri. Pavisam ceļā devās vairāk nekā sešdesmit vīru — matroži, zaldāti, stūrmaņi, gardemarīni (Jūras akadēmijas praktikanti). Viņus pavadīja ļoti daudzi pajūgi, kuros veda buras, virves, tauvas, enkurus, ķēdes un naglas kuģu būvei, kā arī pārtiku. Tagad nav viegli pat iedomāties, kādas grūtības nācās pārvarēt ekspedīcijai, lai pāri visai Sibīrijai nokļūtu līdz Klusā okeāna krastiem. Trakts, pa kuru varēja braukt pajūgi, veda tikai līdz

Toboļskai. Tālāk līdz pašai Ohotskas jūrai nebija ne ceļu, ne taku.

Uz Toboļsku ekspedīcija devās cauri Vologdai, Tot-mai, Ustjugai, Soļvičegodskai, Soļikamskai, Tjumeņai. Šo ceļu zirgu pajūgi nobrauca ļoti ātri — pusotra mēneša laikā. 1725. gada 16. martā ekspedicijas ļaudis ar visiem vezumiem ieradās Toboļskā, Irtišas krastā.

Tikko Irtišā izgāja ledus, ļaudis ar visu mantibu iesēdās laivās un laidās lejup pa straumi — līdz Irtišas ietekai Obā. Pēc tam īrās uz augšu pa Obu — līdz Ketas ietekai Obā. Tad virzījās uz augšu pa Ketu — gandrīz līdz pašai tās iztekai. Ketas izteku no Jeņi-seiskas šķīra tikai septiņdesmit kilometru. Šo ceļa posmu veica pajūgos un nokļuva Jeņisejas krastā.

No jauna ļaudis pārkravāja mantību laivās un īrās uz augšu pa Jeņiseju — līdz Angāras ietekai Jeņisejā. Tad uz augšu pa Angāru — līdz Iļimas ietekai Angārā. Iegriezās Iļimā. Septembris jau gāja uz beigām, un Iļimā parādījās ledus. Ekspedīcija virzījās uz priekšu, kamēr vien bija iespējams, bet drīz vien vajadzēja apstāties un uzsākt pārziemošanu.

Nākamā — 1726. gada pavasarī, tikko upēs izgāja ledus, ceļotāji devās tālāk. No Iļimas augšteces līdz Ļenai nav tālu. Pārgājuši pāri ūdensšķirtnei, ekspedīcijas locekļi iznāca Ļenas krastā pie Ustjkutas ciema. No jauna sēdās laivās un laidās pa Ļenu uz leju līdz Jakutskai. Jakutskā ekspedīcija ieradās 1726. gada jūnija otrajā pusē.

Atlika pats grūtākais ceļa posms. Upes starp Ļenu un Ohotskas jūru ir straujas, krāčainas, maz piemērotas kuģošanai un, galvenais, nav savijušās ar savām pietekām tik cieši kā bezgalīgajā Sibīrijas līdzenumā. No Jakutskas uz Ohotsku tajos laikos nebija pat iestaigātu taku — tikai kalni, ko klāja lapegļu un ciedru priežu taiga.

Bet Beringa vienība, šķērsodama Sibīriju, bija stipri izaugusi — galvenokārt nāca klāt namdari un citi meistari, kuri bija nepieciešami kuģu būvēšanā. Be-rings tos līga visur, kur vien varēja. Jo sevišķi bija palielinājies kravas apjoms. Uz austrumiem no Ļenas nekur nevarēja sagādāt nekādu pārtiku, izņemot

varbūt vienīgi zivis. Jakutskā vajadzēja salūkot miltus vairākiem gadiem. Tik daudz miltu uzreiz nemaz nevarēja dabūt. Bija jāmeklē kāda izeja, un Berings nolēma rīkoties pēc šāda plāna.

Viņš sadalīja ekspedīcijas ļaudis trīs vienībās. Pirmajai vienībai vajadzēja doties ceļā jāšus zirgos, ņemot līdzi lielāko tiesu sagādātā provianta un vieglākās mantas. Šo vienību vadīja pats Berings. Otrajai vienībai ar vissmagākajām mantām, ar vislielāko kravu, braucot laivās pa upēm, vajadzēja mēģināt nokļūt pēc iespējas tuvāk Ohotskas jūrai. Otrās vienības vadību Berings uzdeva Španbergam. Trešajai vienībai vajadzēja pārziemot Jakutskā, sagādāt pēc iespējas vairāk pārtikas un 1727. gada pavasarī nogādāt to Ohotskā. Šo vienību, pašu mazāko, uzticēja Cirikovam.

Pirmā ekspedīcijas vienība izgāja no Jakutskas augusta beigās ar 663 zirgiem. Katrs zirgs nesa piecus pudus smagu nastu. Ceļš līdz Ohotskai bija tik grūts, ka 267 zirgi pa ceļam nobeidzās. Un tomēr Berings ar saviem ļaudīm jau oktobra pirmajā pusē sasniedza Ohotsku — kopš ekspedīcijas izbraukšanas no Pēterburgas bija pagājuši divdesmit mēneši.

Daudz sliktāk veicās Španberga vienībai. Tā devās ceļā pa upēm ar trīspadsmit plakandibena laivām. Laivas uzbūvēja ar plakaniem dibeniem tāpēc, lai vieglāk varētu tikt pāri sēkļiem, taču ar to līdzēt neko lielu nevarēja, jo laivas bija smagi piekrautas un iegrima dziļi ūdenī. Sākumā ar laivām laidās uz leju pa Ļenu — līdz Aldānas ietekai Ļenā. Tad virzījās uz augšu pa Alaānu — līdz Maijas ietekai, pa Maiju — līdz Judomas ietekai. No visām Ļenas baseina upēm Judoma pienāk vistuvāk Ohotskas jūrai. Španbergs zināja, ka upes līkumā, no kurienes sākas vistuvākais ceļš uz Ohotskas jūru, uzstādīts liels koka krusts. Tajos laikos šo zīmi pie Judomas dēvēja par Judomas krustu. Līdz Judomas krustam vajadzēja nokļūt par katru cenu, iekām upe vēl nav aizsalusi. Španbergam tas neizdevās.

Viņa laivas iesala ledū, kad līdz Judomas krustam vēl palika vairāki simti kilometru. Upe aizsala novembra sākumā. Ko darīt? Pārziemot šeit un doties

tālākajā ceļā nākamo vasaru? Taču bez šīm kravām nav iespējams uzbūvēt kuģi. Ja ļaudis ar mantām iestrēgs šeit, jūras brauciens būs jāatliek uz veselu gadu. Španbergs, būdams rosīgs un enerģisks vīrs, nevarēja pieļaut tādu aizkavēšanos. Viņš pieprasīja no jakutiem un tungusiem, kuri mitinājās Judomas krastos, lai tie sagādā suņu aizjūgus un nartas. Piespiest iezemiešus paklausīt Španbergs varēja vienīgi ar spēku, un viņš tos piespieda ar varu — ar pātagu un karātavām. Izdevās savākt simt aizjūgu, un viņš pavēlēja pārkraut nartās mantas, ko līdz šim bija vedis laivās. Tomēr arī simt nartās visa krava nesatilpa, un daļu vajadzēja pamest upes krastā.

Sākās šausmīgi grūts gājiens bargā ziemas salā pāri kalniem un sniega tuksnešiem, cauri mežiem. Nartas pavadīja arī to īpašnieki — jakuti un tungusi, ko Španbergs bija mobilizējis ar varu. Pārtikas nepietika, un sākās bads. «Pa ceļam,» Berings vēlāk rakstīja ziņojumā, «sāka ciest badu visa komanda, un aiz bada ēda sprāgušu zirgu gaļu, jēlmītas ādas somas un visādas jēlmītas ādas, kažokādas apģērbu un apavus.» Tungusi lūkoja bēgt kur kurais, aizvedot līdzi savus suņus. Španbergs sāka bēgļus tvarstīt, taču tie bez pēdām pazuda taigā. Gājiens ilga divus mēnešus. 1727. gada janvāra beigās četrdesmit nartas no simt aizkūlās līdz Ohotskai. Sešdesmit nartu krava, kas netika nogādāta līdz galam, pamesta gulēja sniegā visa ceļa garumā.

Pa to laiku Berings Ohotskā bija nokļuvis ārkārtīgi grūtā stāvoklī. Ohotskā, vienīgajā krievu ciematā pie Ohotskas jūras, toreiz bija tikai kādas desmit mājas. Kopā ar Beringu atnākušie ļaudis nevarēja atrast sev telpas, un viņiem vispirms vajadzēja būvēt mitekļus, kā arī klētis mantu glabāšanai. Turklāt atklājās, ka Beringa atvestajiem zirgiem nemaz nav barības, un viņi katru dienu desmitiem nobeidzās aiz bada. No zirgiem tātad nebija nekāda labuma, un cilvēkiem pašiem vajadzēja stiept uz pleciem baļķus un akmeņus. Un tad ziemas vidū pēkšņi noskaidrojās, ka Španbergs pa ceļam pazaudējis lielāko daļu mantu, kas nepieciešamas kuģa būvei. Vajadzēja bez kādas

vilcināšanās glābt kravu. Berings tūliņ nosūtīja atpakaļ uz Judomu visus ļaudis, kas vien spēja kustēties. Tagad vairs nebija pat suņu, un cilvēki paši jūdzās nar-tās. Februāra bargajā salā nartu vilkšana bija tik grūta un moku pilna, ka daudzi ceļā nomira. Tagad lūkoja bēgt ne vien tungusi, bet arī krievi. Taču Španbergs pēc sava paraduma nežēlīgi sodīja nepaklausīgos, un aprīlī lielākā daļa kravas jau atradās Ohotskā.

Beringam nu vajadzēja izlemt, ko darīt tālāk. No kurienes sākt jūras braucienu uz ziemeļiem? Pētera instrukcijā par to bija teikts visai neskaidri: «Kamčatkā vai citā vietā tajos novados uzbūvēt vienu vai divus nelielus kuģus ar klāju.» Tātad Berings, nepārkāpdams instrukciju, ar pilnām tiesībām varēja uzbūvēt savu kuģi Ohotskā un uzsākt jūras braucienu no šejienes; apbraucis apkārt Kamčatkas dienvidu galam, viņš varēja burāt uz ziemeļiem, nemaz nepār-kraujot kravas. Tā būtu visprātīgākā rīcība, prasītu mazāk darba un ietaupītu laiku. Tomēr Berings šo plānu noraidīja. Viņš izlēma citādi: nogādāt kravu Kamčatkas austrumu piekrastē, tur uzbūvēt kuģi un no turienes sākt jūras braucienu. Iespējams, ka te izpaudās viņam raksturīgās antipātijas pret pārāk enerģisku rīcību. Bez tam viņš, acīm redzot, pārspīlēja briesmas, kādas varēja draudēt jūras braucienā apkārt Kamčatkai. Tomēr visdrīzāk jādomā, ka Beringu iekārdināja kāds nepabeigts kuģītis, tā saucamais šitiks, ko viņš bija atradis Ohotskā. Kuģīša būvi varēja viegli pabeigt dažās nedēļās, pārburāt pāri Ohotskas jūrai un nokļūt līdz Kamčatkai. Protams, nebija ko domāt ar šādu nelielu kuģi doties pa Kluso okeānu uz ziemeļiem.

Šitikus būvēja tā: izdobtā koka stumbrā nostiprināja brangas, ko apšuva ar dēļiem, tāpēc šādus kuģus dēvēja par šitikiem (no krievu vārda „шить" — šūt). Šitiki bija metrus desmit gari un metrus četrus plati kuģi. Pabeidzis Ohotskā atrasto šitiku, Berings to nosauca par «Fortunu» un nekavējoties pavēlēja sākt to piekraut. Protams, «Fortūnā» neietilpa ne puse vajadzīgo mantu. Jau 30. jūnijā «Fortūna» Španberga vadībā izgāja jūrā un ņēma kursu uz Kamčatku, tomēr

nevis uz tās austrumu krastiem, bet gan uz tuvāko — rietumu piekrasti, uz Boļšajas upes grīvu pie Ohot-skas jūras.

Pēc dažām dienām — 3. jūlijā — Ohotskā ieradās Cirikovs ar saviem ļaudīm. Atšķirībā no Španberga viņš tālo ceļu bija nogājis bez sevišķiem kavēkļiem un atvedis no Jakutskas 2300 pudu miltu.

Cirikovs, uzzinājis par Beringa rīkojumiem, nemaz neslēpa neapmierinātību un sašutumu. Ja jau atmesta doma par liela kuģa būvi Ohotskā, tad, pēc viņa uzskata, vajadzējis pamēģināt nogādāt mantas ar kuģi tieši Kamčatkas austrumu krastā. Taču runāt par to bija vēlu, jo «Fortūna» jau atradās jūrā.

Spanbergs dažās dienās aizburāja līdz Boļšajas upes grīvai un tūliņ ķērās pie kuģa izkraušanas. Pie Boļšajas grīvas atradās krievu apmetne — Bojšereckas cietoksnis jeb vienkārši Boļšerecka ar četrpadsmit sētām. Šeit Spanbergs atrada vēl vienu šitiku, tūliņ to pievāca un ar abiem šitikiem burāja atpakaļ pāri Ohotskas jūrai.

Ohotskā abos šitikos sakrāva atlikušās mantas, un 3. septembrī Berings ar visiem ekspedīcijas locekļiem jau atradās Boļšereckā.

Tālāko ceļu uz Kamčatkas austrumu piekrasti paredzēja veikt tā: laivās irties uz augšu pa Boļšajas upi, cik tālu būs iespējams, pēc tam ragavās aizbraukt līdz Kamčatkas upei, kas tek uz austrumiem, un pa to laivās laisties uz leju līdz Klusajam okeānam. Tas bija sensenais tradicionālais krievu ceļotāju paņēmiens — irties uz augšu pa vienu upi, pēc tam pārvilkt kravu pāri ūdensšķirtnei un tālāk braukt laivās pa citu upi. Krievijas un Sibīrijas līdzenumos ar biezu upju tīklu labāka pārvietošanās paņēmiena nebija. Turpretim šeit, Kamčatkas pussalā, varēja izmantot arī citu paņēmienu — apbraukt apkārt pussalai pa jūru. Tādējādi varētu iztikt bez kravu pārkraušanas — ļoti svarīgs apstāklis, ievērojot to, ka ekspedīcija veda līdzi milzīgu daudzumu mantu. Tomēr Berings, kas aizvien uzskatīja ierastos ceļus par mazāk riskantiem, deva priekšroku upēm.

Ceļotāji uzbūvēja laivas, pārkrāva mantas no

kuģiem laivās un īrās uz augšu pa Boļšajas upi. Bija jau vēls rudens. Kad uzsniga sniegs un upe aizsala, kravu pārvietoja nartās, ko vilka suņi. Šeit rīkojās tāpat kā ceļā starp Jakutsku un Ohotsku — ar varu atņēma kamčadaliem suņu aizjūgus un ar varu piespieda aizjūgu īpašniekus pavadīt ekspedīciju, vadīt suņu aizjūgus vai arī nest nastas uz saviem pleciem. Beringa ekspedīcija atnesa kamčadaliem neizsakāmu postu — kravu pārvadāšanā nodarbinātie kamčadali palaida garām izdevīgu laiku ziemas medībām, kas viņiem deva pārtiku visam gadam, bet suņi — viņu vērtīgākais īpašums — gandrīz visi aizgāja bojā. Kamčadali bēga kur kurais un dumpojās, bet Spanbergs pēc sava paraduma nežēlīgi pārmācīja nepaklausīgos. Berings ziņojumā par šo gājienu rakstīja: «Katru vakaru izkārpījām sniegā sev mītni naktsguļai un to no virsas pārklājām, jo te plosās nikni puteņi, ko šejienes vīzē par purgu dēvē; bet, ja sniegputenis uzbruks klajā laukā un mītni iztaisīt nepaspēs, ļaudis ieputinās sniegā un tālab gals klāt.»

Kamčatkas upes grīvu pie Klusā okeāna ceļotāji sasniedza 1728. gada martā. Bija pagājuši vairāk nekā trīs gadi kopš tās dienas, kad ekspedīcija atstāja Pēterburgu. 4. aprīlī uzsāka būvēt kuģi, dodot tam nosaukumu «Gabriels». Kuģa būve ilga visu pavasari. «Gabriels» bija 21 metru garš — tiem laikiem krietni liels kuģis, un to pabeidza jūlija pirmajās dienās. 8. jūlijā kuģi nolaida ūdenī un steigšus sāka piekraut tā tilpnes. Līdzi ņēma pārtiku četrdesmit cilvēkiem vienam gadam.

PIRMAIS BERINGA JŪRAS BRAUCIENS

Ekspedīcija devās gar Āzijas piekrasti uz ziemeļiem, kā bija norādīts Pētera instrukcijā. Jo tālāk uz ziemeļiem aizstiepās krasts, jo vairāk tas aizvirzījās uz aus-trumiem, it kā tiekdamies pretim Amerikai. Vispār šos novadus krievi jau pazina un bija tos aptuveni iezīmējuši kartē. 28. jūlijā kuģis pagāja jarām Anadiras upes grīvai. Tā bija pati tālākā vieta Āzijas austrumos, par

kuru tajos laikos bija kaut cik skaidras ziņas. Par zemēm, kas atradās vēl tālāk uz austrumiem, klīda vienīgi miglainas valodas.

Uz ziemeļiem no Anadiras grīvas Berings atklāja līci, ko nosauca par Krusta līci. Aiz Krusta līča krasts strauji nosliecās uz austrumiem un pat uz dienvidaustrumiem. 6. augustā «Gabriels» izmeta enkuru pie kādas mazas upītes, lai piepildītu mucas ar dzeramo ūdeni. Pie kuģa ādas laiviņā pieīrās astoņi čukči. Berings atļāva atbraucējiem uzkāpt uz kuģa klāja un sāka viņus izprašņāt ar Kamčatkā paņemto tulku korjaku palīdzību. Iztaujāšana diemžēl deva visai niecīgus rezultātus — korjaki, acīm redzot, slikti saprata čukču valodu. Tomēr noskaidrojās kāds svarīgs apstāklis: čukčiem bija pazīstama Kolimas upe, kas ietecēja Ziemeļu Ledus okeānā. Par šo ziņu sevišķi interesējās Čirikovs — viņam šķita, tas ir pierādījums, ka Klusais okeāns savienojas ar Ziemeļu Ledus okeānu! Čirikovs pats ņēmās izprašņāt čukčus, bet viņu gaidīja vilšanās. Noskaidrojās, ka čukči gājuši uz Kolimu pa sauszemi, nevis braukuši laivās pa jūru. Izvaicātie nezināja, vai no viņu ciemata līdz Kolimas grīvai varot aizbraukt pa jūru.

10. augustā Āzijas krasts no jauna strauji pagriezās uz ziemeļiem. Čirikovs priecājās — varbūt šeit sākas jūras šaurums, kas savieno Kluso okeānu ar Ziemeļu Ledus okeānu. Viņš par to ieminējās Beringam, un tas, Čirikovam par lielu izbrīnu, atbildēja:

_ — Redzat, cik labi. Jūras šaurums tātad atrasts, Āzija un Amerika nesavienojas, un mēs varam griezties atpakaļ.

Šī atbilde Čirikovu pārsteidza. Viņš sāka pierādīt, ka jāizbraucot viss jūras šaurums un jāgriežoties atpakaļ tikai tad, kad viņi pārliecināšoties, ka patiešām atburājuši Ziemeļu Ledus okeānā. Bez tam vajagot noteikt, cik plats ir šis jūras šaurums, un uzzināt, cik tālu atrodas Āzija no Amerikas ...

Berings nekā neiebilda un, šķiet, piekrita Čirikova iebildumiem. «Gabriels» joprojām burāja gar Āzijas piekrasti uz ziemeļiem. Čirikovs gaidīja, ka piekraste

kuru katru bridi noslieksies uz rietumiem. Tomēr krasts joprojām aizstiepās uz ziemeļiem. Tā pagāja trīs dienas. 13. augustā, kad «Gabriels» bija sasniedzis 65°30' z. pl., Berings pēkšņi sasauca savā kajītē virsnieku padomi un izvirzīja jautājumu: ko darīt tālāk?

Beringam piemita īpašība, neparasta astoņpadsmitā gadsimta cilvēkam, -— demokrātisms. Ikvienā grūtā, sarežģītā situācijā viņš mēdza prasīt padomu saviem ļaudīm, apspriesties ar viņiem, uzklausīt apakšnieku domas, ļaudams viņiem pilnu vaļu pateikt savu sakāmo un nemaz nepiktodamies, ja kāda viedoklis bija gluži pretrunīgs viņa paša uzskatiem. Bieži viņš prasīja padomu ne vien tuvākajiem palīgiem, bet pat vienkāršiem matrožiem, šī Beringa rakstura īpašība aizvien izpelnījusies neskaitāmus pārmetumus — to pēluši gan viņa laikabiedri, gan vēlāk viņa ceļojumu pētnieki. Laikabiedri apvainoja Beringu, ka viņš bijis kūtrs, gauss, nenoteikts, ka viņam trūcis enerģijas, ka viņš neesot pratis komandēt, neesot pratis uzturēt disciplīnu, pētnieki vēlākajos laikos — ka viņš pūlējies nodrošināties pret nevēlamām sekām, centies slēpties aiz citu domām un vairījies no atbildības. Tomēr uzmanīga faktu analīze neapstiprina šos spriedumus. Berings ar apbrīnojamu iecietību uzklausīja visu domas, labprāt piekāpās mazsvarīgos jautājumos, turpretim patiešām svarīgos jautājumos aizvien pieņēma to lēmumu, kuru pats uzskatīja par pareizu. Acīm redzot, viņa tieksme apspriesties izrietēja no pārliecības, ka grūtos apstākļos ļaudis labprātāk izpildīs tos lēmumus, kuru pieņemšanā paši piedalījušies.

13. augusta apspriedē, kā redzams pēc «Gabriela» žurnāla, tika izteikti divi pretēji viedokļi.

Pirmo izvirzīja Španbergs. Viņš ieteica burāt uz ziemeļiem vēl trīs dienas un pēc tam uzņemt kursu atpakaļ. Viņš sprieda tā: esot jau augusta vidus, vasara šajos platuma grādos beidzoties agri, «Gabriels» varot iestrēgt ledos un neesot zināms, kas notikšot pēcāk.

Otru viedokli izteica Čirikovs. Viņš apgalvoja, ka ekspedīcijas mērķi neesot sasniegti. Neesot zināms, vai viņi patiešām sasnieguši jūras šaurumu, kas ved no Klusā okeāna uz Ziemeļu Ledus okeānu. Neesot

zināms, cik tālu no šejienes līdz Amerikai. Nekādi ledi pagaidām neesot manāmi. Tātad vajadzētu burāt tālāk.

Čirikova domas žurnālā pierakstītas tā: «Tā kā nav ziņu, līdz kādam platuma grādam aizstiepjas Āzijas austrumu krasts un tāpēc nevaram droši zināt, vai jūra šķir Āziju no Amerikas, kamēr neaiziesim līdz Kolimas upes grīvai vai līdz lediem — tā kā ir zināms, ka Ziemeļu jūrā allaž klejo ledi — tālab mums visādā ziņā atbilstoši Jūsu Labdzimtībai dotajam ukazam jāburā gar piekrasti, ja vien kavēkļus neradīs ledi vai krasts neaizvirzīsies uz rietumiem Kolimas upes grīvas virzienā, līdz vietām, kas norādītas iepriekš minētajā viņa majestātes ukazā; bet, ja zeme aizvirzīsies vēl tālāk uz ziemeļiem, tad līdz šā mēneša divdesmit piektajam datumam šajos apvidos jāmeklē vieta, kur varētu pārziemot...»

Čirikovam neapšaubāmi bija taisnība, bet Španber-gam neapšaubāmi nebija taisnība. Tomēr Berings pievienojās Španberga domām un līdz ar to izšķīra jautājumu.

«Gabriels» vēl trīs dienas burāja uz ziemeļiem pa jūras šaurumu, ko tagad visā pasaulē sauc par Beringa jūras šaurumu. Tomēr Berings redzēja tikai vienu šauruma krastu un nevarēja zināt, vai tas patiešām ir jūras šaurums. Īstenībā jūrnieki jau bija izbraukuši Ziemeļu Ledus okeānā. Tomēr Berings to nezināja. No Amerikas viņu šeit šķīra kādi astoņdesmit kilometri. Tomēr viņš nezināja arī to. Viņam būtu vajadzīga tikai kāda nedēļa, lai pilnīgi droši noskaidrotu visu, ko no viņa bija prasījis Pēteris. Tomēr 16. augustā uz 67°8" z. pl. «Gabriels» uzņēma kursu atpakaļ uz Kamčatku.

1. septembrī ekspedīcija atgriezās Kamčatkas upes grīvā un tur pārziemoja.

Par Beringa ceļojumiem daudz rakstīts — gan astoņpadsmitajā, gan deviņpadsmitajā gadsimtā, gan mūsdienās — padomju laikā. Un visi, kas vien rakstījuši par viņa pirmo ekspedīciju, palikuši nesaprašanā, kā Berings varējis neievērot, ka nav izpildījis Pētera instrukciju. Kā Berings varējis neapzināties, ka viņam nav drošu pierādījumu ne par jūras šaurumu starp

Kluso okeānu un Ziemeļu Ledus okeānu, ne par to, ka Āzija nav savienota ar Ameriku? Kā gan viņš, ziedojis tik daudz pūļu un laika ekspedīcijas sagatavošanai, parādījis tik stingru gribu, transportējot kravas, pārvarot Sibīrijas bezgalīgos plašumus un būvējot kuģi, varējis griezties atpakaļ, kad jau gandrīz bija sasniedzis mērķi, un līdz ar to vieglprātīgi pakļaut šaubām visus savus ilgo gadu pūļu rezultātus? Šo jautājumu uzdevuši daudzi un nav atraduši atbildi — tāpēc, ka meklējuši atbildi tur, kur tā nav atrodama.

Pēc atgriešanās Kamčatkā Berings, domājams, centās sasniegt tikai vienu mērķi — pēc iespējas ātrāk atgriezties Pēterburgā. Tomēr sākumā viņš šo nodomu rūpīgi slēpa no saviem ceļabiedriem. Bez šaubām, Berings centās nodrošināties pret iespējamiem apvainojumiem, ka tīšuprāt nav izpildījis Pētera instrukciju. Varētu, piemēram, apgalvot, ka viņš ne reizi nav mēģinājis sasniegt Amerikas krastus. Un Berings paziņoja visiem ekspedīcijas locekļiem, ka nākamajā vasarā taisoties burāt ar «Gabrielu» tieši uz austru-miein — uz Amerikas krastiem. Šim jūras braucienam ļaudis gatavojās visu ziemu, labodami kuģi un piekraudami tā tilpnes. 1729. gada 5. jūnijā «Gabriels» izgāja no Kamčatkas grīvas un devās tieši uz austru-miem.

Krievu jūras braucēji kuģoja tajā Klusā okeāna rajonā, ko tagad sauc par Beringa jūru. Kapteinim toreiz nenāca ne prātā, ka pēcteči nosauks šo jūru viņa vārdā. Šoreiz viņš patiešām nepavisam necentās ne šķērsot, ne arī izpētīt šo jūru. Noburājis kādus divsimt kilometrus vai mazliet vairāk, «Gabriels» jau pēc trim dienām — 8. jūnijā mainīja kursu un devās uz dienvidiem.

Berings, dabiski, nemaz necerēja, ka uzdursies Amerikai divsimt kilometru attālumā uz austrumiem no Kamčatkas. Pagājušajā vasarā viņš, kuģodams Beringa jūras šaurumā, taču bija nokļuvis tālāk uz austrumiem un tomēr nebija uzdūries Amerikas krastiem. «Gabriels» apbrauca apkārt Kamčatkas dienvidu galam un iegāja Ohotskas jūrā. 23. jūnijā jūras braucēji jau izmeta enkuru Ohotskā.

Berings, nezaudēdams nevienu dienu, tūliņ traucās uz Pēterburgu. 29. augustā viņš jau bija sasniedzis Jakutsku, tajos laikos nedzirdētā ātrumā šķērsoja visu Sibīriju un 1730. gada 1. martā, pēc piecu gadu ilgas prombūtnes, atauļoja Pēterburgā.

PIECI GADI

Kāpēc Berings izturējās tik dīvaini un tik pēkšņi pārtrauca savu ceļojumu, kuram tik cītīgi un ilgi bija gatavojies? Tomēr šī šķietami dīvainā Beringa izturēšanās liekas nesaprotama tikai tam, kurš aplūko viņa ekspedīcijas, nesaistot tās ar tiem ļoti svarīgajiem notikumiem, kuri tolaik risinājās Krievijā. Pētera iecerētās ekspedīcijas liktenis pilnā mērā bija atkarīgs no pārējo Pētera plānu un pasākumu likteņa — bet ap tiem tieši tajos gados iedegās ārkārtīgi nikna cīņa.

Piecos gados, kamēr Berings atradās projām no Pēterburgas, tur cits citu uz troņa nomainīja ķeizari, pacēlās godā, slavā un varenībā un krita nežēlastībā favorīti, vairākas reizes pašos pamatos tika grozīts valsts politikas kurss. Visas šīs straujās pārmaiņas atspoguļoja ārkārtīgi sīvo cīņu starp divām partijām — starp Pētera reformu piekritējiem un tiem, kuri vēlējās veco laiku atgriešanos Krievijā. Reformu piekritēju partiju galvenokārt veidoja Pētera laika darbinieki, zemas kārtas nedižciltīgi ļaudis, kas Pētera valdīšanas laikā bija izvirzījušies augstos amatos no sabiedrības zemākajiem slāņiem. Viņus atbalstīja tirgotāji, rūpnieki, sīkie un vidējie muižnieki, ierēdņi, kā arī Pētera gvardes pulku virsnieki. Pret viņiem cīnījās vecā Krievijas aristokrātija, senās feodālās dzimtas, kas kādreiz sēdēja bajāru domē, kuru Pēteris likvidēja, — kņazi Dolgorukiji, Goļicini, Tru-becki, Volkonski, Repņini. Pēteris atstūma veco aristokrātiju no valsts pārvaldes, piespieda augstmaņus pavirzīties sāņus, tomēr viņu rokās palika milzīgi zemes īpašumi ar neskaitāmām sādžām un dzimtcilvēkiem, palika milzīgas bagātības, un viņi joprojām tīkoja pēc agrākās varas un nedomāja atkāpties.

Cīņa sākās tūliņ pēc Pētera nāves un risinājās ar mainīgām sekmēm; ilgi neviens nevarēja pateikt, kura puse gūs uzvaru, un visa Krievija klusēdama ar sasprindzinātu uzmanību vēroja šo cīņu. Un kā lai nevēro, ja no tās iznākuma atkarīgi visas valsts, neskaitāmo iestāžu un milzum daudzu cilvēku likteņi! Feodālo bajāru pēctečiem, kuri guva ienākumus no milzīgajām dzimtmuižām, nepavisam nebija vajadzīga ne Pētera uzbūvētā flote, ne viņa uzceltā Pēterburga, ne viņa kanāli, ne viņa nodibinātās skolas, tipogrāfijas un akadēmijas, ne viņa ekspedīcijas Sibīrijā, ne viņa izveidotais centralizētais valsts pārvaldes aparāts, kas ierobežoja dižciltīgo patvaļu. Bija skaidrs, ka pēc augstmaņu uzvaras visas Pētera reformas atcels, visu paveikto noārdīs un ļaudis, kuri atbalstījuši Pēteri un savām rokām realizējuši viņa iecerētos pārveidojumus, iznīcinās.

Beringa ekspedīcija, kurai vajadzēja noskaidrot, cik tālu no Amerikas atrodas Krievijas īpašumi Tālajos Austrumos, piederēja pie visraksturīgākajām Pētera iecerēm, un šīs ekspedīcijas locekļi, nabadzīgi un neaizsargāti zemas kārtas ļaudis, nevarēja nesaprast, kas viņus gaida, ja varu sagrābs saniknotie Pētera reformu pretinieki.

Ekspedīcijas locekļi baidījās, turklāt pilnīgi pamatoti, ka visus viņu nopelnus uzskatīs par noziegumu, un nobažījušies kāri uzklausīja katru ziņu, kas atnāca no Pēterburgas. Un šīs bažas, šīs ziņas ietekmēja visu viņu rīcību.

Kamēr tronī sēdēja Pētera atraitne Katrīna Pirmā, Pētera reformu piekritēju stāvoklis šķita samērā drošs. Visu varu savās rokās bija koncentrējis Menšikovs, Pētera tuvākais līdzgaitnieks. Tomēr Menšikovs visu laiku juta naidīgās partijas spēku un labprāt būtu ar to izlīdzis, mazliet piekāpjoties. Viņu vairs neatbalstīja Pētera dzelzs griba, viņš ar saviem ienaidniekiem vairs necīnījās, viņš pūlējās tos pielabināt, izdāļājot tiem dažādus augstus posteņus valsts pārvaldē un līdz ar to pakāpeniski pastiprinot ienaidnieku ietekmi. Menši-kova stāvoklis kļuva sevišķi sarežģīts, kad Katrīna pēkšņi saslima un radās bažas par viņas dzīvību.

Pēterim un Katrīnai bija divas meitas — Anna un Elizabete, un Menšikovs sākumā gatavojās pasludināt vienu no viņām par troņmantinieci. Taču viņš ļoti labi zināja, ka šim solim nikni pretosies aristokrātija, jo augstmaņi uzskatīja par likumīgo troņmantinieku Pētera mazdēlu, careviča Alekseja dēlu. Carevičs Aleksejs, ko Pēteris bija notiesājis uz nāvi, atbalstīja veco kārtību, un aristokrātija cerēja, ka viņa mazgadīgais dēls Pēteris Aleksej evičs turēsies pie sava tēva, nevis pie vectēva uzskatiem.

Pēterim Aleksejevičam tikko bija apritējuši vienpadsmit gadi. Menšikovam šķita, ka tieši šajā ziņā viņš var piekāpties naidīgajai partijai, nenodarot sev kādu sevišķu ļaunumu. Aristokrātija būs apmierināta, bet vienpadsmit gadus veco zēnu nebūs grūti pakļaut savai ietekmei. 1727. gada 6. maijā ķeizariene Katrīna Pirmā nomira, un Menšikovs, ignorējot viņas meitas, pasludināja par ķeizaru Pēteri Otro.

Sākumā viss risinājās tā, kā bija iecerēts. Menšikovs pilnīgi pakļāva savai ietekmei mazgadīgo ķeizaru un pat pārveda viņu no pils uz savu namu Vasilija salā. Zēna audzināšanu Menšikovs uzticēja Ostermanim — arī vienam no Pētera laikmeta darbiniekiem. Turklāt viņš sadomāja apprecināt ķeizaru ar savu meitu Māšu un tādējādi saradoties ar valdošo namu. Pēteris Otrais precībām bija pārāk jauns, taču saderināšanos varēja pasludināt bez kavēšanās, un Menšikovs svinīgi saderināja jauno ķeizaru ar Māšu. Pats sevi Menšikovs pasludināja par ģeneralisimusu, tas ir, piešķīra sev pašu augstāko dienesta pakāpi krievu armijā. Šķita, ka viņa vara ir sasniegusi augstāko robežu un kļuvusi nesatricināma.

Dižciltīgie muižnieki, to redzēdami, iedegās neprātīgā niknumā. Sazvērestība, kuras mērķis bija gāzt Menšikovu un līdz ar to iznīcināt visu Pētera laikā nodibināto iekārtu, vērsās plašumā. Menšikova līdzgaitnieki un draugi jau sen bija nojautuši draudošās briesmas un sāka slepus pāriet ienaidnieka nometnē, lai glābtu savu ādu. Menšikovu nodeva arī ārkārtīgi viltīgais un piesardzīgais Ostermanis, kam viņš bija uzticējis jaunā ķeizara audzināšanu. Pēteris Otrais,

Ostermaņa uzkūdīts, sāka izturēties rupji pret savu līgavu, atsacījās paklausīt Menšikovam un pieprasīja, lai viņu vedot atpakaļ uz pili.

Sazvērnieki, pakāpeniski sagrābuši svarīgākos posteņus valsts pārvaldē, panāca savu. Notika valsts apvērsums. 1727. gada 8. septembrī pēc jaunā ķeizara pavēles Menšikovu arestēja un izsūtīja trimdā uz Sibīriju, uz Berjozovu pie Obas, kur viņš pēc diviem gadiem nomira.

Varu sagrāba vecās Krievijas aristokrātija, pirmām kārtām divas visdižciltīgākās augstmaņu dzimtas — kņazi Dolgorukiji un Goļicini. Dolgorukiju dzimtas raduraksti sākās ar Rjuriku un Maskavas dibinātāju Juriju Dolgorukiju, Goļiciniem — ar Lietuvas kņazu Ģediminu. Viņi sevi uzskatīja nesalīdzināmi dižciltīgākus par Romanoviem — Krievijas cariem un ķeizariem. Sagrābuši varu, Dolgorukiji un Goļicini sāka piesardzīgi, bet neatlaidīgi iznīdēt visu, ko bija aizsācis un paveicis Pēteris Pirmais.

Viņi pārcēla Krievijas galvaspilsētu atpakaļ uz Maskavu, tālāk no Pētera uzbūvētās flotes, tuvāk savām milzīgajām Maskavas apkaimes muižām. Uz Maskavu pārcēla svarīgākās valsts iestādes, uz Maskavu aizveda arī jauno ķeizaru. Tagad šim zēnam izraudzīja citu līgavu — nevis Māšu Menšikovu, bet gan Katju Dolgorukiju. Viņi sadalīja augstākos valsts amatus, vadīdamies nevis pēc nopelniem, bet pēc dižciltības. Pētera nodibinātajam Valdošajam senātam viņi atņēma jebkuru nozīmi. Pētera jaunievedumus iznīcināja pakāpeniski, bet neatlaidīgi, un visi saprata, ka tas ir tikai sākums. Viņi, vervēdami palīgus, visvisādi nostiprināja baznīcu, ko Pēteris bija noniecinājis, un gatavojās atjaunot patriarhātu.

Vēstis par šiem notikumiem apbrīnojamā ātrumā izplatījās visā milzīgajā Krievzemē no Baltijas jūras līdz Klusajam okeānam. Tajos laikos nebija telegrāfa, taču satraucošās ziņas allaž auļoja žiglāk par jebkuru kurjeru. Sīs vēstis baidījās apspriest pat ar tuvākajiem draugiem, bet to nozīmi saprata ļoti labi — visām Pētera iecerēm pienācis gals.

Ļoti daudziem ļaudīm tās bija briesmīgas ziņas —

visiem tiem, kuri bija strādājuši kopā ar Pēteri, kuri savas rokas, zobenu un zināšanas bija ziedojuši viņa lielajam darbam. Vitusam Beringam tās bija briesmīgas ziņas.

Berings, zemas kārtas svešzemnieks, kam Krievijā nekas nepiederēja, kam nebija spēcīgu draugu un aizstāvju, bija saistījis ar Pēteri savu likteni, visu savu dzīvi. Pēteris bija piešķīris viņam virsnieka dienesta pakāpi, uzticējis viņam kuģus, iecēlis viņu par ekspedīcijas priekšnieku un nospraudis tās uzdevumus. Jau tad, kad Berings saņēma vēsti par Pētera atraitnes Katrīnas nāvi un par careviča Alekseja dēla uzkāpšanu tronī, viņam bija pietiekams pamats bažīties par ekspedīcijas nākotni un par savu nākotni. Par valsts apvērsumu Pēterburgā un Menšikova izsūtīšanu trimdā viņš uzzināja 1728. gada pavasarī, tieši tad, kad gatavojās iziet jūrā ar tikko uzbūvēto «Gabrielu». Tāpēc nav jābrīnās, ka Berings, lieliski saprazdams, ar kādu neprātīgu niknumu Pētera ienaidnieki izturas pret viņa ideju — no jauna atklāt Ameriku, sāka uztraukties un steigties, noraidīja Čirikova priekšlikumu pārlaist ziemu Čukotkā, pasteidzās nobeigt ceļojumu un pirmajā izdevīgajā gadījumā aizauļoja uz Pēterburgu, lai mēģinātu novērst draudošos triecienus un uzzinātu, kas viņu gaida nākotnē.

Bet, kamēr viņš steigšus auļoja pāri Sibīrijai uz Pēterburgu, Maskavā atgadījās kaut kas neparedzēts — Pēteris Otrais, kuram tikko bija apritējuši četrpadsmit gadi, pēkšiii saslima ar bakām un 1730. gada 19. janvārī nomira.

Dolgorukiji un Goļicini sāka spriest, kam atdot ķeizara kroni. Pētera Pirmā vecākā meita tajā laikā jau bija mirusi un palikusi tikai jaunākā — Elizabete. Tā bija divdesmit gadus veca jaunava, veselīga, jautra, rosīga, pēc izskata ļoti līdzīga tēvam. Taču Dolgoru-kijiem un Goļiciniem tieši šis apstāklis iedvesa bailes. Viņi nāvīgi nīda Elizabetes tēvu un viņa jaunievedumus. Pēterim Pirmajam bija krustmeita Anna, viņa brāļa Ivana meita; kādreiz bērnībā, Sofijas pavaldonī-bas laikā, Pēteris ar Ivanu abi kopā bija sēdējuši Krievijas tronī. Pēteris bija izprecinājis Annu Kurzemes hercogam, bet viņa drīz kļuva atraitne un kopš tā laika dzīvoja Jelgavā. Tikko mazais Pēteris Otrais nomira, Dolgorukiji un Goļicini steigšus, neļaudami Elizabetes piekritējiem attapties, pasludināja Annu par ķeizarieni.

Viņi zināja, ka Anna nav mīlējusi savu tēva brāli, un cerēja, ka tā kļūs par viņu sabiedroto. Lai tomēr katram gadījumam nodrošinātu savas intereses, viņi nolēma uzstādīt Annai dažus noteikumus. Šie noteikumi bija šādi: Anna valda, bet vara paliek dažu veco aristokrātisko dzimtu rokās. Dolgorukiji un Goļicini uzrakstīja šos noteikumus un aizsūtīja tos Annai uz Jelgavu parakstīšanai.

Anna, nespēdama vien sagaidīt, kad varēs sākt valdīt, tos parakstīja.

Tas bija pilnīgs bajāru partijas, Pētera ienaidnieku triumfs. Tomēr šis triumfs nevilkās ilgi. 1730. gada

15. februārī Anna ieradās Maskavā un tūliņ atklāja, ka šeit visi ir ārkārtīgi neapmierināti ar Dolgorukiju varu un viņas parakstītajiem noteikumiem. Neapmierināti bija Dolgorukiju atstumtie senatori, ierēdņi, tirgotāji, sīkie muižnieki un, galvenais, Pētera izveidotās gvardes virsnieki, kas turēja savās rokās vienīgo reālo spēku — karavīrus. Un Anna tūliņ aptvēra, ka viņai nav vajadzīgi ne Dolgorukiji, ne Goļicini. 25. februāri ķeizariene saplēsa pašas parakstītos noteikumus, kas ierobežoja viņas varu, padzina Dolgorukijus un paziņoja, ka valdīšot saskaņā ar Pētera novēlējumiem.

Tas notika piecas dienas pirms Beringa atgriešanās Pēterburgā.

Ja Berings būtu atgriezies Pēterburgā pirms 1730. gada 25. februāra apvērsuma, viņu, acīm redzot, gaidītu pavisam citāds liktenis. Dolgorukijiem un Goļici-niem nebija nekādas daļas par to, vai Āzija savienojas ar Ameriku un vai starp Ameriku un Kamčatku atrodas plaša jūra. Galvenais, viņiem nebija nekādas daļas par Pētera ukazu, viņi nīda visas Pētera idejas. Ja Berings būtu atgriezies, kad viņi atradās pie varas, neviens neprasītu no viņa pārskatu par ceļojumu. Viņš, kā Pētera darbinieks, vai nu kristu nežēlastībā, vai tiktu atlaists uz dzimteni, vai, labākajā gadījumā, būtu atstāts flote, saņemtu kādu nelielu amatu un mierīgi nodzīvotu savu mūžu.

Tomēr tā nenotika. Piecas dienas pirms Beringa atbraukšanas Dolgorukijus un Goļicinus gāza, un varu no jauna sagrāba Pētera reformu piekritēji. Ķeizariene Anna, kura nekad nebija mīlējusi Pēteri, tagad visos manifestos zvērēja, ka valdīšot saskaņā ar sava diženā tēvabrāļa novēlējumiem. Pētera ukazus no jauna vajadzēja izpildīt bez jebkādām ierunām.

Berings bija devies ceļojumā, paklausot Pētera pavēlei, un pēc atgriešanās no viņa pieprasīja sīku pārskatu, lai noskaidrotu, vai kapteinis izpildījis visu, kas pavēlēts.

Admiralitātes kolēģija izskatīja viņa ziņojumu, salīdzināja to ar Pētera instrukciju un bez pūlēm konstatēja, ka Berings to izpildījis gaužām nepilnīgi. Tiesa, ar savu jūras braucienu viņš pierādījis, ka uz dienvidiem no 67° z. pl. Āzija nekur nesavienojas ar Ameriku. Bet varbūt abi kontinenti savienojas tālāk ziemeļos? Bez tam viņš vispār nemaz nebija redzējis Amerikas krastus un tātad nevarēja dot nekādu atbildi uz jautājumu, vai Āzija ir tālu no Amerikas.

Admiralitātes kolēģija atzina par pilnīgi pareizu to, ko uz «Gabriela» Beringam pūlējās pierādīt Čiri-kovs. Pētera instrukcija nav izpildīta, bet to vajadzēja izpildīt, lai maksā ko maksādams. Pēteris uzdevis izpildīt šo instrukciju Beringam, Španbergam un Čiriko-vam. Tātad Beringam, Španbergam un Cirikovam no jauna jādodas uz Kluso okeānu un viņi nedrīkst at-griezties_ tikām, kamēr nav noskaidrojuši, cik tālu atrodas Āzija no Amerikas.

Tātad viss jāsāk no jauna.

NO JAUNA PĀRI VISAI SIBĪRIJAI

Leibnics jau sen atdusējās kapā, bet viņa ideja, ietverta Pētera pavēlē, lika doties uz priekšu cilvēkiem, vezumiem, kuģiem. Arī Pēteris atdusējās kapā, bet viņa pavēli neviens nevarēja atcelt, kaut gan tie, kuri prasīja šis pavēlēs izpildi, un tie, kuri to pildīja, bieži vien pavisam vāji saprata, kāpēc tā jāizpilda.

Ekspedīciju organizēja no jauna, un šoreiz tai izvirzīja ārkārtīgi plašus uzdevumus. Ekspedīcijai uzdeva izpētīt Ziemeļu Ledus okeāna Sibīrijas piekrasti, aprakstīt tautas, kas mita Sibīrijā, un precīzi noskaidrot, cik tālu atrodas Kamčatka no Japānas. Tomēr galvenais uzdevums palika tāds pats kā agrāk — Be-ringam vajadzēja uzzināt, cik plaša ir jūra, kas šķir Āzijas ziemeļus no Amerikas ziemeļiem.

Sapratis, ka no otrās ekspedīcijas izvairīties nevarēs, Berings tūliņ centīgi, apzinīgi un neatlaidīgi ķērās pie tās sagatavošanas. Tā bija ļoti raksturīga Beringa īpašība — viņš aizvien rīkojās ārkārtīgi uzcītīgi un neatlaidīgi, kad skaidri apzinājās, ko no viņa prasa. Tikko izgaisa pamats šaubām, ko Berings bija pieļāvis savas pirmās ekspedīcijas beigās, viņš vairs nevilcinājās. Viņš ļoti aktīvi piedalījās visu otrās ekspedīcijas projektu, norādījumu un instrukciju izstrādāšanā un iesniedza senātam vairākus dokumentus, kuros izklāstīja savus apsvērumus un ierosinājumus.

Visiem šiem apsvērumiem un ierosinājumiem piemita visai praktisks, saimniecisks raksturs. Berings ļāva, lai ekspedīcijas zinātniskos mērķus formulē citi, turpretim pats koncentrēja visu uzmanību uz praktiskajiem līdzekļiem šo mērķu sasniegšanai, pūlējās nodrošināt ekspedīcijas saimniecību. Pēc šiem dokumentiem redzams, ka viņa prāts pirmām kārtām bija saistīts ar praktiskām, saimnieciskām lietām. Viņš norādīja, kā jāiesaiņo buru audekls, lai tas ceļā nesabojātos, cik daudz dzelzs vajag kuģu būvei — ar precizitāti līdz vienam pudam, kādas dzelzs šķirnes kādos termiņos jāpiegādā, kur un kad iepērkama pārtika; turklāt redzams, cik ārkārtīgi precīzi viņš uzrādījis dažādās produktu cenas ikvienā Sibīrijas rajonā. Gatavodamies ceļojumam, viņš galīgi iegrima sīkās saimnieciskās rūpēs. Jādomā, ka Pēteris labi pazina viņu kā rūpīgu saimnieku un lielisku organizatoru, zināja, cik neatlaidīgs un stūrgalvīgs viņš ir praktisko grūtību pārvarēšanā, un, iespējams, tieši te meklējams iemesls, kāpēc Pēteris uzticēja savas ilgi lolotās ieceres realizēšanu tieši Beringam, nevis kādam citam.

Kā jau iepriekš teikts, ekspedīcijai tika izvirzīti daudz plašāki uzdevumi salīdzinājumā ar Pētera instrukcijā izvirzītajiem uzdevumiem. Krievijai vajadzēja labi pārzināt Ziemeļu Ledus okeāna Sibīrijas piekrasti, kas jau sen bija pievienota tās īpašumiem. Tā bija pazīstama tikai vispārējos vilcienos, kaut gan krievu mednieki un ilkņu vācēji jau daudzas reizes bija apmeklējuši šos novadus. Nebija ne precīzu karšu, ne precīzu mērījumu, un zinātniekiem vajadzēja iztikt ar visai aptuveniem datiem. Netrūka arī pavisam «baltu laukumu»: par okeāna piekrasti starp Jeņisejas un Ļenas grīvām zināja ļoti maz un par piekrasti uz austrumiem no Kolimas grīvas nezināja nekā ticama. Krievijas valdību sevišķi interesēja jautājums, vai pa Ziemeļu Ledus okeānu gar Sibīrijas krastiem iespējama kuģošana. Ja tādi jūras braucieni būtu iespējami un ja galu galā tiktu noskaidrots, ka Ziemeļu Ledus okeāns savienojas ar Kluso okeānu (pēc Beringa pirmā ceļojuma ar šo faktu jau varēja nopietni rēķināties), cik vienkāršs kļūtu ceļš uz Kamčatku, Ohotskas jūru, Ameriku (ja tā atrastos tuvu Kamčatkai) un uz visām Klusā okeāna zemēm! Kā redzam, jautājums par Ziemeļu Ledus okeāna piekrastes pētīšanu bija cieši saistīts ar uzdevumiem, kurus Pēteris izvirzīja Beringam, un nav nekāds brīnums, ka šī jautājuma risināšanu uzticēja tam pašam Beringam.

Protams, neviens neprasīja no Beringa, lai viņš pats izpētītu Ziemeļu Ledus okeāna piekrasti. Šim nolūkam izveidoja vairākas atsevišķas grupas, ko varēja uzskatīt par īpašām ekspedīcijām. Katrai grupai izvirzīja ierobežotu un pilnīgi patstāvīgu uzdevumu. Grupai, ko komandēja leitnants Dmitrijs Ovcins, vajadzēja aiziet pa jūru no Obas grīvas līdz Jeņisejas grīvai. Miņina un Sterļegova vadītajai grupai vajadzēja aiziet no Jeņisejas grīvas līdz Ļenas grīvai. Tā kā ceļa posmu starp Jeņisejas un Ļenas grīvu uzskatīja par visgrūtāko, pretim šai grupai —• no Ļenas uz Jeņiseju — sūtīja otru grupu leitnanta Prončiščeva vadībā. No Ļenas grīvas uz austrumiem vajadzēja virzīties grupai leitnanta Lasiniusa vadībā; šai grupai uzdeva pa Ziemeļu Ledus okeānu aiziet līdz apgabaliem, kurus Be-rings bija apmeklējis pirmā ceļojuma laikā, un tādējādi galīgi pierādīt, ka Ziemeļu Ledus okeāns savienojas ar Kluso okeānu. Visām šīm grupām vajadzēja rīkoties patstāvīgi, bet to vispārējo vadību uzdeva Beringam.

Tādā pašā veidā izstrādāja arī projektu jūras braucienam no Kamčatkas uz Japānu. Beringam pašam neuzlika par pienākumu kuģot uz Japānu, taču viņam uzdeva organizēt un vadīt arī šo jūras braucienu. Tātad Beringa saimniecība sazarojās ārkārtīgi plaši, un viņa apakšnieku skaits palielinājās daudz reižu.

No visiem milzīgajiem uzdevumiem, kuri bija izvirzīti visai otrajai ekspedīcijai, Berings personīgi sev izvēlējās tikai vienu, ko, acīm redzot, uzskatīja par svarīgāko, galveno. Tā kā atrisināt jautājumu, vai starp Ziemeļu Ledus okeānu un Kluso okeānu pastāv jūras šaurums, tagad bija uzdots leitnantam Lasiniu-sam, Berings uzņēmās noskaidrot tikai vienu problēmu: vai Kamčatka atrodas tālu no Amerikas? Viņš nolēma izdarīt to, ko nebija paspējis trauksmainajā 1729. gada vasarā, — burāt no Kamčatkas tieši uz austrumiem tikmēr, kamēr uzdursies Amerikas krastiem.

Beringam par palīgiem līdzās Španbergam un Čiri-kovam norīkoja trīs pieredzējušus flotes virsniekus — angli Valtonu, zviedru Svenu Vakseli un krievu Sof-ronu Hitrovu. Zinātņu akadēmija atsūtīja Beringam divus zinātniekus — dabaspētnieku Johanu Gmeļinu, kā arī vēstures un ģeogrāfijas profesoru Gerardu Mil-leru. Jaunatklātās zemes vajadzēja attēlot zīmējumos, un speciāli šim nolūkam ekspedīcijā uzaicināja mākslinieku Plenisneru.

Pēc Beringa lūguma Zinātņu akadēmijas uzdevumā astronoms Delils sastādīja Klusā okeāna ziemeļu daļas karti. Sastādot šo karti, Delils izmantoja visus ģeogrāfiskos datus, kurus Berings noskaidroja savā pirmajā ekspedīcijā, kā arī visas nedaudzās un apšaubāmās ziņas, ko bija izdevies atrast agrāk Eiropā sastādītajās kartēs. Japānas salas viņš iezīmēja kartē aptuveni, tāpēc ka precīzu ziņu par tām eiropiešiem nebija.

Holandiešu tirgotāji paretam apmeklēja Japānas ostu Nagasaki, bet, atskaitot šo ostu, nekā cita Japānā nezināja. Amerikas krastus uz ziemeļiem no Kalifornijas Delils kartē nemaz neiezīmēja, jo par tiem nekā nezināja.

Amerikas krastu Delila kartē nebija, toties dienvidaustrumos no Kamčatkas un ziemeļaustrumos no Japānas viņš iezīmēja Gamas Zemi. Spāniešu jūras braucējs Gama septiņpadsmitā gadsimta sākumā, atgriezies no jūras brauciena, apgalvoja, ka šajā rajonā esot redzējis zemi. Kopš tā laika, jau veselus simt gadus, Gamas Zemi iezīmēja visās eiropiešu ģeogrāfiskajās kartēs. Pēc Gamas neviens vairs nebija redzējis šo zemi, un kartogrāfi to vienkārši pārzīmēja no vienas kartes otrā. Tāpat rīkojās ari Delils. Viņa kartē Gamas Zeme atradās apbrīnojami tuvu Kamčatkai. Un dabiski — Berings saņēma pavēli savā jaunajā jūras braucienā uz Amerikas krastiem ņemt kursu mazliet uz dienvidiem un izlūkot Gamas Zemi.

1733. gada februāri ekspedīcijas dalībnieki cits pēc cita atstāja Pēterburgu. Šoreiz kravas transportēšanai bija daudz vairāk pajūgu nekā iepriekšējā reizē, jo Klusā okeāna krastā paredzēja uzbūvēt nevis vienu, bet gan vairākus kuģus. Mantas veda ragavās līdz Tverai, šeit tās pārkrāva liellaivās un nosūtīja pa Volgu uz Kazaņu. No Kazaņas visu mantību transportēja pajūgos līdz Toboļskai. Tur ļaudis pārziemoja.

1734. gada pavasarī Berings aizauļoja pa priekšu ekspedīcijai, bet Čirikovs un Španbergs transportēja kravas pa Irtišu, Obu, Ketu, Jeņiseju, Angāru un Iļimu. Ziemā ekspedīcija nokļuva Ustjkutā pie Ļenas. Šeit ceļotāji sāka būvēt laivas un pēc ledus iziešanas sūtīja tās ar kravu pa Ļenu uz Jakutsku. Kravu šoreiz bija ļoti daudz, un, lai tiktu galā ar to transportēšanu, vajadzēja ar varu dzīt klaušās šejienes iedzīvotājus — Sibīrijas zemniekus, jakutus, trimdiniekus. Darbs bija tik smags, ka ļaudis, it sevišķi izsūtītie, sāka bēgt bariem. Kā rakstīts Beringa ziņojumā senātam, lai novērstu bēgšanu, «izlikti stipri sargposteņi, bet gar Ļenas krastiem pēc katrām divdesmit verstīm uzceltas karātavas». Jādomā, ka tas bijis Španberga izgudrojums. Pēc kāda ekspedīcijas dalībnieka vārdiem, «karātavām bijusi lieliska ietekme, jo kopš tā laika bēgļu skaits bijis visai neliels».

1735. gada vasarā kravas pa Ļenu nonāca Jakutskā. Berings jau sen tās gaidīja.

JAKUTSKA

Berings nodzīvoja Jakutskā trīs gadus — no 1734. gada līdz 1737. gadam. Španbergu viņš nosūtīja uz Ohotsku būvēt jaunus kuģus un izlabot vecos. Pats grūtākais uzdevums bija nogādāt ekspedīcijas milzīgās kravas no Jakutskas uz Ohotsku, un Berings uzticēja kravu Čirikovam, bet pats palika Jakutskā.

Grūti izstāstīt, cik reižu par to Berings visvisādi apmelots. Ekspedīcijas vadītāju apvainoja, it kā viņš tīšām novilcinot savu jūras braucienu. Pēterburgā Be-ringa gausā rīcība izraisīja aizvien niknākas dusmas. No senāta un admiralitātes kolēģijas viņš saņēma aizvien jaunus, aizvien bargākus priekšrakstus rīkoties veicīgāk. Arī vēlāko laiku pētnieki bieži vien pārmetuši Beringam gausumu un tīšu bezdarbību. Un tomēr visi šie pārmetumi ir pilnīgi nepamatoti. Vēl nekad Berings nebija rīkojies tik enerģiski kā trijos Jakutskā nodzīvotajos gados, un vēl nekad viņam nebija tik daudz vissteidzamāko darīšanu. Lai izrīkotu četras pētnieku grupas, kas virzījās gar milzīgo Ziemeļu Ledus okeāna Sibīrijas piekrasti, lai kontrolētu kuģu un ostu būvi pie Obas, Jeņisejas un Ļenas, Ohotskas jūras un Kamčatkas piekrastē, lai vadītu milzīgo kravu un daudzo cilvēku kustību pāri visai Sibīrijai, Beringam bija vajadzīgs štābs, komandpunkts, un tādu viņš izveidoja Jakutskā. Un, bez šaubām, viņš rīkojās ļoti saprātīgi, tāpēc ka nevarēja atrast ērtāku vietu, lai koordinētu tik daudzus pasākumus tādā kolosālā teritorijā.

Cauri Jakutskai gāja visas kravas un visi ļaudis, kas virzījās gan uz Ohotskas jūru, gan uz Kamčatku, gan lejup pa Ļenu, lai piebiedrotos divām ekspedīcijas grupām, kas pētīja okeāna piekrasti, viena — posmā starp Ļenu un Jeņiseju un otra — posmā starp Ļenu un Kluso okeānu. Un visu šo grandiozo sagatavošanos paveikt ātrāk, nekā to bija izdarījis Berings, — izvēršot darbību tik plašā teritorijā un izmantojot tā laika satiksmes un sazināšanās līdzekļus —, nebija iespējams.

Un tomēr no Pēterburgas bez mitas nāca aizvien jaunas, aizvien bargākas prasības paātrināt ekspedīcijas gaitu. Aizejot gadi, tiekot izšķiesta nauda, bet pagaidām nekādu rezultātu! Par atbildi Berings sūtīja ziņojumus un vēstules, kurās sīki izskaidroja, ka viņa rīcība esot pareiza un prātīga. Ekspedīcijas vadītājs netaisnojās, viņš pat pieņēma, ka viņa vietā cits spējīgāks cilvēks izdarītu visu ātrāk un gūtu lielākus panākumus, kaut gan tagad, kad mēs objektīvi aplūkojam viņa darbību, rodas pamatotas šaubas, vai kāds cits šajos apstākļos būtu varējis paveikt kaut ko ātrāk. Visās Beringa vēstulēs atkārtojas viens un tas pats lūgums: atbrīvot viņu no Pētera uzticētā uzdevuma un ļaut atgriezties mājās. Viņš žēlojās, ka esot vārgu veselību un gados vecs — viņam jau bija krietni pāri piecdesmit.

Berings nezināja, ka viņa pūliņos tikt vaļā no ekspedīcijas vadības visai palīdz Španbergs. Španbergam pašam gribējās tikt ekspedīcijas priekšnieka godā, un viņš visādi centās kaitēt Beringam. Španbergs rakstīja senātam un admiralitātes kolēģijai, ka Berings nekā nedarot, visu laiku sēžot Jakutskā, siltā istabā, un, ja starp ekspedīcijas locekļiem esot kaut viens cilvēks, kurš pūloties izpildīt Pētera pavēli, tas esot vienīgi viņš, Španbergs.

1737. gada vasarā ekspedīcija deva pirmos rezultātus — leitnants Dmitrijs Ovcins ar kuģi «Obas pastnieks» izgāja no Obas grīvas un pa Ziemeļu Ledus okeānu sasniedza Jeņisejas grīvu, pa ceļam iezīmējot kartē okeāna piekrasti.

Ziņojums par šo veiksmi sajūsmināja Beringu. Nekad vēl viņam nebija tā vajadzīgi panākumi kā šajā brīdī. Viņš nekavējoties nosūtīja Ovcinam priecīgu vēstuli, kurā apsveica leitnantu un izteica viņam pateicību. Tajā nekur neizpaužas priekšnieciska attieksme — visā vēstulē jūtama draudzība un cieņa.

Nevienā dokumentā Beringa labsirdība, sirsnigums un vienkāršība neatspoguļojas tik spilgti kā šajā vēstulē.

«Ļoti priecājos,» viņš rakstīja Ovcinam, «par tik veiksmīgo, izdevīgo un vēl līdz šim neapgūto, tagad laimīgi uzmeklēto jauno ceļu, pie kam arī jūs par tādu paveiksmi apsveicu. Un lūdzu, lai es arī uz priekšu netiktu atstāts bez jūsu patīkamajiem ziņojumiem, ko labprāt vēlos dzirdēt.»

Tomēr Ovcinam nebija lemts saņemt šo vēstuli. Viņam uzbruka nelaime.

1736./37. gada ziemu, gatavodamies jūras braucienam, Ovcins pavadīja Berjozovā — mazā pilsētiņā pie Obas. Tā bija tā pati Berjozovā, uz kurieni kņazi Dol-gorukiji bija aizsūtījuši trimdā Menšikovu, kad varu savās rokās sagrāba vecā aristokrātija. Menšikovs un visa viņa ģimene, arī meita Maša, mazgadīgā ķeizara Pētera Otrā kādreizējā līgava, mitinājās Berjozovā. Menšikovs tur nomira. Pēc dažiem gadiem ķeizariene Anna Ivanovna, saplēsusi aristokrātijas uzspiestos noteikumus, izsūtīja uz to pašu Berjozovu visu Dolgoru-kiju ģimeni, arī Katju Dolgorukiju, Pētera Otrā otro līgavu. Nokļuvis Berjozovā, leitnants Ovcins iepazinās ar Dolgorukijiem un sadraudzējās ar kņazi Katerinu Aļeksejevnu. Dolgorukiji dzīvoja trimdā grūtos apstākļos, un šejienes ierēdņi, gribēdami izkalpoties, viņus visādi apspieda. Reiz kāds kancelejas darbinieks Tišins rupji nolamāja kņazi Katerinu, un Ovcins ierēdni piekāva.

Šai bruņnieciskajai rīcībai bija sekas, kas kļuva manāmas tikai pēc kāda laika. 1737. gada vasarā Ovcins ar savu kuģi izgāja no Obas grīvas Ziemeļu Ledus okeānā un, izlauzies cauri blīvajiem lediem, sasniedza Jeņisejas grīvu. Pa to laiku piekautais ierēdnis viņam atriebās. Tišins nosūtīja uz Pēterburgu denunciāciju, apvainodams Ovcinu par draudzēšanos ar izsūtītajiem valsts noziedzniekiem un plātīdamies ar savu modrību. Kad Ovcins no Jeņisejas ieradās Toboļskā, viņu arestēja, ilgi pratināja Slepenajā kancelejā, atzina par vainīgu, degradēja par matrozi un konvoja pavadībā nosūtīja pie Beringa.

Šis nelaimīgais notikums priekšniecības skatījumā ne vien pārvilka svītru visiem Ovcina nopelniem, kaut arī viņš pirmais bija izbraucis pa jūras ceļu starp Obu un Jeņiseju, bet arī vēl papildām meta ēnu uz visu Beringa ekspedīciju. Pārmetumi par gausumu un vilcināšanos, kurus Berings saņēma no Pēterburgas, pārvērtās rupjos uzkliedzienos un draudos. Turklāt Berin-gam uz pusi samazināja algu, līdz ar to, bez šaubām, sagādājot viņam lielas grūtības.

Bez visa tā vēl pārējām grupām, kuras pētīja Ziemeļu Ledus okeāna piekrasti, atskaitot Ovcina vienību, sākumā nepavisam neveicās. Leitnants Prončiščevs, burādams no Ļenas grīvas uz rietumiem, iestrēdza ledos, nespēja pārciest smago ziemu, saslima un 1736. gada rudenī nomira. Viņa ceļabiedri, pārvarēdami ārkārtīgi lielas grūtības, atgriezās Jakutskā, atceļā pavadījuši vairāk nekā gadu. Vēl traģiskāk beidzās leitnanta La-siniusa jūras brauciens uz austrumiem no Ļenas grīvas. Drīz pēc iziešanas no Ļenas okeānā arī viņš iestrēdza ledos un bija spiests uzsākt ziemošanu. Pārziemošanas laikā ar cingu (skorbutu) nomira tiklab pats Lasiniuss, kā arī trīsdesmit pieci viņa ļaudis. No visas grupas dzīvi palika tikai astoņi cilvēki. Viņi kājām aizkūlās līdz Jakutskai un ziņoja Beringam par uzbrukušo nelaimi.

Abas šīs neveiksmes deva smagu triecienu Beringam, it sevišķi otrā, tāpēc ka tieši bojā gājušā Lasi-niusa uzdevums bija atrast jūras šaurumu, kas savieno Ziemeļu Ledus okeānu ar Kluso okeānu. Abas grupas vajadzēja organizēt no jauna, bet šis solis vispirms bija jāsaskaņo ar Pēterburgu. Saskaņošana ilga divus gadus. Berings izraudzījās abām grupām jaunus vadītājus — brālēnus leitnantu Haritonu Laptevu un leitnantu Dmitriju Laptevu. Haritonam Laptevam vajadzēja no Ļenas grīvas doties uz rietumiem, uz Jeņiseju, bet Dmitrijam Laptevam — uz austrumiem, pa ceļu, kuru neizdevās veikt Lasiniusam. Berings, izraugoties šos vīrus, nebija kļūdījies — abi Laptevi pilnā mērā spēja veikt viņiem izvirzītos uzdevumus, taču rezultātus guva daudz vēlāk, nevis uzreiz.

1737. gada vasaras beigās Berings no Jakutskas pārcēlās uz Ohotsku, kaut gan visas kravas vēl nebija uz turieni nogādātas. Španbergs jau bija Ohotskā uzbūvējis divus kuģus — «Erceņģelis Miķelis» un «Na-dežda», bez tam izlabojis veco Beringa kuģi «Gabriels». Tomēr tuvojās rudens vētru laiks, un jūras braucienu vajadzēja atlikt.

KRIEVI JAPĀNĀ

Ap to laiķu Beringu paaugstināja, piešķirot nākamo dienesta pakāpi, — viņu iecēla par kapteini-koman-doru. Kā zināms, uz šo paaugstinājumu viņš veltīgi pretendēja jau pirms divdesmit gadiem. Paaugstināja arī Čirikovu un Španbergu: viņus iecēla par flotes kapteiņiem.

Cietsirdīgais, rupjais, neizglītotais un visu nīstais Španbergs tomēr bija viens no visrosīgākajiem ekspedīcijas locekļiem. Organizēt kuģu būvi Ohotskā bija neparasti grūts uzdevums. Tas pirmām kārtām gūlās uz Španberga pleciem, un viņš godam tika ar to galā.

1738. gadā trīs kuģi jau bija gatavi un trīs vēl būvēja, pie tam divi no nepabeigtajiem kuģiem bija krietni lielāki par visiem pārējiem. Tieši šos divus lielos kuģus Berings paredzēja izmantot braucienam uz Ameriku.

Taču, par nelaimi, tieši šo lielo kuģu būve vēl nepavisam netuvojās noslēgumam. Te pēkšņi senāts atsūtīja jaunu, bargu priekšrakstu un, neskopodamies ar draudiem, pieprasīja nekavējoties iziet jūrā. Ko darīt?

Španbergs iesniedza šādu priekšlikumu: tā kā kuģi, kas paredzēti braucienam uz Ameriku, vēl nav gatavi, doties ar uzbūvētajiem kuģiem jūras braucienā uz noslēpumaino Japānu. Lai kapteinis-komandors Berings sēžot Ohotskā un uzraugot lielo kuģu būvi, bet viņš, kapteinis Španbergs, pa to laiku aizburāšot uz Japānu un atgriezīšoties atpakaļ.

Berings piekrita šim ierosinājumam, un Španbergs sāka gatavot kuģus braucienam.

Japāna toreiz bija gandrīz pilnīgi nepazīstama zeme, kaut gan portugāļu un spāniešu jūras braucēji bija

aizburājuši uz turieni jau sešpadsmitā gadsimta vidū. Tomēr viņi bija apmeklējuši tikai vienu pašu Kjusju salu Japānas arhipelāga dienvidos — nekādās citās savās salās japāņi viņiem nejāva iegriezties. Mazliet vēlāk Kjusju salā parādījās arī holandieši. Septiņpadsmitā gadsimta vidū japāņi, sašutuši par Kjusju salā sabraukušo jezuītu intrigām, izdzina portugāļus un spāniešus no savas zemes par lielu prieku holandiešiem. Japāna izsludināja sevi par «slēgtu zemi», un no šā brīža nevienam ārzemju kuģim nebija atļauts tuvoties Japānas krastiem. Tomēr tirgošanās ar Eiropu Japānai bija vitāli nepieciešama, un tāpēc holandiešu kuģiem pieļāva izņēmumu. Taču arī tiem atļāva apmeklēt tikai vienu vienīgu ostu — Nagasaki tajā pašā Kjusju salā. Holandieši, augstu vērtēdami savu monopolstāvokli, bez kurnēšanas pakļāvās šiem noteikumiem un nemēģināja tos pārkāpt. Tādējādi arī viņi par Japānu zināja visai maz un turklāt šīs trūcīgās ziņas glabāja kā vislielāko noslēpumu.

Tātad Japāna eiropiešiem, tajā skaitā arī krieviem, bija palikusi gandrīz nepazīstama, nezināma zeme. Neviens nezināja ne Japānas salu skaitu, ne to ģeogrāfisko stāvokli, ne lielumu. Japāņi, retu reizi sastopoties ar eiropiešiem, tīšuprāt slēpa ziņas par savu zemi un ārkārtīgi pārspīlēja salu platību. Un tomēr visas šīs ziņas pēkšņi kļuva Krievijai sevišķi svarīgas, tāpēc ka Krievija, sasniegusi Klusā okeāna krastus, kļuva par tuvāko Japānas kaimiņu.

1738. gada 18. jūnijā no Ohotskas izgāja jūrā trīs kuģi. «Erceņģeli Miķeli» komandēja pats Španbergs, «Nadeždu» — leitnants Valtons, «Gabrielu» — leitnants Šeltings. Uz «Miķeļa» brauca 63 cilvēku apkalpe, uz «Nadeždas» un «Gabriela» — pa 44 cilvēkiem. Span-bergs ar saviem kuģiem vispirms devās uz Boļšerecku Kamčatkas rietumu piekrastē. 15. jūlijā kuģi atstāja Boļšerecku un devās uz dienvidiem no Kamčatkas gar Kuriļu salu virkni. Španbergs nezināja, cik tālu no Kamčatkas atrodas Japāna, un iedomājās, ka šis attālums ir daudz mazāks nekā īstenībā.

No Kuriļu salām krievi pazina tikai salas pašos ziemeļos, un Španbergs brīnījās, redzēdams, ka Kuriļu salu virkne aizstiepjas tik tālu uz dienvidiem. Salas nomainīja cita citu, bet Japāna vēl joprojām nekur nebija manāma. Spanbergs ikvienu salu iezīmēja kartē, un viņš pilnīgi pamatoti jāuzskata par Kuriļu salu pirmo pētnieku. Viņš noburāja garām gandrīz visai Kuriļu salu virknei līdz pašam tās galam un, ja pabrauktu vēl mazliet tālāk, tajā pašā vasarā jau būtu Japānā. Taču, dodamies ceļā, Spanbergs bija pieļāvis kļūdu — paņēmis līdzi pārāk maz pārtikas, jo nosprieda, ka Japāna nav pārāk tālu no Kamčatkas, — un tagad sāka bažīties, ka, jūras braucienam ieilgstot, uz kuģiem sāksies bads. Jau 3. augustā viņš pavēlēja griezties atpakaļ uz Kamčatku. Valtons mēģināja celt iebildumus un uzstāja, lai burātu tālāk uz dienvidiem. Tomēr Spanbergs palika nelokāms.

Spanbergs pārziemoja Kamčatkā, Boļšereckas ciematā. Viņš, protams, ļoti labi saprata, ko spriedīs Pēterburgā — tur uzskatīs, ka viņš nav izpildījis savu uzdevumu, jo nav sasniedzis Japānu. Pēc vēstīm, kas pienāca no Ohotskas, Spanbergs zināja, ka lielo kuģu būve veicas gausi, un noskārta, ka arī nākamajā vasarā brauciens uz Ameriku nenotiks.

Pēterburgas priekšniecība, saņēmusi tādu ziņu, bez šaubām, aizsvilsies dusmās, un ekspedīcijas vadītāji uz savas ādas izjutīs vissmagākās sekas. Atlika tikai viens — 1739. gada vasarā no jauna burāt uz dienvidiem un šoreiz patiešām sasniegt Japānu.

1739. gadā Španberga flotile izgāja no Boļšereckas Kamčatkā ļoti agri — 21. maijā. Tāpat kā iepriekšējā gadā, kuģi burāja uz dienvidiem gar Kuriļu salām. Valtons, atcerēdamies, kā pagājušajā vasarā Spanbergs, nesasniedzot Japānu, pēkšņi pavēlējis griezties atpakaļ, bažījās, kaut tikai tāpat nenotiktu arī šoreiz. Pats viņš nolēma sasniegt Japānu, lai tas maksā ko maksādams. 14. jūnijā viņš tīšu prātu mainīja «Nadež-das» kursu un nošķīrās no pārējiem kuģiem, lai neviens nevarētu viņam pavēlēt griezties atpakaļ.

16. jūnijā Spanbergs ieraudzīja Japānas krastus — Hondo, pašu lielāko no Japānas salām, tās ziemeļaustrumu piekrasti. Izcelties malā Spanbergs neuzdrošinājās, tāpēc ka pretim viņa kuģiem iznāca vairāk nekā trīsdesmit japāņu kuģīšu un krievi nebija pārliecināti, vai šejienieši būs draudzīgi noskaņoti. Spanbergs veda kuģus gar piekrasti uz dienvidiem. Japāņu kuģi sekoja krieviem cieši pa pēdām. Tikai 22. jūnijā Spanbergs uzdrošinājās izmest enkuru. Viņa kuģus ielenca japāņi. Uznāca nakts, bet krastā valdīja satraukums: ik pa brīdim šur tur iedegās sargposteņu ugunis. Kad uzausa rīts, krievu jūras braucēji, pieraduši pie Ohotskas un Kamčatkas nabadzīgās dabas un neapdzīvotajām Krievijas Tālo Austrumu piekrastēm, pārsteigti nevarēja vien nobrīnīties par krāšņo augu valsti, bagātajiem ciematiem un biezi apdzīvoto apvidu.

Uz kuģiem traucās japāņu laivas ar precēm. Japāņi pārdeva rīsu, tabaku, sālītus gurķus, rutkus un zivis. Viņi atdeva savas preces par vadmalu un stikla pērlītēm, turpretim kokvilnas un zīda audumus, spoguļus, nažus un šķēres neņēma pretim, tāpēc ka tādu mantu arī Japānā netrūka. Tirgodamies japāņi izturējās pieklājīgi un godīgi. Spanbergs ievēroja, ka japāņi, būvējot laivas, lietojuši vara naglas un tikai enkurus taisījuši no dzelzs. No tā viņš secināja, ka Japānā ir maz dzelzs.

Ap pusdienas laiku Španberga kuģi apmeklēja četri ievērojami japāņu ierēdņi. Viņi izturējās ārkārtīgi pieklājīgi un klanījās līdz zemei. Spanbergs centās uzņemt viņus pēc iespējas labāk un pacienāja ar vīnu. Tā kā japāņi nemaz neprata krievu valodu un Spanbergs — japāņu valodu, viņi nekādi nespēja saprasties. Izskaidroties viņiem izdevās tikai tad, kad Spanbergs salūkoja pasaules karti. Japāņi tūliņ parādīja uz kartes gan Japānu, gan Krieviju. Viņi ar zīmēm skaidroja Spanbergam, ka krievu kuģi šeit nedrīkstot uzturēties un tiem jābraucot projām no Japānas krastiem. Kuģi viņi apskatīja ļoti uzmanīgi un, kā likās Spanbergam, bija apmierināti, ka uz «Erceņģeļa Miķeļa» nav lielgabalu.

Atvadīdamies uz klāja no saviem viesiem, Spanbergs ieraudzīja, ka viņa kuģus aplenkuši ļoti daudzi nelieli japāņu kuģīši un laivas — ne mazāk par astoņdesmit. Pēc viņa aprēķina, šajos kuģīšos varēja būt ap deviņi simti cilvēku. Kaut gan šie ļaudis izturējās pavisam miermīlīgi, Španbergs baidījās pēkšņa uzbrukuma, saprazdams, ka to atvairīt nebūs pa spēkam. Tāpēc viņš pavēlēja steigšus pacelt enkuru un doties projām.

14. augustā Španbergs atgriezās Boļšereckā un pēc nedēļas no Kamčatkas devās uz Ohotsku. Jūras brauciena laikā uz viņa kuģa bija miruši trīspadsmit cilvēki, acīm redzot, no cingas.

Valtona ceļojums bija interesantāks un auglīgāks, tāpēc ka viņa stūrmanim izdevās pabūt krastā. Kā jau iepriekš minēts, 14. jūnijā Valtons tīšu prātu pameta Španbergu. Pēc divām dienām —- 16. jūnijā, vienā laikā ar Španbergu, viņš ieraudzīja Japānas krastus — to pašu Hondo salu. Taču Valtons bija tuvojies piekrastei tālāk dienvidos nekā Španbergs un burāja gar krastu vēl tālāk uz dienvidiem. Pēc pāris dienām viņš pamanīja krastā lielu pilsētu. Valtons apstājās, taču diezgan ievērojamā attālumā no pilsētas, jo baidījās tai tuvoties. 19. jūnijā pie «Nadeždas» pienāca japāņu kuģis, uz kura atradās astoņpadsmit cilvēku. Valtons atļāva japāņiem uzkāpt uz «Nadeždas» klāja un uzņēma viņus, cik laipni vien varēdams. Viņš pūlējās uzzināt no japāņiem, vai nevarētu izkāpt krastā, bet viņi vai nu nesaprata jautājumu, vai arī izlikās nesaprotam. Tobrīd uz «Nadeždas» jau bija pietrūcis dzeramā ūdens un katrā ziņā vajadzēja aizbraukt krastā. Valtons nolēma riskēt — viņš aizsūtīja pēc ūdens laivu ar stūrmani Kazimerovu, kvartirmeistaru Čerkašeņinu un sešus zaldātus. Kad laiva tuvojās krastam, to aplenca ļoti daudzas japāņu laivas — vairāk nekā simts un brauca tik cieši līdzās, ka jūrnieki tās aizķēra ar airiem. Krastā pulcējās laipni un draudzīgi noskaņotu ļaužu bars un, zemu palocīdamies, apsveica laivu, kas īrās uz krastu. Tikko krievi piestāja malā, japāņi paķēra mucas, piepildīja tās ar dzeramo ūdeni un atnesa atpakaļ.

Atstājis divus zaldātus sargāt laivu, Kazimerovs ar pārējiem aizgāja pastaigāties pa pilsētiņu. Kādā mājā viņus pacienāja ar vīnu no porcelāna tasēm un uzkodām — āboliem, pomerancēm un rutkiem, pārkai-sltiem ar cukuru. Kādā citā mājā arī deva vīnu un ēdināja ar vārītu rīsu. Kazimerovs savukārt uzdāvināja saimniekiem krāsainas stikla pērlītes krellēm. «Es staigāju pa ciematu, kurā bija apmēram pusotra tūkstoša sētu,» Kazimerovs rakstīja ziņojumā. «Ēkas šajā ciematā ir koka un akmens, mājokļi uzcelti gar krastu apmēram verstis trīs no jūras, un iedzīvotājiem mājās ir tīrība un puķu dārziņi porcelāna traukos, tāpat ir preces veikalos, kuros es redzēju raibas kokvilnas un zīda drānas, bet cita nekā ātrumā aiz nevaļas saskatīt nevarēju; no mājlopiem tur govis un zirgus, tāpat arī vistas. Bet, atskaitot rīsu un zirņus, citas labības, acīm redzot, viņiem nav; no dārzeņiem un augļiem ir vīnogas, pomerances, aprikozi un redīsi.»

Kad Kazimerovs atgriezās uz kuģa, uz turieni nelielā laivā devās kāda augsti stāvoša persona krāšņās zīda drānās, ar zobenu pie sāniem. Augstmanis atveda Val-tonam dāvanai krūzi ar vīnu. Valtons pacienāja japāni ar degvīnu, ko viesis izdzēra labprāt un visai veikli. Viņi abi sazinājās tikai ar žestiem, taču Valtons ļoti labi saprata, ka japāņu virsnieks prasa, lai krievi dodas projām no Japānas krastiem.

«Nadeždu» no visām pusēm ielenca ļoti daudzi nelieli japāņu kuģīši, kuros sēdēja apbruņoti ļaudis. Valtons saprata šo mājienu, un «Nadežda» izgāja atklātā jūrā. 1739. gada 22. augustā Valtons atgriezās Ohotskā.

Ekspedīcijas dalībnieki aizvadīja Ohotskā vēl vienu ziemu. Viņu savstarpējās attiecības bija sliktas — tagad ne tikai Španbergs, bet arī Cirikovs ķildojās ar Beringu. Visi trīs sūdzējās cits par citu Pēterburgā, un visi trīs lūdza atļauju atstāt dienestu. Lielie kuģi jau bija saņēmuši nosaukumus — vienu nosauca par «Pēteri», otru — par «Pāvelu». Tomēr abi kuģi vēl nebija pabeigti. Tie nebija gatavi arī nākamā — 1740. gada maijā, kad Berings saņēma no admiralitātes kolēģijas šādu dokumentu:

«No Kolēģijā saņemtajiem raportiem ir redzams tikai viens, ka kokmateriāli tiekot sagatavoti, kuģi būvēti un buras šūtas. Bet, ap kādu laiku tie būs gatavi un dosies paredzētajā ceļā, tas nav uzrādīts. No tā Kolēģija citādi spriest nevar, ka tik ilgā laikā tikai aiz nepienācīga čakluma nav gādāts par drīzu instrukcijas izpildīšanu, jo kokmateriāliem sen vajadzēja būt sagatavotiem, kuģiem uzbūvētiem un burām pašūtām, bet ne tā, kā tajā raportā paziņots: priekš viņējām burām un takelāžas tiekot būvētas telpas. Bet to nepavisam nevar uzskatīt par pamatotu attaisnojumu; un tāpēc uz visstingrāko tiek atgādināts: ja pretēji cerētajam līdz šā ukaza saņemšanai kuģi nav uzbūvēti, pabeigt to būvi un pienācīgi visu izlabot, un bez kādas vilcināšanās doties ceļā, nepūloties bezdarbībā ar sarakstīšanos kā gluži lieku un negaidot uz priekšu nekādus apstiprinājumus ar ukaziem, tāpēc ka viss ar daudzajiem ukaziem jau uz visstingrāko apstiprināts un tik ilgā laikā visu var griezt par labu bez jebkādiem priekšrakstiem.»

Pēc tāda dokumenta saņemšanas Berings saprata, ka vilcināties vairs nedrīkst un ka jebkura turpmāka kavēšanās atnesīs nelaimi. Viņš sāka rosīties lielā steigā, kas nepavisam neatbilda viņa apdomīgajam raksturam.

Tad atgadījās ievērības cienīgs notikums — Ohotskā no Pēterburgas ieradās jauns cilvēks, kuram Beringa ekspedīcijā bija lemta īpaša, svarīga loma. Šo cilvēku sauca par Georgu Štelleru.

CILVĒKS AR NECIEŠAMU RAKSTURU

Georgs Štellers bija dzimis 1709. gadā Vācijā, tajā Bavārijas novadā, ko sauc par Frankoniju. Tas bija sarkanmatains vācietis ar atkarenām ausīm, neliels, drukns, spēcīgs, ar dzelzs veselību, rosīgs, zinātkārs, pašpārliecināts, taču ar neciešamu, kašķīgu raksturu un īpašu talantu — saķildoties ar visiem, ko sastapa savās gaitās.

Štellers bija kurpnieku cunftes meistara dēls un jau bērnībā uzrādīja apbrīnojamas spējas zinātnē. Skolā viņš bija labākais audzēknis. Kad universitātes profesori un pilsētas maģistrāta padomnieki ieradās skolā, viņš vienīgais varēja teikt viesiem apsveikuma runu latīņu valodā. Matemātiku viņš pārzināja labāk par skolotājiem un lieliski zīmēja ģeogrāfijas kartes. Tomēr vislabākās sekmes Štellers uzrādīja dabaszinātnēs. Divpadsmit gadu vecumā viņš jau palīdzēja savam skolotājam sastādīt Vācijas dienvidrietumu daļas tauriņu atlantu. Šo atlantu pēc tam iespieda universitātes tipogrāfijā. Vēlāk viņš aizrāvās ar putnu izbāzeņiem, un grāfs, kaimiņu pils īpašnieks, kādreiz pavēlēja nopērt pusaudzi par aizliegtām medībām grāfa mežā.

Tomēr galvenā Štellera kaislība bija botānika. No gada gadā katru vasaru viņš vāca un žāvēja ziedus un zāles, uzlīmēja tās uz lielām papīra lapām un pierakstīja augu nosaukumus latīņu valodā. Šo herbāriju viņš uzdāvināja universitātei.

Pabeidzis skolu un iestājies universitātē, Štellers joprojām mācījās tikpat intensīvi. Profesori pareģoja jauneklim spožu nākotni. Tomēr viņa raksturs kļuva aizvien nesavaldīgāks. Štellers pamanījās saķildoties pat ar ļaudīm, kuri pret jauno studentu izturējās sevišķi labvēlīgi. Katru vakaru viņš sarīkoja kautiņus traktierī. Druknais, plecīgais strupdegunis ar garajām, muskuļotajām rokām, apveltīts ar neparastu spēku, iedvesa bailes visai universitātei. Viņš bija ārkārtīgi viegli aizvainojams un visu uztvēra aizdomīgi. Štelle-ram aizvien šķita, ka visi pret viņu perina intrigas, ka visi zobojas par viņa neglīto seju, par viņa atkarena-jām ausīm. Dažu reizi viņu satracināja visnevainīgākais vārds. Uz šķietamo izsmieklu students atbildēja ar dūrēm un kautiņiem, uz šķietamajām intrigām — ar ļaunprātībām. Galu galā Štelleru no universitātes izslēdza.

Tas bija smags trieciens visai ģimenei. Štellera tēvs klusībā cerēja, ka viņa Georgs kļūs par zinātnieku, par lielu vīru, bet tagad šie sapņi sabruka. Georgs palika pusmācīts students, un bija jau par vēlu apmācīt viņu kurpnieka amatā.

Štellera dzīve kļuva drūma un smaga. Draugu viņam nebija, un visi no viņa vairījās. Taču šis rosīgais, enerģiskais cilvēks nespēja dzīvot bez darba.

Georgs Štellers nolēma braukt uz Krieviju.

Astoņpadsmitajā gadsimtā enerģiskiem, uzņēmīgiem ļaudīm, kuri savā dzimtenē Rietumeiropā nespēja atrast piemērotu darbu, Krievija likās zeme, kur var gūt neparastus, necerētus panākumus. Pastāvīgi klīda valodas par vācu, holandiešu un dāņu karavīriem, amatniekiem un skolotājiem, kuri Krievijā kļuvuši par slaveniem karavadoņiem vai akadēmiķiem. Pētera valdīšanas laikā un arī pēc viņa nāves Krievijā jebkuras zināšanas un talantu vērtēja daudz augstāk nekā Rietumeiropā. Uz to cerēja arī Stellers.

Bez tam Krievija vilināja viņu arī kā patiešām zinātkāru cilvēku. Krievijā viss vēl bija nezināms, neizpētīts — tiklab daba, kā arī cilvēki. Nebija pat zināms, cik tālu šī zeme aizstiepjas uz austrumiem . .. Un, paņēmis no tēva ceļam astoņdesmit dālderus, divdesmit piecus gadus vecais Georgs Stellers devās svešumā.

Viņš kājām aizgāja uz Holandi, uz šīs zemes lielo tirdzniecības pilsētu Amsterdamu. No šejienes izgāja burinieki uz visām pasaules malām. Stellers drīz vien sameklēja kuģi, kas devās uz Maskavas valsts jauno galvaspilsētu Sankt-Pēterburgu. Kuģa kapteinis veda uz Krieviju vadmalu zaldātu mundieriem un taisījās pārvest no turienes kažokādas un linus. Veselīgais, spēcīgais jauneklis iepatikās kapteinim, un tas bija ar mieru paņemt Štelleru līdzi uz Krieviju bez maksas ar noteikumu, ka pasažieris strādās uz kuģa tāpat kā vienkāršie matroži.

Brauciens vilkās ilgi. Pie Dānijas krastiem jūrniekus papluinīja spēcīga vētra. Pa ceļam viņi iegriezās Lī-bekā, Dancigā un Rīgā. 1734. gada augusta vidū kuģis ienāca Ņevas grīvā. Bija pagājis vairāk nekā gads, kopš Berings bija devies savā otrajā ekspedīcijā.

Stellers ieraudzīja dīvainu pilsētu. Pēterburga jau pastāvēja trīsdesmit gadu, taču vēl joprojām izskatījās pēc būvlaukuma. Zemajās, purvainajās salās auga alkšņi. Nezālēm aizaugušos, dubļainos laukumos pacēlās vairākas lielas, krāšņas ēkas, ko citu no citas šķīra upītes, peļķes un dumbrāji. Grāvji, kanāli un uzbērumi šķērsoja pilsētu visos virzienos. Visur mētājās baļķi un pelēki granīta bluķi. No uzbērumiem rēgojās priežu pāļi, kas neļāva nobrukt irdenajai zemei. Un visā pilsētā nebija neviena tilta, nevienas bruģētas ielas. Tikai tajās vietās, kur ceļš gāja pāri slīkšņām un zirgi varēja iegrimt dubļu skrīnē līdz vēderam, bija sagāzti akmeņi. Bez tam apkārt pilīm gājējiem bija ierīkotas šauras koka laipas. Starp citu, Pēterburgas iedzīvotāji turēja par labāku braukāt cits pie cita laivās — tā bija ērtāk un drošāk.

Pāri pilsētai pacēlās divas apzeltītas smailes: Ņevas labajā krastā — Petropavlovskas cietokšņa smaile, kreisajā krastā — Admiralitātes smaile. Admiralitātes smaile vēl nebija gluži pabeigta — meistari to apsita ar dzelzs skārdu.

Admiralitātes plašajā kvadrātiskajā pagalmā rēgojās ozola baļķu grēdas. Tur būvēja milzīgus kuģus. Netālu pacēlās ķeizarienes lepnā pils — tā saucamā Vasaras pils. Aiz tās kuploja lielisks parks ar grotām, lapenēm un strūklakām. To sauca par Vasaras dārzu. Tālāk nāca nabadzīgo ļaužu nožēlojamās būdas ar koka kriju jumtiem.

Pie Fontankas upītes atradās liels šķūnis, kurā mitinājās zilonis, ko Krievijas ķeizarienei bija uzdāvinājis Persijas šahs. Ziloni katru dienu veda pastaigāties garš arābs — «ziloņa meistars». Viņiem pakaļ skrēja vesels bars ziņkārīgo, lielāko tiesu zaldāti. Puišeļi, slēpdamies aiz žogiem, apmētāja ziloni ar akmeņiem. Bet aiz Fontankas sākās meži, kur slēpās laupītāji un zagļi.

Stellers bieži sastapa ļaudis ar nogrieztam ausīm, izrautu mēli, ar nocirstu degunu un čūlojošām brūcēm, kas ar nokaitētu dzelzi bija iededzinātas uz pieres un vaigiem. Tās bija spīdzināšanas pēdas.

Šeit cieši blakām varēja vērot neaprakstāmu bagātību un greznību un pārsteidzošu, satriecošu nabadzību un netīrību. Augstmaņi dzīvoja krāšņās pilīs ar kalpu un sulaiņu bariem un braukāja zeltītās karietēs. Bet no tālajām guberņām katru gadu uz šejieni atdzina zemnieku barus un lika viņiem rakt kanālus un būvēt pilis. Nepietika lāpstu, un zemnieki nesa zemi svārku stērbelēs, kailām rokām vēla akmeņus un mitinājās zemnīcās purvainajā apvidū. Algu viņiem nemaksāja, solīja vienīgi pārtiku, taču arī to izvazāja zaglīgie ierēdņi. Uznāca ziema, un zemnieki bargajā salā mira cits pēc cita, un aiz pilsētas izauga plašas kapsētas. Taču pavasarī atdzina jaunus tūkstošus, bet kapsētas, kur vairs nebija vietas jauniem kapiem, atdeva tirgotājiem sakņu dārzu ierīkošanai.

Izkāpis no kuģa, Štellers važoņa ratos pa dangām kratījās uz Zinātņu akadēmiju. Tajos laikos visi akadēmiķi bija vācieši. Štelleru pieņēma akadēmiķis Zigfrīds Baiers. Štellers pastāstīja viņam, no kurienes ieradies, un lūdza dot kaut kādu darbu.

— Labi, -— Baiers sacīja, — es mēģināšu jūs iekārtot par mājas ārstu pie arhiereja Feofana.

— Akadēmiķa kungs, — Štellers iebilda, — diemžēl es esmu nevis ārsts, bet gan botāniķis. Tiesa, esmu mazliet studējis arī medicīnas zinātnes, taču visvisādu neģēļu un nodevēju intrigu dēļ man neizdevās pabeigt universitāti.

— Nekas, gan jau būs labi, — atteica akadēmiķis.

Baiers uzrakstīja arhierejam godbijīgu vēstuli, kurā

ieteica viņam tikko no ārzemēm atbraukušu ārstu. Štellers paņēma vēstuli un atvadījās.

Novgorodas un Ladogas arhierejs Feofans Proko-povičs, pēc tautības ukrainis, bija viens no tuvākajiem Pētera līdzgaitniekiem. Viņu pilnīgi pamatoti uzskatīja par vienu no tā laika gudrākajiem un izglītotākajiem vīriem. Feofans, būdams viens no augstākajiem baznīcas vadītājiem, interesējās par baznīcu tikai kā par vienu no valsts varas formām un pret reliģiju īstenībā bija gluži vienaldzīgs. Jaunībā viņš divas reizes mainīja ticību — pārgāja no pareizticības katoļu ticībā un aizbrauca uz Romu, kur dzīvoja un mācījās pāvesta galmā. Jauneklis pilnībā iemācījās senās un jaunās valodas un, galvenais, apguva galveno katolicisma būtību — valdīt pār ļaudīm. Pēc astoņiem gadiem viņš atgriezās Ukrainā, no jauna pārgāja pareizticībā un kļuva par mūku. Pēc Poltavas uzvaras pār zviedriem Feofans Prokopovičs katedrālē Pētera klātbūtnē teica svētrunu, kurā cildināja krievu karavīru un viņu vadoņa cildeno veikumu. Savā svētrunā viņš dedzīgi, ar dziļu izpratni slavēja Pētera reformas, un dabiski, ka cars sajūsmināts klausījās šo sprediķotāju.

Valdnieks paņēma Feofanu sev līdzi uz Pēterburgu un iecēla augstos baznīcas amatos. Atcēlis patriarhātu, Pēteris centās pilnīgi pakļaut baznīcu sev, valsts varai; šim nolūkam viņam bija vajadzīgi spējīgi darbinieki, uz kuriem varētu paļauties. Par tādu kļuva Feofans Prokopovičs. Viņš nežēlīgi apspieda baznīcas šķelšanos, kurā izpaudās opozīcija Pētera reformām, viņš pakļāva garīdzniecību valdības gribai un piespieda garīdzniekus baznīcās izskaidrot valdības uzskatus, viņš rakstīja dzejoļus, kuros slavināja Pētera darbus, teica lieliskas svētrunas, kurās cildināja Pētera jaunievedumus, izskaidroja to derīgumu un izlūdzās tiem dieva svētību. Pēc Pētera nāves Feofans palīdzēja Menšikovam pasludināt Katrīnu par Krievijas ķeizarieni. Pētera Otrā īsajā valdīšanas laikā Feofans netika gāzts kā Menšikovs — viņam izdevās palikt neskartam, patverties, pārlaist briesmas. Ķeizarienes Annas Ivanovnas laikā viņš no jauna ieņēma agrāko stāvokli.

Feofans dzīvoja Pēterburgas puses pašā galā, Kar-povkas upītes krastā. Štellers sēdās ormaņa ratos un brauca pa taisno, neizbrienamiem dubļiem klāto ceļu, kas veda uz Akmens salu. Drīz vien koka mājiņas, kas blīvējās ap Petropavlovskas cietoksni, beidzās un gar abām ceļa malām stiepās nīkulīgs pārpurvojies mežiņš. Tajos laikos lielāko daļu Pēterburgas puses klāja mežs.

Važonis apstājās pie koka ēku pudura. Tur bija zemei pieplakušas koka baznīciņas ar zaļiem kupoliem, šķūņi, noliktavas, staļļi un virtuves. Pašā vidū atradās gara vienstāva koka māja ar koka kolonām pie ieejas — viņa eminences dzīvojamās telpas. Pagalmos pa nostūriem un ejās starp žilbinoši baltām zosīm un sivēniem nedzirdami klaiņāja un nedzirdami čukstējās mūki — gari, izkāmējuši, šķidrām bārdām, garstērbeļu svārkos, melnām mūku kapucēm galvā.

Georgs Štellers apmetās uz dzīvi Feofana Prokopo-viča mājā. Arhierejs izturējās pret atbraucēju ļoti laipni. Acīm redzot, viņu valdzināja Stellera augstā izglītība: mācītus ļaudis tajos laikos varēja sastapt visai reti. Feofans labi pārvaldīja vācu mēli, bet sarunās ar Stelleru priekšroku deva latīņu valodai, jo turēja to par viscildenāko un zinātnei visvairāk piemēroto valodu pasaulē.

Feofanam piederēja lieliska bibliotēka ar trīsdesmit tūkstošiem sējumu visdažādākajās valodās. Štellers kluptin uzklupa grāmatām un, alkatīgi tiekdamies pēc zināšanām, visu aptvēra neparasti ātri.

Feofans interesējās par dabaszinātnēm, fiziku un ģeogrāfiju. Viņš labprāt tērzēja ar Štelleru par jaunajiem atklājumiem un izgudrojumiem. Arhiereja mājās glabājās liels globuss, un viņi divatā to bieži jvien uzmanīgi pētīja. Arī Feofans interesējās, vai Āzija savienojas ar Ameriku, un dažu labu reizi apsprieda šo problēmu ar jauno vācieti. Arhierejs teicami pārzināja Pētera ieceres un Beringa ekspedīcijas uzdevumus un bieži izklāstīja tos Stelleram.

Štellers neaizmirsa arī savu iemīļoto zinātni — botāniku. Katru vasaru Feofans ar saviem ļaudīm pārcēlās uz vasarnīcu Oranienbaumā. Štellers klejoja pa tīrumiem un mežiem un vāca zāles, ziedus un sūnas. Vakarā viņš sēdās pie galda un latīņu valodā sīki aprakstīja visus atrastos augus. Tādējādi radās apbrīnojama grāmata — pirmais zinātniskais darbs par ziemeļrietumu Krievijas veģetāciju. Vēlāk šo grāmatu izdeva, un Štellers kļuva par krievu botānikas dibinātāju.

Sākumā viņš nemaz neprata krievu valodu un tāpēc ne ar vienu, atskaitot Feofanu, nesagājās. Tomēr jau pēc gada viņš brīvi izskaidrojās krieviski un sāka strīdēties un ķildoties ar visiem, ko vien sastapa.

1736. gada vasarā Feofans bīstami saslima. Štellers sabijās. Ja Feofans nomirs, viņš zaudēs savu vienīgo labvēli un aizstāvi. Zinātnieks sāka lūgt Feofanu, lai tas iekārtojot viņu kaut kādā vietā.

Feofans uzrakstīja ieteikuma vēstuli, un Štelleru pieņēma Zinātņu akadēmijā par dabaszinātņu adjunktu un nosūtīja uz Kamčatku kapteiņa-komandora Vitusa Beringa rīcībā.

Rudenī Feofans nomira, un 1737. gada pavasarī Georgs Štellers aizbrauca uz Sibīriju.

Tajos laikos no Pēterburgas līdz Ohotskas jūrai nevarēja aizceļot ātrāk kā gada laikā. Štellers šo ceļu veica daudz ilgākā laika posmā — trīsarpus gados.

Viņam neklājās viegli šajā pasaules garākajā ceļā pāri visai Sibīrijai. Zinātnieks ceļoja viens pats, dienesta pakāpe viņam bija zema, un zirgus sadabūt izdevās tikai ar lielām grūtībām. Pagāja dienas, nedēļas, mēneši, atnāca svelmainais jūlijs, pēc tam sākās lietavas, nobira rudens zeltainās lapas, bet Štellers joprojām auļoja tālāk uz austrumiem.

Gar ceļu stiepās biezi, tumši meži. Bieži vien Štelleru naktīs uzmodināja vilku gaudošana turpat ceļmalā. Zirgi izbīlī cirtās sānis un pēc tam auļoja tālāk, smai-lēdami ausis. Viņš šķērsoja augstas kalnu grēdas, uz plostiem cēlās pāri upēm, kas bija tik platas kā jūra. Uznāca ziema, uzsniga sniegs. Štelleru no ratiem pārsēdināja kamanās un veda tālāk. Bargs sals stindzināja asinis, sniega vētras saputināja dziļas kupenas, upes pārvērtās milzīgos ledus klajumos, bet Štellers joprojām redzēja šūpojamies uz bukas vedēja muguru.

Ļaudis ceļā pagadījās apbrīnojami reti. Štellers dažu reizi nedēļām ilgi neredzēja nevienu ciematiņu. Šī neaptverami plašā zeme likās tuksnesis. Tikai dažkārt viņš panāca ļaudis, kas, gausi soļodami, barā vilkās pa bezgalīgo ceļu.

— Hei, sargās!

Ļaudis grieza ceļu un paskatījās atpakaļ. Štellers ieraudzīja ar nokaitētu dzelzi sakropļotas sejas, kailas, izģindušas miesas, kas rēgojās starp driskās saplēstajiem kankariem, pie kāķa salauztas rokas un kājas. Tie bija katordznieki, kuri pēc spīdzināšanas bija izsūtīti uz Sibīriju.

Izsūtītos pavadīja kazaki zirgos, apbruņojušies ar gariem pīķiem.

— Kungs, žēlastības dāvanu! Kristus vārdā, žēlastības dāvanu! — katordznieki, ieraudzījuši Štellera pajūgu, kliedza.

Tomskas pievārtē naktī četrdesmit grādu salā Štellers

sasirga ar plaušu karsoni. Viņš nebija slimojis savu mūžu, tā bija viņa pirmā slimība. Zinātnieks gulēja nesamaņā, kad viņu izcēla no kamanām, un nenāca pie atmaņas ilgas nedēļas.

Aizbraukt no Tomskas viņam izdevās tikai vēlā pavasarī. No jauna tālumā stiepās bezgalīgais ceļš, vēl tuksnesīgāks nekā agrāk. Aizritēja mēneši. Vasaru nomainīja jauns rudens, uznāca ziema, bet Štellers vēl joprojām auļoja uz austrumiem. 1739. gada janvāri viņš ieradās Jeņiseiskā. Šeit Štellers sastapās ar da-baspētnieku Milleru, kas tāpat bija Beringa ekspedīcijas dalībnieks. Millers bija atbraucis uz Jeņiseisku Beringa uzdevumā iepirkt dažādus ekspedīcijai nepieciešamus materiālus. Viņš nopriecājās par Štellera ierašanos, jo varēja uzticēt viņam pavadīt uz Kamčatku vezumus ar mantām. Pašam Milleram vēl vajadzēja palikt Jeņiseiskā.

Ar vezumiem Štellers virzījās uz priekšu vēl gausāk. Pagāja krietns laika sprīdis, iekām viņš sasniedza Irkutsku. Šeit viņu gaidīja jauna aizkavēšanās. Irkut-skas priekšniecībai vajadzēja izsniegt viņam naudu tālākajam ceļojumam. Valsts kasē viņam paziņoja, ka nauda no Pēterburgas vēl neesot atsūtīta un vajadzēšot pagaidīt.

Štellers ar vezumiem nonīka Irkutskā piecus mēnešus, iztikdams ar maizi un kvasu — pusdienām nebija ne kapeikas. Beidzot pēc ilgas aizkavēšanās atbrauca Millers un tūliņ saprata, kāpēc Štelleram tā neveicas. Millers, apsveicinādamies ar galveno kasieri, it kā nejauši aizbāza viņam aiz piedurknes atloka divdesmit rubļus, un Štellers nekavējoties saņēma savu naudu. Millers pats apņēmās pavadīt vezumus, bet Štellers aizauļoja uz priekšu viens pats.

Jau bija iestājusies ziema, kad viņš nokļuva līdz Ļenai. Upe aizsala un pārvērtās milzīgi plašā sniegiem klātā ceļā, kas stiepās vairāku tūkstošu verstu garumā. Visu ziemu Štellers kamanās traucās lejup pa Ļenu un 1740. gada maijā ieradās Jakutskā. Šeit viņš nevarēja kavēties — viņam vajadzēja nokļūt Ohotskā līdz rudenim.

Tajos laikos no Jakutskas uz Ohotsku veda vienīgi meža taciņas. Štellers sēdās brieža mugurā un kāda jakuta pavadībā devās tālāk.

Visu vasaru viņi jāja pa biezo taigu. Naktīs gulēja pēc kārtas — trīs stundas jakuts, trīs stundas Štellers, — tāpēc ka baidījās no lāčiem. Triju mēnešu laikā viņi tikai vienu vienīgu reizi sastapa ļaudis, kad uzdūrās klejotāju tungusu apmetnei. 1740. gada 20. augustā no kalniem viņi ieraudzīja jūru un vakarā iejāja Ohotskā.

Līcī stāvēja divi tikko uzbūvēti kuģi, ko steigšus piekrāva. Kuģi gatavojās iziet jūrā.

Ieradies Ohotskā, Štellers devās pie Beringa. Viņi jau pirmajā brīdī izjuta nepatiku viens pret otru. Tas vēl nebūtu nekas — viņi tūliņ arī saķildojās. Mēs nezinām, kas tur īsti notika, ir zināms tikai tas, ka pagāja dažas dienas pēc Štellera ierašanās Ohotskā un viņš jau nosūtīja senātam ziņojumu, kurā rakstīja: «Viscaur tiku saņemts ne tā, kā pēc mana rakstura saņemt nāktos, bet kā vienkāršs zaldāts, un no viņa, Beringa, un no pārējiem atzīts par nekrietnu, un no viņa, Beringa, netiku aicināts nekādā padomē.»

Tagad grūti spriest, vai šajā ziņojumā daudz patiesības. Drīzāk gan visai maz. Mēs zinām, ka Berings attiecībās ar apakšniekiem bija demokrātisks, labvēlīgi noskaņots un labsirdīgs. Kad uz Ohotsku atsūtija par matrozi degradēto Ovcinu, kas bija apvainots valsts noziegumos, Berings, nebaidīdamies riska, izturējās pret viņu ļoti draudzīgi, un matrozis Ovcins dzīvoja kopā ar virsniekiem un ekspedīcijā izpildīja virsnieka pienākumus. Kālab gan Berings būtu sācis pazemot Zinātņu akadēmijas adjunktu, kuru redzēja pirmo reizi savā mūžā? Un, ja starp abiem vīriem jau pirmajā tikšanās reizē izcēlās ķilda, tad dabiskāk pieņemt, ka tajā vainojams Štellers. Mums ir pārāk daudz liecību par viņa ķildīgumu, neiecietību un patvaļīgo raksturu.

Savstarpējās antipātijas, kas bija radušās starp viņiem abiem pirmajā tikšanās reizē, saglabājās ilgu laiku. Tomēr Berings savā nepatiksmē pret Štelleru bija visai savaldīgs, vairījās no atklātas naidošanās un izturējās pret viņa pilnīgi nepieļaujamajiem izlēcieniem ar apbrīnojamu pacietību. Turpretim Štellers bija nepacietīgs un neciešams. Viņš atstājis mums piezīmes par savu ceļojumu, kurās, nekautrēdamies izteicienu izvēlē, izsaka dedzīgu sašutumu par katru Beringa soli, par katru viņa lēmumu. Tomēr jāatzīst, ka Stellera asajos spriedumos nav gandrīz nekā personīga, tos diktējušas zinātnes intereses. Jebkuru nevērību un necieņu pret zinātni viņš iztulkoja kā nodevību, kā noziegumu. Atsevišķos spriedumos viņam bieži vien bija taisnība. Taisnība viņam nebija pašā galvenajā: bez Beringa, bez viņa piesardzības, sīkumainās apdomības, praktiskuma, piekāpības un pacietības ekspedīcija nekā nebūtu sasniegusi.

Šiem diviem vīriem — Beringam un Štelleram — bija lemts kopā piedalīties lielā, traģiskā jūras braucienā, kas ievērojami paplašināja cilvēku zināšanas par pasauli. Bet cik ļoti atšķirīgi bija abi šie cilvēki!

Berings bija vecs, tukls vīrs un kustējās ar lielām pūlēm, un grūtā dzīve pasaules malā viņam likās nepanesami smaga nasta. Štellers bija jauns, apbrīnojami veselīgs un vissmagākajos apstākļos jutās lieliski, jebkuras grūtības panesa viegli, tās nemaz neievērojot.

Berings nebija visai izglītots, un viņam bija sveša tīrā zinātne, viņš interesējās vienīgi par tām zinībām un atklājumiem, kas attiecās uz viņam tuvo nozari — navigāciju. Štellers neapšaubāmi bija viens no visvairāk izglītotajiem sava laika cilvēkiem, viņš dedzīgi interesējās par ģeogrāfijas, fizikas, ģeoloģijas, etnogrāfijas, medicīnas un valodniecības problēmām, nemaz nerunājot par viņa galveno priekšmetu — botāniku. Neviens ceļš nebija par garu, neviens pārbaudījums nebija par smagu, lai aizkavētu zinātnieku, ja viņš cerēja savākt kaut kādus jaunus datus.

Berings bija valsts darbinieks, visu mūžu aizvadījis Krievijas dienestā un saprata savas darbības nozīmi Krievijas valsts dzīvē. Turklāt viņš bija noteiktās partijas pārstāvis, Pētera līdzgaitnieku piekritējs, viņš ar tiem bija cieši saistījis savu likteni, bija ar tiem vienos uzskatos un realizēja šos uzskatus. Turpretim Štellers piederēja pie bezdzimtenes avantūristiem, kuri gatavi kalpot jebkurai zemei un jebkurai varai un kuru bija tik daudz astoņpadsmitajā gadsimtā. Tikai Stellera patiesā, pašaizliedzīgā uzticība zinātnei ļauj mazliet aizmirst, ka viņam piemita absolūts principialitātes trūkums.

Berings aizvien apzinājās savu pienākumu, un atbildība par uzticēto uzdevumu, par apakšniekiem un valsts līdzekļiem, kuri bija nodoti viņa rīcībā, aizvien kā smags slogs grilās uz viņa sirdsapziņas. Turpretim Štellers jutās pilnīgi brīvs no jebkurām saistībām, nodevās zinātnei, vienīgi savas neremdināmās zinātkāres mudināts, un nepavisam neuzskatīja par kauna pilnu rīcību rakstīt denunciācijas par saviem ceļabiedriem. Ja tiem kādā jautājumā bija citādas domas nekā Štelleram, viņš draudēja, ka sūdzēšoties priekšniecībai, un savus draudus ari izpildīja; arhīvos saglabājies diezgan liels skaits viņa denunciāciju, slepenu, netaisnīgu apsūdzību, kas rakstītas pēkšņu dusmu lēkmēs. Cik ļoti no šīm apsūdzībām atšķiras Beringa ziņojumi, kuros viņš aizvien rakstīja par saviem līdzgaitniekiem tikai labu un rūpīgi atzīmēja viņu nopelnus!

Viņi visādā ziņā bija atšķirīgi, taču ekspedīcijā uz Ameriku devās kopā, un par šā jūras brauciena rezultātiem mēs esam pateicīgi viņiem abiem.

Štellers Kamčatkā

Tikai 8. septembrī «Pēteris» un «Pāvels» beidzot izgāja no Ohotskas jūrā. Bija jau rudens, sāka plosīties vētras, un Berings, protams, tādā gadalaikā nemaz netaisījās kuģot uz Ameriku. Tomēr viņam vajadzēja atstāt Ohotsku, lai izbēgtu no priekšniecības dusmām, jo tā jau bija galīgi zaudējusi pacietību. Viņš burāja uz Kamčatku, lai nākamajā vasarā no turienes uzsāktu lielo jūras braucienu. Berings šķērsoja Ohotskas jūru un vispirms iegriezās Boļšereckā — Kamčatkas rietumu piekrastē. Tur viņš atstāja vairākus cilvēkus, tajā skaitā arī Štelleru. Pats viņš ar kuģiem gatavojās bez kavēšanās burāt apkārt Kamčatkas dienvidu galam, sasniegt austrumu piekrasti un tur pārziemot.

Štelleram viņš pavēlēja doties uz pārziemošanas

vietu pa sauszemi un ierasties tur nākamā gada pavasarī. Acīm redzot, viņi abi turēja par labāku uz kādu laiku šķirties.

Kamčatkas austrumu piekrastē Berings šoreiz aizvadīja savus kuģus uz Avačas līci — vienu no labākajām kuģu enkurvietām pasaulē. Šā līča rāmajos, dziļajos ūdeņos, ko no visām pusēm ietver kalni un jūras šaurums savieno ar Kluso okeānu, var patverties vesela flote. Berings bija dzirdējis par apbrīnojamo Avačas līci jau savā pirmajā jūras braucienā. 1740. gada pavasarī viņš atsūtīja uz šejieni vairākus namdarus, kuri līča krastā uzbūvēja piecas dzīvojamās mājas, trīs kazarmas un trīs klētis. «Pēteris» un «Pāvels» ienāca Avačas līcī 6. oktobrī. Kopš tās dienas ciematu līča krastā sāka dēvēt par Petropavlovsku.

Berings pārlaida ziemu Petropavlovskā. Pavasarī šeit ieradās arī Štellers. Virsnieki pret viņu izturējās nelaipni, un Štellers draudzējās ar namdariem un kazakiem. Vienkāršo ļaužu sabiedrībā dzīve viņam likās viegla un jautra. Viņi neaizskāra zinātnieka slimīgo patmīlību un, izturēdamies pret priekšniecību ar slēptu naidu, lika nojaust, ka ir viņa domu biedri.

Ikvienam ekspedīcijas dalībniekam, atskaitot ierindas zaldātus un matrožus, pienācās denščiks, gaitnieks. Pēc Beringa rīkojuma arī Štelleram norīkoja denščiku, un dabaszinātnieka istabiņā apmetās kazaks Sava Starodubcevs, kurš tīrīja viņa zābakus un gatavoja pusdienas.

Štellers ar savu denščiku sadraudzējās. Sava, dūšīgs, bārdains zemnieks, nosvērtu raksturu, klusas, mierīgas dzīves cienītājs, nekādi nespēja saprast, kāpēc ļaudīm jākuļas uz pasaules malu, ja var mierīgi sēdēt sādžā, savā mājā.

— Tāda ir mūsu, kazaku dzīve, — viņš žēlojās Štelleram. — Mūs vienmēr aizdzen kaut kur tālu, tālu.

Sava lieliski pazina Sibīrijas dabu. īzdzirdis mežā putna brēcienu vai dziesmu, viņš tūliņ varēja pateikt, kas tas ir par putnu, kur tas mīt, ar ko barojas, kā to var nomedīt. Viņš zināja visus zvēru paradumus un viltības, pazina visus kokus un zāles. Sava sniedza Štelleram ārkārtīgi daudz vērtīgu ziņu, kuras centī-

gais botāniķis nekur citur nevarēja sameklēt, — kad uzzied dažādi ziedi un kad nogatavojas ogas un augļi.

Štellers sadraudzējās ari ar gleznotāju Plenisneru, kurš bija piekomandēts ekspedīcijai ar uzdevumu — svešajās zemēs, ko apmeklēs ceļotāji, uzzīmēt visus ievērības cienīgos objektus. Plenisners bija ne visai talantīgs zīmētājs, toties kaislīgs mednieks. Viņš Kamčatkā iegādājās veselu baru suņu un trenkāja zaķus, šāva vāveres, pīles, sabuļus, polārlapsas, gāja pat uz lāčiem.

Štellers pavadīja Plenisneru medībās, pētīja apvidu un kādu reizi kopā ar viņu uzkāpa Avačas vulkāna virsotnē, vienā no visaugstākajiem kalniem Kamčatkā. Stāvēdams kūpošā krātera malā, dabaszinātnieks spriedelēja par zemestrīču cēloņiem. Kautrīgais Plenisners klausījās un klusēja.

Dažreiz viņi divatā iegriezās kamčadalu ciematos. Šos nabadzīgos Kamčatkas pirmiedzīvotājus bija galīgi izputinājuši nodokļi, ko no viņiem piedzina krievu ierēdņi. Štellers pierakstīja kamčadalu valodas vārdus, pirka no viņiem bultu smailes, apģērba gabalus, traukus un citus mājsaimniecības piederumus. Maz pazīstamo tautu pētīšana viņu interesēja tikpat lielā mērā kā botānika.

Pirmajā laikā Štellers draudzējās ar kuģu būves meistaru Sofronu Hitrovu. Trīs krievi, ekspedīcijas locekļi, ar savām jūrlietu zināšanām bija iemantojuši sevišķi lielu ārzemnieka cieņu — tas bija Beringa palīgs Čirikovs, stūrmanis Jelagins un kuģu būves meistars Sofrons Hitrovs. Tomēr Štelleram bija kaut kāds īpašs talants uz strīdiem — viņš drīz vien saķildojās arī ar Hitrovu.

«Pēteris» un «Pāvels», divmastu kuģi ar apaļiem, izliektiem bortiem, spēja uzņemt katrs pa sešiem tūkstošiem pudu kravas. Tie nelikās sevišķi ātri kuģi, toties bija izturīgi un stabili. Uz kuģiem uzstādīja divdesmit astoņus nelielus lielgabalus (pa četrpadsmit uz katra), ko atveda no Irkutskas, iekrāva sālītu liellopu gaļu, jūrnieku sausiņus, miltus, putraimus, malku un muciņas ar dzeramo ūdeni.

Maija beigās Berings sasauca padomi, lai sadalītu apkalpi pa kuģiem. Padome nosprieda, ka uz «Pētera», ko komandēs pats Berings, ies leitnants Vakselis, kuģu būves meistars Sofrons Hitrovs, vecais, pieredzējušais stūrmanis Ezelbergs, mākslinieks Plenisners un Ovcins. Uz šā kuģa nokļuva arī Štellers. Berings domāja, ka Amerikas iedzīvotāji runā tādā pašā valodā kā Kamčatkas korjaki, un paņēma sev līdzi tulku korjaku Pjačku.

Par «Pāvela» komandieri iecēla Čirikovu un viņa rīcībā nodeva leitnantu Cihačovu, kuģu būves meistaru Ābramu Dementjevu un stūrmani Jelaginu. Uz «Pētera» jūras braucienā devās 77, uz «Pāvela» — 75 cilvēki.

Interesanti atzīmēt, ka «Pētera» komandas sastāvā bija divpadsmit gadu vecs zēns Lorencs Vakselis, leitnanta Svena Vakseļa dēls, ko tēvs bija paņēmis līdzi jūrā, lai viņš jau no bērnības radinātos pie tāliem jūras braucieniem.

1741. gada 4. jūnijā abi kuģi izgāja no Petropavlov-skas ostas atklātā jūrā. Pūta spirgts ceļa vējš, un Kamčatkas vulkāni ātri pagaisa tālumā.

AMERIKA

Sākumā jūras braucēji burāja uz dienvidaustrumiem, jo cerēja sasniegt kartē iezīmēto Gamas Zemi. Pirmās divas dienas pa priekšu gāja «Pēteris», tam iepakaļ sekoja «Pāvels». 6. jūnijā Berings pavēlēja «Pāvelam» burāt pa priekšu, bet pats ar «Pēteri» sekoja nopakaļ. Beringa ceļabiedri izskaidroja šo lēmumu ar to, ka komandors vairāk uzticoties Čirikova navigācijas mākslai nekā pats sev.

12. jūnijā jūras braucēji jau atradās tur, kur kartē bija iezīmēta Gamas Zeme. Tomēr visapkārt bangoja bezgala plašais okeāns, un kļuva skaidrs, ka Gamas Zeme neeksistē. Par to «Pētera» stūrmanis Svens Vakselis savās piezīmēs rakstīja tā:

«No šejienes skaidri redzams, ka pieminētā karte bijusi nepareiza un melkulīga, jo pretējā gadījumā mums būtu jāpārlec pāri Huana de Gamas Zemei. To*

mēr būtu godīgāk vispirms īstenībā izpētīt tādas nezināmas zemes, iekām plaši izziņot jūras braucējiem par de Gamas Zemes atklāšanu: citādi daudzi godīgi un drošsirdīgi ļaudis, kas, nepieciešamības spiesti, vago jūras, tiek bezgodīgi un nekrietni apmānīti. Turpretim tādiem ļaudīm, kuri ņemas iegalvot nepārbaudītus faktus, kas pamatojas vienīgi uz minējumiem, es ieteiktu labāk ciest klusu, bet, ja jau viņiem tā gribas fantazēt vai spriedelēt, lai dara to klusībā pie sevis un nenodod svešās rokās savas fantāzijas augļus, tad viņu izdomājumi vismaz nevienu neapmānīs. Varbūt es pārāk sīki kavējos pie šā jautājuma, bet nekādi nespēju tam paiet garām, jo ik reizi sāk asinis vārīties, kad atceros, cik nekrietni mūs piekrāpa šī aplamā karte, kuras dēļ mēs riskējām ar dzīvību un labo slavu.»

Nepareizi uzņemtais kurss bija pirmā ekspedīcijas neveiksme. Šā iemesla dēļ jūras braucēji bija spiesti zaudēt ļoti daudz dārgā laika.

Berings pavēlēja burāt tieši uz austrumiem, uz Ameriku. Pūta diezgan lēns vējš, taču tas bija ceļa vējš. Jūra bija rāma. Pa priekšu gāja «Pāvels», nopakaļ sekoja «Pēteris». Abi kuģi turējās tik tuvu viens otram, ka dažu labu reizi jūrnieki varēja pat sasaukties.

19. jūnijā uznāca migla. Jūra pilnīgi pazuda biezajos, vatei līdzīgajos miglas vālos. Cilvēki uz kuģa klāja varēja pazīt cits citu vienīgi tad, ja uzgrūdās viens otram virsū. Buras, masti un klājs pārklājās ar ūdens lāsēm. Jūrnieki kļuva tik slapji, it kā būtu izmirkuši lietusgāzē. Bet tad uznāca nakts, sāka pūst spirgts vējš un izkliedēja miglu.

Rīta agrumā Štellers iznāca uz klāja, pameta skatienu uz apvārsni un iesaucās:

— Kur tad «Pāvels»?

Berings un Hitrovs ar tālskatiem jau meklēja pazudušo kuģi. Jūra likās pavisam tuksnesīga.

«Pāvels» bija pazudis bez pēdām. Visur skatienam pavērās vienīgi baltās viļņu muguras.

Berings nolēma signalizēt Čirikovam ar lielgabalu zalvēm. Sāka dārdēt kanonāde. Visi četrpadsmit lielgabali šāva zalvēm, un, sēžot kajītē, varēja nodomāt,

ka «Pēteris» uzsācis jūras kauju. Jūrnieki, sasprindzinājuši dzirdi, pūlējās saklausīt atbildes šāvienus. Tomēr «Pāvela» lielgabali klusēja.

Berings pārgāja no vienas halzes uz otru, mēģinādams pārlūkot iespējami plašākus rajonus, tomēr «Pāvelu» neatrada.

Tad «Pēteris» viens pats burāja tālāk uz austrumiem.

Pagāja vēl trīs nedēļas, taču ne «Pāvels», ne Amerikas krasti vēl joprojām nerādījās. Visapkārt plētās okeāns, kam, likās, nekad nebūs gala. Dzeramā ūdens krājumi izsīka aizvien vairāk, un Beringu sāka mākt bažas. Tikai 16. jūlijā, pēc pusotra mēneša ilga brauciena, jūrnieki tālumā pie apvāršņa ieraudzīja augsta kalna siluetu. Matrozis, kas bija to ievērojis, sēdēdams mastā, pa galvu pa kaklu metās lejā uz klāja, kliegdams:

— Zeme!

Visi saskrēja uz klāja. Virsnieki rāva cits citam no rokām tālskatus. Kalns tālumā jau bija skaidri saskatāms. Tā sniegiem klātā virsotne mirdzēja saulē kā dārgakmens. Tas notika Iļjas dienā, tāpēc nolēma šo virsotni nosaukt par Iļjas kalnu. Tā šo kalnu — vienu no Ziemeļamerikas augstākajām virsotnēm — sauc vēl šobaltdien.

17. jūlijā kuģinieki ieraudzīja līdzenu, bieziem mežiem apaugušu krastu.

Amerika!

Kādi brīnumi gaida jūras braucējus šajos mūžamežos! Cik daudz nezināma viņi šeit atklās! Itin visi — no Štellera un Hitrova līdz pēdējam matrozim — nojauta, ka veikuši varoņdarbu, un lepodamies spieda cits citam roku. Visi aizgūdamies apsveica koman-doru ar ekspedīcijas panākumiem.

Tomēr šķita, ka Berings nemaz nepriecājas par savu atklājumu. Viņš skaidri apzinājās grūtības, kas gaidīja ceļotājus, un viņu māca nemiers un raizes. Kad Stel-lers un Plenisners iegāja Beringa kajītē, viņš tiem sacīja:

— Mēs nezinām, kur esam nokļuvuši, cik tālu atrodamies no mājām un kas mūs vispār gaida nākotnē. Varbūt mums neļaus atgriezties mājās pasātu vēji.

Iļjas kalns Aļaskā

Mēs nepazīstam šo zemi, bet pārziemošanai mums nepietiek provianta.

«Pēteris» lēnām burāja gar Amerikas piekrasti. 20. jūlija rītā jūras braucēji pamanīja līci, iegriezās tajā un izmeta enkuru.

Stellers tūliņ saģērbās un taisījās braukt malā. Uz klāja viņu sagaidīja Vakselis un pateica:

— Komandors nav atļāvis nevienam atstāt kuģi. Tikai Hitrovs viens pats pēc pusdienas brauks meklēt dzeramo ūdeni.

— Nevar būt! — Stellers iekliedzās. — Man taču katrā ziņā jāizkāpj Amerikas krastā!

— Parunājiet ar viņu pats, — Vakselis atbildēja.

Berings stāvēja turpat uz klāja. Stellers metās pie

viņa, aizsvilies trakās dusmās.

— Es aizliedzu jums izkāpt krastā, — Berings sacīja. — Es atbildu par savu ļaužu dzīvību un nevēlos, ka mežoņi jūs nogalina. Mēs esam sasnieguši Ameriku un iezīmējuši kartē tās krastu. Tas ir viss, kas man bija uzdots. Tagad mums atliek vienīgi atgriezties mājās.

Stellers strīdējās neatlaidīgi, ilgi, iekarsdams dusmās. Kāda nejēdzība, kāds absurds — ziedot tik daudz gadu, pielikt tik daudz pūļu, aizbūrāt no Āzijas uz

Ameriku, izdarīt tādu atklājumu — krastā!

un neizcelties

— Es braukšu viens pats, — Stellers sacīja. — Man nav vajadzīgi nekādi sargi!

Un, atraisījis tauvu, viņš sāka nolaist ūdenī mazu, vieglu laiviņu.

— Sava, brauc man līdzi, — dabaszinātnieks pavēlēja denščikam.

Berings neaizkavēja Stelleru. Kāpdams pa trapu lejā uz savu kajīti, viņš sastapa Ovcinu un pavēlēja:

— Paņemiet no orķestra divas taures un aiznesiet tās uz laivu. Lai viņi, izkāpuši krastā, taurē. Tad es vismaz zināšu, kur viņi atrodas.

DIVI SVEŠAJĀ ZEMĒ

Par aizliegumu apmeklēt Amerikas krastu un par sadursmi ar Beringu Stellers savās piezīmēs pastāstījis tā: «Bet, tikko es ieraudzīju, ka ar mani izrīkojušies tik negodīgi un ka ar laipniem vārdiem nekā nevaru panākt, es jau nikniem vārdiem prasīju, lai viņš, kap-teinis-komandors Berings, runā taisnību un publiski apliecina, ka es augstajam valdošajam senātam par viņu, kapteini-komandoru, protestēšu, ko viņš pelnījis; viņš nekā nedarīja kā tikai to, ka ar lielu sašutumu un nekrietniem vārdiem mani no kuģa palaida, nesniegdams nekādu palīdzību, ar vienu pašu manu zaldātu lielā postā un nāves draudos atstāja, bet, tā kā ar nežēlīgu rīcību un iebiedēšanu nekā padarīt nevarēja, visu par draudzību pārvērzdams, pavēlēja: kad es krastā aizbraukšot, taurē pūst...»

Šajos juceklīgajos, neprātīga niknuma pilnajos un diezin vai taisnīgajos vārdos atspoguļojās visas tās asās attiecības, kas bija izveidojušās uz Beringa kuģa. No šā ieraksta redzams, līdz kādai pakāpei Stelleru, pēc zināšanām alkstošu, īstu pētnieku, saniknoja Beringa vienaldzīgā izturēšanās pret pētījumiem, pret zinātni. Viņš uzskatīja Beringu par nodevēju un draudēja, ka sūdzēšoties par viņu, jo zinātniekam šķita, ka Berings nepavisam neinteresējas par ekspe-dlcijas galvenajiem uzdevumiem un cenšas tos izpildīt tikai formāli. Pēc šā ieraksta var spriest ari par Beringa raksturu, par viņa labsirdību un piekāpību.

Stellers nokāpa lejā laivā un apsēdās pie stūres. Sava Starodubcevs ķērās pie airiem. Laiva lēkāja viļņos. Baltām, smalkām smiltīm klātais krasts nāca aizvien tuvāk. Pāri mežam slīdēja zemi, auksti, drūmi padebeši. Ciedru priedes un egles likās sastingušas un nepieejamas.

Zem ķīļa iečirkstējās smiltis, un plata banga iznesa laivu krastā.

Vīri iegāja mežā. Neviena nepievāktas kritalas klāja zemi divu aršīnu biezumā. Kājas līdz ceļiem bruka brīkšķošajos sausajos zaros. Stellers uzmanīgi raudzījās apkārt. Viņa lielās rokas šķirstīja biezo, sirmo sūnu un plūca lapas, stiebrus un ziedus. Aizrāvies ar iemīļoto darbu — nepazīstamu augu vākšanu, viņš atguva mieru un aizmirsa neseno ķildu ar Beringu. Sava lēnām soļoja nopakaļ zinātniekam, balstīdamies uz garās šautenes, apmierināts, ka ticis krastā, uz zemes, mežā, projām no apnikušās jūras. Tā viņi abi nogāja kādu versti. Starodubcevs apstājās, atvilka elpu, noņēma cepuri, ar piedurkni noslaucīja pieri un pēkšņi iesaucās:

— Dūmi! Dūmi!

Stellers pacēla galvu un virs koku galotnēm ieraudzīja zilu dūmu strūkliņu, kas rāmi kāpa augšup.

— Tur laikam Hitrovs izcēlies krastā, — zinātnieks sacīja. — Viņu sūtīja pēc ūdens.

— Nē, — kazaks iebilda. — Hitrovs aizbrauca gar krastu uz labo pusi, bet dūmi ceļas no mums pa kreisi. Tie ...

Taču Stellers jau arī pats saprata, kāpēc te radušies dūmi. Šeit mitinās ļaudis. Kas viņi tādi ir? Cilvēkēdāji? Kā viņi izturēsies pret diviem neaizsargātiem svešzemniekiem?

— Iesim! — Stellers pačukstēja un metās uz priekšu, uz turieni, kur pāri mežam vijās dūmu strūkla.

— Griezīsimies atpakaļ, kungs, — Sava iebilda. — Nokaus!

Tomēr Stellers jau skrēja pa mežu. Soma ar

Amerikas augu paraugiem kūļājās viņam pie sāniem. Kazaks nelabprāt sekoja zinātniekam, baidīdamies izlaist viņu no acīm.

Negaidot viņi abi izskrēja uz šauras mežā iestaigātas taciņas.

— Ahā! — Štellers iesaucās. — Šeit staigā! Šeit ir daudz ļaužu!

Štellers skrēja tālāk pa taciņu. Te pēkšņi dūmu stabs pacēlās virs mežu galotnēm, uzvijās debesīs un izklīda.

Štellers uz mirkli apstājās un pēc tam no jauna metās uz priekšu. Zem apkvēpušas priedes rēgojās ogles, tikko aplietas ar ūdeni.

— Aizmukuši! — Starodubcevs atviegloti nopūtās. — Mēs viņus aizbiedējām. Mūs jau pa versti varēja sadzirdēt.

Ļaudis bija bēguši lielā sajukumā, pamezdami pie apdzēstā ugunskura visas mantas. Štellers ziņkārīgi apskatīja dīvainos mājsaimniecības piederumus un traukus. Visvairāk viņu interesēja divas lielas koka siles. Tajās kūpēja karsts ūdens, bet ūdenī peldēja brieža gaļas gabali.

— Tie ir podi, — Štellers paskaidroja.

— Kur gan tas redzēts, ka podus taisītu no koka! — Sava pavīpsnāja. — Ja koka podu uzliks uz uguns, tas sadegs.

Bet Štellers ar nicināšanu paraudzījās uz kazaku. Tad zinātnieks uzrotīja piedurkni, iebāza roku silē un izvilka no ūdens vairākus melni apkvēpušus akmeņus.

— Viņi vispirms sakarsē akmeņus ugunskurā, — viņš paskaidroja Savam, — un pēcāk met tos silē ar ūdeni. Ūdens uzvārās. Tad viņi liek silē gaļu. Tā vāra ēdienu visas tautas, kas neprot taisīt māla traukus.

Turpat Štellers atrada arī uguns iededzināšanas rīkus, ar kuriem Amerikas iedzīvotāji iekūra ugunskurus. Tajos laikos arī eiropieši nepazina sērkociņus un uguns iekuršanai izmantoja šķiltavas. Tomēr eiropiešu šķiltavas bija daudz ērtākas un pilnīgākas nekā tie rīki, ko Štellers atrada Amerikas piekrastes mežā.

Amerikas iedzīvotāju uguns rīki bija dēlītis ar iedo-bīti un koka nūjiņa. Cilvēks ielika nūjiņas galu iedo-bitē, stingri satvēra nūjiņu plaukstās un žigli grozīja tikām, kamēr koks no berzes stipri sakarsa. Tad viņš sakarsušajai vietai pielika sausas sūnas šķipsnu, un sūna aizdegās.

Kamēr Štellers apskatīja uguns rīkus, kazaks no jauna pamanīja dūmus, šoreiz daudz tālāk.

— Iesim, — Štellers sacīja, paslēpis uguns rīkus savā somā.

— Uz kurieni? — Sava drūmi iebilda. — Vajag griezties atpakaļ.

— Nu, ej tad arī atpakaļ, — Štellers atteica. — Es iešu viens pats.

Tomēr Savam sametās bail, iedomājot, ka vienam pašam būs jāklīst pa mežonīgo biezokni. Turklāt viņš kaunējās pamest Štelleru vienu. Kazaks lēnām vilkās viņam nopakaļ.

Viņi abi no jauna soļoja pa taciņu. Tagad gājēji centās necelt troksni, ik pa brītiņam apstājās un uzmanīgi ieklausījās. Dūmi gan pazuda, gan no jauna uzšāvās pāri koku galotnēm. Šaurā taciņa vienā laidā meta likumus, un gājēji jau reižu divdesmit bija mainījuši virzienu. Tomēr dūmi, kā šķita, joprojām palika tādā pašā attālumā. Štellers steidzināja Savu. Viņi jau atkal gandrīz skrēja skriešus. Pagāja pusotras stundas. Dūmi pacēlās virs meža pēdējo reizi, pazuda un vairs neparādījās.

— Griezīsimies atpakaļ, kungs, — Sava lūdzās. — Tik un tā neviena vairs neredzēsim. Site no krasta būs verstis piecas, ne mazāk. Iekulsimies vēl kādos slazdos.

— Nē, — Štellers atbildēja, — iesim tikai uz priekšu!

Viņš paspēra vēl vienu soli, sagrīļojās, savicināja rokas un iegāzās kaut kur apakš zemes. Pie Savas kājām rēgojās tumša, dziļa bedre.

— Te taču ir īsta zelta bedre! — kazaks izdzirda lejā Štellera balsi. — Tas ir pagrabs. Paņem pretī!

No bedres pastiepās Štellera rokas un sniedza Savam citu pēc cita pītus kurvjus ar kaltētām zivīm. Pēc kurvjiem dienas gaismā parādījās no ūdens augiem vītu stipru virvju rituļi. Tiem sekoja klēpis garu, lieliski izdrāztu bultu melnā krāsā ar asām vara smailēm.

— Tad nu gan ir bulta! — noraizējies sacīja kazaks, aplūkodams vienu no tām. — Divreiz garāka par kam-čadalu bultām. Ar tādām var pat uz lāčiem iet.

Beidzot no pagraba pabāzās Štellera galva ar sānis nošļukušu parūku. Zinātnieks uzmanīgi aplūkoja bedres malas un sacīja:

— Sis pagrabs bijis pārsegts ar priežu krijām un no augšas apbērts ar zemi. Kriju segums neizturēja manu svaru un ielūza.

Te viņi no jauna priekšā pamanīja dūmu stabu. Paķēruši līdzi kurvi ar zivīm, virves rituli un dažas bultas, lai būtu, ko parādīt, abi steidzās tālāk. Tomēr taciņa pazuda. Sākās biezoknis. Tikt uz priekšu varēja tikai ar lielām grūtībām. Viņi tik tikko neiegāzās gravā, kuras dibenā tecēja strauts. Tagad gājēji redzēja divus dūmu stabus, turklāt abus pavisam tuvu: vienu pa labi, strauta augšteces pusē, otru pa kreisi, strauta lejteces pusē. Štellers neparko negribēja griezties atpakaļ, iekām nav ticies ar Amerikas iedzīvotājiem. Tomēr, uzklausījis kazaka prātīgo padomu, zinātnieks devās uz leju gar strautu, uz ugunskuru, kas kūpēja jūras pusē. Pa gravu varēja tikt uz priekšu vieglāk nekā pa mežu, un viņi abi drīz iznāca klajumā, kur ieraudzīja kailu pauguru bez kokiem. Strauts meta līkumu apkārt pauguram. Dūmu stabs tagad kāpa debesīs tieši aiz pakalna.

— Augšā! — pavēlēja Štellers un sāka rāpties pa nogāzi uz augšu.

Pēc īsa brīža viņi abi jau bija paugura virsotnē. Kādu versti no viņiem pavērās jūras plašumi. Strauta grīvā stāvēja «Pētera» laiva. Jūrnieki lēja mucās ūdeni. Krastā dega liels ugunskurs, mezdams gaisā melnus darvas dūmu mutuļus.

— Velns parāvis! — Štellers iesaucās. — Hitrovs ņemas ar dzeramo ūdeni. Mums vajadzēja iet uz augšu gar strautu! ...

Viņš pasniedza Savam kurvi, uguns rīkus, virvi un bultas, sacīdams:

— Laid, brāl, uz kuģi un atdod šito no manis kaptei-nim-komandoram.

— Bet tu, kungs, uz kurieni taisies? — kazaks izbrīnījies vaicāja, taču Štellers jau skrēja lejā no paugura atpakaļ uz mežu.

Pēc brīža viņš pazuda biezoknī.

Sava pastāvēja brītiņu, kādas reizes iekliedzās, aicinādams gājēju atpakaļ, un tad lēnām soļoja pie Hit-rova.

Štellers viens pats aizgāja meklēt Amerikas iedzīvotājus.

steidzīga aizbraukšana

Tikām dūmi joprojām mānīja Stelleru. Viņš nokā-joja versti pēc versts, metās gan uz kreiso, gan uz labo pusi, rāpās augšā pakalnos un nokāpa gravās, taču nenotveramie dūmu stabi, tāpat kā agrāk, slēpās kaut kur aiz meža biezokņiem.

Vakara nokrēslī Berings, uzkāpis uz komandtiltiņa, pamanīja krastā vientuļu stāvu. Pacēlis pie acs tālskati, viņš atviegloti uzelpoja.

— Aizsūtiet viņam pakaļ laivu! — Berings uzsauca Hitrovam.

Štellers atgriezās uz kuģa noguris, saskrambātām rokām un saplosītām drānām. Zābakos žļurkstēja ūdens, pūderētā parūka novārtījusies dubļiem. Zinātnieks stiepa maisu ar augiem, ko bija savācis Amerikas krastā. Stelleru var patiešām apbrīnot kā īstu da-baspētnieku — viņš bija pavadījis Amerikas krastā tikai sešas stundas un tomēr paspējis aprakstīt simt sešdesmit augu sugu! Štellera piezīmēs teikts, ka pēc atgriešanās uz kuģa Berings licis viņu uzcienāt ar šokolādi. Šis žests apliecināja kapteiņa-komandora cieņu pret Stelleru un varbūt pat atziņu, ka zinātniekam bijusi taisnība. Šokolādes uz «Pētera» bija pavisam maz. To izsniedza tikai tiem, kuriem bija sevišķi nopelni.

Un tomēr Berings bija stingri pārliecināts, ka pie Amerikas krastiem vairs ilgāk nedrīkst kavēties, ka tūliņ jātaisas atpakaļ. Nakamajā ntā, gaismai austot, viņš pavēlēja uzvilkt buras.

Pēc vakarējās klaiņošanas pa mežu nogurušais Štel-lers pamodās vēlu. Uzmetis skatienu iluminatoram, viņš ieraudzīja, ka kuģis jau izgājis jūrā, un izskrēja uz klāja.

— Uz kurieni mēs ejam?

— Uz Kamčatku, — Berings atbildēja.

Ar sašutumu Štellers raksta savās piezīmēs, ka ekspedīciju gatavojuši desmit gadu, bet pētījumiem viņam atvēlējuši tikai sešas stundas, «it kā tikai tāpēc atbraukuši, lai paņemtu un aizvestu no Amerikas uz Āziju amerikāņu ūdeni». Protams, savā ziņā Štelleram bija taisnība. Tomēr vēlākie notikumi pierādīja, ka taisnība īstenībā bijusi Beringa pusē. Ja «Pēteris» būtu atstājis Amerikas krastus kaut dažas dienas vēlāk, varētu gandrīz pilnīgi droši apgalvot, ka neviens ekspedīcijas dalībnieks nekad vairs neatgrieztos dzimtenē.

Pirms aizbraukšanas Berings bija devis rīkojumu «šejienes tautu labvēlības iemantošanai nākamajām dienām» aizvest krastā «rupjas pašaustas drānas gabalu zaļā krāsā, divus dzelzs katlus, divus nažus, divdesmit lielas stikla pērlītes, divas ķīniešu dzelzs pīpes un vēl mārciņu Cerkaskas tabakas», pavēlēdams visu to nolikt tajā pašā bedrē, kur bija iegāzies Štellers. So pavēli matroži izpildīja.

Savu steidzīgo aizbraukšanu no Amerikas krastiem Berings, starp citu, izskaidroja arī ar to apstākli, ka uz kuģa bija sākusies cinga. Tā bija taisnība. Cinga — briesmīgā slimība, ko izraisa sālītā, vitamīniem nabadzīgā pārtika, ar kādu tajos laikos iztika visi jūras braucēji, jau bija noguldījusi vairākus jūrniekus.

«Pēteris» burāja gan uz dienvidrietumiem, gan uz ziemeļrietumiem, izgāja atklātā okeānā, krasti pazuda jūras vīru skatieniem, un tikai Iļjas kalna sniegiem klātā virsotne vēl ilgi rēgojās pie apvāršņa. Cita citai sekoja garas, vienmulīgas dienas. No ziemeļiem jau pūta salti vēji — tuvojās rudens. Štellers šķiroja bagāto augu kolekciju, ko bija savācis Amerikas krastā, taču no šā darba viņu aizvien vairāk atrāva citas raizes.

Tagad viņam nācās ziedot daudz laika slimnieku aprūpešanai. Cinga plosījās aizvien niknāk. Sirdzēju skaits vairojās ar katru dienu. Slimība sākās ar sagurumu un vārgumu, pēc tam slimniekam satūka smaganas un sāka izkrist zobi. Uz rokām un kājām čūlāja strutojošas vātis. Slimnieks zaudēja jebkādu interesi par dzīvi, atsacījās no ēdiena un savārga aizvien vairāk. Lai pasargātu veselos (tajos laikos valdīja maldīgs uzskats, ka cinga esot lipīga), Berings pavēlēja izvietot visus slimniekus kādā no tukšajām kuģa tilpnēm. Tur viņiem sagatavoja kojas, kur sirgstošie varēja gaidīt savu galu.

Pirmais 30. augustā nomira matrozis Ņikita Šuma-gins. Tajā brīdī, kad palagā ietīto līķi no klāja ielaida ūdenī, kāds matrozis iekliedzās:

— Zeme! Zeme!

«Pēteris» tuvojās lielām, klinšainām, kailām salām. Tālumā pret debesīm cēlās dūmu strūklas — tātad arī šeit mita cilvēki! Zeme bija parādījusies īstā laikā. Dzeramais ūdens mucās jau gāja uz beigām, un Štellers apgalvoja, ka bez svaiga ūdens pret cingu cīnīties neesot iespējams.

Berings izraudzījās ērtu līci, un pēc divām stundām «Pēteris» jau stāvēja uz enkura. Tūliņ nolaida kuģa laivu, un Hitrovs devās pēc ūdens. Viņš atrada strautu, bet atgriezās tikai lielā tumsā. Tagad svešā piekrastē bija bīstami iziet jūrā, un Berings nolēma šeit pārlaist nakti.

Jauno zemi nosauca par Šumagina salām.

ŠUMAGINA SALAS

— Pie mums iras laiviņas!

Štellers izskrēja uz klāja.

Visa «Pētera» apkalpe jau bija augšā un raudzījās uz tālajiem, kailajiem pauguriem krastā.

Štellers izdzirda griezīgu, nepatīkamu skaņu, kas izklausījās pēc roņu auriem. Tikai tad viņš ieraudzīja

divus mazus, žiglus kajakus, niecīgas laiviņas, kas lēkāja viļņos starp kuģi un krastu. Katrā kajakā sēdēja pa cilvēkam, un tie abi kliedza visā rīklē.

Vienam cilvēkam seja bija notriepta ar sarkanu, otram — ar zilu krāsu. Krāsojums piešķīra viņiem dīvainu izskatu. Deguna starpsienā bija izdurts caurums un tajā iesprausts valzirga ilknis, tā ka iztālēm šķita, ka airētājiem uzaugušas milzīgas baltas ūsas. Rokās katrs turēja garu kārti, kuras galā bija piestiprināts putna izbāzenis. Airētāji apbrīnojami veikli vicināja kārtis, it kā kaut ko rakstīdami gaisā.

Arī viņu kajaki izskatījās dīvaini._Tie bija taisīti no kauliem un pārvilkti ar roņa ādu. Ada pārklāja kajaku arī no augšas. Tikai pašā vidū bija apaļš caurums, tieši tik liels, ka tajā varēja ielīst viens cilvēks. Tādā kajakā ūdens nevarēja iekļūt. Viļņi triju vīru augstumā gāzās pāri airētāju galvām. Likās, drosmīgais jūras vīrs nekad vairs neiznirs virs ūdens, bet — skaties vien — viņš jau atkal iras savā mazajā ādas kajakā, it kā nekas nebūtu lēcies.

Joprojām klaigādami, abi salinieki īrās tuvāk. Viņu kliedzieni līdzinājās lūgsnai vai burvības vārdiem. Jūrnieki māja viņiem ar roku, aicinādami kāpt augšā uz klāja. Salinieki savukārt aicināja svešzemniekus krastā un, bāzdami pirkstus mutē, lika noprast, ka viņus tur krietni pamielošot.

Pieīrušies tuvāk, svešie ļaudis nometa savas kārtis ar putniem pie paša kuģa. Pēc Štellera domām, tas bija reliģisks rituāls, kaut kas līdzīgs upurēšanai. Zinātnieks piesēja virvē divas pīpes, dažas virknes stikla pērlīšu, spogulīti un visu to nolaida lejā pie kajakiem. Salinieki kļuva varen līksmi. Viens no viņiem piestiprināja pie aira vanaga ādiņu un pasniedza to korjakam Pjačkam. Pēc tam abi iezemieši sāka ātri irties projām uz krastu, ar zīmēm aicinādami jūrniekus sekot viņiem.

Tūliņ no kuģa nolaida lielo laivu. Tajā iesēdās Štel-lers, Vakselis, Pjačka un vēl deviņi matroži un kazaki. Līdzi viņi paņēma arī šautenes, tomēr aiz piesardzības salika tās laivas dibenā un pārklāja ar māšu.

Piekrastē plīsa lielas bangas. Jūrā gar krastu gulēja akmens bluķi, ap kuriem mutuļoja putojošas vērpatas. Piestāt krastā, neriskējot sadragāt laivu, nebija iespējams. Ūdens malā drūzmējās kādi divdesmit iezemieši, kliedzieniem un zīmēm aicinādami svešiniekus nākt krastā. Tomēr zemūdens akmeņi jūrniekiem šķita pārāk bīstami.

Vakselis, kurš komandēja laivu, nolēma griezties atpakaļ. Tomēr Štellers neparko nebija mierā ar šo lēmumu. Viņš arī šeit pierādīja, ka ir neatlaidīgs, drošsirdīgs pētnieks, kam piemīt neremdināma kāre pēc zināšanām. Štellers paziņoja — ja laiva tālāk nebraucot, viņš lēkšot ūdenī un peldēšot uz krastu.

— Kas nāks man līdzi?

Un sāka vilkt nost kamzoli.

Tikai viens pats Sava Starodubcevs bija ar mieru peldēt līdzi Štelleram krastā un novilka kreklu.

— Peldi mums līdzi, Pjačka, — Štellers aicināja. — Varbūt viņi saprot korjaku valodu.

Štellers, Sava un Pjačka ielēca ūdenī un peldēja uz krasta pusi. Vakselis, neuzdrošinādamies ne tuvoties krastam, ne arī griezties atpakaļ, palika gaidot laivā aiz krasta bangu joslas.

Tikko visi trīs drosminieki izkāpa malā, salinieki paņēma viņus zem rokas un veda uz tuvāko pakalnu. Štellers sākumā noturēja visus saliniekus par vīriešiem, bet pēc tam nomanīja, ka maldījies. Pūlī bija daudz sieviešu, taču arī viņas valkāja tādus pašus garus roņādas kreklus un zvērādu cepures kā vīrieši, tāpēc sievietes bija grūti atšķiramas no vīriešiem.

Sejas visiem saliniekiem bija notrieptas ar krāsu — dažam ar sarkanu, dažam ar zilu, dažam ar dzeltenu vai zaļu. Degunā viņiem bija izdurti caurumiņi visdažādākajās vietās un tajos iesprausti dzīvnieku kauli, ilkņi un zobi. Dažreiz salinieki izvilka no caurumiņiem šos rotājumus, un tad no brūcēm sūcās gļotains šķidrums, ko viņi savā vientiesībā pa laikam nolaizīja.

Štelleram šķita, ka šīs salas iedzīvotāji ir visai līdzīgi eskimosiem, kas mīt Grenlandē, Atlantijas okeāna krastā. Viņš nebija maldījies. Krievi bija nokļuvuši pie aleutiem, tuviem eskimosu radiniekiem.

Pakalna virsotnē dega ugunskurs. Divas vecas sievas cepa vaļu gaļu, uzlikušas to uz kvēlojošām oglēm. Tūliņ sākās mielasts. Salinieki pūlējās no visas sirds, lai uzcienātu savus viesus. Štellers nogaršoja gaļu un juta, ka tā nemaz nav slikta, tikai pacieta, sīksta un ož pēc trāna. Vēlāk viņam iznāca iepazīties ar vaļa gaļu tuvāk.

Aleuti, protams, nesaprata neviena vārda korjaku valodā, un Pjačka ar tulkošanu nekā nespēja līdzēt. Štellers uzdāvināja saliniekiem dažas stikla pērlīšu virtenes un vairākus mazus spogulīšus, ko viņi saņēma ar sajūsmu. Šķita, viss risinās tā, ka labāk nemaz nevar vēlēties.

Bet tad kāds incidents izjauca draudzīgās attiecības, kas tikko bija nodibinājušās starp krieviem un saliniekiem.

Viens no iezemiešiem iesēdās savā roņādas kajakā un aizīrās pie Vakseļa laivas. Salinieks draudzīgi uzsmaidīja krieviem. Viņam, acīm redzot, bija pavisam sirsnīgi nodomi. Vakselis sagaidīja viņu laipni, un salinieks bez jebkādām bailēm un aizdomām pārsēdās no kajaka laivā.

Krieviem ienāca prātā pacienāt viesi.

— Bet nu, zēni, iedosim viņam malku degvīna, — kāds no matrožiem smiedamies ieteica.

Tūliņ salūkoja pudeli. Degvīnu ielēja krūzītē un pasniedza viesim. Tas pasmaidīja, paņēma krūzīti, iekampa krietnu malku un iebrēcās. Iezemietis brēca visā galvā, un viņu nekādi neizdevās apklusināt. Viņš, acīm redzot, bija stipri apsvilinājis rīkli.

Vakselis pārbijās ne pa jokam. Tur, krastā, taču bija palikuši trīs viņu biedri bez ieročiem, gluži neapsargāti. Ja salinieki nodomās, ka jūrnieki izturējušies pret atbraucēju slikti, viņi var nogalināt Stel-leru, Pjačku un Savu.

Vakselis steigšus bāza viesim rokās spogulīšus, nažus, stikla pērlītes un pīpes, bet kliegšana nemitējās. Tad Vakselis ar varu iesēdināja viņu kajakā un atgrūda no laivas. Bet uz jūru jau skrēja salinieki, uztraukumā vicinādami rokas. Šoreiz pūlī manīja tikai vīriešus. Štellers, Sava un Pjačka tikko spēja tikt viņiem līdzi. Vakselis ievēroja, ka saliniekiem nav ne loku, ne šķēpu, un nedaudz nomierinājās.

Aizskrējis līdz jūrai, Štellers metās ūdenī, bet salinieki tūliņ saklupa viņam apkārt, sagrāba un aizstiepa atpakaļ krastā. Savu un Pjačku arī stingri turēja aiz rokām. Tomēr neviens viņus negrūstīja, neviens viņiem nesita — salinieki pagaidām izturējās diezgan labsirdīgi. Viņi pat spieda Štelleram rokās kaut kādas zvēru ādiņas, it kā viņam pielabinādamies.

Bet tad krastā atīrās salinieks, kuru Vakselis tik neapdomīgi bija pacienājis ar degvīnu. Viņš jau bija nomierinājies un pārstājis kliegt. Iezemieši metās pie atbraucēja, lai to iztaujātu, un uz brīdi aizmirsa gūstekņus. Štellers pamāja Savam, viņi abi metās uz priekšu, ielēca ūdenī un drīz vien piepeldēja pie Vak-seļa laivas. Viens pats neapķērīgais Pjačka bija palicis krastā.

Salinieki atģidās un metās pie viņa.

— Glābiet! Glābiet! — raudādams aiz bailēm, kliedza nelaimīgais korjaks.

Viņš bija pārliecināts, ka laiva aizbrauks un atstās viņu uz visiem laikiem gūstā. Pjačka nokrita uz ceļiem, izstiepa rokas pret jūru un lūdza pēc palīdzības.

— Šaujiet! — uzkliedza Štellers, rāpdamies laivā.

Kazaki izšāva zalvi gaisā.

Šāvienu dārdi tā pārsteidza un pārbiedēja saliniekus, ka viņi pakrita pie zemes, pēc tam pietrūkās kājās, metās bēgt un pazuda aiz pakalniem.

Atbrīvotais Pjačka atpeldēja līdz laivai. Viņš bija tā pārbijies, ka pat pēc stundas, kubrikā strēbdams karstu viru, reižu reizēm nodrebēja un paglūnēja apkārt.

BRAUCIENS UZ MĀJAM

Kad Šumagina salas bija paslēpušās aiz apvāršņa, Berings ievēroja, ka laiks sāk strauji mainīties. Debesis aptumsa, vējš iepūtās aizvien brāzmaināk — te pēkšņi pierima, tā ka buras nokarājās šļauganas, te uzklupa negantā niknumā, sagāžot kuģi, notriecot vīrus no kājām un sviežot virsū klājam milzu bangas.

Mainījās arī vēja virziens. Austrumu vējš — ceļa vējš — iegriezās no rietumiem un pūta tieši pretim, kuģa priekšgalā. Vējš pieņēmās spēkā ar katru stundu, un jūra sabangojās aizvien stiprāk. «Pēteris» vīrišķīgi šķēla viļņus ar savu stāvo koka priekšvadni, taču krietnais kuģis nepavisam vairs nebija tik labā stāvoklī kā toreiz, kad izgāja no Petropavlovskas. Ceļojuma laikā bija nolietojusies takelāža — ik pa brīdim trūka tauvas un plīsa buras. Arī kuģa korpusa apšuvums bija izļodzījies, un naktīs jūrnieki ar šausmām ieklausījās aizdomīgajos brīkšķos un čīkstoņā, kas skanēja tilpnēs.

Septembra otrajā pusē vējš pastiprinājās tiktāl, ka burāt pret vēju vairs nebija iespējams. Apkalpe strādāja augām dienām un naktīm. Berings katru stundu deva pavēli pārlikt buras, un «Pēteris» mainīja halzi pēc halzes. Tomēr ar visiem šiem pūliņiem jūras braucēji sasniedza vienīgi to, ka pretvējš viņus neaizdzina atpakaļ uz Amerikas krastiem. Viņi nespēja pavirzīties uz priekšu nevienu jūdzi.

Pa to laiku cinga prasīja aizvien jaunus upurus. Ik dienu uz tilpni aiznesa vairākus vīrus un pēc katrām trim dienām kādu ietina palagā un ielaida viļņos. Nomira ari septiņdesmit gadus vecais stūrmanis Ezelbergs, kas jaunībā bija braucis uz holandiešu tirdzniecības kuģiem un piedalījies ceļojumā ap zemeslodi. Viņš bija vecs, rūdīts jūras vīrs un daudz palīdzēja Beringam kuģa vadīšanā. Pirms nāves Ezelbergs sacīja, ka savu mūžu neesot piedzīvojis tik spēcīgu, niknu un ilgu vētru.

Kādu reizi pie pusdienām Vakselis, ieskatījies Beringam sejā, iesaucās:

— Komandor, jums ir pavisam melnas lūpas!

— Es zinu, — Berings atbildēja.

— Tā ir cinga, jums tūliņ jāliekas kojā!

— Nē, — Berings atbildēja, — es likšos slimības gultā tikai tad, kad aizvedīšu jūs uz Petropavlovsku.

Tomēr pēc dažām stundām komandors saļima uz kuģa klāja un nespēja piecelties. Viņu uzmanīgi pacēla uz rokām, aiznesa kajītē un noguldīja kojā.

Oktobra sākumā uznāca sals. Jūras braucēji, drebinādamies aukstumā, uzģērba plikādas kažokus un gaidīja, kad vējš mainīs virzienu un dos iespēju turpināt ceļu. Gaidīt nācās ļoti ilgi — «Pēteris» veselas trīs nedēļas kreisēja vienā un tai pašā jūras rajonā.

Un, kad beidzot vējš iegriezās no citas puses, tas vairs nebija vējš, tā bija viesuļvētra. Tā nolauza vienu mastu, noplēsa takelāžu un aizrāva kuģi viļņu varā. «Pēteris» šķita kā ūdenskritumā iesviesta skaida.

Tilpnē vairs nebija iespējams ieiet. Smacējošā smirdoņā cilvēki ģība un pakrita uz grīdas. Pat sveces dzisa svaiga gaisa trūkuma dēļ. Slimnieki, krustām šķērsām sakrituši, gulēja uz grīdas. Kojas stāvēja tukšas, jo kuģis, neganti zvalstīdamies, izsvieda no guļvietas ikvienu, kas tur domāja atgulties. Izvārgušie, pret visu vienaldzīgi kļuvušie ķermeņi ik reizes, kuģim sazvārojoties, aizvēlās pa slapjajiem, uz grīdas izklātajiem salmiem. Šeit, tumšajā un smirdošajā tilpnē, neviens nespēja pateikt, kurš te ir vēl dzīvs, kurš jau miris. Mirušie vēlās pāri dzīvajiem, dzīvie — pāri mirušajiem, pakļaudamies pēkšņiem, nikniem vētras brāzmu grūdieniem. Līķus neaizvāca vairākas dienas — nevienam nebija ne laika, ne spēka.

Dienas gandrīz nemaz neatšķīrās no naktīm. Pirms rītausmas saplosīto rāju galos uzliesmoja ātri gaistošās, blāvās svētā Elma uguntiņas. Pēc tam uz dažām stundām pāri jūrai atausa pelēka dienas gaisma, kas nomāca jūras braucējus vēl vairāk nekā tumsa. Tad no jauna satumsa nakts, neatnesdama ne atpūtu, ne cerību.

Berings, ar siksnām piesiets pie kojas, gulēja savā kajītē. Jau kuro dienu viņš ne ēda, ne dzēra, ne runāja kādu vārdu, vienaldzīgs pret visu, pat pret kuģa zvalstīšanos, kas cēla uz augšu pret griestiem gan viņa kājas, ieautas lielajos botfortos, gan plato, bālo pieri. Kuģi vadīja Vakselis un Hitrovs. Viņi tomēr nevarēja darīt vairāk kā vien burāt pa vējam. Lielā puse apkalpes gulēja tilpnē, veselie aiz noguruma tikko turējās kājās. Arī Vakselis bija sasirdzis un ar pūlēm vilkās pa klāju, riskēdams ar dzīvību, — viļņi kuru katru mirkli varēja aizraut viņu pār bortu. Četras diennaktis pūta dienvidu vējš, dzīdams «Pēteri» uz ziemeļiem.

Jūras braucējiem zuda pēdējā cerība nokļūt līdz Kamčatkai. Piedevām visām šīm likstām izbeidzās dzeramā ūdens krājumi. Apkalpi pārņēma apātija. Visi klusēdami padevās liktenim.

Tikai viens pats Štellers nenokāra galvu. Nekādas vētras nespēja salauzt viņa nesavaldāmo raksturu. Šim vīram, acīm redzot, bija tiešām ziedoša, apbrīnojama veselība — viņš ēda to pašu, ko visi citi, pārcieta tās pašas likstas, taču vienīgais uz visa kuģa līdz pat brauciena beigām palika vesels un enerģisks. Pat pārāk enerģisks. Viņš ārdījās kā negudrs, gudroja visādus plānus, kliedza, pavēlēja, strīdējās. Viņa nemiera pilnajā galvā ik dienas radās jauni glābšanās projekti. Viņš gāja pie kapteiņa žēloties par Hitrovu un Vakseli. Berings paskatījās viņā stingām, sāpju un noguruma pilnām acīm un novērsās. Tad Štellers devās pie Vakseļa uz klāja, kur plosījās vējš, un klāstīja viņam savus plānus, kamēr viņiem abiem uzgāzās virsū vilnis. Štellers trakās dusmās aizskrēja savā kajītē, pastūma sānis traukus, kur spirtā glabājās kolekcijai domātās zivis, sēdās pie galda un steigšus skrīvēja niknas denunciācijas un raportus senātam. Svece ik pa brīdim nodzisa, tinte izšļakstījās uz galda, un šis ķibeles satracināja zinātnieku vēl vairāk. Viņš rakstīja, ka valdošā senāta pavēles netiekot ievērotas, ka viņu, Štelleru, neesot paklausījuši, kad viņš devis padomu pārlaist ziemu Amerikas krastā, kapteinis-komandors aizvadot savas dienas noziedzīgā bezdarbībā, Vakselis esot nodevējs un stūrējot kuģi uz ziemeļiem, Sofrons Hitrovs izšķērdējis visu ūdeni, jo pats dzerot tiku tikām, bet citiem nedodot nenieka.

Tas viss lasāms viņa piezīmēs, kas saglabājušās līdz mūsu dienām. Šīs piezīmes ir apbrīnojama liecība par autora neciešamo, ķildīgo raksturu. Štellers visus turēja par vainīgiem piedzīvotajās likstās, par noziedzniekiem. Par Vakseli un Hitrovu, kuri vadīja kuģi, viņš katrā lappusē rakstīja, ka viņi «nodevuši un pārdevuši», kaut gan nav saprotams, ko viņi varējuši «nodot un pārdot» un kāpēc to darījuši. Bez šaubām, attiecībā pret Vakseli un Hitrovu Štellers bijis netaisns — var tikai pabrīnīties, kā viņiem tik šausmīgos apstākļos izdevās ar tādu neatlaidību vadīt kuģi atpakaļ uz Kamčatku.

Jāpiebilst, ka oktobra beigās arī pats Vakselis sāka domāt par griešanos atpakaļ un pārziemošanu Amerikas piekrastē. Kopā ar Stelleru viņš aizgāja pie Be-ringa, lai pārliecinātu komandoru griezties atpakaļ uz Ameriku. Viņš sacīja komandoram, ka tālāk cīnīties ar pretvēju neesot nekādas jēgas, jo uz jūras viņi iešot bojā no cingas, bet Amerikā vismaz esot dzeramais ūdens; tur varēšot izlabot takelāžu, pārlaist ziemu un pavasarī no jauna iziet jūrā.

Berings viņus uzklausīja un sacīja;

— Nē.

Šis labsirdīgais cilvēks grūtos apstākļos prata būt stingrs un nelokāms.

Vakselis savās piezīmēs stāvokli uz «Pētera» novembra pirmajās dienās attēlojis tā:

«Mūsu apkalpē tagad ir tik daudz slimnieku, ka man nav palicis gandrīz neviena, kas varētu palīdzēt kuģa vadīšanā. Buras tiktāl nolietojušās, ka es katru reizi baiļojos, kaut tikai tās nenoplēš kāda vēja brāzma, Ļaužu trūkuma dēļ apmainīt buras pret citām man nebija nekādas iespējas. Matrožus, kuriem vajadzēja stāvēt sardzē pie stūres rata, uz turieni atveda citi slimnieki no tiem, kuri vēl spēja kaut cik kustēties. Matroži apsēdās uz soliņa pie stūres, kur viņiem, cik spēki ļāva, vajadzēja pildīt sardzes dienestu. Ja sardzes vīrs vairs nespēja nosēdēt uz soliņa, otram tikpat vārgam matrozim nācās viņu pie stūres rata nomainīt. Arī es pats ar lielām mokām vilkos pa klāju un arī tad, vienīgi turoties aiz kādiem priekšmetiem. Es nevarēju uzvilkt daudz buru, jo nebija ļaužu, kas nepieciešamības gadījumā tās atkal varētu nolaist. Un turklāt piedevām tas viss notika vēlā rudenī ar stiprām vētrām, garām, tumšām naktīm, ar sniegu, krusu un lietu. Bez tam mums nebija nekādas jausmas par to, kas sagaidāms mūsu ceļā, un katru brīdi bijām gatavi pēdējam triecienam, kurš novestu pie kuģa bojā ejas. Nedaudzie vīri, kas vēl turējās uz kājām, bija izvārguši līdz pēdējam un tiktāl zaudējuši dūšu, ka lūdzās, lai viņiem vairs neuzdodot nekādu darbu, jo viņi esot pagalam bez spēka. Lai izkļūtu no šī šausmīgā stāvokļa, viņi bieži vien lūdzās nāvi, teikdami, ka labāk mirt nekā dzīvot tādu dzīvi. Tāpat mums sāka pietrūkt dzeramā ūdens, citiem vārdiem, mēs pārcietām visšausmīgāko postu un nelaimes.

Mūsu kuģis peldēja kā koka bluķis, gandrīz bez jebkādas vadības, un gāja viļņu un vēju varā, kur vien tiem iepatikās mūs dzīt. Es centos uzmundrināt matrožus un lūkoju viņus pierunāt (spēku es vairs nevarēju lietot, jo ļaudis bija tuvu izmisumam), lai viņi nezaudē dūšu un neatsakās man palīdzēt. Es viņiem apsolīju — ja ar dieva palīgu drīzumā ieraudzīsim zemi, tūliņ tur piestāsim, lai glābtu savu dzīvību, lai šis krasts būtu kāds būdams; pēc tam varbūt atradīsim kaut kādus līdzekļus, lai vēlāk varētu turpināt ceļu uz mājām. Pēc tam daži no matrožiem ar varēm piespiedās iziet uz klāja un, cik spēja, piedalīties darbos.»

4. novembrī astoņos rītā sargmatrozis ieraudzīja zemi. Sī ziņa vienā mirklī aplidoja visu kuģi. Pat no tilpnes izlīda daži cilvēki, lai paraudzītos uz tālo krastu. No kuģa to šķīra verstis divdesmit. Tālumā pie apvāršņa pacēlās kalni, un piekrastē melnēja klintis. Pelēcīgajā, lietainajā dienā nekas cits nebija saskatāms. Tomēr visi tūliņ nosprieda, ka tā ir Kamčatka. Viņi pārlieku vēlējās, lai tā būtu Kamčatka. Daudzi pat zvērēja, ka tepat netālu esot Avačas līcis. Berings piecēlās no kojas un izvilkās uz klāja. Tomēr svaigajā gaisā kapteinis-komandors saļima bez samaņas, un viņu tūliņ aiznesa atpakaļ uz kajīti.

Līdz šai dienai jau bija miruši divpadsmit apkalpes locekļi, bet trīsdesmit četri sirga ar cingu un nebija spējīgi darīt nekādu darbu. Vakselis piezīmēs stāsta:

«Ilgu laiku nebijām varējuši ne reizi noteikt mūsu atrašanās vietu pēc Saules. Turklāt bijām tik ilgi burājuši vētrā un negaisā un nebijām pārliecināti, ka esam pareizi aprēķinājuši kuģa atrašanās vietu, turklāt mūsu atrastās zemes nebija zināmas ne mums, ne arī kādam citam visā pasaulē. Tālabad mums nebija nekādas iespējas precīzi noteikt koordinātes zemei, kuru beidzot ieraudzījām.

Mēs atradāmies no zemes vēl diezgan lielā attālumā un, uznākot vakaram, tumsas un mākoņu dēļ nevarējām to saskatīt, turklāt vējš iepūtās aizvien spēcīgāk. Nākamajā rītā, tas ir, 5. novembrī, mēs atklājām, ka visas galvenās takelāžas tauvas gar labo bortu ir satrūkušas, bet pie rokas nebija ļaužu, kas ar parasto instrumentu palīdzību varētu tās sašpleisēt. Izrādījās, ka grotstengas vantis arī satrūkušas no labās puses, tāpēc nācās nolaist grotmarsu un grotrāju, lai nepazaudētu grotmastu. Redzēdams, ka atrodamies tādā apdraudētā bezizejas stāvoklī, es par to ziņoju kapteinim-komandoram Beringam, kurš jau daudzas nedēļas nebija atstājis slimības gultu. Berings pavēlēja sapulcināt viņa kajītē visus vecākos un jaunākos virsniekus, kā arī visu apkalpi un apspriesties: kā vislabāk rīkoties, lai izglābtos.»

Tātad uz apspriedi pie Beringa sapulcējās ne vien virsnieki, bet arī matroži — visi kuģa ļaudis, kas vēl turējās uz kājām. Tā tika pārkāpts reglaments, tomēr visi saprata, ka tagad nav īstais laiks strīdēties par dienesta pakāpēm. Apspriedē nolēma burāt tieši uz krastu. Tikai Ovcins viens pats ierosināja vispirms pameklēt kādu ērtu līci. Viņš baidījās no krasta klintīm. Berings pievienojās Ovcina domām. Tomēr apkalpe par to negribēja ne dzirdēt.

— Piestāt krastā! Piestāt krastā! — izmocītie jūrnieki kliedza.

Un «Pēteris», pretēji Beringa gribai, lēnām virzījās tieši uz krastu. Vējš pūta iesānis, un kuģa zvalstīšanās kļuva nepanesama. Viļņi vēlās pāri klājam. Mastos nebija gandrīz nekādu buru, un kuģis tik tikko slīdēja uz priekšu, tomēr krasta klintis pa-mazītiņām auga augumā un nāca tuvāk.

Pulksten piecos pēc pusdienas Štellers nokāpa kajītē, lai iekostu kādu sausiņu. Pēkšņi trieciens nogāza viņu uz grīdas. Zinātnieks atsitās ar pakausi pret skapja stūri un zaudēja samaņu.

Pēc brīža viņš atžilba, pietrūkās kājās un metās augšā pa trapu. Izskrējis uz klāja, kur krāca un gaudoja vētra, Štellers sajuta jaunu triecienu, atkal paklupa un aizkūleņoja pa klāju. Viņa seja atsitās pret kaut ko mīkstu. Pāri gāzās ledains vilnis. Apakšā Štel-leram gulēja Vakselis. Kuģis, sagriezies sāniski, neveikli zvalstīdamies, neparasti ātri traucās virsū melnai klintij.

— Mēs trieksimies pret klinti! — Štellers, pietrūcies kājās, kliedza.

Arī Vakselis uzslējās stāvus.

— Stūre sadragāta, — viņš sacīja.

— Enkuru! Vajag izmest enkuru! — Štellers kliedza. — Ja nenoturēsimies uz vietas, mūs pēc brīža sadragās lupatu lupatās.

Izmeta enkuru, un tas aizķērās jūras gultnē,, taču enkura tauva pēc mirkļa pārtrūka. Izmeta otru enkuru, arī šoreiz tauva pārtrūka. Vairs nepalika nekādu cerību. Klints melnā siena pacēlās pavisam tuvu.

Bet tad notika brīnums. Milzīgs vilnis vieglītiņām pacēla «Pēteri» uz putojošās muguras, saudzīgi aiznesa kuģi pāri asajām radzēm un nolaida rāmā jomā, ko no visām pusēm ietvēra klintis.

NOSLĒPUMAINAIS KRASTS

Bija jau pavisam tumšs, un neviens neuzdrošinājās atstāt kuģi. Otrā rītā Vakselis jutās pavisam savārdzis un nolikās kojā. Arī Sofrons Hitrovs tikko turējās kājās. Štellers iznāca uz klāja, un jūra viņu pārsteidza. Pilnīgi rāmie, blāvie, aukstā miglā tītie ūdeņi viņu biedēja ar nāves klusumu un balto krāsu.

Viņš ar pūlēm sāka soļot pa klāju. «Pēteris» gulēja, sagāzies uz smilšu sēkļa, un Štellers kuru katru brīdi riskēja noslīdēt lejā saltajā ūdenī. Pretim viņam nāca Plenisners, ar tādām pašām pūlēm turēdamies uz slīpi sagāztajiem klāja dēļiem.

— Tā nav Kamčatka, — drūmi raudzīdamies uz krastu, viņš sacīja Štelleram.

Akmeņainajā krastā nemanīja augam nekādus kokus. Šur tur gulēja sniegs, tāpēc zeme likās raiba.

— Pasauciet Ovcinu, un brauksim pec ūdens, — Štellers sacīja.

— Ja Ovcins brauks mums līdzi, uz kuģa nepaliks neviena vesela virsnieka. Un ja nu kaut kas atgadās ...

— Gļēvuļi un nodevēji! — Štellers norūca, lādēdams slimniekiem pārpildīto kuģi.

Viņš pats gandrīz nekad nesirga un uzskatīja visus vārdzējus par simulantiem un sliņķiem. Šī īpašība viņam ļoti palīdzēja medicīnas praksē. Štellers allaž sirdīgiem vārdiem pūlējās pārliecināt slimnieku, ka tas esot gluži vesels, tā ka viens otrs sasirgušais noticēja teiktajam un sāka izturēties gluži kā vesels. Turpretim tos slimniekus, kuri, par spīti visai pierunāšanai, joprojām sirga, Štellers nicināja un nīda.

Pasauca Savu Starodubcevu un nolaida ūdenī vienīgo kuģa laivu — pašu mazāko, kas bija palikusi vesela pēc vētras. Laivā iecēla trīs tukšas mucas dzeramajam ūdenim. Plenisners apsēdās pie stūres, bet Sava un Štellers ķērās pie airiem.

Krastā visi trīs drīz vien atrada strautu ar dzidru, labu ūdeni. Kuģis, raugoties no krasta, likās gluži izmiris. Nevienas dūmu strūkliņas, neviena cilvēka uz klāja — nekas neliecināja par to, ka uz kuģa mitinātos kāda dzīva dvēsele.

Mucas piepildīja ar ūdeni un pavēlēja Savam tās nogādāt uz kuģa. Plenisners aizgāja medībās, bet Štellers sāka vākt augus, ar ko cerēja dziedināt cingas slimniekus.

Nekur neredzēja neviena koka, vienīgi strauta malā auga zemi krūmi. Tomēr piekrastē mētājās priežu un ciedru priežu stumbri, ko bija izskalojusi jūra. Izskalotu koku — jūras malkas netrūkst visā Ziemeļu Ledus okeāna un Beringa jūras piekrastē. Kokus uz okeānu nes Sibīrijas milzīgās upes. Šis atradums visai iepriecināja Štelleru — tagad vismaz varēs kurināt ugunskurus.

Štellers soļoja starp krūmiem, rakņājās pa sniegu un plūca čīkstuļu laimiņus — tā saucamos zaķa kāpostus, labākās zāles pret cingu. Pēkšņi viņš izdzirda aiz muguras kaut ko čabināmies. Zinātnieks palūkojās atpakaļ. Līdzās viņam stāvēja mazs zvēriņš zilganpelēkā, pūkainā kažociņā, melnām, spožām actiņām un apošņāja viņa zābakus. Štellers jau grasījās nosist zvēriņu ar nūju, bet tūliņ ieraudzīja otru tādu pašu, pēc tam trešo, ceturto. Ik pa mirklim viņam skrēja klāt aizvien jauni dzīvnieciņi, un drīz vien pārsteigto dabaszinātnieku ielenca vesels bars zvēriņu — kādi septiņdesmit. Tie bez kautrēšanās apskatīja un apošņāja svešinieku un laizīja viņa kājas sarkanām, asām mēlītēm. Štellers uzkliedza zvēriņiem, tomēr tie nemaz neizbijās un par atbildi korī kā suņi ievankšķējās.

Tās bija polārlapsas.

«Kāpēc gan viņas no manis nebīstas?» Štellers nodomāja. «Kamčatkā mednieki tā iebiedējuši polārlapsas, ka tās, ieraudzījušas cilvēku, mūk projām, ko kājas nes. Vai patiešām šī zeme nemaz nav Kamčatka?»

Štelleram nekādi neizdevās aiztrenkt lapsas ne ar kliegšanu, ne ar nūju. Tās visur sekoja cilvēkam uz pēdām barā kā suņi. Eiropieši ļoti augstu vērtēja šo zvēriņu ādas. Kamčatkā tajos laikos mednieki polārlapsas jau gandrīz pilnīgi bija iznīcinājuši. Štellers nevarēja vien nobrīnīties, cik šeit daudz šo dzīvnieciņu.

Aiz pakalniem dārdēja Plenisnera šautene. Beidzot parādījās arī viņš pats, nesdams sešas nošautas irbes.

— Žēl, ka man nav suņa, — Plenisners sacīja, apmierināts ar medījumu. — Irbju šeit pietiek. Ja būtu suns, es piešautu tās dučiem.

Sava no jauna atbrauca pēc ūdens un aizveda Be-ringam irbes un saplūktās zāles, bet Plenisners un Štellers palika krastā. Viņi saprata, ka apkalpe vairs nespēj mitināties pussabrukušajā kuģī, ko jauna vētra sadragās pavisam. Slimniekus pēc iespējas ātrāk vajadzēja iznest no smirdošās tilpnes svaigā gaisā. Štellers bija pārliecināts, ka svaigs gaiss un svaiga pārtika ir vienīgais līdzeklis cingas dziedināšanai. Krastā iespējams iet medībās, sagādāt svaigu pārtiku. Pēcāk, kad cingas slimnieki būs atspirguši, varēs lūkot pa sauszemi aiziet līdz kādai apdzīvotai vietai.

Bet kur gan mitināsies šie slimībā izvārgušie ļaudis? Nevar taču atstāt mirstošos jūrniekus zem klajas debess, turklāt novembrī. Nebija ko domāt, ka būs iespējams uzbūvēt krastā kādu baraku. Viļņu izskaloto koku stumbru tādai būvei nepietiktu, turklāt arī darba spējīgo cilvēku bija palicis tik maz, ka mītnes būve aizņemtu pārāk daudz laika.

Štellers ievēroja dziļas bedres, ko piekrastes smiltājos bija izpūtis vējš. Ja šajās iedobēs kurinātu uguni un no augšas tās pārklātu ar «Pētera» buru paliekām, tur varētu patverties no vēja, sala un sniega.

Štellers un Plenisners pārlaida krastā nakti, iekārtodami bedres dzīvošanai, un otrā rītā kopā ar Ovcinu, Savu Starodubcevu, Hitrovu, kurš tikko turējās kājās, un dažiem cingas pasaudzētiem jūrniekiem sāka vest matrožus krastā.

Tilpnē bija tāda smirdoņa un tik smacīgs gaiss, ka pat veselie sāka vemt, kad nokāpa šajā smirdošajā ellē. Nolēma vispirms aizvest krastā pašus vārgākos, kas jau bija pie miršanas. Slimnieki neparko nevēlējās atstāt tilpni, sacīdami, ka viņiem šeit esot silti, ka viņi nomiršot aiz aukstuma. Izraudzījies divdesmit cilvēkus, Štellers un Plenisners pavēlēja ar varu noguldīt viņus uz nestuvēm un iznest uz klāja. Par lielu izbrīnu Štel-leram, svaigajā gaisā slimniekiem tūliņ kļuva vēl sliktāk. Viņi gandrīz visi zaudēja samaņu. Štellers uztraucās — viņa teorija par svaigā gaisa derīgumu izrādījās aplama.

Krastā vienā reizē varēja aizvest tikai divus slimniekus, jo laivā bija pārāk maz vietas. Laiva desmit reižu īrās no kuģa uz krastu un atpakaļ.

Kazaks Foma Ļepjohins, kurš krastā uzmanīja slimniekus, piegāja pie Štellera un sacīja:

— Jūsu labdzimtība, ar slimniekiem nav labi. Nemaz vairs nedvašo.

Pārvadāšanas laikā bija miruši deviņi cilvēki.

Štellers izbijās ne pa jokam. No divdesmit vīriem nomiruši deviņi! Un kur — krastā, kad viņus jau varēja uzskatīt par izglābtiem!

Tika nolemts nevienu slimnieku pagaidām vairs nevest krastā. Štellers aizveda atpakaļ uz kuģi Sofronu Hitrovu, kurš nemaz nespēja turēties kājās, un noguldīja blakām Vakselim.

Veselie strādāja, muguru neatliekuši. Viņu bija pārāk maz, lai aprūpētu un paēdinātu tik daudz slimnieku. Vajadzēja pārklāt ar buraudeklu visas bedres, stiept malku ugunskuriem, kas dega augu dienu un nakti, nest ūdeni no strauta, iet medībās un, galvenais, sargāt slimniekus no polārlapsām.

Nekaunīgās polārlapsas, sapulcējušās lielos baros, pārvērtās bīstamos zvēros. Lapsas maisījās ļaudīm pa kājām, čiepa gaļu no katliem, alkatīgā rijībā uzklupa matrožu līķiem. Kaut arī mirušos pastāvīgi apsargāja, viņus nācās apglabāt ar apgrauztām rokām un kājām, saplosītām sejām. Par nelaimi, rijīgie zvēriņi nevēlējās atšķirt dzīvos no mirušajiem, un viņu asie zobi savainoja daudzus slimniekus. Lapsas kļuva tik drošas, ka uzbruka pat Štelleram, kad tas bija nolicies atpūsties pie ugunskura un iesnaudies. Štellers pielēca kājās un ar cirvi sakapāja deviņpadsmit lapsas.

Zvērus nevarēja aizbiedēt ne kliedzieniem, ne sitieniem, ne pat šauteņu šāvieniem. Redzēdamas, cik viegli tiek nogalināti viņu ciltsbrāļi, polārlapsas kļuva tikai niknākas un drošākas. Ugunskuri pievilināja zvēriņus no tālas apkaimes, un drīz vien apkārt nometnei sapulcējās vairāki tūkstoši polārlapsu.

Beringam kļuva aizvien sliktāk. Kājas viņam bija paralizētas un melnām, strutojošām vātīm klātas, smaganas satūkušas un zobi sākuši izkrist. Kapteinis-ko-mandors pieprasīja, lai viņu nekavējoties vedot krastā. Štellers pūlējās Beringu atrunāt, atcerēdamies desmit matrožus, kuri tūliņ pēc iznešanas no smirdošās tilpnes bija nomiruši pēkšņā nāvē. Tomēr, redzēdams, ka slimnieks jau tā ir pavisam vārgs, Štellers galu galā bija ar mieru izpildīt priekšnieka gribu.

9. novembrī Štellers, Plenisners, Sava un Foma Ļep-johins noguldīja Beringu uz nestuvēm un aizveda krastā. Viņi satīstīja sirdzēju no galvas līdz kājām vairākās segās, lai gaisa maiņa nebūtu pārāk strauja un spēcīga. Slimo kapteini-komandoru noguldīja atsevišķi speciāli sagatavotā bedrē, sausākā un ērtākā nekā pārējie mitekļi.

Krastā Berings likās pavisam mierīgs un apmierināts. Viņš apvaicājās Štelleram, kas, pēc dabaszināt-

nieka domām, tā esot par zemi. Štellers šaubījās, vai tā varētu būt Kamčatka. Kāpēc gan dzīvnieki, jo sevišķi polārlapsas, nepavisam nebīstas cilvēka? Tomēr līdz Kamčatkai nevarētu būt pārāk tālu, jo veģetācija šeit gandrīz tāda pati kā pussalā; bez tam jūrnieki krastā atraduši apses koka loga slēģi, ko, acīm redzot, taisījuši krievi un ko straume laikam atnesusi no Kamčatkas upes grīvas.

Berings piekrita šiem secinājumiem. Viņš, bez šaubām, ļoti labi apzinājās, ka jūra viņus nebūt nav izsviedusi Kamčatkas krastā, tomēr nolēma slēpt šo faktu no apkalpes, lai vīri nezaudētu dūšu.

Lēnām vilkās grūtas dienas. Sniga sniegi, uznāca sals un sāka trūkt malkas. Visi koku stumbri, ko varēja atrast tuvumā, jau bija sadedzināti, un kurināmo vajadzēja stiept no tālienes. Plenisners, pieredzējis mednieks, no rīta līdz vakaram ar šauteni klejoja pakalnos, tomēr pārnesto irbju visiem nepietika, lai gan dažreiz māksliniekam izdevās nošaut vairākus dučus. Vajadzēja ēst lapsu gaļu un grauzt jūrnieku sausiņus, kas jau bija galīgi apriebušies ilgajā braucienā.

16. novembrī Sofrons Hitrovs, kas vēl atradās uz «Pētera», ierakstīja kuģa žurnālā:

«Lēns vējš, no krasta atnāca laiva, atvesta viena muca ūdens, laivā pārveda uz krastu slimniekus — mani un gaitniekus, 7 cilvēkus, pie tam uz kuģa nomira gaitnieki, kuri taisījās braukt uz krastu, — matrozis Ivans Jemeļjanovs, lielgabalnieks Iļja Dergačovs, Sibīrijas zaldāts Vasilijs Popkovs un, iznests no laivas krastā, nomira matrozis Seļivestrs Tarakanovs.»

17. novembrī viņš ierakstīja žurnālā:

«No aukstuma ap kuģi uzsalis ledus, un uz kuģa visa takelāža apledojusi. Krastā pēc aizvešanas no kuģa nomira Sibīrijas zaldāts Sava Stepanovs.»

Piedevām sacēlās spēcīgs vējš. Viļņi dragāja «Pēteri», kas nevarīgs gulēja uz sēkļa. Vajadzēja vest krastā un glābt kravu, kas glabājās kuģa tilpnēs.

Par laimi, Hitrovs sāka ātri atlabt. Drīz vien viņš varēja strādāt kopā ar veselajiem. Visas bedres jau bija aizņemtas, un vajadzēja rakt jaunas. Tagad, pārvadājot slimniekus, viņiem arī galvu ievīstīja segā, un pārvešanas laikā neviens vairs nenomira. Beidzot 21, novembri krastā nogādāja arī Vakseli.

Vakselis uz kuģa aizvadītās pēdējās dienas un braucienu uz krastu aprakstīja tā:

«19. novembrī es vēl atrados uz kuģa ar septiņpadsmit cilvēkiem, lielāko tiesu smagi slimiem, un ar pieciem mirušajiem. Man uz kuģa bija tikai četri spaiņi dzeramā ūdens, bet laiva atradās krastā. Es devu briesmu signālu, uzvilku grotmasta vantīs sarkanu karogu, bet gafelē piekāru tukšu ūdens muciņu un tai pašā laikā vairākas reizes izšāvu ar lielgabalu. Pēc šīm zīmēm krastā esošie ļaudis varēja saskatīt, ka man aptrūcies dzeramā ūdens; tomēr vējš ar tādu spēku pūta no jūras uz krastu, ka viņi nespēja atirties laivā un tikt uz kuģa. Es pavēlēju ielaist mirušos jūrā. Mums par laimi, naktī uzsniga tik biezs sniegs, ka to varēja savākt uz klāja un izkausēt dzeršanai. Es paliku uz kuģa līdz 21. novembrim, kad beidzot atnāca laiva. Mani uz rokām aiznesa tajā laivā, bet pēc tam četri cilvēki nogādāja mani tajā pašā zemnīcā, kur jau atradās pārējie slimnieki. Tai pašā reizē kopā ar mani atveda krastā arī citus ļaudis, kas mitinājās uz kuģa. Dažas dienas pirms pārcelšanās uz krastu es, siltumu meklēdams, biju iemitinājies kambīzē; tā kā biju redzējis, ka daudzi mūsējie, tikko pabāzuši galvu no lūkas, tūliņ nomira gluži kā peles, un bija skaidrs, kādām briesmām pakļauti slimnieki, izejot no smirdošās tilpnes svaigā gaisā, braucienā uz krastu es rīkojos piesardzīgi. Es apklāju gandrīz visu seju ar siltu, ciešu kažokādas cepuri, bet otru tādu pašu cepuri uzliku galvā un tomēr ceļā no kambīzes līdz falrepēm trīs reizes zaudēju samaņu. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka visādā ziņā būtu nomiris jau uz kuģa, ja ar iepriekš aprakstīto paņēmienu nebūtu pasargājies no saskaršanās ar svaigu gaisu, jo mani spēki jau bija uz beigām.»

Ja Vakselis vēl vienu dienu būtu palicis uz kuģa, viņš ietu bojā, jo nākamajā naktī sāka plosīties nikna vētra.

Veselu nedēļu pret krastu triecās viļņi četrstāvu mājas augstumā. Ļaudis baidījās līst laukā no zemnīcām — vējš viņus gāza no kājām. Sagriezās tāds

putenis, ka pēc dažām stundām zemnīcās sadzina veselu aršīnu biezu sniega kārtu.

29. novembri vētra aprima. Atausa auksts, saulains rīts. Visapkārt nometnei putenis bija sadzinis milzīgas kupenas. Aizas starp klintīm bija aizputinātas līdz augšai, un visa apkaime pilnīgi pārvērtusies. Sniegs mirdzēja apžilbinoši, un līdzās baltajam krastam jūra likās gluži melna.

«Pēteris» pēc vētras bija pazudis bez vēsts. Uz sēkļa, kur kuģis bija mierīgi gulējis trīs nedēļas, nekas nebija manāms. Kuģa pazušana visai apbēdināja un satrauca jūras braucējus, jo tā tilpnēs vēl glabājās daudz vērtīgas kravas.

Tikai pret vakaru Ovcins atrada sadragātā kuģa atliekas jūras krastā, kādas trīs verstis no nometnes. Viļņu sadragātais vraks līdzinājās kaut kāda milzīga nezvēra skeletam.

Berings todien bija sevišķi vārgs. Viņa zemnīcas irdenās sienas reižu reizēm nobruka, un slimniekam nemitīgi bira virsū smiltis.

— Neatrociet mani, — viņš lūdza Štelleru, — tā ir siltāk. Man nekā nevajag.

Par to savās piezīmēs pastāstīja Vakselis. Viņš raksta:

«Nevaru neaprakstīt bēdīgo stāvokli, kādā atradās kapteinis-komandors Berings. Viņa miesas bija pa pusei apraktas zemē jau pēdējās mūža dienās. Protams, būtu iespējams atrast līdzekli, lai viņam palīdzētu tādā stāvoklī, bet viņš pats to nevēlējās un norādīja, ka tās ķermeņa daļas, kas paslēptas dziļi zemē, saglabājoties siltumā, bet tās, kas palikušas virspusē, stipri salstot. Viņš gulēja atsevišķi nelielā smilšu bedrē — zemnīcā, no kuras sienām visu laiku pamazām bira uz leju smiltis un piepildīja bedri līdz pusei, un, tā kā viņš gulēja bedres vidū, viņa ķermenis pa pusei bija apbērts smiltīm.»

Kapteinis-komandors Vituss Berings nomira 1741. gada 8. decembri. Viņu kā luterticīgu apglabāja pēc luterāņu ieražām. Viņa ķermeni pirms aprakšanas piesēja pie dēļa — tas bija šķirsta simbols.

Berings nomira, izpildot savus dienesta pienākumus.

Bija aizgājuši jau sešpadsmit gadu kopš tā brīža, kad mirstošais Pēteris bija uzdevis Bering am no jauna atklāt Ameriku.

Kad kapteinis-komandors bija miris, Stellers par viņu rakstīja tā:

«Viņš bija taisnīgs cilvēks. Ar savu laipnību un mieru viņš bija iemantojis vispārēju mīlestību gan virsniekos, gan apkalpē. Uzticētos pienākumus viņš izpildīja pēc vislabākās saprašanas. Tai pašā laikā viņam trūka enerģiskas nostājas, kāda nepieciešama ekspedīcijās. Viņam varētu uzvelt vainu par pārāk mīkstsirdīgu izturēšanos pret padotajiem.»

Pēc kapteiņa-komandora apbedīšanas Stellers sacīja Hitrovam:

— Beringam piemita liels trūkums — viņš pacieta ļaudis, kuri rīkojās patvaļīgi un nekaunīgi.

Hitrovs izbrīnījies palūkojās Štellerā. Likās dīvaini dzirdēt šos vārdus no cilvēka, kurš visa ceļojuma laikā nepieļaujami rupji naidojās ar kapteini-komandoru un rakstīja par viņu denunciācijas senātam.

NOGRIEZTI NO VISAS PASAULES

Pagājis vairāk nekā divsimt gadu kopš kapteiņa-komandora Vitusa Beringa nāves, un vairāk nekā divsimt gadu cilvēki apspriež katru viņa soli, katru viņa lēmumu, katru viņa rakstura īpašību. Neviens, protams, neapstrīd Beringa ekspedīcijas atklājumu milzīgo nozīmi. Tomēr viņu pašu ļoti daudzi stingri kritizē. Tas kļuvis par ieradumu — kopš Štellerā piezīmēm līdz mūsu dienām. Kādas vainas tikai uzveltas Beringam — gan mīkstsirdība, gan neprasme uzturēt disciplīnu, gan zinātnes ignorēšana, gan piesardzība, gan gausums un vilcināšanās, gan mēģinājumi atstāt dienestu pirms ekspedīcijas beigām, gan daudz kas cits. Varbūt šis tas šajos stingrajos spriedumos ir arī pareizs, pamatots, tomēr tie ir nepareizi, netaisnīgi pašos pamatos, pašā galvenajā: tie neievēro konkrētos vēsturiskos apstākļus, kuros vajadzēja darboties Beringam. Viņš būvēja

savus kuģus Ohotskas jūras mežonīgajos krastos, kur nebija ne kuģu būvētavu, ne pilsētu, ne ciematu, viņš dzīvoja politisku satricinājumu un intrigu laikmetā, un cars Pēteris, kurš bija viņam uzticējis šo lielo uzdevumu un vienīgais varētu viņu aizstāvēt, gulēja kapā. Un, ja Berings nebūtu apveltīts ar īpašībām, kuru dēj viņu tik cītīgi nosoda, viņam uzticētais uzdevums varbūt paliktu neizpildīts. Akadēmiķis Bērs, viens no tiem, kurš dziļi izpētījis Beringa ekspedīcijas norisi, pilnīgi pamatoti saka: jebkurš cits, vadīdams tik milzīgu un tik neparasti grūtu ekspedīciju, katrā ziņā būtu pazudinājis visu pasākumu.

Vecais, godīgais jūras braucējs Vituss Berings, labsirdīgais un taisnīgais cilvēks, gandrīz divus gadu desmitus nodzīvoja pasaules malā saltajos tuksnešos, strādāja, muguru neatliecis, aizvadīja savu nelielo koka kuģi pāri vētrainajai, nezināmajai jūrai, atklāja jaunu ceļu uz Ameriku un atceļā nomira varoņa nāvē neapdzīvotā zemē. Un neviens neatņems viņam mūžīgo slavu.

Berings nomira pēdējais. Pēc Beringa nāves neviens no ekspedīcijas locekļiem vairs nenomira. Cinga atkāpās, un sirdzēji pamazām atlaba. Bet cik retas bija kļuvušas jūras vīru rindas! No septiņdesmit septiņiem jūrniekiem, kuri atstāja Petropavlovsku ar «Pēteri», dzīvajos bija palikuši tikai četrdesmit seši.

Tagad, kad vairs nevajadzēja ziedot visus spēkus slimnieku aprūpēšanai, jūras braucēji nolēma noskaidrot, kas šis ir par krastu, kur vētra viņus izsviedusi, noskaidrot, vai iespējams aiziet pa sauszemi līdz kādai apdzīvotai vietai. Štellers arvien vairāk šaubījās par to, vai viņi sasnieguši Kamčatku, tomēr par savām šaubām nevienam nekā neteica, baidīdamies, ka ceļabiedri zaudēs dūšu.

Decembra beigās uz dienvidiem un uz rietumiem izgāja divas mazas grupas, lai mēģinātu atrast ceļu pa sauszemi uz Petropavlovsku vai kādu citu apdzīvotu vietu. Vienu grupu vadīja Plenisners, otru — Ovcins.

Plenisners ar savu vienību atgriezās pēc trim dienām. Viņš bija ļoti noguris un tikko atvilkās nometnē.

— Mēs apmaldījāmies pauguros, — viņš stāstīja,

— un augām dienām klejojām pa aizputinātām aizām. Nekur nav nekādu cilvēka pēdu. Tikai lapsas siro pa apledojušajām klintīm. Mēs šķērsojām visu šo zemi un sasniedzām...

— Ko? — jautāja Štellers.

— Jūru...

ŠI ziņa visus apbēdināja. Sāka gaidīt pārnākam Ov-cinu, bet arī viņš, atgriezies nākamajā dienā, neatnesa nekādas iepriecinošas vēstis.

— Vai atradāt kaut ko?

— Nē, —atbildēja Ovcins, pavisam noguris atslīgdams uz akmens pie ugunskura. — Mēs pārgājām pāri pakalnu grēdām, un tur — atkal jūra. Atpakaļ nācām gar piekrasti.

Palika vēl viena vienīga cerība: ja nu šī zeme savienojas ar Kamčatku kaut kur ziemeļos? Bet, ja arī ziemeļos ir jūra, tad jūrnieki nokļuvuši uz salas, turklāt uz neapdzīvotas salas. Plenisners un Ovcins, klejodami pauguros, nebija redzējuši nekā tāda, kas liecinātu par cilvēku uzturēšanos šajos apvidos.

Ziemeļos apvārsni aizsedza augsts kalns, daudz augstāks par visiem apkārtējiem pauguriem. Štellers nolēma uzkāpt šajā virsotnē un no turienes palūkoties, kas aiz tās atrodas. Kopā ar Savu Starodubcevu, paņēmuši līdzi šautenes un jūrnieku sausiņus, viņi agrā rītā atstāja nometni. Abu ceļš sākumā veda gar krastu. Vairākas reizes gājēji uzdūrās roņiem, kas lielos baros bija izlīduši no ūdens, lai atpūstos uz piekrastes akmeņiem. Roņi nepievērsa abiem ceļiniekiem ne mazāko vērību un tikai laiski pacēla galvu, kad Štellers un Sava uzkāpa viņiem uz pleznām. Štellers atcerējās, cik bailīgi bijuši Kamčatkas roņi, un nojauta, ka viņš un viņa ceļabiedri nokļuvuši daudz tālāk no apdzīvotām vietām, nekā to iedomājušies.

Polārlapsas sekoja viņiem pa pēdām visu ceļu. Mātes nesa zobos mazuļus, tēviņi plūcās, kozdami cits citam ausīs, tomēr neatpalika no gājējiem ne soli. Vakarā Štellers un Sava sasniedza kalna pakāji un nolēma šeit pārnakšņot. Vīri sakūra ugunskuru, ieturēja vakariņas un aizsnaudās. Pēc pusstundas Štellers, sajutis kājā asas sāpes, uztrūkās no miega. Pie kājām viņam sēdēja lapsa, Zvēriņš bija pārgrauzis zabaka stulmu un iecirtis asos zobus miesā.

Štellers aiztrenca rijīgo plēsoni, aizbāza izgrauzto caurumu zābakā ar lupatu un pēkšņi ievēroja, ka Sava guļ bez cepures.

— Kur tava cepure, Sava? — Štellers vaicāja, piegrūzdams gulētājam pie sāniem.

Kazaks ķēra pie galvas.

Līdzās stāvēja polārlapsa ar cepuri zobos.

Tā bija mīksta, spalvaina kažokādas cepure, uzšūta no polārlapsas ādiņas. Sava bija to nopircis Kamčatkā. Polārlapsa uzmanīgi stiepa projām cepuri, vieglītiņām pluinīdama to ar priekšējām ķepiņām. Kazaks grasījās zvelt lapsai ar rungu, bet zvēriņš izvairījās un aizskrēja projām pa sniegu. Sava metās viņam pakaļ. Polārlapsa apstājās, nosvieda cepuri zemē un, stāvēdama uz tās, spīdošām acīm cieši raudzījās vajātājā. Bet, kad Sava pienāca pavisam tuvu un jau noliecās, lai satvertu cepuri, lapsa no jauna to sagrāba un aizbēga.

— Šauj viņu nost, šauj! — Sava, zaudējis pacietību, kliedza Štelleram.

Zinātnieks paķēra šauteni un izšāva tumsā.

Tomēr polārlapsas vairs nekur nebija.

Abi vīri ilgi brida pa sniegu, kliedza, šāva, dzinās pakaļ nenotveramajam rēgam ar cepuri zobos, kas gan izgaisa, gan parādījās no jauna.

Beidzot saniknoti un noguruši viņi vilkās atpakaļ pie ugunskura. Vējš pluinīja Savas matus, un viņam sala.

Bet, pienākuši pie ugunskura, viņi ieraudzīja nekrietno lapsu, kas gulēja pie uguns, cieši aizmigusi un uzlikusi smailo purniņu uz cepures. Štellers nosita zvēriņu ar šautenes laidi. Savas cepure bija glābta.

Atlikušās nakts stundas viņi gulēja uz maiņām — viens atdusējās, bet otrs apsargāja gulētāju no lapsām.

Otrā rītā abi kāpa kalnā. Nogāze bija ļoti stāva, un viņiem bieži vien vajadzēja līst augšup rāpus. Sniega šeit nebija — tas nespēja noturēties uz tik stāvas kraujas, un vējš to bija aizslaucījis ielejā. Zem kājām nobruka akmeņi un rībēdami gāzās lejā. Reizēm abi vīri atpūtās uz šaurām terasēm, kas apjoza kalnu. Uz šīm terasēm Štellers atrada laika gaitā pārakmeņojušos koku stumbrus un brīnījās, kā gan peldošie koki varēja nokļūt šeit, tik augstu virs jūras līmeņa. Bet tad viņš ieraudzīja sastingušu lavu un saprata visu Šo kalnu bija izveidojusi zemestrīce. Spēcīgs apakšzemes grūdiens, ko pavadīja vulkāna izvirdums, bija pacēlis uz augšu šo piekrasti ar visiem saskalotajiem koku stumbriem.

Uzkāpuši vēl augstāk, viņi gandrīz iestiga irdenos putnu mēslos, kas veselu aršīnu biezā kārtā klāja nogāzi. Acīm redzot, katru vasaru šeit ligzdoja jūras putnu bari.

Trijos pēc pusdienas viņi abi jau atradās uz liela, plakana akmens kalna virsotnē. Bet lejā — kāda neveiksme! — gulēja pelēki miglas mutuļi. Kalna galotne pacēlās virs miglas kā vientuļa klints okeānā. Lejā nekas nebija saskatāms.

— Pagaidīsim, — Štellers sacīja.

Viņi apsēdās.

Kalna galā bija auksti. Štellers nevarēja pakustināt sastingušās rokas. Tomēr viņš juta, ka vējš kļūst aizvien stiprāks un drīz aizdzīs miglu. Kaut tikai tā izklīstu pirms tumsas uznākšanas! Ziemu satumst ļoti agri.

— Skaties, skaties! — Sava iesaucās. — Es redzu jūru!

Vēja brāzmas plosīja miglas segu. Pelēkajā plīvurā izveidojās šaura plaisa, kurā iemirdzējās ūdens. Šī plaisa auga un pletās plašumā. Tās malās migla vijās uz augšu un izšķīda kā jūras putas. Lūk, jau redzamas piekrastes klintis, iemirdzas sniegiem klātās pauguru virsotnes. Lūk, krastā izsviestais sadragātais «Pētera» vraks — cik mazs tas izskatās no šejienes! Lūk, dūmi, kas ceļas no piekrastē sakurtajiem nometnes ugunskuriem! Arī apvārsnis jau skaidri samanāms. Vējš aiznesis tālu projām miglas vālus, un to pelēkā siena palikusi vienīgi austrumos.

Štellers palūkojās uz visām pusēm.

— Mēs atrodamies uz salas, — viņš ierunājās. — Pa sauszemi no šejienes nekur projām nevar tikt.

Vētra bija viņus izsviedusi lielas, kalnainas salas krastā. Ap šo zemi visapkārt mirdzēja jūra.

Sāka krēslot.

Nosalušie ceļinieki lēnām kāpa no kalna lejā.

zvēri

— Es lieku priekšā salu, uz kuras mēs atrodamies, nosaukt par Beringa salu, — sacīja Vakselis, kad pēc Štellera atgriešanās virsnieku padome noklausījās viņa ziņojumu. — Bet pašu augstāko virsotni šajā salā — par Štellera kalnu.

Hitrovs šo lēmumu ierakstīja žurnālā.

Tagad kļuva skaidrs, ka par drīzu atgriešanos mājās nevar būt ne runas. Krasts, kurā jūras braucējus bija izsviedusi vētra, pārvērtās par viņu cietumu, un vajadzēja iekārtoties, lai dzīve šajā cietumā būtu ērtāka, tāpēc ka dzīvot te nāksies ilgu laiku.

Pēc Beringa nāves vadību pārņēma Vakselis — vecākais dienesta pakāpē. «Kaut gan tajā laikā es gulēju pilnīgi bez spēka, slimībā izvārdzis,» viņš raksta savās piezīmēs, «tomēr man nācās ķerties pie darba. Es nolēmu vadīt apkalpi pēc iespējas lēnīgi un labsirdīgi, tāpēc ka cietsirdība un bardzība tādos apstākļos būtu pavisam nevietā un nedotu nekādus rezultātus. Par to mani, starp citu, apsūdzēja daži virsnieki, kuri man sacīja tieši acīs, ka es kā komandieris neievērojot reglamentu un ukazus. Tā, piemēram, kad daži slimnieki jau sāka celties un staigāt patstāvīgi, bet citi tikko varēja paslieties sēdus, viņi izklaidējās ar kāršu spēli. Arī par to es tiku apsūdzēts kā par rīcību, kas pārkāpjot viņa ķeizariskās majestātes pavēli. Man kā komandierim, pēc viņu domām, vajadzējis aizliegt kāršu spēli. Es iebildu, sacīdams, ka, izdodot ukazu par kāršu spēles aizliegšanu, netika ņemta vērā mūsu neapdzīvotā sala, jo tajā laikā tā vēl nebija atklāta.»

Pirmām kārtām vajadzēja parūpēties par pārtiku. Jūrnieku sausiņi jau bija apēsti, bet ekspedīcijas rī-čībā vēl atradās diezgan liels rudzu miltu krājums, ko Stellers bija paspējis nogādāt krastā dažas dienas pirms vētras, kas sadragāja kuģi. Trešo daļu miltu noglabāja ārkārtējam gadījumam un ieraka smiltīs īpašā zemnīcā, bet atlikušos nolēma izsniegt mazās devās. Pēc tam sāka domāt par medībām.

Sākumā, kamēr vēl bija dzīvs Berings, medībās gāja viens pats mākslinieks Plenisners, pieredzējis, kaislīgs mednieks. Protams, ar viņa nošautajām irbēm nevarēja paēdināt četrdesmit sešus izsalkušus jūrniekus. Tāpēc Plenisneram palīgā norīkoja vēl astoņus virus un pieteica uzmeklēt kādu lielāku medījumu.

Vispirms mednieki ķērās pie roņiem. Roņi skaidrās dienās veseliem bariem izrāpās krastā un ilgas stundas gulēja nekustīgi, pagriezuši sānus pret salto ziemas sauli. Mednieki uzbruka dzīvniekiem ar rungām. Pirmajā bridi roņi nepievērsa cilvēkiem nekādu uzmanību. Tomēr drīz vien viss bars metās bēgt. Tēviņiem parasti izdevās aizmukt, turpretim roņu mātes, kas neuzdrošinājās pamest savus neveiklos mazuļus, krita medniekiem par upuri.

Šie roņi piederēja pie jūras kotiku sugas, un to ādas Eiropas tirgos vērtēja ļoti augstu. Tomēr mednieki šoreiz par tām nedomāja. Novilktās ādas viņi pameta krastā, bet gaļu stiepa uz nometni. Sākumā jūrnieki mēģināja roņu gaļu vārīt un ēst, tomēr tā izrādījās pavisam neēdama. Turpretim roņu taukos varēja cept pankūkas. Gaļu viņi pasvieda rijīgajām polārlapsām.

Šāds mielasts pievilināja polārlapsas aizvien lielākā skaitā. No zaglīgajiem, nekaunīgajiem zvēriem nekur nebija glābiņa. Nometne līdzinājās cietoksnim, ko dienu un nakti aplenca daudzi tūkstoši karotāju. No polārlapsām nekā nevarēja nosargāt. Ja cilvēks gribēja paglabāt līdz rītam nošautu paipalu, viņam vajadzēja gulēt tai virsū. Tomēr arī šī piesardzība ne vienmēr palīdzēja — polārlapsa pamanījās nozagt paipalu, izvelkot to gulētājam no apakšas. Jūrniekiem bija dažas mucas ar sālītu gaļu, ko viņi taupīja nebaltām dienām. Kādu reizi Hitrovs ievēroja, ka vienai mucai vāks izlauzts un daļa sālītās gaļas pazudusi. Viņš uzlika caurumam virsū dēli un uzcēla uz vāka trīs pudus smagu akmeni. Tomēr jau tajā pašā naktī polārlapsas kopējiem spēkiem nogāza akmeni un aprija visu sālīto gaļu.

Ziema turējās diezgan silta, bargs sals neuznāca, tomēr zemnīcām pārklātais buru audekls bija tik plāns, ka cilvēki naktīs stipri sala. Štellers ilgi prātoja, kā padarīt zemnīcas siltākas.

Beidzot viņš izraka diezgan dziļu bedri, nosita vienu polārlapsu un iemeta bedres dibenā. Visas lapsas, kas bija sapulcējušās apkārt, metās bedrē, lai aprītu tikko nogalināto ciltsbrāli. Bedre līdz augšai piepildījās ar pūkainajiem zvēriņiem. Tad pēc Štellera signāla lapsām metās virsū desmit vīru ar rungām. Pēc dažām minūtēm no bedres izvilka kādu simtu nosistu zvēriņu. Ar nogalināto polārlapsu ādiņām no augšas pārklāja buru audeklu, un zemnīcās tūliņ kļuva pavisam silti.

Vakselis rakstīja:

«Rudzu miltus, ko mēs katrs saņēmām nelielā daudzumā, nevarējām izmantot maizes cepšanai, bet gatavojām no tiem plāceņus šādā veidā: miltus iejāvām siltā ūdenī koka traukā un atstājām uz divām trim dienām, kamēr mīkla sāka stipri rūgt, tas ir, ieskāba. Pēc tam dažas karotes mīklas likām uz pannas un apcepām taukos. Šie plāceņi mums likās ārkārtīgi garšīgi. Tomēr ar miltiem mums vajadzēja rīkoties taupīgi, nevis rīkot lepnas dzīres, vajadzēja aprēķināt savus krājumus tā, lai divas reizes dienā varētu ieēst kaut mazdrusciņ.

Man klājās sevišķi grūti, jo man līdzi bija dēls — divpadsmit gadu vecs zēns Lorencs Vakselis. Viņam, protams, gribējās apēst tādu pašu daļu kā man; un mēs ar viņu norunājām, ka tas no mums, kurš pusdienām saņēmis trīs karotes mīklas, vakarā dabūs tikai divas karotes.

Piedevām visām citām nelaimēm mēs pārcietām lielas grūtības tāpēc, ka visu laiku izjutām kurināmā trūkumu. Tas mudināja mūs dažreiz apēst savas delikateses gandrīz jēlas. Vajadzēja iet pa krastu divas trīs jūdzes un meklēt, vai neatradīsies kāds jūras izsviests stumbrs vai kāds cits koka gabals, citiem vārdiem, kaut kas derīgs kurināšanai. Tas, kuram izdevās atrast jūras malku, tūliņ skrēja uz mājām un paziņoja par atradumu savas zemnīcas iemītniekiem; tie aiz prieka nezināja, kur dēties, apbruņojās ar cirvjiem un virvēm un devās pēc malkas. Katrs sacirta sev tik lielu nastu, cik vien spēja stiept uz muguras, un nesa mājās.»

7. februārī Štellers sēdēja savā zemnīcā un ēda žāvētu zivi ar karstu plāceni. Viņš jau taisījās atlaisties un mazliet nosnausties, kad pēkšņi izdzirda dīvainu pazemes dunoņu. Zemnīcas sienas sāka ļodzīties, zeme zem kājām sašūpojās, un uz galvas bira smiltis. Štellers vienā lēcienā izmetās ārā no sava mitekļa.

Apkārtējo kalnu virsotnes šūpojās, aprakstot pret debesīm plašus lokus.' Lejup ielejā vēlās sniega blāķi, akmeņi un veselas klintis. Zeme zem kājām drebēja kā tējkannas vāks virs verdoša ūdens. Štellers palūkojās uz jūru. Jūra stāvēja rāma un gluda. Tas viņu pārsteidza. Viņš bija pieradis redzēt bangojošus ūdeņus, bet zemi — nekustīgu.

Zemestrīce ilga divas trīs minūtes, taču nodarīja lielu postu un sagādāja visādus brīnumus. Apkārtējie pauguri bija pavisam pārvērtušies. Daži pakalni bija izslējušies augstāki, citi kļuvuši zemāki, citi sagāzušies uz sāniem. Sniega cepures, kas rotāja to virsotnes, bija nobrukušas. Ielejās virs sniega visur rēgojās lieli melni akmeņi. Jūrnieku zemnīcas bija aizbrukušas gandrīz līdz augšai. Tajās bija palicis daudz pārtikas, trauku, ieroču un apģērba. Hitrovu ļoti satrauca kuģa žurnāla pazušana — tajā bija aprakstīts viss, kas ceļojumā noticis. Plenisners žēlojās, ka viņam gājis zudumā viss pulvera krājums.

— Pulveris droši vien sajaucies ar smiltīm, — nabaga mednieks žēlojās. — Kā mēs tagad šausim zvērus?

Pat lāpstas bija apraktas zemnīcās zem smiltīm, tā ka atrakšanu vajadzēja sākt kailām rokām. Par laimi, neviens no cilvēkiem šajos nogruvumos nebija cietis.

Tomēr pamazām visas zemnīcas izraka no jauna un izglāba visas mantas. Atrada arī kuģa žurnālu, bet pulveri vajadzēja attīrīt no smiltīm pa graudiņiem.

Bija pagājušas dažas dienas kopš zemestrīces, kad nometnē atskrēja Ovcins un sāka kliegt:

— Jūra izsviedusi malā beigtu vali!

Visi izskrēja krastā.

Valis gulēja pašā ūdens malā, izslējis pret debesīm uzpūsto bālgano vēderu. Milzīgā rīkle, kurā varētu atrast vietu vesels zirgs, bija plaši atvērta. Milzīgais, vairāk nekā divdesmit metru garais dzīvnieks šķita kā smags kalns, kas uzgūlies piekrastes smiltīm. Valis bija nobeidzies nesen un saglabājies pavisam svaigs. Zem dzīvnieka ādas atradās bieza tauku kārta. Jūras dāvana nāca īstā laikā, jo roņi pēdējā laikā rādījās reti un tauku nepietika.

Jūrnieki sanāca apkārt valim no visām pusēm — cits ar nazi, cits ar cērti, cits ar lāpstu. Viņi sāka rakņāties beigtajā dzīvniekā gluži kā kalnā. Izcirtuši vairākus metrus dziļu alu vaļa ķermenī, viņi tur sakūra uguni. Tauki kusa un asi smaržojošām urdziņām tecēja apakšā paliktajās mucās.

Tomēr šī negaidītā dāvana, ko bija izsviedis krastā okeāns, vilināja ne tikai cilvēkus vien. Pāri milzīgajam līķim debesīs kā melns mākulis šūpojās un riņķoja brēcošu putnu bars, ko bija sapulcinājusi gaļas smarža. Tomēr visnopietnākie cilvēku sāncenši, protams, bija polārlapsas. Ap beigto vali augu dienu un nakti rosījās lapsu pulki. Lai pasargātu gaļu no polārlapsām, vali uzmanīja sargposteņi, kas mainījās pēc katrām trim stundām. Tomēr zvēri uzmācās pārāk izveicīgi un pārāk lielā skaitā. Lapsas ne vien pierijās līdz kaklam, bet arī stiepa projām uz alām to, ko nespēja apēst uz vietas, un paslēpa laupījumu nebaltām dienām.

Tomēr gaļas un tauku bija tik daudz, ka pietika visiem — gan cilvēkiem, gan zvēriem, gan putniem. Līdz pat maija beigām, veselus trīs mēnešus, jūrnieki neizjuta gaļas trūkumu. Valis viņus sātīgi pabaroja. Vīri dēvēja vali par savu pārtikas noliktavu. Tomēr pēc tam, kad pavasara saule kļuva siltāka, gaļa sāka bojāties un vali nācās pamest.

Beidzot sniegs nokusa, no kalniem lejup gāzās mutuļojošas, duļķainas straumes, ielejās sazaļoja zāle, un uzradās neskaitāmi, līdz tam neredzēti putni.

«Tikko pazuda sniegs un no zemes izlīda zaļie asni,» Vakselis rakstīja, «mēs sākām lasīt dažādas zāles un vārījām no tām tēju. Sājā ziņā mums lielu pakalpojumu sniedza adjunkts Stellers, teicams botāniķis, kurš vāca augus un norādīja mums dažādas zāles; no tām mēs vārījām tēju, bet dažas zāles lietojām uzturā, kas ļoti nāca par labu mūsu veselībai. Pilnīgi droši varu apliecināt, ka neviens no mums nejutās gluži vesels un no jauna neatguva spēkus, kamēr nesāka lietot uzturā zaļumus, zāles un saknes.»

Par Stellera neparastajām spējām un uzticību zinātnei liecina fakts, ka viņš ārkārtīgi grūtajos apstākļos sastādīja Beringa salas augu katalogu, aprakstīdams divsimt astoņdesmit dažādu sugu.

Pavasaris atnesa jūras braucējiem neizturamas skumjas, viņi juta, ka vairs ilgāk nespēj nīkt šajā plašajā, klinšainajā cietumā, un nemitīgi kala tūkstošiem atbrīvošanās plānu.

Stellers no jauna uzkāpa kalnā un šoreiz atgriezies pastāstīja, ka redzējis rietumos kaut kādu krastu kontūras.

— Tā ir Kamčatka! — viņš apgalvoja ar pilnīgu pārliecību. — Mēs nevaram būt tālu no Kamčatkas!

Cerības iedegās aizvien kvēlāk. Sākās valodas, ka jāuzbūvējot milzīgs plosts ar burām, uz kura visa apkalpe varēšot nokļūt Kamčatkā.

— Bet plosts taču iet uz priekšu lēnītiņām, un, pat ceļa vējam pūšot, mums varbūt iznāks pavadīt jūrā vairākus mēnešus, — šaubījās neticīgie.

— Nav nekāda nelaime! — plosta piekritēji iebilda. — Lai arī ceļā paiet vairāki mēneši! Mēs ņemsim līdzi daudz pārtikas un līdz rudenim būsim galā.

— Bet no kā uzbūvēsim tādu milzīgu plostu?

— No «Pētera» vraka un izskalotajiem koku stumbriem.

Tomēr drīz vien radās cits daudz vieglāk izpildāms plāns, kam pieslējās vairākums. Ovcins ierosināja uzbūvēt lielu laivu, kurā vairāki jūras braucēji varētu aizbūrāt līdz Kamčatkai un no turienes atsūtīt kuģi pēc pārējiem.

— Petropavlovskā mūsu sūtņi sastaps Čirikovu, kurš droši vien jau sen atgriezies, un viņš atbrauks pēc mums ar «Pāvelu».

Sis projekts likās vienkāršs un izpildāms. Taču visus sāka uztraukt cits jautājums: kuri gan būs tie laimīgie, kas aizbrauks no Beringa salas laivā un kam nevajadzēs šeit gaidīt palīdzību? Kuģis taču atnāks droši vien tikai nākamajā vasarā! Ikvienam gribējās tikt projām no šejienes pēc iespējas ātrāk, neviens nevēlējās palikt uz salas. Matroži un kazaki bažījās, ka laivā aizbrauks virsnieki un pametīs viņus likteņa varā. Sākās strīdi, radās aizdomas citam pret citu, un nometnē slepeni brieda nemiers.

Lai nomierinātu ekspedīcijas locekļus un visu norunātu, Hitrovs un Vakselis 5. maijā sapulcināja visus nometnes iemītniekus. Šajā apspriedē viņi abi izvirzīja jaunu plānu, daudz grūtāk izpildāmu nekā iepriekšējais, toties daudz drošāku, un nevienam tad arī netiktu nodarīta nekāda pārestība.

— Draugi! — Hitrovs sacīja. — Neviens nevar galvot, ka zeme, ko Štellers redzējis no kalna virsotnes, patiešām ir Kamčatka. Tā varbūt ir tāda pati vientuļa, neapdzīvota sala kā mūsējā. Tādā gadījumā nekāda laiva mums nepalīdzēs. Arī par plostu nav nemaz ko domāt. Mums jāuzbūvē kuģis.

— Kuģis! — atskanēja balsis. — Tas nav iespējams!

— Tas ir pilnīgi iespējams. Mums ir lielisks būvmateriāls — «Pētera» vraks. Mēs uzbūvēsim nelielu kuģīti. Tajā būs šauri un neērti, taču šis kuģis būs vajadzīgs tikai vienam braucienam. Korpusu nodrī-vēsim ar sausām sūnām un darvas vietā ņemsim vaļa trānu. Jūlijā mūsu kuģis būs gatavs, un mēs aizburā-sim visi un nevienu neatstāsim salā.

Priekšlikumu pieņēma, taču radās jautājums: kuram ir pietiekamas zināšanas kuģu būvē, lai vadītu būvdarbus? Uz «Pētera» bija trīs lieliski namdari, taču viņi visi bija miruši no cingas. Zīmējumus varēja izgatavot Hitrovs. Tomēr bez namdariem nekā nevarēja iesākt. Bija vajadzīgs kaut viens cilvēks, kurš varētu ierādīt darbu pārējiem.

Tad no bara iznāca Sava Starodubcevs un sacīja, ka viņš esot no Krasnojarskas un krasnojarskieši visi esot dzimuši namdari.

— Vai apņemsies uzbūvēt kuģi? — Hitrovs viņam vaicāja.

— Ja man visu aprēķinās un dos zīmējumus, — apņemos.

Štellers pieteicās palīgā Hitrovam pie zīmējumiem. Nolēma ķerties pie darba jau rītu. Visi ar cerībām runāja par iecerēto kuģa būvi. Tomēr Hitrovs baidījās, ka vēlāk, kad darbs liksies grūts un neies no rokas, jūrnieki sāks vainot viņu un Vakseli, ka tie pavedinājuši apkalpi uz tādu pasākumu. Lai izvairītos no pārmetumiem nākotnē, Hitrovs paņēma papīra lapu, uzrakstīja uz tās padomes lēmumu un uzaicināja visus parakstīties. Rakstīt pratēji parakstījās, bet analfabēti — to bija vairākums — uzvilka krustus.

Nākamajā dienā visi gāja izjaukt «Pētera» vraku. Sadragātais kuģis izskatījās nožēlojams. Kuģa dibens uz zemūdens akmeņiem bija saārdīts kā siets, masti nolauzti, apšuvums noplēsts. Taču kuģa karkasa baļķi bija cieti un stipri.

Visi strādāja cītīgi un saskanīgi. Daudzi pat vakaros neatgriezās nometnē un, sakūruši ugunskurus, pārnakšņoja turpat pie kuģa.

Vasara bija lietaina, tomēr silta. Visi domāja tikai par darbu. Medībām neatlika laika, un pārtikas krājumi ātri izsīka. Miltus taupīja kā varēdami, tāpēc ka ar tiem vajadzēja iztikt līdz pašai Petropavlovskai. Vīri dzīvoja pusbadā, taču neviens nekurnēja, neviens nekrita izmisumā — visu domas saistīja darbs.

Dienas stiepās garākas, naktis kļuva īsākas, un jūrnieki par to priecājās, tāpēc ka varēja agrāk nākt uz darbu un vēlāk doties projām. Cirvji klaudzēja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Visus izrīkoja Sava. Bārdainais, spēcīgais, mierīgais vīrs bija īsts namdaru meistars. Visi bez ierunām viņam paklausīja — gan virsnieki, gan vienkāršie jūrnieki.

Štellers vāca sūnas kuģa korpusa drīvēšanai. Viņš sagādāja vairākus desmitus pudu sūnu un to žāvēšanai uzbūvēja krastā īpašu krāsni.

Neraugoties uz visām pūlēm, darbs virzījās uz priekšu gausāk, nekā bija iecerēts. Tikai jūnija vidū kuģa karkasu sāka apšūt ar dēļiem. Bet, kad kuģa būvētāji ķērās pie korpusa ieziešanas ar vaļu trānu, atklājās, ka noliktavā palikušo tauku šim nolūkam nepietiek. Vasarā gandrīz nekā nebija, ko ēst, un izsalkušie jūrnieki tik bagātīgi bija apzieduši savus miltu plāceņus, ka tauku krājums ātri izsīcis. Taukus vajadzēja sagādāt bez kavēšanās un ne tikai kuģa korpusa ieziešanai, bet arī uzturam gaidāmajā jūras braucienā.

Roņi, kuri jau pavasarī nebija sastopami lielā skaitā, vasarā, kā par spīti, pilnīgi pazuda. Taču Štellers jau sen bija ievērojis jūrā netālu no krasta dīvainus, resnus dzīvniekus, kas vārstīja platas mutes un barojās ar ūdens augiem un dūņām jūras dibenā. Šos dzīvniekus varētu noturēt par milzīgām zivīm, ja tie pēc katrām desmit minūtēm nepaceltos virs ūdens, lai ieelpotu gaisu. Štellers nosprieda, ka šis dzīvnieks ir vaļ-veidīgs zīdītājs, kas gan dzīvo ūdenī kā zivs, taču tam nav žaunu un savus mazuļus tas baro ar pienu. Štellers nebija lasījis šā dzīvnieka aprakstu nevienā zooloģijas grāmatā un nosauca to par «jūras govi». Nosaukums bija visai trāpīgs, tāpēc ka šis jūras dzīvnieks pārvietojās lēnītiņām, gluži kā govs ganībās, un pastāvīgi plūca jūras zāles.

Jūras govis nekur citur nebija sastopamas kā vien Beringa salas piekrastes ūdeņos. Astoņpadsmitā gadsimta otrajā pusē šos dzīvniekus jau iznīcināja pavisam, un tāpēc Beringa ekspedīcijas locekļu sniegtais jūras govju apraksts ir ļoti vērtīgs.

Štellers par savu atklājumu pastāstīja biedriem, un tie nolēma sarīkot jūras govju medības, lai sagādātu tik ļoti nepieciešamos taukus.

Sā plāna izpildīšanu uzticēja Plenisneram. Plenis-ners, izmantojot nūju un lielu naglu, izgatavoja harpūnu, piesēja tai virvi, iesēdās laivā ar diviem airētājiem un izbrauca jūrā.

Sākumā medniekiem neveicās. Tiesa, jūras govs, miermīlīgi izbāzusi no ūdens galvu un milzīgo muguru, ļāva piebraukt ar laivu pavisam tuvu klāt. Bet, kad harpūna līdz pat kātam iecirtās jūras govs mugurā un Plenisners cieši satvēra rokās virvi, dzīvnieks negantā ātrumā metās uz priekšu, raujot sev līdzi

laivu. Pēc mirkļa laiva apsviedās, mednieki iegāzās ūdenī, bet jūras govs ar visu harpūnu un virvi pazuda dzelmē, atstājusi viļņos asiņainas pēdas.

Kaut kā izkūlies krastā un izvilcis laivu, Plenisners tūliņ ņēmās taisīt jaunu harpūnu. Šoreiz viņš piesēja kātam divdesmit metru garu tauvu. Šīs tauvas galu turēja divdesmit divi jūrnieki. Tie palika krastā, bet Plenisners, paņēmis harpūnu, iesēdās laivā kopā ar tiem pašiem airētājiem un no jauna devās medībās. Tauva, lēnām atritinādamās, vilkās pa ūdeni nopakaļ laivai.

Drīz vien Plenisners pamanīja otru jūras govi, kas izskatījās vēl lielāka nekā pirmā. Viņš uzmanīgi tuvojās dzīvniekam un ietrieca tā mugurā harpūnu. Milzenis ar tādu spēku rāvās uz priekšu, ka jūrnieki, kas atradās krastā un turēja tauvas galu, novēlās gar zemi. Tomēr tauvu no rokām viņi neizlaida. Dzīvnieks noasiņodams svaidījās uz visām pusēm, saceldams augstus viļņus, lēca uz augšu un nira dziļumā, tomēr

nespēja atbrīvoties. Stiprā tauva neļāva tam tikt projām. Jūrnieki kūleņoja piekrastes smiltīs, nespēdami noturēties kājās, taču stingri turēja medījumu. Dzīvnieks ar katru bridi kļuva vārgāks, un stiprās jūrnieku rokas to vilka aizvien tuvāk krastam.

Pagāja ne mazāk par trim stundām, iekām viņi izvilka jūras govi krastā. Milzīgā aste, kas vienā vēzienā varēja nosist vērsi un salauzt kaulus zilonim, tikko kustējās. Lielais jūras zvērs, skaļi sēkdams, ar pūlēm vilka dvašu. Brēkt viņš nespēja — zemūdens dzīvniekiem nav balss.

Apkalpe uzreiz ieguva divsimt pudu tauku un gaļas. Gaļa bija visai garšīga. Arī tauki kvalitātes ziņā krietni pārspēja vaļu trānu. Taukus izlietoja kuģa korpusa ieziešanai darvas vietā.

10. augustā jauno kuģi beidzot nolaida ūdenī. Tas bija mazs un neveikls, ar vienu pašu mastu un divām kajītēm, turklāt vienu no tām vajadzēja pārbūvēt par kambīzi. Tomēr jūras braucēji par kuģi nevarēja vien nopriecāties. Tas taču aizvedīs viņus mājās, atbrīvos no gūsta.

— Bet kā lai nosaucam mūsu kuģi? — Vakselis jautāja Savam Starodubcevam.

Sava nolika pie malas cirvi un kļuva domīgs.

— Nosauksim to par «Pēteri», — viņš sacīja, — tā godinot veco, krietno «Pēteri», no kura kauliem mēs to esam uzbūvējuši.

IZGLĀBŠANĀS

Jūrnieki steigšus piekrāva jauno kuģi. Mucas ar jūras govs taukiem, mucas ar dzeramo ūdeni, mucas ar miltiem, — visu vajadzēja ņemt līdzi, jo neviens nezināja, cik ilgi vēl jūras braucējiem vajadzēs burāt okeāna plašumos.

Pēc tam iedomājās par polārlapsu ādiņām: šeit, salā, tām nebija nekādas vērtības, turpretim Kamčatkā par tām maksā bargu naudu! Ādiņu bija sakrājies milzum daudz. Viens pats Štellers veda vairāk nekā piecsimt ādiņu.

Pabeiguši kuģa piekraušanu, jūras braucēji atvadījās no salas, uz kuras bija nodzīvojuši deviņus mēnešus, sakāpa uz jaunā «Pētera» klāja un uzvilka buras. «Pēteris» rāmi aizslīdēja gar klinšainajiem krastiem uz rietumiem.

Mazais kuģītis tik tikko spēja uzņemt četrdesmit sešus vīrus. Šaurība traucēja darbā. Puse apkalpes bija spiesta visu laiku sēdēt uz klāja, tāpēc ka visi kajītē nevarēja saiet. Tomēr neviens neķildojās un nepukojās, ikviens bez kurnēšanas piecieta visas neērtības.

Krasti lēnām pagaisa tālumā, un «Pēteris» izgāja atklātā jūrā. Pazuda pēdējās klintis, skatieniem paslēpās drūmā sala, kurā tika aprakts tik daudz biedru, un vienīgi Štellera kalna smailā virsotne vēl mirdzēja pie apvāršņa. Tomēr drīz ari to aizklāja izblīdis miglas mākonis.

Sava Starodubcevs savu darbu bija padarījis labi. «Pēteris» ātrā gaitā viegli šķēla viļņus, un tā vadīšana nesagādāja nekādas grūtības. 18. augustā sākās diezgan spēcīga vētra, tomēr kuģis vīrišķīgi un stingri stājās pretim bangām.

25. augustā jūras braucēji ieraudzīja zemi. Tā bija Kamčatka, par to nebija nekādu šaubu. Viņi pazina pussalu pēc labi pazīstamajām kalnu kontūrām.

Jūrnieki raudāja aiz prieka kā bērni.

Pēc divām dienām viņi iegāja Avačas grīvlīcī un tuvojās Petropavlovskai. Visi ciemata ļaudis iznāca krastmalā sagaidīt pārbraucējus.

— Bet kur tad Čirikovs? — vaicāja sagaidītājiem Štellers, satraukts raudzīdamies pēc «Pāvela» augstajiem mastiem.

— Čirikovs aizbrauca uz Ohotsku, — viņam atbildēja. — Viņš visu vasaru ar «Pāvelu» burāja pa jūru cerībā jūs atrast. Viņš pārmeklēja katru Kamčatkas piekrastes nostūri, jo neticēja, ka jūs esat gājuši bojā. Aiziedams uz Ohotsku, viņš jums atstāja lielus pārtikas krājumus.

Tie ļoti noderēja. Tikai tagad, kad visas likstas un ciešanas bija beigušās, jūras braucēji sajuta, cik viņi ir noguruši un izbadojušies.

— Bet vai Čirikovs arī pabija Amerikā? — Štellers jautāja.

— Protams, — viņam atbildēja.

ČIRIKOVS AMERIKĀ

Kā Čirikovs nokļuva Amerikā? Kas notika ar viņu un viņa ceļabiedriem, kad «Pāvels» pazaudēja «Pēteri»?

Kļūmīgā kuģu atšķiršanās notika 1741. gada 20. jūnijā. «Pāvels» visu dienu kreisēja uz vietas, cerēdams atrast pazudušo «Pēteri». Beidzot Čirikovs nosprieda, ka Berings aizburājis tālāk, un pavēlēja doties uz aus-trumiem.

15. jūlijā atskanēja sauciens:

— Kalni! Kalni!

Pie apvaršņa iznira zilganas kalnu virsotnes, kas ātri auga un tuvojās. Pret vakaru «Pāvels» nonāca pie mežiem apauguša klinšaina krasta.

Čirikovs bija sasniedzis Ameriku veselu dienu agrāk nekā Berings. Tātad par Amerikas ziemeļrietumu piekrastes pirmatklājēju jāuzskata nevis Berings, bet gan Čirikovs. Čirikovs ieraudzīja Amerikas krastus uz 55°36' z. pl. —par trim grādiem tālāk dienvidos nekā Berings, — tātad viņu kuģi šeit nevarēja sastapties.

Čirikovs tūliņ aizsūtīja laivu pameklēt ērtu vietu kuģa noenkurošanai. Tomēr laiva nekā neatrada — gar piekrasti stiepās plats sēklis, un tuvoties tam ar kuģi bija bīstami.

Visu 16. jūliju jūras braucēji burāja uz ziemeļiem, neizlaižot zemi no acīm un sīki iezīmējot krastu kartē. 17. jūlijā viņi ieraudzīja diezgan lielu līci. Čirikovs pasauca stūrmani Dementjevu un sacīja:

— Paņem desmit vīrus, sēdies lielajā laivā un brauc uz līci. Ja tur ir tik dziļš, ka jums pa pēdām var ieiet «Pāvels», dod zalvi. Izcelies krastā un pameklē iedzīvotājus. Uzzini no viņiem, kā sauc šo zemi, kas to pārvalda, paskaties, vai te ir daudz ļaužu. Ja iedzīvotāji noskaņoti naidīgi, dod trīs šauteņu zalves un tūliņ airē atpakaļ uz kuģi. Es jūs gaidīšu ne vēlāk par tumsu.

Šejienes ļaužu apdāvināšanai laivā ielika divus katlus — vienu vara, otru dzelzs, trīs muciņas stikla pērlīšu, adatas un Ķīnas audumus. Laivu nolaida ūdenī, un pie airiem sēdās vienpadsmit jūrnieki.

— Parakņājies krastā! — Čirikovs uzsauca Demen-tjevam. — Varbūt atradīsi kādu vērtīgu rūdu.

Un viņš iesvieda laivā paraugam mirdzošu akmentiņu — gabaliņu sudraba rūdas.

Palsa migla, klādamās virs ūdens gar piekrasti, drīz vien aprija laivu. Tomēr uz kuģa vēl ilgi varēja saklausīt vienmērīgos airu šļakstus un matrožu mundrās balsis.

Čirikovs gaidīja norunāto zalvi, taču nekā nesagaidīja. «Droši vien līcis ir sekls, un «Pāvels» tur nevarēs iebraukt,» viņš nodomāja.

Dienā Čirikovs jutās mierīgs, bet vakarā, kad Dement jevs nepārradās, mazliet uztraucās.

— Dement jevs nekur nepazudīs, viņš ir prātīgs vīrs, — kapteini nomierināja viņa draugs stūrmanis Jelagins. — Ja viņš palicis pārnakšņot krastā, tātad atradis tur kaut ko svarīgu un derīgu. Rīt no rīta viņi visi būs uz kuģa.

Atausa rīts, pienāca pusdienas laiks, diena no jauna sliecās uz vakara pusi, taču Dementjevs neatgriezās. Kuģa ļaudis devās pie miera, un uzausa jauns rīts. Čirikovs pavēlēja šaut ar visiem lielgabaliem. Viņš domāja, ka aizsūtītie ļaudis kaut kur mežā apmaldījušies, un gribēja ar lielgabalu kanonādi norādīt viņiem ceļu. Tomēr lielgabalu dārdiem atbildēja vienīgi tāla atbalss mežā. Visapkārt joprojām nemanīja nevienas dzīvas dvēseles un valdīja mēms klusums.

Tad Čirikovs mēģināja iebraukt ar «Pāvelu» līcī, lai lūkotu noskaidrot, kas tur noticis. «Pāvels» lēnīti-ņām slīdēja uz priekšu pa šaurumu, kas savienoja līci ar okeānu. Kuģa priekšgalā stāvēja matrozis un ar loti mērīja dziļumu. Tas ar katru brīdi samazinājās.

Beidzot «Pavels» bija spiests apstaties un griezties atpakaļ.

Tā pagāja nedēļa — moku, nemiera un gaidu pilna nedēļa. 23. jūlijā vakara mijkrēslī jūras braucēji krastā pamanīja uguni — turklāt tieši tajā vietā, kur vajadzēja piestāt Dementjevam.

— Tie ir mūsējie! — Jelagins sacīja kapteinim. — Viņi sakūruši uguni, lai aicinātu mūs palīgā.

Čirikovs pavēlēja no jauna izšaut ar lielgabaliem.

Tomēr no krasta neviens neatbildēja.

Uz «Pāvela» satraukums auga augumā. Kas noticis ar Dementjevu un viņa biedriem? Ābramu Demen-tjevu visi bija ļoti iemīļojuši. Astoņpadsmitā gadsimta Pēterburgas akadēmiķis Gerards Millers, kas labi pazina visus ekspedīcijas dalībniekus, par viņu vēlāk rakstīja: «Tas bija jauns, brīnišķīgs, tikumīgs cilvēks, pieredzējis savā amatā un centīgs kalpošanā tēvzemei.»

— Viņiem droši vien mežoņi atņēmuši šautenes, — Jelagins sacīja. — Vajag nekavējoties sūtīt viņiem kādu palīgā.

Uz «Pāvela» bija palikusi viena maza laiva, kurā varēja iesēsties tikai daži cilvēki. Bocmanis Sidors Saveļjevs lika priekšā aizbraukt ar to krastā.

— Dodiet man palīgā namdari un drīvētāju, — viņš sacīja. — Mēs izlabosim lielo laivu, ja tai būs vajadzīgs remonts, un pārvedīsim visus ļaudis uz kuģi.

Laivā iekrāva mucu ar pārtiku, lai krastā palikušie varētu atgūt spēkus, un nolaida ūdenī. Laivā iesēdās četri vīri — bocmanis Saveļjevs, namdaris, drīvētājs un matrozis.

— Tikko izkāpsiet krastā — šaujiet! — Čirikovs viņiem uzsauca. — Tad es zināšu, ka jūs esat laimīgi tikuši malā.

Laiva pazuda tumsā. Čirikovs neaizmiga visu nakti un gaidīja šāvienu. Tomēr nesagaidīja. Joprojām valdīja klusums, un tikai ugunskura uguntiņa visu nakti liesmoja krastā. Otrā' laiva pazuda bez vēsts tāpat kā pirmā.

Uz «Pāvela» vairāk laivu nebija. Čirikovs gaidīja vēl dažas dienas, tomēr bez jebkādiem rezultātiem. Tad viņš pavēlēja atklāt artilērijas uguni pret krastu. Uz mežu kaukdamas lidoja čuguna lodes, un tālskatī varēja saredzēt, kā gar zemi gāžas sadragātas simtgadīgas priedes. «Pāvels» uzvilka buras un devās gar piekrasti uz ziemeļiem, atstājis nenoskaidrotu piecpadsmit cilvēku bojā ejas noslēpumu.

Čirikovs vairs nemēģināja izcelties Amerikas krastā, tāpēc ka bez laivām tas nebija izdarāms. Bet pa to laiku dzeramā ūdens krājumi uz «Pāvela» bija stipri izsīkuši. Tā kā nebija nekādu cerību sagādāt ūdeni Amerikā, Čirikovs steidzās atpakaļ uz Kamčatku.

Atceļā viņš atklāja visu Aleutu salu virkni, atskaitot Beringa salu, ko nepamanīja. Kādā salā jūras braucēji atklāja lielisku līci un iegriezās tajā. Aleuti savos vieglajos ādas kajakos aplenca kuģi. Jūrnieki, ciezdami no slāpēm un nespēdami izcelties krastā, ar zīmēm lūdza aleutus atvest viņiem dzeramo ūdeni, piesolīdami par to visvisādus dārgumus. Daži jauni salinieki ar izkrāsotām sejām atveda pie kuģa roņa ādu, līdz augšai piepildītu ar ūdeni, taču nevēlējās to atdot, kamēr neesot samaksāts. Matroži pasvieda saliniekiem vairākus tērauda nažus. Aleuti paslēpa nažus azotī, izlēja ūdeni jūrā un aizbrauca.

Skumja un grūta bija «Pāvela» atgriešanās no Amerikas. Putru vārīja tikai reizi nedēļā, tāpēc ka tai vajadzēja pārāk daudz ūdens. Gandrīz ik dienas kāds nomira no cingas vai slāpēm. 9. oktobrī «Pāvels» beidzot iegāja Petropavlovskas jomā. Ar lielgabala šāvienu jūras braucēji izsauca palīgā laivu. No septiņdesmit pieciem vīriem, kas devās jūras braucienā kopā ar Čirikovu, atgriezās tikai četrdesmit deviņi.

KĀ VISS BEIDZĀS

Pagājis jau vairāk nekā divsimt gadu kopš tām dienām, kad piecpadsmit jūrnieki no «Pāvela» izcēlās Amerikas krastā un vairs neatgriezās uz kuģa, taču viņu boja ejas noslēpums joprojām palicis nenoskaidrots. Par viņu likteni izteikti daudzi minējumi. Laikabiedri kā visticamāko versiju izvirzīja apgalvojumu, ka jūras braucējus nogalinājuši Amerikas pirmiedzīvotāji. Vakselis, kurš par Ābrama Demen-tjeva un viņa ceļabiedru bojā eju bija dzirdējis stāstām pašu Cirikovu, rakstīja: «Pilnīgi pamatoti var pieņemt, ka, jūrniekiem tuvojoties krastam, amerikāņi droši vien bija paslēpušies un laivā atbraukušie ļaudis, nenojauzdami krastā uzglūnam briesmas, izklīda uz visām pusēm, meklējot ūdeni. Tādējādi viņi, domājams, bija nošķīrušies cits no cita, kad amerikāņi, beidzot nogaidījuši izdevīgu bridi, pēkšņi parādījās starp viņiem un laivu, aizšķērsojot atkāpšanās ceļu...»

Tādas domas ilgu laiku izteica visi, kas vien par to rakstīja: turienes iedzīvotāji droši vien slepus uzglūnējuši jūras braucējiem un viņus nogalinājuši. Tomēr ar laiku, kad krievi labi iepazinās ar tajos apvidos dzīvojošiem ļaudīm, šī pārliecība sāka šķobīties. Piekrastē, kuru bija sasniedzis «Pāvels», mitinājās tlin-kliti — miermīlīga mednieku un zvejnieku tauta. Vēlāk, kad krievi sāka bieži apmeklēt šos apgabalus, starp viņiem un tlinklitiem nodibinājās vissirsnīgākās attiecības. Tlinklitiem nepavisam nebija raksturīga kaut kāda, turklāt ne ar ko nepamatota nodevība un viltība. Sāka likties dīvaini, kāpēc gan viņi būtu uzbrukuši pa jūru atbraukušajiem svešzemniekiem, kas ieradās bez jebkādiem naidīgiem nolūkiem. Bez tam tlinkliti bija apbruņojušies ar lokiem un šķēpiem, bet krievu jūrnieki — ar šautenēm, -— tā bija karavīru vienība, ar kuru tikt galā nebija tik vienkārši. Un turklāt svešajā, nepazīstamajā zemē viņi diezin vai būtu izturējušies tik bezrūpīgi.. .

Vēlākajiem šī jautājuma pētītājiem likās vairāk ticams, ka abas «Pāvela» laivas gājušas bojā ūdens vērpatās. Paisuma laikā pie Amerikas ziemeļrietumu krastiem okeāna ūdeņi ar tādu spēku gāžas līčos, upju grīvās un šaurumos starp piekrastes salām, ka šaurajās vietās izveidojas trakojoši virpuļi, kas spēj ieraut dzelmē pat veselus kuģus. Pagāja kāds pusgadsimts pēc Čirikova ceļojuma, kad apmēram tajos pašos apvidos ūdens vērpatās gāja bojā franču jūras braucēja Laperūza laivas. .. Varbūt tā bija noticis arī ar krievu jūrniekiem. Drošas liecības par to mēs vairs nekad nesaņemsim. Aiztecējis pārāk daudz ūdens, pagājis pārāk ilgs laiks ...

Beringa otrā ekspedīcija ilga vienpadsmit gadu — no 1733. gada līdz 1744. gadam. Pēc Beringa nāves par ekspedīcijas priekšnieku iecēla Martinu Špan-bergu. Pēdējos savas pastāvēšanas gados ekspedīcija lielāko tiesu pētīja Ziemeļu Ledus okeāna Sibīrijas krastus un guva lieliskus rezultātus.

Sevišķi veicās Haritona Lapteva vienībai, kas pētīja piekrasti starp Ļenu un Jeņiseju. Tiesa, Harito-nam Laptevam neizdevās apbraukt pa jūru ap Tai-miras pussalu, — kuģi nespēja izlauzties cauri biezajiem lediem, — toties stūrmanis Čeļuskins veiksmīgi izbrauca visu šo ceļu gar krastu suņu aizjūgos un 1742. gada februārī atklāja zemes ragu, kas izrādījās vistālāk ziemeļos izvirzītā Āzijas kontinenta daļa. Kopš tā laika to sauc par Čeļuskina ragu.

Haritona Lapteva brālēns Dmitrijs Laptevs 1739. gadā ar savu vienību izgāja no Ļenas grīvas uz aus-trumiem, lai ar kuģi nokļūtu līdz tai vietai, kur Ziemeļu Ledus okeāns savienojas ar Kluso okeānu, tas ir, līdz Beringa jūras šaurumam. Viņa ceļojums ilga trīs gadus, un tomēr viņam nelaimējās aiziet uz aus-trumiem tālāk par Kolimas grīvu. Tādējādi arī Dmitri-jam Laptevam neizdevās galīgi pierādīt, ka šaurums starp abiem okeāniem patiešām pastāv. Un tomēr Ov-cina un abu Laptevu ceļojumu rezultātā kartē tika iezīmēta Ziemeļu Ledus okeāna piekraste milzīgā teritorijā no Obas grīvas līdz Kolimas grīvai.

Tajos garajos gados, kamēr Berings un viņa ceļabiedri, pildīdami sen mirušā Pētera pavēli, transportēja kravas pāri visai Sibīrijai, būvēja kuģus, burāja uz Japānu un Ameriku, atklāja nezināmas salas, otrā Krievijas malā — Pēterburgā risinājās neskaitāmi citi notikumi. Tur plosījās slepena, neatlaidīga cīņa par varu visā šajā milzīgajā teritorijā no Baltijas jūras līdz Klusajam okeānam. Tā vairs nebija vienīgi divu partiju — vecās aristokrātijas un Pētera favorītu cīņa par varu. To sarežģīja trešās ļoti spēcīgās partijas — Baltijas vācu baronu partijas iesaistīšanās šajās sadursmēs.

Pēteris bija pievienojis Krievijai Baltijas provinces, īstenībā nekā negrozīdams to pārvaldes sistēmā. Sos apgabalus, tāpat kā mūsu dienās, apdzīvoja igauņi un latvieši, tomēr tiklab igauņi, kā arī latvieši atradās vācu baronu verdzībā. Baroniem piederēja visa zeme. Tāds bija stāvoklis, kad Baltijā valdīja Livonijas ordenis, tāds bija stāvoklis, kad šīs provinces sagrāba zviedri, tāds tas palika, kad Baltija nokļuva Krievijas cara pakļautībā. Baltijas vācu baroniem bija vienalga, ko uzskatīt par kungu un pavēlnieku — Kārli XII vai Pēteri I, lai tikai viņu muižās viss paliek pa vecam. Krievijas caram viņi pat deva priekšroku — pievienošanās Krievijai pavēra viņiem ceļu uz milzīgu zemi, un bija vēl izdevīgāk izspiest pēdējo sulu no krieviem nekā no igauņiem un latviešiem, vēl jo vairāk tāpēc, ka Krievijas jaunā galvaspilsēta — Pēterburga atradās pavisam tuvu baronu muižām.

Ķeizariene Anna, uzkāpdama tronī, sagrāva vecās krievu aristokrātijas partiju un zvērēja, ka turpināšot sava diženā tēvoča politiku, tomēr īstenībā nīda gan Pēteri, gan viņa līdzgaitniekus, kuri bija vēl dzīvi. Viņai vajadzēja uz kaut kā balstīties, un viņa balstījās uz vāciešiem — Baltijas baroniem. Viņas mīļākais — Bīrons, vācietis no Jelgavas, pārvaldīja visu valsti, un visus svarīgākos posteņus Krievijā sagrāba vācieši. Tie nelīdzinājās tiem vāciešiem — amatniekiem, kuģu būvētājiem, zinātniekiem, kuri, tāpat kā Georgs Štellers un daudzi citi, brauca uz Krieviju, lai tur liktu lietā savu prasmi un meistarību, savas zināšanas.

Baltijas baroni bija tumsonīgi, vīzdegunīgi feodāļi, kas nevienam nekā nespēja iemācīt, kas tiecās vienīgi pēc varas un bagātības. Ķeizarienes Annas valdīšanas laikā viņi pakāpeniski sagrāba visu Krievijas valsts pārvaldes aparātu. Viņi centās pārņemt varu savās rokās uz visiem laikiem un izmantoja to apstākli, ka Anna ļoti baidījās, lai pēc viņas nāves Krievijas troni neieņem Pētera meita Elizabete.

Annai gribējās, lai ķeizara kronis paliktu viņas tēva — Pētera brāļa Ivana dzimtā. Annas māsa Jekate-rina Ivanovna bija izprecināta kādam sīkam vācu firstam, un viņai bija piedzimusi meita Anna Leopoldovna. Sī ķeizarienes māsas meita ari bija precējusies ar kādu sīku vācu firstu. Ķeizariene Anna Ivanovna ataicināja viņu ar viru uz Pēterburgu. Pēterburgā viņiem piedzima dēls, ko nosauca par Ivanu, godinot viņa vecvectēvu, un Anna Ivanovna pasludināja jaunpie-dzimušo par troņmantinieku.

1740. gadā Anna Ivanovna nomira, un zīdainis, kas vēl nebija ne gadu vecs, kļuva par ķeizaru. Viņa māti Annu Leopoldovnu pasludināja par pavaldoni, bet vara joprojām palika to pašu Baltijas vāciešu rokās.

Gvarde, kuras virsnieki nāca no krievu muižniekiem, ar to nebija apmierināta. 1741. gada vēlā rudenī Pētera meita Elizabete, tērpusies Preobraženskas gvardes pulka mundierī, kas viņai ļoti piestāvēja, ieradās gvardes kazarmās, organizēja dumpi, gāza zīdaini ķeizaru, viņa vecākus un visu vāciešu kliķi un pasludināja sevi par ķeizarieni. Tas notika naktī uz 25. novembri — tieši tad, kad Berings, pa pusei apbērts smiltīm, gaidīdams nāvi, gulēja bedrē vientuļajā salā.

Ekspedīcijas dalībnieki, kuri bija braukuši uz «Pētera» un «Pāvela» un palikuši dzīvi, netaisījās ilgi kavēties Kamčatkā. Daži steidzās jo ātrāk atgriezties apraudzīt sievu un bērnus, citi vēlējās turpināt dienestu kādā citā labākā vietā, kur viņus ievērotu priekšniecība un kur viņi ātrāk varētu dabūt paaugstinājumu, citi sapņoja par atgriešanos dzimtajā pusē. Visi bija galīgi noguruši, galīgi noilgojušies pēc mierīgas dzīves un pirmajā izdevīgajā gadījumā steidzās uz Ohotsku un no turienes — uz Krieviju. Saglabājusies Čirikova vēstule kādai ietekmīgai personai Pēterburgā, kurā Čirikovs lūdz pārcelt viņu «uz Pēterburgu, lai es netiktu pavisam pamests šejienes tālumos, kuros jau ilgus gadus nodzīvojis esmu vienās bēdās, postā un trūkumā, un lai es netiktu atdots šajos tālumos mana niknākā ienaidnieka kapteiņa Španberga kalpībā un rokās».

Tikai viens pats nenogurdināmais Stellers nevēlējās atgriezties. Viņš uzcēla Petropavlovskā mājiņu un nodzīvoja tur divus gadus, iedams medībās, vākdams augus, zīmēdams kartes, pētīdams kamčadalu paražas un valodu. Noslēgtajam, drūmajam zinātniekam šāda dzīve mežonīgajos novados likās īsti pa prātam.

Petropavlovskā tolaik mitinājās kazaku atamans Hmetevskis, plencis un dzērājs. Šim Hmetevskim bija uzdots vākt nodevas no kamčadaliem. Viņš bez žēlastības aplaupīja iezemiešus, ņēma kukuļus un noplītēja visu salaupīto. Kamčadali pastāvīgi «dumpojās», tas ir, bēguļoja kur kurais, nevēlēdamies maksāt nodokļus. Hmetevskis tvarstīja bēgļus un lika viņus ieslodzīt. Un tad kādu reizi Stellers patvaļīgi izlaida brīvībā divpadsmit arestētos kamčadalus. Hmetevskis mēģināja izjaukt šo zinātnieka nodomu, bet Stellers atamanu piekāva.

Mēs nezinām neko sīkāk par šo notikumu. Nav zināms, kas mudinājis Štelleru uz šādu rīcību — vai nu taisnīgums vai līdzjūtība pret nelaimīgajiem kamčadaliem, vai naids pret Hmetevski, ar kuru viņš jau sen, tāpat kā ar daudziem citiem, bija saķildojies. Mums nav nekādu datu, lai varētu par to spriest. Tomēr Štellera rīcības sekas bija liktenīgas.

Hmetevskis uzrakstīja senātam par Štelleru slepenu sūdzību, iztēlojot viņu par dumpinieku, kurš izlaidis brīvībā valsts noziedzniekus. Stellers uzzināja par šo denunciāciju un savukārt uzrakstīja senātam slepenu sūdzību par Hmetevski, atmaskojot viņu kukuļņemšanā un valsts kases apzagšanā.

Tajos laikos pasta sūtījumi no Petropavlovskas uz Pēterburgu ceļoja vismaz gadu, tāpēc senāta atbilde tik drīzi nebija gaidāma.

1744. gada vasarā Štelleram bija sakrājies tik daudz kolekciju un piezīmju, ka viņš nolēma aizvest tās uz Pēterburgu un publicēt ekspedīcijas materiālus. 3. augustā viņš iesēdās kuģī un aizbrauca uz Ohotsku. 1745. gada pavasari viņš ieradās Jakutskā un rudenī jau bija aizceļojis līdz Irkutskai.

Pa to laiku kurjeri, zvārguļiem šķindot, kroņa zirgus

notrenkdami, ar plostiem celdamies pāri nepārskatāmajām upēm, atauļoja Pēterburgā un atveda slepenās sūdzības — Štellera sūdzību par Hmetevski un Hme-tevska sūdzību par Štelleru. Senatori pie denunciācijām bija pieraduši un nemaz nepūlējās tās izmeklēt. Viņi pavēlēja izsūtīt pa visām Sibīrijas pilsētām rīkojumu — lai kur ierastos Stellers un Hmetevskis, viņi abi nekavējoties arestējami un nogādājami Irkutskā, turienes kancelejā uz nopratināšanu.

Stellers atbrauca Irkutskā tieši tajā dienā, kad tur bija saņemts šis senāta rīkojums. Viņu arestēja un aizveda uz nopratināšanu.

Par laimi, līdz Irkutskai jau bija atklīdušas valodas, ka Beringa ekspedīcijas dalībnieki Pēterburgā esot uzņemti ļoti laipni un ka Čirikovu žēlīgi pieņēmusi pati ķeizariene. Irkutskas kanceleja tālab neapgājās ar Štelleru bargi. Zinātnieku atlaida brīvībā, un viņš nesteigdamies ceļoja tālāk uz Pēterburgu, bet uz senātu aizauļoja ziņnesis ar vēstuli no Irkutskas, kurā bija teikts, ka Irkutskas kanceleja nopratinājusi Zinātņu akadēmijas adjunktu Georgu Štelleru un atzinusi viņu par pilnīgi nevainīgu.

1746. gada pavasarī Stellers sasniedza Soļikamsku, mazu pilsētiņu Ziemeļurālos. Stellers veda sev līdzi dažu Kamčatkas augu sēklas — viņš bija tās savācis, uzskatīdams par derīgu ieviest šos augus arī Krievijā. Viņam likās, ka Ziemeļurālu klimats ir tuvs Kamčatkas klimatam, un viņš iedomājās tieši šeit izdarīt iecerēto mēģinājumu. Viņš nolēma apmesties Soļikamskā uz visu vasaru, iesēt sēklas un paskatīties, kas no tām izaugs.

Bet Soļikamskā pavisam nesen bija saņemts senāta rīkojums — ja pilsētā parādās Stellers, viņš bez kavēšanās jāarestē un konvoja apsardzībā jānosūta uz Irkutsku. Soļikamskas policija nezināja, ka viņš jau bijis Irkutskā un pierādījis savu nevainību. Pagāja dažas dienas pēc Štellera ierašanās Soļikamskā, un viņu arestēja. Zinātniekam paziņoja, ka viņu vedīšot uz Irkutsku.

Stellers nebūt nevēlējās deviņus mēnešus kulties atpakaļ pa to pašu ceļu, ko viņš tikko bija nobraucis. No

Solikamskas līdz Irkutskai četri tūkstoši verstu. Štel-lers pagrāba koka soliņu un iezvēla policijas virsniekam, kurš bija atnācis viņu arestēt.

Štelleru piekāva, iekala važās, iesvieda ratos un veda uz Irkutsku. Tomēr ari pa ceļam viņš nerimās. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem piekaut vedēju kādu nakti, kad konvojnieki izjūdza zirgu, arestants uzlēca tam mugurā un auļoja projām. Taču kājas Štelleram bija sakaltas važās un viņš nevarēja turēties zirgā, kā nākas. Zirgs viņu nosvieda zemē un aizauļoja. Konvojnieki atrada Štelleru gravā ar savainotu galvu, gandrīz bez samaņas. Konvoja virsnieks saniknojies izģērba Štelleru,, piesēja viņu pie ratiem, sameklēja grožus un sāka pērt gūstekni. Pēc tam viņš pasvieda grožus zaldātam. Štelleram no muguras nokapāja visu ādu, bet zaldāts joprojām cirta pa asiņojošajām, kailajām brūcēm, kamēr spīdzinātais zaudēja samaņu. Tad virsnieks aptina Zinātņu akadēmijas ad-junkta asiņaino muguru ar maisa gabalu, iesvieda sasisto ratos un dzina zirgu tālāk.

Pagāja vasara. Rudens sākumā Soļikamskā no Pēterburgas atveda ziņu, ka Irkutskas kanceleja jau pirms gada attaisnojusi Štelleru. Soļikamskas varasvīri pārbijās. Viņi atcerējās, ka Štellers draudējis sūdzēties, un juta, ka labi nebūs. Pa Irkutskas ceļu jāšus zirgā aizsūtīja kurjeru, kuram pavēlēja panākt un atsaukt atpakaļ Štelleru.

Štelleru atbrīvoja Irtišas krastā. Viņš noīrēja puskarieti un auļoja atpakaļ. Zinātniekam vēl vajadzēja iegriezties Soļikamskā, tāpēc ka tur bija palikušas visas viņa piezīmes un ceļojumā uz Ameriku savāktās kolekcijas.

Štellers bija smagi slims. Viņa dzelzs veselība, kas bija izturējusi gan ilgos klejojumus vētrainajā okeānā, gan badu, gan slāpes, gan deviņus mēnešus ilgo nīkšanu vientuļajā salā, neizturēja konvoja virsnieka sitienus. Sakapātā mugura nedzija, Štellers katru dienu spļāva asinis un beidzot, nesasniedzis Tjumeņu, nomira ceļā savos ratos.

Tiklab Berings, kā arī Štellers aizgāja bojā. Pēc diviem gadiem Pēterburgā nomira Čirikovs. Tomēr va

roņdarbs, ko viņi ārkārtīgi smagajos apstākļos bija veikuši zinātnes vārdā, uz visiem laikiem paliks ļaužu piemiņā. Tikai pēc šo vīru jūras brauciena cilvēcei beidzot kļuva skaidras zemeslodes lielāko kontinentu un okeānu kontūras. Viņi bija īstenojuši Leibnica ideju, kura tā satrauca Pēteri.

.

VITUSA BERINGA dzīves un darbības HRONOLOĢIJA

1681. gads — Horsenses pilsētiņā Dānijā dzimis Vituss Berings.

1703. gads — Berings piedalās jūras braucienā uz Indiju.

1704. gads — Berings uzsāk dienestu Krievijas flotē.

1711. gads — Berings, komandēdams divdesmit piecu lielgabalu kuģi, piedalās Pētera Prutas karagājienā pret turkiem.

1721. gads — Pētera karu beigas. Berings kapteiņa dienesta pakāpē atstāj floti.

1724. gada 10. marts — Berings saņem ārzemju pasi, lai atgrieztos dzimtenē;

augusts — Berings atgriežas dienestā.

1725. gada janvāris — Pēteris raksta instrukciju ekspedīcijai. Par ekspedīcijas priekšnieku ieceļ Vitusu Beringu, par palīgiem — Martinu Španbergu un Alekseju Cirikovu;

24. janvāris — 6. februāris — ekspedīcija atstāj Pēterburgu;

16. marts — ekspedīcija ierodas Toboļskā;

septembra beigas — izbraukusi pa Irtišu, Obu, Ketu, Jeņiseju, Angāru, ekspedīcija uzsāk pārziemošanu Iļimā.

1726. gada pavasaris — tālākais ceļš pa Ļenu; marts — ierašanās Jakutskā;

augusts — oktobris — ekspedīcijas pirmā vienība Beringa vadībā sasniedz Ohotsku.

1727. gada aprīlis — Španberga grupas ierašanās. «Fortūnas» būve. «Fortūnas» brauciens Španberga vadībā uz Kamčatku; jūlijs — Čirikova vienības ierašanās;

3. septembris — visas ekspedīcijas ierašanās Boļšereckā.

1728. gada marts — ekspedīcija sasniedz Kluso okeānu;

4. aprīlis — sākas kuģa «Gabriels» būve;

8. jūlijs — kuģa nolaišana ūdenī;

28. jūlijs — ekspedīcija pabrauc garām Anadiras upes grīvai; 16. augusts — sasniegusi 67°8' z. pl., ekspedīcija griežas atpakaļ;

1. septembris — ekspedīcija atgriežas Kamčatkas upes grīvā un uzsāk pārziemošanu.

1729. gada 5. jūnijs — «Gabriels» dodas uz austrumiem;

8. jūnijs — nobraucis 200 kilometru, «Gabriels» dodas uz dienvidiem un 28. jūnijā ierodas Ohotskā. Berings, nezaudējot nevienu dienu, steidzas uz Pēterburgu.

1730. gada 1. marls — Berings ierodas Pēterburgā; pavasaris — otrās ekspedīcijas organizēšanas sākums.

1733. gada iebruāris — pēc rūpīgas sagatavošanās otrās ekspedīcijas dalībnieki izbrauc no Pēterburgas.

1734. —1737. gads — Berings Jakutskā realizē vispārējo vadību pār

četrām pētnieku, kuģu un ostu būvētāju grupām. Ovcina, Pron-čiščeva, Lasiniusa un brālēnu Laptevu ekspedīcijas.

1737. gada vasaras beigas — Berings, paaugstināts par kapteini-ko-mandoru, pārceļas uz Ohotsku.

1738. —1739. gads — Španberga un Valtona jūras braucieni uz Ja

pānu, Kuriļu salu pētīšana.

1740. gads — kuģu «Pētera» un «Pāvela» būves pabeigšana; botāniķa Georga Štellera ierašanās ekspedīcijā;

8. septembris — kuģi iziet jūrā un 6. oktobrī ierodas ciematā Kamčatkā, kuru kopš tās dienas sāk dēvēt par Petropavlovsku.

1741. gada 4. jūnijs — «Pēteris» Beringa vadibā un «Pāvels» Čiri-kova vadībā iziet jūrā;

12. jūnijs — kuģi sasniedz rajonu okeānā, kur uz kartes apzīmēta neeksistējošā Gamas Zeme;

20. jūnijs — kuģi miglā pazaudē viens otru;

16. jūlijs — Berings pirmo reizi ierauga Amerikas zemi — virsotni, kas nosaukta par Iļjas kalnu;

17. jūlijs — «Pēteris» piestāj Amerikas krastā. Štellers sešas stundas uzturas piekrastē. Jūras brauciens atpakaļ uz Kamčatku. Cinga;

30. augusts —- Šumagina salu atklāšana; septembris —- novembris — posts un slimības;

4. novembris — «Pēteris» piestāj salā, ko vēlāk nosauc Be-ringa vārdā. Daudzi ekspedīcijas locekļi nomirst;

8. decembris — Vitusa Beringa nāve;

decembra beigas — ekspedīcijas dalībnieki pārliecinās, ka atrodas uz salas.

1742. gada pavasaris un vasara — jaunā «Pētera» būve;

28. augusts — pēc Vitusa Beringa pēdējā jūras brauciena nedaudzie dzīvi palikušie dalībnieki atgriežas Kamčatkas Petro-pavlovskā.

SATURS

Kā radās ideja........

Ekspedīcijas vadītājs.......

Pats garākais ceļš pasaulē.....

Pirmais Beringa jūras brauciens ....

Pieci gadi.........

No jauna pāri visai Sibīrijai.....

Jakutskā..........

Krievi Japānā.........

Cilvēks ar neciešamu raksturu ....

Štellers ceļo pie Beringa......

Štellers Kamčatkā.......

Amerika..........

Divi svešajā zemē.......

Steidzīgā aizbraukšana......

Sumagina salas........

Brauciens uz mājām.......

Noslēpumainais krasts......

Nogriezti no visas pasaules.....

Zvēri...........

Jaunais «Pēteris»........

Izglābšanās..........

Čirikovs Amerikā........

Kā viss beidzās........

Vitusa Beringa dzīves un darbības hronoloģija

N. čukovskis BERINGS

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors J. Svenčs. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore I. Rudusa. Nodota salikšanai 1969. g. 1. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 13. novembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 4,45 fīz. iespiedi.; 7,45 uzsk. iespiedi.; 7,31 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 39 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22944-J2316. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3, tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 496.

Content

Čukovskis Nikolajs Berings

КĀ RADĀS IDEJA

PATS GARĀKAIS CEĻŠ PASAULE

PIRMAIS BERINGA JŪRAS BRAUCIENS

PIECI GADI

NO JAUNA PĀRI VISAI SIBĪRIJAI

JAKUTSKA

KRIEVI JAPĀNĀ

CILVĒKS AR NECIEŠAMU RAKSTURU

Štellers Kamčatkā

AMERIKA

Iļjas kalns Aļaskā

DIVI SVEŠAJĀ ZEMĒ

ŠUMAGINA SALAS

BRAUCIENS UZ MĀJAM

NOSLĒPUMAINAIS KRASTS

NOGRIEZTI NO VISAS PASAULES

IZGLĀBŠANĀS

ČIRIKOVS AMERIKĀ

KĀ VISS BEIDZĀS

VITUSA BERINGA dzīves un darbības HRONOLOĢIJA

SATURS