Urnovs Dmitrijs

Defo

Dmitrijs Urnovs

Defo

IEVEROJAMU CILVĒKU DZiVE

SĒRIJĀ «IEVĒROJAMU CILVĒKU DZĪVE» IZNĀK ŠĀDI DARBI:

J. KALNIŅŠ. RAINIS

V. ŠKLOVSKIS. EIZENŠTEINS

V. SMIRNOVA-RAKITINA. STĀSTS PAR AVICENNU

B. TARTAKOVSKIS. STĀSTS PAR SKOLOTĀJU SUHOMĻINSKI V. IVBULIS. RABINDRANATS TAGORE

V. ŠKLOVSKIS. ĻEVS TOLSTOJS

A. STANKEVIČS. DVĒSELES ATBALSS

A. MORUĀ. BAIRONS

B. VOLODINS. MENDELIS

O. SINJORELLI. ELEONORA DUZE

S. APTS. TOMASS MANNS

A. PERIŠO. VAN GOGA DZĪVE

S. MOROZOVS. JOHANS SEBASTIANS BAHS

R. OSTROVSKA. NIKOLAJS OSTROVSKIS

B. NOSIKS. ŠVEICERS

M. ĻEVIDOVS. DŽONATANS SVIFTS

B. GRIBANOVS. FOLKNERS

B. KAMOVS. PARASTS DZĪVES STĀSTS

A. ITKINA. ALEKSANDRA KOLONTAJA

V. KARDAŠOVS. ROKOSOVSKIS

O. KUDENKO. DZĪVES ORBĪTA

A. STANKEVIČS. PĒC PIRMAJIEM CĪRUĻIEM

J. KALNIŅŠ. AUSEKLIS

J. AKOBIROVS, š. HARISOVS. SADRITDĪNS AINĪ

.

VAROŅA UN AUTORA LIKTENIS

Viņš ir vidēja auguma, kalsnējs, apmēram četrdesmit gadus vecs, melnīgsnēju seju, mati tumšā kastaņu krāsā, nēsā parūku, deguns kumps, zods izstiepts uz priekšu, acis pelēkas, pie mutes kaktiņa liela dzimumzīme. Dzimis Londonā, ilgi tirgojies ar galantērijas precēm Brīvajā sētā pie Maizes pakalna, bet tagad viņam pieder ķieģeļu un dakstiņu fabrika pie Tilberijas aizsprosta Eseksas grāfistē. Kas atklās minētā Daniela De Fo atrašanās vietu un paziņos to kādam no viņas augstības ierēdņiem vai miertiesnešiem, tas, lai top zināms, saņems piecdesmit sterliņu mārciņas, un šī summa saskaņā ar viņas augstības pavēli tiks izmaksāta nekavējoties paziņošanas brīdī.

«Londonas Avīze»

1703. gada 10. Janvāri

Par Defo ir teikts un saka — ja viņš būtu aprakstījis savu dzīvi, tāda grāmata būtu cienīga stāties līdzās viņa piedzīvojumu romāniem.

Ja tā, tad, gluži dabiski, varētu domāt, ka arī Defo autobiogrāfijai būtu tāds pats liktenis kā viņa grāmatām. Tās tagad noder par lasāmvielu galvenokārt vēsturniekiem, un «Robinsona Kruzo piedzīvojumi» gan pēc apjoma, gan pēc satura sarukuši tiktāl, ka vairums lasītāju to pazīst kā bērnu grāmatu.

Bet viņš taču savos septiņdesmit mūža gados piecdesmit gadus nodevās literārajai darbībai un izdeva avīzes: par labu karalim, pret karali, par labu vigiem pret torijiem, par labu torijiem pret vigiem, it kā pret vigiem viņu pašu labā, it kā pret torijiem (ar viņu pašu svētību) un — savā paša vārdā (nenosaucot vārdu);

rakstīja pamfletus: pret katoļiem par labu anglikāņiem, pret anglikāņiem par labu disenteriem un — pret sevi pašu (sevi pašu aizstāvot);

izvirzīja projektus: tirdzniecībā, kuģniecībā, lopu audzēšanā, izglītībā, stiklinieku nozarē, tikumības nostiprināšanā, kā arī par to, kā vajag sastādīt projektus;

rakstīja atskaites: par viesuļvētru, mēri, parlamenta debatēm un — par rēga parādīšanos:

ziņoja par notikumiem Anglijā, Francijā, Krievija, Amerikā, Indijā un — uz Mēness;

publicēja romānus-grēksūdzes, ko vēstījis gan jūrnieks, kurš izmests neapdzīvotā salā, gan kurlmēmais, gan zēns, kurš audzis bārenis, gan karavīrs-algotnis, gan ielasmeita, gan pirāts, gan augstas klases palaistuve, gan lielceļa laupītājs un vēL daudzas citas personas, tikai ne viņš pats;

uzrakstīja vēsturisku pārskatu par pirātiem, Kārli XII, par Anglijas un Skotijas atkalapvienošanos, par Pēteri I un, visbeidzot, pilnīgu pārskatu par spokiem.

Un, lūk, no daudzajiem virsrakstiem — viens, no pusgadsimta ilgās literārās darbības — tikai kādi divi mēneši, — tāda ir «Robinsona» vieta Defo mantojumā. Bet kādā stāvoklī ir biogrāfs? Pats Defo gan bija izslavēts ar savu māku sacerēt ļoti ticamus izdomājumus, taču izrādās, ka visrūpīgāko biogrāfu rokās ir tikai šādi tādi apšaubāmi fakti. Lāgā nesaskan! Jūras un kuģu vietā mēs sastopamies ar tintes straumēm, kas izlietas sauszemes polemikās. Redzam tirgoni, redzam publicistu, kurš iestidzis sen pagājušu dienu rūpēs, — vārdu sakot, redzam visu ko, tikai ne autoru, kas sarakstījis piedzīvojumu grāmatas, kuras caurstrāvo tālu ceļojumu elpa.

Visām citām grūtībām nāk klāt vēl viena. Kaut arī Defo veicās, viņš uzskatīja, ka netiek pareizi saprasts. Kā nu rīkoties? Laikabiedriem un nākamajām paaudzēm Robinsona piezīmēs patika viss, kas patīk arī mums: juras braucieni, pirāti, neapdzīvota sala, proti, piedzīvojumi. Laikabiedrus saprast nenākas grūti, taču kā lai saprot autoru, kurš izteicies, ka viņa grāmata jālasot savādāk un ka sala nemaz neesot tik būtiska?

Visam, ko rakstījis Defo, var uzticēties tikai ar lielu piesardzību. Gadās, ka paši nopietnākie biogrāfi metas no vienas galējības citā, kad viņiem apnīk nepārtrauktie pieņēmumi — «iespējams», «var būt», «visdrīzāk», — un tad viņi sāk izteikties apņēmīgi: «bija . .. redzēja ... aprakstīja», — paļaujoties uz paša Defo apgalvojumiem, ka viņš it kā bijis un redzējis. Kāds skeptiķis tādēļ piezīmējis: «Viņš taču rakstīja arī par ziemeļpolu!» Patiešām — viss, ko mēs uzzinām vienīgi no paša Defo, ja nav iespējas to pārbaudīt pēc citiem avotiem, jāuzņem piesardzīgi. Pilnīga ticamība un tajā pašā laikā visskaidrākā izdoma vai arī ne gluži izdoma, tomēr fantāzija, kaut gan pamatota uz patiesiem faktiem, — tāds bija Defo talants, viņa «maize» un galvenā metode. Tas arī ir viņa principiālais ieguldījums literatūras «tehnikas» attīstībā. Līdzīgi savam laikabiedram Ņūtonam, kuram bija fundamentāla loma eksaktajās zinātnēs, Defo atklāja un apguva literatūrā dažus pamatlikumus, kuri kalpo rakstniekiem līdz pat mūsu dienām, tāpat kā fiziķiem — inerces likums, ratiem, automobilim un lidmašīnai — ritenis, bet uzvalkam — kabata. Izdoma viņam dažreiz patiešām izdevās ticamāka par pašu faktu, patiesi atveidojot lietu būtību. Taču, mākslā būdama neaizstājama, izdoma traucē izpētes darbu, kurā par pamatu jāņem realitāte.

Par Defo ir zināms diezgan daudz. Šādas tādas ziņas nonākušas pie mums tieši no laikabiedriem, daudz kas atklāts vēlāk netiešā ceļā.

īsas ziņas par Defo bija rakstnieku rokasgrāmatā, kura iznāca jau viņa dzīves laikā. Tā paša XVIII gadsimta beigās, kura pirmo trešdaļu vēl pieredzēja Defo, tika publicēta viņa pirmā pilnīgākā biogrāfija, ko sarakstījis Džordžs Čalmerss (1785). Uz šo darbu atsaucas vēl šodien.

1830. gadā vēsturnieks Volters Vilsons laida klajā trīs sējumus ar nosaukumu «Ievērības cienīgi dati par Daniela De Fo dzīvi un viņa laiku». Sakarā ar šo izdevumu autoritatīvā kritikas žurnālā «Edinburgas Apskats» bija iespiests plašs raksts^1.

Puškins šo žurnālu paturēja savā uzmanības lokā, un nav izslēgts, ka šis raksts pievērsis mūsu dzejnieka uzmanību Defo, īpaši viņa maz pazīstamajiem sacerējumiem. Pušķina bibliotēkā bez «Robinsona piedzīvojumiem» glabājās «Mēra laika dienasgrāmatas» un «Pirātu dzīves apraksta» pirmizdevumi, un mēs varam iedomāties, ka Puškins šīs grāmatas saņēmis no to lasītāja — Defo laikabiedra, Puškina vecvectēva A. P. Hannibala, kurš no Eiropas bija pārvedis veselu bibliotēku.

Pagājušā gadsimta vidū angļu literatūras vēsturnieks Viljams Lī, šķirojot arhīvus, kas nemaz nebija saistīti ar literatūru, atrada papīru sainīti, kurā bija... Defo vēstules! Tas bija pagrieziena punkts, jauns etaps, tas uzreiz deva stingru pamatu daudziem pieņēmumiem, attaisnoja vai noliedza virkni hipotēžu. 1868. gadā Viljams Lī izdeva savus trīs sējumus: «Daniels Defo, dzīve un jaunatrastie sacerējumi». Pēc tam viņa tautieši Tomass Raits (1894), Dž. E. Aitkens (1895), Džeimss Saterlends (1937), francūzis Pols Dotēns (1923), amerikāņi V. P. Trents (1926), E. U. Se-kords (1924), Dž. R. Mūrs (1958) deva fundamentālu ieguldījumu «Robinsona Kruzo» autora biogrāfijas izpētē. Bet to, ko Defo bija rakstījis par Krieviju, pētīja akadēmiķis M. P. Aleksejevs (1927).

Mēs te runājam par šī jautājuma tīri faktisko pusi. Bet pastāv arī veids, kā Defo traktējuši tādi viņa lasītāji kā Kārlis Markss, 2ans Žaks Ruso, Valters Skots, Ļevs Tolstojs . ..

«Pirmajos «Robinsona» eksemplāros nebija paspējusi nožūt tipogrāfijas krāsa,» raksta literatūras zinātnieks, «kad jau parādījās tā pārveidojumi un tulkojumi.» Patiešām — pie kāda žurnālista tolaik naktī ielauzās policija izdarīt kratīšanu. Viņu turēja aizdomās par kaut kādu pret valdību vērstu pamfletu sacerēšanu. «Dievs man ir liecinieks,» taisnojās spalvas darbinieks, «pēdējā laikā es vispār neko neesmu rakstījis, vienīgi īsu «Robinsona Kruzo» pārstrādājumu!»

Šādu pārveidojumu rašanos noteica ekonomiskie apstākļi. Grāmatas bija dārgas, un tas pats «Robinsons» cenā pārsniedza ... trešo daļu zirga vērtības (laba zirga — precizē literatūras hronisti). Ja ņem vērā, ka tajos laikos zirgu transportu varēja izmantot tikai turīgi ļaudis (un zirgi bija dārgi), jāsecina, ka «Robinsons» bija pieejams samērā nelielam lasītāju skaitam.

Izrādījās, ka «Robinsona piedzīvojumi» bija pirmā be-letristikas grāmata, kura izlauza ceļu ārpus izredzēto lasītāju loka, kļūstot par lasāmvielu daudziem, pat visiem, kas toreiz vispār prata lasīt. Mūsdienu rakstniekiem par daudz ko jāpateicas Defo, jo īstenībā ikviens, kurš šobrīd ķeras pie spalvas un vēlāk nes manuskriptu uz redakciju, līdz ar to maksā viņam meslus kā profesionālo literātu klana pamatlicējam, žurnālistiem viņš ir ciltstēvs tiešā līnijā (rakstīja pirmās reportāžas, ziņoja par notikumiem, bet, ja nekādu notikumu nebija, varēja tos tikpat ticami izdomāt), taču ar! mūsdienu lasītāji ir viņam parādā: reizē ar savu grāmatu viņš radīja arī lasītāju saimi — daudzveidīgu, plašu, vārdu sakot, mūsdienīgos grāmatu mīļotājus.

Tas viss būtu labi — bet kā gan lai grāmatu nopērk? Līdz pat mūsu dienām saglabājies nostāsts, ka vienkāršie lasītāji dienu no dienas krājuši naudu, lai varētu nopirkt «Robinsonu Kruzo». Viņu vēlēšanos steidza apmierināt arī veikli papīra smērētāji, skribenti, kuri taisīja tā laika «bestselleru» īsus un lētus pārstrādājumus. Autora tiesības taču toreiz gandrīz netika ievērotas, un rakstnieks pret šiem laupītājiem bija bezspēcīgs.

Parādījās arī tulkojumi — vācu, holandiešu, franču valodā, bet 1762. gadā — krievu tulkojums. Ārvalstīs parādījās arī pārstrādājumi, tomēr pavisam citādā stilā. Tie bija atdarinājumi, tie bija pārcelti ne tikai citā valodā, bet arī savā nacionālajā gaumē. XIX gadsimta beigās jau bija ap septiņi simti dažādu «Robinsona Kruzo» izdevumu, un visplašāk pazīstamais ilustrators, kurš šīs grāmatas varoni atveidojis kā dzīvu, bija franču mākslinieks Granvils. «Jaunais Robinsons», kuru vācu valodā sarakstīja Joahims Kampe, un Vissa «Šveices Robinsoni» daudziem aizvietoja Defo grāmatu. Robinsons deva ierosmi īpašai literatūrai, īpašam virzienam. Gluži tāpat kā Hamletam sekoja ham-letisms, tā Robinsons radīja robinsonādi.

Kas šādos gadījumos parasti notiek? Parādība attīstās un vēršas plašumā, tajā pašā laikā arvien attālinoties no sava pirmavota. Līdz šim laikam neviens aktieris nav iedrošinājies Hamletu patiesībā tēlot tādu, kādu to aprakstījis Šekspīrs («resns un elš vien»), tā arī izplatītais priekšstats par Robinsonu stipri vien neatbilst daudzām patiesā Robinsona tēla iezīmēm. «Viņš bija tirgonis, taču tas mūs nemaz neinteresē,» teikts priekšvārdā tam «Robinsona» pārstrādājumam, kurš bērnībā droši vien bijis tuvs mums visiem. Un tas, protams, ir pareizi, ja runājam par bērniem, taču īstenībā interesanti ir ne vien tas, ka viņš bijis tirgonis, bet arī tas, kādi tad viņi vispār bijuši — grāmatas varonis un tā radītājs.

Par spīti visām piebildēm, ļoti plašas ziņas par Defo var atrast viņa darbos. Turklāt ne vien plašas, bet ari izsmeļošas tajā ziņā, ka tur viņš izteicis sevi pilnībā. Runājot Puškina vārdiem, tā ir viņa neapzināta grēksūdze... Kaut arī Defo nav sarakstījis par sevi grāmatu, kura sāktos tieši tā, kā sākas «Robinsons»: «Es piedzimu...» — taču par sevi viņš stāsta visās savās grāmatās. Protams, lai šo grēksūdzi saprastu, nepieciešama īpaša pieeja, jo nereti, kad viņš saka «es biju», jāsaprot — nav bijis, ja saka «esmu redzējis», tad visdrīzāk jau nu gan nav redzējis...

«Man patīk izteikties noteikti,» apgalvo Defo, «un tikai tad, ja ir acīm redzami pierādījumi.» Taču to viņš apgalvo grāmatā, par kuras «acīm redzamo ticamību» liecina tās nosaukums vien: «Nešķīstā gara politiskā vēsture». Kam nu laf tic? «Nepārspējams izdomas meistars» — šādu reputāciju Defo ieguvis pagājušā gadsimta gaitā. Ne jau nu visi — pirmkārt te jāmin Valters Skots — saredzēja Defo darbos izdomu vien, valdīja uzskats, ka viņš, lai arī pats savām acīm nav redzējis nedz elles mokas, nedz Sibīrijas sniegus, taču spējis to patiesi iztēloties.

Mūsu gadsimtā ir atklāts daudz kas no tā faktiskā palīgmateriāla, ko izlietojis Defo, un sākumā, kā jau mēdz būt, tas radīja galēji pretējus uzskatus. Izskatījās tā, it kā Defo būtu rakstījis patiesību par visu, pat par spokiem. Vēlāk situācija izlīdzinājās. Par Defo, gluži kā par meli, kas vienu reizi pieķerts, radās uzskats, ka viņa darbi nevar būt dokumentāli ticami, un tomēr vēlāk noskaidrojās, ka reizēm viņš ir līdz sīkumiem precīzs. Dažkārt maldīgos ieskatos bija ne jau viņš pats, bet viņa laikmets, un Defo ar tīru sirdsapziņu atkārtoja šos vispārējos maldus. Visu-beidzot — un te nu mūsdienu komentatoriem nācās pat atvainoties Defo savu priekšgājēju vietā, kuri bija viņu pieķēruši «melos», — daži fakti bija pagaisuši no turpmāko paaudžu atmiņas, taču tie bija fakti, un Defo tos darīja mums zināmus. Principā tika pieņemts Valtera Skota viedoklis, kurš, izmantodams Defo paņēmienus, lieliski saprata, kā radošā darba ēzē kopā sakūst fakti un fantāzija.

Tomēr vienā ziņā uz Defo vārdiem var paļauties neapstrīdami. Tad, kad viņš apgalvo, ka viņa grāmatās viss rakstīts ar noteiktu nolūku, pat dati.

Sāksim ar datiem. Taču, iekams pievēršamies hronoloģijai, jānoskaidro kāds bibliogrāfisks jautājums — par

Defo darbu virsrakstiem. Nav viņam tādas grāmatas ar īsu un visiem pazīstamu virsrakstu «Robinsons Kruzo». Grāmata saucās šādi:

ROBINSONA KRUZO,

JORKAS JŪRNIEKA DZĪVE

UN NEPARASTIE, BRĪNUMAINIE PIEDZĪVOJUMI,

PAVADOT DIVDESMIT ASTOŅUS GADUS PILNĪGĀ VIENTULĪBĀ UZ NEAPDZĪVOTAS SALAS PIE AMERIKAS KRASTIEM ORINOKO UPES GRĪVAS APVIDU,

KUR VIŅŠ TIKA IZMESTS KRASTĀ PĒC KUĢA BOJĀEJAS,

KAD VISA PĀRĒJĀ KOMANDA BIJA GĀJUSI BOJĀ.

5E PIEVIENOTS

STĀSTS PAR TO, KĀ VIŅU VISUPĒC APBRĪNOJAMĀ KĀRTĀ IZGLĀBUSI PIRĀTI.

ŠO VISU UZRAKSTĪJIS VIŅŠ PATS.

Mūsu izpratnē tas jau vairs nav virsraksts, bet ir īss satura atstāstījums, un iespējams, ka tas ir uzskatāmi un aizraujoši, tomēr sarunā par šo grāmatu neērti lietojams. Defo atvieglojis mums šo uzdevumu, reiz viņš sevi pats nosaucis par «Robinsona Kruzo» autoru. Taču tas nenozīmē, ka viss pārējais virsrakstā viņam šķitis mazāk nozīmīgs. Centāmies izkārtot šo virsrakstu lappusē tā, kā tas bija ievietots uz pirmā izdevuma vāka, bet tas vēl nav viss: ar dažādu burtu lielumu bija izcelti atsevišķi vārdi atbilstoši tam, par cik svarīgiem Defo tos bija uzskatījis. Ar pašiem lielākajiem burtiem bija iespiests vārds «Dzīve», ar vissīkākajiem: «So visu uzrakstījis viņš pats.» Pēc burtu lieluma aiz «Dzīves» seko «piedzīvojumi», aiz «piedzīvojumiem» — pats Robinsons Kruzo. Lai pievilinātu lasītājus, diezgan lieliem burtiem izcelts arī vārds «pirāti».

Mūsu dienās, paskatoties uz vāku vai titullapu, jau aptuveni varam spriest, kāda rakstura grāmata ir mūsu priekšā — piedzīvojumu romāns vai psiholoģiska drāma ...

Defo grāmatas virsraksts sniedz visu uzreiz, tāpēc ka grāmatā bija dažādas vēstījumu līnijas — grēksūdze, piedzīvojumu stāsts un pat didaktisks traktāts. Tādēļ turpmāk, pilnībā vairs neatkārtojot apjomīgo virsrakstu, mēs to citēsim pa daļām atkarībā no tā, par kādu sižeta līniju tobrīd būs runa.

Tikpat racionāli īsi apzīmēsim virsrakstus arī pārējām daudzajām un izsmeļošajām Defo grāmatām, ar kurām sastapsimies turpmākajā vēstījumā.

Un tagad pievērsīsimies datiem.

PROVINCIĀLA PRIEKŠVĒSTURE

«Es piedzimu 1632. gadā Jorkas pilsētā turīgā ģimenē, kas gan nebija vietējas cilmes,» — tā savu stāstu sāk Ro-binsons, un, kā redzēsim, tas stipri vien atgādina paša Defo dzīves stāstu, jāizdara tikai neliels labojums laika ziņā. Defo ir dzimis 1660. gadā. Romāns par Robinsonu sarakstīts 1719. gadā. Lūkojoties uz tiem tālajiem laikiem, visi šie gadu skaitļi mums liekas vienlīdz seni, taču romāna sarakstīšanu un tā varoņu dzīves laiku šķir vēsturiski nozīmīgs periods. Robinsons nebūt nav dzīvojis vienkārši kaut kad «sen» vai «kādreiz». Paša Defo laikabiedriem «jūrnieks no Jorkas» bija viens no «tēvu paaudzes».

Pētnieki noskaidrojuši, ka Defo tēvs tiešām dzimis gandrīz tajā pašā laikā, kad Robinsons, proti, 1630. gadā, taču šeit svarīgi ne tikai ģimenes hronikas fakti vien: šie gadi bija bagāti ar notikumiem, kas valstī visu apgrieza otrādi.

Robinsona dzīves gadi sakrita ar XVII gadsimta angļu buržuāzisko revolūciju, kas bija otrā pēc skaita (pirmā notika Nīderlandē) un pirmā pēc vēriena un pēc ietekmes. Kaut gan Robinsona dzīve noritēja tālu no dzimtajiem krastiem, tomēr arī Robinsona salā atbalsojās satricinājumi, kas tolaik risinājās Britu salās, Anglijā.

Vispār Robinsona vientuļnieka dzīve netieši asociējas ar priekšstatu par pašu Defo, un liekas, it kā «Jorkas jūrnieka neparasto piedzīvojumu» autors arīdzan izjutis vientuļnieka dzīvi garīgā nozīmē. Bet īstenībā Defo kaimiņos, pāri ielai, dzejnieks Džons Miltons diktē «Zaudēto paradīzi» — poēmu par revolūcijas sakāvi. Defo droši vien vēl neprata lasīt, kad šis sacerējums nāca klajā, taču reiz viņš to izlasīs un pieminēs ar sajūsmu sava vecākā laikabiedra, turklāt vēl kaimiņa vārdu. Jaunumi viņam bija Ņūtona «Matemātikas principi» — tos viņš mācīsies studiju laikā; Loka «Esejas par saprātu» — šā filozofiskā sacerējuma idejas izmantotas «Robinsonā»; nevar nepieminēt arī «Gu-livera ceļojumus», ko Svifts sarakstījis, polemizējot ar Defo un «Robinsona piedzīvojumiem».

Defo laikā risinājās notikumi, kurus atradīsim ikvienā vēstures mācību grāmatā, kā arī kaujas, kurās viņš pats piedalījies vai par kurām dzirdējis un rakstījis — arī par Poltavas kauju. Viņš vērīgi sekoja Pētera I darbībai, iespējams, ka viņš pat redzējis caru pats savām acīm tā saucamās Augstās Sūtniecības sastāvā. Viņa laikā Angliju apmeklēja Voltērs un Monteskjē. Viņš skatījies teātri, kur vēl spēlēja veterāni — aktieri no vecām traģiku ģimenēm, kuri pēc tradīcijas bija pārņēmuši paša «skolotāja Šekspīra» norādījumus.

Defo dzīvoja notikumiem piesātinātā gadsimtā un bija tā cienīgs laikabiedrs. Arī viņa ģimene nebija noslēgusies savrupībā.

Viņa vecvectēvi un tēvu tēvi, tēvs un tēvoči paši bija pieredzējuši tos satricinājumus, kurus mēs savukārt atrodam vēstures mācību grāmatā.

«Mans tēvs bija ieceļotājs no Brēmenes,» Robinsons turpina savu stāstu, un arī tas sakrīt ar Defo ģimenes priekšvēsturi. Nenovelkot tiešas paralēles starp savu varoni un sevi pašu, Defo tomēr novada lasītāja domu uz to pusi, kur noritējis viņa senču mūža gājums.

Defo priekšteči, flāmi, ieradās Anglijā Šekspīra laikā, XVI gadsimta beigās. Tolaik Anglija bija kļuvusi spēcīga centralizēta valsts, kurā ietilpa pati Anglija, Velsa, Skotija un Īrija. Tajā pašā laikā tā kļuva arī par pasaules lielvalsti. Šekspīra laikabiedri centīgi apguva aizokeāna zemes. Meklēja zeltu Dienvidamerikā, Ziemeļamerikā dibināja pirmās kolonijas. Šekspīrs to atainojis savā lugā «Vētra»: ar zināšanām bruņojies eiropietis, nokļuvis uz salas, pakļauj sev dabu, turklāt viņa kalpībā nonāk Kali-bans, lasi — kanibāls, mežonis, iedzimtais.

Jā, šo lugu simt gadu vēlāk skatīs Defo, un tā kļūs par vienu no pirmavotiem «Robinsona piedzīvojumiem».

«Te ož pēc brita,» — tā, starp citu, Šekspīrs saka lugā «Karalis Līrs». Defo saraksta «Ceļojumu pa Lielbritāniju», ar šo maršrutu it kā sasaistot, apvienojot visu valsti..

Tādējādi jau tolaik, kad flāmi De Fo ieradās Anglijā, cits pēc cita aizmetās vēsturiskie mezgli, kurus pašam Defo nācās gan atmežģīt, gan savilkt stingrāk. Gan angļu valstiskais prestižs vēl būs nedrošs, gan skoti un īri ne reizi vien mēģinās atdalīties, gan jūras klaidā vētra (tiešā un pārnestā nozīmē) plosīs britu kuģus.

Sevišķi lielu uzmanību Delo pievērsīs strīc^em, par kuriem Šekspīrs varbūt vienīgi pasmietos, — par domstarpībām reliģijas jautājumos. Diemžēl arī mēs nevaram pievienoties tām jūtām, kas bija prasījušas tik daudz pūliņu «Robinsona piedzīvojumu» autoram. Tā, piemēram, ikviens būtu gatavs kaut tūlīt doties kopā ar Robinsonu jūrasbraucienā, bet kāda mums daļa par strīdiem, kas norisa starp prezbiterāņiem un independentiem, puritāņiem un katoļiem, anglikāņiem un disenteriem, jo vairāk tāpēc, ka viņi ne tikai nespēja rast kopēju valodu, bet bieži vien pat nevarēja noskaidrot, kas tad īsti viņus šķir.

Reliģija iespiedās visur, orientējoties uz baznīcu, tika izšķirtas gan politiskas, gan sociālas problēmas. «īstās ticības» vārdā kaimiņš ķildojās ar kaimiņu, notika kaujas starp armijām pilsoņu un starptautiskajos karos, radās un krita valdibas, pārcēlās uz citurieni veselas tautas. Šo strīdu karstumā tika nodedzināts Šekspīra teātris un nostādīts pie kauna staba Defo.

Teātris gāja bojā jau pēc Šekspīra nāves. Defo šajās pretišķībās bija ierauts visu savu dzīvi. Arī flāmu ģimenes pārcelšanās no kontinenta uz Britu salām — tas bija tikai viens moments tajā procesā, kam vēsture devusi vārdu «Reformācija».

Reformācija — tā bija baznīcas pārveidošana, pirmām kārtām svēto rakstu pārtulkošana no reti kādam saprotamās latīņu valodas ikdienas valodā. Līdz ar to dievlūdzējs varēja visu saprast un viņam nebija jāļaujas mistiskai suģestijai, notika vēsturiska cilvēku atbrīvošana no gara tumsības. Šīs pārvērtības politiskās sekas bija patstāvīgu nacionālu valstu izveidošanās. Cita pēc citas tās atšķēlās no vienotās katoliskās pasaules, kuras centrs bija Roma. Reformācijas sociālās sekas — jaunu spēku parādīšanās vēstures arēnā.

Šis process turpinājās visā Eiropā ilgi — no XIV līdz XVII gadsimtam. Šekspīra laika Anglija pa Reformācijas līniju bija aizgājusi tik tālu, ka oficiāli pasludināja iecie-tibu ticības lietās. Tāpēc arī uz salām emigrēja protestanti, ko pašu valstīs vajāja reliģisko uzskatu dēļ.

Sevišķi daudz bēgļu bija no Holandes un Flandrijas, viņu vidū bija daudz lietpratīgu audēju. Projām brauca cilvēki, kas zināja savu vērtību. Emigrācijā viņus dzina ne tikai reliģiski un politiski motīvi vien, bet arī praktiski apsvērumi. Pareizāk, visu šo cēloņu mistrojums. Novecojuši feodālie aizspriedumi un izejvielu trūkums vienlīdz kavēja izvērsties veikalnieciskai iniciatīvai. Spānijas aitas nav sliktākas par Anglijas aitām, un izdaudzinātā holan-diešu auduma ražošanai lieliskās kaņepes bagātīgi varēja saņemt no Krievijas, bet, tā kā šeit bija iejaukta reliģija un politika, flāmu manufaktūristi ieskatīja par labāku doties pāri jūrai.

Šillera vēsturiskajā drāmā «Dons Karloss», kuras vēsturiskums gan ir diezgan relatīvs, vārdos, ar kuriem karalim Filipam II tiek paskaidrots tas posts, ko sagādā viņa ietiepīgā katolicisma politika, skaidri atklājas neapšaubāma aina:

Daudzi tūkstoši No jūsu zemēm ir bēguši;

Bet par ticību vajātais pilsonis

Bija labākais pilsonis. Atplestām rokām

Tos visus saņem Elizabete,

Ar mūsu mākslām nu uzplaukst Britānija.

Filips II, pirmais no trim pēdējiem ielāpainās «pasaules impērijas» valdniekiem, karalis-zirneklis, intrigants un in-kvizitors, šos padomus iztulkoja pēc sava prāta. Viņš sūtīja uz Nīderlandi hercogu Albu, ļoti spējīgu, taču arī ļoti nežēlīgu karavadoni. Karalis mēdza teikt, ka drīzāk būtu ar mieru palikt pavisam bez pavalstniekiem nekā pieciest ķecerību. Tādā gara arī sāka rīkoties Alba, noslīcinādams Nīderlandi asinīs. Nīderlandes pilsētu aizstāvji savukārt izrādīja viņam pretestību, kritiskos gadījumos applūdinot gan sevi, gan ienaidnieku ar ūdeni: pa slūžām.

Alba izlielījās, ka kaujā un pēc kaujas Brabantē iznīcinājis astoņpadsmit tūkstošus dzīvību, tomēr Alkanzaras pilsēta ar divtūkstoš vīru garnizonu izturēja spāniešu sešpadsmit tūkstošu armijas aplenkumu. Kāds spāņu kareivis, kuram bija palaimējies uzrāpties uz cietokšņa pūriem un ieskatīties pilsētā, vēlāk brīnīdamies stāstīja: ^Vienkārši lauki... Šiem tur tikai vienkārši lauķi!» Taču tas bija spēks, kas noturēja Flandriju.

Karalis un Alba, šie Nīderlandes brīvības apspiedēji, vai Nīderlandes revolūcijas vadoņi Egmonts un Horns plaši pazīstami no Gētes traģēdijas — viņi ir galvenās personas tajā vēstures drāmā, kuras masu skatos piedalījās Defo senči.

Anglijā karaliene Elizabete viņus nesagaidīja «atplestām rokām» vien, šeit, kaut arī valsts sliecās uz protestantisma pusi, norisa sīvas cīņas. Šķelšanās šķelšanās galā, ka mēdz teikt vēsturnieki. Angļu protestantus sauca par puritāņiem — «šķīstītājiem» (purus latīniski — tīrs), tāpēc ka viņu nolūks bija šķīstīt baznīcu, turklāt arī praktiskā nozīmē: noliegt pārliecīgo greznību, konfiscēt baznīcas īpašumus. Šāda rīcība izraisīja sīvas pretišķības reformatoru vidū.

Mums tiešām šodien ir grūti saprast, kāpēc bīskaps būtu bijis sliktāks vai labāks par presbiteri, taču strīds bija par to, vai valstiskas baznīcas sistēmā notiks nopietnas pārmaiņas vai vecām lietām vienīgi piešķirs jaunus nosaukumus: katoļu bīskapa vietā paliks tāds pats bīskaps, tikai protestantu bīskaps. Tas nozīmēs, ka atkal tiks ievāktas lielas nodevas par labu baznīcai, par labu karalim, tas nozīmēs garīgu un praktisku apspiešanu no augšienes, šķēršļus uzņēmumam ik uz soļa. Radikālākie protestanti, gan ne paši galējie, centās baznīcā ieviest demokrātisku organizāciju. Bet, ja dieva valstība sāk «republikanizēties», kā Engelss teicis, vai tad laicīgās valstis var palikt lojālas pret karaļiem, bīskapiem un feodāļiem muižniekiem?

No intervences ugunīm izbēgusi, Defo ģimene nokļuva tādās pašās pilsoņu kara ugunīs, ar saviem klejojumiem sasaistot divas pirmās Eiropas buržuāziskās revolūcijas.

Nu mostiet, jel mostiet Sev brīvību izkarot!

Ar tā kunga vārdu uz lūpām, ar «dieva vārdu» (pārtulkoto bībeli) rokā, ar cerībām par «dieva valstību zemes virsū» puritāņi devās cīņā pret karali un muižniekiem.

Tādi bija apstākļi, kad piedzima «jūrnieks no Jorkas», Robinsons Kruzo — grāmatā, bet īstenībā tajā pašā laikā flāmu uzņēmēji De Fo pavisam pārangliskojās. Tiesa, viņu uzvārds zaudēja daudznozīmīgo priedēkli «de», jo angļiem bija nelabs paradums sagrozīt svešus vārdus, par ko pastāsta Kruzo, kurš īstenībā saucies Kreucners, un tāpēc tie viņus iedēvēja vienkārši par «Fo».

Šo ģimenei raksturīgā «de» zaudējumu jaunizceptie angļi kompensēja, saradodamies ar turieniešiem un iemantodami zemes īpašumus, un jau pēc vienas paaudzes jutās kā savās mājās Northemptonas grāfistē, Austrumanglijā, netālu no ievērojama tekstiluzņēmumu centra PIterboro.

Pīterboro apkaime, kā stāsta, atgādinot Holandes-ainavu, tāpēc jādomā, ka flāmu emigranti šeit apmetās uz pastāvīgu dzīvi, arī vadoties no sentimentālām izjūtām, taču, kad Defo gribēja uzsvērt savu īsti anglisko izcelsmi, viņš atsaucās uz savu vectēvu no mātes puses, dzimušu angli, kuram bija viss, kas piederējās vairāk vai mazāk turīgam «vecās, jautrās Anglijas» pilsonim: gan lauki, gan lopi un pat medību suņi. Nu tieši kā Robinsonam, jo ko gan citu, ja ne kaut ko līdzīgu «vecajai, jautrajai Anglijai» savā salā beidzot iekārto «jūrnieks no Jorkas»? Lai arī viņa pasaulīte ir maza, mietu žoga apņemta, taču šajās robežās saimnieks, kuram pieder kaķis, suņi un kazu pulciņš, jūtas kā īstens pasaules valdnieks.

Ap to laiku, kad dzimuši Defo tēvs un Robinsons Kruzo, kāds īstens anglis nolēma, pēc visa spriežot, pamest Angliju. Ja atceramies, ka šis anglis tieši bija viens no tiem, kuri starplaikā starp Šekspīru un Defo izdarīja sociālas pārmaiņas valstī, jādomā, viņa solim bija nopietns pamats. Viņa vārds — Olivers Kromvels.

Fo ģimene apgādājās ar zemes īpašumiem un lopiem, bet šis Kromvels, kaut gan bija tipisks provinciāls skvairs (vidējas rocības muižnieks), nez kāpēc pēkšņi visu, pat paša māju, pārdeva. Ko tur teikt, viņš taču bija viens no tiem, kuri parlamentā cēla dumpi pret karali. Tad nu Kārlis I (jeb Čārlzs I) vienpersoniski, savu piekritēju — slepenpolicijas priekšnieka un virsbīskapa atbalstīts, parlamentu atlaida vai, pareizāk sakot, padzina. Kromvels, pārliecināts protestants puritānis, rādās, apsvēra, vai uzņem-tiea tādu pašu ceļojumu kā Fo ģimene, tikai pretējā virzienā — aizbraukt pāri okeānam, uz Jauno pasauli, līdz iestāsies labāki laiki.

Puritāņi tobrīd tika nesaudzīgi vajāti. Opozīcijas vadoņi bija sabāzti cietumos vai mira uz ešafota, kur viens no tiem, kad viņam nogrieza ausis, iesaucies, uz karali mērķēdams: «Tikpat es esmu stiprāks par tevi!» Tā tas arī bija, jo nekādi nodokļi (kuru attaisnošanai nācās ķerties pie blēdībām), ne iekšējais karš ar skotiem (tā cēlonis — jaunas lūgšanu grāmatas ieviešana) — nekas nespēja atjaunot rosmi ne angļu tirdzniecībā, ne ari rūpniecībā.

Lai tiktu pie naudas līdzekļiem, karalis atkal bija spiests griezties pie parlamenta un atkal ļoti drīz to atlaida, tā ka šis parlaments guva iesauku «īsais parlaments». Toties nākamo vairs neatlaida. Tas bija iesaukts par «ilgo-parlamentu» un tiešām darbojās ļoti ilgi, divdesmit gadus, visu to laiku, ko buržuāzijas vēsturnieki apzīmē par «lielo dumpi». Tā arī bija revolūcija.

Stāvoklis valstī pirms «lielā dumpja», kad Defo tēvam un Robinsonam bija astoņi — desmit gadi, spilgti atainots lūgumā, ko parlamentam iesniedza «daudzi viņa augstības pavalstnieki no Londonas pilsētas, tās apkaimes un dažām karalistes grāfistēm». Šodien, lasot šo dokumentu, tas šķiet grūti saprotams un pat ne tādēļ, ka pirmajā vietā izvirzīti jautājumi par baznīcas lietām, bet viss pārējais aplūkots sakarā ar strīdiem par reliģiskām ceremonijām. Pārāk juceklīgi — un tas ir acīm redzami — šeit savij ies progress un reakcija, prasība pēc brīvības un viscietsirdīgākais fanātisms.

Dokumenta sastādītāji, protams, puritāņi, apsūdz karaļa bīskapus par to, ka tie «parāda nenoteiktību, sludinādami dieva patiesību», «mudina uz nievājošu izturēšanos pret varas iestādēm», «pašā baznīcā izplata ķecerīgus un maldīgus uzskatus», vārdu sakot, samaitā ļaudis. Protestanti pieprasīja «rungas un dūres kārtību» pret visāda veida izlaidībām, kuras notika ar despotiskā karaļa piekrišanu. Pretējā gadījumā, kā lūgumā teikts, «tiek izputināti visi krietnie pavalstnieki: vadmalnieki, tirgoņi un pārējie».

«Meistari sāk izceļot uz Holandi,» lūgumā teikts, «un citām valstīm, aizvedot līdzi vadmalas aušanas iekārtas un tirdzniecības uzņēmumus; sakarā ar to vilna, mūsu karalistes svarīgākais produkts, zaudē vērtību un nerod noietu; tirdzniecība panīkst, daudzi trūcīgie ļaudis zaudē darbu un peļņu, jūrnieki un visa mūsu zeme nonāk nabadzībā par lielu negodu mūsu karalistei un par kaunu valdībai.»

Fo dzimta tomēr neatgriezās savā dzimtenē, un Olivers Kromvels nepameta savu zemi. Ar vārdiem, ar runām parlamentā vairs nepietika, tagad bija pienācis laiks rīkoties: nācija sašķēlās karaļa piekritējos un parlamenta piekritējos. Sākās pilsoņu karš.

Ja paraudzīsimies uz Anglijas vēstures karti, kas ataino kara darbības lauku, redzēsim, cik pārdomāti Defo izvēlējies savam varonim dzīvesvietu un cik tuvu galvenajiem notikumiem atradusies viņa paša ģimene. Robinsons, kā jau zinām, cēlies no Jorkas — šeit arī gāja garām robeža starp naidīgajām pusēm. Protams, Robinsons tolaik vēl bija mazs un daudz ko nevar pastāstīt, taču viņš nosauc divus savus brāļus: vecākais — cīnītājs Kromvela armijā, turklāt vienā no izlases pulkiem.

Tiesa gan, mums nav pamata par augstu novērtēt Ro-binsona ģimenes un vispār viņa aprindu simpātijas pret republikāņiem kromveliešiem. Ja vien izlasām vārdus, ko, dēlu izvadīdams ceļā, saka Kruzo tēvs, revolūcijas notikumu laikabiedrs, mums jau ir skaidra viņa nostāja. Ir nabagie, un ir bagātie, tie lai karo, mēs esam pa vidu, un mūsu daļa — darīt darbu, — šāds ir viņa vārdu saturs. Tā šie «vidū esošie» ļaudis arī rīkojās, it sevišķi sākumā, cenzdamies no brāļu kara norobežoties aiz augstām sienām vai atpirkties ar naudu. Taču pamazām vien ari viņi iesaistījās «lielajā dumpī», to pilnīgi noteikti apliecina Robinsona vecākā brāļa dienesta lapa: «. . . Dienējis Flan-drijā, angļu kājnieku pulkā, tajā pašā, kuru savā laikā komandēja slavenais pulkvedis Lokharts; ... uzdienējis līdz apakšpulkveža pakāpei un kritis kaujā pret spāniešiem pie Dinkerkas.» Pirmām kārtām — Viljams Lokharts ir reāla persona, savdabīgs orientieris, kas norāda, kad un kā vārdā karojis Robinsopa brālis. Lokharts — viens no izcilākajiem Kromvela karavadoņiem, tomēr pilsoņu kara sākumā viņš bija karaļa pusē. Republikāņiem viņš pievienojās, kad tie īstenībā jau bija uzvarējuši. Pulks, kuru Kromvels viņam bija uzticējis, cīnījās kontinentā, atbalstot angļu revolūciju. «Anglija... atbrīvoja Holandes republiku no spāniešu jūga.»[2] Tādējādi pie Dinkerkas turpinājās cīņas, kas kādreiz bija sākušās pie Jorkas.

«Es ierados mūsu spēku dislokācijā pie Jorkas,» — to saka Defo citas grāmatas varonis; grāmata saucas «Kavaliera memuāri vai Pilsoņkara vēsture». «Kavalieri» — tie bija karaļa atbalstītāji. Šīs grāmatas sižeta līniju veido revolūcijas notikumi un atmiņas no vēstures, kas Defo pavadīja viņa dzīves cīniņos.

Tāpat kā Robinsons, Defo pilsoņu karu neatcerējās, tomēr sava laikmeta priekšvēsturi viņš ņēma vērā, orientēdamies pēc spēku izkārtojuma viņa laikā. Viņš saprata, ka tas, kas norisinās viņa acu priekšā, nav šodien sācies.

Kādreiz Defo tieši parādījis savu pašportretu, attēlodams laikabiedru, kas nevēlējies stāvēt nomaļus no notikumiem: «Es interesējos par visu pasaulē, izjautāju gan par valstiskām, gan personiskām lietām, visvairāk man patika parunāt ar matrožiem un kareivjiem par karu, par lielām jūras kaujām vai cīņām uz sauszemes, kurās tie piedalījušies, bet, tā kā es atcerējos visu, ko viņi man stāstīja, tad drīz vien, nu, teiksim, pēc dažiem gadiem, es varēju aprakstīt karu ar holandiešiem vai jūras kaujas, cīņas Flandrijā vai Mastrihtas ieņemšanu un visu citu ne sliktāk par aculieciniekiem, un tāpēc bijušie kareivji un jūrnieki labprāt mēdza patērzēt ar mani. No viņiem es uzzināju dažādus stāstus ne tikai par pašreizējiem kariem, bet arī par cīņām Olivera Kromvela laikā un par Čārlza 1 nāvi, un visu pārējo.» Tādā veidā, Defo saka, viņš kļuvis par vēsturnieku — viņam bija pamatīgas zināšanas par pagājušajiem un seno dienu notikumiem, «pirmām kārtām par mūsu tēvzemes notikumiem».

Lai ievērotu vēsturisko secību, «Kavaliera memuāri» jālasa tūlīt pēc pirmās «Robinsona piedzīvojumu» lappuses. Tajā laikā, kamēr Jorkā aug Robinsons, tur ierodas arī kavalieris — karot. Viņš mums pavēsta to, ko Robinsons neatceras vai arī nezina, tāpēc ka ilgi bijis projām.

Tāpat kā daudzi Defo varoņi, kavalieris ir darbības cilvēks, profesionāls zobena varonis, zaldāts. Karos aizjūras zemēs viņš piedalījies tikai peļņas dēļ, kavalieris nemaz neslēpj, ka neesot prātojis par to cēloņiem. «Protams, savā zemē es centos izprast, kas un.kāpēc,» viņš atzīstas un pirmām kārtām par visu spriež kā zaldāts.

Brašais karavīrs karaļa pusē cīnās ne jau gadījuma dēļ. Viņa tēvam pieder lielas dzimtsmuižas. Tomēr karaļa armijā viņam daudz kas nav pa prātam. Tieši ar karavīra acīm kavalieris tūlīt saredz nekārtību. Vispirms jau baznīcas tēvu virskundzību. Kas tad īsti te komandē? Būtu viņam teikšana, viņš šos kleriķus pasūtītu tālāk un varu nodotu karavadoņiem.

Salīdzinot kavaliera atzinumus ar protestantu iesniegumu parlamentā, redzam, ka ķildas reliģiskas dabas jautājumos notika starp karali un parlamentu, starp augstāko varu un iedzīvotājiem, un liekas, ja tiešām baznīcas tēvus «padzītu», nobīdītu malā, karojošās armijas tūlīt slēgtu mieru un karalis varētu saprasties ar savu tautu. Nē, klāstot turpmākos notikumus, kavalieris pats atklāj to, kas lūgumā parlamentam nosacīti apzīmēts par «saknēm un zariem» — dažādu spēku, cēloņu un seku sarežģītu sa-mezglojumu.

«Bez bīskapa nav arī karaļa,» — tā mēdza teikt pats karalis. Ar savu autoritāti centralizētā metodistu baznīca bija nostiprinājusi visu to lietu kārtību, kas juka un bruka no jauno spēku spiediena. Vēl vairāk, aizsteidzoties priekšā, var teikt, ka arī jauno spēku uzvaras gadījumā tiks saglabāta tā pati vecā baznīcas sistēma: tie paši bīskapi būs vajadzīgi jaunajiem karaļiem. Lasot kavaliera prātojumus par baznīcas tēviem, neaizmirsīsim, ka tas taču ir Defo, viņš «Kavaliera memuāros» ataino visu šā jautājuma vēsturisko gaitu, šis jautājums arī viņa laikā palicis dienas kārtībā.

Pirmajās kaujās izrādījās, ka pārsvars ir karaļa pusē, taču turpat kavalieris atzīmē arī visu turpmāko sakāvju pirmās pazīmes: viņu rindās nebija saskaņotības, un tas tikai liecina, ka viss režīms iekšēji izkurtējis. Kavalieris redz karstgalvīgus zobena varoņus, vispirms jau karaļa brāļadēlu princi Rupertu, kurš vada viņu jātnieku pulciņu. Kauties viņš prata, šis trakgalvīgais drošulis, bet. vairāk arī neko. Karu viņš iztēlojās kā drosmīgu pēkšņu uzbrukumu, kam seko laupīšana. Sadragājis pretinieka pirmās līnijas, Ruperts vairs nedomāja par taktiku, par paša kājnieku atbalstīšanu, viņš centās sagrābt ceļā patrāpījušos mantu. Tāpēc kavalieris nostājas kāda daudz pieredzējuša karavīra pusē; kad Ruperts sāk lielīgi klāstīt, kā viņš cīnījies ar parlamenta vienībām, šis vecais pulkvedis bez kautrēšanās pateica princim tieši acīs: «Un, liekas, ar šo mantu vezumiem arī, jūsu augstība.» Mājiens trāpīja mērķī un bija tik nepārprotams, ka vajadzēja iejaukties karalim, lai starpgadījums nebeigtos ar divkauju.

«Šajā laikā,» kavalieris turpina, «mēs dabūjām zināt, ka šiem tur uzradies kāds Olivers Kromvels.»

«Kāds Kromvels» — bet mēs jau zinām, ka tā ir reāla persona. Un, ja papētīsim vēl tālāk, noskaidrosies, ka piedalīšanās valsts politiskajā dzīvē ir šīs ģimenes mūžsena tradīcija.

Protams, simtgadu laikposms salīdzinājumā ar senākajām ģenealoģijām nav ilgs laiks, toties tā bija jaunā aristokrātija, kas izvirzījās satricinājumu un pārmaiņu gados. Kad valdīja karalis Henrijs VIII, kurš Anglijā uzsāka Reformāciju, Kromvela vectēva brālis, kalēja dēls, tika uz augšu līdz kanclera postenim un attiecīgi saņēma grāfa titulu. Viens no svarīgākajiem «pakalpojumiem», ko šis pirmais no Kromveliem izdarīja savam valdniekam, bija izrēķināšanās ar Tomasu Moru., angļu humānisma pamatlicēju, ja paturam prātā, ka Mors, atrazdamies kanclera amatā, kā katolis atzina Romas baznīcas virskundzību un tāpēc, pretodamies karaļa gribai, pretojās arī protestantu jaunievedumiem. Viņu apvainoja valsts nodevībā un sodīja uz ešafota. Tomēr Henrijs VIII, kura nevaldāmais raksturs bija galvenais kompass valsts politikā, sākumā saplēsa pāvesta bullu, bet vēlāk sāka meklēt kontaktu ar katoļiem. Viņam kanclers protestants vairs nebija vajadzīgs, viņš lēma tam tādu pašu likteni, kādu tas kādreiz bija lēmis kancleram katolim, proti, bendes bluķi. Toties Henrija meita Elizabete no jauna sāka atbalstīt Reformāciju, tā ka viņas valdīšanas laikā Kromveli atkal cēlās un tika atstumti, kad cits pēc cita uz Anglijas troņa nāca Džeimss I un Čārlzs I, kuri nelabvēlīgi izturējās pret radikālo protestantismu. Pilsoņu karš izvirzīja šo «kādu Krom-velu» avangardā.

Kavalieris it sīki, kā tāds, kas labi pārzina to, ko stāsta, apraksta, kā karaļa armija piedzīvojusi pirmo sakāvi kaujā ar «dzelžainajiem». Princis Ruperts, kā parasti, bija aizrāvies ar pretinieka un tā mantu vezumu vajāšanu, un tad Kromvels, vadīdams parlamenta jātnieku vienību, satrieca karaļa pirmo flangu, un līdz ar to kaujas iznākums bija izšķirts. Kavalieris tūdaļ saskatīja, kur meklējams šā pretinieka spēks — disciplīnā un pacilātībā. Kromvela karavīri prata cīnīties un zināja, par ko karo. «Dzelžainie» pārsteidza ne tikai ar prasmi uzbrukt, bet palika nesatricināmi arī neveiksmes gadījumā: tūdaļ pārkārtoja savas rindas un no jauna devās kaujā.

Kromvela uzvaras bija sākušās ar kauju pie Jorkas, piecas jūdzes no šīs pilsētas, kur tolaik auga nākamais «jūr-* nieks no Jorkas».

Lai skaidrāk iztēlotos, kā Defo laikabiedri varēja uzņemt Robinsona paziņojumu, ka viņš dzimis un uzaudzis Jorkas pilsētā pagājušā gadsimta trīsdesmitajos četrdesmitajos gados, ielūkosimies angļu buržuāziskās revolūcijas arhīvos un tad redzēsim šādu situāciju: Jorka bija nostājusies pret parlamentu. Parlamenta karapulki aplenca Ro-Innsona dzimto pilsētu, bet 1644. gada jūlijā Jorkai tuvo-l<is princis Ruperts. «Sakarā ar to,» teikts ziņojumā, «mēs nolēmām atcelt Jorkas aplenkumu, lai stātos pretim lieliem ienaidnieka spēkiem.» Tālāk: «Jūs viegli varat iedomāties, ka pilsētā ļoti priecājās, redzot atkāpjamies karaspēku, kas tik ilgi bija aplencis pilsētu no visām pusēm. Daudzu sirdis bija nomāktas, jo saskatīja te likteņa pirkstu, kas it kā norādīja, ka providence ir ar mums nemierā.» Beidzot: «Divas spēcīgas armijas, katrā vairāk nekā divdesmit tūkstoši jātnieku un kājnieku, gatavojās kaujai un pacēla savus karogus.. .» Tā kā pretinieku ietērps bija puslīdz vienāds, tad, lai kaujā nepārskatītos, parlamenta armijas atšķirības zīme bija mutautiņi vai papīra lapa pie cepurēm, «kavalieri» turpretim noņēma nost lentes un kaklautus. Puritāņu lozungs bija: «Ar mums ir dievs.» «Kavalieri» turpretim devās kaujā ar devīzi: «Dievs un karalis.»

«Ģenerālleitnants Kromvels,» teikts šā raporta beigās, «ar lielu drosmi atkārtoti metās triecienā un radīja sajukumu divās visbrašākajās pretinieka jātnieku brigādēs . . . Mūsējie vajāja ienaidnieku kādas trīs jūdzes, gandrīz līdz pašai Jorkai.»

Pēc tam Kromvela vīri sakāva karaļa pulkus vairāk uz dienvidiem, Northemptonas grāfistē, netālu no Pīterboro. Sīs kaujas troksni varbūt dzirdēja Džeimss Fo.

Dīvaina lieta, kavalieris stāsta, ka šajā karā pretinieki runāja vienā valodā. Kavalieris daudzās zemēs lējis asinis — svešas asinis, dzirdējis svešu valodu. Līdz ar lielgabalu dārdiem un zirgu pakavu dunoņu tas it kā iederējās «kaujas mūzikā». Bet pamēģiniet, kavalieris saka, nodurt ienaidnieku, kurš, zemē notriekts, tik skaidri iesaucas: «Dieviņ, tētiņ, nu ir vakars!»

Pēc karaļa karapulku pilnīgas sagrāves kavaliera dienests, pats par sevi saprotams, ir galā, un nobeigumā «Memuāru» varonis («autors») tikai īsumā uzskaita politiskos notikumus, kuros viņš, karavīrs būdams, vairs nav piedalījies. Bet tagad mēs vēlreiz ielūkosimies «Robinsona piedzīvojumos», un, kaut gan arī tur par sabiedriskiem notikumiem nekas nav teikts, toties ir zīmīgas sakritības, kas palīdz saprast, kā Defo raudzījies uz visu to, kas norisinājies īsi pirms viņa dzimšanas.

«1651. gada I. septembrī,» Robinsons stāsta, «es uzkāpu uz kuģa...» Viņš vairs neatgriezīsies tēva mājās.

Tātad dzimtās mājas un dzimtos krastus Robinsons atstājis tajā laikā, kad jau bija nodibinājusies Kromvela republika. Republikas laiku, nevis tā kā pilsoņu karu, Defo nekur nav sīki aprakstījis, taču mums ir pieejami ļoti daudzi avoti, pēc kuriem var spriest, kāpēc Defo savu varoni uz visiem šiem gadiem aizvācis projām. Tādiem kā Robinsons būtu klājies grūti. To nu Defo gan varēja uzzināt no visiem, ar ko viņam bija saskare. Karali uzveikusi, republika nespēja tikt galā ar savām iekšējām pretrunām.

«Cīņa bija nonākusi līdz pēdējam izšķirošajam galam,» raksta F. Engelss, «un Kārlis I nokļuva uz ešafota . . . Lai buržuāzija varētu iegūt kaut vai tos uzvaras augļus, kuri tolaik jau bija gatavi ievākšanai, republikai vajadzēja iet tālāk par šo mērķi. . . Redzams, tāds arī īstenībā ir viens no buržuāziskās attīstības likumiem.

Aiz šīs revolucionārās aktivitātes pārpilnības katrā ziņā sekoja nenovēršama reakcija, kas savukārt aizgāja tālāk par to punktu, uz kura pati vairs nevarēja noturēties. Pēc vairākkārtējas svārstlšanās beidzot nostabilizējās jauns smaguma punkts, kas tad arī noderēja par turpmākās attīstības izejas punktu.»[3]

Visu svārstīšanās periodu Robinsons pavadīja tālu no dzimtenes. Taču Defo ģimene nekur neaizbrauca. Visus sīkumus mēs nezinām, bet zinām: pilngadību sasniedzis, Džeimss Fo pēc skolas beigšanas devies uz pilsētu, kur ticis uzņemts miesnieku cunftē, taču pievērsies sveču tirdzniecībai.

Kad jau XIX gadsimtā šī senā cunfte (miesnieki) atzīmēja savu jubileju, cunftes sapulču zālē vitrāžās tika attēloti divi visievērojamākie cilvēki, kuru ģimenes piederējušas pie šī godājamā amata, — Defo un Šekspīrs. Dižā dramaturga tēvs, strādādams ādmiņa amatu, tomēr skaitījās pie miesniekiem.

Aplūkojot vēsturiski, iznāk, ka Šekspīrs un Defo it kā virzījušies viens otram pretī. Šekspīrs no savām «zaļajām norām» devies uz pilsētu un tur piepelnījies — gan ne tekstilnozarē, bet teātra laukā — un, negrozāmi uzskati-dams sevi par «cilvēku no Stretfordas», atgriezies dzimtenē pavadīt mūža vakaru, kā tēvu tēvi dzīvojuši.

Pēc atmiņas zīmētie visiem pazīstamie Šekspīra un Defo portreti izgatavoti samērā nesen, tomēr oriģināli līdz mūsu dienām nav saglabājušies. Šo Londonas visvecāko rajonu otrā pasaules kara laikā līdz pamatiem nopostīja fašistu aviācija.

Šekspīrs un Defo, protams, ir sastapušies cauri gadu simteņiem, taču tuvākā skatījumā simt gadu starpība arī nosaka viņu atšķirību.

Vienā no savām vēlīnajām lugām Šekspīrs paguva pateikt: «Iekārta iet bojā,» — tā pa pusei viduslaiku «iekārta», pie kuras viņš pats kaut kādā ziņā bija piederējis!' Vecās «iekārtas» bojāejai un jaunās tapšanai pirmais robežstabus nosprauda Defo. No «Hamleta» līdz «Ro-binsonam» — pa šo starplaiku pasaule kļuva pavisam citāda, Šekspīra laika Anglija palika kaut kur pagātnē, aiz buržuāziskās revolūcijas kalngaliem, bet pats Defo ar savu Robinsonu nostājās uz jaunās, jau mūsdienīgās pasaules sliekšņa.

«Es, nelaimīgais Robinsons Kruzo, pēc kuģa bojāejas briesmīgā vētrā esmu izmests šās drūmās, posta pilnās salas krastā,» — tā skan pirmais ieraksts Robinsona dienasgrāmatā, datēts ar 1659. gada 30. septembri.

Hronoloģijas tabulās redzam: 1658. gada 3. septembri miris Olivers Kromvels, kas mūža beigās bija nosaukts par «protektoru» (aizstāvi), bet īstenībā bija buržuāziskās republikas neaprobežots diktators. Pirmo vietu valstī it kā ar mantošanas tiesībām uz troni ieņēma protektora dēls Ričards, un iesākās Otra republika, kas nepastāvēja ilgi. 1659. gadā Kromvels, jaunākais, kuram pietrūka tēva rakstura stingrības, no varas atteicās.

Valsts pārvalde nonāca parlamenta, pareizāk, izirušā parlamenta ziņā. Parlaments, angļu sensenais iestādījums, valdības padomdevējs orgāns kopš XIII gadsimtā noteiktā statūta, pārstāvēja trejādus politiskos spēkus: karali, aristokrātiju un pilsētnieku virsslāņus. Karaļi, kuru varā bija sasaukt un atlaist parlamentu, vienmēr centās atstāt tam tikai padomdevēja lomu. Strīdi ar parlamentu varas dēļ izraisīja pilsoņu karu. Kromvels savā laikā arvien vairāk balstījās nevis uz parlamentu, bet uz armiju. Ar tās ieroču spēku Kromvels izdarīja parlamentā tā saucamo «tīrīšanu», tā ka lordu palāta, kas komplektējās mantošanas kārtībā, tika atlaista, bet apakšpalāta krietni «patīrīta». No parlamenta palika vairs tikai «pabiras». Šīm pabirām vai — kā tās mēdza dēvēt — «astei» nu vajadzēja lemt par Anglijas likteni no 1659. gada maija līdz 1660. gada martam.

Londonas Sitijā pie Greizajiem vārtiem (Cripple-Gate) atrodas Svētā Džailsa baznīca, un tās draudzes grāmatā ir ieraksts: galvaspilsētā jau tolaik dzīvojis sveču pārdevējs Džeimss Fo ar sievu un divām meitām. Tiesa gan, no šī avota mēs tomēr nevaram uzzināt, kad dzimis viņa dēls, kura dēļ, taisnību sakot, esam uzsākuši šos meklējumus.

Džeimss Fo bija protestants, taču daudzām baznīcas ceremonijām nepiekrita un neieskatīja par nepieciešamu bērnu kristīt. Taču no citiem avotiem zināms, ka Daniels Defo nācis pasaulē tieši republikas pilnīga sabrukuma gadā.

BĒRNĪBA GALVASPILSĒTĀ

«Robinsona» autors piedzima tajā laikā, kad pat ielas zēni neteica kā parasti: «Vācies uz...» — bet gan: «Vācies uz apakšpalātu!» — domādami uz parlamenta «asti». Tik zemu bija kritusi reputācija iepriekšējam republikā-nismam, no kura īstenībā nekas vairs nebija palicis pāri. Tomēr ilgi tā nerunāja, jo nepagāja ne gads, kad (1660. gada 29. maijā) pie Anglijas krastiem piestāja kuģis un malā izkāpa Čārlzs II.

Ceļā, šķērsojot jūras šaurumu, viņa augstība, pēc aculiecinieka liecības, stāstījis, ko visu izcieties savos klaidu gados un piespiestajā prombūtnē. Čārlzs II braukājis gar Anglijas piekrasti, reiz pat mēģinājis izkāpt malā un iesaistīties cīņā ar Kromvela armiju, bet tolaik «dzelžainie» bija disciplinēts militārs spēks. Ja laimīgas nejaušības dēļ kaujas laukā nebūtu patrāpījies mūžvecs ozols ar ietilpīgu dobumu, kurā troņa pretendents paslēpās, tad, bez šaubām, nākamo Čārlzu II būtu piemeklējis tāds pats liktenis kā viņa tēvu, ko revolūcija sodīja ar nāvi. Viens palicis, pa sānceļiem viņš lavījies uz jūras pusi, uz krastu, lai mēģinātu -aizirties uz drošākām vietām. Maldīdamies viņš sastapies ar savas sakautās armijas karavīriem, un viens no tiem pat uzaicinājis viņu iedzert uz prinča Čārlza veselību. Jautāts, vai tas kādreiz redzējis viņa karalisko augstību, kareivis atbildējis: «Kā nu ne! Augumā kādus četrus pirkstus garāks par tevi.» Ceļā Čārlza drēbes bija tā noplīsušas un pats viņš izskatījies tik panīcis, ka Fran-i ijas malā krodziņos uzmanījuši, lai viņš kaut ko nenosper.

Par visiem pazemojumiem Čārlzam tika atmaksāts ar uzviju. Londona viņu saņēma ar gavilēm. Galvaspilsēta bija spoži iluminēta. Pauzdami savus novēlējumus nākamajam valdniekam, cilvēki iznāca ielās, vicinādami to lopa daļu, ar kuru tautas mutē līdz šim tika apzīmēta «parlamenta palāta». Tas nozīmēja: «Nost ar asti!» Faktiski tā jau bija nocirsta, demonstrācija tikai to vēlreiz atgādināja. Aculiecinieks atzīmējis, ka šo simbolu sevišķi naturālu bija pacentušies darināt Sitijas miesnieki, uzspraužot uz kārts visu vērša pakaļgalu.

Jaunais karalis savā veidā pilnīgi izprata situāciju. Vēsturniekus ne vienu reizi vien nodarbinājis jautājums, kā šis tukšgalvis, baudkārais cilvēks, varējis tik ilgi — ceturtdaļgadsimta noturēties uz troņa. Un ne tikai noturēties. Viņa laikā notika vai, labāk sakot, nenotika nekas tāds, kas būtu iegrūdis valsti haosā.

Attiecības starp troni un parlamentu Čārlza II laikā ne tikai nepārtrūka, bet parlamenta ietekme vēl pastiprinājās, turklāt apakšpalātai par labu, kaut gan, protams, tās sastāvs pašos pamatos bija mainījies. Likās, ka likuma ietvaros nostiprinājās iecietība ticības lietās. Zinātne spēra lielu soli uz priekšu. No jauna sāka darboties teātri. Sāka attīstīties sports.

Lai šo skaidri saredzamo progresu izskaidrotu ar karaļa līdzdalību, sāka uzspodrināt viņa portretu, atceroties, ka viņš bijis arī pietiekami izglītots (mācījies pie paša filozofa Tomasa Hobsa) un visai asprātīgs, attiecībās ar cilvēkiem vienkāršs, turpretī sporta laukā, it sevišķi jāšanas sportā, neapšaubāmi talantīgs. Tomēr visi šie panākumi, izņemot varbūt sportā, drīzāk izskaidrojami ar neiejaukšanos, savā ziņā tālredzību, liberālismu pret visu to, kurā bija nojaušams nākotnē spēks.

Pirmām kārtām Čārlzs II jeb, kā viņu dēvēja, «lāga Čārlijs» redzēja: tas, ko sauc par «restaurāciju» un kas norisinās viņa aizsardzībā, nebūt nenozīmē, ka atjaunota tāda iekārta, kāda izbeigusies līdz ar viņa tēva nāvi. Kā pašu pirmo viņš tāpēc pasludināja politisku amnestiju. Kaut arī paturēts uzraudzībā, taču īstenībā pilnīgi mierā tika atstāts pat Džons Miltons, dižais dzejnieks republikā-nietis.

Nav izslēgts, ka nākamais «Robinsona» autors ir redzējis «Zaudētās paradīzes» sarakstītāju, taču tīrais brīnums ir tas fakts vien, ka Čārlzs II piecietis līdzās šo dzejnieku — varmākas apkarotāju, kurš karali šaustīja visos savos pamfletos. Kā Puškins raksturojis šo dzejnieku? «Miltons, Kromvela draugs un līdzgaitnieks, bargs fanātiķis, stingrs radītājs .. . tas, kurš ļaunās dienās bijis ļaunu mēļu nopulgots, trūkumā, vajāts, zaudējis acu gaismu, saglabājis gara nelokāmību un nodiktējis «Zaudēto paradīzi».»

Un kas par to, ka uzvarēti?

Mums stingra griba, kā arvien Tā atriebības slāpēs kvēlo,

Un negants naids un gars,

Mūždien neko tas nenožēlo.

Šo rindu autors — un karalis!

Izskaidrojums meklējams Čārlza vispārējā politikā. Mil-tona aizstāvji pie karaļa bija valsts darbinieki — pēc sava posteņa, bet pēc sava aicinājuma dzejnieki, kuri izjutuši dzīvā klasiķa spēcīgo daiļrades ietekmi. Tomēr galvenais — jaunais karalis necentās izrēķināties ar pagātni. Nevis aiz augstsirdības vai īpašas diplomātijas. Viņam bija skaidrs, ka cilvēki, uz kuriem jābalstās, nav ieinteresēti nokārtot šādus rēķinus.

Iecietība ticības lietās? Viņš taču pats bija gandrīz pilnīgi neticīgs vai, pareizāk, vienaldzīgi izturējās pret jautājumiem ticības lietās. «Vai nu tā būs, ka kungs dievs mūs sodīs par vienu otru izpriecu?» jautrais karalis mēdza teikt.

Viņš ļoti mīlēja teātri, visu, kas notiek uz skatuves un aiz kulisēm. Kurš gan nezināja, cik stipras siržu saites vieno visurieni jamo «kulišu pilsoni» ar aktrisi Nelliju Gvīnu!

Kādreiz Nellijas karieti apturēja fanātiski noskaņots protestantu pūlis, kas joprojām visur saredzēja katoļu intrigas, un Nellija viņiem bezbailīgi uzsauca:

— Es guļu ar karali, tomēr ar Romas pāvestu neflirtēju!

Taču, kad uz pašu karalieni krita aizdomas par «flirtu» ar katoļiem, Čārlzs gan rīkojās, lai novērstu pārmetumus, tomēr, kad tika atklāta kāda — šoreiz tikai šķietama — sazvērestība, viņš notikumu gaitā neiejaucās, kaut gan zināja, ka vairākiem desmitiem gluži nevainīgu cilvēku nāksies nolikt galvu uz bluķa.

Vienīgais, kur karalis aktīvi iejaucās, tā ka viņa rīcību varētu nosaukt pat par «revolucionāru», — tas bija sports. «Lāga Cārlijs», būdams ne tikai zirgu mīļotājs, bet arī pats lielisks jātnieks, pārveidoja jāšanas sacīkstes («the turi») un pats piedalījās tajās kā žokejs. Ar viņa līdzdalību jāšanas sacīkstes kļuva par angļu nacionālo aizraušanos. Karalis žokejs šim sporta veidam pievērsās ar sirdi un dvēseli, ar savu paraugu savaldzinādams līdzpilsoņus.[4]

Viņa laikā atkal sāka uzvest Šekspīru. Varbūt vismaz šajā ziņā viss palika pa vecam? Viņa tēvs Kārlis I taču līdz pēdējai dzīves stundiņai nešķīrās no Šekspīra lugu sējumiņa. Uzzinājis, kādu grāmatu lasa uz nāvi notiesātais karalis, Londonas arhibīskaps sacījis: «Būtu labāk lasījis bībeli, tad nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.» Tātad Šekspīrs atkal bija nācis cieņā? Nē, tā bija nevis viņa atjaunošana, bet rekonstrukcija «Čārlija» gaumē, jo karalim patika izklaidēties. Tāpēc arī Šekspīrs vairs nebija tas pats vecais. Traģēdijas bija izvērtušās par komēdijām. Lugai «Romeo un Džuljeta» bija laimīgas beigas. Karalis Līrs palika bez dzēlīgā āksta. «Viss mīlestības dēļ» — tā tolaik sauca lugu, ko agrāk un šodien pazīst ar nosaukumu «Antonijs un Kleopatra». Šekspīra lugu pārveidošanu, starp citu, bija uzņēmies kāds dramaturgs un dzejnieks, kas nepārprotami lika saprast, ka viņš esot paša autora ārlaulības atvase. Viņš ar visu sirdi bija pieķēries Šekspīram un, lugas pārtaisīdams, ticēja, ka tās tikai uzlabo.

Un zinātņu veicināšana? Neapšaubāmi! Filozofijas reformators, «Cārlija» audzinātājs Tomass Hobss taču visu mūžu baudīja visaugstākā labvēlību. Jau 1660. gadā kā vienu no saviem pirmajiem lēmumiem Čārlzs II — Kārlis II parakstīja pavēli par Karaliskās biedrības, īstenībā Akadēmijas dibināšanu. Viens no pirmajiem biedrības biedriem bija fiziķis-reformators Roberts Boils. Biedrības pirmā publikācija bija Ņūtona traktāts. Progress — un vēl kāds! Taču, ja tuvāk papētīsim karaļa aizgādnībā esošās biedrības vēsturi, redzēsim, ka šī biedrība pastāvējusi jau

kopš senām dienām. Karalis vienīgi, ievākdams nobriedušos augļus, nelika šķēršļus tās darbībai.

«Liekas, šis valdnieks no visiem, kuriem Anglijā piederējusi vara, vislabāk ir sapratis valsti un tautu, pār kuru «valdījis»,» — tādas bija Defo domas. Šķiet, te vairs nav ko iebilst, un tomēr mēs neatrodam «Čārliju» to varoņu yidū, kurus cienījis «Robinsona» autors.

«Ir sapratis» — taču, ko tas nozīmē, varam uzzināt no paša Defo, kurš jau mūža novakarā, kad bija uzrakstītas visas viņa galvenās grāmatas, izvērsa arī «prinča Čārlija zelta dieniņu» hroniku. Tas vairs nebija pilsoņkara laiks, par kuru Defo varēja zināt tikai no nostāstiem, tās nebija arī tālās zemes, par kurām viņš varēja izlasīt un izprašņāt, nē, visu to viņš bija redzējis savām acīm — tā bija viņa paša bērnība, jaunība un pirmie vīra gadi. Ja vēlaties, tie tad arī ir paša Defo memuāri, atmiņas par to laikposmu, kad viņš auga.

Grāmatai, kā tolaik bija pieņemts, ir ļoti plašs virsraksts, bet īsumā tā saucas «Roksana». Tāpat kā jūrnieka dzīves stāsts vai karavīra piezīmes, tā arī ir autobiogrāfija, taču kāds ir šīs personas sociālais stāvoklis? Titullapā norādīts — «draudzenes memuāri», — bet kādas draudzenes? Nu, kādas vien vēlaties, arī paša karaļa draudzenes, kā tieši pateikts virsrakstā. Šoreiz centrālajam varonim — «autoram» Defo pat nav piešķīris vārdu, tāpēc ka Roksana ir tikai iesauka. īstenībā Roksana ir Maķedonijas Aleksandra draudzene, otrā pēc skaita, bet uz angļu skatuves tolaik gāja trīs lugas, kurās darbojās Roksana, tāpēc ikviens, kurš satika «draudzeni», sazīmēja viņā vai nu šo lugu varoni, vai šās lomas tēlotāju un mēdza teikt: «Nu, mats matā Roksana!» «Draudzeni» pazina pēc «izdarībām», pēc tipa. Tāda viņa arī bija — noslēpumaina persona un tajā pašā laikā visiem pazīstama. «Visiem zināmā ... tā dēvētā ... pēc vārda pazīstamā» — virsrakstā, kas aizņem veselu lappusi, Defo savirknē garu rindu vārdu, visus neīstus.

Kritiķi, kas analizē šo grāmatu, parasti uzsver, ka tieši Roksana nemaz nelīdzinās «visiem», katrā ziņā ne «visām» tām, kuras Defo personāžu virknē pieskaitāmas pie tās pašas senās profesijas. Pirmkārt, viņa apgrozās tikai augstākajās aprindās, un, otrkārt, viņas dzenulis nav sīka mant-kāre, viņai ir savas intereses, turklāt «augstas», īpaši «mākslinieciskas»! Tas tiesa, tomēr šis kontrasts ir svarīgs: «draudzenei» piedēvētas daudzas iesaukas un pat tituli, taču pašai sava vārda viņai tomēr nav, viņa izvirzījusies līdz pašai «augšai», tomēr palikusi nekas. Tips no ielas un no skatuves, persona no karaļa istabām (kur nokļūst pa slepenajām durvīm) un no žogmales. Viņa diez vai nezags, bet varbūt arī zags, kad neviens neredz, un paskat tik, cik viņa cēli soļo un kādas viņai dārglietas: «Grāfiene Vincelsheima!»

Tāda ar! bija Nellija Gvīna, Kārļa līdzgājēja, kas no atklātā nama bija nokļuvusi uz skatuves, turpat, kur Līrs palika bez āksta (neērti taču — klauns un karalis!) un kur stāsts par Romeo un Džuljetu beidzās ar mīlošu siržu laimīgu savienošanos.

Kāda viņa ir — šī Roksana, laba vai ļauna, līdz pēdējam netikla vai savā veidā kārtīga meiča? Ak nē, uzaudzis lielā pilsētā, Defo ļoti labi zināja, kā trūkums noved uz grēka ceļiem.

Viņa laikā ne tikai netiklība zēla kā amats, bet netiklības atklāšana bija izvērtusies par īpašu, labi apmaksātu nodarbošanos. Ja var labi nopelnīt, ej tad sazini, kas patiesībā ir atmaskošana, kas izdevīga šantāža. Kā jau tādos gadījumos mēdz būt, pretrunīgie tīkojumi bija sapinušies vienā kamolā. Ja pieķer nevis tevi, bet to dari tu pats, no tā var izsist cenu — un vēl kādu! Kļuva izdevīgi laulības pārkāpšanā vīram pieķert sievu, sievai — vīru, kalpotājiem — šos abus, bet tiesai — tos visus kopā. Bija pat noteikts izcenojums mīlestības grēkiem, skala, saskaņā ar kuru pieķertie maksāja, bet atmaskotāji saņēma atlīdzību. Ja ņem vērā, ka cenas bija augstas, tā ka varēja nonākt līdz ubaga spieķim vai kļūt bagāts, nav grūti iedomāties, kā plosījās kaislības. Cits citam sekoja skaļi procesi, gudri viltīgas, ar iebiedēšanu panāktas izziņas: kas pieķerts, ar ko pieķerts, kur pieķerts? «Lieciniek, pēc sirdsapziņas atbildiet tiesai, ar ko viņi nodarbojās?» Noskatīšanās pa atslēgas caurumu palīdzēja labi iedzīvoties. Tā kā laulības pārkāpumu skala bija ļoti sīki detalizēta un maksu aprēķināja tieši proporcionāli atkarībā no pagrimuma lieluma, nopratināšanu veica jo centīgi. Vienā gadījumā tiesnesis pat pavēlēja:

— Lieciniek, nogulieties un pēc iespējas precīzi parādiet, ko jūs redzējāt!

Roksana nākusi no tādas vides. Tomēr paglābties no trūkuma un pat gūt sev kādu labumu — tas viss, pēc

pašas vārdiem, viņai ir «otrajā plānā». Bet kas tad «pir-mājā»?

Tikpat grūti kā atbildēt, kas viņa ir, nav viegli saprast, ko īsti viņai vajag. Galvenais ir nevajadzīga dzīšanās it kā pēc kāda mērķa. Citu pēc cita viņa nomaina savus «draugus», un neviens no viņiem — ne bagātais juvelieris, ne tirgonis, ne pats karalis, kura apartamentos «draudzene» tomēr pavadījusi trīs gadus, — ne tikai nav viņai pa prātam, bet neattur tiekties vēl... kurp? Cilvēks bez vārda, bez stingra pamata zem kājām un — bez mērķa. Tāds liktenis ir kā maršruts bez sākuma punkta: kur tad lai pēkšņi rastos gala punkts?

Netiklība ir Roksanas «amats». Piekopdama «amatu», viņa laidusi arī pasaulē turpat vai duci bērnu, tie visi izdalīti pa patversmēm, atdoti svešiem cilvēkiem, iekārtoti, un domas par bērniem viņu nenodarbina vairāk vai ilgāk kā, piemēram: ja nu meita, kas jau pieaugusi, nejauši sastop māti un, nedod dievs, pazīst viņu! Bet... bet, ja arī pazist, kāda nelaime? Vispār nav tāda stāvokļa vai situācijas, kad Roksana varētu justies neērti vai vispār kaut ko izjust. Un tomēr tas ir dzīvs, saticīgs, rosīgs raksturs. Reizēm arī nobirdina kādu asaru, bet uzdzīvot prot ar šiku, tieši ar šiku. Žilbinošas ir viņas tualetes un rotas, tikai spridzīgās, plēsonīgās ačeles modri lūkojas pēc kārtējā upura.

Dažkārt Defo tika pārmests, ka viņš nav pratis attēlot jūtas, maigas jūtas. Nē, viņš ļoti labi pratis, tikai pašas jūtas bija gaisīgas un seklas. Roksana taču ari, ja vēlaties, ir Tomasa Hobsa audzēkne, pilntiesīga viņa laikabiedre. Ko tad filozofs mācīja, ko sludināja? Materiālismu, «baudu» principu, domu mehāniku un izjūtu ķīmiju — nu tad Roksana arī dzīvo, neliedzot sev izpriecas, un viņas sirdsbalss ir paklausīgs instruments. Grēkus izsūdzot, viņa nepaceļ balsi, lai debesis visu nedzird. . . Roksana būtu varējusi piedalīties arī zinātņu biedrības sēdēs, biedrības, kuras pilns nosaukums — Eksperimentālo zinātņu veicināšanas biedrība. Viņa demonstrētu Boilam un Ņūtonam, praksē parādītu, kā viņu idejas īstenot ikdienā.

Personāžs uz skatuves un ņemts tieši no dzīves, tips, kas «augstākajās aprindās» sastopams vairumā — tādus lieliski saprata «Cārlijs», un, ja viņš atdeva skatuvei Šekspīru, nenosūtīja uz ešafotu Miltonu un atbalstīja Ņūtonu, tad tā ir tikai pilnīgas bezprincipialitātes otra puse, tas

Iekšējais tukšums, kas tik labi izpaužas «draudzenes» negausībā: ikviens mērķis, ko viņa sev izvirza un sasniedz, tiek atcelts tieši sasniegšanas brīdī. Iekļuvusi augstākajā sabiedrībā, ko kārojusi, taču to viņa panāk, mīdot kājām jebkādas normas, un tāpēc vairs nevar apmierināties ar «aristokrātismu». Vai ir vairs kāda vērtība kārtu barjerām, ja viņa gan zina, cik viegli tās tiek pārkāptas! Rok-6anā izpaužas Restaurācijas būtība, tāpat kā šī būtība izpaužas bezkaunīgajos Šekspīra pārveidojumos vai komēdijās, kas sarakstītas tieši Restaurācijas laikā un piesātinātas ar seksuālu tvīksmi, specifiskām dzīves alkām, kādas raksturīgas cilvēkiem, kuri steidz ātrāk nodoties baudām, kamēr tas viss viņiem nav laupīts.

— Sakiet man — kam tas vajadzīgs?

— Redz, kā šie līksmojas! Kā viņi dejo («Džentlmenis — deju skolotājs», 1672).

Bet, lai pilnā mērā varētu saprast paša karaļa līksmību, pretimnākšanu un elastību, lasītājiem jāpaskaidro, ka «lāga Čārliju» finansiāli apgādāja viņa svainis Francijas karalis Ludviķis XIV. Lai sagādātu naudas līdzekļus, kas viņam bija nepieciešami jautrai dzīvei, un nevajadzētu meklēt aizņēmumu pie nepiekāpīgās apakšpalātas, Kārlis II plašā mērogā pārdeva savas valsts politiku, saņemot pretī pastāvīgu gada pensiju simttūkstoš sterliņu mārciņu. Viņš saņēma naudu, mīļākās, jo Francijas karalis arī šādās lietās bija labs zinātājs, un rīkojumus, kā izturēties starptautiskajā arēnā. Starp citu, frančiem atdeva atpakaļ Din-kerku, kaujās par kuru kādreiz bija kritis Robinsona vecākais brālis. Saskaņā ar to pašu vienošanos un par to pašu naudu Kārlim II kādā jaukā dienā nāktos pasludināt sevi par katoli, kas tad pārveidotu visas valsts dzīvi. Šāda akcija tomēr tika uzskatīta par nelietderīgu. Jautrais karalis piedalījās protestantu ceremonijās, tajā pašā laikā centīgi kalpojot katoļiem; turklāt ne jau savā, bet aizjūras zemē.

Mums vēl jāpievēršas kādai sarežģītai lappusei Defo biogrāfijā — īpašai misijai, ko viņš pildīja lielās angļu politikas aizkulisēs. Pieskaroties šim drūmajam viņa dzīves posmam, paturēsim prātā, ka līdzīgu «darbu» neapni-cināja arī pats karalis, pirmais no septiņiem, kurus savā mūžā redzēs «Robinsona piedzīvojumu» autors.

Tieši šis fons, ko Defo atspoguļojis savos memuāros, parāda viņu pašu kā «mūsdienu pilsoni», tā viņu dēvē

biogrāfi, vēlēdamies uzsvērt, ka «Robinsona» autors jau toreiz dzīvojis tādu dzīvi, kāda tā šodien ir Rietumu pasaulē.

Vispār pastāv slieksme ikvienu no dižajiem rakstniekiem dēvēt par «mūsu laikabiedru», kaut gan lielākoties šis apzīmējums ir nosacīts, tāpēc ka tālie laikmeti var gan būt saskanīgi ar mūsu laikmetu, turpretī tiešas pēctecības ar tiem vairs nav. Buržuāziskā revolūcija pilnīgi iznīcināja Šekspīra laika teātri, un mūsdienu teātris tam vairs nemaz nelīdzinās, taču izdevniecība, kas toreiz laidusi klajā «Ro-binsonu», šodien, kaut arī kā cita firma un citos, īsti laikmetīgos apjomos, tomēr palikusi tā pati un joprojām izdod grāmatas.

Gaisma un ēnas, kas krīt uz Defo tēlu, nejauj uzreiz viņu saskatīt, tāpēc ka arī viņa laikmeta cilvēki nepalika viņam parādā. Defo ir saskatījis viņu alkatību, laupīšanas kāri, viņu dziļo samaitātību. Toties daži no viņiem savukārt sprieduši par Defo visai objektīvi: «Kā cilvēks viņš ir ārkārtīgi nesavaldīgs un pārsteidzīgs, nožēlojams pērkams izvirtulis, profesionāls klauns, uzpirkts ierocis .citu rokās, skandalozs skribents, netīrs klaigātājs izdzimtenis, spalvas jājējs, kas raksta maizes dēļ, bet pārtiek no negoda.» («Ziņojums par Danielu De Fo», 1707.)

Tātad viņš nāca pasaulē Svēta Džailsa draudzē'pie Greizajiem vārtiem Londonas Sitijā. Tā ir pilsēta pilsētā, visvecākā un visvairāk rosīgā Anglijas galvaspilsētas daļa. Šeit pat ielas nosauktas pēc profesijām — Artilērijas iela, Tauvu iela . .. Sudraba un Klostera ielu stūrī pie bārddziņa kādreiz īrēja istabu Šekspīrs. Lai nokļūtu savā teātrī, viņam vajadzēja pāriet uz Temzas upes pretējo krastu. Pašā Sitijā turienes iedzīvotāji, darbīgi un kārtīgi ļaudis, nekādus teātrus nebūtu pieļāvuši. Pavisam kas cits — šis aklais vecītis dzejnieks vienkāršā puritāņa tērpā, Džons Miltons. Viņš dzīvoja klusi, nosvērti, un viņa namiņu Kaņepāju paugura pakājē apmeklēja karalim tuvu stāvoši smalki kungi, kaut gan šis vecītis kādreiz bija šķīlis pērkoņus un zibeņus pret karaļa «kavalieriem». Tepat viņu arī ar godu apbedīja draudzes baznīcā. Bēres bija ļoti lepnas un svinīgas — sveču tirgotāja dēls droši vien redzēja šo procesiju.

Džeimss Fo ar ģimeni apmeties, jādomā, Priekšējā ielā

(l:orstreet), netālu no pilsētas mūriem, Bet puikām, kā zināms, ir pilna vaļa ikvienā ielā: «Viņš laidās mukt, es viņam pakaļ neapstādamies, apkārt neskatīdamies, pa Laternu ielu uz Pauguraino līdz pašai Baznīcas ielai, no turienes pa Svētās Marijas ielu līdz pilsētas mūriem, pa Kle-riķu vārtiem lejup līdz vecajam trako namam tīrelī. ..»

Sis izraksts ņemts no Defo romāna «Pulkvedis Dželcs», kur pirmajās piecdesmit lappusēs atainota pilsētā pavadītā bērnība. Grāmata sarakstīta drīz pēc «Robinsona piedzīvojumiem» un ģeogrāfijā nekļūdās, vismaz vietējā Londonas ģeogrāfijā ne.

Defo Londonu pazina ne jau pēc grāmatām, tāpēc arī šodien, kaut vecā pilsētas daļa ir laika zoba ietekmē un piespiedu kārtā pārvērtusies un vecā Sitija tikusi karā sagrautā, viņa grāmatas var noderēt par ceļvedi tūristiem. Defo iedzīvinājis ne tikai tālo ceļojumu romantiku, bet poētiski notēlojis arī šķērsieliņas, šaurās ieliņas, aklās ieliņas un slēgtos pagalmus, jo tos visus pazinis kopš bērna kājas. Šekspīrs, protams, bija ienācējs, viņš te īrēja tikai istabu. «Cilvēks no Stretfordas» — tā Šekspīrs apzīmēts Londonas tiesu protokolā. Defo līdzīgos protokolos tiks dēvēts par «cilvēku no Sitijas». Šekspīrs no provinces ieradās galvaspilsētā kā svešā zemē, bet Defo bija lielas pilsētas pamatiedzīvotājs, kaut gan dažkārt, lai arī ne visai bieži un nelabprāt, pieminējis savus lauku senčus.

Defo, šķiet, nebija vēl ne divus gadus vecs, kad nāca notikums, kas ietekmēja visu viņa turpmāko dzīvi.

«Likums par baznīcas vienveidību» — tā tas saucās, bet īstenībā tas nozīmēja, ka visi disenteri tiek pasludināti ārpus likuma. Protams, ja vien viņi nepakļausies oficiālās anglikāņu baznīcas ceremonijām un noteikumiem. Tātad Defo vēl bija paguvis piedzimt par pilntiesīgu Svētā Džailsa draudzes locekli, taču drīzumā, 1662. gadā, kad «likumu par vienveidību» apstiprināja parlaments un parakstīja karalis, viņa tēvs ar visiem ģimenes locekļiem, tāpat kā viņa senči, kļuva par izraidīto, kaut gan nekur nebija domājis braukt.

Džeimss Fo tāpat kā līdz šim varēja tirgoties ar svecēm, tomēr jebkāda izvirzīšanās sabiedrībā kā viņam, tā viņa bērniem bija liegta. Bez tam «vienveidība» bija jāsaprot kā «nepretošanās karalim», un tāpēc ikvienu rīcību un visbeidzot pat ikvienu iniciatīvu varēja uzskatīt par «nevēlamu», un — «Karaļa vārdā!» — sekoja bargs sods. Tāpēc,

ja cilvēks, neatkāpdamies no savas pārliecības, joprojām palika protestants — disenters, viņa mantība un pati dzīvība bija pastāvīgi apdraudēta.

Pēc 1662. gada likuma daudzus cilvēkus sagaidīja smags liktenis, cietums un pat nāves sods. Tomēr Džeimss Fo palika tas, kas viņš bija līdz šim, protestants disenters. Arī viņa dēls Daniels palika uzticīgs tēvu ticībai. Tas jāatceras, jo Defo raibās dzīves laikā mums vēl nāksies viņu redzēt grūtās, reizēm pazemojošās, pat nožēlojamās situācijās. Viņu apvainos, kā jau dzirdējām, divkosībā un melīgumā. Tomēr viņš atkārtoti apliecinās, ka nekad nav kļuvis sev neuzticīgs, nekad nav nodevis sevi. Un patiesi nav sevi nodevis! Taču izsekot vienotai līnijai visās viņa darbības jomās nav viegli.

Otrs trieciens pēc skaita un pēc nozīmības bija mēris, briesmīgā epidēmija, kas uzbruka Londonai un aizrāva līdzi piekto daļu iedzīvotāju. Visvairāk bija cietusi Sitija, un tas notika 1665. gadā, tā ka Defo atmiņā par šo notikumu varēja saglabāties kaut arī miglains, taču paša pieredzēts priekšstats.

To gadu un pilsētu tālaika apstākļos Defo no jauna aprakstīja daudz gadu vēlāk saviem tautas brāļiem par biedināšanu, tiem, kam atmiņa bija vāja vai tādas nebija nemaz un kas tuvajos jaunas mēra epidēmijas draudos negribēja ticēt, ka var notikt kaut kas tāds . . . Tāpēc Defo uzskatāmības labad sastādīja «Mēra laika dienasgrāmatu».

Lai apstiprinātu savu vārdu ticamību, Defo atsaucās uz svarīgu avotu — ģimenes tradīcijām. Būtībā tas ir viss, ko ģimenē atcerējās un pārstāstīja, taču pirmkārt tas, ko stāstījis viņa tēvocis Henrijs Fo, seglinieka meistars, ar kura iniciāļiem — H. F. «Dienasgrāmata» parakstīta.

Biogrāfi pat pieļauj, ka šāda dienasgrāmata tiešām eksistējusi. Protams, tas ir tikai pieļāvums, bet principā tāds pieļāvums iespējams, lai liecinātu par garīgo līmeni tajā vidē, kurā veidojās Defo.

H. F. bija tirgonis un amatnieks, darbnīcas īpašnieks, uzņēmējs, zināmā mērā izglītots. Kaut gan šādi ļaudis lielākoties lasīja tikai vienu divas grāmatas, proti, svētos rakstus un «Svētceļnieka gaitas», tomēr viņi lasīja, turklāt jau kopš mazotnes, un tādējādi kopš mazotnes apguva literāru domāšanas veidu un valodu. Tāds cilvēks kā Hen-

rijs Fo pilnīgi spēja ari modri vērot un precīzi pavēstīt, ko redzējis.

Nevis sātans, bet pats dievs uzsūtījis šo sodību, tāpat kā las notika tūkstoš seši simti sešdesmit piektajā gadā, — tā visu paskaidro saprātīgais seglinieks, stāstīdams par savām sarunām ar brāli, kurš, tāpat kā viņš, ir Sitijas iedzīvotājs, tikai nevis amata vīrs, bet tirgonis. Brālis toreiz nule bija atgriezies no Lisabonas, kur saklausījies no ciliem tirgoņiem, sevišķi no aziātiem, kas tā tāda indeve ir mēris, tāpēc, padzirdējis par pirmajiem saslimšanas gadījumiem, tūlīt savāca ģimeni un atstāja Londonu, aizbraukdams, protams, uz Northemptonu, pa Defo dzimtas tradicionālo maršrutu. Bet Henrijs Fo sāka gudrot, vai pamest visu likteņa varā un bēgt projām vai palikt un pieskatīt mantu. «Visa kā pulka jau man bija,» seglinieks skaļi prātoja, «segli, preces un visādi piederumi.»

«Apdomā,» brālis pa to starpu mēģināja viņu pārliecināt, «ja dievs tas kungs parūpēsies par tavu dzīvību, vai tad viņš nepasaudzēs arī tavu mantu?»

Tomēr, nepaļaudamies uz augstajām garantijām, Henrijs Fo palika pilsētā un visu redzēja. Daudzi, viņš stāsta, bija tik dziļi pārliecināti par debesu sodību un pastarās tiesas tuvošanos, ka steidza tūlīt nožēlot grēkus. Atzinās tieši uz ielas godīgu ļaužu priekšā: «Esmu vainīgs, tiesa gan, nozagu!» — «Piedod man, kungs, biju kritusi grēkā!» — «Nav ko liegties, esmu blēdījies!» — u. tml.

Bet ko tad uzsāka Džeimss Fo ar savu ģimeni? Agrāk tika uzskatīts, ka viņš, tāpat kā daudzi, kopā ar tuviniekiem un mājkalpotājiem labprātīgi ieslēdzies savas mājas sienās. Tagad pētnieki sliecas domāt, ka viņš aizbrauca no Londonas tāpat kā tas brālis tirgonis, kurš segliniekam bija devis padomu vairāk paļauties uz dievu. Tomēr pat mājās sēdēšana nebūt nebija labākais glābšanās veids. Henrijs Fo paskaidro: ja viens saslimst (visbiežāk kalpotāji, kuriem tomēr vajadzēja iziet uz ielas) — arī pārējiem neizbēgami draud tas pats.

Pie mēra slimnieka mājas durvīm pielika sardzi, lai tās iemītnieki nemūk laukā un neiznēsā sērgu. Tāpēc daži, lai glābtos, raka apakšzemes ejas. Viens turpat sargam pie auss vaidēja, cik vien skaļi varēdams, citi pa to laiku raka. Sargs stāv un klausās: «Gaudo, tad jau ir tepatās...» Pēkšņi viss paliek klusu. Sargs nodomā: «Vai nu visi beigti, vai aiz pārbīļa krituši nesamaņā.»

Bet tad parādās toreizējo šausmu dienu galvenā «persona» — līķu vedējs.

— Salasām miroņus! Salasām miroņus! — Un skandina pie kulbas piesieto zvaniņu.

— Ei, — sargs uzrunā «ieslodzītos», — nesiet ārā savējus!

Klusums.

— Nesiet ārā, va' dzirdat ar, uz jums negaidīs!

Neviena. Palūkojās iekšā, tur tikai tie, kas gul mūža

miegā, vairāk neviena. Aizbēguši.

Līķu vedējs it sevišķi spilgti palicis Henrija Fo atmiņā. Baigs amats. Briesmīgs darbs. Ielas bija šauras, seglinieks stāsta, rati visur nevarēja izbraukt cauri, mirušos vajadzēja nest nešūs, dažkārt pat itin ilgi. Tomēr līķu vedējs nav sadrūmis, kaut arī nav bezrūpīgs — cilvēks dara darbu, baismīgu darbu, un nāve šim netiek klāt.

Tas ir Defo, tāds ir viņa novērtējums, ko viņš uzdevis paust segliniekam, pareizāk sakot, uzskats, kas pārņemts no tādiem kā seglinieks Henrijs Fo un izveidots par viengabalainu dzīves pozīciju. Darba cilvēka uzskats. Un, lai kāds ir šis darbs, pret to nejūt riebumu, ar to lepojas, strādā ar apdomu un prasmi. Seglinieks vai līķu vedējs — abi ir sava amata pratēji.

Šekspīrs uz savu kapraci raudzījies it kā no augšas kaut vai tāpēc, ka princis Hamlets stāv kapa bedres malā, bet kapracis iekāpis tajā iekšā. «Dienasgrāmatā» Defo lasītājs sastopas ar kapsētas važoni vaigu vaigā. Un Defo detalizēti, lietišķi, it kā vajadzētu arī lasītāju apmācīt šajā arodā, apraksta vedēju un viņa pienākumus. Pastāsta, ka šim darbam tiek salīgti lielākoties trūcīgi ļautiņi, ka īstenībā tie skaitījās kaprači, tikai viņu darbs bija citāds, vārdu sakot, profesionāla pieeja. Aprakstīts arī pats šis darbs: kā vispirms vajadzēja nedzīvās miesas izvilkt no mājām laukā, kā sakraut rateļos un kā vilkt šļūkus, it sevišķi, ja jāvelk lielu gabalu.

Itin sīki pārstāstīts, kādu ceļu veic rati ar miroņiem. Viss laikam ilgi un gari ticis pārspriests, sīki atceroties, kur un kas noticis. Mirušos sagāza bedrēs, kas bija sarak-tas visās draudzēs. Sākumā, Henrijs Fo saka, bedrē sameta piecdesmit līķu, pēc tam arvien vairāk un vairāk, pēdīgi pat divsimt un četrsimt ķermeņu vienā bedrē. Vēlāk vairs nezināja, ko darīt, vajadzēja taču virsū uzbērt krietnu

kārtu zemes, bet roc dziļāk — ūdens! Tomēr drīz vien sērga sāka plosīties tik stipri, ka, seglinieks pavēsta, nācies izrakt veselu bezdibeni, jo par maz būtu nosaukt šādu milzum lielu grāvi par «bedri».

«Nebūs daudz, manuprāt,» Henrijs Fo turpina, «veco iedzīvotāju, kuri mūsu draudzē palikuši sveikā un varētu apliecināt, ka tā tas ir bijis, un varētu parādīt, kur šī bedre atradusies.»

Ir pārbaudīts: tie nav tukši vārdi, bedre, kā Henrijs Fo norāda, sniegusies pie pilsētas rietumu sienas visgarām baznīcas žogam no Suņu grāvja, pēc tam nogriezusies uz austrumiem — uz Baltās kapelas pusi un izbeigusies pie alus bodes «Trīs mūķenes».

i Bet tālāk, pie Kūku krodziņa, Henrijs Fo redzēja skatu,

ko pazīstam arī mēs, tikai no citiem avotiem.

Ļoti cienījamais seglinieks negribēja ticēt ne savām ausīm, ne savām acīm, dzirdot un redzot to, ko dzirdēja un redzēja: ļoti lustīga kompānija te līksmojās uz nebēdu. «Tā šie ļautiņi bija paraduši līksmot arī agrāk,» stāsta Daniela Defo tēvocis, «taču tagad viņu ālēšanās bija tik neciešami pretīga, ka iesākumā apmulsināja, bet pēc tam jau sašausmināja pat šās iestādes saimniekus.» Vārdu sakot, tās bija dzīres mēra laikā.

Var saldas trīsas izjust kaujā,

Virs bezdibeņa stāvot kraujā Un okeāna bangu klaidā,

Kad vijņi tumsā rēc un plaisā,

Un viesuļvētras vaidā,

Un Mēra elpā baisā.

Neesot pratis aprakstīt izjūtas! Ievērojiet: viņš pirmais pasaules literatūrā aprakstījis šīs ultraizjūtas, ko vēlāk attēlojis Puškins un kas rodas ārkārtējos apstākļos, šo neizskaidrojamo, valdonīgo jūtu uzbangojumu, kas lika riskēt pat apdomīgam cilvēkam, tādam, kāds bija Defo tēvocis. Var taču saprast un savā ziņā attaisnot demoralizētu cilvēku ālēšanos līdz neprātam, ja tie vispārēja posta vidū sākuši dzīrot, bet kas tas bijis par spēku, kas lietišķam cilvēkam licis nostāties baigā bezdibeņa malā? Viņš taču bija atnācis un ieskatījies briesmīgajā bedrē . . . Kapracis vēl viņam teica: «Nu, nu, skaties, ja ir patikšana!» Un, apmierinādams savu riskanto ziņkāri, seglinieks līdzinās tiem bezprāšiem, kas mēra laikā dzied un dzer.

Satuvināšanās ir tikai mirklīga, bet nav arī vajadzības to paildzināt, šī satuvināšanās ir pārāk nelaba, tāda pati, kāda notiks Guliveram guigngmu zemē: viņu piesies pie viena baļķa kopā ar jehu, un —• vai! — kā Guliveram sametīsies šķērmi ap dūšu no tāda kaimiņa, bet ko tu teiksi — abi līdzīgi!

«Pietiek, ja ielūkojas elles bezdibenī, un uz tevi kritīs tās baigais atspīdums,» — tas jau būs formulēts vēlāk, īstenībā — jaunākajā laikā, uz mūsu gadsimta sliekšņa, taču pirmo ieguldījumu šādas cilvēku uzvedības dialektikas izstrādāšanā devis, protams, Defo.

It vērīgi cilvēku dabā ielūkojies Šekspīrs, tomēr, tāpat kā gadījumā ar kapraci, viņš to darījis no zināma attāluma, dažkārt pat no īsti krietna attāluma, kam pielāgojams laika mērogs: no nostāstiem, «veco laiku stāstiem» — uz mūsdienām. Defo spriež par cilvēku pēc ikdienišķās rīcības sīkumiem. Jā gan, «Dienasgrāmatā» attēloti sešdesmit gadus veci notikumi, taču tajā pagātni ar tagadni saistīja viena cilvēka atmiņas, turklāt viss bija norisinājies tajās pašās ielās .. .

Ļaunumu, tāpat arī grēku, kas piemīt cilvēka dabai, Defo saprata pēc savas vides tradīcijas, proti, evaņģēlija izpratnē (kurš ir bez grēka? Kurš pirmais uzdrīkstēsies grēciniekam mest ar akmeni?), bet savukārt vispirms uzdeva jautājumu: «Kas ir taisnīgāk — dievbijīgi stāvēt malā vai riskēt un pēc tam nožēlot grēkus?» Mēs zinām, ka Defo aprakstīs cilvēka cīņu, lai izdzīvotu uz neapdzīvotas salas. Taču īstenībā galvenais nav sala, bet vientulības izjūta, kas (kā arī Defo uzsver) pat ļaužu vidū var piemeklēt kuru katru. Tātad pats svarīgākais ir atbildība, ko uzņemas cilvēks, un tikai viņš pats, viens paliekot mēra apsēstā pilsētā, gatavodamies vaigu vaigā sastapties ar nāvi.

«Kaut arī bez lielas patikas, tomēr esmu spiests pavēstīt saviem tautas brāļiem par gauži bēdīgiem notikumiem mūsu Sitijā, par notikumiem, kuri risinājušies tur briesmīgā mēra laikā vai, kā pie mums to mēdza saukt, apciemojumā,» — to nu bez jebkādiem vidutājiem atcerējās pats Defo. Kā toreiz Londonas ielas aizauga ar zāli, vistrokšņainākās pilsētas ielas kļuva tukšas kā izmirušas, izbeidzās visa tirgošanās un tikai nedaudzas bodītes vēl bija vaļā. Kā uz ietves pie Pasta sētas zemē nomests gulējā maks ar naudu, un neviens neiedrošinājās tam piedurties.

Tā šis maks nogulēja zemē vairākas stundas, līdz kāds cilvēks, kas bija izgulējis mēri, atnāca tur ar spaini ūdens un sarkani nokaitētām lielām lūškām. Ar tām viņš satvēra maku: āda sadega, bet nauda sabira spainī.

«Ar nomāktu sirdi es atceros arī to,» Defo stāstīja, «ko labi atminu, kaut arī biju tāds zaļknābis. Es še domāju lielo Londonas ugunsgrēku...»

«Žēl, ka viņš nav aprakstījis ugunsgrēku,» nopūtās Valters Skots, izdodot Defo darbus. Taču, Skots piebilda, par laimi, ir vēl citi šīs lielās nelaimes klasiski apraksti. Patiešām, no tiem pašiem laikiem saglabājies vēl viens tiešām epohāls piemineklis divdesmit deviņos sējumos, kur ir iekšā gan mēris, gan lielais ugunsgrēks un vispār toreizējais laiks attēlots visos sadzīves sīkumos ar konkrētām personām un sarežģītām aizkulišu pretišķībām. Sās dienasgrāmatas autors bija kāds lielāks jūrniecības ministrijas ierēdnis, faktiski viens no Britu flotes dibinātājiem. Tas bija Semjuels Pipss, uz kuru vienmēr atsaucas Defo komentētāji, pārbaudot faktus: tie paši notikumi citā izgaismojumā. Pipss savu dienasgrāmatu neturēja noslēpumā, viņš pat ir rādījis laikabiedriem, kā izdara pierakstus ste-nogrāfiski, taču dienasgrāmata atšifrēta un publicēta tikai pēc simt gadiem, tā ka Defo nav varējis šo avotu izmantot.[5] Pārbaude pēc Pipsa sastādītās hronikas jo vairāk pamācoša tāpēc, ka tāda faktu pretstatīšana ir objektīva. Līdz ar pārējiem pārbaudes rezultātiem atklājas arī dažāds redzesviedoklis, ko nosaka ne tikai personiskas dabas simpātijas, bet tieši novērojumu līmenis — vide un tai atbilstošais pilsētas rajons. Pipss dzīvojis apmēram turpat, kur Roksana, tur, kur dzīvoja nevis darba cilvēki un tirgoņi, kas sūrā darbā pelnīja savu grasi, bet pilnīgi «jauni ļaudis», kas ātri kāpa augšup pa dienesta kāpnēm un apmetās uz dzīvi netālu no karaļa pils, Strendā, tas ir, krastmalā. Uz tādiem kā Defo viņš, ja spriežam pēc dienasgrāmatas, noraudzījās iztālēm un no augšas.

«Džeina, viena no mūsu kalponēm,» Semjuels Pipss atzīmējis 1666. gada 2. septembrī, «kura, gatavojoties svētkiem, todien ilgāk, nekā parasti, bija aizkavējusies ar darbiem, pēkšņi uzmodināja mūs pulksten trijos no rīta un pastāstīja, ka Sitijā izcēlies ugunsgrēks.»

Lielā posta apjomu nevarēja noteikt uzreiz. Sākumā Semjuelam Pipsam licies, ka deg kaut kur pavisam tālu, un viņš atkal nolicies gulēt. Pat dažas stundas vēlāk, ap septiņiem, kad viņš piecēlies un paraudzījies pa to pašu logu, viņam šķitis, ka uguns nav tuvojusies, ka tā pat apslāpusi. Taču vajadzēja tikai palūkoties uz otru pusi: veselas ielas bija liesmu pārņemtas!

Labprātīgais hronists steidzas laukā no mājas, viņš dodas uz Tauera pusi, un tad viņa skatienam atklājas liesmu apņemtā pilsēta. Sitijā siena pie Kleriķu vārtiem apturējusi uguns virzīšanos: Semjuels Pipss šo faktu atzīmē tāpat, kā tas pieminēts Defo ģimenes nostāstos.

Taču starpību šeit noteica novērotāju pozīcijas, pilsētas rajoni. Kaut arī satriekts par redzēto, Semjuels Pipss tomēr neatcēla svētku svinēšanu un tajā pašā dienā lieliski ieturēja pusdienas draugu pulkā. Pie bagātīgi klāta galda sēdēdami, viņi ar bažīgu ziņkāri meta skatienus uz loga pusi. Turpretim Defo, viņa ģimene un kaimiņi šo ugunsgrēku redzēja tuvumā. Viņi paši dega!

Atšķirībā no mēra izcelšanās, par kura pirmcēloni uzdeva tikai divus variantus — vai nu sātana viltības, vai dieva sodu, par šādu nelaimi kā šis ugunsgrēks pilsētnieki nezināja, ko domāt. Dažs labs atkal atsaucās uz dievu vai velnu, cits apgalvoja, ka «pie visa vainojami nolādētie katoļi», cits runāja — vainīgi disenteri, taču viens bija skaidrs: uguns iesākās pie maiznieka Pudiņa ielā, un tad liesmām vairs nebija valda.

Mēris aizrāva sev līdzi piekto daļu no tolaik četrsimt tūkstošiem Londonas iedzīvotāju, turpretī ugunsgrēks, lai gan bojā aizgāja tikai seši cilvēki, pārvērta pilsētu krāsmatās. Turklāt tajā pašā laikā izcēlās arī karš ar holandiešiem.

Defo mūžā kari īstenībā sekoja cits aiz cita. Patiesībā to varēja uzskatīt par vienu un to pašu karu — cīņu par pasaules pārdalīšanu —, ko retumis pārtrauca pamieri, atīdzan tikai daļēji. Angļi atbalstīja holandiešus viņu cen-

tienos nokratīt spāniešu virskundzību, taču arī paši sāka sīvi konkurēt ar holandiešiem, lai gūtu pārsvaru uz sauszemes un jūras. Starp angļiem un holandiešiem izraisījās trīs kari pēc kārtas. Pirmajā angļi pieveica holandiešus un piespieda viņus atzīt Navigācijas aktu, ko angļu parlaments bija pieņēmis 1651. gadā. Tieši tajā gadā, mēnesi pirms akta pieņemšanas, Robinsons devās jūrā, un visas kolīzijas, kādās viņš nokļūst «uz ūdeņiem», izriet no tā paša parlamenta likuma, kurš aizliedza Anglijā preces ievest ar citzemju kuģiem.

Navigācijas akts aizstāvēja angļu jūrnieku un tirgotāju intereses gan tikai muitai sasniedzamās robežās, piekrastē, turpretī atklātajā jūrā šā likuma sekas bija vienīgi cīņas saasināšanās. Pagāja četri gadi, iekams angļiem izdevās holandiešus — savus spēcīgākos konkurentus uz jūras «piespiest» ievērot šo aktu. Taču pēc desmit gadiem sākās otrs angļu—holandiešu karš. Un atkal pārsvars sākumā bija angļu pusē, it īpaši aizokeāna kolonijās, kur holandiešiem nācās atdot Jaunamsterdamu; angļi šai pilsētai piešķīra tās pilsētas nosaukumu, kurā dzimis Robinsons, tikai, protams, pievienojot vārdiņu Jaunā — Jaunā Jorka jeb Ņujorka (1664).1

Tomēr stihiskās nelaimes angļus bija novājinājušas, un 1667. gada vasarā, tūlīt pēc mēra un ugunsgrēka, holandieši bloķēja Temzas upes grīvu un iznīcināja britu floti pilsētas acu priekšā. Noslēdzot mieru, tika nolemts: holandieši pilnīgi atsakās no savām pretenzijām uz Jauno Amsterdamu, tagadējo Ņujorku, toties Navigācijas aktā tiks izdarīti viņiem izdevīgi labojumi.

Ar to viss vēl nebeidzās, jo pēc dažiem gadiem sākās trešais karš, un vēlāk arī radās konflikti, sakarā ar ko Defo atkārtoti satrauca savus lasītājus, jautādams: «Bet ja nu pēkšņi atnāk holandieši?»

No visiem holandiešu uzbrukumiem 1667. gada uzbrukums bija sevišķi bīstams un neaizmirstams, jo toreiz baidījās, ka holandieši tiešām atnāks un izkāps malā. Londonā izcēlās panika . ..

Šajā grūtajā laikā Defo nomira māte. Par viņu nav zb nāms daudz, tomēr ir svarīgi fakti. Alisas Fo sociālais

' Britānijas karogu Jaunajā Jorkā pacēla pulkvedis Nikolzs, nikns rojālists, «kavalieris», revanša kārtā viņš Jaunajā Pasaulē demonstratīvi ne tik daudz ārējo, cik iekšējo ienaidnieku priekšā nodibināja vēl vienu Jorku.

stāvoklis bija augstāks nekā vīram, un viņa bija dzimusi angliete. Viņas tēvam, Defo vectēvam, piederēja plaša saimniecība, tāpēc viņš nebija noskaņots parlamenta pārkārtojumiem par labu, revolūcija un pilsoņu karš, redzams, viņam bija sagādājis ievērojamus zaudējumus, kā lai citādi izskaidro, ka viņš izprecināja savu meitu kādam tur tirgotājam? Vārdu sakot, no mātes puses Defo saradojies ar to ļaužu slāni, no kura cēlusies arī Šekspīra māte. Mērijas Ardenas (Šekspīra mātes) un Alisas Fo (viņas meitas uzvārds nav zināms) senči — kaut arī nav lauku skvairi, tomēr ir īsti jomeni.

«Hamletā» teikts: «Pakalpoja kā jomens.» To princis saka par rokrakstu, par prasmi skaisti rakstīt, jo rokraksts toreizējo notikumu gaitā izglāba Hamletam dzīvību: izdevās atcelt paša nāves sodu . . . Vienmēr Šekspīrs par jome-niem izteicies tikai tā, nedaudz vārdiem, bet pārliecinoši, un allaž apzīmējis viņus par noteikti pastāvīgiem, vīrišķīgiem un uzticīgiem vīriem. Kārlis Markss jomeniem devis apzīmējumu — nācijas galvenais mugurkauls.

«Jomens esmu dzimis, jomens nomiršu,» — šī replika, kas gan nepieder Šekspīram, bet atrodama kādā Šekspīra laika lugā, atstāja lielu iespaidu uz Maksimu Gorkiju, kad viņš jaunībā izlasīja šo lugu un bija pārsteigts par spēcīgo pašapziņu vienkāršajam cilvēkam, kurš lepojas ar savu likteni, Tieši ar jomeniem ir saistīts jēdziens par «veco, jautro Angliju».

Kad un kur tāda pastāvējusi? Uz to var dot noteiktu atbildi. Gandrīz vienmēr vecos laikos. Tas ir projām slīdošs, aizejošs ideāls, tas aiziet reizē ar «vecajiem, labajiem laikiem», kas labi šķiet tikai no krietna attāluma. Jau Šekspīrs skatīja vairs «vecās, jautrās Anglijas» drupas, jau Šekspīrs — pēc savas izcelsmes īstens jomens — pameta dzimto vidi un devās no laukiem uz lielu pilsētu peļņā. Bet Gulivers tos pašus «vecā kaluma vīrus» varēja redzēt tikai tad, kad Laputas gudro zemē viņam bija iespējams valdīt pār laiku un kad Gulivers viņus atsauca no pagātnes.

Ja tāda iespēja rastos arī mums, tad, virzoties atpakaļ gadsimtu pēc gadsimta, mēs, protams, neuzkavētos Di-kensa laika «vecajā, labajā Anglijā», tāpēc ka jau toreiz šāds apzīmējums bija tikai pieņemts. Vajadzētu paiet garām arī Šekspīra laikam. Un tad vēl kādus simt gadus aiz Šekspīra mēs varētu apstāties XV gadsimta vidū.

Neteiksim, ka tolaik angļiem klājās sevišķi jauki un jautri, taču tad bija atcelta dzimtbūšana, rosīgi, no tautas nākuši cilvēki reizē ar personisku brīvību bija ieguvuši zināmu rīcības brīvību un sāka dzīvot gandrīz tāpat kā «agrākie muižnieki», būdami paši sev kungi. Tos tad arī sauca par jomeniem. Un, kaut arī Anglijai tajā pašā laikā aiz jūras bija jāizcīna sīvi kari un zemes iekšienē naidojās aristokrāti, jomenu pieticīgā pārticība šķita kā paradīze zemes virsū. Viņi nebūt nevairījās no kaujām. «Uz cīņu, brašie jomeni!» (Šekspīra «Ričards III».) Un viņi apmaina arklu pret šķēpu un kalpo dzimtenei tā, kā princim Hamletam pakalpoja viņa rokraksts . . . Cīņās par dzimteni viņi nosargāja arī paši savu mazo mājas pasaulīti. Ja gribētu izdibināt jēdziena «jomens» sākotnējo nozīmi, tam visvairāk atbilstu vārds — «vietējais»: cilvēks uz sava zemes īpašuma.

«Vecās, jautrās Anglijas» relatīvie ziedu laiki turpinājās nedaudz ilgāk par pusgadsimtu. Kā tie pamazām pagaisa, to XVI gadsimta sākumā aprakstījis Tomass Mors. Cilvēkus «noēda» aitas, pienāca jauni laiki, kad zemes kopējus padzina no zemes, lai varētu izmitināt aitu barus, — strauji augošajai tekstilrūpniecībai bija vajadzīga vilna. Tomēr angļi vilnu prata apstrādāt ļoti rupji. Jēl-vilnu vajadzēja izvest uz ārzemēm, lielākoties uz Holandi un Flandriju, kur audēju amata prasme, kā mēs zinām, bija uz augsta līmeņa. Bet, kad ticības spaidi lika protestantiem pamest pierastās vietas un viņi izceļoja uz Britu salām, angļi no tā tikai ieguva: atbraucēji meistari iemācīja angļiem tik labi apstrādāt vilnu, ka gadsimtiem ilgi nodrošināja viņiem varenību un slavu. Ja Defo reizēm tika atgādināts, ka viņš īstenībā nav anglis, viņš savukārt ieteica neaizmirst, ko šīs salas iedzīvotāji ir parādā no kontinenta ieceļojušajiem viņa senčiem, atcerēties, kas bija tie, kuri palīdzēja Britānijas pamatiedzīvotājiem izvirzīties par pirmo rūpniecības valsti pasaulē , ,.

Tādu ļaužu liktenim kā Defo vai Šekspīram, kuri, ieplūstot «jaunajo» rindās, piedalās sociālā procesā, kas sagrauj viņu pašu vidi, raksturīga arī atgriezeniska virzība, tāda kā nožēlas pilna tieksme atpakaļ, «uz mājām», — mēģinot apvienot «jauno» un «aizgājušo»,

Tātad — republikas sabrukums, Restaurācija, «Tikums par vienveidību», mēris, ugunsgrēks, karš, mātes nāve. No visiem šiem satricinājumiem, kas varēja tieši vai ne-

tieši skart desmit gadus vecu zēnu, Defo saslima, un viņu veda uz dziedniecības avotiem Anglijas dienvidos, Kentas grāfistē. Drfz pēc tam tēvs, kura ziņā palika bērni un liels tirdzniecības uzņēmums, nodod zēnu pansionātā mācīties.

DEFO UN KRUZO (Mācību gadi)

Džeimss Fo vēlējās redzēt savu dēlu par «dieva tā kunga ganu». Tā jau bija pieņemts pie labiem ļaudīm: esi iedzīvojies mantā, tātad esi sagrēkojis un izpirkumam ziedo tāpat kā Abrams — dēlu: lai kalpo garīgā laukā. Turklāt — kāds cits ceļš bija protestanta — nelokāma disen-tera dēlam?

Visas izglītības lietas kontrolēja baznīca, oficiālā baznīca, tāpēc draudzes skolas un abas universitātes — Kembridžā un Oksfordā — Defo bija slēgtas. Par laimi, netālu no Londonas kāds protestants bija atvēris pansionātu. Tajā Džeimss Fo nodeva savu dēlu. Viņam tas bija paro-cigi arī tāpēc, ka turpat, Dorkingā (Sarijas grāfistē), dienvidos no Londonas, atradās muiža, ko viņš bija saņēmis mantojumā no kādas bagātas radinieces, kura, tāpat kā viņa sieva, atstāja šo grēku ieleju pēc tam, kad pāri bija gājis «nelaimju bataljons» (Šekspīra izteiciens) — mēra epidēmija, postošs ugunsgrēks un karš . . .

Apmēram četrpadsmit gadu vecumā Defo no pansionāta pārgāja uz garīgo akadēmiju, ko Londonas piepilsētā Ņūingtonā bija atvēris vēl kāds protestants. Tās dibinātājs to dēvēja par «akadēmiju», taču vēsturnieki saka — «seminārs».

Tas atrodas tieši uz ziemeļiem no Sitijas, mūsdienās jau pilsētas robežās, ar metro vai autobusu trīsdesmit četrdesmit minūšu attālumā. Ar Ņūingtonu Defo ir saistīta visa dzīve. Tajā piepilsētas daļā, kuru dēvē par Pļavu (Newington Green), viņš mācījās, turpat mēģināja atvērt pirmo no saviem neveiksmīgajiem uzņēmumiem, bet Karstajā daļā (Stoke Newington) Defo vēlāk apmetās uz dzīvi un pat uzcēla sev māju.

Viņš šeit mācījās no 1674. līdz 1679. gadam.

No Ņūingtonā pavadītajām agrīnajām dienām dažādas atbalsis var atrast viņa daiļradē. Tā, piemēram, «Kavaliera

piezīmes», — no kurienes tāda ticamība? Mēs zinām, ka Defo izmantojis grāmatas, daudz ko piedomājis pats, papildinājis ar savu izcilo fantāziju. Tomēr zinām arī to, ka ieceres pamatā viņam vienmēr bija patiesības grauds. Bet Ņūingtonā tolaik mūža pēdējos gadus pavadīja viens no pilsoņkara veterāniem, paša Kromvela tuvs cīņu biedrs, kas bija apprecējis viņa meitu, pulkvedis Čārlzs Flitvuds. Viņš bija toreizējo dienu dzīva hronika, kuru Defo centās iedzīvināt, kaut arī ar gluži cita stāstītāja muti, «Kavaliera piezīmēs». Stāstītājs šeit nav tas pats, taču jāņem vērā, ka Defo šo romānu rakstīja un iespieda tajā laikā, kad «kārtīgi» ļaudis Kromvela vārdu vispār neņēma mutē. Ja arī pieminēja, tad konservatori viņu atcerējās kā uzur-patoru, «progresisti» — kā tirānu, bet vieni un otri —• kā liekulīgu fanātiķi. Pat viņa pīšļi bija apgānīti — viņu izraka no nacionālās kapličas un iesvieda bedrē. Tomēr Defo, kā viņš pats uzsver, piemitusi laba atmiņa par vēsturiskiem notikumiem. Ar sava varoņa muti, kura stāstījums jo vairāk objektīvs, tāpēc ka pats-viņš karoja pret kromveliešiem, Defo, pieminot revolucionārās armijas vadoni, uzvandīja atmiņas laikabiedriem, kuriem Kromvela uzvaras bija ļāvušas iedzīvoties bagātībā un kuri tagad ieskatīja par labāku bailīgi neatcerēties, no kurienes tā nākusi. Vēl piebildīsim, ka Defo no savas puses nebūt nepieskaitīja Kromvelu, «dzelžaino» vadoni, pie saviem iemīļotajiem varoņiem, vienkārši — atkārtojam — viņam bija laba, jaunības dienās Ņūingtonas akadēmijā ievingrināta atmiņa.

«Bija tāda mācību iestāde,» Defo vēlāk stāstīja, «kurā pasniedzējs bija cilvēks ar gaišu galvu, viņš prata iedot saviem audzēkņiem nepieciešamās zināšanas. Viņš mācīja ar skaidru skatienu raudzīties uz lietām un tikpat skaidri izpaust savas domas. Tāpēc arī no viņa audzēkņu vidus izauga dzimtās valodas labi pratēji. Starp tiem var minēt Timotiju Kruzo, Hanutu no Jarmutas, Semjuelu Vesliju no Dortmutas, Dānieļu Defo un vēl divus trīs, kuru slava būtu varējusi rotāt arī viņu skolotāju, taču tie kļuva par mocekļiem . ..

Jā, Defo to nereti atļāvās: rakstīja par sevi bez kautrēšanās, jo paša rakstīto nemēdza parakstīt ar savu vārdu. Tomēr šīs atmiņas ir ticamas un novērtējumi objektīvi.; Vispirms jau «gaišā galva», akadēmijas dibinātājs un vadītājs, cienījamais Čārlzs Mortons patiešām bija izcila

personība. Pats viņš bija beidzis Oksfordas universitāti, bet pēc 1662. gada, disenters būdams, krita nežēlastībā, un tāpēc mācītāja vai pasniedzēja karjera oficiāli viņam bija liegta. Viņš rakstīja, savos sacerējumos atdarinādams Tomasu Moru. Viņš interesējās par dabaszinātnēm un eksaktajām zinātnēm un nebaidījās tās iekļaut savas akadēmijas programmā. Vēlāk Mortons bija spiests emigrēt uz Ameriku: Anglijā viņam tomēr nebija izdevies izvērst darbību, turklāt pret disenteru akadēmijām principā sāka iebilst ne tikai Oksfordas un Kembridžas dekāni, kuriem Mortona sākotnējie panākumi bija kā dadzis acī, bet- arī viņa paša skolnieki, to vidū Defo.

Jā, ne tikai gaišas atmiņas vien par akadēmiju glabāja Defo. Šajā iestādē bija jaušams sektantisks gars, un Defo ar to nevarēja samierināties. Tomēr viņa paaudzes absolventu vidū tiešām bija slaveni vīri, kas nepazuda no vēstures lappusēm. Semjuels Veslijs kļuva par veselas saimes ievērojamu sabiedrisku darbinieku ciltstēvu; pats viņš palika Anglijā, viņa dēls aizbrauca uz Ameriku, un viena no viņa darbības netiešajām un vēlākajām izpausmēm bija Veslija Institūtu dibināšana; tā bija ar labdarības līdzekļiem pabalstītu zinātnisku centru organizācija, tā pati, kas otrā pasaules kara laikā ļāva Amerikā strādāt Tomasam Mannam un Einšteinam. Pats Veslijs, drīzumā pārgājis oficiāli atzītajā ticībā, tūlīt izvirzījās un saņēma savā pārziņā draudzi, taču likteņa ironijas dēļ viņa avis stipri vien bija pakļāvušās disenteru ietekmei, vāji uzklausīja savu ganu un pat centās viņu visādi kompromitēt. Kaut arī atteicies no disenteru uzskatiem, Veslijs tomēr bija saglabājis gara patstāvību un dedzīgi nodevās literāram darbam, galvenokārt teoloģijas nozarē — jau kopš jaunības dienām viņš daudz bija rakstījis, turklāt ar labām sekmēm (Defo draugu pulkā vispār bija diezgan rakstītāju).

Par to, kāds mocekļu kronis bija lemts tiem trim, kurus piemin Defo, mēs vēl dzirdēsim. Patlaban svarīgi zināt to, ka Mortona akadēmijā kopā ar Defo mācījās arī kāds Kruzo, taisnība, ne jau Robinsons vārdā, bet Timotijs.

Uzvārdu Kruzo mēģināts izskaidrot citādi — ģeogrāfiskā izpratnē, atvasinātu no Kurosao salas nosaukuma, taču šāds pieņēmums nepārliecina. «Nemiera gars», kā Robinsons sevi dēvē, daudzējādā ziņā līdzīgs Defo draugiem, kuri kopā ar viņu mācījās un vēlāk ne reizi vien plecu pie pleca cīnījās pilsoņu karā. Timotijs Kruzo nomira agri,

1697. gadā, un Defo padarīja viņa vārdu nemirstīgu, piešķirdams to savam populārākajam varonim.

Tas, ka Defo ar vilšanos piemin akadēmiju, vispār ir viņam raksturīgi. Biogrāfi izdarījuši secinājumus: lai viņš ķēries pie kā ķerdamies, vēlāk arvien to nopēlis.

Tajā pašā akadēmijā Defo varēja klausīties Džonu Ben-janu — viņa vārdu mēs tagad angļu literatūras vēsturē atrodam tieši pirms Defo. Benjans, pirmais nozīmīgais puritāņu kalendāra moceklis, kā sludinātājs un rakstnieks radīja to «bargo prozu» (pēc Puškina vārdiem), vienkāršu, skaidru un tomēr ļoti izteiksmīgu, kura noderēja par paraugu «Robinsona» sacerētājam.

Džons Benjans Anglijā paveica to, ko Vācijā izdarīja Luters: viņa spalvas rakstītais «dieva vārds» kļuva cilvēcisks, visiem saprotams, ieguva, kā Fridrihs Engelss izteicies, «varena plebeju ieroča» spēku. Reformācija iezīmējās ar svētp rakstu pārtulkošanu no ļaužu vairumam nesaprotamās latīņu valodas uz nacionālajām valodām. Taču, iekams varēja sākt tulkot, vajadzēja reformēt pašu valodu, kas šādam nolūkam vēl nebija piemērota. Tāpēc Vācijā bībeles tulkojums, ko XVI gadsimta divdesmitajos gados paveica dižais Luters, noderēja par pamatu vācu literārās valodas sākumam. Šāds tulkojums savukārt tā paša gadsimta trīsdesmitajos gados radās arī Anglijā, tomēr tam nebija augsta kvalitāte un nebija tik liela ietekme uz valodu. Turklāt drīz pēc tam sākās Šekspīra laikmets, kurā poēzija sasniedza tādas virsotnes, ka proza, iedama savu attīstības ceļu, gribot negribot palika ēnā. Poēzijas spēks ietekmēja prozu, un prozaiķi, nespēdami organiski apgūt tās spēcīgo ietekmi, mākslīgi pārcēla prozas stilā dzejai raksturīgos paņēmienus. Iznākumā radās kaut kas samākslots: nepārtraukta vārdu spēle, cita aiz citas retoriskas figūras. Tāpēc revolūcijas laika publicisti, kuri, kā Markss izteicies, savos rakstos lietoja «vecās derības valodu un kaismi», panāca vienkāršību un spēku. Šo pūliņu auglis bija arī Benjana «Svētceļnieka ceļš».

Džonam Benjanam, tāpat kā dzejniekam Miltonam, Restaurācija bija laupījusi īsto vietu dzīvē. Tomēr atšķirībā no Miltona, kurš baudīja labvēlību, Benjans tika ietupināts cietumā. Būdams alvotāja dēls un revolucionārās armijas kareivis, Benjans bija pārliecināts disenters. Šis druknais, pilnasinīgais jauneklis, kaismi sludinādams dieva vārdu, tikpat dedzīgi nodevās visiem pasaulīgajiem

priekiem, kas deva iemeslu neskaitāmiem nostāstiem par viņa liekulību: sak, sludina «svētu dzivi», bet pats ... īstenībā Benjana aicinājumi dzīvot taisnprātīgu dzīvi tiešām bija savdabīgi. Tāpēc, Restaurācijai sākoties, kad oficiālā baznīca svinēja savu uzvaru, Benjanu tūlīt ietupināja aiz restēm, kur viņš pavadīja divpadsmit gadus. Tiesa gan, stāvoklis nebija tik ļauns, viņam atradās līdzjutēji, tā ka drīzumā viņš tikai vārda pēc bija «cietumnieks», taču lielākoties dzīvoja mājās, ar noteikumu neatstāt dzimto Bed-fordas pilsētu, kurā atradās cietums. Formālo apžēlošanu Benjans saņēma 1671. gadā ar karaļa lēmumu, kas bija tikpat divdomīgs kā visi Kārļa II lēmumi. Bija gan pasludināta «iecietība ticības lietās», tomēr tas nozīmēja spaidus pret protestantiem katoļu labā. Lai slēptu šo manevru īsto mērķi, karalis jau piedeva «cietumniekiem, kas izcieš sodu ticības dēļ», arī Benjanam. Tomēr pēc trim gadiem Benjans, kurš neatteicās no saviem uzskatiem^atkal tika apcietināts, taču cietumā pavadīja tikai pusgadu un šajā laikā sarakstīja «Svētceļnieka ceļu» — sacerējumu, ar kuru tika ieskaitīts klasiķos, vēl dzīvs būdams.

«Svētceļnieka ceļš», pamācoša un aizraujoša grāmata, pēc bībeles bija pirmā angļu masu lasāmviela. Vienkāršs stils, jūsmīgs stāstījums, bet īstenībā visiem saprotamas, kaut arī alegoriski izklāstītas, pēcrevolūcijas un Restaurācijas laika nelaimes — «kārdinājumu ieleja», «godkārības tirgus». Grāmatu izpirka tiem laikiem neticamā tirāžā — simttūkstoš eksemplāru desmit gados. Kad Benjans pie klausītājiem vērsās ar dzīvu vārdu, ābolam neatradās vieta, kur nokrist, kaut gan viņš oficiāli neskaitījās sludinātāja amatā un, protams, tika vajāts saskaņā ar «likumu par vienveidību», turpretī mācītāji, kas turējās pie likuma burta, sprediķoja tukšiem soliem.

Man sirdi spiež

Dziļš izmisums un šausmas, smagums šis Māc mani. Nāk jau, nāk! Ir klātu viss:

Pār pilsētu brāž liesmas, vēju šaustas,

Un oglēs, pelnos sabruks māju grausti,

Mēs bojā iesim visi, ja neattapsim to,

Kā nobēgt drošībā: bet kur? Ak posts, ak posts!

Tā Puškins dzejā atveidojis dažas lappuses no Benjana grāmatas, neatkāpjoties no ievērojamā sludinātāja gara un izklāstījuma. Ik vārds — alegorija, simbols: šī «pil-

sēta», turklāt «pusmežonīgā ieleja» — tā ir dzīves bēdu ieleja, pārpilna ar grēku, netikumu, kārdinājumiem, un, kaut arī grūti, cilvēkam tomēr jāiziet tiem cauri, pazemīgi apzinoties savu tikumisko pienākumu. Defo jaunības dienu valodā runās Robinsons, kad nosauks savu patvēruma vietu par Izmisuma Salu ...

Tomēr Defo negāja to ceļu, uz kuru viņu virzīja akadēmija. Ar Timotiju Kruzo bija citādi, tas kļuva par vienu no pazīstamākajiem protestantu sludinātājiem. Defo, tāpat kā Robinsons, kas, nepakļaudamies tēvam, kurš viņu gribēja redzēt advokāta kārtā, aizgāja jūrā, arī nogriezās no viņam sagatavotā ceļa. Kāpēc? Biogrāfi šajā jautājumā ir vienprātīgi. Aiz principa neatteikdamies no tēvu tēvu ticības, viņš īstenībā pie tās vairs neturējās. Nākamās paaudzes to neatklāja uzreiz.

Vairums laikabiedru, kuriem bija saskare ar Defo, uzskatīja viņu par disenteru, kam derētu stāvēt klusu. Tāpēc arī pirmie viņa biogrāfi, kompensējot par visiem Defo pārciestajiem spaidiem, pirmām kārtām ļāva viņam izteikties kā disenteram, citu pēc cita izrakstot no viņa sacerējumiem domas un spriedumus, un tad arī iznāca: Defo ir disenters. Vēlāk pievērsa uzmanību citiem viņa izteikumiem, un iznāca: Defo simpatizējis katoļiem. Tās ir galējības, bet vispār Defo savā dzīves karogā pirmām kārtām bija ierakstījis — Iecietību un Saprātību. Šāda nostāja ne tikai atzīst tiesības uz ikvienu ticību, bet, galvenais, kaut arī reliģija Defo apziņā bija dziļi iesakņojusies, tomēr tai tika nosacīti ierādīta blakus vieta. Arī Defo darbu varoņi rīkojas «saskaņā ar veselīgām domām», veselais saprāts palīdz viņiem saskaņot dvēseles dziņas ar konkrētiem apstākļiem, nenonākot līdz eksaltētai reliģiozitātei. Vakara lūgšanu Robinsons, paklausīdams tai pašai veselā saprāta balsij, pastiprināja ar pienācīgu porciju ruma un tabakas novārījuma maisījumu un, rītā piecēlies spirgts un vesels, ar pilnām tiesībām piedēvēja šo izdziedināšanu abu lietoto līdzekļu brīnumainajam spēkam.

Defo visu savu dzīvi ir iesaistījies reliģiskajās domstarpībās, lai tās izbeigtu, nevis lai kaut kā atrisinātu. Šos strīdus, kas skāra visas dzīves jomas, viņš uzskatīja par traucēkli, Viņš nebija nekāds katoļu piekritējs, tomēr, dzimis un audzis protestantu vidē, nebija arī protestants, kaut gan disenteru akadēmija dziļi ietekmējusi viņa apziņu.

Cīnītāji par «dieva patiesību» visā tās skaidrībā, vadošie protestanti, puritāņi tomēr laika gaitā izpelnījās liekuļu slavu. (Benjans te nav ņemams vērā, viņa sprediķi pat daudziem dedzīgiem puritāņiem nebija, saprotami.) Vispār runājot, puritānisms kļuva par svētulības sinonīmu. Mērenības sludināšanai sekoja sīkstulība. Atturība noveda pie bagātības, pie tās pašas bargi nopeltās greznības, tikai ar to starpību, ka tas vairs nebija veco laiku plašais vēriens ar pilīm un medībām, bet nauda tika skaitīta un glabāta. Alkatība un mantrausība meklēja veidu, kā izskatīties pēc tikuma. «Grēko, ja tas ir nepieciešams, bet nemeklē baudu,» — tā ironiski mēdza formulēt puritāņu liekulības pamatprincipu. «Savas dvēseles un sava kapitāla glābšana,» — tā tika novērtēta puritāņu «taisnprā-tība».

To visu puritānismā bija saskatījis jau Šekspīrs. Komēdijā «Divpadsmitā nakts» viņš parādījis puritāņa tēlu. Tur viņš uznāk — drūmais Malvolio: cēla gaita, vienkāršs tērps, bargs skatiens. Viņš vēro, lai visur valdītu pilnīga kārtība. «Ko tad mēs tagad,» viņam saka, «vairs nedrīkstam baudīt ne rūgtu, ne saldu?» Ne palīksmoties, ne pamieloties? Taču, izrādās, tikumības uzraugs pats nebūt neatsakās no dzīves priekiem, viņš ir liekulis, dusmu pūķis, to pašu arī nozīmē viņa vārds — «Ļaundabis».

Šekspīrs attēlojis nopietnu parādību smieklīgā veidā. Komēdijā tā ir pieņemts, turklāt Malvolio tipa cilvēki Šekspīra laikmetā nule tikai sāka aizstāvēt savas pozīcijas. Bet, kad mūsu gadsimtā to pašu lomu tēloja Čehova radinieks, ievērojamais aktieris Mihails Čehovs, komēdija izvērtās par traģēdiju.

Palūk, kā pēc aculiecinieka atstāsta šis Ļaundabis, puritānisma maldu sensenais rezultāts, izskatījies: «Galva turējās lepni un tomēr bija tik bezjēdzīgi ievilkta kaklā, ka šķita komiski iesprūdusi starp uzrautajiem asajiem ple-ciņiem. Melni vizītsvārki, melnas bikses un melnas zeķes .. . Šis groteskais tēls, kuru redzot nevarēja atturēties no smiekliem, atspoguļoja uzpūtību, muļķību, niecīgumu un vecišķu tieksmi iemīlēties.»

Kā redzat, sākumā nāca smiekli, taču vēlāk kļuva mazliet baismīgi. Tā vairs nebija liekulība vien, tā bija, ja tā var izteikties, «godīga» liekulība — «supermuļķība, ko nekas nespēj satricināt». Šis Malvolio tiešām bija pārliecināts, ka nevajag «ne rūgtu, ne saldu», ka tā saucamie

«dzīves prieki» ir tukša skaņa, laika nosišana, un tikpat patiesi, sapīdamies pats savos tīklos, ilgojās pēc tiem pašiem priekiem. Kad viņam atvērās acis, atmoda bija drausmīga. Ar savu «dievbijību» Malvolio nebija krāpis nevienu citu kā tikai pats sevi. «Jūs esat netaisna pret mani. Pavisam netaisna,» caur raudām skan viņa pēdējie vārdi, apmulsinādami skatītājus, kas nākuši noskatīties komēdiju, tātad pasmieties .. .

«Līdz galējībai nonācis puritānis krasi atšķīrās no pārējiem cilvēkiem,» raksta angļu vēsturnieks Makolijs, it kā apstiprinot aktiera pareizo intuīciju, «ar savu gaitu, apģērbu, uz pieres pārkritušiem matiem, drūmu svinīgumu vaigā, pret debesīm vērstu skatienu, runādams caur degunu, taču visvairāk ar īpašu runas veidu, jo katrā izdevīgā gadījumā izmanto citātus no svētajiem rakstiem . . .» Vēsturnieks liecina: «Uzdzert uz drauga veselību, medīt, spēlēt šahu, valkāt parūku un iecietinātas aproces, spēlēt klavihordu puritāņi uzskata par grēku . . . Daiļās mākslas gandrīz pilnīgi bija kritušas nežēlastībā. Ērģeļu svinīgās skaņas tika pasludinātas par māņticību. Viegla masku svētku mūzika — par netiklību. Viena daļa gleznu tika nolādētas un pielīdzinātas elku pielūgšanai, otra daļa — uzskatītas par piedauzīgām ...»

Ar teātri puritāņiem bija sevišķi bargi rēķini. Lūgumā, ko- puritāņi iesniedza parlamentam «lielā dumpja» priekšvakarā, atsevišķā punktā bija runa par teātri. Tur bija teikts: «Veselām gūzmām nāk klajā samaitājošas, bezsaturīgas un nederīgas grāmatas un brošūras, lugas un balādes ...» Varbūt tās bija nevērtīgas balādes un vājas lugas? Nē, visas pēc kārtas, arī Šekspīra sacerējumi. Tajā laikā tieši bija iznācis kārtējais pēcnāves Šekspīra darbu pilns izdevums, kas kļuva tik populārs, ka maksāja vairāk nekā bībele. Varat iedomāties, kādu ģīmi tagad rādīja protestantu lūguma sastādītāji... To iedomāties nemaz nav grūti, ja ņem vērā, ka viens no stingrākajiem «lielā dumpja» atbalstītājiem bija arīdzan nikns teātra ienaidnieks. «Izvirtības», proti, teātra izrāžu atbalstīšanā viņš nebijās apvainot pašu karalieni Elizabeti, kurai ļoti patika Šekspīra komēdijas; nenobijās ne no Džeimsa, kurš Šekspīra trupai bija piešķīris «karaliskās» nosaukumu, ne no Čārlza I, kurš vēl pirms nāves soda izpildīšanas lasīja Šekspīru. Fanātisks puritānis, ar nogrieztām ausīm, ar spīdzināšanā gūtām rētām — ne spīdzināšanas, ne mocī-

bas, ne cietumā pavadītie daudzie gadi nebija salauzuši viņa garu. Viņš izkļuva brīvībā tieši ap to laiku, kad karaļa vara bija iedragāta, palielinājusies puritāņu ietekme un teātri aizliegti un likvidēti ar tādu cilvēku pūliņiem, kāds bija viņš pats.

Pret citas ticības pārstāvjiem puritāņi izturējās tikpat neiecietīgi; kāds satīriķis laikabiedrs par puritāņu plosīšanos teicis šādus vārdus:

Tie katrā laikā gatavi Uz vietas atmaskot ķeceri,

Un Reformāciju tie tikai min,

Kad durt un cirst, un dedzināt zin.

Tā gads pēc gada, mūžudien,

Kamēr tik cilvēks elpo vien, it kā tad mūsu ticība Top cēlāka un tīrāka,

Tiem dvēs'lē melnas domas plūst Un naida straume neizžūst,

Un, palūk, šim un, palūk, tam —

Tie visiem kļūdas šķiet saredzam.

To rakstījis dzejnieks, vārdā Batlers, viņš ilgi strādāja par skolotāju kāda ietekmīga puritāņa ģimenē un visu puritāņu «taisnprātību» dabūja skatīt savām acīm. Defo viņa dzēlīgās vārsmas prata no galvas un atdarināja tās: Benjana proza izveidoja viņa stilu, viņa dzejās skanēja cauri Batlera ritmi, bet visumā pēc domas ievirzes viņš bija reizē puritānis un antipuritānis.

Ja stingri turamies pie vēsturiskiem faktiem, jāsecina, ka, angļu revolūcijai beidzofies, pēc 1660. gada, Defo dzīves laikā, puritāņi kā tādi vairs nebija sastopami, taču būtībā puritāņu garu bija pārmantojušas tās skaitliski daudzās disenteru sektas, no kurām pie vienas (pie kādas tieši — nav zināms) piederēja ari Defo.

Senais puritāņa gars viņā parādīsies, piemēram, arī attieksmē pret teātri. Jā, viņš ir noskatījies «Vētru», un tā, kaut gan pārveidota, viņu dziļi iespaidoja. Taču pienāks arī tāds bridis, kad viņš pats ierosinās teātrus slēgt. Tiesa gan, atšķirībā no tiem fanātiskajiem puritāņiem, kuri uzskatīja, ka teātrus vajag nodedzināt un aktierus nopērt ar pātagu, Defo domāja teātrus izmantot citādā, vairāk lietderīgā veidā, turpretī pašus aktierus atbrīvot no amata un izsniegt viņiem pensiju. Pensijas, pēc Defo domām, vispār der pret daudzām kaitēm. Vājprātīgajiem arī vajag

pensijas. Bet no kādiem līdzekļiem? Jāatskaita viņiem par labu no rakstnieku honorāriem. Pēc Defo domām, arī aktieru pabalstīšanai atrastos kāds avots, tikai nedrīkst ļaut viņiem demoralizēt tikumus.

Puritāņa daba viņā lauzās uz āru, tomēr sludinātājs Defo nekļuva.

Uz jautājumu, kāpēc viņš pretēji tēva gribai nav iestājies «garīgajos skolotājos», paša Defo atbildi, pēc biogrāfu domām, var atrast poēmā, kuru viņš vēlāk veltījis viena sava skolotāja piemiņai. «Kaut jel tādi. būtu puritāņi!» — to izsaka šīs dzejas rindas. Tas pirmkārt bijis atsaucīgs cilvēks. Nav pat svarīgi, Defo saka, ko šis doktors Enslijs mācījis, bet — kā viņš mācījis . . . Mācīja ar to vien, ka bija tur klāt, ar to, kāds bija pats. Vecāki cilvēki atcerējās, kā viņš izturējis visas vajāšanas pēc 1662. gada, kā 1665. un 1666. gadā, toreizējos posta un Jrēdu laikos, uzmundrinājis savu draudzi. Pat ne vairs draudzi, jo no baznīcas viņš bija padzīts un formāli nekur nevarēja noturēt dievvārdus. Viņš iedrošināja visus, kas viņā klausījās, kad, runādams zem klajām debesīm, krāsmatās, centās pārliecināt ļaudis nezaudēt ticību, cerēt, ka taisnība un laba griba svinēs uzvaru. Dievnama sienas viņam nebija vajadzīgas un pati dievkalpojuma ceremonija nebija svarīgā. Gara spēks bija tas, ko viņš nesa savā sirdī.

Tomēr visā savā mācību laikā Defo nebūs daudz dzirdējis un redzējis tādus dieva vārda sludinātājus. Visbiežāk puritāņu morālei piemita domas aprobežotība un dok-trinārisms, kas viņu nemaz nesajūsmināja. Daudz gadu vēlāk, cenšoties savu Robinsonu padarīt saprotamu tādā nozīmē, kā viņš pats saprata «Jorkas jūrnieka» grēksūdzi, Defo uzsver: tas, ka Robinsons ilgi dzīvojis tālu prom no cilvēkiem, pielīdzinoties kristiešu vientuļniekiem, nebūt nenozīmē, ka viņš būtu īpaši svētsvinīgi noskaņots. Iedomājoties vientuļniecību, grēku nožēlošanu, svinīgos solījumus — vārdu sakot, visas formalitātes, kādas tiek uzskatītas par taisnprātības pazīmēm, Defo apgalvo, ka cilvēkam ir iespējams saglabāt augstu morāli bez «cilvēka dabas varmācīgas apspiešanas».

īstenībā šāda arī bija tā nostāja, kas noteica Defo nolemtību tāpat kā Robinsonam — uz vientulību ļaužu jūrā. Konformisms reliģijas jautājumos, kas bija pieņemams pat

Šekspīram vai Defo draugam Veslijam, pašam Defo šķita nepieļaujams. Par savu ticību bija cietis viņa tēvs, un par to pašu ticību cieta arī tādi vīri kā doktors Enslijs, tāpēc arī Defo visu savu mūžu palika nesamierināms disenters, kaut gan pats arī polemizēja ar reformismu un faktiski izstājās no tā rindām.

Ir tomēr ziņas, ka tūlīt pēc akadēmijas beigšanas Defo uzsācis garīdznieka darbu, protestantisku aģitāciju, jo vairāk tāpēc, ka tolaik visur dzirdēja runas par «katolicisma draudiem».

Briesmas, ka angļu dzīvē varētu iejaukties katoļi, kā mēs jau zinām, tiešām pastāvēja, — tikai kur un cik lielā mērā? Pats Anglijas karalis bija katoļu apmaksāts aģents. Taču to zinām mēs, bet. tolaik tieši karalis caur pirkstiem raudzījās uz tiesas spriedumu trīsdesmit pieciem pavisam nevainīgiem «katoļu spiegiem», kuri bija nepatiesi apmeloti.

«Sazvērniekus», kas it kā apdraud svēto baznīcu un paša karaļa dzīvību, šķita saskatām visur, ik uz soļa, tikai ne tur, kur patiešām brieda katoļu intrigas. «Medības uz tēvzemes ienaidniekiem» iedvesmoja kāds Tituss Outss, avantūrists, kurš citu pēc citas nomainījis dažādas ticības — no galējā protestantisma līdz galējam katolicismam, proti, jezuītismam. Tomēr ar to vien Titusam nepietika. Savus sakarus ar jezuītiem viņš izmantoja, viņus pašus «atmaskojot», pie tam nepatiesi, saceldams lielu skandālu.

Vēlāk Defo savas avīzes «Apskats» lappusēs atcerējās tos laikus, kad, pēc viņa vārdiem, «cilvēku noslepkavošana naktī uz ielām nebija nekas neparasts un ikviena godīga cilvēka dzīvībai vienmēr draudēja briesmas». Nogalināts varēja būt jebkurš: gan «katoļu sazvērestības» upuris, gan tā ienaidnieks, kas saņēmis taisnīgu atmaksu. Vismaz Defo nevēlējās tapt nejauši pārsteigts un, kā pats stāsta, vienmēr nēsāja līdzi īsu bozi ar smagu uzgali, Varas darbus piedēvēja «protestantiem», bet sazvērestību — «katoļiem», taču, kurš īsti nakts melnumā laida darbā slepkavīgo ieroci un kurš saļima zem sitieniem, tas tiešām palika dievam vien zināms.

Titusa — profesionālā provokatora un viņa rokaspuišu uzkurinātā panika sasniedza tādu spriegumu, ka vientiesīgi ļautiņi bija gatavi noticēt baumām, it kā katoļu spiegi

gandrīz izjaukuši un pa daļām aiznesuši monumentu, kas Londonā uzcelts lielā ugunsgrēka piemiņai.

— Jā, bet monuments stāv vēl turpat.

— Nu, karaļa zaldāti īstajā brīdī piesteidzās un neļāva aiznest.

Tādas bija valodas, ko toreiz saklausījās Defo. Acīmredzot viņš, tolaik vēl jauns cilvēks, uzreiz neizprata, kad ir tikai runas vien un kad ir īsta sazvērestība. Par to, cik reāli viņš saprata briesmas, liecina fakts, ka viņš, spēkus netaupīdams, ķērās pie bībeles pārrakstīšanas: drošs paliek drošs, citādi, ko var zināt, atnāks katoļi un iznīcinās protestantu svētos rakstus. «Rāvos kā zirgs,» Defo paziņo. Šausmu stāsti laikam nedaudz aprima, jo, tāpat kā stāstos par Šerloku Holmsu tas vīrs, kurš, apņēmies pārrakstīt Britu enciklopēdiju, bija ticis tikai līdz burtam «B», tā arī Defo paguva pārrakstīt bībeles pirmās piecas grāmatas. Jāpiezīmē tomēr, ka Defo bažas nebija gluži bez pamata. Sazvērestība paliek sazvērestība, tomēr sakarā ar iekšējo politiku bībeles tulkojums dažbrīd iekļuva aizliegto grāmatu sarakstā, un to lasīja tikai paslepen un pārdeva zem rokas. «Un kas vēl notiks, ja atnāks paši katoļi?» Nav izslēgts, ka semināra absolvents, gatavodamies kļūt par īstu garīdznieku, dedzīgi apkaroja «ienaidniekus», kaut arī nebija īstas skaidrības, kas tie varētu būt. «Manas dzīves nelaime bija tā, ka es tiku izvirzīts šim darba laukam, un nelaime bija arī tā, ka es to pametu,» — tā Defo dialektiski izskaidroja savu likteni.

Tomēr arī akadēmijā, kurā viņš mācījās, visa programma nebūt nenoskaņoja tikai uz teoloģiju vien. Tur mācīja arī eksaktās zinātnes. Viena no grāmatām, ko Defo iepazina skolas solā, bija Ņūtona «Optika». Pēc sava tiesiskā stāvokļa un zināšanu līmeņa tikai seminārs, Mortona akadēmija nebūt nebija sliktāka par universitātēm, bet bija pat pārāka par tām, jo kurss tika atjaunots saskaņā ar jaunākā laika prasībām. Tomēr universitātes izsniegtais «zinātņu doktora» diploms ir universitātes diploms. Svif-tam tāds jau bija, viņš saucās «doktors» un visu mūžu staigāja ar paceltu galvu. Turpretī Defo vajadzēja gandrīz vai atvainoties par savu daudzpusīgo izglītību. Tā viņš, kā parasti domādams sevi pašu, bet prātodams trešajā personā, rakstīja par kādu cilvēku, kurš:

«1. Pārvalda franču valodu tikpat labi kā dzimto angļu valodu. Prot spāņu, itāļu un mazliet slāvu valodu, jo diez-

gan daudz apgrozījies starp poļiem un moskovītiem. Nedaudz prot arī portugāļu valodu, un tomēr valda uzskats, ka viņš ir — neizglītots.

2. Pietiekami apguvis zināšanas eksperimentālo zinātņu novadā, ir solīdas zinātniskas kolekcijas īpašnieks un tomēr — neizglītots.

3. Viņš ir lietpratējs ģeogrāfijā, visu pasauli pazīst. Var sniegt pārskatu par jebkuras Eiropas valsts iekārtu, dabu, upēm, galvenajām pilsētām, tirdzniecību, bez tam var šo to pastāstīt par šīs valsts vēsturi un politiskajām interesēm, un tomēr viņš ir — neizglītots.

4. Prasmīgs astronomijā, saprot visu debess ķermeņu kustību kā speciālists, un tomēr viņš ir — neizglītots.

5. Lietpratējs vēsturē, viņu, šķiet, varētu saukt par universālu vēsturnieku, jo viņš ir lasījis visus darbus vēsturē, gan tos, kas rakstīti viņa dzimtajā valodā, gan tulkotos, bet tos, kas nav tulkoti, viņš var lasīt franču vai itāļu valodā. Tomēr nē, viņš ir — neizglītots.

6. Par viņa paša dzimto zemi jāsaka — viņš taču ir tās ģeogrāfiskā karte. Viņš ir apbraukājis visu salu, daudzus tās novadus apmeklējis vairākkārt, viņš ir arī rakstījis par savu zemi, tāpēc, kad brauc uz ārzemēm, viņam nevar pārmest to grēku, ko vairumam angļu ceļotāju, kuri cenšas iepazīt svešas zemes, kad vēl nepazīst paši savējo. Un tomēr šis cilvēks ir — neizglītots.

Turpretī daudzi cilvēki, kurus uzskata par izglītotiem, nav nekur liekami. Tie ir tikai pedanti, kas atgremo grieķu un latīņu valodu. Mūsdienu izglītotos cilvēkus es uzskatu par tādiem kā mehāniķiem izglītības laukā, jo viņi atkal un atkal pārcilā vārdus un locījumus kā vecu lietu tirgotāji savu mantību. Viņi der tikai par skolotājiem: paņēmuši no skolas, ko vien varējuši, lai, skolu nepametot, tur arī nomirtu.»

Protams, daudzas no tām zināšanām, ko Defo minējis, iegūtas visā mūža gaitā, un te viņš sniedzis kopsavilkumu, taču pamats visam likts Mortona iestādē. Nav nekāds brīnums, ka pēc akadēmijas beigšanas, apguvis tur vairākas svešvalodas, filozofiju, vēsturi, ģeogrāfiju, astronomiju un pat stenogrāfiju, Defo izvēlējās praktisku darbības lauku.

Defo biogrāfi atkal ieteic pievērsties «Robinsona piedzīvojumiem», kur atrodama simboliska sakritība: Robin-sons izbrauc jūrā deviņpadsmit gadu vecumā, tikpat vecs

hi ja ari Defo, kad pieņēma lēmumu pamest sludinātāja katedru un, tāpat kā viņa tēvs, pievērsties tirdzniecībai.

Mums var iebilst, ka šo Robinsona biogrāfijas momentu esam jau simboliskā plāksnē izmantojuši, salīdzinot to ar faktiem no Anglijas vēstures. Viens otru neizslēdz. Defo simbolika ir daudzpusīga. Arī savu dzīvi viņš uzlūkoja par daļiņu no visas savas zemes vēstures. Sakritība šeit ir ne tikai vecuma ziņā, bet ari būtiska: pretodamies tēva gribai, Defo, tāpat kā Robinsons, tomēr ir gājis tēva pēdās.

JŪRAS BRAUCIENA SĀKUMS

Daudzu Šekspīra varoņu nepatikā pret vīnu («Mana galva nepanes dzeršanu,» saka, piemēram, Kasio) pavīd kaut kas autobiogrāfisks, bet Defo romānos ir personiski izbaudītas «jūras slimības» ciešanas. Sākot ar Robinsonu, Defo neaizmirsa sīki un izjusti pastāstīt par neapskaužamo izjūtu, kādu pārdzīvo cilvēks jūras šūpās. Jau iedomājoties vien par jūru, Defo pakrūtē sāka smelgt. Tomēr nekas nav līdzams: gan šķebina, gan metas nelabi, riebīgi, bet darbs paliek darbs. Viņu no jūras neatbaidīja pat pārciestās šausmas, kad bija nokļuvis korsāru nagos.

Toreiz Defo bija divdesmit četrus gadus vecs. Ar tēva protekciju viņš tika uzņemts miesnieku cunftē,' tomēr, tāpat kā tēvs, miesnieks nekad nav bijis. Džeimss Fo tirgojās ar svecēm, bet Daniels Defo gāja savu ceļu un, piedalīdamies ar savu tiesu, kopā ar brāļiem Stanklifiem uzsāka tirgoties ar visdažādākajām precēm: ar smaržām, ar vīnu, ar galantēriju, ar tabaku. Vēlāk, kad ienaidniekiem bija izdevīgi Defo pazemot, viņi saukāja to par «slkpreču tirgotāju», teica, ka viņš «tirgojies ar zeķēm un bikšturiem».

Tirgoties viņš tirgojās, taču jaunāko laiku biogrāfi pēc rūpīgiem pētījumiem izdarījuši dažus papildinājumus un ieteic ņemt vērā viņa uzņēmuma plašo vērienu. Viņš nebija ne preču iznēsātājs, ne pauninieks (kādu visbiežāk viņu attēloja nedraugi), bet gan vairumtirgotājs, kura noliktavas atradās nevis kaut kur, bet Graudu pakalnā, netālu no biržas, toreizējās Londonas tirdzniecības un finanšu centrā. Šis rajons — Coinhill — ir stipri pārvērties, tomēr pēc veciem plāniem ir pat aptuveni noteikts

Defo nekustamo īpašumu apjoms, kas bijis visai prāvs. Diezgan drīz Defo visu zaudēja, toties pat viņa parādi ļauj spriest, cik lieli sākumā bijuši viņa panākumi...

«Darīšanu cilvēks», «komersants», «tirgotājs» — šos vārdus Defo vienmēr izrunāja ar tīksmi. Pirms simt gadiem provincietis Šekspīrs piesardzīgi vēroja pilsētnieku komerciālo darbošanos, turpretī Defo, vecu vecais galvaspilsētas iedzīvotājs, appoetizēja lietišķību. Šekspīrs tiecās būt tuvāk dabai, pamedīt vai vienkārši paklaiņot pa zaļām pļavām, Defo uztverē daba — tā ir darbnīca. Viņš māca savu aprindu ļaudis ceļot, tirgoties — vārdu sakot, kārtot darījumus.

Šekspīra dienās angļi tikko bija sākuši «visas pasaules» apgūšanu, Defo laikā šis process norisinājās pilnā sparā, kļūdams par laikmeta galveno procesu. Šekspīra skatījumā — jo plašāki kļuva apvāršņi, jo mazāka pati pasaule, šis, Šekspīra vārdiem runājot, «mazais aplītis Zeme». Šekspīram pat ir sava iekšēja, pašizdomāta «ģeogrāfija», tik ierobežota, it kā visā Anglijā būtu tikai viens mežs, viena pļava un viens krodziņš, viņam pazīstams kopš jaunības dienām. Viņš tos arī pārcilāja no grāfistes uz grāfisti, tie pārceļoja no lugas lugā, apmulsinādami pētniekus, kuri pūlējās vaiga sviedros, meklēdami Vin-kotu Vindzoras apkaimē, kur savu mūžu nav bijis nekādas Vinkotas, kas atrodas turpat pie Stretfordas, no kurienes cēlies pats Šekspīrs.

Redzams, Šekspīrs nav arī bijis sevišķi sajūsmināts, ka Anglija pamazām pārtapa par Lielbritāniju. Viņa lugās visi skoti, velsieši un īri patiesībā angļiem ir sveši ļaudis. Turpretī Defo ne tikai kaimiņu grāfistes un visas Britā-nijas salas, bet pat Madagaskaras salu aprakstījis ar tādu ieinteresētību, it kā gatavotos tur atvērt savas bodes. Jā, Šekspīram jūra — tā ir vētra, nemiers, katastrofa, turpretī Defo, kaut arī juta šķebīgu dūšu pat laivā uz upes, raudzījās uz jūras klaidu kā uz diženuma un veiksmes šūpuli.

Šekspīra personāža darbības lauks pirmām kārtām ir pļavas, sviedru slacīti tīrumi, dārzs, ko iekopušas paaudžu paaudzes. No Defo varoņiem, kas spētu apdzīvot veselu pilsētu, visi lasītāji pazīst vienu pašu Robinsonu. Viņš ir pats sev dārznieks un namdaris, kaut gan tas vispār nav raksturīgi Defo varoņiem. Defo, pats būdams uzņēmējs, ar cieņu izturējās pret darba cilvēkiem, un vairums viņa

varoņu ir ne tik daudz darba cilvēki kā darīšanu ļaudis, kaut gan skaidrs, ka uzņēmums varēja plaukt tikai tad, ja strādāts tika gan ar rokām, gan ar galvu.

Šekspīra zemkopji ir spiesti, tieši spiesti pamest «dzimtās vietas» un pievērsties ne visai patīkamai nodarbei —• doties karā, turpretī Defo romānos šāda tāda ielasmeita, pat tā, savākusi savas segas un spilvenus, aizbrauc pāri jūrai cerībā uz «veiksmi», citiem vārdiem, labu peļņu: vai nav uz mata kā admirāļi Dreiks vai Dampjērs, slavenie jūras vilki!

«Septiņpadsmitā gadsimta astoņdesmitajos gados,» stāsta vēsturnieks, «īstenībā arī dzimusi buržuāziskā darīšanu pasaule.» Tieši Defo agrīnajos jaunības gados tika dibinātas vēl šobaltdien pastāvošās bankas, tirdzniecības sabiedrības, iepazīti jūras ceļi, ieviesti pasta sakari, kaš pirmām kārtām kalpoja tās pašas tirdzniecības apgrozības paātrināšanai un paplašināšanai. «Tolaik mainījās viss darījumu dzīves ritms,» saka vēsturnieks.

Lauvas tiesa no visām bagātībām, kas Angliju padarīja par «pasaulē pirmo lielvalsti», atnāca pa jūras ceļiem. Par smiekla naudu nopirkta vai citādi tālajās zemēs iegūta manta deva lielu peļņu. Un tieši iegūta, bet kādā veidā!

«Viņās dienās,» vēsturnieks atceras, «bija gandrīz neiespējami noteikt, kur beidzas darījums un sākas zādzība, vai novilkt robežu starp komerciju un jūras laupīšanu.» Cienījami naudasmaisi no Londonas Sitijas uzskatīja, ka ir izdevīgi ieguldīt naudu tīri pirātiskos pasākumos. Vai gan cilvēkus, kuri pūlas tavā labā, vajadzētu saukt par pirātiem? Tie nav pirāti, tie ir vienkārši privātuzņēmēji, turklāt drosmīgi un vispār cēlsirdīgi vīri, kas labprātīgi uzņēmušies aizstāvēt tirdzniecības kuģus pret uzbrukumiem.

Kompetenti senie vēsturnieki stāsta, ka noziedznieku pasaulē tiek ievērota sava veida subordinācija: laupītājs nepieļauj, ka tiek nosaukts par zagli. Vēsturnieki aizrāda, ka nedrīkst arī jūras laupītājus sajaukt citu ar citu: kor-sārs, protams, nav kaperis, tāpēc ka korsārs ir laupītājs, turpretī kaperis, zināms, arīdzan ir laupītājs, tikai kā uz to skatās, bet Anglijas varas iestādes skatījās caur pirkstiem uz tiem brašajiem jūrniekiem, kuri uzbruka citu valstu tirdzniecības kuģiem. Tāpēc tas pats laupītājs, izrādās, vairs nav korsārs, bet ir kaperis. Vai «jūras ērgļi». O, šie «ērgļi» kaldināja nācijas slavu, tiem piekrita valdības atbalsts kopš Šekspīra laikiem. Kas izgaisināja

spāņu Neuzvaramās Armādas spēku un slavu, kas devās meklēt Eldorado, ja ne šie drošuļi un rlkļurāv.., piedodiet, «veiksmes džentlmeņi»!

Tiesa gan, neaizstājami atklātā jūrā, uz sauszemes viņi kļuva par nastu saviem labvēļiem. Tā, piemēram, sers Volters Ralejs, Šekspīra laikabiedrs, kuru Defo uz nez kāda mums nezināma pamata uzskatīja par savu senci ģimenes līnijā un priekšteci literatūras laukā, nosēdēja aiz restēm tikpat ilgu laiku, cik bija pavadījis uz jūras. Pirmo reizi viņš devās tālajā jūras braucienā ar karaļa patenti «jebkuras barbaru zemes iekarošanai», pēdējo reizi — tieši no Tauera cietuma. Kad viņš atgriezās, Ra-leju tūdaļ gribēja notiesāt uz nāvi, taču vēlāk attapās, ka tas būtu lieki. «Ērglim» jau pirms piecpadsmit gadiem bija piespriests nāves sods, tā ka agrāko spriedumu tikai vajadzēja izpildīt.

Sers Volters, protams, būtu apvainojies, ja viņu iedomātos nosaukt par pirātu. Tikai vienu reizi grūtā brīdī viņam bija iešāvusies prātā doma, vai nevajadzētu uzsākt laupītāja dzīvi, taču šis plāns tūlīt atkrita, jo kuģa komanda sadumpojās, tāpēc ka vēlējās ātrāk braukt mājās, nevis meklēt jaunu «veiksmi». Nē, Ralejs nebūt nebija pirāts. Viņa darbības lauks bija avantūras, nevis laupīšana. Kāpēc gan būtu vajadzējis pārkāpt likumu, ja nesodīti palika un pat tika veicināti uzbrukumi tiem pašiem spāniešiem, ar kuriem jau simt gadu pastāvēja ienaids par virskundzību uz jūras, un to, ko bija iesākuši uzvarām bagātie «ērgļi», Šekspīra laikabiedri, pabeidza «vērši», Defo laikabiedri. (Iesauka Džons Buls, tas ir, Vērsis, kas angļiem kļuva par sugas vārdu, ieviesās Defo laikā. Divējādā nozīmē: vērša pastāvība, stūrgalvība, izturība un arīdzan bifšteki. Bifšteki, tāpat kā džins, arī nāca modē Defo laikā. Tad arī angļiem radās kāre pēc kadiķogu degvīna un asiņainas ceptas vēršgaļas.)

Nevis kā pirāts, bet kā kaperis, kura pienākumi pamatvilcienos sakrita ar privāttirgotāju interesēm, jūrā izgāja arī leģendārais Kids. Kaperis bija arī ne mazāk leģendārais Everijs. Aizbrauca kaperi — atgriezās pirāti. Ar laiku tā lieta iepatikās, un tad sāka laupīt uz jūras, uzbrūkot fcez izšķirības savējiem un svešiem.

Tad ej nu izspried, kurš tur ir kaperis, kurš korsārs,

Defo saprata: ja ķersi pirātus, tad kur? Kāpēc katrā ziņā uz jūras? Vai tie nav pirāti, kas pulcējas biržā? Vai tie nav īpaši pirāti, kas taisa politiku? Viņš iztēlojās fantastisku ainu: ja tie, kas vienā vai otrā veidā piekopj pirātu amatu, pēkšņi sastaptos, cik daudz necerētu paziņu tad būtu! Spriežot šādi, Defo brīdināja, lai pielūko, ka līdz ar visu pirātu izķeršanu neizbeidzas arī tirdzniecība . ..

Plaukstošā un it kā solīdā Klusā okeāna sabiedrība īstenībā bija gigantisks laupīšanas uzņēmums, salīdzinājumā ar kuru kāda Singltona «piedzīvojumi» bija tīrais nieks. «Lielceļa laupītāji bieži vien nav ne tuvu tik nežēlīgi kā spekulanti,» lasām Defo vārdus, un tā viņš varēja teikt, jo, būdams sava laika dēls, bija pieredzējis daudzus tādus gadījumus. Kaut vai tas pats Kids — viņu taču atbalstīja ministru kabinets, un pie karātavām viņš nonāca nevis par to, ka «godīga» kapera gaitas bija apmainījis pret pirāta gaitām, bet tāpēc, ka nebija salaupījis pietiekami daudz, lai varētu norēķināties ar saviem ietekmīgajiem kompanjoniem. Tirgoņi pazudināja arī kapteini Everiju, kurš, pēc nostāstiem, aplaupīts (!) un visu pamests, aiz bēdām un dusmām nomiris.

Kapteini Ķidu sodīja ar nāvi bez visiem pārējiem grēkiem arī citiem par biedināšanu. Patrāpījās Kids — notiesāja Ķidu. Prāva izvērtās tik skandaloza, ka Ķidu daudzināja vēl gadsimtiem ilgi. Taču laikabiedri zināja un tikpat labi zināja arī Defo, ka Kids ir nevainīgs kā dieva jērs salīdzinājumā ar citiem, kuriem tiešām bija izdevies pagriezt buras pretī veiksmes vējam.

— Es zināju, ka Kids ir nelietis, tomēr nebiju domājis, ka viņš ir šitāds stulbenis, — tiesnesis, nolasījis nāves spriedumu, savukārt vēl piebilda.

Iznāk, ka kapteini aizraidīja uz viņpasauli nevis par noziegumiem, bet par to, ka viņš ir viduvējs cilvēciņš. Visi zināja, ka viņš ir briesmonis, taču uzskatīja viņu par interesantu briesmoni. «Izrādījies,» — tā teikts tiesu aktīs, «ka savu līdzbiedru vidū viņš neizcēlās ne ar drosmi, ne atjautību.»

«Šitāds stulbenis!» Un kādus gan «piedzīvojumus» varēja dzirdēt no vientiesīgā Ķida, kurš sākumā, kā pienākas, bija uzraudzījis kārtību uz ūdeņiem, bet tad ceļā patrāpījās kāds tirgonis, un viņš, neatturējies no kārdinājuma, to aplaupīja, kļūdams par «jūras biedu», kaut

gan pēc tam Kidam vairs nekāda «veiksme» negadījās. Vienu vienīgu kuģi bija sagrābis leģendārais pirāts!

Būtu vajadzējis noķert un paklausīties, ko stāsta tādi vīri kā Edvards Tičs jeb Melnā Bārda vai Bartolomejs Ro-bertss, uz kura sirdsapziņas bija četri simti kuģu, taču nāves grēka neviena: viņš nesmēķēja, sīvo neņēma ne mutē un katru savu matrozi nozvērināja, ka par laulības pārkāpšanu uz kuģa, kaut vai ar cietušās piekrišanu, — nāve!

Un kur vēl pirātu zvaigznes Anniņa Bonija un Mērija Rīda, kuras ne tikai piekopa vecveco profesiju, bet bija apguvušas arī samērā jaunu amatu — pirātu amatu!

Tomēr Tičs, tas pats Melnā Bārda, dzīvs nedevās rokās, arī Bartolomeju neizdevās notvert, tāpēc kaut kādu Ķidu sākumā padarīja par grēkāzi un vēlāk pacēla leģendārā slavā. j

«Un drosmīgie romieši, kurus cienām kā paraugu, vai tie sākumā nebija viena vienīga laupītāju varza?» — tā sprieda Defo, pēc kura domām, pirāti būtu nevis jāpāraudzina, bet viņu neapvaldītajai enerģijai jādod legāla un lietderīga izpausme.

«Man gadījās šāds piedzīvojums, kad mūsu kuģi ceļā uz Roterdamu sagrāba alžīriešu laupītāji, kas uzbruka mums turpat pie Temzas grīvas, tieši pretī Harvičai,» Defo rakstīja speciālā instrukcijā tirgoņu kārtai, atcerēdamies ievērojamo notikumu no savas jaunības, laikā, ko biogrāfi attiecina uz 1683. gadu. Defo šo stāstu atkārtojis vairākkārt, atminēdamies toreiz pārdzīvotās izjūtas, tāpat kā Gēte un Tolstojs visu mūžu nav varējuši aizmirst kritienu no zirga.

Peļņu varēja skaitīt arī mājās, taču Defo bija nolēmis pats piedalīties pasākumā jeb tā saucamajā «piedzīvojumā».

Nelabums sakāpa kaklā, līdzko viņš spēra kāju uz kuģa, kas stāvēja pietauvojies Londonas piestātnē Tilberijā. Vispār, pa upi braucot, vēl bija tīri ciešami. Bet tad no redzesloka pazuda parlaments un Tauers, aiz muguras palika piepilsētas, upes krasti pašķīrās pretī jūrai. Ūdens ik brīdi mainīja savu krāsu. Jau varēja manīt tuvo jūras plašuma elpu. Matrožiem, kas pēc krastā pavadīta" «versmainas» nakts' tikko atvilkās uz kuģi, galvas tapa

skaidrākas. Pats mastei (tā jūrnieki dēvē kapteini) iznāca uz tiltiņa. Bet jaunais pasažieris tirgonis, tiklīdz kuģa krūtīs cirtās jūras banga, nolikās garšļaukus savā kajītē.

Pēc jūrnieku vērtējuma, tā pat nebija banga, tāds vēje-lis vien uzpūta, taču pasažierim šķita, ka griesti sabrūk uz galvas. Tāpēc viņš arī nekad nebija devies jūrā viņpus «līnijas», tur, uz rietumiem, kur tūlīt aiz Lizarda zemesraga, ko dēvē par Cietzemes Galu, kuģus sagaida okeāns. Okeāns paliek okeāns! Pāreja no upes rāmā līmeņa jūras plašumos, protams, ir jūtama, tomēr arī okeāna bangu vālu nevar samainīt ar jūras vilni. Tam ir cits spēks. Atlantijas okeāns sazvēros un pasviedīs augšup čaumalu ar ļaudīm, it kā parādot, kas viņus sagaida tur, aiz lielā horizonta. Pavēro un padomā, drošuli! Ja nejūties īsti drošs, labāk, kamēr krasts tuvu, atgriezies mājās .. .

Defo pietika jau ar «piemājas» jūru!

Pēkšņi kaut kas vēl baigāks par jūras šūpām izmaitāja viņu braucienu.

— Rādās, kāds kaperis, — ieraugot pretimnākošu kuģi, mierīgi pavēstīja marša matrozis, taču, ciešāk ieskatījies, iebļāvās: — Korsārs!

Tik modram novērotājam kā Defo diez vai palika nepamanīts, kā mainījās cilvēku izturēšanās panikas laikā un pēc izglābšanās. «Pienāca tāds brīdis, kad neviens ne par ko citu nedomāja, tikai par savas dzīvības glābšanu,» atzīmēs Robinsons: viņu kuģis, kuram vētras laikā bija radusies sūce, tikko nenogāja dibenā. Tomēr arī šādā sajukumā ir acis, kas cenšas visu redzēt, apziņa strādā, pūloties visu apjēgt, — tas ir pats Robinsons, kuram Defo, protams, nodevis daudzas ar paša pieredzi iegūtas izjūtas.

«Korsārs!» Vienu daļu pārņēma šausmas, citi tikai izlikās, ka bīstas no laupītājiem. Namdaris bija pilnīgi mierīgs. Namdarim, tāpat arī ārstam, pat zem melnā karoga pienākas gods un cieņa. Visasinskārīgākie rīkļurāvēji uz sagrābtajiem kuģiem neaiztika tos, kuri labi prata rīkoties ar āmuru un zāģi vai kaut ko sajēdza par dažādām zālēm. Liedami citu cilvēku asinis, pirāti saudzīgi apgājās ar to, kurš vajadzības reizē varēja nolaist asinis pašiem. «Namdaris un dakteris — lai paiet soli sānis, pārējos pāri borātam!» — šādas pavēles nereti bija dzirdamas, kad pirāti ^sagrāba kuģi.

- Pat kapteinis varēja būt diezgan mierīgs, tāpēc ka arī ctinaster, ja viņš ar īstu saimnieka roku prata arvien iegriezt kuģi izdevīgā vējā, ne korsāram, ne kaperim nebija par nastu. Pirātiem noderēja prasmīgas rokas.

Dažs labs no komandas, jāsaka tieši, nokāra degunu nevis tad, kad nokļuva gūstā, bet tad, kad krasta apsardze šo palaida brīvībā. Kam vajadzīga tāda brīvība, ja kabatā svilpo vējš? Gūsts pie pirātiem, daudziem tiešām bija brīvība. Bet, ja noķer, kādu gan tiesu gūsteknim spriedīsi? Ne jau no brīvas gribas tādu dzīvi uzsācis.

Atklāti runājot, viņi starp citām precēm veda alkoholiskus dzērienus, taču, protams, ne jau kaut kādu draņķi, kas aptumšo prātu. Viņiem palaimējās, ka vispirms viņiem uzbruka korsārs un tikai pēc tam viņus atbrīvoja sardzes fregate. Ja muitas fregate būtu viņus noķērusi pirmos, viņi nokļūtu tādā gūstā, no kura neviens nevarētu iz-, pestīt. Tad viņiem kā likuma pārkāpējiem norīkotu apsardzi, jo, kaut arī vīns, protams, nav degvīns, bet — pēc lietpratēju vērtējuma — smalks dzēriens, taču, ja muitas nodeva par preci nav nomaksāta, likuma sargātājiem alga viena — kontrabanda paliek kontrabanda. (Defo gan ar vārdiem, gan ar pamfletiem apkaroja šo sīvo nāvekli — džinu. Tiesa gan, ļaunas mēles melsa, ka visai šai polemikai ir savtīgs pamats, viņš, lūk, aģitējot pret degvīnu, tāpēc ka pats tirgojas ar vīnu.)

Uz priekiem vienai mucai izsita dibenu un pateicās atbrīvotājiem, kas pēc tam vairs tālāk nepētīja, cik mucu vēl palicis kravas telpās. Un tā kontrabandisti, kurus atpestīja no korsāriem, tagad notēloja no sātana nagiem izsprukušus svētceļniekus.

Vairākus gadus jaunais Defo pavadīja ārzemēs. «Man piedāvāja pastāvīgu vietu par tirdzniecības aģentu Ka-diksā, bet es atteicos,» viņš vēlāk rakstīja. Atteikšanās iemesls, kā arī visi viņa Eiropas apceļošanas apstākļi ir neskaidri. Zinām, ka viņš apmeklējis Franciju, Itāliju, Spāniju un Portugāli, atpakaļ braucis nevis kā Robinsons pa jūru apkārt Eiropai, bet pāri kontinentam, arī kalniem, kas viņu visu mūžu biedēja tāpat kā jūra. Sīkāk par to neko nezinām. Zinām, piemēram, ka Spānijā viņš noskatījies vēršu cīņas un šis spāniešu nacionālais izklaidēšanās veids viņam nav paticis, taču, palikdams uzticīgs savam reportiera aicinājumam, viņš pirmais angļu literatūrā aprakstījis koridu, padarīdams šo tematu tradicionālu sa-

viem spalvas brāļiem. Jauns cilvēks Parīzē, skatītājs ko-ridā un cilvēks cīņā ar stihiju — šīs literatūrā daudzkārt atainotās situācijas attiecināmas uz Defo.

Atgriezies no svešajām zemēm («kustīgs, enerģisks, jūras vējos iededzis brūns» — tādu viņu attēlo biogrāfi), Defo apprecējās. Šo faktu, kas noticis 1684. gada 1. janvārī, apliecina dokumenti. Sievas vārds — Mērija Taflija; viņas tēvs — turīgs vīntirgotājs, tas redzams no pūra, kura lielums arī precīzi zināms: trīs tūkstoši septiņi simti mārciņu, tiem laikiem vesela bagātība, kas kopā ar paša ienākumiem ļāva uzsākt darījumus ar tīri eiropeisku vērienu. Uzticami Defo palīgi kļuva sievasbrālis un māsasvīrs. Sievasbrālis bija tirgotājs, bet māsasvīrs inženieris, tā ka veikals viņiem zēla.

Precīzi tajā pašā laikā, kad ar prāviem līdzekļiem, pieredzi un plašiem darbības plāniem dzimtajā krastā izkāpj ne vairs jaunais Robinsons (1687. gada 11. jūnijā), Londonā enerģiski darbojās jaunais Defo.

«Anglijā es pārrados visiem svešs, it kā nekad nebūtu tur bijis,» — tā par savu atgriešanos dzimtenē stāsta Robinsons. Kā nu ne! Trīsdesmit piecus gadus viņš bijis projām, un tie nebija tikai trīsarpus desmita dzīves gadi vien. Robinsona prombūtnes gadi sakrīt ar konkrētu vēsturisku laikposmu. Līdz ar republikāniskās valdības sākumu Robinsons aizgāja jūrā, bet uz salas pavadīja visu «jautrā Čārlija» valdīšanas laiku. Ne vien tāpēc, ka tik ilgi bijis projām, Robinsons savā zemē jutās kā svešzemnieks: viņa laiks vēl nebija pienācis, tādiem kā viņš Anglijā zeme zem kājām vēl nebija īsti droša . . .

1685. gadā, uz nāves cisām gulēdams, Kārlis II atklāja savas kārtis un pārgāja katoļticībā. Viņa pēcnieks bija viņa brālis Džeimss II (Jēkabs), dedzīgs katolis. Un visiem angļiem, kam vien piemita veselais saprāts, kļuva skaidrs, ka viņu patstāvība apdraudēta gan no katoļu baznīcas, gan no Francijas karaļa puses. Džeimss-Jēkabs tā pārcentās visur iekārtot katoļus, ka pat pieprasīja, lai kādam bene-diktīniešu mūkam piešķir zinātnisku grādu fizikā. Tad gan visi profesori sacēlās pretī un no Kembridžas universitātes protesta balsi pacēla Ņūtons.

Tajā pašā 1685. gadā nemiernieku armiju pret karali sapulcināja Monmautas hercogs. Tā saucamais «hercogs», jo šī persona tomēr ir visai miklaina. Vēsturnieki vismaz spriež tā: lai viņš bijis kas būdams, viņam pievienojās

visi, kas vēlējās gāzt karali tirānu, karali katoli. Pirmie hercoga pusē nostājās Londonas amata mācekļi. Tās pašas armijas rindās stājās ari jaunais Defo.

Jau 1682. gadā lepnā svītā viņš redzēja šo stalto jauno cilvēku, skaistuli pašos ziedu gados, pāri trīsdesmitiem. Redzēja tur, kur viņam, pilsonim, bija izdevība iejukt augstdzimušu ļaužu pulkā, protams, zirgu sacīkstēs. Tas bija karaļa Kārļa II nelikumīgais dēls Džeimss Skots, Mon-mautas hercogs.

Vispār tieši tas nav skaidrs — likumīgais vai nelikumīgais? Viņa māte bija viena no daudzajām Kārļa II favorītēm. Taču pati karaliene palika bez bērniem, un šo karaļa ārlaulības atvasi visi uzlūkoja par varbūtēju un troņa cienīgu mantinieku. It sevišķi par viņu jūsmoja tādi kā Defo, visu novirzienu protestanti: hercogs bija audzināts stingrā puritāņu ticībā.

Karalis Kārlis' II savā laikā it kā atzina viņu, dāsnā labvēlībā deva pienācīgu izglītību, ļoti izdevīgi apprecināja, piešķīra titulu. Piemērojot Šekspīra teicienu, Monmauts, šķiet, bija «ik collā» karalis: izglītots un iecietīgs, karavīrs un sportists — vai var būt vēl labāk? Beidzot nu angļiem būs īsts valdnieks anglis. Tā cerēja daudzi. Taču, kā mēs jau zinām, Kārlis II bija marionete katoļu rokās, un tad viņš pēkšņi «apgrieza kažoku uz otru pusi». 1679. gadā provokators Outss uzkurināja antikatoliskas kaislības, Kārlis II, it kā parādot lojalitāti pret protestantiem, nosūtīja uz bendes bluķa gluži nevainīgos «sazvērniekus», bet pats tūlīt atteica dēlam protestantam nākamībā troni ar to ieganstu, ka ar viņa māti nav dzīvojis «likumīgā» laulībā, atteica par labu Džeimsam katolim.

Monmauts nu nokļuva opozīcijā, tolaik arī Defo viņu Jeraudzīja hipodromā Elsberijas tuvumā. Atstumtā stāvoklis (godpilna atstumtā!) nebūt netraucēja Monmautam ne tikai jūsmīgi noskatīties zirgos, bet arī pašam kā žokejam piedalīties sacīkstēs. Jau tādēļ vien Defo bija gatavs atzīt viņu par «Kārļa II īsto dēlu». Defo neredzēja vai negribēja redzēt ne toreiz, ne vēlāk, ka šādas dedzīgas sportiskas aizraušanās īstais iemesls bija pilnīga vienaldzība pret politisku darbību, uz ko Monmautu visiem līdzekļiem centās virzīt protestanti. Dumpīgā hercoga sakāvi Defo izskaidroja ar to, ka laikā nepienāca papildspēki. Nē, pats Mon-mauts nebija parūpējies savu karaspēku apgādāt ar iero-< iem un cilvēku rezervēm. Pretī' regulārajai karaļa armi-jai viņa ļaudis devās, apbruņojušies ar izkaptīm un pat ar rungām. No diviem īstiem virsniekiem viņa karapulkā viens nogalināja otru divkaujā, bet vienīgais muižnieks, kurš hercogu atbalstīja, kā vēlāk izrādījās, bija nodevējs. Pats Monmauts bija «varonis» tikai skata pēc, īstenība viņš bija vieglprātīgs, melīgs un pat gļēvulīgs cilvēks. Kaujas lauku viņš pameta bēgot, bet, nonācis gūstā, piespiests atteicās no savas ticības. Viņam tomēr pietika drosmes ar cieņu kāpt uz ešafota.

Viņa piekritēji dabūja smagi ciest. Vairāk nekā trīssimt cilvēkiem tūlīt piesprieda nāves sodu, uz ešafota nonāca arī tie trīs Defo skolasbiedri, kurus viņš, atcerēdamies Mortona akadēmiju, nosauca par mocekļiem. Dumpiniekus simtiem vien pārdeva verdzībā uz aizokeāna zemēm. Tiem, kurus nosūdzēja par vismazāko līdzjūtību dumpiniekiem, atņēma mantu, un šīs denunciācijas, tāpat kā izvirtības atmaskošana, kļuva par ienesīgu amatu ir pašiem sūdzētājiem, kuri saņēma krietnu atlīdzību, ir karaļa rokaspui-šieņi, kuri sev par labu varēja konfiscēt ļoti lielus īpašumus. Ja lordam prokuroram iepatikās kāda lēņu muiža, viņam vajadzēja tikai sameklēt piemērotu cilvēciņu, kurš «pēc tiesas un taisnības» apzvērētu, ka muižas īpašnieks savā mājā slēpis dumpiniekus.

«Neviens no saņemtajiem netika apžēlots,» liecina laikabiedrs. Un Defo? Vēl nesen tiesu arhīvos tika atrasts norādījums: «Sarakstos par vispārējai amnestijai pakļautajiem papildus pievienot — Defo.» Tas jau bija vēlākā periodā, kad atriebības un mantas konfiskācijas alkas bija pierimušas un vienu otru apžēloja. Bet kur viņš bija agrāk?

Viņš ir redzēts dumpinieku vidū jāšus, ar ieroci rokās. Arī pats viņš nekad nav noliedzis savu uzticību Monmau-tam. Dumpīgā hercoga kauju ar karaļa karaspēku pie Sedžmūras Defo ir aprakstījis, turklāt divas reizes, ņemot par pamatu svešus darbus. Šādi apraksti — citu autoru sacerējumu pārstāsti — Defo ražā nav retums. Izklausās pēc paradoksa, bet tā tas ir: šķietamā fantastikā viņš balstās uz patiesīgiem notikumiem vai arī pēkšņi, it kā neuzticēdamies paša iespaidiem, raksta par to, ko redzējis, taču pēc grāmatu avotiem. Tāpēc erudīti viņa biogrāfi brīdina neļauties vilinājumam tieši no viņa grāmatām izlasīt

par autora dzīvi. Gluži citādi ir dažādi netieši notēlojumi un piezīmes tā starp citu, kuras pārbaudot izrādās, ka tās saistītas ar patiesiem notikumiem.

Tāpēc par to, kā Defo piedalījies Monmauta dumpī, jāpaliek pie minējumiem. Tiešām — paldies dievam, ka Defo paglābies sveiks un vesels un nav piedzīvojis savu līdzbiedru skumjo likteni, taču — kā tas viņam izdevies un kur viņš bija slēpies?

«No hipotēzēm atturos,» teicis Defo dižais laikabiedrs Ņūtons. Zinātnieks nav spraudis robežas domas iespējām, taču laika kavēklim domātus izprātojumus vēlējies atdalīt no auglīgām hipotēzēm, viņam pašam arī ir nācies daudz ko izdomāt līdz galam un pat piegudrot klāt, jo tālaika eksperimentu dati paši par sevi vien nevarēja uzvedināt uz visaptverošiem secinājumiem par visuma likumiem.

Pēc «ticamas izdomas» receptēm, kādas izteicis pats Defo, nebūtu grūti iztēloties tādu ainu, kā pa mežu, lietum līstot, viņš auļo pretī nemiernieku karapulkam. Vēja auri, zaru šalkas, pakavu klaudzieni — visādas krāsas un vārdi mūsu rīcībā. Taču šajā gadījumā mums vajadzīgs nevis «pašapmāns», bet izpratne, kā viņam izdevās tik pārliecinoši «piekrāpt» lasītājus. Kur ir viņa drošās pašpārliecības stūrakmens?

Nu, mēs zinām, ka viņš nokļuvis pirātu rokās, to pastāsta simtiem lappušu viņa darbos par «veiksmēs džentlmeņiem». Arī par pirātiem viņš krietnu tiesu ziņu smēlies no citām grāmatām, taču kopumā visu caurvij viņa paša uzskats, kas atklāj, ka «jūras ērgļiem» vismazāk rūp jūra, pirmām kārtām tos interesē laupījuma aprēķināšana. Abor-dāžas un kaujas, kas tā sajūsmina lasītāju, kurš atrodas drošā attālumā no jūras avantūru lauka — tas viss pirātus — Defo personāžu neinteresē. Nav paredzama «veiksme»? Tad viņi pamet cīņas vietu — tie ir antipirāti, ja par viņiem spriežam pēc grāmatu romantikas kanoniem.

Bet kur gan atradās Defo, kad kauja norisa purvainā klajumā un kad Monmauts bēga? Ja tas būtu bijis tikai Defo-tirgotājs, kas iekūlies asiņainā ķezā, atbildi varētu dot mūsu pašu fantāzija. «Pārdrošs cilvēks»? Un mēs tūlīt spilgti iztēlojamies drošuli, kas nezaudē galvu karstā un bezcerīgā kaujā.

Taču mūsu priekšā ir rakstnieks, kas šo kauju aprakstījis divas reizes un abas reizes ne jau paša vārdiem. Kāpēc? Hipotētiska atbilde neko nedos, minējumi neizskaid-

ros, cik sver paša un cik — citu cilvēku izteikumi. Tāpēc, ja runājam par rakstnieku, pirmām kārtām svarīga ir tieši dzīves faktu un jaunrades savstarpējā attiecība.

Defo ir apgalvojis: «Atceros, cik daudzi cilvēki klaji izpauda savas simpātijas Monmautas hercogam, kad viņš pirmoreiz izcēlās malā, taču, ja kaut puse no viņiem, tikpat atklāti būtu pievienojušies viņam ar ieročiem rokās, viņš nebūtu cietis sakāvi Sedžmūras klajumā.» Īstenībā pastāv vispārpieņemts viedoklis: sava pasākuma neveiksmē pirmām kārtām vainojams pats Monmauts. Tomēr, ja Defo izmetis tādus tiešus apvainojumus, tad vairs neder nekādas hipotēzes, lai izspriestu tiesu starp viņu un viņa līdzdalībniekiem un noteiktu, cik liela bijusi viņa paša līdzdalība. Tāpēc jācer, ka to rādīs nākotne. Laika gaitā taču ir noskaidrojies, kas bijis viņam uzbrukušās finansiālās ķatastrofas iemesls un vai tiesa, ka viņš nodarbojies ar riskantām tirdznieciskām operācijām. Bet savā ziņā gan viens, gan otrs šis apstāklis devis atbildi uz jautājumu — kas sarakstījis «Robinsonu Kruzo».

Pēc tam kad hercogs Monmauts cieta sakāvi, cīņa pret karali Džeimsu vēl neizbeidzās. Viņš noskaņoja pret sevi arvien vairāk un vairāk angļu, burtiski, visus — no augstākajiem līdz zemākajiem slāņiem. Pēdīgi Džeimsa stāvokli satrieca uzbrukums no ārienes ar iekšējo spēku atbalstu. 1688. gadā viņu gāza paša znots, ar nāvi notiesātā karaļa Čārlza I mazdēls, Holandes princis Vilhelms Orā-nietis, kas bija apprecējis Džeimsa vecāko meitu Mēriju. Džeimss bēga, Mērija un Vilhelms (jeb Viljams) ieņēma Anglijas troni. Ar to pašu kuģi, ar kuru Anglijā bija ieradusies princese Mērija (princis Viljams izcēlās malā nedaudz agrāk, kopā ar armiju), atbrauca vēl kāds cilvēks, kuram piemita īpaša vara, prāta vara. Tas bija filozofs Džons Loks, kas tagad atgriezās no trimdas. Viņa personā tādi kā Robinsons saskatīja savu slēptāko domu un cerību paudēju.

Džons Loks, uz mata tikpat vecs kā Robinsons, dzimis, tāpat kā Defo varonis, 1632. gadā un, tāpat kā Robinsons, audzis reizē ar Anglijas buržuāzisko revolūciju.

Salīdzinājumā ar Robinsona aprindām Loks sākumā atradās tieši par vienu sociālo pakāpienu augstāk. Viņa tēvs

jau bija advokāts — šādu likteni savam dēlam loloja arī mantā iedzīvojies tirgonis Kruzo. Tāpēc, iespējams, Loks atšķirībā no Robinsona padevīgi pakļāvās tēva gribai, nevēlēdamies sev citu dzīves ceļu, tikai universitāti.

Loks bija reizē piekritējs un oponents Tomasam Hob-sam, kurš skaitījās karaļa-restauratora Kārļa II zvērināts ideologs. Šo divu ievērojamāko filozofu atšķirību parāda viņu dzīves ceļu nesakritība. Jau ar pirmajām revolūcijas vēsmām Hobss pameta Angliju un atgriezās tur tikai tad, kad valsts neaprobežots valdnieks bija kļuvis Kromvels, kaut arī republikānis, taču modrs kārtības sargs. «Cilvēks cilvēkam vilks,» Hobss mēdza teikt, domādams to «dabisko» stāvokli, ko nekontrolē «likums», nenosaka nekas cits kā tikai individuālās «intereses» un «patikas» prirtcips. Vienīgi stingrs valdnieks, pēc Hobsa domām, ir spējīgs ierobežot vispārēja egoisma trakošanu. Savu galveno darbu «Leviatāns», kurā ir attaisnota barga valsts vara un kuru tāpēc atzina gan Kromvels, gan karalis Kārlis II, viņš publicēja 1651. gadā. Šī grāmata atbilda laika garam, un tas lieku reizi apliecina, cik likumsakarīgi ir tas, ka tieši tajā gadā Robinsons, alkdams brīvu izvēli savai iniciatīvai, «izgāja jūrā».

Tiesa gan, arī pats Tomass Hobss nebaudīja diez kādu brīvību. Viņa portrets karājās karaļa kabinetā, taču publicēties viņam drīz vien aizliedza. Hobsa doma ir nežēlīgam mehānismam līdzīgs materiālisms, kurā nav atstāta ne mazākā vietiņa ne tikai reliģijai, bet arī jebkādam «gara lidojumam». Baznīcas tēvi Hobsu uzlūkoja par savu galveno ienaidnieku. Mēra epidēmiju un lielo ugunsgrēku uzskatīja par «dieva sodu», un Hobsu atzina par vainojamu šajās likstās, kuras uzsūtītas par sodu viņa sludinātajai neticībai. Kad Hobs nomira, tūlīt ar baznīcas un parlamenta vienprātīgu piekrišanu viņa sacerējumi tika svinīgi sadedzināti.

Kaut arī Kārlim II bija jādzird par savu kādreizējo audzinātāju visādi ļaunprātīgi apmelojumi, viņš nebūt neliedza Hobsam aizgādnību, jo viens punkts «hobismā» (tā-laika termins) karali pilnīgi apmierināja, proti, stingras vienpersoniskas varas attaisnojums. Taču šis punkts nebija pieņemams ne protestantu baznīcai, ne parlamentam, jo tie abi bija aicināti atraisīt rokas buržuāziskai uzņēmībai. Par šo pašu punktu citādi — ar lielāku toleranci — izteicās Loks, kurš simboliski izkāpa Anglijas krastā kopā

ar valdniekiem, kas bija pratuši atrast ar parlamentu kopēju valodu.

«Slavenā revolūcija» — tādiem skaļiem vārdiem liberālie vēsturnieki apzīmēja šo 1689. gada kompromisu. Vecās derības kaislības, kas bija iedvesmojušas «lielo dumpi», bija aizmirstas: «angļu sabiedrības buržuāziskā reorganizācija bija notikusi, Loks izkonkurēja pravieti Abakumu»[6].

Bet kāpēc gan Robinsons piedzima tieši 1632. gadā — Loka dzimšanas gadā? Nē, Lokam ar to nav tieša sakara. Defo bija lasījis filozofa darbus un citējis, kaut gan bez pēdiņām, taču filozofa biogrāfiju diez vai zināja.

Par galvenā tēla dzfttnšanas datumu Defo izvēlējies sava mīļākā varoņa — zviedru karaļa Gustava Ādolfa nāves gadu — 1632. gadā viņš krita kaujā pie Lusenas.

Bet kā tad paliek ar Loku, Orānijas princi un «slaveno revolūciju» ?_

Gustavu Ādolfu Defo uzskatīja par paraugu. «Lūk, tādiem jābūt valdniekiem!» mēdza teikt Defo gan tieši, gan netieši, pieminot zviedru karali-karavīru. Protams, viņš šo valdnieku idealizēja. Rīgu, piemēram, Gustavs Ādolfs sagrāba ar viltu, un viņa piekoptā politika angļiem nepavisam nebija izdevīga. Starp citu — zviedri visiem spēkiem centās slēgt tiešo jūras ceļu starp Krieviju un Angliju. Taču Defo, šķiet, pat ne tik daudz idealizēja kā piedeva viņam visu par to, ka zviedru karalis bija pēc pārliecības protestants, pēc dabas karavīrs un aktīvs darbonis. Tāpat vēlāk Defo vērtēs arī Pēteri I. Tiešām malacis, nav ko teikt, kaut gan šajā gadījumā Defo personiskās simpātijas nonāca pretrunā ar diplomātiskiem motīviem. Reiz viņam pat bija presē jāatvainojas Krievijas caram. Savā avīzē viņš pārāk aizrautīgi bija brīdinājis no krievu ekspansijas uz jūras, krievu sūtniecība Londonā iesniedza protestu, un Defo no ministru kabineta saņēma rājienu. Taču diplomātija paliek diplomātija, toties savā sirdi Defo Pēterim I ļoti simpatizēja. Viņam šis imperators patika ar savu nicīgo izturēšanos pret liekām ceremonijām. Turklāt. Pēteris I, kā redzams, bija darbības cilvēks, ari tas Defo valdzināja.

Ar to pašu — pirmkārt ar iejutību pret protestantiem — Defo valdzināja arī jaunais Anglijas karalis. «Vai mūsu valstī atradīsies kāds cilvēks, kurš, pie miera dodamies,

nenovēlētu laimīgu mūžu Viljamam!» gandrīz vai ar sajūsmas asarām acīs izsaucas Defo. Skaidrs, ka arī princi viņš idealizēja. Viljams, bērnībā uzaudzis pils intrigu vidū, kur mācījās neatklāt sevi, bija salts aprēķinātājs ciniķis. īr zināms, kā viņš izrēķinājās ar politiskajiem pretiniekiem. Plānveidīgi novāca pie malas un iznīcināja, turklāt visbiežāk ar citu rokām. Tomēr Viljams tiešām izdeva likumu par iecietību ticības lietās, un pat disenteri, kas allaž tika vajāti, varēja uzelpot vieglāk.

Šajā laikā Defo atkal bija redzams seglos, auļojot pretī karaļa armijai. Tolaik Defo jutās zirga arī plašākā nozīmē.

Šo laikposmu viņš vēlāk vienmēr atcerējās kā savas ('zelta dieniņas». Ja ticam viņa vārdiem, viņš kļuvis par karaļa uzticības personu. Šādu augstu draudzību biogrāfi pilnīgi nenoliedz, taču ieteic spriest par to, ievērojot distanci, kādai vajadzēja pastāvēt starp kronētu valdnieku un Sitijas tirgoni, turklāt, ja nu viņi ir bijuši draugi, kāpēc tad Defo nav taisījis žilbinošu karjeru kā jau favorīts? Šeit tad mēs redzam: Defo tuvinājies karalim nevis savas komerciālās karjeras augšupejas posmā, bet gan tās beigu posmā. Tā tas notiks ne reizi vien viņa vētrainās dzīves laikā. Iespēja iekļūt augstākajās aprindās, tomēr tikai nenozīmīgās lomās — tāds ir Defo stāvoklis atšķirībā, teiksim, no viņa galvenā laikabiedra sāncenša Svifta, kurš kādu laiku uzskatīts par nekronēto Anglijas valdnieku. «Apdāvinātības ziņā neviens taču nevarēja mēroties ar Defo,» saka biogrāfs, vēlēdamies uzsvērt to paradoksālo, reizē maznozīmīgo un augsto stāvokli, kādā atradies «Ro-binsona» autors.

«Trīspadsmit reižu kļuvu bagāts un atkal esmu nabags,» Defo par sevi izteicies kaut kad dzīves pusceļā, un tas vēl nebija galīgais kopsavilkums. Tiešām — par viņa biogrāfiju var teikt, ka viņš izdzīvojis vismaz trejādas dzīves, jo ikviena viņa darbības puse ir tik saturīga, ka tās vienas pašas pietiktu cilvēkam, kurš nodomājis veltīt savu dzīvi kādai vienai lietai: komerciālai darbībai, literatūrai vai politikai. Defo bija ķēries reizē pie visa, un tāpēc laikam viņu piemeklēja neveiksmes. Viņa spilgtā personība mudināja viņu uz neapdomīgu rīcību. Par viņu mēdza teikt: «Enerģijas fontāns,» — bet pats viņš par sevi izteicās ar Robinsona muti: «Mana galva bija pilna plāniem un pro-

jektiem, pilnīgi nerealizējamiem ar tiem līdzekļiem, kādi bija manā rīcībā.»

Sava vētru un dziņu laikmeta noslēgumā Defo būtu varējis kļūt par Londonas mēru — pat ja tie bija tikai paša Defo sapņi, tomēr tik godkārīgi plāni nevarēja rasties bez solīdiem praktiskiem panākumiem. Taču, augstu cēlies, Defo krita. Vārdu sakot, izputēja. Bankrotēja.

Par viņam uzbrukušo katastrofu atkal varam spriest pēc skaitļiem — un tāpēc pavisam noteikti. Sievas pūrs, kas ļāva Defo plaši izvērst darījumus, bija pāri par trim tūkstošiem, turpretī viņa parādi, no citas puses ņemot, liecina par nesalīdzināmi lielāku vērienu, jo tie bija apaļos skaitļos septiņpadsmit tūkstoši mārciņu.

Pēc tiesu dokumentiem ir zināms, ka sešos gados, no 1686. līdz 1692. gadam, naudas pretenzijas cits pēc cita viņam iesniedza vismaz astoņi cilvēki. Kaut arī «Robin-sona Kruzo» radītājs būtu tiesīgs sagaidīt no materiāli neieinteresētajiem pēctečiem pilnīgas simpātijas, taču biogrāfus šie fakti zināmā mērā samulsināja, jo nevar taču biīt, ka visas šīs prasības bija ļaunprātīgi izdomājumi vai radušās aiz pārpratuma. Izskatās, ka Defo tiešām dažkārt sūtījis jūrā kuģus, kas nemaz neaizbrauca, plānojis pārvadāt preces, kuru nebija, vai piesavinājies naudas līdzekļus, kas viņam nepiederēja. Ja ievērojam, ka starp tām personām, kuras viņa dēļ cieta zaudējumus un tomēr negriezās tiesā, bija viņa paša sievasmāte, jāatzīst, ka viņš bija cilvēks ar slieksmi uz lielu risku.

«Ak tad jūs lepojaties ar savu godīgumu?» vēlāk avīzē Defo atbildēja uz visiem apvainojumiem reizē. «Bet atļaujiet pavaicāt, vai jūsu sirdsapziņai kādreiz ir gadījies pārvarēt patiesu kārdinājumu? Vai jums ir nācies skatīt jūsu sievu un bērnus mirstam badā, kad tajā pašā laikā jūsu pieliekamajā stāv maize, kas jums nepieder, rokās ir nauda, kas nav jūsu? Vai ļaut viņiem aiziet bojā, bet nepieskarties svešai mantai?»

Viens biogrāfs šādās tirādēs pamatoti ieteica nevis meklēt attaisnojumu Defo rīcībai, bet uzlūkot tās par notikušā izskaidrojumu, kad pārāk smagie apstākļi viņu spieda izvēlēties starp dzīvību un godu, — un vai tādā reizē vispār ir viegli izšķirties?

Turklāt tirdzniecības operācijas ar Eiropas kontinentu vai Jauno Pasauli tolaik uz jūras ļoti apgriītināja karš ar Franciju, ko bija uzsācis Viljams III.

Taču pats galvenais iemesls bija ar merkantilismu un avantūrismu piesātinātais toreizējais laika gars, kuram Defo dedzīgi pakļāvās, kļūdams tomēr nevis par komerciālo ideju cinisku realizatoru, bet par šo ideju upuri.

No tā, cik viņa pasākumi bija dažādi un daudzveidīgi, redzams, ka viņu vadīja vienīgi aizraušanās. Ūdenslīdēju zvans un ķieģeļu ražošana, kuģu traktēšana un . .. un ... kaķi!

Ilgu laiku tika uzskatīts, ka — tas par kaķiem — ir ļauns izdomājums vai kāda maldīšanās, varbūt pat pārrakstīšanās kļūda. «Kaķus» ar lielo burtu pat mēģināja iztulkot kā mājas vai kādas pārdotavas nosaukumu, tāpēc ka angļi pēc tradīcijas dažādas būves apzīmē nevis ar numuriem, bet nosaukumiem. Tomēr ir noskaidrojies, ka šis vārds lasāms ar mazo burtu, tiešā nozīmē: muskusa kaķi (civet cats).

To bija veseli septiņdesmit — šo smirdīgo zvēriņu, kuru dziedzeru izdalījumus tolaik izmantoja parfimērijā. Defo viņus nopirka lēti Ņūingtonā no kaķu fermas īpašnieka, kurš, kā redzams, šo nozari uzskatīja par nerentablu. Defo raudzījās tālāk, bet, kā tas viņam bieži gadījās, bija mērķējis daudz par tālu, jo tobrīd kaķi pavisam nokritās cenā, un Defo, gaidīdams prāvu peļņu, bija sataisījis parādus, tā ka ar zaudējumiem likvidēja savu kaķu saimniecību.

Viņu neglāba arī ūdenslīdēju zvans. Mūsdienu izpratnē šis darinājums izskatījās drausmīgs, taču Defo laikā zvans bija lielākais sasniegums glābšanas tehnikā. To bija izgudrojis kāds zviedrs, kuram izdevās šo ierīci, kas atgādināja baznīcas zvanu, nolaist simt metru dziļumā, turklāt ar cilvēku, kurš zem metāla kupola stāvēja uz nelielas platformiņas. Spēcīgi cilvēki šajā niršanas mašīnā varēja uzturēties zem ūdens gandrīz pusstundu, un šis zvans tika izmantots preču izcelšanai no nogrimušiem kuģiem. Jūra taču bija nepārskatāma tirdzniecības kuģu kapsēta. Tomēr Defo arī šoreiz cieta neveiksmi: izrādījās, ka viņa kompanjona projekts ir tīrā fikcija, un viņam atkal radās tikai zaudējumi. Šķiet, viņu stipri bija nodarbinājusi ideja par glābšanas zvanu, jo viņš divas reizes — un atkal neveiksmīgi — ķērās pie šīs idejas īstenošanas, joprojām nespēdams samierināties, ka jāpalaiž garām tik drošs veids, kā iedzīvoties bagātībā.

Taču vissmagākos zaudējumus viņam sagādāja kuģi. 1694. gada februārī parlamentā izskatīja «lūgumu, ko

iesniedzis Daniels Fo, tirgotājs, kurš paziņoja, ka esot cietis ievērojamus materiālus zaudējumus karā ar Franciju». Runa bija par tirdzniecības kuģiem, kas nogremdēti vai saņemti gūstā. Vēlāk šādus zaudējumus atlīdzināja no valsts kasesrbet Defo bija spiests lūgt parlamentu, lai tas viņu salabina ar kreditoriem.

Ar bankrotējušiem parādniekiem toreiz rīkojās tā: ja tādu noķēra — nāves sods. Labprātīga pakļaušanās likumam solīja cietumu. No cietuma iznākušajam, protams, neviens roku nesniedza: tā arī bija sava veida nāve — darījumu aprindās.

Pirmām kārtām tas attiecās uz Defo, jo, bankrotējis ar kaķiem un zvanu, gandrīz visu naudu kuģu traktēšanai viņš bija aizņēmies. Apakšpalātā, kur sēdēja viņam līdzīgi tirgotāju kārtas cilvēki, dekrēts tika uzņemts labvēlīgi, taču lordu palāta pēc divu dienu apspriešanas projektu noraidīja. Tas galvenokārt tika darīts par spīti Viljamam III, kurš karu ar Franciju uzskatīja par savas dzīves mērķi. Turpretī angļu sabiedriskā doma tolaik dalījās divos galvenajos virzienos. Viena daļa, vecas aristokrātijas paliekas, zemes īpašnieki, Angliju gribēja redzēt kā nošķirtu valsti, vārda pilnā nozīmē kā salu. Turpretī tie, kuru īpašumā bija kuģi un preces, meklēja sakarus ar visu pārējo pasauli. Taču šie ceļi prasīja karus, lielus izdevumus, un Defo, pasaules tirdzniecības politikas entuziasts, visus kara un komerciālās ekspansijas izdevumus dabūja izbaudīt uz savas ādas. Defo drosmīgi solījās kreditoriem apmierināt viņu prasības un tiešām pēc desmit gadiem no septiņpadsmit tūkstošu lielās parādu nastas pratās segt divas trešdaļas, taču pilnīgi norēķināties nevarēja . .. Viņš joprojām nespēja atbrīvoties no parādu pinekļiem, un jebkurš nelabvēlis — tādu viņam netrūka — izdevīgā brīdī šos pinekļus savilka. Praktiski pēc tālaika likumiem Defo' jebkurā brīdī varēja izsludināt par noziedznieku un ietupināt aiz restēm.

Bankrota dēļ Defo uz visu mūžu nokļuva divdomīgā atkarības stāvoklī. Viņš bija nonācis mūžīgā kalpībā. Dažbrīd pat viņa ģimenei nebija ne jausmas, kas ar viņu noticis un kur viņš atrodas. Slepena pagrīdes dzīve bija viņam ierasts stāvoklis. Ikvienus publiskus panākumus — un panākumi viņam bija, turklāt ļoti spoži — aptumšoja un mazināja aptraipītas reputācijas cilvēka apšaubāmā popularitāte. Kaut gan tieši šajā laikā viņam izdevās atjaunot

ģimenes pievārdu «de» (1695), par ko bija paziņots pat avīzē, tomēr viņš nespēja atgūt agrāko — gan vienkāršo, toties godīgo, neapšaubāmo un cienījamo vārdu. Tieši tad viņš bija kļuvis par karaļa uzticības personu, un šī uzticēšanās noteica Defo pilnīgu atkarību no augstā patrona: tā bija pazemojoša subordinācija, kas saglabājās visu mūžu, visu viņa ilgo valsts dienesta laiku: mazais cilvēks lielajā politikā.

Jā, viņš apgalvoja, ka aizvien palicis uzticīgs saviem uzskatiem. Bet ko domāja laikabiedri? Kaut arī ārēji, tomēr visu acu priekšā viņš mainījās tik ātri un tik bieži, ka viņu noturēja vai nu par kādu citu cilvēku, vai par liekuli.

Pat mūsdienās, kad ir iespējams aptvert visu Defo mūža gājumu no viena gala līdz otram, viņa personības daudzveidīgās izpausmes aplūkot kopumā ir pagrūti.

VIENKĀRŠA VALODA

Grāmatu, kas vedina mūs interesēties par Defo biogrāfiju, viņš sarakstīja, kad tuvojās jau sestajam gadu desmitam. Bet pirms tam? Defo ir rakstījis arī pirms tam, rakstījis kopš jaunības dienām. Vēl vairāk, šķiet, ka viņš raksta joprojām, jo, gadsimtiem aizritot, atrodam arvien jaunus un jaunus viņa sacerējumus. To skaits nemitīgi aug.

Pagājušā gadsimtā bija zināmi apmēram divsimt Defo sacerējumi. Vēlāk to skaits palielinājās līdz trīssimt. Visjaunākajā bibliogrāfijā šis skaits sasniedzis jau pāri par piecsimt. «Robinsona piedzīvojumiem» šajā sarakstā ir 412, kārtas numurs.

Tomēr Defo netika uzskatīts par rakstnieku. Nē, nē! Kas tad īsti Defo ir bijis? Ja viņam vajadzētu izpildīt aptaujas lapu, tad ailē «profesija» vai «nodarbošanās veids» viņš ierakstītu nepavisam ne to, ko varam gaidīt.

Logu nddokļa iekasētājs — tāds ir Defo amats labākajos dzīves posmos. Viņš tika arī augstāk — par kasieri-rīko-tāju karaļa loterijā. Bet arī Ņūtons bija naudas kaltuves direktors. Loks — tirdzniecības palātas pārstāvis. Kāds tolaik pazīstams dramaturgs ieņēma svarīgu posteni satiksmes ceļu organizēšanā un vīnu atpirkumu izsniegšanā. «Gulivera ceļojumi» ir Svifta vienīgais darbs, par kuru viņam izmaksāja honorāru. Parasti rakstniekam nemak-

sāja, bet, tā sakot, «ņēma viņu aizgādnībā». Tāpēc dramaturgs skaitījās vīnu un ceļa resora darbinieks, un dzejnieks apgrozījās «sekretāros». Lielākoties tās bija sinekū-ras, sava veida pensija, ko izsniedza kā atlīdzību par dienestu, kuru intelektuāla darba cilvēks nemaz nepildīja.

Runājot par Defo dienestu, mēs saduramies ar papildu grūtībām. Viņš tiešām ir sarīkojis loteriju, iekasējis logu nodokli, turklāt vēl rakstījis.

Daži par viņu zināmi dati ieved mūs strupceļā. Viņš, piemēram, dodas simtiem kilometru garā ceļojumā pa Angliju, un tajā pašā laikā viņam jau uzrakstīts tūkstoš septiņsimt lappušu teksta.

Mūsdienās literāt» raksta apmēram divas līdz četras lappuses dienā. Džeks Londons bija noteicis sev katrai dienai normu — piectūkstoš ^vārdu, piecas lappuses. Kreditoru urdils, Valters Skots kādu laiku ir sacerējis gandrīz divas iespiedloksnes dienā, četrdesmit astoņas lappuses. Neviena neskubināts, tikai jaunrades iedvesmas pārņemts, Tolstojs dažkārt gada laikā sarakstīja, ieskaitot korespondences un dienasgrāmatas, apmēram sešdesmit loksnes, tas ir, tūkstoš četrsimt lappuses. Tolstoja neparastais darba ražīgums izskaidrojams, kā viņš pats uzsvēris, ar īpaši organizētu dzīves norisi «Tolstoja apkārtnē». Valteram Skotam neklājās viegli, to atceras kāds laikabiedrs, kurš pa logu vērojis, kā diendienā no rīta līdz vakaram roka ar spalvu slīd pa papīru, tieši no rīta līdz vakaram, un nekā vairāk — tikai papīrs un rakstāmspalva. Defo pat tādu iespēju nebija.

Mūždien viņš atradās pagrīdē, mūždien bija pakļauts briesmām, lielāko tiesu dzīves pavadīja ceļā . . . Bet varbūt viņš tieši ceļā ir rakstījis? Un kā vēl rakstījis! Vēstules, ziņojumus, pamfletus, ņemot vērā konkrētus apstākļus politiskajā cīņā.

Tomēr savas grāmatas viņš sarakstījis kabinetā starp citām grāmatām. To rāda citāti un dažādi izraksti. Tāpēc arī rodas iespaids, it kā Defo īstenībā būtu vairāki cilvēki, turklāt katram no šiem Defo ir sava dzīve, nesavienojama ar otra Defo dzīvi. Iedziļinājušies grāmatās, mēs redzam tipisku «kabineta jūras braucēju», kas galvenokārt kuģo pa tintes viļņiem. Aplūkojot hronoloģiskos datus, mums atklājas aktīva praktiska darbošanās, pilnīgi atbilstoša tam Defo, kurš kādā biogrāfijā nosaukts par «tirgotāju, pamfletistu un spiegu». Lai cik spraiga dzīve katram

no šiem Defo, taču nevis viens no ... bet kāds viens vienīgs Defo sarakstījis «Robinsonu Kruzo». Un, ja nebūtu «Robinsona Kruzo», mēs laikam pat nepūlētos izdibināt, kāds viņš izskatījies un kas viņš tāds ir bijis. Grūti pat noticēt, ka to paveicis viens un tas pats cilvēks.

Pieņemsim, ne vienmēr katra rakstnieka būtībā izdodas atklāt viņam vien dāvātā talanta dzirksti. Kaut ari mums pieejama dokumentācija, visas dienasgrāmatas un uzmetumi melnrakstā, tomēr radošās laboratorijas durvis aiz-cērtas mūsu priekšā visinteresantākajā bridi, kā dzejnieks izteicies, kad «pirksti sniedzas pēc spalvas, spalva pēc papīra, vēl mirklis — un .. .». Bet svarīgs ir tieši šis mirklis. Par daudziem rakstniekiem mēs tomēr zinām, kad notikusi pāreja no dzīves uz «papīru», no uzkrātā materiāla uz brīnumaino «un» . .. Defo samulsina ar to, ka viņa darbībā trūkst pārtraukuma brīžu.

Agrākie biogrāfi izlīdzējās tādējādi, ka noteica pārtraukuma brīžus viņa biogrāfijā pēc saviem ieskatiem. Iznāca šāda aina: sākumā tirgojies, pēc tam ievācis nepieciešamās ziņas un pēdīgi sēdies rakstīt... Tomēr tā tas nav bijis!

Vispār ņemot, tie labojumi, kādus jaunāka laika pētnieki izdara vecajos priekšstatos par Defo, neatstāj vairs vietu romantiskām epizodēm, kas izpušķoja viņa līdzšinējās biogrāfijas. Kā viņš no parādiem slēpies vecajā Henrija VIII laika muitnīcā, kā iepazinies ar Robinsona Kruzo prototipu, kā viņa grāmatas manuskriptu sākumā nav ņēmis pretī neviens izdevējs — nē, ar muitnīcu te nebija nekāda sakara, visticamāk, ka nebija arī nekādas sastapšanās, bet manuskripts tiešā ceļā devās uz tipogrāfijas iespiedmašīnu, turklāt ne tikai viens vien.

Tomēr atsacīšanās no leģendām nevis atvieglo, bet vēl vairāk sarežģī biogrāfa uzdevumu. Tikai rūpīga pētnieku darba rezultātā mēs, piemēram, tagad zinām, ka Tolstojs tajā laikā nav bijis Malahova kurgānā un Krasnoje Selo zirgu skriešanās sacīkstes nav redzējis, taču tāpēc dzīvo mirdzumu nav zaudējuši ne «Sevastopoles stāsti», ne attiecīgās lappuses romānā «Anna Kareņina», grūtāk tikai atklāt to avotu, kas lējis pār šiem darbiem patiesības gaismu.

Tāpat arī ar Defo: viss, ko viņš ir darījis, piepildīja visu viņa dzīvi. Pastāvīgi tirgojās, līdz mūža beigām bija saistīts ar politiskām aprindām, arī rakstīja tāpat, muguru ne-so

atliecis. Viņa monolītā personība līdz ar visām tās daudzveidīgajām izpausmēm ir visbūtiskākā problēma. Turklāt arī pats Dēto saprata, cik tas ir svarīgi. Mēs jau zinām, kādu domu pauž poēma, kuru viņš veltījis sava skolotāja piemiņai: «Tas tik bija cilvēks!» Poēma saucas — «Mirušā doktora Enslija raksturs». Arī ikviens no Defo romāniem īstenībā ir stāsts par kādu raksturu, kas atklājas it kā bez autora līdzdalības, pats no sevis. Viņam pat grūti izsekot! Autors līdz ar lasītājiem it kā nespēj vien nobrīnīties par cilvēka dabas neparastajām pārvērtības spējām, kaut gan viņš pats šo raksturu iesprūdījis stingros rāmjos.

«Mani pasaulē interesēja viss,» — šo ārkārtējo zinātkāri, kādu Defo piešķīris savam «pulkvedim Džekam» bērnībā, tieši bērnībā, biogrāfi, balstoties uz fragmentāriem, tomēr ne pretrunīgiem datiem, attiecina uz pašu autoru.

To, par kādu «vēsturnieku» viņš sevi iztēlojis, liecina viņa grāmata «Vēsturisks sakopojums», kas attiecināma uz 1682. gadu. Mums ir zināms tikai šā darba nosaukums, pati grāmata nav saglabājusies, tāpat kā gājušas zudumā trīs pārējās Defo pašas pirmās grāmatas. Lalri vēl, ka saglabājušies kaut vai nosaukumi, tāpēc ka tie tikpat plaši kā mūsdienās izdevniecību anotācijas īsumā atklāj grāmatas saturu.

Taisnība, ievērojamākais Defo bibliogrāfs ir papūlējies caurskatīt ne tikai pēc nosaukumiem vien visus piecsimt viņa sarakstītos darbus un nācis pie neiepriecinoša secinājuma, kas gan ir objektīvs, taču nepatīkams pārējiem speciālistiem Defo pētniecībā. Noskaidrojies, ka vairums lietpratēju par daudziem Defo sacerējumiem spriež tikai pēc titullapām, pēc nosaukumiem, un rezultāti ļoti bieži ir fantastiski. Protams, piecsimt sacerējumu caurskatīt ir pārāk daudz pat speciālistam, jo vairāk tāpēc, ka daži no šiem darbiem ir unikāli, saglabājušies tikai vienā eksemplārā, un pat Britu muzejā nav atrodami visi Defo darbi. Pilnīgākais avīzes «Apskats» komplekts, piemēram, atrodas aizokeāna zemē, Amerikā, tā ka visu Defo izlasīt var, tikai veicot Robinsona Kruzo cienīgu ceļojumu.

Vispār, ja ir runa par Defo, nepārspējamo literāro mistifikāciju meistaru, vienmēr jābūt piesardzīgiem. Gluži nopietns virsraksts viņam tekstā ironiski tiek apspēlēts, tātad arī nozīmē gluži ko citu, kā varētu domāt pirmajā

bridi. Viņa avīze «Apskats», ja spriež tikai pēc virsraksta, veltīta «Francijas lietām», taču īstenībā ar «Franciju» jāsaprot Anglija.

«Vēsturisks sakopojums jeb dažādu autoru izteikumu krājums» — tā saucas kāds- Defo darbs, un, kaut ari mēs nezinām, kas tie ir par izteikumiem un kas tie ir par autoriem, tomēr virsraksts liecina, ka Defo rīkojies saskaņā ar laika garu, kad šādi krājumi bija populāri. Tikai no šādiem foliantiem, ko sakopojuši rosīgi antikvāri, līdz mūsdienām nonākušas ziņas par Šekspīru. Viņu darbam bija liela nozīme pārejas laikmetā, kad notika visu vērtību stingra pārvērtēšana, un, ja vieniem Šekspīrs bija dārgāks par bībeli, tad, pēc citu domām, viņa darbi nolādami un sadedzināmi. Šādu krājumu mērķis ir vismaz saglabāt «saites starp laikmetiem». Nesāksim fantazēt, ko tad īsti literārajā mantojumā Defo ir gribējis sasaistīt. Mums ir svarīgi gūt pārliecību par to, cik agri, īstenībā jau no literāro gaitu paša sākuma, Defo pievērsies «dokumentalitā-tei», kas principā arī noVeda viņu pie jūrnieka «dzīves stāsta», kuru it kā «sarakstījis viņš pats». Arī Defo pārējās idejas, paņēmieni un intereses izveidojušās jau itin agri, pamazām.

Britu muzejā ir kāda relikvija: Defo piezīmju grāmatiņa no jaunības dienām ar viņa paša dzejoļiem un sprediķiem, ko viņš noklausījies akadēmijā un pierakstījis vārdu pa vārdam (kā redzams, viņam te palīdzēja zināšanas steno-grāfijā). Atklājas, ka paši pirmie viņa mēģinājumi bija rīmes, tieši rīmes, tā saucamās «Pārdomas» (1681), diezgan stīvas un neveiklas, tāpat kā, starp citu, visi viņa dzejoli.

Vēlākā laikā viņš rakstīja daudz dzejoļu: skaita ziņā vairāk nekā Miltons. Defo gribēja sevi apliecināt tieši par dzejnieku. Uz to viņu pamudināja ne tikai literāra godkāre vien. Tajos laikos no visiem literātiem vienīgi dzejnieki varēja cerēt-uz privileģētu stāvokli, to viņam rādīja piemērs ar Miltonu. Tā pēc katras lielākas veiksmes, kad viņam tika pievērsta uzmanība, Defo centās iestāstīt publikai, ka viņš ir dzejnieks: viņš atkārtoti izdod agrākos dzejoļus vai raksta jaunus. Viss velti! Publika gaida no viņa kaut ko citu.

Taisnība, viņa lielākais triumfs bija poēma, taču tā izpelnījās ievērību nevis kā dzejas darbs, bet kā aktuāls, asprātīgs, kaut arī sarīmēts pamflets. Dzejas rokasgrāmatā,

kas izdota 1723. gadā, kad «Robinsona Kruzo» popularitāte bija ļoti liela, par «Dānieļu De Fo kungu» teikts tā:

«Šis autors agrāk bija sikpreču tirgotājs, bet ar laiku kļuva viens no mūsu gadsimta drosmīgākajiem pamfletistiem. Zināmi dzīves apstākļi un nosliece veicināja viņa pievēršanos poēzijai, un rezultātā viņš publicējis divus dzejas darbus, kas izpelnījās daudzu piekrišanu, un proti:

1. «Tīrasinīgais anglis» — dzēlīga satīra, kas izpārdota daudz eksemplāros. Taču tās stils lielākoties zemā līmenī.

2. «Dievišķās tiesības» — liela apjoma poēma.»

Ja ņemam vērā, ka rokasgrāmatas sastādītājs, kā pats izteicies, ziņas saņēmis no pašiem autoriem, un Defo izdevīgā brīdī nav skopojies ar pašslavinājumiem, jāsaka, pateikts ir maz, teiksim, pavisam maz. Kritisko novērtējumu, šķiet, pievienojis redaktors.

Arī pamfletus viņš rakstīja jau pašā sākumā, turklāt tie radīja viņam raksturīgo nostāju, ko viņš paturēja līdz mūža beigām.

«Tolaik es pirmoreiz nepiekritu vispārības viedoklim,» Defo stāstīja, atceroties vienu no saviem trim agrīnajiem mūsdienās nepazīstamajiem publicistiskajiem mēģinājumiem. «Kaut gan biju gados jauns, turklāt kā autors pavisam jauns, es sacēlos pretī un rakstīju, nerēķinoties ne ar ko, un tādēļ, godīgi sakot, manu sacerējumu uzņēma diezgan slikti.»

Šis pamflets «Pret turkiem» bija sarakstīts 1683. gadā, un, kaut arī izlasīt to mēs vairs nevaram, būtība ir skaidra — «pret», protams, vēl nebūt nenozīmē, ka Defo tiešām rakstījis pret turkiem. Vai viņš ir pret kādu vai par kādu — tas uzreiz nemaz nav skaidrs, pat tad, ja mūsu priekšā ir viss teksts, bet situācija taču bija sarežģīta: turku sultāns, naidojoties ar katoļiem, atbalstīja protestantus, it īpaši ungāru protestantus, — tāpēc Defo ieņemto pozīciju cenšas izgaismot ungāru vēsturnieki, lai noskaidrotu, kurā pusē īsti pieslējies Defo .. .

Vārdu sakot, divdesmit viena gada, divdesmit trīs gadu vecumā, literārajai debijai parastajā laikā, sevi ir pieteicis ari Defo, — taču kā tas tiek darīts? Viņš sapņoja gūt lau-rus kā politisks darbonis, bet izpelnījās kašķīga žurnālista reputāciju.

Pats svarīgākais, ko mums rāda Defo pirmie mēģinājumi literatūrā, gan tie, kuri zināmi tikai pēc nosaukuma, gan tie, kurus varam izlasīt, — ir tās rindas un lappuses, kas

ievietotas «Robinsona piedzīvojumos». Jā, gadsimta ceturksni pirms ievērojamās grāmatas iznākšanas Defo ir jau to iecerējis. Protams, priekšā vēl garš ceļš, arī viņa spalva tiks pārveidota, tā pārveidos sauso faktu materiālu, ka tas pamazām sāks atgādināt «īstas ceļojuma piezīmes», tomēr jau ar pirmajiem jaunrades soļiem viņš attīsta savu loloto ieceri. . . Šāda atziņa mums ļoti noderēs, kad būsim tikuši līdz «Robinsona piedzīvojumiem» un mēģināsim izprast, kā divu mēnešu laikā varēja rasties grāmata, kas dzīvo gadsimtiem ilgi.

«Robinsons» tapa ātri, romānu, kas dzīvo jau trešo gadu-simtu, Defo sarakstīja ļoti veikli, taču ieceri bija lolojis trīs gadu desmitus, tāpat arī ilgajā un sīvajā literārajā darbā bija krietni iestrādāta roka. Kas tad viņam — četrsimt vienpadsmit nosaukumu autoram — ko neuzrakstīt divos mēnešos trīssimt lappušu biezu grāmatu! Tikai nelielu brīvu brīdi, tad — spalva, papīrs, mirklis — un . .. Mirklis, ko briedinājusi visa dzīve.

Daudz ko iemācījās Defo, strādādams avīzē. 1690. gadā šo avīzi sāka izdot viņa draugs Džons Dantons, doktora Enslija znots, tā paša Enslija, kura cēlo raksturu Defo iemūžināja savā pirmajā poēmā.

Doktoram Enslijam, Sv. Džailsa baznīcas vikāram, kurš ar 1662. gada likumu tika padzīts no savas draudzes, auga trīs meitas. Bija nolemts, ka trīs draugi —r Veslijs, Dantons un Defo —- saradosies ar savu iedvesmotāju. Veslijs un Dantons. šo norunu izpildīja, Defo nez kādu iemeslu dēļ izvairījās. Tomēr draudzība starp viņiem, par spīti domstarpībām un asumiem, turpinājās. Turklāt visu mūžu: ar Dantonu Defo saistās ne tikai pirmais, bet arī viens no pēdējiem viņa rakstniecības pasākumiem.

Ja aprakstīsim Dantonu, minot viņa galvenās īpašības un nenosaucot vārdu, rodas iespaids: tas taču Defo! Jā, Defo priekštecis, vecākais laikabiedrs un draugs, kuram bija liela ietekme uz Defo. Tikai Dantons nav mācījies Ņūingtonā, viņš cēlies no vecas universitātes mācītāju dzimtas. Praktiskajā dzīvē viņš bija izdevējs un literāts, un atšķirībā no Defo, kurš sadalīja savu laiku un enerģiju starp literatūru un dažāda veida komerciālu darbību, E)an-tons pilnīgi nodevās grāmatniecībai, tas bija gan viņa aicinājums, gan arī savukārt darbības lauks. Pats rakstīja,

pats ari drukāja, protams, ne tikai savus darbus vien. Dantons teica, ka esot izdevis astoņsimt grāmatu. Iekrāvis visas savas grāmatas kuģi, viņš devās uz Ameriku. «Ātrāk man nebija miera,» Dantons izteicās, «līdz realizēju ideju, kas mani bija pārņēmusi.» Projekti', kā arī literāras mistifikācijas — tā bija viņa stihija.

Reiz, atgriezies Anglijā, Dantons, pastaigājoties ar draugu, ieplāja sev pa pieri un izsaucās: «Jautājumi un atbildes!» Šķiet, kas tur sevišķs: tagad mēs tādus atrodam katrā avīzē un katrā žurnālā. Taču ideja «Jautā — mēs atbildēsim» Džonam Dantonam pirmajam ienāca prātā.

Tā viņš nodibināja avīzi, kura saucās «Atēnu Merkurs». Kāpēc tā? Izskaidrojumu Dantons, kā tolaik bija parasts, lika meklēt bibelē, kur Apustuļu darbos teikts, ka atēnieši labprāt klausījušies visu jauno, interesanto . .. «Kazuis-tiska avīze» — tāds bija šā izdevuma apakšvirsraksts, un tajā, kā pats Dantons izteicās, piedalījās «gadsimta izcilie prāti».

Panākumi bija milzīgi. Vēstuļu plūdi arvien pieauga. Turklāt draugi kazuisti arī paši sacerēja vēstules, uz kurām paši arī atbildēja.

Avīzē aplūkotas šādas zinību nozares:

Politika

Taktika

Ekonomika

Kriptika

Apokaliptika

Skeptiķa

Pneimatika

Poētika

Matemātika

Sofistika

Pragmatiķa

Dogmatika

«Gadsimta izcilie prāti» paši uzjautrinājās, bet lasītājiem solīja (ko rāda pats nosaukums) visu labāko: pēdējos jaunumus, ko garantēja Merkura — dievu kurjera vārds; gara barību, jo Atēnas ir gudrības šūpulis; un visu to «ka-zuistiskā», citiem vārdiem, smalki intelektuālā formā. Avīze bija paredzēta, kā mēs tagad teiktu, masām, to lasīja zinātkāri un reizē vientiesīgi ļautiņi, taču pamatvilcienos tā bija īsta, kaut arī savā veidā godīga krāpšana.

«Kā vīriem jāizturas pret sievām?», «Vai karalieni drīkst saukt par «kundzi»?», «Vai pastardienā melnādainie cilvēki piecelsies no miroņiem?» — tādi bija jautājumi, kas spēja nopietni ieinteresēt «Atēnu Merkura» lasītājus. Defo deva asprātīgas un interesantas atbildes, daudz labākas, nekā šādas «problēmas» bija vērtas.

Šeit viņš uzsaka ar lasītājiem spēli — vieglu un saturīgu, vienkāršu un nopietnu, kas vēlāk tiks klasiski īstenota jūrnieka «Piedzīvojumos», kurus it kā aprakstījis viņš «pats».

_ Tāpat kā Defo nav bijis Dienvidamerikā vai Ziemeļpolā, tā, jādomā, nav arī bijis pirms visiem nolemtā laika viņpasaulē, taču elles mocības vai paradīzes svētlaimi viņš ar_ saviem lasītājiem pārrunāja, pēc paša vārdiem, «kā mājās», ar īsta zinātāja nopietnību, ar pieredzējuša cilvēka tiesībām. Iedziļinājās katrā tematā, it sīki aplūkoja katru lietu, kaut gan, protams, «detaļas» un «pamatīgums» — tas viss bija šķietams, veikli izdomāts. Nopietni viņu interesēja tikai viens, tas, ko lasītājs nemaz nepamanīja, kas bija spēles aizkulišu noslēpums: kā padarīt nepārspējami pievilcīgu šo ēsmu, uz kuru publika uzķersies un norīs, pat āķi nesajūtot?

Tajā pašā avīzē Defo strādāja plecu pie pleca ar saviem galvenajiem sāncenšiem — ļaunvēļiem nākotnē. Visi kopā viņi lietoja vienus un tos pašus paņēmienus «miglas pūšanai». Bet vēlāk, kad cīņa literārajā laukā viņus izšķīra, šie divi mēģināja iznīcināt Defo, pierādot, ka viņš visu sagudrojis. Mēģinājums neizdevās, uzbrukuma ieroči nekur nederēja — atšķirīgu iemeslu dēļ. Arī atmaskotāji paši nebija mērāmi ar vienu olekti.

Viens no viņiem — kāds Čārlzs Gildons — bija savā laikā pazīstams literāts, bet izzudis no nākamo paaudžu atmiņas, pēc tam kad cīniņā ar Defo cieta principiālu sakāvi. Viņš centās atklāt Defo «melus», tāpat kā var «atmaskot» pīrāgu, kuru mēs tikpat apēdīsim, pat zinot, ka mīkla nav sagatavota pēc priekšrakstiem. Protams, apēdīsim, ja pīrāgs ir garšīgs. Svarīga taču garša, nevis cepšanas recepte.

Otram ļaunvēlim rekomendācija ir lieka. Viņu jau esam pieminējuši, turklāt viņu tikpat visi pazīst ne sliktāk par Defo. Tas ir Svifts*. Par «Merkura» līdzstrādnieku viņš kļuva vēlāk nekā Defo un tur arī kaut ko bija apguvis. It īpaši pašu galveno, ko pats lika lietā visu mūžu, — prasmi «pūst acīs miglu» lasītājam, novirzot viņa uzmanību ar vietā un nevietā klāstītiem sīkumiem.

īstenībā arī Svifts cīņā ar Defo cieta neveiksmi, vienīgi rezultāts bija citāds, paradoksāls un triumfāls. Robinsonu atmaskot viņam neizdevās, izdevās tikai radīt Guliveru, tikpat ticamu un pārliecinošu tēlu.

Tātad izdomātā «ticamība» nebija satricināma, ja jau to nespēja sagraut ne tiešs uzbrukums, ne izgudrēm sāktais mēģinājums izputināt visu pa drusciņai vien.

«Atēnu Merkuram» nebija ilgs mūžs, ari Defo nebija ilgi tā līdzstrādnieks. Tolaik, trīsdesmit gadu vecumā, viņš vēl tikcļi izraudzījās savu ceļu. Viņš sevi loloja godkārīgus nodomus izvirzīties ietekmīgu politisku darboņu pulkā. Viņu varēja redzēt blakus pašam karalim, kad cieši, zirgs pie zirga, viņš pavadīja Viljamu III ceļā uz Īriju.

Tur, kaujā Boinas upes krastos (1690. gada vasarā), izšķīrās jautājums protestantiskajai valdībai par labu, kuru visiem spēkiem atbalstīja Defo.

Savu karali, karali-protestantu, Defo atbalstīja ar vārdiem un ar darbiem. Viljama nākšanu pie varas viņš sveica ar «Pārdomām par notikušo dižo revolūciju». Viņš centās visur, kur vien iespējams, būt blakus karalim. Starp citu, ceļā uz Boinas upi viņš to pameta pusceļā un kaujā tieši nepiedalījās.

No piedalīšanās karā Defo atrāva saimnieciska un tirdznieciska rakstura rūpes, viņa bankrots, kaut gan komerciālo pasākumu sabrukums Defo neiznīcināja. «Viņam bija draugi, bez šaubām, viņam bija ļoti ietekmīgi draugi,» apgalvo vislietpratīgākie mūsdienu biogrāfi. Tā tas acīmredzot arī bija: vēlāk taču, kad tādu draugu vairs nebija, kādā alā viņam nācās nolīst! Bet šobrīd, kaut arī nebija iespējams atņemt viņam parādu slogu (pats karalis iekšzemes karu dēļ bija iestidzis parādos), viņam piedāvāja pārstāvniecību ārzemēs, no kā viņš pats atteicās, 1695.— 1696. gadā Defo iecēla par nodokļu ievācēju un pēdīgi par loterijas organizētāju.

«Providence,» Defo atceras, pēc tālaika paraduma piedēvējot augstākajiem spēkiem varu virzīt notikumus uz grēcīgās zemes, «mudināja mani atteikties no visizdevīgākajiem piedāvājumiem, ja tie bija saistīti ar manu aizbraukšanu uz ārzemēm, toties saveda mani kopā ar izcilākajiem cilvēkiem valstī, lai meklētu valdībai ceļus un iespējas, kā tikt pie līdzekļiem, ja izceltos jauns karš. Kādu laiku pēc tam bez jebkādas līdzdalības no manas puses es, atrazdamies tālu no Londonas, tiku iecelts par logu nodokļa iekasētāju un biju šajā amatā, kamēr to likvidēja.»

Logu nodoklis bija līdzīgs kādreiz senajps laikos Krievijā ieviestajam «krāsns nodoklim», proti, īpaša veida ienākumu nodoklis. Loterija turpretī bija jaunums, pa daļai paša Defo ierosināts, ar viņa rekomendācijām un padomiem, kurus viņš jau iztirzājis «Esejā par projektiem».

Tāpat kā dažādie antīkie krājumi, projektu sastādīšana tolaik bija izvērtusies par sērgu, kā daudzi atzīst — neauglīgu un bīstamu sērgu. Svifts, kā zināms, lika savam Guliveram izglītotajā Laputas valstī apmeklēt projektu gudrotāju akadēmiju, kur gudras galvas noņēmās ar saules gaismas izvilkšanu no gurķiem, barības vielu atdalīšanu no ekskrementiem un līdzīgiem «derīgiem» jaunievedumiem.

Projektu gudrotājus Svifts aprakstījis satriecoši smieklīgi, taču laiks pasmējies arī par Sviftu. Tas, kas viņam šķita absurda kalngals, tālākajā nākotnē ir kļuvis par īstenību. Pat mājas sāk celt tā, kā ar savu dzēlīgo satīras spalvu Svifts aprakstījis laputiešu celtniecību, — no jumta. Tomēr, ja mums būtu bijusi izdevība dižajam satīriķim norādīt uz viņa kļūmēm, viņš, jādomā, parādā nebūtu palicis, atsaukdamies tieši uz laika ietekmi. Viņš taču laputie-šiern pārmeta galvenokārt to, ka viņi blenž uz debesīm, neskatīdamies, kas notiek turpat pie kājām. Risinot ārkārtīgi sarežģītus jautājumus ģeometrijā, viņi nespēj taisni uzcelt paši savu māju sienas.

Puritāņi, noliegdami teātri, vajāja nevis nožēlojamos skatuves darbarūķus, bet pašu Šekspīru, arī Svifts kritizēja sava laika zinātni ne jau par maldiem un muļķību. Mērķēts tika uz Ņūtonu, un, protams, viņš izsmēja arī tādus labprātīgus izgudrotājus kā Defo, bet. kādu tiesu par viņiem spriedusi vēsture?

Lasot Defo «Eseju par projektiem», kas iznākusi 1697. gadā, un mēģinot savienot toreizējā laikabiedra viedokli ar mūsējo, rodas divējāds un pat trejāds iespaids.

Pirmais iespaids: nekas sevišķs. Ieteikts ierīkot ceļus, veicināt tirdzniecību, neliegt izglītību sievietēm, ņemt valsts pārziņā slimnīcas, izmaksāt pensijas un ieviest sociālo apdrošināšanu, vārdu sakot, viss ir tā, kā tam pēc mūsu ieskāta jābūt. Bet te nu ir tas āķis, ka — pēc mūsu ieskata, turpretī tolaik likās visai apšaubāms, vai tirgotājiem vajadzīgi ceļi un sievietēm izglītība — un uz kā rēķina ārstēt ļaudis?

Tiklīdz esam atskatījušies uz toreizējo laiku, rodas otrs iespaids: tas taču ir drosmīgi! Patiešām — Defo spriež kā «jaunāko laiku cilvēks», gluži mūsdienīgi.

Un vēl trešais iespaids — no astoņpadsmitā gadsimta viedokļa: ko nu par ceļiem, ja nav ar ko braukt, ja zirgi un ekipāžas neiedomājami dārgi! Un kas un kur lai brauktu, ja katra grāfiste, katra pilsēta un katrs ciems vēl dzīvo noslēgti kā viduslaikos, kā valsts valstī un ļoti labi spēj iztikt ar sevi vien? Pašiem savas aitas, savs viskijs, pat tabaka pašiem sava, — kāda tad var būt tirdzniecība? Lai tabaku nesētu, bet pirktu no Amerikas ievesto, vietējo iedzīvotāju ietekmēšanai lietoja vēl stingrākus līdzekļus nekā pret vergiem, kas strādāja aizokeāna zemju plantācijās, kur tabaka auga. Bet, runājot par sieviešu izglītību, jāsaka tieši — līdz tam vēl tālu: uz laukiem taču vēl dedzināja raganas!

Interesants ir vēl, ja vēlaties, ceturtais, jaunāko ekonomistu iespaids; tie, lasot Defo projektus, konstatē, ka viņš, iedams savam laikmetam pa priekšu, dažkārt gluži negaidot paliek iepakaļ. Tāpat kā cilvēki, kas izvirza drosmīgas domas, neorientēdamies specialitātē, Defo dažbrīd pat nezina, ka viņa izvirzītie jautājumi jau ir atrisināti.

Visbeidzot, tāpat kā daudzi «pravieši» un «dzīves skolotāji», Defo mācīja to, ko pats nemaz nebija ņēmis vērā. «Eseja par projektiem» iznāca piektajā gadā pēc viņam uzbrukušās finansiālās katastrofas. Ja ticam Defo, kurš priekšvārdā uzsver, ka šis sacerējums viņam bija gatavs pirms pieciem gadiem, tas nozīmē, ka kontrasts starp viņa idejām un to lietošanu praksē ir vēl krasāks.

«Eseja» — tā ir grēksūdze, tikai jāatrod tai pareizā pieeja. Tur rakstītais jāuztver otrādi, tāpat kā tas vērojams Robinsona rīcībā salīdzinājumā ar paša Defo pieredzi. Visu, ko Defo labi zina, Robinsons mācās ilgi un pamatīgi — gan izmēģinādams, gan kļūdīdamies. Un otrādi, kas Defo pašam nav izdevies, Robinsonam padodas itin viegli. Redzams, arī «Eseja par projektiem» kā autobiogrāfija jālasa, mainot vietām plusus un mīnusus. Tā ir sava veida «Eseja par likstām», no kurām varēja izvairīties, ja vien...

«Eseja par projektiem» ir Defo pirmā grāmata. Nevis brošūra, nevis pamflets, bet pilnvērtīga grāmata. Pirmā un līdz šai dienai neaizmirsta, kaut arī vairs nelasāma. Neaizmirstama tāpēc, ka dzīvo nevis tās idejas, kas mūsdienu lasītājam saprotamas pašas par sevi, bet mūs aizrauj autora attieksme pret šīm idejām. Viņš ierosina maksāt pensiju jūrniekiem un lielākas pārliecināšanas labad papildina savu valodu ar jūrnieku vārdiņiem un izteicieniem, citē veselas jūrnieku sarunas un tik dabiski saved mūs kopā ar saviem aizbilstamajiem, ka lasītājs pat tagad, droši vien aizkustināts līdz sirds dzijumiem, iesauksies: «Jādod viņiem pensijas! Jādod!» Vēl jo vairāk tāpēc, ka autors pievienojis klāt aptuvenus aprēķinus ar norādī-jūmu, cik maksā zaudēta acs, abas acis, kāja, abas kājas, kreisā un labā roka (novērtētas saskaņā ar lietošanu praksē) vai abas kopā un cik jūrniekam pienākas par turku gūstā pavadītu laiku, tāpat visas ar jūras dzīvi saistītās likstas ierakstītas preiskurantā, tā ka ir skaidrs: «Jādod pensijas!» Bet tad mēs attopamies, atceramies, ka jau simt gadu tādas tiek izmaksātas, taču, tiesa kas tiesa, gaidīt šīs pensijas jūrniekiem nācās ne mazāk kā simt gadu, kopš ar saviem projektiem nāca klajā Defo.

«Esejā par projektiem» jau nostabilizējās Defo stils. Savu ievērojamāko grāmatu viņš sarakstīja sešdesmit gadu vecumā, bet dzīves prozu, kādu tajā redzam, bija apguvis jau trīsdesmit gadu vecumā. Jau no paša sākuma veidojusies viņa literārā programma, un pāris vārdos to var apzīmēt šādi: «Vienkārša valoda.» Tā ir viņa paša formula. So vienkāršību nedrīkst sajaukt ar primitīvismu. Tas ir ar sarežģītiem līdzekļiem sasniegts rezultāts, kas īstenībā nav nekāds brīnums. Lasītājam tiek sniegta nevis vienkāršība kā tāda, bet smalki izstrādāts iespaids par vienkāršību.

Bez tam Defo bija ļoti svarīga arī morālā pozīcija. «Ar vienkāršu valodu,» viņš mēdza teikt, «es vienmēr centos uzsvērt taisnu, godīgu un atklātu raksturu.»

«Hm, hm,» lasītājs varbūt te piebildīs, zinādams, ka šis pats taisnības mīļotājs iekritis ar diezgan šaubīgiem darījumiem . ..

Jaunākā laika pētnieki uz šiem faktiem raugās ar vēsu skatienu, visu notikušo izsverot ar attiecīgu mērauklu.

Defo bija savas pasaules cilvēks, un jēdzienam par viņa ideālu — «godīgu komersantu» — mūsu tagadējā izpratnē jau bija pēc būtības divas puses, un otrā puse nepārprotami bija negatīva. Defo attieksme pret šo ideālu bija reizē vientiesīga un reizē tālredzīga. Septiņdesmit kaķu, divi kuģi un ūdenslīdēja aparāts, kas, šķiet, nebija izgatavots pat vienā eksemplārā, — tā ir sīka un tiem laikiem parasta afēra, kurai tikai Defo persona piešķīrusi lielu nozīmi.

VIENKĀRŠĀKAIS PAŅĒMIENS, KA ATRISINĀT PASU VIENKĀRŠĀKO PROBLĒMU

Ja siekstu piestiprina staba augšgalā, tā ka var izbāzt cauri rokas un galvu, dabūjam kauna stabu.

Kauna stabs ir simbolisks nāves sods, taču bieži vien tas kļuva par faktisku. Notiesāto atstāja katra apsmieša-nai. Viņu ne tikai izsmēja, viņu apmētāja;ar visādām drazām, akmeņiem un nereti arī nosita.

Defo ienaidnieki vēl paskubināja, pūli. Pilsētā izplatīja lapiņas ar saukli: «Svied viņam!»

Defo pie kauna staba noveda tas pats talants, kas nodrošināja viņam paliekamu vietu pasaules literatūrā. Un proti — prasme risināt sarunu ar lasītāju vienkārši, saistoši un pārliecinoši, padarot ticamu visu, kam vien pieskārās viņa spalva. It sevišķi spēja runāt pieredzējuša cilvēka tonī un vispār svešā balsi. Tā Defo bija nolēmis izlikties par savu pretinieku — un pārcentās.

Lidz tam laikam, par spīti visiem kritumiem un novirzēm, viņa dzīves ceļa līkne tomēr kāpa augšup. Viņš tomēr bija galmam tuvu stāvoša persona, karalis viņam uzticējās, un pašam Defo karalis patika. «Nu, īsts Gustavs Ādolfs,» Defo sprieda par Viljamu III. Taču daudziem Viljams (Vilhelms!) nebija pa prātam. Vai tas ir angļu karalis — svešzemnieks? Uzradās kāds pamflets dzejā «Svešzemnieki», kurā pusvārdiem bija doti nepārprotami un nekaunīgi mājieni.

Tad aizstāvēt karali pacēlās skarba, spēcīga un pārliecinoša balss.

«Jūs esot tīrasinīgi angļi! Jūs, kuru tituli viltoti vai nopirkti!» tādā garā sprieda autors, kurš antipamfletu ari sarakstīja vārsmās, kas gan nebija visai dzejiskas (atgādināja Batleru), toties viegli iegaumējamas.

Jūs sakāt — īstens brits? — vai to maz ticēt var!

Jau pieminot izsmieklis un fikcija ar!

Šos dzejoļus skaitīja visi, tas redzams no tiem laikiem nepieredzēti lielās tirāžas, kad lasītpratēju bija tik maz. No nodevas brīvos eksemplārus vien izpirka astoņdesmit tūkstošus.

«Ikvienai tautai,» autors teica, «ir' savas labās īpašības. Taču ir arī trūkumi. Tā, piemēram, krievi, cik daudz posta viņiem sagādā slieksme uz neapvaldītām kaislībām! Vācieši ... Itālieši...»

Taču, kad bija runa par angļiem, ar tiem autors izrēķinājās pēc sava prāta.

Kur bruņinieki vairs? Nē, tādu angļiem nav!

Ar nekaunibu, zeltu pirkts pēru tituls jau!

Izrēķinājās un pajautāja: «Ar šito sugu jūs gribat lepoties?»

Vecā angļu aristokrātija izsenis nolikusi galvas savstarpējo ķīviņu kaujās. Kopš tiem laikiem vakantās vietas vairākkārt aizņēmusi «jaunā» muižniecība. «Jaunākie» parasti bija arī bagātākie, tātad — jo sevišķi uzpūtīgi. Mūsu dienās kāds angļu žurnālists nodomāja izdarīt britu aristokrātijas neklātienes skati, un ko viņš noskaidroja? Augst-dzimušo ģimeņu vidū viņš atklāja kādu džentlmeni, kurš varēja sev atļauties tādu aristokrātisku greznību, par kādu nesapņoja pat Šekspīrā karalis Līrs, proti, turēt savu personisko, tikai viņam vien padoto armiju, taču šis džentlmenis nebūt nebija vissenākās cilmes. Žurnālists atrada arī vienu sakaru mezgla darbinieku, toties izrādījās, ka tas ir hercogs Moubrejs. Te nu tiešām var atklāt Šekspīru, un šis vārds kļūs slavens. Starp citu, Malboro hercoga tituls, kurš piederēja arī Čērčilam, nav vecāks par Defo laiku — tas radās viņa acu priekšā. Nu tad ko, vai Malboro, kurš saņēma hercoga titulu reizē ar zemes īpašumiem un pilīm, vai viņš bija ieinteresēts, ka viņam to atgādinātu? Ne Malboro, ne Montegjū, arī ne Sesils un Sek-vils šādu ieinteresētību neizrādīja. Toties daudz bija tādu, kuri jūsmīgi atkārtoja rindas no «Tīrasinīgā angļa». Tā bija jaunu attiecību deklarācija, svaigo, vēstures priekšplānā iznākušo spēku balss. Autors kritizēja visu, kas gadsimtiem ilgi uzskatīts par «cienījamu», «īstu», bet nu jau sen kļuvis par čaulu bez kodola. Vieniem privilēģija, citiem nasta.

Tik personiskā varoņdrosme dižumu mums dos!

Poēmas beigās, iznīcinājis visu, ko viņš uzskatīja par tukšu un novecojušu, autors mainīja toni un jau bez jebkādas ironijas vērsās pie cienījamiem un darbīgiem cilvēkiem.

Sie cilvēki arī bija tie, kas izpirka «Tīrasinīgo angli» desmitiem tūkstošu lielā metienā. Bet triumfa vaininieku, autoru, kurš savu vārdu neatklāja, nesauca citādi kā par «Tīrasinīgā angļa» Autoru. Tas, protams, bija Defo.

Vētra, ko sacēla poēma «Tīrasinīgais anglis», uzbrāzās pašā gada sākumā, janvārī, bet martā Defo atkal vārdos un darbos atbalstīja karali. Šoreiz ar prozaiskiem vārdiem, taču arī tie izskanēja ļoti iespaidīgi.

Par to, kas un kā toreiz notika, Defo pastāstījis pats. Notikumi izvērsās visu acu priekšā, tāpēc biogrāfi uzskata viņa ziņas par pilnīgi ticamām.

«Kentas grāfistes pilsoņi, tāpat kā vairums iedzīvotāju citās karalistes daļās, izteikuši jo lielu neapmierinātību ar parlamenta pārāk gauso darbību,» Defo rakstīja.

Konflikta būtība bija tāda, ka reakcionāri noskaņotais parlaments ielaidās aizkulišu spēlē, kas varēja novest pie franču prokatoliskas intervences.

Valdi, Britānija, pār jūrām plašumā!

Briti nebūs, mūžam nebūs verdzībā!

Šo dziesmu, kura Anglijā ieguva himnas tiesības, bija sacerējuši Defo jaunākie laikabiedri jau pēc viņa nāves, taču jūtas, kas tajā izpaužas, bija lieliski pazīstamas ir viņam pašam, ir viņa līdzbiedriem. «Nemūžam, nemūžam briti nebūs vergi,» — tāds ir šīs dziesmas piedziedājums. Galvenokārt baidījās no frančiem. Un Kenta, pati galējā grāfiste dienvidaustrumos, kā kuģa priekšgals pavērsts pret vilni, bija antifrancisku noskaņojumu priekšpostenis. Kenta vispār bija Anglijas stūrakmens, un «Kentas ļaudis» — nelokāmības paraugs. Ne velti senajam britu karalim Lirām, pēc Šekspira ieceres, visuzticamākais cīņas biedrs bija grāfs Kents. Lūgumu parlamentam arī bija iesnieguši pieci drosmīgi Kentas vīri. Viņus arestēja, jo viņu petīcija tieši apvainoja parlamentu valsts nodevībā. Lai turpmāk nevienam neienāktu prātā celt neslavu valsts augstākajam orgānam, lūguma iesniedzējus bargi sodīja.

Liekas, viss nu bija, kā pienākas. Taču vēlāk, kad apakšpalātas priekšsēdētājs gāja uz sēdi, pēkšņi pie pašām parlamenta durvīm viņam ceļā nostājās nejauka veča. Šito neglīteni! Viss ģīmis vienās krunkās un kārpās, acis iz-velbtas, deguns līks, un mutes kreisajā apakšējā kaktiņā it kā kāds būtu saspaidījis tarakānu. Un šī ragana pasniedza priekšsēdētājam papīru, ko tas pieņēma. Pamēģinājis tikai nepieņemt! Večas aizmugurē stāvēja vismaz pusotra desmita (precīzi — sešpadsmit) visai cienījamu un labi apbruņotu vīru.

«Leģiona atgādinājums» — tā saucās šis jaunais dokuments, kas tika iesniegts parlamentā pēc «Kentas lūguma». Dokumenta nosaukuma jēgu vajadzēja tulkot kā «Tautas atgādinājums». Papildinot «Lūgumu», «Atgādinājumā» vairs nebija izteikti lūgumi, tas pieprasīja un atgādināja: «Saprāta dižais likums apstiprina, un visas tautas pieņem šo likumu, proti, ja vara paceļas pāri likumam, tā kļūst visiem par slogu un tirāniju, un tad šo varu iespējams ierobežot ar ārkārtējiem līdzekļiem. Jūs nedrīkstat raudzīties no augšas uz tautas neapmierinātību, un tie, kas jūs izvēlējuši par saviem pārstāvjiem, var nolikt jūs uz tā līmeņa, no kura esat pacēlušies. Viņi var pret jums vērst savas ilgi pārbaudītās labvēlīgās jūtas, turklāt tādā veidā, kas jums diez vai būs patīkams.» «Atgādinājums» beidzās ar šādiem tiešām vērā ņemamiem vārdiem: «Angļi nekad nebūs ne tikai karaļa vergi, bet arī parlamenta vergi ne. Mūsu vārds ir leģions, un mūsu ir daudz.»

Vēl bija pievienota piezīme, kurā teikts, ja palātas priekšsēdētājs to pieprasīs, «Atgādinājuma» sastādītāji parakstīs apakšā savus vārdus.

Tas netika prasīts, un gūstekņi tika atbrīvoti. Taču, ja tāds rīkojums būtu dots, pirmo vajadzētu rakstīt autora vārdu — Defo. Viņš arī bija tas, kurš notēloja «večas» lomu, šoreiz runādams ne tikai pārvērstā balsī, bet mainījis arī ietērpu. Maskarāde tika sarīkota piesardzības labad, citādi varēja krist parlamenta sardzes rokās, pirms dokumentu izdotos nodot priekšsēdētājam.

Priekšsēdētājs bija Roberts Hārlijs, nākamais valsts mantzinis un valsts sekretārs, citiem vārdiem, galma ministrs un Defo galvenais patrons. Tāda bija viņu pirmā sastapšanās, pēc kuras, iespējams, Hārlijam iespiedās atmiņā gan šī seja, gan «Atgādinājuma» uzstājīgais stils.

Principā Defo nebūt neslēpa savu dalību Kentas lūdzēju lietā, kaut gan uzsvēra, ka pats nav no Kentas un tikai pilsoņa pienākums viņu mudinājis pievienot savu balsi «Lūgumam».

Tātad 1701. gada janvārī viņš visus satrieca ar savu «Tīrasinīgo angli», martā iesniedza «Atgādinājumu» un atkal guva iespaidīgus panākumus, vasarā, jūnijā, piedalījās svinīgās pusdienās par godu brīvībā palaistajiem «Kentas ļaudīm», decembrī piedzima viņa meita, viņa iemīļotā meita Sofija. Tajā pašā laikā viņš Tilberijā cēla ķieģeļu fabriku, kas ļautu nolīdzināt parādus un dzīvot bez bēdām.

Defo ne tikai ķepurojās laukā no bedres pēc kritiena, bet nupat, nupat atkal taisījās kāpt lielos augstumos. Tomēr nākamā gada martā .. .

1702. gada martā karalis Viljams devās savā parastajā rīta izjādē.

Tas, jāpiebilst, savukārt bija viens punkts, kurā Defo, kaislīgs jāšanas sporta cienītājs, atrada kopēju valodu ar karali, bet vēlāk ar daudzām ietekmīgām personām, kas turklāt piederēja pie dažādiem politiskiem virzieniem. Hārlijs bija zirgu mīļotājs, Godolfins, kas nāca viņa vietā, arī bija zirgu mīļotājs un vēl kāds — viņš lika pamatus angļu tīrasiņu zirgu audzēšanai. Prasmei droši sēdēt seglos Defo dzīvē bija svarīga loma.

Karalis palaida zirgu aulekšiem, un zirgs, pilnā sparā lēkšodams, iegrūda kāju kurmja alā un paklupa.

Viljams prata jāt ne sliktāk kā Čārlzs un kā īsts jātnieks nenovēlās no zirga, bet nokrita kopā ar to. «Tā ir liela starpība,» kā teicis Puškins, kurš to zināja no paša pieredzes. Protams!

Karalis bija maza auguma, vārgulīgs. Kritiens viņam bija liktenīgs. Viņš ļoti drīz nomira.

Un Defo zvaigzne norietēja.

Bet ļaunvēļi dzēra uz šā zirga veselību.

Karaļa Viljama III vietā uz troņa nāca Anna, Džeimsa II otrā meita. Būdama karaļa katoļa meita, viņa pati tomēr bija protestante. Jaunā valdniece protestantismu atbalstīja tikai mērenības robežās oficiāli atzītā formā, un tas, protams, ietekmēja Defo stāvokli: lai arī viņš pats aicināja savus biedrus būt iecietīgiem un prātīgiem, taču ārējo pretinieku, ortodoksālo baznīctēvu vidū viņam bija neapvaldītā disentera reputācija.

Defo nepadevās, kaut gan tūlīt juta, ka ar jauno valdīšanu vējš vairs nepūš viņa burās. Tā paša gada pirmajā decembrī viņš laida klajā — ar lielu troksni! — jaunu pamfletu, arī šoreiz noslēpis savu autorību.

«Vienkāršākais paņēmiens, kā izrēķināties ar disente-riem» — tā saucas šis nelaimīgais pamflets. Gluži nopietni, brīžiem atļaudamies tikpat ticamu, kā arī «cēlsirdīgu» sašutumu, anonīmais autors pierādīja, ka cilvēkus ar citādiem uzskatiem (kāds bija viņš pats) vislabāk tieši iznīdēt.

Kādreiz gailis nejauši nokļuvis steliņģī pie zirgiem (tā Defo aplinkus risināja savu domu) un redz: sabradās! «Draugi,» gailis izsaucās, «negrūstīsimies, citādi, ko var zināt, ka nenodarām cits citam pāri.» — «Tā arī jūs sākāt runāt, kad redzējāt, ka virsroka nepieder jums!» pretējās puses balsī turpināja Defo. «Kur tad palika jūsu žēlsirdības jūtas,» viņš ļauni irdza, «kad jums piederēja virsroka? Vai tā nav nekrietnība? Un vai tagad tā būs nekrietnība —■ iznīcināt mūdzi?»

Defo atmaskojošais tonis, mērķēts uz līdzbiedriem, bija tik neviltots, ka tie viņam pilnīgi piedeva, pat kad viltus a!klājās. Par ienaidnieku niknumu nav ko runāt. Ātrumā nepamanījuši pamfleta polemisko raksturu, viņi sākumā to apsveica, taču beigās izrādījās, ka ir apsmieti.

Skandāls, ko sacēla pamflets, bija tik liels, ka vēsturnieki uzskata «Vienkāršāko paņēmienu» par gadsimta vislielāko notikumu literārajā praksē. «Sensacionāls notikums literārajā praksē» un «ievērojams literārs sacerējums», protams, nebūt nav viens un tas pats, taču Defo liktenim tas bija svarīgi: gandrīz divus gadu desmitus pirms «Ro-binsona» tapšanas viņš jau bija nokļuvis vispārējas uzmanības centrā, un par to visu jāpateicas tai pašai lasītāju «godīgajai krāpšanai»,

Sacēlis kaislību vētru, kas brāzās pār viņu no visām pusēm, Defo beidzot tiešām nonāca tādā stāvoklī kā Robin-sons: palika viens. Piekrāptie pretinieki sāka Viņu vajāt, aizskartie domubiedri neaizstāvēja. Defo bija spiests slapstīties. Tika izziņota meklēšana. Tādējādi mēs no policijas apraksta, kas publicēts «Londonas Avīzē» 1703. gada 10. janvārī, gūstam priekšstatu par Defo izskatu: vidēja auguma, melnīgsnējs, mati tumši, līks deguns. Zākājošā portretā, ko uzskicējušas nevis varas iestādes, bet Defo tiešie ienaidnieki, viņš attēlots vēl centīgāk, ar visām grumbām un kārpām. Un dzimumzīmīte lūpu kreisajā kaktiņā — šis zirnītis, cik var spriest, radīja sevišķu iespaidu vai, pareizāk, traku varēja padarīt. Tā redzama visos portretos, pieminēta visos aprakstos un, nemaz jau nerunājot par to, ka bija visai vērtīga iezīme vajātājiem, pēc dažu laikabiedru ieskata varēja noderēt par simbolu, kurā koncentrēta Defo īstā daba, būtība. Kaut kāda pumpa!

«Cik pretīgs izskats šim subjektam, tad ir gan nejauks un šausmīgs ģīmis! Sirdsapziņa tādam, protams, tikpat melna kā mūlis. Kaut kas mironīgs, tāds melns, sazilējis un zaļš, vispārībai nav rādāms. Nejaukas, izbolītas acis, skatiens neķītrs, garš deguns, tam atbilstoša milzīgi liela mute, biezas lūpas, auna žoklis, viss vienās kārpas, grumbās un punos, plāna bārzdele, kraupains kakls, drēbes — vienas skrandas,» — tā Defo iztēloja ļaunvēļi.

Protams, daudz bija to, kuri raudzījās uz viņu citādām acīm nekā tie, kas līdzīgi viņa sejas raupjajai ādai arī pašu Defo uzlūkoja par vienu vienīgu trumu, gļemainu pūžņu kamolu. Un tomēr iespaids, ko rada Defo personība, vai nu tas izpaužas naidā, vai arī atzinībā, nav maldinošs. Pat ļauna karikatūra ataino rupjos, varenos, izteiksmīgos vaibstus. Tas ir spēka apliecinājums kaut vai cīņā ar pret-varu. Ar «Defo spēku» raksturota rakstnieka enerģija, tāpat kā «ampērs» vai «kulons» ir elektriskās strāvas stipruma mērs. Turklāt laikabiedri nebija tik tuvredzīgi, lai nesaskatītu šo spēku. Izcilu personu īstenībā pazina uzreiz, kā tas parasti mēdz būt, un tikpat likumsakarīgi šī persona veidoja savas attiecības ar laikmetu, ar vidi — nebūt ne viegli un ātri. «Svied viņam, ar ko pagadās!»

Mums grūti izjust, cik asi bijuši strīdi, kuru dēļ Defo iemantoja niknus ienaidniekus, arī pats atmaksādams viņiem ar nedzēšamu naidu. Speciālisti lai nu izlasa simtiem lappušu, ko «Robinsona» autors aprakstījis, mezdamies polemikā, sen apdzisušu strīdu karstumā. Kur Defo pielicis roku, to var pazīt tūlīt, bet — kādas tēmas! Toreizējo saviļņojumu ainu, kādu to šodien redzam, varētu pielīdzināt bangojošiem viļņiem. Pat Defo spalva saglabājusi vienīgi gleznaini sastingušā izskatā to vētru, kas kādreiz plosījusies, gāzdama valdības, virzīdama valstis un tautas.

Kas bija Defo galvenais ienaidnieks? Pētnieki uzskata, ka viņu nodevis-tas pats cilvēks, profesionāls provokators, kurš aiznesa uz tipogrāfiju «Vienkāršākā paņēmiena» manuskriptu. Mums savukārt vēl jāpateicas šim nodevējam, jo tieši viņš atstājis Defo mutvārdu portretu. Šā cilvēka savdabīgais apzinīgums tika pārbaudīts un apstiprinājās pusotra gadsimta vēlāk, kad remonta dēļ vajadzēja atvērt Defo kapenes.1 Izrādījās, ka augums tiešām ir vidējs, simt sešdesmit divi centimetri. Sevišķi visiem dūrās acīs masīvais, tālu uz priekšu izvirzītais apakšžoklis — «kā aunam».

Tātad — vārds atšifrēts, izskats zināms, vaina atzīta, lietu izskata tiesa, vienīgi tiesājamā nav: Defo gandrīz pusgadu slapstās. Pagrīdē viņš nesēdēja ar klēpī saliktām rokām. Viņš izvērsa pašaizstāvēšanos — anonīmi presē, bet ar savu parakstu nosūtīja vēstuli toreizējam valsts sekretāram Danielam Finčam, Notingemas grāfam.

«Milord,» Defo rakstīja Notingemam, un šī ir pirmā saglabājusies viņa vēstule, «es dziļi apzinos, ka esmu aizvainojis viņas augstību un valdību, ka manas vainas dēļ cietuši vairāki pilnīgi nevainīgi cilvēki, tāpēc esmu spiests vērsties pie Jūsu ekselences tieši un par šo pārdrošību pazemīgi izlūdzos piedošanu.

Es jau sen būtu padevies viņas augstības žēlastībai, ja man nedraudētu Jūsu ekselences amata personas, kuras darīja man zināmu viņas augstības un Jūsu ekselences tik lielu sašutumu, kas man šķiet pārāk briesmīgs, turklāt attiecināms uz daudz senākiem notikumiem, kuros neesmu ņēmis dalību, kaut arī izpelnījies bēdīgu slavu kā vaininieks.

Slēpties no viņas augstības tiesas, milord, savā ziņā nozīmē pieteikt karu, un tas man ir ārkārtīgi smagi. Lūdzu

' Deviņpadsmitā gadsimta 70. gados Defo kapa plāksne nez kur bija pazudusi. 1940. gadā to atrada kāda Sauthemptonas fermera akmens žogā iemūrētu; fermeris teicās nezinām, kā pie viņa nonācis šis akmens ar uzrakstu; «Daniels Defo, Robinsona Kruzo autors». Tomēr viņš to neatdeva tūlīt un tikai 1958. gadā uzdāvināja šo plāksni Defo memoriālajam muzejam Ņūingtonā.

Jūsu ekselenci palīdzēt man nolikt ieročus vai vismaz noslēgt tādu pamieru, kas man dotu iespēju izpelnīties viņas augstības piedošanu.

Milord, vienīgi iznīcīgās miesas, kas nespēj pielāgoties cietuma grūtībām, un prāts, kas nespēj paciest ieslodzījuma apstākļus, spiež mani slēpties. Taču, milord, kuplās, postā nonākušās ģimenes asaras, varbūtība ilgstoši atrasties trimdā un cerība uz viņas augstības žēlastību skubina mani krist pie viņas augstības kājām, izlūdzoties šajā reizē arī Jūsu aizbildnību,

Lūdzu Jūsu ekselenci pārliecināt viņas augstību, ka man nepavisam nav ļaunprātīgu nolūku un, kaut arī esmu nepelnīti aizvainots, es, tāpat kā līdz šim, esmu uzticīgs viņas augstības interesēm un labklājībai.

Ar vispazemīgāko godbijību lūdzu viņas augstību piedot manu kļūdīšanos, kuru esmu gatavs publiski nožēlot, un tāpēc iepriekš lūdzu Jūs parādīt iecietību un žēlastību un aizrunāt manā vārdā pie viņas augstības. Proti, kaut arī varbūt tas ir nepiedzīvots gadījums, ka viņas augstība stātos jebkādās pārrunās ar nepaklausīgu pavalstnieku, taču arī nepaklausība var būt dažāda, toties viņas augstības žēlsirdība ir bezgalīga.

Man tika paziņots, milord, ka manai nelaimīgajai sievai, kura griezusies ar lūgumu pie Jūsu ekselences, Jums lab-paticis man paziņot, lai es nodotos taisnās tiesas rokās un atbildētu uz tiem jautājumiem, kādus man uzdos. Milord, vai Jūs neparādītu labvēlību un nepadomātu par iespēju atsūtīt man šos jautājumus rakstveidā vai atstāt tos manā mājā, un-es, tikko tos saņemšu, tūlīt sniegšu tik tiešas, skaidras un godīgas atbildes, it kā pretējā gadījumā man draudētu nāves sods, kas varētu nākt no Jūsu ekselences. Ko var .zināt, milord, iespējams, manas atbildes būs tik apmierinošas, ka Jūs slieksieties mainīt maldīgās domas par mani.

Taču, milord, ia arī pēc visa šeit teiktā es tomēr nelaimīgā kārtā nebūšu izpelnījies žēlastību no viņas augstības un viņas augstība tomēr vēlēsies pakļaut mani visai tiesas bardzībai, tad es, par vainīgu atzīts, vai tomēr nevarētu kā džentlmenis cerēt uz ciešamāku sodu nekā cietums, kauna stabs vai kas tamlīdzīgs, ko uzskatu ļaunāku par nāvi.

Lūdzu, milord, ņemiet vērā to, ka slepkavas un zagļi, kuru soda mērs ir nāve, bieži vien tikuši palaisti brīvībā, lai stātos viņas augstības dienestā. Arī es, ja viņas augstībai labpatiktos pavēlēt, esmu gatavs gadu vai pat ilgāk kalpot pats uz sava rēķina, un es pieteikšos viņas augstības pirmajos pulkos Nīderlandē, iestāšos jebkurā jātnieku pulkā, pie jebkura komandiera, kā viņas augstība norādīs, un, bez šaubām, milord, viņas augstības dēļ labāk miršu tur nekā cietumā. Un, ja es šādi būšu izpircis savu vainu un izpelnīšos viņas augstības piedošanu, es uzskatīšu to par vairāk pagodinošu nekā pat par tiešu apžēlošanu.

Tā kā, milord, es lūdzu viņas augstības žēlastību, tad varbūt viņas augstībai, ja nav bijis nodomā cietums vai miesas sods, patiktos ņemt no manis kādu solījumu, kas man būtu pa spēkam, un es mīļu prātu pakļaušos, paļaudamies uz viņas augstībai piemītošo labsirdību.

Taču, ja viņas augstības žēlsirdība būs tik liela, ka pilnīgi tiks atcelta apsūdzība pret mani, un ja, atļaušos iedomāties, viņas augstībai labpatiktos pieņemt manus pakalpojumus, es uz sava rēķina nodošu viņas augstības galmam jātnieku pulciņu un, pats to vadīdams, kalpošu viņas augstībai līdz pēdējai stundiņai.

Tātad, milord, atsaucoties uz visu teikto, apliecinu, ka esmu gatavs ar darbiem, ar spalvu un prātu pierādīt viņas augstībai apžēlota pavalstnieka pateicību, esmu gatavs viņas augstības labā uz visu, būdams dziļi apbēdināts, ka sagādājis viņai tādu aizvainojumu. Pazemīgi lūdzu Jūsu ekselenci just līdzi manam liktenim, Jums nevajadzēs nožēlot, uzzinot, ka esat to darījis centības pārpilna, pateicīga un uzticīga pavalstnieka labā.

Paļaudamies uz Jūsu žēlastību, palieku Jūsu viszemākais, visnelaimīgākais kautrīgais lūdzējs un kalps

De Fo.»

Zīmīga atbilde uz šo vēstuli bija paziņojums par prāvas naudas balvas piešķiršanu «kautrīgā lūdzēja» notvērējam.

Ne mazāk zīmīgs bija akts, ko izpildīja saskaņā ar parlamenta lēmumu: izdevējam konfiscētos «Vienkāršākā paņēmiena» eksemplārus bende publiski sadedzināja.

Un tajā pašā laikā iznāca . . . krājums, vesels Defo darbu krājums, kurā kopā ar citiem ievietots arī «Vienkāršākais paņēmiens»!

Tajā pašā — 1703. gadā iznāca pat divi šādi krājumi. Starpība laika ziņā bija daži mēneši, atšķirība tā, ka viens krājums saucās ««Tīrasinīgā angļa» autora darbu sakopojums», bet otrs — «īstenais sakopojums». «īstenajā sakopojumā» ir par divpadsmit darbiem vairāk, toties divu pamīlētu, kuri ievietoti pirmajā krājumā, nez kāpēc trūkst, «īstenā sakopojuma» titullapā nav arī uzrādīts autora vārds, bet pievienots portrets, zem kura skaidrs paraksts — Daniels De Fo (vārdu Defo sāka rakstīt tikai pēc viņa nāves).

Tas ir pirmais un vispār rets gadījums, kad viņš tik tieši atzinis sevi par autoru. «Esejā par projektiem», kas nav ievietota ne vienā, ne otrā krājumā, Defo parakstījies tikai zem priekšvārda un tikai ar burtiem D. F. Lielākoties viņš slēpās ar pseidonīmu vai piedēvēja autorību citai personai. Turpretī šoreiz viņš ir pacenties lasītājam darīt skaidru, ka pazīstamais autors, kas sarakstījis «Tīrasinīgo angli» un «Vienkāršāko paņēmienu», kurš atrodams abos krājumos, ir viens un tas pats cilvēks, te viņš ir, un viņa vārds ir tāds un tāds — lieciet aiz auss!

Grāmatu muzejam Ļeņina bibliotēkā Maskavā pieder šis retums. Tā ir neliela formāta trīssimt lappušu bieza grāmata. Politiska publicista grāmata. Portretā redzams: Defo it kā gājis savu ceļu, bet uz saucienu atskatījies... Dzi-mumzīmīte savā vietā, žoklis padevies uz priekšu, viņš it kā nevēlas slēpties, bet ļauj spriest par sevi objektīvi. īss priekšvārds, kurā autors lasītājus brīdina, ka pazīstamais «Sakopojums», kas iznācis pirms kāda laika, — tas ir literārs plaģiāts, turklāt sarakstīts autoram grūtajās dienās. Bez tam «Sakopojumā» iekļuvuši traktāti, pie kuriem «īstenā sakopojuma» autors nav roku pielicis. Sis nekaunīgais laupītājs iedrošinājies pārdrukāt arī kļūmīgo pamfletu «Vienkāršākais paņēmiens», kura dēļ autors izpelnījies vispārēju sašutumu.

Kas tas ir? Tiem laikiem saprotams: pirāti! Tikai nevis tie, kas darbojas uz jūras, bet grāmatu tirgū. Iznāk, ka viņi izdevuši arī pirmo «Sakopojumu» bez Defo ziņas, lai iedzīvotos uz viņa skandalozās popularitātes rēķina. Taču kāpēc abi krājumi tik līdzīgi? Pat iespiedkļūdas sakrīt.

Nemaz nerunājot par to, ka, pārmezdams literātu saimē kādam «pirātam» par «Vienkāršākā paņēmiena» pārdrukāšanu, pats autors arī ievietojis to «īstenajā sakopojumā». (Taču kur gan no «īstenā sakopojuma» palikuši tie divi traktāti?)

Uz šiem jautājumiem atbildi devis viens no ievērojamākajiem Defo pētniekiem. Tas bija Džons Roberts Mūrs, tas pāls, kurš papūlējies izlasīt vai vismaz izšķirstīt visus piecsimt dažnedažādos sacerējumus, kurus sarakstījis «Robin-sona Kruzo» autors. Rūpīgi salīdzinājis abus krājumus, Mūrs konstatēja, ka tas ir viens un tas pats izdevums. Defo, redzams, arī šoreiz izāzējis lasītājus, notēlodams sevi par «apzagtu». Kāpēc? Skaidrs, ka viņa stāvoklī bija pārāk riskanti atgādināt par sevi. Šķietami «zagtais» «Sakopojums» izdots izmēģinājuma kārtā, izlūkošanas dēļ, taču principā gan to, gan «īsteno sakopojumu» var tāpat uzskatīt par tā paša autora.

Tas izskatās pēc Defo, kurš uzbrukumu uzskata par labāko aizsargāšanās veidu. Pat šajās drūmajās dienās, kad pats Defo, tāpat kā Robinsons, ieraudzījis pēdas nospiedumu smiltīs, nolīda savā būcenī kā zvēra alā, bija spiests kaut kur slapstīties, viņš nebaidījās uzsākt cīņu ar cilvēku, kurš viņu nejauši bija atklājis. Ar ieroci rokā viņš nospieda šo cilvēku uz ceļiem un lika tam apzvērēt, ka netiks nodots. Tāpēc Defo pirmais darbu krājums, kas iznāca, kad uzbrukumi viņam turpinājās pilnā sparā, — ir zīmīgs fakts. Aizliegts un publiski sadedzināts «Vienkāršākais paņēmiens», ak tā, tad — še jums! — tā paša autora vesela grāmata! Jā, tas ir «Tīrasinīgā angļa» un «Vienkāršākā paņēmiena» autors turklāt. Atbildes gājiens — divkāršs sitiens — «pirātu» un «īstais».

Pie tāda secinājuma Mūrs nonāca 1939. gadā. Taču pagāja divi gadu desmiti, kuros Čikāgas profesors, pēc paša vārdiem, satikās ar Defo biežāk nekā viņa «nelaimīgā sieva», kura bija spiesta deldēt valsts sekretāra pieņemamās istabas slieksni, un Defo biogrāfijā, kas iznāca 1958. gadā, Mūrs «Sakopojumu» kvalificēja kā nelikumīgu bez kādām atlaidēm. Defo izvirzīto apvainojumu «grāmatu laupītājam» pētnieks interpretēja tieši, neņemot vērā piebildes. Līdzšinējo viedokli viņš paturēja tikai vienā punktā, atbildot uz jautājumu, kur no «īstā sakopojuma» palikuši divi pamfleti, kas ievietoti «Sakopojumā».

«Kungi, es pazīstu šo Defo un varu jums teikt, ka tas ir gaužām kārtīgs cilvēks utt.,» aptuveni šādā garā runāja abu šo pamfletu autors, tas ir, pats Defo. Vispār mēs jau zinām, ka viņš ne vienu reizi vien ir sevi cildinājis, taču ne tik klaji. Tāpēc viņš arī izņēma no krājuma, kuram deva nosaukumu «īstenais», savu vaļsirdīgo apoloģiju.

Bet ko var teikt par pirmo «Sakopojumu» — vai tas ir īsts vai viltojums? Mūrs šo jautājumu nebūt nav pametis un vēl dažus gadus vēlāk, 1960. gadā, izdeva Defo darbu fundamentālu bibliogrāfiju. So grāmatu tiešām var uzlūkot par Defo dzīves hroniku. Un atkal, pieskardamies pirmā «Sakopojuma» tapšanai, Mūrs atsaucas uz savu trīsdesmitajos gados rakstīto darbu, ieteicot ņemt vērā visus viņa agrākos secinājumus un pašu galveno: «Mums ir daudz iemeslu atzīt, ka Defo autorizējis «viltoto» 1703. gada izdevumu, un tam runā pretī tikai viens — paša Defo apgalvojums par pretējo. Taču šajā situācijā tādi apgalvojumi drīzāk kalpo par mūsu hipotēzes pierādījumu, tāpat kā mēs uztveram tā paša Defo vārdus, ka «Robinsona Kruzo piedzīvojumus» esot sarakstījis Jorkas jūrnieks.»

Mūrs izdarījis arī vairākus jaunus novērojumus. Viņš konstatējis, ka «īstais sakopojums» sastādīts tieši no «Sakopojuma» korektūras loksnēm un ka tam nebija panākumu, to liecina tas vien, ka no jauna sabrošētās tīrās loksnes Defo mēģinājis piedāvāt publikai atkārtdti gan 1705., gan 1710. un pat 1723. gadā. Tomēr šim rakstu krājumam, ko sarakstījis desmittūkstoš eksemplāros izpārdotā «Tīr-asinīgā angļa» autors, arvien vēl nebija noieta. Kāpēc? Sis fakts raksturo toreizējo laikmetu un laikabiedru attieksmi pret Defo. Viņš bija atzīts kā ērcīgs pamfletists, turpretī solīdos foliantus rakstīja un lasīja citās aprindās, par vienu pakāpi augstāk literārajā hierarhijā. Defo nebija nonācis uz īstā pakāpiena literatūrā. Viņu neuzskatīja par rakstnieku, kaut gan, iespējams, pēc savas darbošanās tipa viņš bija lielākā mērā rakstnieks nekā visi rakstītāji laikabiedri, kopā ņemot!

Defo no tiesas bēguļoja pēc tā paša paradoksālā principa, pēc kura daudzkārt vadījās savā dzīvē, — viņš slēpās pie francūža. Tieši viņš, kas biedēja ar franču iebrukumu un tāpēc, šķiet, stāvēja ārpus aizdomām par jebkādiem sakariem ar frančiem un simpātijām pret viņiem, uzskatīja par drošāko patvērumu franču tirgotāja namu.

Jāņem vērā, ka šis francūzis bija hugenots, tas ir, franču protestants, tāpēc viņš ne tikai slēpa Defo, bet arī, policijas rokās nonācis, neizdeva savu viesi, ticības biedru. Tomēr Defo tika atrasts un saņemts ciet, pie tam šoreiz sagūstīšanai bija atsūtītas divas karaļa amatpersonas. Defo vienmēr ar to lepojās, ka nākuši divatā: vienu nejaušo uzrādītāju viņš taču bija notriecis uz ceļiem!

Šāda doma, šķiet, bija vienīgais Defo mierinājums. Stāvoklis tiešām bija drausmīgs. Ģimene vārda pilnā nozīmē bija nonākusi postā, liela ģimene, septiņi bērni, piecas meitenes, divi zēni. Kā viņiem klājās bez vienīgā apgādnieka? Izputēja, tieši sabruka arī viņa pēdējais komerciālais balsts — ķieģeļu un kārniņu fabrika Tilberijā.

Kad XIX gadsimta vidū Tilberijā būvēja pirmo dzelzceļu, strādnieku vidū arvien grozījās kāds džentlmenis. Ārkārtīgi uzmanīgi viņš vēroja, ko izrok no zemes, dzelzceļa uzbērumu veidojot. Un piepeši — ķieģeļi! Nelieli, gludi, sarkanīgi ķieģeļi. «Kā šeit gadījušies' ķieģeļi?» svešais jautāja racējiem. Ko viņi varēja zināt? Svešais viņiem paskaidroja, ka šo ķieģeļu «autors» ir tas pats cilvēks, kurš sarakstījis «Robinsonu Kruzo». Tagad viņi saprata. Kurš gan nezina «Robinsonu Kruzo»?

«Kā redzams,» svešinieks atcerējās šo gadījumu, «es biju pieskāries tam pavedienam, kas saistīja dzelzceļa navigatoru sirdis ar kuģa bojāeju pārcietušā jūrnieka likteni. Acis visiem iespulgojās, mēles raisījās, ikviens gribēja jautāt un pats kaut ko pastāstīt, un ikviens sīkums kļuva nozīmīgs. Strādnieki ar nestuvēm un lāpstām, brigadieris, ceļa uzraugs — visi sapulcējās man apkārt, aplūkodami šauros, iegarenos, novecojušas formas ķieģelīšus, kas nu bija svarīgs vēsturisks atradums.»

Šis svešinieks bija Viljams Lī, kas sarakstījis Defo biogrāfiju trīs sējumos. Aplūkojis pirmšķirīgos ķieģeļus, literatūras profesors saprata, kāpēc Robinsons nevarēja un nevarēja izgatavot māla traukus. Atbilde ir šāda: to apliecina paši ķieģeļi. Defo kā speciālists zināja ķieģeļu apdedzināšanas procesu un ļoti labi prata aprakstīt «neprasmi» izgatavot ķieģeļus (turpretī visu, ko pats Defo nezināja un neprata, Robinsons paveica ātri un kā pa jokam, neielaižoties garos aprakstos).

Pētnieks ar ķieģeli rokā — kā Hamlets ar Jorika galvaskausu. Nabaga Defo! Šis bija viņa labāko cerību kaps. Cik daudz tika aprakts kopā ar šiem ķieģeļiem, toties arvien vēl ir dzīvas rindas, kurās pirmo reizi visā literatūras vēsturē tik skaidri parādīta ik kustība, cilvēkam strādājot: «Varu iedomāties, kā lasītājs par mani pasmietos (varbūt arī pažēlotu mani), ja es viņam pastāstītu, cik nemākulīgi es samīcīju mālus, kādas neglītas, neveiklas un kroplīgas lietas izgatavoju, cik daudz manu darinājumu sašķīda tāpēc, ka māli nebija pietiekami stingri samīcīti un neturēja savu smagumu; cik daudz citu veidojumu saplaisāja, tāpēc ka pasteidzos izlikt tos saulē, un cik daudzi sabirza sīkās drumslās jau pirms un arī pēc kaltēšanas, tiklīdz tiem pieskāros. Pateikšu tikai, ka pēc divu mēnešu neatslābstošiem pūliņiem, kad beidzot biju atradis labus mālus, saraku tos, pārnesu mājās un sāku strādāt, man izdevās izveidot tikai divus lielus neglītus māla traukus, jo nosaukt tos par krūzēm nebija iespējams.»

Turpretī ķieģeļi bija gludi, stipri un, kaut arī gadsimtu «veci», saglabājuši pat krāsu. Ko tur teikt, šis pats autors taču sāka pamācīt citus, kā tirgoties, pēc tam kad pats bija piedzīvojis finansiālu krahu. Taču nemākulīgos pūliņus mālu mīcīšanā viņš aprakstījis kā īsts lietpratējs, kurš vienīgi apstākļu sagadīšanās dēļ nav guvis panākumus šajā nozarē. Atgriezeniskā saite, pārbaudīta pie sevis. Galu galā šis paradoksālais ceļš arī novedis viņu pie «Ro-binsona Kruzo», jo izdošanās gadījumā Defo, kas zina, būtu pievērsies ķieģeļu taisīšanai, nevis grāmatu rakstīšanai.

Vēlāk, nenosaucot vārdu, Defo aprakstījis, kādos apstākļos notikusi viņa apcietināšana. Protams, viņš būtu varējis drošāk noslēpties. Būtu varējis vispār aizbraukt uz ārzemēm vai vismaz uz Skotiju, taču pie «dzimtā sliekšņa» viņu aizturēja ģimene un visādi darījumi. Viņš tika saņemts ciet, tāpēc ka viņam vajadzēja Londonā parakstīt dokumentus, lai varētu vismaz daļēji paturēt savus īpašumus.

Iepriekšējā naktī Defo redzējis sapni, un nākamās dienas notikumi bija, kā psihiatri izsakās, «déjà vu», burtiski, «jau redzēti»: tā bija precīza aina ar diviem sargzaldā-tiem. Tajā naktī pie viņa atradies Dēviss, māsasvīrs, uz risku gatavs un .uzticams cilvēks. Viņš bija ņēmis dalību visos Defo pasākumos, pat ūdenslīdēja zvana izgatavošanā, viņš arī nepameta Defo visgrūtākajos brīžos. Defo pamodinājis svaini un pastāstījis viņam savu dīvaino sapni. Dēviss devis padomu krietni izgulēties. Taču otrā dienā tiešām ieradušies divi un — «Viņas augstības vārdā!».

Aizturēto* Defo pirmais pratināja pats lords Notingems. Valsts sekretārs centās panākt vienu: atklāt pretvalstisku sazvērestību. Tāpat kā pēc Titusa Outsa sakūdīšanas tvarstīja «katoļus» vai ar nesamērīgiem naudas sodiem aplika dumpinieka Monmauta «līdzjutējus», tā arī viegli varētu atklāt «nodevējus» opozīcijā, ja vien Dēto «atzītos» .. . Taču gūsteknim, kurš pats bija padevīgi piedāvājis «viņas augstībai un viņa ekselencei» savas spalvas, spēku un prāta pakalpojumus un kurš, protams, varēja safabricēt tādu «sazvērestību», kas uzdzītu pasaulei baiļu un šausmu trīsas, šoreiz fantāzija bija pavisam izsīkusi. No viņa mutes nedzirdēja nevienu atmaskojumu. Pēc Defo nopratināšanas nedabūja ciest neviens cilvēks.

Lords Notingems izspēlēja sarežģītu gājienu. Viņš atlaida Defo pret galvojumu, domājams, pret lielu, ļoti lielu drošības naudu (viens no galviniekiem, kas ziedoja visu savu naudu, bija uzticamais Dēviss), tomēr atbrīvoja viņu, laikam cerēdams, ka brīvībā Defo apdomāsies un sniegs vajadzīgo liecību. Liecība nesekoja, un Defo atkal tika ievietots cietumā.

Lietas iztiesāšana ilga trīs dienas. Tūlīt tika publicēti arī sīki šās tiesas sēdes protokoli, taču tos izlasīt mēs vairs nevaram: unikālais eksemplārs, kas glabājās Britu muzeja bibliotēkā, otrā pasaules kara laikā gājis bojā — muzeju trāpīja bumba. Tāpēc mēs nezinām, kā noritējis viss tiesas process, taču ir zināms spriedums: liels naudas sods, kauna stabs un «parauga uzvešanās», proti, cietumsods ar nosacītu soda atlaišanu uz septiņiem gadiem.

Bet kāpēc tomēr tāda cietsirdība?

Viss tika darīts «viņas augstības vārdā», taču, iepazīstoties ar dokumentiem, vēsturnieki atrada, ka par «tīrasi-nīgo angli» karalienei nebija nekādas daļas.

Karaliene Anna, tāpat kā Kārlis II, bija ļoti viduvēja personība, kaut arī viņas valdīšanas laiks dēvēts par «spožu». Tiešām — uzvaras aizjūras zemēs, zināma labklājība pašā valstī, lielie sasniegumi literatūrā, par ko karaliene nemaz neinteresējās. Var domāt, ka viss noticis tieši tāpēc, ka neinteresējās. Viņa, tāpat kā «lāga Čārlijs», neiejaucās. Nelika šķēršļus notikumu gaitai, kas bija par viņu stiprāki. Viņa iecēla Ņūtonu bruņinieku kārtā. Viņas laikā izvirzījās Svifts. Politiskajā avanscēnā vīdēja gan vecas figūras, kuru dzimtas vēsture bija devusi bagātu materiālu jau Šekspīram, gan jaunas — vispirmām kārtām Malboro.

Arī Defo būtu atradusies labāka vieta nekā pie kauna staba. Vai tiešām «Tīrasinīgā angļa» autors tik ļoti apvainojis vai patraucējis karalieni ar savu «Vienkāršāko paņēmienu», ka viņam piespriests tik bargs spriedums, kādu nav saņēmuši daudz bīstamāki noziedznieki? Kad provokators Outss nokļuva pie tā paša kauna staba, viņš lūgtin lūdzies: tad jau labāk nāves sods!

Spriedums skanēja: «Tik ilgi, kamēr karalienei labpatiks.» Kā tas īstenībā karalienei labpatika, to tagad nav viegli noskaidrot. Kad ietekmīgas personas viņai pēdīgi paskaidroja, kas tas Defo tāds ir, viņa deva pavēli viņu apžēlot. Tāpēc «kā karalienei labpatiks» — tas īstenībā bija aizsegs, kam ar karalienes gribu nebija nekāda sakara. Bet kurš tad vainojams?

Varbūt tas bija kāds no vecajiem vai jaunajiem nekronētajiem valdītājiem? Izvērtējot pretendentus, vēsturnieki tomēr nezina, uz kuru domāt. Tiem visiem Defo nebija bīstams. Tiklīdz daži no valsts likteņu lēmējiem uzmanīgāk iepazina «tīrasinīgo angli», viņiem kļuva skaidrs, ka šis vīrs nav pretinieks, drīzāk gan ir palīgs, vajadzīgs palīgs, ja vien saprātīgi virzītu viņa enerģiju.

Pieņemsim, ka lords Notingems, kuru Defo vēlāk (presē) dēvēja tikai par Donu Dunduku, nav varējis no viņa izdabūt to, ko vēlējies. Taču jau Dona Dunduka izturēšanās rāda, ka «Vienkāršākais paņēmiens» drīz vien atvirzījies pēdējā plānā. Vai Defo savu pirmo «Sakopojumu» gatavojis pats vai ar citu palīdzību, to mēs tagad varam tikai minēt, taču «īstenais sakopojums» tiešām sagatavots .cietumā, pratināšanas starplaikos. Tātad valsts sekretārs šim faktam nemaz nav pievērsis uzmanību.

Bet kurš tad? Lūk, otro reizi, kad pēc desmit gadiem Defo atkal tika tiesāts un nudien tikai šās pasaules vareno iejaukšanās viņu paglāba no cilpas, tad tiesnesis viņam tieši pateica acīs: «Par to, ko tu raksti, pakārt tevi par maz. Tevi vajadzētu sacirst gabalos!»

Arī pirmajā reizē (tādos ieskatos ir vēsturnieki) Defo galvenais ienaidnieks bijusi pati tiesa. Ne jau tiesu aparāts, jo tā bija zvērināto tiesa un zvērinātajiem, kas vispār bija gadījuma cilvēki, savukārt tāds Defo neko nenozīmēja. Viņi tikai apstiprināja spriedumu, kad tos bija izdevies pārliecināt. Defo sīvākie ienaidnieki bija valsts augstākie ierēdņi, viņš tiem pārmeta tos pašus grēkus, par kuriem tie tiesāja un lika cietumā un kāra citus.

Vērojot intrigas, kas vērpušās ap Defo, lasot toreizējo dienu dokumentos, ieklausoties laikabiedru balsīs un, protams, izšķirstot visu Defo sarakstīto, vēsturnieku uzmanību saistīja, piemēram, šādi vārdi, kaut vai no viņa «Nabaga lūguma», kas iznācis laikā starp «Tīrasinīgo angli» un «Vienkāršāko paņēmienu».

«Par žūpošanu — policijā, par laulības pārkāpšanu — cietumā, par zādzību — pakārt,» Defo ierosina «nabaga», balsī, vēl piebilzdams: «Bet tad gan bez jebkādas šķirošanas, kas vien ir pieķerts. Citādi vainīgie paliekam tikai mēs, vienkāršie ļautiņi. Ne bagātu pļēguru, ne veiklu tirgoni nekad neredzi sauktu likuma priekšā vai iebāztu siekstā.»

«Likums», kad tā priekšā nostājās Defo, viņam šādus izteicienus neaizmirsa.

Brīvdomība plaši bija sazēlusi gan galmā, gan ietekmīgākajos sabiedrības slāņos. Kā atzīmējuši Kārlis Markss un Fridrihs Engelss, brīvdomība nākusi tieši no Anglijas: «Loks bija tās tēvs, un Sefstberijs un Bolinbroks to izveidoja tajā asprātīgajā formā, kāda turpmākajos gados tik spoži saplauka Francijā.»[7] Salīdzinājumā ar Sviftu, kura priekšā drebēja ministri, Defo tiešām bija pavisam padevīgs pavalstnieks. Taču lielākais, ar ko nedraugi varēja atmaksāt Sviltam — piešķīra viņam augstāko baznīcas amatu nevis Londonā, bet Dublinā, proti, nosūtīja viņu godpilnā trimdā. Ko tad bija nogrēkojies Defo? Viņš pats rakstīja: «Es redzēju, ka saujiņa ļaužu tīko atņemt svešu īpašumu, demoralizē likumību, iespraucas valdībā, pūš tautai miglu acīs, īsāk izsakoties, paverdzina un apšmauc nāciju, un es iesaucos: «Uzmanieties!»» Tātad visu, ko viņš līdz šim bija paguvis uzrakstīt, caurauda viena doma: «Kā darbos, tā domās — cilvēkam būt!»

Jā, viņš tirgojās ar smaržām un audzēja kaķus, nomāja kuģus un ražoja ķieģeļus, bet nemitējās atkārtot: «Mūsu prāts lai ir nomodā!»

Tāpat kā Robinsons pārdomu brīdī ņem papīra lapu, pārdala to uz pusēm, vienā pusē liek uzrakstu «Ļaunais», otrā — «Labais» un tīru sirdi darbojas, savā ziņā risinot likteņa gājienus, tā ari Defo mēģina tikt galā ar ikvienu problēmu.

Defo saprata: cilvēku nevar kā papīra lapu pārdalīt uz pusēm, taču «bilance», nepārprotams secinājums tomēr paliek.

«Likuma tīmekļos,» Defo rakstīja, «sapinas mazās mušiņas, bet lielās to viegli rauj pušu. Lordmērs lika nopērt nabadzīgus cilvēkus — ubagus, vairākas ielasmeitas aizsūtīja uz pārmācības namiem, krodziniekiem uzlika naudassodu par tirgošanos sestdienā ar sīvo — un viss pret mums, nabaga ļaudīm, it kā netikums perinātos tikai mūsos . . . Taču, ja tev mugurā tīras drēbes un pirkstā zelta gredzens, tu vari, tiesnesim dzirdot, nozākāt pašu dievu to kungu, vari apdzēries mierīgi iet pa ielu, neviens tev nepievērsīs uzmanību. Turpretī, ja nabags būs piesūcies vai nolamājies, viņu uz karstām pēdām ieliks siekstā. LTn kas ir tiesātāji? Tādi paši likuma pārkāpēji kā tie, kurus tiesā.»

Defo atmaskoja nevis vispār, bet tieši norādīja, ka galvenais tiesnesis Klaitons ņem drausmīgi lielus kukuļus (šo Klaitonu viņš vēlāk padarīja par Roksanas padomdevēju), ka lordmērs piesavinās līdzekļus, kas piešķirti bāreņu uzturēšanai. Ir noskaidrots, ka par šo bāreņu naudu Defo cīnījies viens pats. Šo akūto tēmu tolaik nebija skāris itin neviens.

Par šādu domāšanas veidu Defo arī netika saudzēts.

1703. gada 29., 30. un 31. jūlijā vairākas stundas dienā Defo nostāvēja siekstā ieslēgts Londonas ļaužu pilnajos laukumos.

Pat karikatūristam, kas bija nodomājis parādīt, cik nožēlojams un smieklīgs izskatījies apsmieklam nostādītais Defo, pat tam roka liedzās klausīt, un viņš attēloja sodītā seju nopietnu un rāmu.

Defo, redzams, turējies, apzinoties savu stāvokli, tāpat kā Robinsons, kad savā salā bija uzstādījis- stabu ar krust-veidā pienaglotu dēli, kas noderēja viņam par kalendāru. «Pēkšņi es attapos,» Robinsons paskaidro savu rīcību, «ka varu zaudēt laika rēķinu.. . . Lai to novērstu, uzstādīju koka stabu tajā vietā, kur viļņi mani izsvieda krastā.. ,» Šajā stabā viņš iegrieza robus. Kad'pienāca atpestīšana no ilggadīgās gūstniecības salā, «kalendāru» viņš paņēma līdzi kopā ar nedaudzajām, viņam tik vērtīgajām relikvijām.

Defo rokas bija atvilktas uz sāniem un iespīlētas. Galva iežņaugta it kā koka apkaklē vai sakās. Taču Defo nesa-bozās, nemēģināja paslēpt vai aizgriezt galvu, nē, viņš lūkojās visapkārt. Kaut arī ciešā «apkakle» stipri ierobežoja redzesloku, Defo arī šādā stāvoklī centās modri vērot.

Un uz viņu meta ... puķes!

Saprast cilvēku, kas to pārdzīvojis, laikam gan ir grūtāk nekā iztēloties Robinsona vientulību. Rakstnieks, kuram būtu lemts līdzīgs pārbaudījums, kaut arī citos apstākļos, teiktu, ka šajos mirkļos viņam atklājusies visa cilvēka esamības būtība.[8] Kāds tad bija rezultāts?

Aizsargāšanās labākā forma — uzbrukums, un Defo nepadevās. Todien izplatījās ne tikvien paskvilas ar viņa karikatūru. Ikviens varēja izlasīt jaunus «Tīrasinīgā angļa» autora dzejoļus. Dzejoļus Defo rakstīja, tieši atrazdamies cietumā, un, tā kā viņš turpat varēja sagatavot pat krājumu, tad izlaist lapiņu ar poēmu, kas saucās «Himna kauna stabam», bija nieka lieta. Draugi savukārt parūpējās par to, lai šīs lapiņas nonāktu lasītāju rokās. Dzejoļi joprojām bija tādi paši, ne visai poētiski, toties trāpīgi gan;

«Uz tiesu!» Citus? Un aši? Bet ja tiesātu jūs pašus?

Tāpēc arī viņa negoda diena kļuva par viņa triumfa dienu.

Cīņa, kas iedegās ap Defo — par viņu un pret viņu, — liecina, cik liela jau toreiz bija viņa ietekme.

Tieši tur viņš sagatavoja iespiešanai savu sacerējumu grāmatu.

Pret

Ieslodzīja cietumā.

Nolika pie kauna staba. Izplatīja karikatūras par viņu.

Par

Viņu apmētāja ar puķēm. Viņa sacerēto «Himnu kauna stabam» rautin rāva no rokām.

Turklāt, kaut arī vēl šodien nav skaidri zināms, kas tie bijuši, Defo vēl atrodoties ieslodzījumā, satikšanos ar viņu meklējušas vairākas ietekmīgas personas.

Par labu Defo savu vārdu aizlika arī Viljams Penns, kura dzimtas vārdā Amerikā nosaukts Pensilvānijas štats.

«Es lūdzu,» Penns rakstija, «attiecībā par augšminēto Defo, kuram tiesa piespriedusi ieslodzījumu un kauna stabu, ja ne atcelt, tad kaut vai mīkstināt sodu.»

Sodu neatcēla, tomēr Penna lūgumu ņēma vērā. Viņš taču faktiski bija viens no Savienoto Valstu ciltstēviem, kas baudīja ietekmi Atlantijas okeāna abos krastos. Viņš bija Kromvela laika admirāļa dēls, un viņa domas uzklausīja pat karaļi. Pats viņš katoļu lielākās virskundzības laikā Anglijā bija sēdējis cietumā, taču laukā iznāca ar neapstrīdamas autoritātes slavu apmirdzēts kā ticibas un cilvēka cieņas aizstāvis.

Praktiski šo lietu izšķīra Hārlijs. Atšķirībā no Dona Dunduka, tas ir, lorda Notingema, kurš uzskatīja, ka pats prot ļoti labi runāt un lieliski rakstīt un tāpēc nejūt vajadzību pēc Defo pakalpojumiem, Hārlijs, nākamais valsts sekretārs, ne tikai neprata divus vārdus sakarīgi pateikt, bet arī to apzinājās. Tāpēc viņš, nebūdams spožs runātājs, bet cilvēks ar veselu prātu, nolēma ņemt sev palīgā populāro un spara pilno publicistu, rūdīto politisko cīnītāju, lietpratīgo cilvēku, kuram ir krietni liela un vispusīga pieredze.

Tomēr Hārlijs izkārtoja, ko iespēja, ne tik drīz. Vērodams visu, kas norisinās ap Defo, un iztālēm virzīdams notikumu gaitu, viņš līdz zināmam laikam tieši neiejaucās.

Viss gāja savu gaitu. Pirmā diena . . . Otrā . .. Trešā . . .

Trešās dienas beigās Herkuless (uz baznīcas pulksteņa) pacēla zizli un noskandināja ar likumu noteikto stundu. Šerifa ļaudis atslēdza siekstu. Kalsnējais nelielā auguma vīrs atbrīvojās no koka kluču skavām.

Rokas notirpušas ... Kakls sastindzis . .. Galva, paldies dievam., vesela!

Ļaužu pūlī bija dzirdami apsveikuma saucieni.

— Ir gan atradies Cicerons, — tūlīt nošņāca uzpirkts skribents, kas par viņu bija rakstījis denunciācijas.

Tikmēr «Cicerons», tāpat kā līdz šim sardzes pavadībā, soļoja uz cietumu pie Jaunajiem Vārtiem — Ņūgeitu. Hārlijs vēl arvien nogaidīja.

Īli

Cietums Defo priekšā atklājās kā īpatnēja laboratorija, kur bargie apstākļi spieda ikvienu dzīvu būtni parādīt savu īsto dabu. Notiesātā pēdējais kliedziens reizēm tiešām izklausījās pēc zvēra rēciena. Defo pirmais no literātiem tuvumā ar lielu sasprindzinājumu vēroja tos, kuri, tā sakot, nonākuši likteņa līknes viszemākajā punktā, — sabiedrības izstumtos.

Ko Defo redzēja savā apkārtnē? Cilvēkus, kurus kāda nelaime izstūmusi malā, rūdītus noziedzniekus un tādus, kuri, tāpat kā Defo, nokļuva aiz restēm laikmeta avantū-ristiskā gara aizrauti. «Un viss tikai tāpēc, ka mani bija sagrābusi neprātīga vēlēšanās kļūt bagātam ātrāk, nekā apstākļi to ļāva,» — tā vēlāk atzīstas Robinsons, kas, starp citu, savu salu ari dēvēja par «cietumu».

Defo novēroja divus polus, kuri il kā pēc inerces bija izveidojušies sabiedrības attīstības gaitā: privileģētā virsotne, kas nevis dzīvo, bet veģetē labiekārtotos apstākļos, un «padibenes», kas parazītiski pārtiek uz sabiedrības darbīgās daļas rēķina. Defo, pēc dabas demokrātam un darba cilvēkam, nebija pa ceļam ne ar vieniem, ne ar otriem. Tikai pirmajiem, augstākajiem, viņš, tā sakot, nicinoši un sirdīgi atmeta ar roku, turpretī apakšā esošo stāvokli mēģināja izskaidrot un izpētīt.

Defo uztvēra, ka netikumu slīkšņu purvs ar visāda veida avantūristiem ir baismīgi tuvu tai pasaulei, kura liekas pareiza un nesatricināma. Viņš pats, aiz restēm sēdēdams, gaidīja pie sevis kamerā ierodamies kādas «augstas personas». Turpretī kāds mežonīgas rīkļurāvēju bandas vadonis, Ņūgeitā ieslodzīts, diktēja noteikumus un draudēja ar atmaskošanu Londonas mēram. Liekas, viņš pie tam solījās arī «laboties». Bez šaubām, viņš būtu «labojies», ja viņam atceltu nāves sodu, turklāt vēl krietni piemaksātu par pakalpojumiem, kurus viņš grasījies atgādināt. Taču tika nolemts viņu aizraidīt uz viņpasauli, pretējā gadījumā šajā pasaulē uzrastos jauns uzņēmējs vai veiksmīgs tirgotājs. Un tad caurcaurēm samaitātais cilvēks, pieņēmis cienīgu stāju, sāktu darboties jaunā ādā, — bet kā? Un kāpēc tomēr ar šo bandītu bija saistīts neviens cits kā pats lordmērs?

Uz visiem šiem jautājumiem Defo pacentīsies sīkāk atbildēt velak: savos romānos par zagļu un padauzu dzīvi —

vārdu sakot, par ļaužu jūras «.padibenēm»; kā vienmēr, šajās grāmatās būs ietverta daudzu gadu pieredze un pirmām kārtām vispatiesākā — viņa paša pieredze no cietumā pavadītā laika.

Grāmatu paraugplauktā, kurā iekļūst tās, kas izturējušas vēstures tiesu, no Defo grāmatām, kas veltītas tā saucamajiem «sabiedrības sārņiem», klasikas tiesības ieguvušas «Molla Flendersa» un «Pulkvedis Džeks», kuras, tāpat kā visi viņa galvenie darbi, sarakstītas mūža beigās. Taču viens no viņa pirmajiem sacerējumiem bija satīriska poēma «Tikumu uzlabošana» un pēdējais — «Instrukcija efektīvai cīņai ar ielas zagļiem un nakts uzbrucējiem». Šis nu patiesi bija īstais temats viņam, kurš reiz un uz visiem laikiem iestidzis parādos un nonācis līdz tiesai.

«Ak, tāpēc jau viņš par to ir rakstījis, ka ticis tiesāts!» — tā dažkārt mēdza teikt, sevišķi pagājušajā gadsimtā, kad buržuāziskā svētulība pilnīgi aizmirsa, ka pati ir svētulīga. Nē, ja pašam Defo būtu iespējams uz to atbildēt, mēs zinām, kā viņš mēdza uzdot tādus jautājumus: it kā pavisam ačgārni, taču īstenībā ielūkojoties pašā jautājuma būtībā. Tieši tāpēc, ka viņš par to rakstīja, viņš tika nodots tiesai. «Par ko?» — vai tieši: «Un kas tiesās?» —• tā Defo bija pamats prasīt, un viņš arī prasīja, nemitīgi prasīja...

Pirmā un labākā Defo «kriminālā» romāna nosaukums pēc pagājušā gadsimtā iedibinātās tradīcijas tiek tulkots šādi: «Mollas FĪendersas prieki un bēdas». Precīzāk būtu — «Veiksmes un neveiksmes. ..». Precīzāk ne tikai pēc vārdu nozīmes, bet arīdzan pēc grāmatas satura un visas noskaņas, kas pauž izmanīgas «veiksmes» idejas. Tas pats vārds «veiksme», tas ir, fortūna (angliski — fortune), nozīmē gan «likteni», gan «bagātību». Tā nav nejauša vārdu sakritība, īstenībā tur viss savijies vispārējā «blēdībā», ko pirmais atklājis un izskaidrojis, sacīsim, ne jau Defo (Man-devils, kā redzēsim, pauda drosmīgākas domas!), taču Defo pastāstīja par reāliem «notikumiem», radīja dzīvus tēlus, praktiski — veselu bibliotēku. Bibliotēku ne vien tāpēc, ka viņš daudz rakstījis par noziedzību un netikumu, bet arī tāpēc, ka izveidojis veselu ciklu — viengabalainu, vienotu, veselu sēriju, ko varētu saukt par «kriminālu».;

Pirms Defo iesāka aprakstīt neapdzīvotā salā Orinoko upes grīvā izmesta jūrnieka piedzīvojumus, viņš iesniedza valdībai projektu par Dienvidamerikas jūru, salu un paša kontinenta apgūšanu. Pēc Robinsona «Piedzīvojumiem» viņš izdeva detalizētu atlantu jūras braucējiem, turklāt par tā iznākšanu pavēstīja «Robinsona» pēdējā daļā, ar to it kā uzsverot kopsakaru, iezīmējot pāreju no izdomas uz reālo, no laika kavēkļa uz praksi. Tā veidojās arī viņa «kriminālo» sacerējumu virkne — projekti par noziedznieku izmantošanu sabiedriskajos darbos, atskaites par tiesu procesiem, pašu «slavenāko noziedznieku» īsas biogrāfijas, romāni un atkal (pareizāk, tāpat kā iepriekš) īsi apraksti par to pašu: par kabatas zaglēniem, lieliem zag-lēniem, lieliem zagļiem un bandītiem.

Defo veikumu varētu raksturot arī ar vārdu «katalogs» vai «kartotēka». Ja tiešām izrakstītu kartītēs visdažādākos viņa aprakstītos likteņus un atgadījumus, mēs iegūtu lā laika kriminālistisku enciklopēdiju. Vispār, ja sastādītu Defo daiļrades rokasgrāmatu kopumā, līdzīgi Šekspīra vai Dikensa vārdnīcām, tā būtu līdz pilnībai izsmeļoša un saturīga grāmata. «Defo vārdnīcā» atainotos visa tālaika dzīve un sevišķi sīki izstrādāta būtu nodaļa «Noziedzība».

Tajā ietilptu gan puišeļi kabatas zaglēni un lielceļa laupītāji, tur būtu «slavenais» Džeks Šepards, kurš bija izdaudzināts ar savām spējām gandrīz vai iet cauri cietuma sienām, un Džonatans Uailds, kurš, it kā būdams uz vienu roku ar likumu, izāzēja gan noziegumus, gan tiesu. Šī miglainā starpvide, kurā likums dīvaini savijies ar noziedzību, būtu sevišķi bagāta: Defo to vērojis neatlaidīgi pats savām acīm.

Kāpēc gan tajā pašā nodaļā nevarētu ievietot epizodi no «Aicinājuma uz godaprātu un sirdsapziņu», kurā Defo atceras savu tikšanos zirgu sacīkstēs ar hercogu Malboro? Atšķirībā no prinča Monmauta, kas tieši sacīkstēs dabūja pieredzēt, ka viņš ir populārs, hercogs Malboro bija spiests atstāt hipodromu: viņu slikti uzņēma. Defo nekomentē, tikai pavēsta, taču tā laika lasītājiem viss tāpat bija skaidrs: valsts budžets bruka kopā zem izdevumu un apbalvojumu smagās nastās, kuras cēlonis un iegansts bija hercogs (hercogs no 1703. gada), kas vispār nešķiroja valsts naudu un paša naudu. Turpat būtu ievietoti arī tie gadījumi, kad tiesas priekšā nonāca galvenais tiesnesis vai — kādā citā reizē — valsts sekretārs.

Tieši paša Defo cietumā gūtā pieredze, viss, kas nāca viņam ausis, sēžot aiz restēm, visi tie negaidītie atklājumi un'ļauna un laba, netikuma un tikuma līdzās pastāvēšana, pavisam dažādu sociālo līmeņu krustošanās pamudināja viņu kļūt par anonīmu, neuzkrītoši ticamu «reportieri», kurš pats redzējis vai dzirdējis, «redaktoru», kuram, lūk, nonākušas rokās kādas sievietes piezīmes, būtu tā kā gribējis tur kaut ko palabot, bet tad pārdomājis, nē, lai paliek viss, kā ir.

Visdažādāko afēristu dzīves apraksti Defo laikā plūda straumēm. Tas jāpatur prātā, ja patiesi vēlamies saprast vi a turpmāko «kriminālo» vēstījumu jēgu. Bieži mēdz teikt, ka Defo gribējis modināt līdzjūtību pret pagrimušajiem kā pret apstākļu upuriem. Tas nav īsti pareizi. Nevis Defo, bet tās aizmirstībā grimušās grāmatas ar jietikumu attēlošanu centušās iežēlināt vai, mazākais, izklaidēt lasītāju, likt līdzi just noziedzniekam. Tajā laikā ir radusies un ilgstošu popularitāti ieguvusi Džona Greja muzikālā luga «Nabagu opera»:

Es arī biju jauna meiča,

Tos laikus neatceros vairs . ..

Defo atzina, ka šajā gadījumā nevis tiek analizēts un nosodīts netikums, bet slavinātas, ar patiku uzņemtas neveselīgas kaislības. Viņš pats, rakstot par šādām drūmām lietām, neatzina citādu formu kā tikai dokumenta, atskaites, reportāžas veidu, lai ari tas izklausītos šķietami, taču bija izturēts stingras faktu apgaismošanas garā. Lai izteiktu to vispusīgumu, nosvērtību un lietišķību, kāda raksturīga visiem šiem «dzīves stāstiem», vislabāk šeit atbilst vārds — pētījums. Tā drīzāk ir pat sevis pētīšana — dižā meistara uzraudzībā, kurš prot neredzami bez iejaukšanās parādīt savu varenību.

5ajā ziņā Defo dziļi izprata Gorkijs. Viņš mēdza teikt: «Molla Flendersa attēlota kā žūpa, ļauna, rupja, kā melīgs, viltīgs cilvēks, kurš nekam netic, un tajā pašā laikā viņā skaidri izpaužas visas jūtas, kas raksturīgas brīvas valsts pilsonei, un, kad jūs klausāties, kā viņa sarunājas ar draugiem un pastāsta pati par sevi, par vīriešiem, par aristokrātiju, jūs redzat, ka jūsu priekšā ir personība, kura apzinās savu vērtību . . .»

«Tikai ar personisko varoņdrosmi mēs būsim diženi,» —-ar šo lozungu Defo iegājis literatūrā, un neviens no angļu rakstniekiem pirms viņa nav tā iejuties masu dzīvē, likteņos, kādi piemeklējuši tos cilvēkus, kuri pacēlušies vai centušies pacelties no zemākajiem slāņiem.

«Cilvēks, kas ļoti labi saprot, kur ir viņa paša vaina un kur ir sabiedrības vaina,» — tā Gorkijs raksturojis Mollu Flendersu. «Autors ne mirkli neaizmirst,» viņš turpina, «ka mūsu priekšā ir kroplīgas sociālas iekārtas upuris, viņš nosoda Mollu par to, ka viņa nav sīksti pretojusies, taču vēl asāk viņš nosoda sabiedrību, kas pieveikusi šo sievieti.» Nebūs lieki atgādināt, ka ar šo piemēru no Defo sacerējumiem Gorkijs paskaidrojis atšķirību starp patiesu cilvēka pagrimuma analīzi un sentimentālu gaudulību, kādā nereti nonāk literatūra, attēlojot «burvīgas, bet kritušas būtnes».

Defo nepauž līdzjūtību vien. Viņš iztirzā cēloņus un sekas.

Viņa piedzima uz cietuma sliekšņa, uzauga pie svešiem cilvēkiem, klaiņoja kopā ar čigāniem, pēc tam nokļuva patversmē, tad kalpoja turīgā ģimenē, kur īstenībā arī krita grēkā ar šīs ģimenes vecāko dēlu, bet ar jaunāko viņai izdevās apprecēties. Taču viņas vīrs drīz vien nomira, un Mollai no jauna nācās kaut kur iekārtoties. Pēc neilga laika tas viņai tomēr izdevās, un viņa ar jauno dzīvesbiedru aizbrauc pāri okeānam uz Ameriku pie radiem.

Taču šeit notika Mollai Flendersai ārkārtīgi negaidīts likteņa pavērsiens: noskaidrojās, ka viņas Amerikas vīramāte ir . . . viņas pašas māte, kas izsūtīta uz kolonijām tūlīt pēc tam, kad, par zādzību notiesāta, bija dzemdējusi mazulīti Mollu. Tādējādi izrādījās, ka Mollas vīrs ir viņas brālis, no kura viņai jau bija diyi bērni un trešais gaidībās. «Lai lasītājs izspriež, kādā stāvoklī es biju nonākusi,» — tā saka pati šās grēksūdzes autore.

Mūsdienu lasītājam šī piedzīvojumu virkne var likties pārmērīgi gara un juceklīga. Ko tur teikt, Defo tiešām ne vienmēr veicas tikt galā ar sižeta risinājumu, toties viņš nebūt negrēko pret faktu ticamību: viss pareizi ieturēts tā laika garā, lērums bēdu pamīšus ar priekiem, kaut arī apšaubāmas kvalitātes priekiem.

Mollas Flendersas uzskaite ir ļoti precīza. Viņa sev pieraksta un paziņo lasītājam, cik veļas un mēbeļu aizvedusi līdzi pāri okeānam, kādi izdevumi un ienākumi viņai bijuši. Tas viss viņai aprēķināts, tā sakot, ar zīmuli rokā.

Izmantojot mūslaiku vēsturnieku pētījumus, pievienosim viņas personiskajiem aprēķiniem vienu otru skaitli, kas attiecas uz sabiedrības «priekiem» un «bēdām». Tā, piemēram, viņa skopi apraksta savu kuģojumu pāri Atlantijai, bet mēs piebildīsim: mirstība transatlantisko pārceļotā ju vidū sasniedza piecdesmit līdz septiņdesmit piecus procentus. Tātad tīrais brīnums, tiešām priecīgs notikums, ka Molla bijusi starp tiem, kuriem šis rūgtais biķeris gājis secen. Ne mazums pārsteigumu, kas atkal tiek uzskaitīti, viņu gaida Jaunajā Pasaulē — apzīmogotas pieres, rokas, tikai. . . tikai šeit viss ir pavisam otrādi, it kā citā pasaulē: Vecajā Pasaulē bija noziedznieki, atbrauca uz šejieni — kļuva par tiesātājiem . . . «Grēkus nožēlojošo noziedznieku zeme,» — tā domā Molla. Arī viņai pašai jau kuro reizi jāsāk jauna dzīve . . .

Molla atgriežas Anglijā, meklē sev kādu labvēli, atrod, zaudē, atkal atrod vai, pareizāk, nokļūst «laupījumam» uz pēdām, pašai viņai ir rezervē vairāki simti mārciņu bankā un vēl viens pielūdzējs, kas arī strādā turpat bankā. Draudzene turpretī piedāvā viņai vēl vilinošākas izredzes . . .

Interesanti izsekot, kā Molla pārdzīvo visas šīs likstas un kādā tonī par tām pastāsta. Droši var teikt, ka Mollas Flendersas tonis ir lielisks. Defo varonei, šķiet, nemaz nav kāds īpašs tonis: viņa nenožēlo, kaut arī atzīst savus grēkus, un nesūdzas, kaut arī reizēm liek nojaust pārciesto sarūgtinājumu. Viņa ne tik daudz meklē līdzjūtību kā vēlas, lai viņai palīdz izprast pašai sevi. Ar šo savdabīgo kautrīgumu, spēju ne tikai panākt savu, bet arī «godu prasties», proti, zināt savu vietu, Molla Flenjlersa atšķiras no alkatīgās tīģerienes Roksanas — primadonnas netiklības mākslā, kura nodarbojas ar to pašu amatu, tikai ar citādu vērienu' Tāpēc Defo attieksme pret viņu arī ir citāda. Viņš konstruē sižetu tādējādi, ka Molla Flendersa sasniedz to, pēc kā tiekusies, — pieticīgu, toties stabilu stāvokli sabiedrībā.

Kā Defo varoņi sasniedz gribēto, patiesībā ne gluži to, pēc kā viņi paši tiecas vai ko par viņiem domā, — par to sprieda gluži vienkārši, taisni tā, kā Defo norādījis «Mollas Flendersas» virsrakstā: «Piedzimusi cietumā . .. divpadsmit gadu bijusi draugaļa . . . tikpat ilgi — zagle, astoņus gadus bija izsūtītā, tomēr . . . beigās kļuva bagāta, uzsāka godīgu dzīvi un nomira, grēkus nožēlojusi.» Ļoti bieži šo Defo grāmatu lasīja tieši tā, laimīgo pārvērtību nianses atmetot kā nevajadzīgas, taču bez šīm detaļām tas vairs nav Defo.

Un Džeks ar iesauku «pulkvedis»? Pienāk brīdis, kad viņš sāk justies zaglis pēc pārliecības. Tiesa, viņš uzskata, ka ir atgriezies uz taisnā ceļa, tagad varētu pārlūkot savu pagātni «no droša attāluma». Taču tā domā Džeks, kas divdesmit sešus gadus nodarbojies ar zagšanu, piecas reizes precējies ar padauzām (ar vienu no viņām — divas reizes), sarausis bagātību, tirgojoties ar vergiem Amerikā, un iecerējis mūža norietā kļūt par ģenerāli. Nevis Defo! Ne velti Defo sīki pastāsta, kā tas var būt, ka cilvēks, kurš kopš zināma laika dzīvo «pieklājīgu dzīvi», par sevi mēdz teikt: «Es esmu zaglis!» Kaut arī nepasaka ar vārdiem, tomēr tas viņā izpaužas.

No kāda cilvēku materiāla gan radies piesardzīgais avantūrists pulkvedis Džeks? No kurienes tāda cietsirdība, kas aiziet līdz nežēlībai, turklāt izpušķota ar dievbijīgiem prātojumiem?

Mēs redzam trīs puišeļus, trīs izliktus bērnus, ko uzaudzinājusi viena audžumāte, līmenis sākumā bijis visiem viens, viņi auguši vienādos apstākļos, taču katram ir citādas dotības. Vecākais ir īsti nelabojams noziedznieks, iespējams, pat garīgi nepilnvērtīgs. Jaunākais — vājš un gaisīgs. Par tiem vairs nav ko teikt. Defo pievērš uzmanību vidējam — Džekam.

Stāsti par bērnību bieži ir autobiogrāfiski. Taču par Džeka bērnību to nevar teikt. Varbūt viņi ar Defo ir skraidījuši pa vienām un tām pašām ielām, vēlāk sēdējuši vienā cietumā, tomēr Defo ceļš veda sāņus no šaubīgas sabiedrības, kurā liktenis noveda tā saucamo «pulkvedi».

Defo saskatīja apstākļu postošo varu un spēcīgo ietekmi, kas pārņem cilvēka dabu. Viņš pat ir ieteicis līdzekļus, kā izskaust netikumu. Jau savā pirmajā grāmatā — «Eseja par projektiem» — viņš bija plānojis patversmes bāreņiem un visādas pensijas dzīves pabērniem.

Saprotams, ne tikai Defo viens pats tolaik bija norūpējies par šīm problēmām. Taču viņš ierosināja noziedzniekus nodarbināt labošanas darbos, nevis necilvēcīgi ļaut viņiem bezdarbībā nīkt cietumā. Viņš uzskatīja, ka izpeļņu vajag paaugstināt, nevis pazemināt, un cilvēki tad strādās nevis sliktāk, bet labāk. «Kāda alga, tāds ari būs darbs,» —• tādas domas Defo izteica, polemizējot ar vienu no visdrosmīgākajiem sava laika atmaskotājiem — ar Mande-vilu, slavenās «Fabulas par bitēm» autoru.

Mandevils un Defo, — runājot par attieksmi pret cilvēku un sabiedrību, viņus tikpat grūti salīdzināt kā Šekspīru un Defo, Sviftu un Defo, Ruso un Defo .. . Vienos un tajos pašos gados divi cilvēki ar augsti attīstītu prātu apsvēra vienus un tos pašus jautājumus un pat deva līdzīgas atbildes, tomēr tikai līdzīgas ...

Pēc tā, kādas nepatīkamas lietas Mandevils sarunāja saviem tautasbrāļiem, kas vēl dzīvoja entuziasma pārņemti pēc «slavenās revolūcijas», viņu var salīdzināt vienīgi ar Hobsu, kuram, kā zinām, aizbāza muti un kura grāmatas pirmajā izdevīgajā brīdī sadedzināja. «Fabula par bitēm» tika uzskatīta par tikpat zaimojošu un cinisku kā Hobsa briesmonis «Leviatāns». Pēc Mandevila domām, netikumi ir nevis labojami, bet. tie ir gan neizbēgami un pat nepieciešami. Citiem vārdiem, Katru atsevišķu netikumu viņš uzlūkoja kā buržuāziskās sabiedrības dabas izpausmi, nevis kā novirzīšanos no normas, bet kā pašu normu.

«Tas, ko mēs pasaulē uzskatām par ļaunumu, morālu vai fizisku ļaunumu, ir tas diženais princips, kas mūs padara par sociāliem indivīdiem... un tajā pašā brīdī, kad ļaunums pārstātu eksistēt, sabiedrībā iestātos pagrimums, varbūt pat pilnīgs sabrukums,»

Tik paradoksāli sprieda Mandevils. Taču pirmais viņa «Fabulas» izdevums, pie kura viņš strādāja tolaik, kad Defo tika tiesāts un nonāca cietumā, palika neievērots. Otro izdevumu Mandevils papildināja ar komentāriem un tā interpretēja savas domas, ka visus pārņēma trakas dusmas, Tomēr nebija gluži skaidrs: vai tas lasāms ar ironiju vai nopietni?

«Pārāk zems atalgojums padara strādnieku atbilstoši tā temperamentam mazdūšīgu un izmisušu,» Mandevils rakstīja, «pārāk liels — dara viņu nekaunīgu un slinku . . . No visa teiktā izriet, ka brīvai nācijai, kurā nav atjauta verdzība, vislielākā un drošākā bagātība ir strādīgu nabagu masas.»

«Tā nepavisam nebija tālaika sabiedrības apoloģija,»[9]Markss atzīmēja. Tomēr, no otras puses, tā nav arī ironiska spēle kā Defo «Vienkāršākais paņēmiens», citādi pats Defo nebūtu sācis ar Mandevilu polemizēt.

Defo polemizēja ar Mandevilu, tāpat kā polemizēja ar Sviftu — pat ne tāpēc, ka nepieņēma šo sociālo diagnozi tās cietsirdības dēļ. Viņš uzskatīja, ka vajag ne tikai prātot, bet arī rīkoties.

Bet Hārlijs arvien vēl vilcinājās. Pareizāk, bez steigas meklēja īsto ceļu: kā atbrīvot Defo, padarot viņu sev noderīgu?

«Tas ir spējīgs cilvēks,» viņš par Defo tolaik rakstīja kādai ietekmīgai personai. «Ja samaksātu viņam uzlikto sodu tādējādi, lai tikai viņš viens zinātu, ka tas notiek pēc karalienes gribas un žēlastības, viņš pēc tam var izdarīt krietnu pakalpojumu. Tādējādi, šķiet, višlabāk varēs viņu saistīt, ja viņu nomāks morāla parādnieka slogs.»

Pašam Defo Hārlijs caur otru personu cietumā lika pajautāt: ko viņš tā labā varētu darīt?

Atbilstoši savai audzināšanai Defo, puritāņa dēls un kādreizējais semināra audzēknis, atbildēja ar evaņģēlija tekstu, no līdzības par aklo vīru: «Kungs, atdodi man acu gaismu!»

IKDIENIŠĶI NOTIKUMI (I)

Tagad, kamēr Defo gaida, kad karaliene viņu izpirks, pienācis laiks nostādīt viņam blakus vēl vienu cilvēku. Tas ir dzimis 1676. gadā, un mūsu redzeslokā viņš nokļūst jau astoņpadsmitā — jaunā gadsimta sākumā: viņš bija aizbēdzis no mājām, un 1703. gada maijā angļu avīzēs varēja lasīt, ka divi kuģi — «Svētais Georgs» un «Piecas ostas» — devušies pārdrošā un tālā jūrasbraucienā. Uz kuģa «Piecas ostas» par stūrmani brauca mūs interesējošais jaunais cilvēks.

Kuģi dēvās braucienā dīvaini: laikrakstos bija teikts — uz rietumiem, taču tie nogriezās uz dienvidiem, uz Kluso okeānu, bet flotīliju vadīja admirālis Dampīrs, kurš gan visu savu mūžu ir stūrējis pa līčloču kursu.

Ar admirāļa nosaukumu apbalvotajam Viljamam Dam-plram — «jūras ērgļu» tradīciju turpinātājam — tomēr piemita visas viņa laika dīvainības. «Ērgļu» ekspedīciias apmirdzēja nācijas slavai par godu veiktie varoņdarbi, turpretī admirāļa dzīves gaitas sākās tieši ar vārdu «pirāts». Taisnība, turpat tiek arī dota piebilde — «un hidrogrāfs». Patiešām — kurš gan ir atklājis un aprakstījis jaunus zemeslodes stūrīšus, sastādījis drošu karti par jūras straumēm un vējiem, ja ne tas pats Dampīrs!

Jaunā stūrmaņa māmuļa vēlējās redzēt savu dēlu par «zinātņu vīru» (tā par viņu rakstīja vecās grāmatās), bet viņš kļuva jūras laupītājs, taču tolaik šos jēdzienus tik smalki nešķiroja, bet bieži vien tie pat apvienojās.

Ar šo jauno cilvēku jāiepazīstas tuvāk, jo mūsu priekšā, protams, ir tas pats jūrnieks, ko uzskata par īsto Robin-sonu. Vai viņi tiešām ir viens otram līdzīgi? Šā jūrnieka tēvs, kurpnieks, bija domājis, ka dēls (septītais pēc skaita) kļūs viņa darba turpinātājs, bet dēls aizgāja jūrā. Šķiet, ka līdzība būtu, taču Defo par sava varoņa izcelsmi pastāsta pavisam precīzi. Robinsons savu dzīves stāstu iesāk, pieminēdams visas tās priekšrocības, ko liktenis viņam sola, — labklājību, izglītību, drošu darba lauku. Tādā pašā noteiktībā Robinsona izcelsme un audzināšana izpaužas visā grāmatā. Būtu dīvaini, ja Defo, visiem spēkiem izmisīgi pats rāpdamies augšup pa sociālajām kāpnēm, nepievērstu uzmanību cilvēka izcelsmei un stāvoklim sabiedrībā. Visu mūžu viņam nācās plēsties, lai apliecinātu savu īsto vietu pasaulē, un viņš rakstīja par cilvēkiem, kas mērķtiecīgi cīnās par vietu zem saules, pie tam katrs no sava «sākuma punkta».

Ceļa sākuma punkts lielā mērā noteic arī cilvēka ceļa mērķi. Kaut arī atrodama līdzība un pat kopēji motīvi («aizgājis jūrā» u. tml.), par tādiem cilvēkiem kā «Piecu ostu» stūrmanis Defo īstenībā ir sarakstījis nevis «Robinsona piedzīvojumus», bet gluži citu «jūras stāstu» grāmatu — «Slavenā kapteiņa Singltona piedzīvojumi un pirāta gaitas», tā nāca klajā tūlīt pēc «Robinsona» kā tāda paša likteņa otrs variants.

Grāmatas nosaukums ir «Piedzīvojumi un pirāta gaitas», taču uzreiz nav nosakāms, kur te ir «piedzīvojumi» un kur jūras laupīšana.

«Piedzīvojumi» ir tad, kad Singltons, bērnībā nozagts mātei, pāriet no vienām rokām otrās un pēdīgi nokļūst uz portugāļu kuģa, kurš nodarbojas ar visu, kas pagadās, pie Āfrikas krastiem.

Singltons tiek apvainots sazvērestībā pret kapteini un kopā ar pulciņu matrožu izsēdināts Madagaskaras salā. No šejienes viņam caur Centrālo Āfriku, kas pat XIX gadsimta otrā pusē vēl nebija izpētīta, izdodas nokļūt līdz Zelta Krastam un pēc tam mājās, Anglijā.

Likuma pārkāpējus uz sauszemes, kā arī uz jūras Defo parāda gluži citādā gaismā, nekā tolaik bija pieņemts. «Pirātu» literatūra bira kā no maisa, taču Defo pirātu attēloja nevis kā bezbailīgu rīkļurāvēju, kā tas šāda veida literatūrā bija pieņemts, bet pirmām kārtām aprakstīja viņu kā cilvēku, kurš dara savu darbu un tāpēc ir ārkārtīgi piesardzīgs un apdomīgs. Sadursmes, uzbrukumi, abordāžas — tas viss, protams, aizrauj lasītājus, tomēr Defo tam nepievērš lielu uzmanību. Viņa «veiksmes džentlmeņus» drīzāk nodarbina apsvērumi, kā izvairīties no kaujas, ja vien iespējams un, galvenais, ja nav izdevīgi izliet asinis.

«Mēs bez pūlēm sagrābām angļu, franču vai spāņu kuģus, ja tie patrāpījās ceļā,» Singltons stāsta.

Pirāts Singltons nešķiroja ne savējos, ne svešos. Ja viņu interesēja, ar kādu karogu kuģis brauc, tad tikai lietas labā.

«Mēs centāmies neielaisties ar angļu kuģiem,» Singltons saka par saviem tautasbrāļiem. «Pirmkārt, viņi sparīgāk pretojās, un, otrkārt, no viņiem mazāk varēja iegūt laupījumu.»

Varētu domāt, ka, pieminēdams sīvo pretošanos, Singltons gribējis paglaimot saviem tautiešiem. Ej nu sazini. .. «Turpretī, ja gadījās saķerties ar angļiem, tad saņēmām tos stingrāk, izrēķinājāmies bez žēlastības, lai tie, mājās pārbraukuši, neizplatītu par mums ļaunu slavu.» Te nu pirāts apraujas, nopratis, ka pārāk aizpļāpājies, un tūlīt ņemas sarēķināt iegūto peļņu.

Guvums nav mazais. Naudas vien savi divsimt tūkstoši, kas tolaik, kad mārciņa arī bija īsta mārciņa, varēja nodrošināt bezrūpīgu dzīvi līdz kapa malai visiem un ikvienam komandas vīram. Viņi aizturēja Virdžīnijā būvētu brigantīnu, labu, gluži jaunu, un savu veco laivu pārdeva. Vēl saņēma ciet divas trīs laivas, kas gāja no Ņujorkas uz

Barbadosu ar miltiem, zirņiem un liellopu gaļu. Tas viss lieti noderēja. Bez tam iegriezās Kubā un tur apgādājās ar krietnu daudzumu kūpinātas gaļas. Kubieši prata uz dižskābarža iesmiem tā kūpināt gaļu, ka mēli varēja norit. Galvenais — pavisam bez sāls, jo, astoņus mēnešus dzīvojot jūrā, sālītā gaļa tā apr . . . hm-hm . . . Kārību jūra bija izslavēta ar savu kūpināto gaļu, un vārds «bukanie-ris», tas ir, kūpinātais, kļuva par visu rangu jūras laupītāju iesauku. Un tiešām, ko tur daudz šķirot — pirāts vai kaperis, vai korsārs, — kurš ēd kūpinātu vai kurš sālītu gaļu, visi meklēja brangāku kumosu, ko iedzīvoties.

Bobs Singltons un viņa biedri, protams, bija piesardzīgi ļaudis. Gadījās arī cīnīties, ja citas izejas nebija. Reiz saķērās ar portugāļu kuģi, uzblieza tam ar visiem viena borta lielgabaliem, izrāva sānos caurumu, un visa komanda saklupa tur iekšā ar zobeniem un pistolēm, bet šie lūdzas žēlastību!

Kādu citu reizi skatās — kas tad tas? Kuģis kā pietem-pies iet pa jūru riņķu riņķiem. Kas tad tā halzē? Paturēja acīs kuģi, devās tam pakaļ, skatās tālskatī: melnum melns. Nēģeri vien. Kur tad komanda? Ko tur brīnīties! Skaidrs, ka sasvieduši komandu jūrā, bet paši no kuģa vadīšanas neko nejēdz: tā, redz, iet, kad bez «saimnieka» grib par pirātiem būt. . .

Piegāja tuvāk bortam, pietauvojās, uzkāpa uz kuģa. Nēģeri barā sanāca apkārt, plātās ar rokām, neviens neprot kā cilvēks jel vārdu pateikt. Murmulē savā valodā — un vairāk nekā.

— Ka tik nu neapēstu mūs, — Singltons bažījas.

— Nenokar degunu, neaprīs! — saka viņam draugs Viljams, draugs, var teikt, no «Draugu brālības» vai — kā tos vēl sauca — no kvēkeriem jeb «drebulīgajiem», kā svētajos rakstos teikts, ka pat dienišķā maize jābauda ar sirds drebēšanu.

Drebēšana paliek drebēšana, bet šis zellis bija varen izmanīgs, veikls un visās pirātu «veiksmēs» it kā nepiedalījās, bet bija klāt kā nagla. Šie drebulīgie «draugi» pēc viņu noteikumiem nedrīkstēja lietot ieroci pat aizstāvoties, un draugs Viljams to arī nelietoja, taču tā bija viņa gudrība — ar portugāļiem —, lai visus tātad likvidē, atstāj tikai ārstu. Viņš pats vēlāk vienam nēģerim kāju nogrieza. Bija sākusies gangrēna, viņš tam izglāba dzīvību. Vērtīgs cilvēks, nav ko teikt.

Kāds ieteicās, sak, varbūt apsist visus melnādainos vai kopā ar kuģi nolaist dibenā.

— Ko tu runā, — draugs Viljams īstā brīdī iejaucās, — tādu preci nolaist dibenā! Pārdosim viņus. Šite, kazi, sanāks savas sešsimt galviņas.

Nu, un pa to laiku sāka melnajiem mācīt savu valodu, lai uzzinātu, no kurienes šie un ko izdarījuši ar komandu. Viens, tas ar to nogriezto kāju, izrādījās attapīgāks par pārējiem. Pēc kādām divām nedēļām jau sācis ko saprast. Saka: «Nezina, ko darīt ar burām.» Tas nu ir skaidrs kā diena, ka «nezina», bet kur ir komanda, vai to viņš «zina» vai «nezina»?

Ievainotais pastāstīja, kā nu mācēja, ka franči (pēc visa spriežot, tas bija franču kuģis) šos kaut kur veduši («Saprotam jau, uz kurieni,» draugs Viljams pavīpsnāja), bet apiešanās ar viņiem bijusi šausmīga («Briesmoņi,» draugs Viljams tā arī teica). Viens francūzis (ja tas tiešām bija franču kuģis) katru nakti nokāpis kuģa tilpnē, kur bija sadzīti visi gūstekņi, un tur bijis kāds nēģeris ar visu ģimeni, un viņš tā sievu un meitas piesmējis tēva acu priekšā. Atnācis, ar slēdzeni attaisījis vaļā važas un . .. Otrā naktī ģimenes tēvs ļoti pārskaities, arī francūzis sadusmojies, piedraudējis visus nošaut, bet trešajā naktī ieradies atkal. Tad nu tēvs kaut kā bija atbrīvojies no važām, noglabājis smagu sitamo un sadragājis francūzim galvu. Izņēmis šim no kabatas važu slēdzeni un atbrīvojis visus nēģerus.

Gūstekņi apbruņojušies ar ko nu kurais — ar rungām, zobeniem, dunčiem (pistole^ un pulveris, tāpat buras viņus neinteresēja) — un uzbrukuši komandai. Tā neganti atšaudījusies. Asinis plūdušas straumēm, uz klāja vēl redzamas svaigas pēdas. Bet vai nu visus apšausi? Nobeiguši kādus trīsdesmit nēģerus, paņēmuši laivu un laidusies mukt: pametuši nelaimīgos klajā okeānā bez stūres.

— Tad ir gan cilvēki — zvēri! — draugs Viljams vēlreiz noteica.

Kad Singltona kuģis iegāja Sanpedro ostā, draugs Viljams tur sastapa draugu plantatoru. Par pieņemamu cenu pārdeva tam visus melnos, turklāt tik izdevīgi, ka, savu mantu nežēlodams, tam plantatoram vienu sešpadsmit gadus vecu skuķi no tīras sirds uzdāvāja.

Šis draugs Viljams arīdzan ir vēsturiska persona tāpat kā Bobs Singltons. Kvēkeri pieder pie galējām protestantu sektām. Pēc viņu uzskatiem, tikai viņi pareizi saprotot un sludinot patieso dieva vārdu. Tirgotāju un veikalnieku vidē kvēkerisms bija ļoti izplatīts. Stāsta, arī Defo ar cieņu izturējies pret kvēkeriem. Tiešām — dažkārt viņš par tiem runājis tīri izjusti — avīžu rakstos. Taču romānos viņa uzskati atainojas pilnīgāk — darbībā. Līdzās Roksanai Defo arī parādījis kvēkerieti — burvīgās «draudzenes» visu drosmīgo pasākumu ierosinātāju un līdzzinātāju. Avī Bobs Singltons draugu Viljamu nesauc citādi kā par «goda vīru». Tomēr Defo ļauj mums saskatīt šo «godīgumu».

Kapteiņa Singltona grēksūdze apraujas ar bažām, kaut nu tagad, kad viņš ieguvis bagātību un pametis līdzšinējo amatu, kāds neatcerētos, kas viņš tāds ir īstenībā. To neaizmirsa arī Defo, tāpēc vien viņš tika sarakstījis «pirāta grēksūdzi», lai lasītājiem atgādinātu: ja pameklētu un parakņātos, atklātos, ka tumšu pagātni slēpj gan tirgoņa svārki, gan sludinātāja svētulība.

Tādos, lūk, «piedzīvojumos» gatavojās iesaistīties jauniņais «Piecu ostu» stūrmanis. Tomēr ekspedīcijai, ko vadīja admirālis Dampīrs, nez kāpēc negadījās šāda solīda «veiksme». Uz kuģiem nebeidzās ķildas, pats admirālis arvien bija skurbulī, nevarēja sadzīvot ar saviem padotajiem. Vienu kuģi saņēma gan, taču izrādījās, ka tas līdz augšai pilns ar . . . pāvesta bullām. Re, cik ļoti svarīgu kravu sūtīja pāri okeānam! Dusmās sameta piecsimt ādas saiņus jūrā, — bet ko tas dod?

Starp komandas vīriem atradās kāds, kurš visos sīkumos izpļāpāja šā jūrasbrauciena kaunpilnos darbus. Kad Dampīrs pietauvojās dzimtajiem krastiem, priekšā jau bija atmaskojošs raksts, publicēts kā papildinājums viņa «Ceļojumu» ceturtajam sējumam. Pieņemsim, ka rakstīts bija sabiezinātās krāsās, arī gļēvulību admirālim nevarēja pārmest, bet tiesa kas tiesa — disciplīna bija šausmīga, ļaudis no kuģiem dezertēja, vairāki cilvēki piespiedu kārtā bija izsēdināti malā, bet jaunais «Piecu ostu» stūrmanis pats nolēma atstāt kuģi, kad tas atradās Cīles krastu tuvumā, Huanfernandesa arhipelāgā.

Viņu neaizturēja, viņu it kā apmainīja: salās dzīvoja divi kapteiņa Pikeringa komandas matroži, tos uzņēma, stūrmani izsēdināja malā un, dodot līdzi šauteni, pulveri,

tabaku, gultas drēbes, apģērbu, bībeli un citus pirmās nepieciešamības priekšmetus, pameta viņu Masatjerā (Salā pie krasta).

Pēdējā brīdījaunais jūrnieks, negaidījis, ka lieta kļūs tik nopietna, sāka lūgties, lai ņemot šo atpakaļ. Taču kuģis pacēla enkuru.

Bet Defo? Kur pa šo notikumu laiku atradās Defo?

Kaut arī Hārlijs nesteidzās, tomēr ar stingru viņa atbalstu Defo pēdīgi 1703. gada novembra pirmajās dienās tika apžēlots un saņēma arī dotāciju. Soda naudu viņa vietā patiesībā apmaksāja no karalienes kases. No tiem pašiem līdzekļiem nelielu atbalstu izsniedza arī viņa ģimenei. Taču par visu to bija jādod kas pretī.

«No tā brīža līdz sava mūža galam,» biogrāfs raksta, «Defo bija uzņēmies kalpotāja jūgu, un viņa pienākumos ietilpa presē paust valdības viedokli, lai vai kāds būtu kabineta sastāvs un tā politiskā līnija.»

Taču pirmo un, no mūsu viedokļa raugoties, svarīgāko, lielāko Defo sacerējumu šajā postenī neizraisīja politiskas dabas notikumi.

Viņš bija tikko iznācis no Ņūgeitas cietuma, kad 23. novembrī Anglijas krastiem brāzās pāri drausmīga vētra: jūrā auka, uz sauszemes viesuļvētra — bēdpilna, neaizmirstama katastrofa kā mēris vai ugunsgrēks. Vēsturē to pazīst ar nosaukumu — Vētra, un Defo ar tādu pašu nosaukumu laida klajā grāmatu, savu pirmo it kā dokumentālā žanra grāmatu, šķietami «dokumentālo».

Par to pašu viņš uzrakstīja sprediķi, sadzejoja arī vārsmas:

Kā debess zīme mums ir dots Sis drausmais viesuļvētras sods.

Defo bija pilnīgi pārliecināts, ka tas viss bijis nevis vienkārši lietus, vējš un viļņi, bet debesu tēvs ar to ir devis savu zīmi, lai pirmām kārtām nāktu pie prāta visi naidīgie reliģiskie un politiskie grupējumi. Vēja auros Defo it kā saklausīja (tā viņš arī izteica dzejā):

Arvien lai domās skandināts:

«Pie prāta nāc! Pie prāta nāc!»

Lai šo dabas katastrofas iztulkojuma jēgu padarītu ticamu, viņš sarakstīja savu «Vētru»: «Apkopojums par viszīmīgākajiem gadījumiem un nelaimēm nesenajā drausmīgajā vētrā, kura plosījās uz jūras un uz sauszemes.» Grāmata iznāca 1704. gada vidū.

Par to, cik daudz šajā grāmatā patiesības un cik daudz izdomas, bet galvenais — par to, vai Defo pats redzējis postīgos notikumus, domas dalās. Pagājušajā gadsimta profesors Minto apgalvojis, ka viss ir — pakaļdarinājums, «ticamības» imitācija. Mūsu laikabiedrs profesors Mūrs ir tādās domās, ka Defo pats skaitījis sagrauto māju skursteņus.

Ko gan var apgalvot pavisam droši? Tas būtu jāzina, cenšoties izprast, kā strādājis Defo. Tajā laikā, kad Robin-sona prototips vēl tikai grasās iziet jūrā, Defo jau ir parādījis visu bojāejas ainu: sadragāti kuģi, plosīgs vējš — vārdu sakot, visi Robinsona rekvizīti. No kurienes tie ņemti? Kāds materiāls likts lietā?

Tikai uz savu iztēli Defo galvenokārt paļāvies jau tāpēc vien, ka, šķiet, neko redzēt viņš nav arī varējis: viņš atradās cietumā; Laika ziņā šie notikumi tiešām ir ļoti tuvu, taču tagad ir sīki noskaidrots, kā tolaik risinājušies notikumi ikkatras dienas secībā, tā ka vienu mēnesi viņš varēja arī atrasties brīvībā. Tomēr ar to vēl viss nav skaidrs. Defo vadās pēc principa: «Izdomāt ticamāk par patiesību.» Viņam nebūt ne vienmēr bija vajadzīgi paši fakti. Ilgu laiku viņu uzskatīja par noziedznieku «intervētāju». Cilvēki, kuriem bija piespriests augstākais soda mērs, it kā atvieglojuši sirdi, izstāstīdami viņam visu, Defo aprakstījis viņu dzīvi un vēl vairāk — uzturējies turpat blakus līdz viņu pēdējai dzīves stundiņai, lai pēc tam publikai varētu pavēstīt, ko nelaimīgais teicis, nāvei acīs skatīdamies. Taču atkal tika precizēti termiņi, un izrādījās, ka noziedzniekam nolikta priekšā pilnīgi gatava grēksūdze, iekams viņš vēl nebija ne muti pavēris. Grēksūdze, ko sastādījis Defo. Vai viņam maz bija vajadzība uzklausīt zagļu un slepkavu nesakarīgo murmulēšanu! Tā vēsturē iegāja šie ne vārdiņu nebildušie ļautiņi, kurus «intervējis» lielais izdomas meistars Defo.

Šāda pret paša gribu nebrīvē pavadīta prakse — pusgads Ņūgeitas cietumā — devusi Defo tādu zināšanu krājumu, ka turpmāk viņam vajadzēja tikai izdomāt vārdu un tad varēja tam pielāgot veco materiālu no «atmiņas gigantiskās kartotēkas», kā izteicies viens viņa biogrāfs. Bet šajā «kartotēkā» jau atradās, kā mēs zinām, Kromvela armijas ģenerāļi, ietekmīgi valstsvīri, puritāņu sludinātāji, tirdzniecības aprindu ļaudis no visas pasaules, vārdu sakot, tā bija biezi apdzīvota pasaule, kurā uzradās arvien jaunas un jaunas sejas, iejutās šajā pasaulē, ar laiku atkal iznākdamas laukā jau kā grāmatu varoņi, jau nodibinājuši savstarpējus sakarus tur — «gigantiskajā kartotēkā».

Mēs nekad neuzzināsim, kurā reizē viņš izdomā un kurā runā patiesību, tāpēc ka nepārtraukti norit fakta un fantāzijas savstarpējā mijiedarbība: visu laiku izdomā, un visu laiku ir taisnība. Pat tajos gadījumos, kad minēti fakti — tie īstenībā vairs nav fakti. Viņš spēj pilnīgi precīzi norādīt, cik dienu jāpavada ceļā no Amūras krastiem līdz Toboļskai («Robinsona piedzīvojumu» otrā grāmatā), un rodas tāds iespaids, it kā viņš šo skaitli nebūtu norakstījis no sūtņa dienasgrāmatas, bet izprātojis pats savā galvā: var pieņemt par ticamu un var pieņemt par neticamu — viņa lasītājiem taču nebija ne jēgas, kur atrodas tāda Amūra un Sibīrija.

Sastādot savu «atskaiti par vētru», Defo droši vien kaut ko tomēr būs redzējis, kaut ko izprašņājis un labu tiesu norakstījis no citām atskaitēm, tas nu ir pierādīts caur un cauri, viņam jau tolaik mēdza pārmest plaģiātu.

Piecas dienas pēc tam, kad vētra bija norimusi, «Londonas Avīzē», tajā pašā, kurā vēl nesen bija ievietots sīks viņa pazīmju apraksts un paziņojums par notveršanu, Defo jau vērsās pie publikas ar lūgumu sūtīt viņam ziņas par notikušo dabas katastrofu. Jau pati doma par sakaru uzņemšanu ar lasītājiem bija gluži novatoriska, bet vai šāda sarakste ir notikusi? Nav nekas saglabājies, tikai grāmatā ievietotie materiāli.

Tiesa, Defo varēja arī pats sacerēt tādas vēstules, tāpat kā sacerēja noziedznieku «grēksūdzes». Sarakstīšanās tolaik maksāja lielu naudu — par korespondenci maksāja tās saņēmējs. Profesors Mūrs nez kāpēc sliecas pilnīgi uzticēties Defo, uzskatīdams, ka Defo tiešām vēstules saņēmis, — un maksājis. Bet varbūt tas ir bijis pirmais no Defo paņēmieniem, kādus viņš izmantos arī vēlāk: sāks rakstīt par savu varoņu «radiniekiem» kā par reālām personām. Tā, piemēram, pēkšņi uzradīsies «Mollas Flendersas māsasmeita». Viņš pats pasludinājis Mollu Flendersu par

«slavenību», pats palīdzējis uzturēt viņas slavu, rūpēdamies pirmām kārtām par savas grāmatas reputāciju,

Defo ticēja sabiedriskās domas spēkam un saprata, ka nepieciešams to organizēt. Viņš sprieda kā sociologs. Nākotnē viņš ieteiks valdībai nodibināt arī «uzziņu dienestu», lai valdība ne tikai būtu vispārizplatītā viedokļa kursā, bet pati radītu šādu viedokli. Tāpat viņš savā labā iztālēm un pamazītēm organizēja lasītāju interesi.

Vēstules varēja būt pienākušas, varēja arī nebūt pienākušas — viņš jau priekšlaikus izvirzīja sarakstes ideju un pēc tam centās panākt iespaidu, ka tāda tiešām notikusi.

Grāmata par viesuļvētru bija rakstīta atskaites veidā: ziņas no vietām, bojā gājušo saraksti, zaudējumu uzskaite un pat lūgšanu rindas, ko savās bēdās esot čukstējuši cietušie.

Stilu, kuram, pēc Defo domām, jābūt «tik dabiskam un brīvam kā vienkāršā vēstulē», viņš bija izstrādājis jau sen un pārbaudījis (pat ar uzviju!), kā lasītājs uztver šādas itin ticamas izdomas galvenā arsenāla līdzekļus, un tagad — «Vētrā» — Defo, izmantodams Visu savu literāro bagāžu, rādīja viesuļvētras ainu. Vajadzētu'tikai šai grāmatai izdomāt sižetu, ievietot varoni, un tad mēs vēl šodien to lasītu!

Tomēr ir jau pienācis laiks Defo stāties pie saviem tiešajiem pienākumiem. Viņš to arī darīja. Atkal varēja redzēt viņu seglos un ceļā. Grūtāk bija ieraudzīt viņu pie rakstāmgalda, kaut gan pie tā viņš pavadīja diezgan daudz laika: 1704. gadā sāka iznākt viņa avīze ...

Defo maksāja par savu atbrīvošanu, par viņam sniegto palīdzību. Bez tam viņš centās pildīt arī tos pienākumus, kas ietilpa viņa dienesta stāvoklī, kuram viņš pats deva šādu nosaukumu — «Laikmeta pazemīgais kalps».

MISTERS APSKATS (I)

Ar savu ārējo izskatu vien «Apskats» atšķīrās no mūsdienu avīzes. Tas drīzāk bija biļetens vai mazs žurnāls: nelielas grāmatas formāts, četras līdz astoņas lappuses cieši saspiestā šriftā. Arī pēc satura tas nelīdzinājās avīzei — tajā gandrīz nebija nekādu jaunu ziņu. Un tomēr

bija ļoti līdzīgs: mūsdienu preses iedīglis. «Apskata» lappusēs izveidojās ievadraksta, reportāžas, publicistikas un, protams, polemikas tips. «Ja Defo nebūtu «romānu tēvs», viņš būtu kļuvis slavens kā žurnālistikas tēvs,» — tādās domās ir literatūras hronisti.

Defo pēc jaunumiem nemaz netiecās: tas viņam vispār neizdotos, turklāt publika nespētu tos sagremot. Divus gadus pirms Defo, 1702. gadā, Londonā kāda drosmīga dāma mēģināja subsidēt nedēļas izdevumu «Vēstnesis», kas publicēja vienīgi jaunumus, un tas nenoturējās ne divas nedēļas. Ar Defo bija citādi. Viņš dzīvoja it kā vienā ritmā ar lasītājiem. Viņš tos informēja, netieši pateikdams viņiem priekšā, kam jāpievērš uzmanība, viņš pārsprieda visu, kas jau kopš laba laika klīda kā baumas, kas it kā tāpat' jau būtu zināms, taču par ko vēl derētu padomāt. Viņš gandrīz gadu vēlāk raksta par Poltavu, bet tūlīt arī piebilst, ka to visu jau esot paredzējis, sen rakstījis, ka zviedri paši iemācīs krievus karot. Vēlāk viņš vēl dažu labu reizi pieminēs šo kauju, piemetinādams it kā starp citu: «Nekas nenotiek, nav pat ne Poltavas ...»

Pirmām kārtām Defo nodarbojās ar to, kā dēļ viņu bija nolīguši: ar propagandu.

Spējš propagandas bums Anglijā notika buržuāziskās revolūcijas laikā. Laikrakstu un žurnālu bija maz, bet plaši izplatījās «brošūru gūzmas», par ko puritāņi ar sašutumu rakstīja savā iesniegumā parlamentam. Puritāņi jau paši bija nikni sprediķotāji ne tikai no kanceles, bet arī presē, tomēr centās saglabāt cenzūru, kas Anglijā pastāvēja kopš Šekspīra laika. Aizstāvot «preses brīvību», savu balsi pacēla Miltons, bet bez panākumiem. Turklāt pēc likteņa ironijas pašu Miltonu republikas valdība iecēla par iespiesta vārda cenzoru.

Restaurācija un sākumā arī «slavenā revolūcija» neatteicās no cenzūras lēmumiem, līdz Džons Loks sagatavoja solīdi pamatotu atspēkojumu likumam par cenzūru. Iepriekšēja izskatīšana tika atcelta. Likums tagad varēja tiesāt autoru nevis pirms, bet pēc publikācijas, ko parāda paša Defo liktenis.

Londonas Siti jā izveidojās vesels rakstnieku kvartāls, tieši kaimiņos tām vietām, kur nomira Miltons un piedzima Defo. Šodien tā ir Miltonā iela, toreiž to sauca par

Samazgu ielu — Grabstrītu (Grub-Street). Vēl agrāk tās nosaukums bija Strēlnieku iela, tur dzīvoja meistari — šaujamloku darinātāji, taču vēlāk, kad šis amats panika, iela ieguva jaunu, gluži neglītu nosaukumu, kas tomēr ieviesās un kļuva par iesauku rakstnieku aprindām.

No Grabstrītas izvirda visnekautrīgākie polemikas paņēmieni, vienkārši sakot, publiskas iespiedvārda lamas, turpat zēla arī neslēpta literāra zādzība. Jau tas skribents, kurš uz ātru roku pārtaisīja «Robinsonu Kruzo» tā, lai iznāktu īsāk un lētāk, bija tīršķirnes Grabstrītas produkts.

Ir bijuši mēģinājumi arī Defo «pierakstīt» Grabstrītā, tāpēc ka viņš turpat kaimiņos nācis pasaulē. Viņš turpretī ar šaušalām vairījās no šīs adreses. Defo, protams, nācis no citas ielas.

Tomēr kāpēc gan «romāna tēva» slava liedz viņam būt arī «žurnālistikas tēvam»? Vienkārši tāpēc, ka šo titulu angļi atzina par labāku piešķirt tādiem viņa laikabiedriem — solīdiem, cienījamiem literātiem — kā Adisons un Stīls, kaut gan Defo bija publicējies agrāk par viņiem un šie publicistikas korifeji izmantoja Defo atklāto izdevuma tipu.

«Apskats» pastāvēja no 1704. gada līdz 1713. gadam. Tas bija iecerēts kā nedēļas izdevums, taču tikai pirmie četri numuri iznāca reizi nedēļā, drīz vien jau divas reizes, pēc tam pat trīs reizes nedēļā, un tikai 1712. gadā paaugstinātais preses nodoklis piespieda Defo atkal aprobežoties ar diviem numuriem nedēļā.

Defo avīzi ne tikai izdeva vai rediģēja vien. Viņš to rakstīja. Viņam nebija citu līdzstrādnieku kā tikai kurjeri, kas palīdzēja materiālu nogādāt tipogrāfijā, kad viņš pats atradās citā pilsētā. Turpretī, ja Defo aizbrauca projām uz ilgāku laiku, uz Skotiju, viņš uz jauno vietu ņēma līdzi arī «Apskatu» 4- avīze tad iznāca Edinburgā.

«Apskats» iznāca atsevišķos laidienos, bet lappušu numerācija bija vienota, tā ka gada laikā izveidojās vesels sējums. Ar astoto sējumu Defo sāka jaunu lappušu numerāciju, bet tad arī «Apskats» beidza pastāvēt. Rezultātā — deviņi sējumi, tūkstoš trīssimt laidienu, bet šolaiku memoriālajā izdevumā — divdesmit divas grāmatas.

Avīze iznāca par valsts līdzekļiem, saņēma dotāciju no valdības, kurā ievērojams svars bija Robertam Hārlijam.

Patrons un aizbilstamais formāli piederēja pie dažādām politiskajām nometnēm. Tāpat kā šodien, arī toreiz Anglijas politiku noteica divas partijas — vigi un toriji. Cienījamais vecums piešķīris šiem nosaukumiem populāru labskanību, pat vairums angļu vairs neuztver atskabargas, kas piemīt šiem vārdiem, jo vairāk tāpēc, ka viens no tiem ir skotu vārds, otrs — īru. Taču toreiz, kad 1679. gadā šie vārdiņi ieviesās, tie bija lamu vārdi, rupja politiska iesauka. «Sīkstuļi!» — tā parlamentā apsaukāja tos, kuri par troņmantinieku neatzina katoli Džeimsu. Tie bija vigi^1. Nevēlēdamies palikt parādā saviem pretiniekiem parlamentā, «skopuļi» viņus sauca par «zagļiem». Tātad — toriji. Vēlāk «zagļi» un «skopuļi» nonāca pie zināma kompromisa, tomēr toriji aizstāvēja hierarhiskas pakļaušanās principu gan baznīcas, gan sociālajā sistēmā, īstenībā joprojām feodālo principu. Tāpēc šis vārds vēl šobaltdien tiek lietots tādā nozīmē kā «reakcionārs» un «konservators». Vigi pārstāvēja lielo zemesīpašnieku un lieltirgotāju intereses un attiecīgi cīnījās par pirkšanas un pārdošanas brīvību, par plašu iniciatīvu. Kāda īstenībā bija viņu politika, mums palīdzēs izprast neliels izraksts no Kārļa Mar-ksa «Kapitāla»:

««Slavenā revolūcija» ar Vilhelmu III Orānieti nodeva varu ierāvējiem no zemesīpašnieku un kapitālistu vides. Viņi ievadīja jaunu ēru, novedot līdz kolosāliem apmēriem valsts īpašumu izlaupīšanu, kas līdz šim notika mērenības robežās. Valstij piederošie zemju īpašumi tika atdoti un pārdoti par baltu velti vai tiešas uzurpācijas kārtā pievienoti privātām muižām. Viss tika darīts, neievērojot ne mazāko likumību ... Baznīcas īpašumu izlaupīšana, valsts zemju atsavināšana ar krāpšanu, kopienu īpašumu izputināšana, feodālo īpašumu un klanu īpašumu pārvēršana par mūsdienīgo privātīpašumu, veicot to uzurpatoriski, ar nežēlīgu terorismu... — tādas ir pirmatnējās akumulācijas daudzveidīgās idilliskās metodes.»[10] [11]

Tā kā «zagļi» bija pamatīgi «skopuļi» un «skopuļi» — gruntīgi «zagļi». Vilhelma — Viljama laikā sevišķu ietekmi ieguva vigi. Anna nostājās toriju pusē. Tomēr pretēji visiem pakļautības un centralizācijas likumiem, Vārdu sakot, pretēji «kārtībai», kuru it kā aizstāvēja to-

riji, viņa piešķīra ģenerālim Džonam Čērčilam ne vien Malboro hercoga titulu, bet dāvināja arī tik lepnu pili, kuras celtniecība sāka jau šķobīt valsts budžetu.

Malboro, Godolfins un Hārlijs — tie bija «Annas cilvēki», tas ir, toriji. Defo pēc savām simpātijām, komerciālajām un reliģiskajām saitēm sliecās pie vigiem. Tāpēc, kad viņš atkal nonāca ietekmīgo sfēru lokā, viņa pienākums bija dziedāt svešu dziesmu. Tagad viņš vienīgi kalpoja varenam patronam, kas turklāt kaut vai daļēji piederēja pie tiem, kurus viņš tik nesaudzīgi bija atmaskojis «Tīrasinīgajā anglī».

Tomēr, dažus gadus vēlāk izdarot kopsavilkumu, Defo apgalvoja: «Nekad es neesmu atkāpies no tiesībām runāt tā, kā liek mana pārliecība. Tāda brīvība man vienmēr tika dota. Un nekad neviena persona nav piespiedusi mani rakstīt kaut ko tādu, kas runātu pretī maniem paša uzskatiem.»

Tā tas lielākā mērā patiesībā arī bija, tikai Defo uzskati bieži, kā izrādījās, bija nomaskēti. Atjautība, izdoma, nesatricināmi objektīvs tonis, tādi fakti, kas runā paši par sevi, palīdzēja Defo saglabāt savu uzskatu nianses pat tās politikas žņaugos, kurai viņš apņēmies kalpot.

Viņu tiešām nespieda domāt citādi. Roberts Hārlijs bija reāls politiķis, viņš tiecās panākt valstī līdzsvaru un cienīja palīgu, kurš spēja spēlēt patiesi sarežģītu lomu.

Iesākumā «Apskats» skāra «franču lietas», it kā «franču», pēc tam kļuva par «Angļu lietu apskatu» un, beidzot, britu, citiem vārdiem, plašā vērienā aptvēra visu valsti. Tomēr Hārlijs neiejaucās, ļaudams šim «misteram Apskatam» (tā publika sāka dēvēt laikraksta izdevēju, nezinot viņa īsto vārdu) izteikties, par ko viņš vēlas un kā viņš vēlas.

Deviņus gadus turpinot sarunu ar lasītājiem, Defo principā nepārtrauca to pašu «spēli», kuru bija sācis «Atēnu Merkurā», bet, protams, citā līmenī. «Apskats» vairs neiz-tirzāja, kurš grēks ir smagāks — melot vai gavēņa dienā ēst aizliegtu ēdienu. Laikraksts runāja par politiku, par perspektīvām tirdzniecībā. Tas tiešām saviem lasītājiem deva derīgus padomus.

«Mans uzdevums,» Defo vērsās pie lasītājiem, «ir citāds nekā pārējiem jūsu autoriem. Viņi flirtē ar jums, uzaicina jūs lasīt, ievilina jūs, cenšas izraisīt jūsu smaidu, iedomādamies, ka tad jūs arī turpmāk lasīsiet un pirksiet viņu

avīzes. Es turpretī gribu modināt interesi, lai jūs lasītu paši savu praktisko interešu dēļ, lai jūs gūtu ko noderīgu manis aplūkotajos jautājumos.»

Kā vienmēr, Defo vārdi jāuzņem ar lielu piesardzību. Arī viņš taču «koķetēja» ar lasītājiem, tikai citādi nekā Adisons un Stils. «Apskatam» bija ilgāks mūžs nekā šo abu «Tenkotājam» un «Skatītājam». Tomēr Adisona un Stīla izdevumu tirāža bija lielāka nekā Defo avīzei, nerunājot nemaz par to, ka visās hrestomātijās, pēc kurām angļi mācījās paaudze pēc paaudzes, atrodami citējumi no «Tenkotāja» un «Skatītāja», turpretī «Apskats» bieži pat nav pieminēts. Kāds tam iemesls?

Tie, kuru iespaidā veidojās reputācija literārajās aprindās, «Apskatu» nelasīja. Defo vienkāršā un enerģiskā valoda bija domāta tiem, kuri labprāt klausījās. «Viena avīze uz visu alus bodi,» — tā vēsturnieks raksturoja vidi, kurā aizrautīgi lasīja «Apskatu». Citādi izskatījās kafejnīcās, kur parasti sēdēja un tērzēja izglītotie slāņi un kur pietiekamā daudzumā piegādāja «Tenkotāju» un «Skatītāju» un iemaldījies «Apskata» numurs tika varbūt vienīgi zobgalīgi noķengāts. Arī pašu Defo šī kompānija neņēma pretī. Paturot prātā šādu literārās gaumes nošķirtību, sapratīsim, kāpēc nesamierināms Defo pretinieks kļuva viņa laikabiedrs, kura vārdu šodien bieži vien min reizē ar Defo vārdu. Līdzko atceras Defo un Robinsonu, tūlīt nāk prātā Svifts un kapteinis Gulivers, taču Svifts par «Robinsonu Kruzo» autoru izteicies ... viņš teica ... Nē, to ir grūti atkārtot. Tas jādzird!

— Un kāds ir autora īstais vārds, doktor?

— E-es aizmirsu, kā viņu sauc. Nu, tas tips, kurš stāvēja pie kauna staba.

— A, «tīrasinīgais anglis»?

— Kā tad! Tīrasinīgais blēdis. Nemākulīgs papīra smērētājs!

— Es gan tā neteiktu, — atsaucās vēl viens cilvēks, kurš sēdēja kafejnīcas stūrī ar «Apskatu» rokā. — No visa, ko viņš raksta, var redzēt, tam puisim ir nags.

— Nags?

Un skatiens, kas tika raidīts uz kafejnīcas kaktu, šķiet, bija spējīgs ne tikai apgaismot kafejnīcas mijkrēsli, bet izdedzināt cauri pašu cilvēku un pat sienu viņa aizmugurē,

Sā mācītā doktora acīs liesmoja uguns. Piere bija stāva un augsta. Viss viņa izskats pauda ikvienam un katram: «Apstājies, garāmgājēj! Apstājies un apcerē! Vai esi cienīgs mīdīt kājām šo grēcīgo zemi tāpat kā es?»

Nē, neviens mirstīgais ar veselu saprātu neuzdrīkstētos tieši atbildēt uz šādu jautājumu. Tā vien gribētos kaut kur paslēpties no šīm acīm. Kaut varētu aizmirst šo tēlu, uz laiku laikiem izsvītrot to no atmiņas kā tirdošu pārmetumu cilvēka dabas nepilnībai.

— Ko viņš grib pateikt ar šo... šo viltojumu? — turpināja pats Jupiters Pērkongrāvējs, gatavs septiņu verstu apkārtnē ar skatienu iznīcināt vismazāko pretestības izpausmi.

Taču vīrs, kurš ar avīzi sēdēja kaktā, jau izsenis bija Olimpa iemītnieks un, šķiet, nejutās traucēts, atrazdamies starp uguņiem un pērkoņiem. Turēdams avīzi sev priekšā, viņš rāmi bilda:

— To mēs tūlīt uzzināsim.

Un pasauca:

— Ei, Bob!

— Vēl tasīti, kungs? — Pienāca kafejnīcas saimnieks.

— Nē, Bob, saki labāk — vai esi lasījis pēdējo «Apskata» numuru?

— Nav iznācis, kungs, — Bobs atbildēja. — Arī rakstos neesmu visai stiprs. Man stāstīja kaimiņš skroderis. Šiem alus bodē lasīts.

— Un ko tad viņš saka, tas tavs skroderis? /,

Bobs pieliecās klāt klientam un gandrīz vai čukstēja:

— Pateikšu pa klusām, saka: «Došos jūrā!»

— Nevar būt!

•— Lai mani pērkons sasper! Skroderis kā prātā jucis. Es šim: «Kāda jūra! Kur tad visa tava saimniecība? Darbnīca ...» Nē, šis teic, aizjūras zemēs varot lielu bagātību saraust. Atgriezīšos, šis saka, būšu pavisam cits cilvēks!

— Vox populi — vox dei! — Jupiters teica. — Tautas balss — dieva balss. Eksperiments pilnīgi izdevies. Jūs pats dzirdējāt. «Atgriezīšos pavisam cits cilvēks!» Labāk nevar pateikt. Tagad jums ir skaidrs, no kuras puses šis tintes tārps grauž sabiedrības koku?

— Bet, doktor, jūs pats šo koku tā purināt, ka tajā gandrīz vairs nav augļu.

— Ak, viens no augļiem trāpījis īstajā vietā. Kāds nožēlojams zinātņu doktrinārs dabūjis ar ābolu pa pieri, nācis pie saprašanas un tag^d klāsta, ka viņam atklājušies visi pasaules telpas likumi.

— Nepavisam ne tā. Profesors Ņūtons saka, viņš tikai esot sapratis, cik maz mēs vēl zinām par visumu, kas ir ap mums. Runājot par Pasaules pkeānu, viņš salīdzina sevi ar puisēnu, kas spēlējas ar akmentiņiem krastā.

— Visi, — pērkongrāvējs tomēr turpināja, —• un ikviens pūlas sevi parādīt vislabākajā gaismā. Pat notēlojot ārkārtīgu pazemību. Ak, puisēns jūras krastā! Nē, atradīsies cilvēki, kas iededzinās viņam kauna zīmi pierē: «Noziedzies pret cilvēka patieso dabu.»

— Kāpēc tad noziedzies? Viņš mainījis mūsu izpratni par fizikas un matemātikas likumiem, tomēr, šķiet, nav pārkāpis jurisprudences likumus.

— Es jums saku, ir gan noziedzies! — Un Jupiters jau ne pa jokam savilka pieri. — Tāds pats noziedznieks kā šis nožēlojamais tīrasinīgais melkulis, kas ar spalvu smērē papīru. Alai viņi ir daudz ļaunāki par tiem vientiesīgajiem laupītājiem, kurus kar un sacērt gabalos Ņūgeitā. Viņi ir ļaunāki, tāpēc ka pretendē. Vienam liekas, ka viņš ir zinātnieks, bet pats ir tikai zinātniekam līdzīgs. Un kāpēc lai viņu nenotur par zinātnieku? Kuram gan pietiks saprašanas pieķert viņu melos? Un kāpēc tas otrs lai nebūtu rakstnieks?! O, tas patiesi ir gadsimta simbols... Manu-leariuss^12 iedomājies sevi par piedzīvojumu meklētāju, jo, kā redzams, vairs netic sava amata noderībai. Skroderis sapratis, ka jānomaina āda, ne tikai drēbes vien. Kaut gan, protams, absolūtais vairākums joprojām godā tērpu gluži kā dievības. Pārģērbšanās — tā ir sava veida reliģija vai vismaz filozofija. Kas tad cilvēks galu galā ir, ja ne mikroģērbs? Viņa pārliecība — apmetnis, ar ko viņš reizēm apsedzas sliktā laikā. Kas ir godīgums, ja ne zābaku pāris, kas ātri novalkājas, ja daudz bradā pa dubļiem. Patmīlība — tie ir svārki. Godkārība — kārtējais krekls...

Sarunu biedrs pat nepaguva pajautāt, kāpēc tad patmīlība jāuzskata par svārkiem un godkārība par kreklu, kad tika pateikts: . j f

— Un sirdsapziņa? Kas ir sirdsapziņa, ja ne apakšbikses, ar ko piesedz kaunumu, bet ko vienmēr var novilkt, lai ķēzītos.

Pēc šiem vārdiem Jupiters nošķīla tādu acu zibsni, ka gaišums atblāzmojās klātesošo sejās, un atkal pat Boba ģīmis iekvēlo jās. šās iznīcinošās uguns atstarotajā gaismā.

Gandrīz tūlīt Jupiters piebilda;

— Es aizeju. Mani gaida ministrs.

Kafejnīcā atkal nolaidās puskrēsla un klusums, bija dzirdama tikai lappušu čaboņa.

Kāds džentlmenis, kurš visu laiku bija pētījis «Skatītāju», atlika to nost un izņēma no kabatas «Apskatu».

Viņš sāka lasīt šo nelielo pelēko brošūriņu un reizē izjuta gan sajūsmu, gan skaudību. Profesionālu skaudību.

Sis sīkā auguma džentlmenis, kustīgs un tomēr tāds kā nevarīgs, bija Aleksandrs Pops. Ievērojams dzejnieks, Šekspīra lugu redaktors, kritiķis, viņš vienlīdz bija pievērsies visiem literārā darba veidiem un visu izpildīja teicami, augstā līmenī. Vārdu sakot, viņš bija klasiķis pēc savas izglītības, interesēm un gaumes un plašākā nozīmē klasiķis arī pēc savas vietas literatūrā. Kā stingrs vērtētājs, kurš pirmais izpratis Šekspīra ģēnija tautisko raksturu, viņš tikpat skaidri juta Defo spēku.

Aleksandrs Pops lieliski saprata, kāpēc tik ļoti bija saskaities doktors Svifts (tas, protams, bija viņš). Slavenajā pamfletā «Grāmatu kauja» Svifts ar savas satīras pātagu šaustīja skribentus, kas cenšas spriedelēt brīvi un smalki. Viņš izsmēja to neauglīgos pūliņus, veselā rindā pērkonīgi spožu lappušu viņš apcerēja atkāpes, ar kādām tie mēģina noslēpt savu nevarēšanu pateikt ko būtisku. Svifts mērķēja uz daudziem, arī uz Defo. Viss Defo stils taču balstījās uz manevru, uz atkāpēm, redzamu novirzīšanos no tiešā temata. Liktos, doktors Svifts nu ir visus viņus pārmācījis uz laiku laikiem. Bet «misters Apskats» ņēma un nodrukāja «Atkāpi atkāpei». Gudrais satīriķis it kā bija iekritis pats savos slazdos.

Protams, šis Defo nav tik skolots kā Svifts. Tomēr viņš ir vairāk izglītots, nekā varētu spriest no pirmā acu uzmetiena, nemaz nerunājot par ķērienu un iedzimtu prātu. Dažkārt viņš atšķirībā no doktora Svifta vienkārši neizrāda savas zināšanas. Tomēr viņam pirkstu mutē vis neliec.

Un kāda atjautība! Jo smalkāks gājiens, jo vienkāršāks, tikai šķietami vienkāršāks ... Bet īstenībā tīrie nieki: jautājumi un atbildes. Lasītājs jautā — autors vai redaktors atbild. Cik brīvi un nepiespiesti viņš apstrādā ikvienu

tematu. Pieņemsim, šo ideju «Jautā — mēs atbildam» izlolojis jau Dantons, apdāvinātais slaists, kurš tagad visur plātās, ka «Apskats» esot tikai viņa «Atēnu Orākula» palielināta kopija. Taču Defo jau ir pašam savs stils, vesela sistēfha. Ar lasītāju sarunāties viņš prot, nav ko sacīt.

Saprotams, kāpēc krodzinieks Bobs lasa «Apskatu» un tic katram vārdam. Solaik daudz raksta, daudz drukā, netrūkst arī tādu, kuri raksta labi, pat ļoti labi. Taču viņam, šim «misteram Apskatam», ik vārds ir reljefs. Kā uz papīra lapas uzlikta lietiņa. Spalva traucas uz priekšu, un mēs dzirdam, redzam to, par ko viņš raksta. Apbrīnojams pārliecināšanas spēks.

Pieredzējis lasītājs, tikko uzmeta acis lappusei, tūlīt attapās, ka ir jau iedziļinājies tekstā.

«Pasaulei ir aplams priekšstats par godīgumu. Tas balstās uz neveiksminieku spriedumiem. Cilvēks lieliski tirgojas, prasmīgi vada savu uzņēmumu, vārdu sakot, ir kārtīgs cilvēks, bet par viņu saka: tāpēc bagāts, ka godīgs. Dievs kungs viņu apbalvojis. Tā ir dziļa maldīšanās. Kāpēc gan dieva svētību piešķirtu par mūsu labajām īpašībām? Bagāts var kļūt pēc dieva gribas, — bet kāpēc cilvēks ir godīgs un prasmīgs? Skaidrs, tāpēc, ka bagāts. Viņam ir viegli, preces pienāk, nauda plūst, peļņa aug, viņš nemaz nevar būt negodīgs. Viņam nav iespējas nodarboties ar tumšām lietām. Tādam cilvēkam blēdīšanās ir noziegums, un par viņa krietnumu nav ko dziedāt slavas dziesmas tam kungam.»

Lasītājs, pat tik izcils intelektuālis, juta, ka viņam gandrīz vai rokas sāk niezēt — naudu skaitīt un skaitīt tieši tā — ātri un labi, precīzi un bez krāpšanas. «Bet pagaidiet, pagaidiet,» domās iesaucās pieredzējušais un kompetentais lasītājs, «ko tad viņš te mūs māca, kad pats iestidzis parādos un nebūtu izkļuvis no parādnieku cietuma, ja nebūtu ...» Taču «misters Apskats», šķiet, jau gaidījis šādus iebildumus. Palūk, viņš jau atbild:

«Nu, tiešām, ir gan aplami priekšstati saviesušies mūsdienās! Blēdis esot tas, kurš iekritis parādos. Atļaujiet jūs pārliecināt, ka tieši parādu dēļ cilvēks kļūst blēdis. Te mums kāds skroderis mēdza mēļot: «Šis te ir nelietis, un tas ir blēdis...» — «Bet kāpēc?» es viņam prasu. «Kā nu ne,» šis atbild, «neatdod parādus.» Būtu sacījis «neatdos», tad varētu viņam piekrist. Bet viņš vēl piebilst: «Tas ir nelietis, kurš bankrotējis.» Un kā bija? Nepaiet ne pus-

gads, redzu, par viņu jau rakstīts avīzē: bankrotējis! Pēc tam viņš kļuva rāmāks. Tad nu ziniet — nelaimē nokļuvis cilvēks nebūt nav noziedznieks.»

Aleksandrs Pops arī jutās pieķerts. «Varen veikli!» viņš nodomāja.

Taču visu to viņš domāja klusībā, bet ko uzrakstīja?

Kā literārās gaumes noteicējs Aleksandrs Pops visus savus spalvas brāļus sadalīja pa vietām savā «Klaunādē».; Nu paklausieties:

Nogrieztas ausis, tik kauna vēl nav,

Belzienu krusā Defo tur stāv.

Bet vai tā bija? Vai šie «belzieni» neizvērtās triumfālā puķu birumā? Un Aleksandrs Pops to zināja.

Defo pa to laiku bija pie Hārlija.

— Nu, vai ērzeli apskatīji? — viņam vaicāja valsts sekretārs, viegli pietvīcis pēc tīkamas sarunas un laba vīna (glāzīte bija vēl rokā).

— Apskatīju.

— Un kā ir?

— Kājas pārāk augstas. Distanci nenovilks. Turklāt prasa arī aplam dārgi. Are, braukšu garām Ņūmarkitai, tur paraudzīšos, kazi, rāsies piemērota prece.

— Ņūmarkita... — ministrs atsaucās, un viņa vaigs samācās. — Tu tur pārāk neuzkavējies. Steidzies uz ziemeļiem. Skotijas melnsvārči dumpojas un musina ļaudis. Vajag šos apvaldīt.

— Kādus tad pasākumus jūs iesakāt?

— Pasākumi šoreiz paliek tavā ziņā. Samuldi kaut ko par deviņiem mēmiem. Pabiedē šos tā pa krietnam. Sapūt kādas pasaciņas, bet tā . . .

— Jūsu gaišība, melot nav manā dabā ..

— Labi jau, labi, sauc, kā gribi. Galvenais, lai būtu rezultāts. Kā tu toreiz par viesuļvētru ziņoji. Tas tik bija numurs! Fakti, skaitļi, liecības — kurlais sadzirdēs, aklais saredzēs, muļķis sapratīs. Es jau sen esmu tevi ievērojis kopš tā Kentas notikuma. «Dodiet viņu šurp,» saku, «kur viņš ir?» — «Viņš taču cietumā,» man atbild. «Ko šis tur dara,» prasu, «varbūt vāc ziņas par noziedzniekiem?» — «Kur nu,» atbild, «cilpa pēc paša ilgojas!»

— Jūsu gaišība...

— Nerunāšu, nerunāšu... Tu mani pazīsti. Es tavu galvu vērtēju augstāk, nekā toreiz izmeklēšanā par viņu piedāvāja. Tāpēc arī tev pavēlu — piežmiedz šos, kā nākas! Kaut ko ziņojuma veidā. Mums, sak, no drošiem avotiem nācis zināms ... Vai varbūt spersi vaļā kādu dzejoli?

— Jūsu gaišība ...

— Jā, jā, tā ir tava darīšana. Bet tā, lai katrs kučieris saprot. Ko nu es tevi mācīšu... Un izdevumi uz valsts rēķina. Vai būs kāds, kas uzņemsies ātrāk nodrukāt?

— Es sadabūšu.

— Labs ir, tas paliek tavai izšķiršanai. Vēlāk uzrādīsi rēķinu. Laiku dodu tev līdz ceturtdienai.

— Līdz turienei ko braukt divi mēneši!

— Nu, sākumā uzraksti, kas tur darās, pēc tam ņem un aizbrauc. Viņi taču uz mums negaidīs! Tā ka raksti vien augšā. Ar jājampātagu, ek, ar pamatīgu jājampātagu vajag braukt!

Ar šādu jāšanas sporta termina pieminēšanu ministram atgriezās pacilāts garastāvoklis.

— Portvīnu gribi? — viņš vaicāja savam sadrūmušajam

sarunu biedram. '

— Padevīgi pateicos, nelietoju.

— Ak, tu svētuli! — ministrs iesmējās. — Kas tad tu par «tīrasinīgu angli», ja atsakies no portvīna?

— Trakā uzdzīve Rietumos un Austrumos apkauno mūs citu tautu acīs.

— Kurš tad to teicis?

— Šekspīrs, jūsu gaišība.

— Bet es pirms trim dienām teātrī noskatījos «Hamletu» un kaut ko tādu gan netiku dzirdējis.

— Tagad taču neturas pie teksta. Katrs savā vīzē saprot Šekspīru un pārraksta to pa savam.

— Un kā tad tu, taisnais vīrs, no portvīna izvairies, bet uz teātri piestaigā?

— Esmu arīdzan grēcīgs cilvēks, jūsu gaišība.

•— Labi, grēcīgais cilvēk, ej un raksti! — ministrs teica un palūkojās pulkstenī. — Bet es, vai zini, tagad parunāšos ar pasaulē gudrāko cilvēku. Nu, taisies, ka tiec!

Un pats tūlīt apturēja, ievaicādamies:

— Paklau, kāpēc tas portvīns tik skābs?

Defo pagriezās atpakaļ un atbildēja:

— No Porto mums piegādā tikai «vīnu», sauso vīnu, mums pašiem jāpievieno tīrs spirts. Taču atpircēji blē-dās — mazāk grādu, šiem lielāka peļņa! Es jau laikus ziņoju jūsu gaišībai, ka hercogs ...

— Labi jau, ej, dikti gudrs tu esi!

Tikko aiz Defo aizvērās sāndurvis, kas izskatījās kā grāmatu skapja durvju puse, tūlīt divi sekretāri plaši atdarīja parādes ieeju ministra kabinetā, un pirmais augstmanis valstī, paslēpis pudeli, ar iztapīgu sejas izteiksmi aicināja starojošo Prātu, kas kāpa pāri slieksnim.

— Lūdzu, doktor Svift!

Mūsu gadsimta trīsdesmitajos gados viens no tiem Defo speciālistiem, kuru pētījumi tiek uzskatīti par fundamentāliem, jo tie balstās uz pirmavotiem, rakstīja:

«Arhīvos atrodams nepublicēts, ar datumu neapzīmēts Defo manuskripts, kurā izklāstīta plaša shēma, kā Anglijā noorganizēts slepenais dienests, lai karaļa ministri varētu no visām valsts malām saņemt drošu informāciju par to, kāda attieksme jebkurā brīdī dažādām pilsētām un grāfistēm ir pret valdību. Valsts sekretāra rīcībā vajadzēja būt sarakstiem par katras grāfistes visu muižnieku un aristokrātu dzimtām; viņam vajadzēja būt ziņām par katras draudzes baznīcu kalpotāju un laicīgo tiesnešu domu virzienu un morāli; vajadzēja būt sarakstam par katras pilsētas un tās apkaimes ievērojamākajiem pilsoņiem, lai zinātu, par kādu partiju šie cilvēki nodos savu balsi vēlēšanās; vajadzēja būt pārskatam, kas rāda, cik liela ietekme katrai partijai dažādos rajonos; visbeidzot, valsts sekretāram bija nepieciešams pastāvīgs informatīvs dienests Skotijā. Vienīgais līdzeklis šāda veida ziņu iegūšanai, pēc Defo domām, ir uzticamu personu tīkls, kas aptver visas Lielbritānijas daļas.» (No Defo biogrāfijas, ko uzrakstījis Džeimss Saterlends un kas publicēta Londonā 1937. gadā.)

Šis raksts tagad ir mūsu priekšā, tas iekļauts Defo vēstuļu apkopojumā, un šis plašais memorands pirmo reizi publicēts 1955. gadā. Defo to iesniedzis Robertam Hārlijam ne vēlāk (pēc publikatoru domām) par 1704. gada vasaru, īstenībā tā ir vēstule, ļoti plaša vēstule, iespējams, bez iesākuma (tajā nav uzrunas), viss sākas ar lietas būtības izklāstu, un šī būtība ir valsts centralizēta pārvalde.

Lai saprastu Defo, neaizmirsīsim, ka Anglija, kaut arī daudzējādā ziņā guvusi panākumus, vēl joprojām nebija nostiprinājusi savu autoritāti pasaulē. Īstenībā Anglija

tika uzskatīta par provinci, tikai par salu, nomaļu kaktu, Spānijas karaļi, cits pēc cita nomainoties, vēl arvien iedomājās sevi pār «pasaules impērijas valdniekiem». Pat Zviedrijas karalis Kārlis XII Eiropas mērogā tika uzskatīts par ietekmīgāku spēku nekā Anglijas karaļi, turklāt;— vai tie maz.bija angļu karaļi? «Ja nu karaliene nomirst? Ja nu no aizjūras ierodas troņa pretendents? Ja nu atnāk holandieši?» Būtībā jau šādi jautājumi, ar kādiem «misters Apskats» mēģinājis pamodināt savos lasītājos vispārnacio-nālu, valstisku apziņu, liecina par šīs apziņas provinciālo, tā sakot, mietpilsonisko līmeni.

Izdarīsim izrakstu no angļu vēstures un ģeogrāfijas rokasgrāmatas, kas iznākusi mūsu gadsimtā sākumā, tajā laikā, kad saule, šķiet, vēl netaisījās norietēt pār Britāni-jas impēriju un Britu salās mēdza atcerēties savus agrākos panākumus ar pilnu pašapziņu, kurā dīvaini sadzīvo cinisms un paškritika:

«Angļiem, pēdējai no Eiropas tautām, kas uzsākusi cīņu pēc prioritātes kolonijās, daudz palīdzēja tas, ka kontinenta valstis bija dziļi iestigušas savstarpējos strīdos. Bri-tānijas impērijas straujo izaugsmi lielākā mērā veicināja pēc kārtas trīs kari — viens pret Holandi, divi pret Franciju — uri rezultāti, ko pēc šiem kariem koloniju īpašumu dēļ rezumēja Utrehtas miera līgumā 1713. gadā.» («Ceļvedis pa britu sadraudzības nācijām», 1926.)

Šīs pārmaiņas notika Defo acu priekšā un pat ar viņa līdzdalību. Defo vārda pilnā nozīmē bija apsēdusi centralizācijas ideja, jo, būdams darbīgs un vērīgs cilvēks, viņš juta, ka valsts vēl vāji «turas kopā» un pat iekšienē to plosa gabalos.

Ar savu shēmu Defo vērsās pie Hārlija tādā brīdī, kad politikā bija dienas kārtībā izvirzījies jautājums par angļu un skotu parlamentu apvienošanu. Par Skotiju tolaik maz ko zināja, sakari ar to bija vāji, bet, pēc Defo uzskatiem, lai cilvēkus pārvaldītu, vajadzīga cieņa, un, lai šāda cieņa rastos, šie cilvēki jāpazīst, bet lai pazītu... Un tālāk viņš sīki izklāsta šo projektu, kas tik ilgi nogulējis arhīvos. Vēl vairāk — viņš pats savu ideju realizēja praksē. «Kopsavilkums par manu braucienu pa valsti līdz ar dažiem papildinājumiem par sabiedrisko stāvokli» — tā šis raksts nosaukts 1705. gada 6. novembra vēstulē.

Defo nerakstīja denunciācijas. Defo plašajā sarakstē, ko. tieši var nosaukt par aģentūras saraksti, nav nevienas slepeni noliktas vēstules, vispār nav neviena klaja uzbrukuma kādai personai. Cilvēki ir nosaukti vārdā, nosauktas viņu simpātijas, taču šie cilvēki pauž jau plaši izplatītu noskaņojumu. Defo rūp tikai tas, kā mainīt viņu noskaņojumu par labu valsts politikai.

Mūsdienu biogrāfi ļoti rūpīgi izpētījuši šīs lappuses Defo rakstā un atraduši, šķiet, tikai vienu gadījumu, kad viņš vērsis valsts sekretāra uzmanību uz kādu personu. Tāpat kā tikai reizi Defo izteicies pret teātri, tā viņš izdarījis atmaskojošus izrakstus no Stila publikāciju sērijas un nosūtījis tos Hārlijam. Bet kādos apstākļos tas notika? Togad Defo divas reizes bija apcietināts un tiesāts: pēc politisko ienaidnieku sakūdījuma. Taču īstenībā džentlmeņu žurnāls «Anglis» piekopa klaju rīdīšanu, vienkārši musināšanu: starp citu, Stīls aicināja nopostīt Dinkerku.

Tomēr mēs esam aizsteigušies priekšā. Atgriezīsimies pie Defo dienesta sākuma. 1706. gadā viņš devās uz Skotiju.

Defo devās ceļā jāšus.

«Vai esmu vesels vai slims, vislabāk es jūtos seglos,» — tā Renesanses laikposmā izteicies Montēņs. Taču Mišels de Montēņs bija bruņinieks, viņam piederēja dzimtas pils. Gan valsts darīšanās uz Bordo, gan pa savas pils Bredas apkaimi vienkārši tāpat, pastaigas pēc, Montēņs devās jāšus. Turpretī Šekspīrs, zemkopja mazdēls, atnāca uz galvaspilsētu kājām. Viņa draugs dramaturgs Bens Džonsons ari visur gāja kājām, nevis sēdēja zirgā. Kāds skotu dzejnieks, kuru Bens Džonsons apciemojis, atstājis savā dienasgrāmatā ierakstu: «No Londonas pie manis atnāca apbrīnojamais Bens — kājām.»

Defo seglos! Taisnība, šoreiz par visu maksāja Hārlijs, turklāt nevis no valsts, bet no savas kabatas. (Kādu atšķirību viņš ievēroja starp šiem diviem avotiem — tas ir cits jautājums.) Defo pateicās un deva norēķinu: «Saņēmu no Jums, ser, čeku par divdesmit piecām mārciņām un šās summas robežās, kā arī, cik laiks atļāva, apgādāju visu ceļojumam nepieciešamo. Rakstu, ser, par to nevis sūdzēdamies, bet tāpēc, lai tiktu pareizi saprasts, jo ietaisīt parādus mani spieda Jums jau zināmā nelaime, kas atstāja mani bez zirga, bez segliem, bez iemauktiem un bez pistolēžri, bez visa nepieciešamā.»

Defo šeit domājis bankrotu, kas viņam uzbruka tā paša 1706. gada vasarā. Viņš joprojām meklēja ceļus, lai kaut kā varētu nokārtot saistības ar kreditoriem. Tikmēr uzticamais Dēviss mēģināja Hārliju ieinteresēt par ūdenslīdēja aparātu. Tomēr nekas nelīdzēja. Bija apstiprināts jaunais likums par bankrotu, un Defo līdz ar Dēvisu izputēja.

«Tāpēc es biju spiests,» Defo turpina, «sapirkt visu no jauna, turklāt zirgus, ser, vajadzēja iegādāt veselu pāri ar visiem piederumiem, jo tikai tad es varēšu justies drošs pret lielceļa laupītājiem.»

Defo rakstīja arī par ģimeni: «Septiņi bērni, ser, ko tur vēl sacīt... Jūsu aizliktā vārda un viņas augstības žēlastības dēļ man tika dāvāta brīvība, taču, paši saprotat, es šobrīd esmu no visa brīvs un pliks kā baznīcas žurka. Tā nu atstāju Jūsu ziņā tādu kā atraitni ar septiņām atvasēm.»

Vēstules beigās Defo norādīja: «No Jums gaidīšu vēstis uz Aleksandra Goldsmita vārda.» Aleksandrs Goldsmits, Andrē Moretons, Klods Gijo — tie visi bija viņa konspiratīvie vārdi.

Defo likteņgaitā varēja saskaitīt trīspadsmit kāpinājumu un kritumu, bet braucienu pa visu valsti bija septiņpadsmit.

No 1706. gada līdz 1714. gadam Defo nepārtraukti braukāja apkārt, arī vēlāk laiku pa laikam devās izbraucienos. Viņš atkārtoti brauca pa tiem pašiem maršrutiem, un, iespējams, dažu maršrutu nemaz nebija, jo, kā izteicies kāds redaktors, Defo varēja visu uzrakstīt, pats atrazdamies Londonā...

Ja neņem vērā sīkumus, principā skaidrs, kas īstenībā ir bijis un kas — ne: «Ceļojumu pa valsti» autors praksē bija pārbaudījis pats ar savu pieredzi. Galvenā ideja — ideja par valsti — bija nobriedusi garajā ceļā.

CEĻA PA VALSTI

Defo ceļa mērķis bija Ņūmarkita, zirgu skriešanās sacīkšu centrs.

Defo attieksme pret sportu bija kā sportistam un mazlietiņ, protams, kā puritānim. Puritāņiem pret sportu, tāpat kā pret teātri, bija nopietnas pretenzijas: novērš prātus no darba. Taču, ja paraugās, kādu sportu atbalstīja

Britānijas karaļvalsti ar oficiālās baznīcas iecietību, tad var vēl piebilst: demoralizē tautu.

Tāpēc Defo līdz ar puritāņiem nosodīja angļu tradicionālo un sevišķi asiņaino izpriecu — gaiļu cīņas. Boksu viņš atzina kā pašaizsardzības līdzekli, taču kā sportu... Iedomājieties vien, cik savukārt asiņains bokss bija viņos laikos — bez cimdiem, — un sapratīsiet Defo, kas nosodīja tādu boksu.

Zirgu skriešanās sacīkstes — pavisam kas cits, jo arī romieši... Defo labprāt mēdza pieminēt romiešus, bet par zirgu skriešanās sacīkstēm viņš rakstīja «Esejā par projektiem», «Angļu komercijas plānā», «Apskatā» un vēstulēs Hārlijam. Viņš atvainojās ministram, ka «nerakstot par lietu», tomēr paziņoja, kurš uzvarējis. Tāpat «Ceļojumā pa valsti», kas sastādīts no ceļā rakstītām vēstulēm, šķietamām «vēstulēm», ir runa par zirgu skriešanās sacīkstēm.

Jā, Defo literatūrā ieviesis īstu jūru, atklājis pilsētu, taču apguvis arī sportu, pirmām kārtām zirgu sportu. Defo apraksti par jāšanas sacīkstēm — tas ir tāds pats literārs etalons, «sākuma punkts», kā papagaiļa brēciens Robinso-nam pie auss, lieliski radīta situācija, no kuras, tāpat kā no godalgu staba, startējuši ari citi rakstnieki, ieskaitot Golsvertiju, kas savā «Forsaitu teikā» nav atstājis novārtā jāšanas sacīkstes.

Defo laikā cits pēc cita saradās skrejceliņi. Askots un Epsoms, kuru vārdi vēl šodien daudzu zirgu mīļotāju speciālistu ausīm skan kā svētceļniekiem Meka, ir Defo laikabiedri. Tomēr pirmām kārtām, protams, Ņūmarkita. Tāpat kā Parīzē ir metra etalons, tā arī Ņūmarkitas klajumā tas pats skrejceļš, tādā pašā distancē — precīzi jūdze pa taisni — ir zirgu skriešanās klases mēraukla.

Pēc Defo ceļojuma piezīmēm jūtams, kā viņu uzreiz elektrizēja jāšanas sacīkšu gaisotne un kā viņš tajā pašā laikā ar ievingrinātu skatienu aptvēra visu distanci, ko norobežo virves (no tiem laikiem hipodroma žargonā saglabājies izteiciens — «piespieda pie virvēm»), pārlaida acis trokšņainajam, raibajam pūlim, kā steidza ienirt šajā pasaulē ar tās spraigajām un neikdienišķajām rūpēm.

Aulekšoja lielākoties pa mačiem — pa pāriem. (Saglabājies arī vārdiņš «mačs» — un ne tikai zirgu skriešanās sacīkšu terminoloģijā vien, tāpat mēs mēdzam teikt: «izstājies no apļa» un «palicis aiz karoga», — nemaz ar to nedomādami apliecināt cieņu jāšanas sporta mīļotājiem, kuriem tomēr piemīt «autortiesības» uz šiem izteicieniem.)

Žokeju triki — tā ir tāda īpaša lieta. Kaut vai Fram-ptons, diženais Framptons, pirmais starp toreizējām zvaigznēm jāšanas sportā, viņš paliek vienādi aukstasinīgs uzvaras gadījumā un neveiksmē. Vai misters Fags, jātnieks amatieris, kas ķeras pie visdažādākajām savā veidā meistarīgām viltībām: jo nožēlojamāks izskatās viņa zirgs pirms sacīkstēm, jo labāk veicas sacīkstēs.

Auļošanas skrejceļš pulcinājis ap sevi gandrīz vai visu valsti. Ne pēc kvantitātes. Pārstāvji ir turpat vai no visām grāfistēm. Defo cienīja šīs jāšanas sacīkstes arī par sportisku vienotību un visu dalībnieku vienādām tiesībām uz tā saucamām «šansēm». Tomēr viņš arī redz, ka sacīkstēs daudzi nemaz neinteresējas par zirgiem. Vēl vairāk — viņš saprot, kāpēc tas tā un kas tie par cilvēkiem, kuri ieskāta par nepieciešamu parādīties Ņūmarkitā, tieši parādīties, demonstrēt savu klātbūtni, it kā viņi būtu sportisti, zirgu mīļotāji, kaut gan ar pūlēm spēj atšķirt tos pēc spalvas krāsas, nemaz nerunājot par citām, smalkākām pazīmēm. «Ak, Ņūmarkita!» mēdza jūsmot kāda Roksana (pats karalis taču ir žokejs un publikā ir prinči, prinči un hercogi. . .).

Cilvēku godkāres ainas nogurdināts, Defo izlaužas cauri pūlim, cauri publikai un dodas uz staļļiem. Šeit nu ir jūtama nesavtīga nodošanās sportam., pat zirgi to izjūt. Tīr-asiņu zirgi, izrādās, pakļauti tādām pašām 'kaislībām. Te nu viņi ir, sportisti, viņi gan netaupa savu dzīvību. Divi auļotāji pēc izrāviena priekšskrējienā pat atstiepa kājas, Defo redzēja arī to, staigādams gar steliņģiem, vērodams noslēpumainas, daudzzīmīgas procedūras: ierīvē ar ziedi, nokasa putas, apliek zirgu segas .. .

Kenterberija. Delo vispār it labi pazina šo seno pilsētu ar ievērojamo katedrāli, kas iemūžināta Čosera «Kenter-berijas stāstos». Bez tam vēl Kenterberijā bija notikušas dīvainas lietas vai, pareizāk, Defo, šeit ieradies, dzirdēja baumas par dīvainiem notikumiem. Tiesa, par to visu viņš nerakstīja savā «Ceļojumā». Viņš uzrakstīja nelielu aprakstu, īstenībā noveli, labāko no saviem īsajiem sacerējumiem. Tas ir uzmetums lielāka apjoma «patiesam stāstam».

Šis stāsts ir par rēgu, par to, ka pie kādas Kenterberijā dzīvojošas dāmas pēkšņi atbraukusi ciemos viņas sena draudzene, ar kuru viņa ilgi nebija tikusies. Misis Bar-greiva (tā sauca Kenterberijas dāmu) bijusi bezgala priecīga par viešņu. Abas no sirds izrunājušās, atcerējušās vecos laikus, pat vēl kopīgi palasījušas. Pēc tam misis Viļa (tāds bija viešņas vārds) apvaicājusies misis Bargreivai, kā klājoties viņas meitai. Ak, brīnišķīgi, tikai viņas šobrīd neesot mājās. Žēl gan, noteikusi misis Viļa. Bet viņa ir tepat netālu, teikusi misis Bargreiva, un, ja misis Viļa brītiņu pagaidīšot, varot aiziet viņu pasaukt. Misis Viļa labprāt bijusi ar mieru pagaidīt. Misis Bargreiva aizgājusi pie kaimiņiem, taču atgriezusies, sev par izbrīnu, sastapusi viešņu jau uz ielas. «Kur tad jūs tā steidzaties?» misis Bargreiva vaicājusi. «Ak,» atbildējusi misis Viļa, «man jādodas prom, taču ceru jūs līdz pirmdienai vēl sastapt pie maniem radiem — kapteiņa Vatsona mājā.» Tā nu viņas atvadījušās, un misis Viļa aizgājusi savu ceļu, bet misis Bargreiva noskatījusies, kā viņa pazūd aiz stūra. Tas noticis dienā, bez ceturkšņa vienos.

Svētdienas vakarā misis Bargreiva jutusies mazliet nevesela, viņai piemetušās iesnas un rīkle sākusi kņudēt. Viņa nolēmusi aizsūtīt kalponi pie Vatsoniem uzzināt, vai tņr pašlaik neesot misis Viļa. Nē, nekāda Viļa pie Vatso-nieni nav bijusi, viņi to nemaz neesot arī gaidījuši. Nevar būt! Kādu skaidrību gan varot uzzināt no šīs stulbās kalpones, kas pat uzvārdu īsti nevarot paturēt prātā. Tāpēc, kaut arī nejutusies īsti vesela, pat lāgā nepazīdama Vat-sonus, misis Bargreiva uzmetusi apmetni ar kapuci (kā Robiņam Hudam vai Sarkangalvītei) un devusies uz kapteiņa māju. Kapteinis viņai pateicis, ka misis Viļu šie ne tikai neesot gaidījuši, bet arī nevarējuši gaidīt: viņas vairs neesot starp dzīvajiem. Kā — neesot? No kura laika? Sākuši pēc visiem detektīvu paņēmieniem salīdzināt stundas un dienas, un atklājies, ka savu veco draudzeni misis Viļa apciemojusi pēc tam, kad jau bijusi atstājusi šo bēdu ieleju. Varbūt viņi runājot par dažādam personām? Nē taču, pārbaudījuši pazīmes, un misis Bargreiva visu atcerējusies ļoti skaidri, pat zīda kleitu, kas viešņai bijusi mugurā. Viņa vēl pataustījusi drēbi. Taču, ja kleita ir tā pati un vispār viss izskatās pēc viņas, jau mirušās, kas tad īsti bijis atnācis?

Līdz šim laikam uz šo jautājumu nav tiešas atbildes. Joprojām mēģina noskaidrot, vai tā ir Defo izdoma, vai no tiesas kādam kaut kas rēgojies. Kā parasti, minējumi sliecās no vienas galējības otrā, gan pilnīgs noliegums, gan pārmērīga uzticēšanās. Katrā ziņā atklājušies interesanti materiāli. Visādas baumas un tenkas, kas saglabājušās no viņām tālajām dienām, arī par spokiem, kuri nereti esot parādījušies Kenterberijas pilsētā un vienmēr tā, gaišā dienas laikā, turklāt tirgus dienās.

Vārdu sakot, tāpat kā «Robinsonu» iedzīvinās Selkirka dzīves stāsts, tā arī «Patieso stāstu par Viļa kundzi spoka izskatā» Defo izveidos no zināma patiesības grauda, kas patrāpījies viņa rokās. Tāpat kā ar «Robinsonu», šis grauds krita sagatavotā augsnē. Defo uzmanības lokā vienmēr bija gan tirgotāji un pirāti, gan spoki.

«Ja starp mums pastāv kādi garīgi sakari, domu apmaiņa, sauciet, kā gribat,» Defo vēlāk rakstīja īpašā «Spoku vēsturē», «šī miesas čaulā ietverto dvēseļu un no miesas važām atbrīvoto dvēseļu sasaukšanās, tad sakiet man — vai gan pašas dvēseles nevar rast sev mājvietu kādā ķermenī, pašas iemājot šajā vai citā miesas čaulā?»

Nepārmetīsim Defo to zināšanu trūkumu, kādas pieejamas mums šodien. Pāradresēsim šo Defo jautājumu un lūgsim atbildēt jaunlaiku psihofiziologus, kas nevairās no šādiem jautājumiem, drīzāk gan ļoti labprāt pievēršas tiem, kaut arī formulē un izskaidro tos gluži citādi. Mūsdienu zinātne pētī tieši tās pašas noslēpumainās un sarežģītās cilvēka psihes dzīles, kas interesēja arī Defo. Lai pareizi novērtētu viņa interesi, jāņem vērā ne tikai lielā laika distance, kas mūs šķir, bet arī attālumi paša laikmeta robežās, kad vēl dedzināja raganas, tomēr Hobss jau pievērsās pārdzīvojumu fizioloģijai.

Defo dzīvoja vienā laikā ar Hobsu, kā arī ar tiem, kuri ticēja raganām un spokiem. Pats viņš ticēja, precīzāk, viņam gribējās ticēt vai, vēl precīzāk, gribējās pārbaudīt, vai ir kāds pamats šādām runām. Lai pareizi spriestu par viņa pārbaudes veidu, vislabāk pametīsim skatienu vēl tālāk atpakaļ, uz Šekspīru; un, kad no Hamleta rēgiem un Makbeta raganām nonāksim līdz «Ziņojumam par spokiem», tad arī būs skaidrs, cik liels ceļš noiets no ticēšanas brīnumainajam brīnumam līdz mēģinājumam gluži vienkārši izskaidrot šo brīnumu.

«Nelabais izbītos pats no sevis,» Defo saka «Sātana stāstā», «ja ieraudzītu velnu tādā izskatā, kādu viņam piedēvē vecmāmiņas pasakas.»

Jautājumā par sātanu Defo nepiekristu ne tikai pasakām, bet arī pašam Miltonam, jo, pēc viņa domām, dzejnieks kaut arī brīnišķīgās vārsmās, taču pārāk konkrēti iztēlojies «tumsas valdnieku». Defo uztverē sātans ir jo briesmīgs tieši tāpēc, ka viņu nemaz nevar tā vienkārši cilvēka izskatā iedomāties. Toties par rēgu un spoku eksistenci viņam patika pārliecināties gandrīz vai paša rokām.

Visu, kas noticis, Defo cenšas pārbaudīt pēc dienas stundām, pēc liecinieku izteikumiem, pēc dažādām sadzīves iezīmēm — ievērojot visus tos noteikumus, pēc kuriem savā laikā vadīsies arī Edgars Po un Konans Doils (šeit saskan pat vārdi, jo Defo «Ziņojumā» jau minēts doktors Šerloks un, kā redzat, kapteinis Vatsons). Un viņš ne tikvien pierāda, ka spoks atnācis, patērzējis ar cilvēku un aizgājis, bet pierāda, ka noticis kaut kas tāds, ko nevar izskaidrot un kam nevar arī neticēt.

«... Un, lūk, mēs redzam pieminekli vecajam Šekspīram, slavenajam dzejniekam, kura lugas nodrošinājušas viņam godpilnu vietu mūsu rakstnieku saimē, un tā tas droši vien paliks mūžu mūžos,» Defo stāsta par Stretfordu pie Eivo-nas, pilsētu, kurā dzīvojis viņa diženais laikabiedrs. Defo pie Šekspīra kapenēm — kāds skats! Cik tas patiess, nav zināms, bet tas ir fakts, ka Defo vienmēr paturējis prātā Šekspīru. Reiz viņš tieši salīdzinājis sevi ar Šekspīru, jautājumu par talantu, tā sakot, atstājot atklātu: kā personība viņš varbūt nav augsti mācīts cilvēks, toties apveltīts ar prātu un, paskat, cik ievērojamu vietu ieņēmis literatūrā.

Visticamāk tomēr, ka Defo no kaut kurienes izrakstījis ziņas par Stretfordu, par veco draudzes baznīcu un Šekspīra kapenēm. Kāpēc viņš, piemēram, lieto vispārināto bezpersonisko «mēs», lai gan parasti kā ceļotājs stāstītājs uzrunājis lasītāju pirmajā personā?

Kā tas ir bijis vai nebijis, ātrumā pārlaidis acis Šekspīra pilsētai, Defo traucās tālāk pa Eivonas upes krastu: «Upei ir liela praktiska nozīme kā saitei starp visām grāfistēm, tā ir arī ērts satiksmes līdzeklis tirdzniecībā ar Bristoli...»

«Jorka mes apmeklējām bēdīgi slaveno kaujas lauku pie Mārstonas-Mūras,» Defo paziņo, ieradies revolūcijas pirmās uzvaras laukā, un šoreiz vārdiņš «mēs» vairs nav jāsaprot pieņemtā nozīmē.

«Mani uz šejieni pavadīja,» Defo turpina, «vecs karavīrs, kurš gan nav pats piedalījies viņā kaujā, taču pēc tēva radinieka vārdiem, kurš tur bijis, atstāstīja man sīki jo sīki, kādās pozīcijās atradušies karapulki, cik gara bijusi frontes līnija, kā kājniekus no flangiem segusi kavalērija, kur stāvējuši lielgabali.»

Iespējams, ka vecais karavīrs tiešām pavadījis Defo, tā sakot, «staigājis līdzi», gan nevis pa Mārstonas-Mūras kaujas lauku, bet citā vietā un citā laikā, jau Ņūingtonā, kur Defo gadījies iepazīties ar Kromvela armijas veterānu. Attiecinājis toreiz dzirdēto uz šo braucienu, Defo saka: «Viņš attēloja man visu tik dzīvi, ka likās — divu armiju sadursme norisinās manu acu priekšā.»

Defo cenšas gan atsaukt lasītāju atmiņā šo sadursmi, gan tajā pašā reizē mīkstināt to. «Ne jau mums bija lemts,» viņš saka par sevi un veco karavīru, «iztirzāt kaislības, kas kūsāja abās naidīgajās pusēs, vai apraudāt tās dienas neveiksmes. Mēs par to nebijām spriedēji. Laiks ir samierinājis uzvarētājus ar uzvarētajiem ...»

Taču līdz ar to, pat uzsvēris, ka «karaļa dzimta atkal ieņēma troni», Defo tomēr atgādina, ka pirmajā no spožajām revolūcijas kaujām Fērfakss un Kromvels sakāvuši karaļa kreiso flangu, turpretī princis Ruperts pieļāvis nepiedodamu kļūdu, pamezdams savus kājniekus.

Visos savos spriedumos Defo ir uzmanīgs, pat izvairīgs, taču vienā ziņā neatkāpjas no izvirzītā uzdevuma. Viņš cenšas aptvert visu valsti gan teritoriāli, gan laika ziņā, neko nesvītrojot no tās vēstures. Viņš negrib palaist neievērotu nevienu grāfisti un pat nevienu lielāku pilsētu.

Un neaizmirst, kad un kas noticis.

MISTERS APSKATS (II)

«Ja vien nāktu zināms, ka viņš izspiego, viņu saraustītu gabalos,» •— tā laikabiedrs atceras Defo uzturēšanos Skotijā. Protams, šādās domās bija ne tikai Defo personisks ienaidnieks, tas bija arīdzan angļu un skotu vienotības pretinieks.

Bet Defo pienākumi bija šādi. To viņš pats apliecinājis vēstulē Hārlijam:

«Redziet, kā es saprotu man uzlikto uzdevumu:

1. Būt kursā par visu, ko dažādi grupējumi varētu uzsākt pret mūsu ūniju, un censties izjaukt viņu mēģinājumus.

2. Sarunās ar vietējiem iedzīvotājiem, kā arī izmantojot citus iespējamos veidus, ietekmēt ļaužu apziņu apvienošanās idejai par labu.

3. Atspēkot presē ikvienu publikāciju, kura noķengā savienības ideju, pašus angļus un angļu galmu visās lietās, kas skar šo savienību.

4. Novērst visiespējamākās aizdomas un ļaužu satraukumu, it kā gatavojoties kādas slepenas intrigas pret Skotijas baznīcu.»

Grūtības, kas saistījās ar Aleksandram Goldsmitam (viņš arī Andrē Moretons, viņš arī Klods Gijo, viņš arī Daniels Defo) uzticēto misiju, bija tādas, ka tamlīdzīgos konfliktos parasti ir grūti saskatīt ne tikai iespējamās vienotības līniju, bet pat naida līniju. Jau kopš senām dienām konflikts ir neiespējami samudžinājies, katrā no ieinteresētajām pusēm darbojas dažādi iekšēji spēki, kas vienā viedoklī grupējas kopā, citā — krasi norobežojas. Tā angļiem veidojās attiecības ar velsiešiem, īriem un skotiem.

Īrijas naids ar angļiem bija vēl sarežģītāks vai, pareizāk, sīvāks. Zaļā Sala taču vienkārši bija kolonizēta, angļi to okupēja kā iekarotāji, Kopš XII gadsimta Īriju bija sagrābuši angļu karaļi un savā starpā to dalīja angļu feodāļi, bet, kad, republikai nodibinoties, īri mēģināja iegūt neatkarību, Kromvels ar militāru spēku dumpiniekus apspieda. «Anglijas republika sašķīda pret Īriju.»[13] Tikai Svifta autoritāte un prāts palīdzēja kaut cik sabalansēt attiecības ar Īriju. Turpretī Defo bija uzticēta Skotija, kas ļoti centīgi sargāja savu valstisko un reliģisko patstāvību.

Šekspīra laikā Skotijas karalis Džeimss, pēc skotu rēķina Džeimss VI, kļuva par Lielbritānijas karali Džeimsu I, un viņš pirmām kārtām ķērās pie skotu-puritāņu vajāšanas, Nebija labās attiecībās ar skotiem arī viņa pēctecis Kārlis ī. Skoti paturēja diezgan lielu patstāvību civilpārvaldes

lietās, nerunājot nemaz par baznīcas lietām. Baznīca arī šeit jaucās pa vidu, sagādādama papildu grūtības visos konfliktos, un simbolisks ir tas fakts, ka angļu lūgšanu grāmatas ieviešana Skotijā deva ieganstu pilsoņu karam. Buržuāziskā revolūcija Skotijā guva atbalstu puritāņu kustībā, kas šeit bija spēcīgāka un vairāk saliedēta nekā pašā Anglijā, Turpat, Skotijā, atbalstu guva arī katoļu kontrrevolūcija un vispār visi spēki, kuri darbojās pret centralizāciju, pastāvīgi piebalsojot «neatkarības» jūtām.

Džeimsa II dēls Džeimss Stjuarts — troņa pretendents, tāpat kā viņa tēvs, visas cerības lika uz skotiem. īstenībā tā arī bija: skoti bija palīdzējuši angļiem nosviest no troņa Kārli I, skoti arī atzina Kārli īl par karali tajā laikā, kad viņš nedrīkstēja Anglijā ne kāju spert. Pašā Skotijā kūsāja mūžvecais klanu naids: skotu kalnieši naidojās ar līdzenuma skotiem. Defo rakstīja par šaušalīgo savstarpējo slaktiņu Glenkojā. Visa šī zeme, Britu salas ziemeļu daļa, bija īsts pretrunu kamols, būdama vienā un tajā pašā laikā gan demokrātiskāka, gan konservatīvāka, dedzīgāka * un inertāka nekā Anglija.

Ka Defo tur varēja tikt saplosīts gabalos, burtiski, saplosīts gabalos — tā nav tukša izdoma. Ne jau velti viņu uz Ņūgeitu atvest bija sūtīti divi cilvēki, ne velti, lai izbēgtu no laupītājiem, viņš apgādājās ar otru zirgu: ja ir uzticams zirgs, gan viņš par sevi parūpēsies. Un viņš veikli prata tikt galā visādās situācijās.

«Kaut gan vēl es nevaru galvot par panākumiem,» viņš raksta no Skotijas savam patronam, «tomēr ceru — manas rīcības veids neliks Jums nožēlot, ka esat veltījis man savu uzticību, sūtīdams mani uz šejieni. Pirmos soļus esmu spēris visai veiksmīgi tādā ziņā, ka neviens šeit netur mani aizdomās par jebkādām saistībām ar angļiem. Pret prez-biteriāņiem un disenteriem, katoļiem un patvaļniekiem es izturos, manuprāt, neiedomājami piesardzīgi. Mierinu sevi ar domu, ka Jūs nesāksiet nosodīt manu izturēšanos. Man ir uzticami cilvēki visās aprindās. Un vispār — es ar katru runāju atbilstošā veidā. Ar tirgoņiem apspriežos, vai man nederētu šeit uzsākt tirdzniecību, runāju par kuģu būvi šeit u. tml. No jurista man ievajagas padoma par iespēju iegādāties prāvāku nekustamu īpašumu un zemes gabalu, jo, redziet, esmu nodomājis pārvest uz šejieni ģimeni un apmesties te uz dzīvi (tikai dievs vien zina par kādiem

līdzekļiem!). Šodien satiekos ar kādu parlamenta locekli, lai painteresētos par stikla rūpniecības lietām, rītu runāju ar citu par sāls ieguvi. Sarunās ar Glazgovas dumpiniekiem es esmu zivju tirgotājs, ar aberdīniešiem — vadmal-nieks, turpretī Pērtas vai rietumu novadu iedzīvotājiem izrādu interesi par audeklu, taču īstenībā sarunas vienmēr tiek virzītas uz ūnijas ideju, un es nebūšu es, ja kaut ko tomēr nepanākšu.»

Tā ka, lasītāj, esiet uzmanīgs, šis Defo taču kādas «savienības» interesēs arī jums visu laiku kādu tēlo!

«Apgalvoju Jums, ser,» turpina Aleksandrs Gold-smits, tas pats Daniels Defo, «ticiet man, šajā pirts karstumā es neatļaujos nekādas pārmērības. Tomēr tādās reizēs, ja apstākļi mani uz to spiež, pat tad es, cik vien spēju, nešķiežos ar man piešķirtajiem līdzekļiem, bet, lai Jūsu uzmanību velti neapgrūtinātu, teikšu vienīgi, ka mana sieva viņnedēļ man tika rakstījusi: jau desmit dienas, kopš viņa esot bez naudas, tāpēc nododu visu providences rokās, gan tā, redzēdama lietas apstākļus, tūlīt uzsmaidīs, un tikmēr jau vajag paciesties.»

Par Skotiju Defo ne tikai tērzēja vien. Viņš, protams, arī rakstīja un, kā jau radis, labi daudz. Pēc sava paraduma visos žanros. Apdziedāja ūniju dzejoļos. Publicēja aprakstus savā «Apskatā». Viņš ziņoja Hārlijam, ka vāc materiālus «Anglijas un Skotijas apvienošanās vēsturei». Bez tam viņš bija kļuvis par Skotijas korespondentu Londonas laikrakstam «Pastnieks». Turpretī «Kalnu laupītāja jeb slavenā Roberta Makgregora, ko pazīst ar vārdu Robs Rojs, neticamās izdarības» Defo ieskaitīs jau savu daiļdarbu virknē.

1707. gada pavasarī ūnijas atbalstītāju pūliņiem beidzot bija panākumi: divu tautu parlaments kļuva vienots. Defo misija īstenībā bija galā. Viņš rakstīja Hārlijam, lai sūta naudu atceļam vai dienesta turpināšanai. Pa to laiku no mājām pienāca bēdīgas vēstis.

Jau 1706. gada nogalē, beidzot kārtējo vēstuli savam patronam, Defo aizbildinājās par vienu otru juceklību stāstījumā un piebilda: «Kamēr Jums šo rakstu, pienāca ziņa par mana tēva nāvi.» Džeimss Fo nomira septiņdesmit sešu gadu vecumā. Savā testamentā viņš bija atcerējies

visus bērnus un mazbērnus, ari mazmeitu Martu, bet nākamajā gadā, kamēr Defo gaidīja, kā pavērsīsies viņa liktenis, pienāca vēl viena vēsts: Marta nomirusi.

Ministri — Hārlijs un Godolfins — sarakstījās viens ar otru, meklējot valsts budžetā tādu posteni, kas ļautu subsidēt Defo.

«Šodien,» Godolfins rakstīja Hārlijam, «es biju pievērsies muitas ierēdņu komplektēšanai Skotijai. Viens no tiem būs misters Henlijs, bez tam sarakstā vēl ir brīva vieta sekretāram. Šobrīd es vēl neesmu izšķīries šo posteni piedāvāt Defo, jo neesmu pārliecināts, ka viņa kandidatūra tiks pieņemta, ja vien Jūs pats to nerekomendēsiet.»

Hārlijs šo rekomendāciju deva, taču pašam Defo ieteica atsacīties un palikt tajā pašā postenī, kādā bijis līdz šim:

speciālais ziņotājs.

Visā, ko vien Defo stāstīja Hārlijam par visādiem sakariem un sarunām ar daždažādāko kārtu un stāvokļu skotiem, varēja samanīt ne tikai veiklus psiholoģiskus gājienus, tur bija arī tiešām praktiska programma, kuru Defo pats grasījās īstenot. Viņš runāja par sāli, vilnu un audeklu un patiesībā gudroja, kā dabūt līdzekļus un ieguldīt tos tieši šeit, Skotijā, kādā uzņēmumā. Linaudumu rūpniecībā viņam izdevās iekārtot kādu savu radinieku.

Viņu interesēja arī Bauri projekts. Tomass Bauri, Londonas tirgonis, uzņēmīgs cilvēks kā viņš pats, kādreiz bija cietis lielus zaudējumus angļu-skotu politisko domstarpību dēļ. Bauri bija viens no līdzīpašniekiem kuģim, kuru skoti, ūnijas ienaidnieki, bija aizturējuši pie saviem krastiem, apvainojuši pirātismā un, nelikdamies zinis par visām tiesu formalitātēm, pasteigušies sodīt ar nāvi kapteini un vēl divus komandas locekļus («Ūnijas vēsturē» Defo it sīki pastāstījis par šo bēdīgo epizodi). Kuģis ai visu kravu tika konfiscēts, un Bauri cieta lielus zaudējumus. Pats Defo drīz pēc tam, kad satrauktie prāti vēl nebija norimuši, gandrīz dabūja galu Edinburgas ielās: pūlis vārda tiešā nozīmē mēģināja saraut viņu gabalos par to vien, ka izdzirdēja viņu runājam angliski. Viņš izglābās tikai kā par brīnumu. Taču ne Defo, ne Bauri nezaudēja dūšu. Viņi sarakstījās un meta cerības pilnus skatienus uz Huanfernandesa arhipelāgu, iecerēdami to par pārkraušanas punktu. Defo par šīm salām jau bija dzirdējis krietni vien pirms tam, kad kļuva zināms, ka uz tām atrodas jūrnieks no kuģa «Piecas ostas».

Defo bija tas, par ko uzdevās, kaut gan lielākoties tikai uzdevās, nevis bija īstenībā, taču tieši tāpēc viņš uzdoto misiju pildīja unikāli.

Tomēr Anglijā pēkšņi iezīmējās tik svarīgas pārmaiņas, ka Defo vairs nevarēja palikt Skotijas zemē. Hārlijs zaudēja balto ministra zizli, un viņu nupat, nupat jau grasījās nomainīt Godolfins. Pienācis laiks nodot lietas. Tā vismaz šķita Defo.

«Es nodomāju,» viņš stāsta, «ka tik ievērojamas personas aiziešana katrā ziņā būs par iemeslu, lai tiktu nomainīti arī visi tie, kuri tai kalpojuši.»

Cik liels bija Defo izbrīns, kad Hārlijs viņu nomierināja, tā sakot, «apklusināja», likdams saprast, ka ministri nāk un iet, turpretī viņš, Defo, paliek. Šāda uzticēšanās Defo nebūt neglaimoja. Tad taču jāzaudē visas tiesības uz kaut jel kādu paša pozīciju. Izpildītājs — un vairāk nekas, nav pat svarīgi, kā gribas vadīts. Tomēr Defo izvēles nebija, jo viņš joprojām nebija ticis vaļā no parādiem.

Jaunais valsts sekretārs vēlreiz stādīja Defo priekšā karalienei, un viņš atkal, zvērēdams uzticību, skūpstīja viņas majestātes roku. Un atkal devās uz Skotiju. Iepriekš tomēr cik varēdams nodrošinājis ģimeni. Bērni gan sen jau izauguši lieli. Vecākā meita Hanna precību gados (viņa, starp citu, palika vecmeitās, taču turībā nodzīvoja līdz sirmam vecumam). Dēli Bendžamins un Daniels — vēl gluži jauni zēni, mazliet pāri divdesmitiem. Marija, Hen-riete un it īpaši Sofija — piemīlīgas meitenes. Visi viņi dzīvoja Haknijā, Londonas ziemeļaustrumu priekšpilsētā. Defo nolēma pārvest visus tuvāk kaimiņos, uz Stokņūing-tonu. Tur viņš kopš 1708. gada bija noīrējis māju.

Skotijā tagad vajadzēja novērot Jēkabā-Džeimsa Stjuarta piekritējus.

Tolaik Anglijas politikas barometrs no jauna vēstīja pārmaiņas. Hārlijs atkal saņēma varu savās rokās. Šoreiz Defo sagaidīja, ka viņam liks dienestu- turpināt. Tā ari notika.

«Liktenis bija lēmis, ka es atgriezos pie sava agrākā aizbildņa,» Defo vēlāk rakstīja, «un viņš ar parasto labvēlību bija tik laipns atkal stādīt mani priekšā karalienei, tāpēc arī viņas augstība, tāpat kā līdz šim, palika pret mani vēlīga, vienīgi es vairs nesaņēmu nekādus jaunus uzdevumus.»

Izklausās pēc patiesības, kaut gan ne gluži. Sajās rindās, kurās Defo atklājis pats sevi, viņš liek saprast, ka ar viņu bija ļoti apmierināti un tāpēc vairāk neko no viņa neprasīja.

Taču paklausieties, ko viņš tolaik rakstīja Hārlijam: «Es esmu dziļi nelaimīgs ne tikai tāpēc, ka manas personiskās lietas ir gauži bēdīgā stāvoklī un draud ar katastrofu, kas nebūs novēršama, jo Jūs vairs neizturaties pret mani kā līdz šim, bet vēl arī tāpēc, ka man ir liegta izdevība un tas gods apskaidrot Jūsu gaišībai vairākus jautājumus, kas ir svarīgi mūsu kopīgām interesēm,»

Pie politikas horizonta uzpeldēja spēcīgs Defo sāncensis. Tas vis nebija kāds avīžu skribents, ar kuriem Defo spoži tika galā, atstādams tos muļķa lomā. Mēs šo pretinieku jau esam redzējuši: tikko aiz Defo bija aizvērušās slepenās durvis, plaši atdarījās parādes ieeja, un valsts sekretāra kabinetā iesoļoja .,.

IKDIENIŠĶI NOTIKUMI (II)

Bet mēs esam pavisam aizmirsuši jūrnieku, kas izteica vēlēšanos izkāpt uz salas. Kur viņš palicis?

Pirmais ziņojums par Selkirku palika neievērots. Jezga sacēlās ap pašu Dampīru. Kuģu īpašnieki kopš tās reizes viņam vairs neuzticējās. Admirāli paglāba kapteinis Vudss Rodžerss, kas arī devās «pastaigā» pa jūru un paņēma admirāli savā flotē par loci, kā arī par viena kuģa komandieri.

Uz «Hercogienes», kuru vadīja pats Rodžerss, viņa pirmais palīgs bija Edvards Kuks. (Tas ir cits Kuks, no agrākiem laikiem.) Uz «Hercoga» kapteinis bija Dampīrs. Viņi devās turpat, uz Kluso okeānu.

«Pulksten septiņos no rīta,» Rodžerss vēlāk stāstīja par 1709. gada 31. janvāri, «mēs tuvojāmies Huanfernandesa salām.»

Izvēlējās kontinentam tuvāko un pašu lielāko salu. Bīdamies sastapt franču vai spāņu kuģus, noenkurojās no salas tik tālu, ka ūdenī nolaistais barkass salu sasniedza, tikai tumsai uznākot. Un pēkšņi līcī paspīdēja uguns. Bar-

kāss devās atpakaļ, uz kuģiem sagatavoja kaujai lielgabalus un musketes. Tomēr no rīta pārliecinājās: nekādas briesmas nedraud, un uz Masatjeru izbrauca komanda pēc saldūdens.

Viņi atgriezās, paņēmuši līdzi kazādās tērpušos cilvēku. «Viņš izskatījās vēl biklāks nekā ragainie viņa ietērpa pirmie īpašnieki,» kapteinis atzīmēja. Izrādījās, šis cilvēks salā nodzīvojis četrus gadus un piecus mēnešus. Kuģis, uz kura viņš braucis par kapteiņa palīgu, bija dabūjis sūci (un vēlāk nogrimis, bet to salas vientuļnieks nezināja). Dīva'nais cilvēks bija sastrīdējies ar kapteini un ticis izsēdināts salā un tur pamests. Kuģa nosaukums bijis «Piecas ostas», kapteiņa uzvārds Stradlings, viņa paša vārds — Aleksandrs Selkirks, dzimis Larogā, Faifas grāfistē.

«Es atcerējos,» raksta Rodžerss, «ka reiz kapteinis Dampīrs man bija ieminējies par šo cilvēku, uzskatīdams to par labāko komandā.»

Arī Dampīrs tūdaļ pazinis savu apgrēkojušos stūrmani.

Falā dzīvodams, Selkirks bija pārvērties par mežoni. Sastapšanos ar saviem glābējiem viņš uzņēma pilnīgi vienaldzīgi.

Kuģi šeit esot piestājuši ne vienu reizi vien. Viņš pats no tiem slapstījies. Ar šādiem «viesiem» salā nebija nekādi joki, kaut gan te ieradās nebūt ne pirmatnējie mežoņi, bet, tāpat kā Rodžersa flotīlija, «veiksmes džentlmeņu» kuģi. Reiz bija ieradušies spānieši. Selkirks kaut kā notūļājies, nebija paguvis labi noslēpties, viņu pamanījuši un dzinušies pakaļ kā meža zvēram. Kad sapratuši, ka nevarēs noķert, uz viņu šauts. Skriet gan viņš iemanījies tik ātri, ka varējis noķert meža kazas.

Kaut gan — arī kazas nav bijušas īsti meža dzīvnieki, bet tikai tādas kļuvušas. Tās šeit atveduši tie paši spānieši, kas pirmie apmetušies uz šīm salām. Vēlāk šeit ieradušies Pikeringa matroži. Jā, pirms Selkirka uz šīs pašas salas dzīvojuši vismaz trīs puslabprātīgi vientuļnieki. Kaut arī sala bijusi neapdzīvota, taču cilvēki te jau bija bijuši. Tomēr bez kazām, kas, savā vaļā pamestas, savairojušās, un nezālēm aizaugušiem kāļiem cilvēki te neko derīgu nebija atstājuši, vienīgi izmantojuši savā labā maigo klimatu un dāsno dabu.

Par jauno komandas locekli Rodžerss priecājās tāpat, kā nebija atsacījies no nežēlībā kritušā Dampīra pakalpo-

jumiem, jo viņš lieliski orientējās viltīgajās straumēs un vējos (hidrogrāfs!). Rodžerss nekad nebija kuģojis Klusajā okeānā, un viņa komanda sastāvēja, gluži kā par izsmieklu, vienīgi no vīriem, kas savu mūžu nebija redzējuši jūru, — no skroderiem un paunu tirgotājiem, Lai nekā netrūktu, viņi bija salādējuši kuģī tik daudz ēdamā un visādas mantības, ka kuģi tikai ar grūtībām varēja manevrēt. Rūdītais jūrnieks Selkirks, protams, dabūja palīga vietu uz «Hercoga», kur kapteiņa amatu ieņēma Dampīrs. «Piecu ostu» stūrmanis un admirālis atkal brauca zem viena karoga. Un, kad tika saņemts gūstā vēl viens kuģis, Selkirks pats kļuva tā kapteinis. Pēc diviem gadiem ekspedīcija beidzās, atvedot uz Angliju laupījumu divsimt tūkstošu franku vērtībā. Selkirks saņēma savu daļu — astoņus simtus. "

Gadu vēlāk Rodžerss pastāstīja par Selkirku savās ceļa piezīmēs, kuru pirmais izdevums nāca klajā 1712. gadā. Par Selkirku pastāstīja arī kapteinis. Kules. Par Selkirku sāka runāt. Rodžerss, kuram bija pazīšanās inteliģentu cilvēku aprindās, iepazīstināja viņu ar pazīstamo publicistu Ričardu Stilu. Žurnālā «Anglis» (jo «Skatītājs» un «Tenko-tājs» vairs neiznāca) Stīls publicēja aprakstu par Selkirku un padarīja viņu slavenu.

«Es labprāt bieži sarunājos ar šo cilvēku,» Stīls saka sava apraksta sākumā, «drīz pēc viņa atgriešanās Anglijā 1711. gadā.» Un tālāk īsi, bet spraigi un skaidri izklāsta svarīgākos faktus no Selkirka dzīves: izsēdināšana no kuģa, viņa dzīves veids uz salas.

Vēlāk, precīzi nav iespējams noteikt, kad, — laikā starp Rodžersa «Ceļojumiem» un «Robinsona piedzīvojumiem» — iznākusi brošūra ar nosaukumu «Likteņa rotaļa jeb apbrīnojams vēstījums par Aleksandru Selkirku, viņa paša sarakstīts». Ja salīdzinām šo brošūru ar Rodžersa grāmatu, redzam, ka nav vis «sarakstīts», bet viss ir norakstīts no Rodžersa (to izdarījis kāds spalvas jājējs, līdzīgs tiem, kuri pārtaisīs «Robinsonu Kruzo» vēl banālākā veidā). Kaut gan — arī Stila aprakstā dažbrīd tiek atkārtots vai pārfrāzēts tas pats Rodžerss. Nē, Ričards Stīls ir pirmklasīgs rakstnieks, viņam nebija vajadzīgi citi avoti, tas tikai norāda to, ka arī viņš lielākoties nevis klausījies Aleksandra Selkirka stāstījumu, bet vadījies no kādas vienas, jau nostabilizējušās versijas. Vēl vairāk — pats Selkirks, kas savā četrus gadus ilgajā vienatnībā

gandrīz bija aizmirsis runāt cilvēku valodā, ar laiku iemācījies stāstīt par sevi tādā pašā garā, kā bija radušies «stāsti» par viņu.

Bet Defo satikšanās ar Selkirku? Visinteresantākais materiāls par to atrodams pirmajā no solīdākajām Defo biogrāfijām trīs sējumos, kuras autors Volters Vilsons.

Vilsons savu hroniku rakstījis pagājušā gadsimta sākumā, viņam vēl bija izdevība saskarties ja ne ar Defo laikabiedriem, tad vismaz noklausīties, kā no mutes mutē pēc tradīcijas pārstāsta Defo dzīvi. Vilsons ir ticies ar Defo pēctečiem. Defo mazmazdēls parādījis viņam «Robin-sona Kruzo» autora pēdējo vēstuli. Bet Bristolē Vilsons uzmeklējis kādu savu radinieku, vecu turienes iedzīvotāju, kurš viņam atstāstījis visas runas par Defo: kā Defo pie šiem slēpies no parādniekiem pēc sava pirmā finansiālā kraha, kā pilsētas ielās mēdzis iznākt uzkrītoši spilgti ģērbies, cepuri galvā, ieroci pie sāniem, taču parādījies vienīgi svētdienās: Kristus dienās policija bijusi bezspēcīga, likums svētā dienā aizliedzis arestus. Pārējās nedēļas dienās «svētdienas džentlmenis» (tādu iesauku bristo-lieši devuši Defo) slēpies. Ļoti labi visi atcerējušies, kur un pie kā viņš toreiz dzīvojis. Saglabājušās tās mājas, un atradies arī cilvēks, kura sencim bijis tas gods izīrēt Defo istabu. Namīpašnieks un īrnieks bieži sanākuši kopā patērzēt. īrnieks labprāt arī klausījies dažādus nostāstus. Bet galvenais — tas pats namīpašnieks — vārdā Marks Vot-kinss — redzējis Bristoles ielās dīvainu cilvēku kazādu ģērbā. Nu, nav grūti uzminēt, tas bijis Aleksandrs Sel-kirks.

Pēc iepriekš minētā stāsta saprotams, ko vērtas tādas leģendas. Tomēr tās ir nenovērtējamas. Tās tiešām ir leģendas, mīti šā vārda klasiskajā nozīmē, tas ir, nevis brīvas fantāzijas auglis, bet zināma atmiņas rosme, kas rada savu «patiesību», kaut gan visas reālās distances šeit, protams, izjauktas. Iespējams, ka šis Votkinss redzējis gan Defo, gan Selkirku, taču viss ir «baltiem diegiem šūts»: kā gan Selkirks varēja staigāt pa Bristoles ielām «Robinsona» ģērbā pēc tam, kad bija kuģojis ar Dampīru un Ro-džersu? Jāšaubās, vai Selkirks, kas visiem spēkiem pūlējās kļūt «citāds cilvēks», būtu gribējis pārģērbties par Robin-sonu, nerunājot nemaz par to, ka jūras brauciens no viena krasta līdz otram, no Huanfernandesa salām līdz Britāni-jai, ildzis divus gadus: pa šo laiku kazāda jau sen būtu

nodilusi. Nav izslēgts, ka Votkinss pazinis gan Defo, gan Selkirku, taču, kā redzams, viņš būs lasījis arī «Robinsonu Kruzo» vai vismaz dzirdējis par šo grāmatu un centies pēc tās pieskaņot savus stāstus. Defo grāmatas ietekme uz savu pirmvēsturi ir stipri jūtama. Jūrnieki pat piestiprinājuši piemiņas plāksni pie «Robinsona alas», kaut gan — kas tā par alu?! Selkirks taču dzīvojis būdā, turklāt arī sala bijusi cita... Un tomēr, vadīdamies pēc grāmatas, atraduši Masatjerā kādu klints plaisu — un to iemūžinājuši.

Defo un Selkirks Bristolē uzturējušies dažādos laikos. Defo par Bristoli pat ir rakstījis — par tračiem šās pilsētas ielās. Biogrāfi nenoliedz, ka «Robinsona Kruzo» autors saticies ar Selkirku Londonā, taču tam nav bijusi izšķiroša nozīme «Jorkas jūrnieka biogrāfijas» rakstīšanā.

Visu 1713. gadu Defo klājās ļoti grūti. Pirmo reizi šai gadā un trešo reizi dzīvē viņu arestēja martā. Pēc smieklīgas apsūdzības «par izvairīšanos no parādiem». Vienpadsmit dienu viņš nosēdējis cietumā, līdz Hārlijs viņu izpestīja.

«Nekad nebiju domājis, milord,» Defo rakstīja savam aizbildnim, «ka partijas nedraugi varētu tik zemu krist un sagādāt cilvēkam personisku nelaimi, taču man bija izdevība pārliecināties par to, jo pagājušo pirmdien, izgājis no mājām, lai satiktos ar Jūsu augstību, tiku sagrābts un apsūdzēts par slēpšanos no kreditoriem.»

To viņš rakstīja pirmajā aprīlī, bet jau otrā dienā viņam lika atvainoties krievu sūtniecībai par Pētera apvainošanu presē.

Parādi ir parādi, bet pieklājība politikā ir un paliek pieklājība politikā. Runājot par parādiem, jāsaka, tas kreditors, no kura viņš it kā esot slēpies, dzīvoja nevis Londonā, bet Jārmutā, un vispār Defo mēdza viņu dēvēt par «guļošu lauvu»: kaut arī var aprīt, taču, paldies dievam, nesteidzas! Un te nu gluži negaidot «lauva» pamodies un pieprasījis: ņem, kur gribi, atdod pusotra tūkstoša mārciņu. Un vēlāk, kad iejaucies Hārlijs, tikpat negaidīti norimis, apmierinājies ar šīs summas desmito daļu. Pusotra simta mārciņu saņēma un atkal iesnaudās. Skaidrs, ka «lauvu» toreiz bija uztramdījuši augšā.

Tāpat arī ar Pēteri. Jā, «Apskats» bija atļāvies nosaukt krievu caru par «Sibīrijas lāci». Taču Defo par Pēteri rak-stljis vēl ari ko citu. Nosaucis viņu par «nepagurstošu valdnieku». Bet šie ņēma un apvainojās! Kāpēc tad agrāk neapvainojās, kad «misters Apskats» tieši pateica, ka tomēr nevarot uzskatīt Pēteri par savu varoni, jo «nepagurstošais valdnieks» visu darot «pa lāču modei»? Skaidrs, ka Jārmutā pamodināts «lauva» un šeit, īpaši piesūtot krievu sūtniecībai «Apskatu», aizkaitināts «lācis».

Defo vēl nebija paguvis nokārtot lietas ar parādniekiem un diplomātiem, kad naktī no desmitā uz vienpadsmito aprīli viņu atkal saņēma ciet ceturto, varbūt pat piekto reizi — apsūdzot «valsts nodevībā».

Iemesls — tie paši pamfleti ar efektīgiem virsrakstiem: «Ko darīt, ja nomirs karaliene?» un «Ja nu ierodas troņa pretendents?». Apsūdzība bija tīši sadomāta, to liecina fakts, ka tiesnesis sākumā nekādi nevarēja tikt gudrs, kur te rodams kāds vainas pierādījums.

Tomēr tiesnesis, kas neizcēlās ar augstu prāta gudrību, toties pieprata sīkas viltībiņas, izeju atrada. Viņam pret Defo bija pašam savas pretenzijas.

Šis bija tas pats tiesnesis, kurš nožēloja, ka Defo var gan ietupināt cietumā un pat pakārt, bet diemžēl nevar sacirst gabalos. Lai atdarītu par saviem «zaudējumiem», tas ir, par nespēju patvaļīgi apieties ar apsūdzēto, tiesnesis par Defo tā ņirgājās un tā pazemoja viņu, ka tas beidzot bija spiests par tiesnesi sūdzēties. Par tādām sūdzībām viņam iepriekšējo ieslodzījumu nomainīja ar cietumu. Vajadzēja tiesneša priekšā atvainoties. Vēlāk šim galvenajam tiesnesim, vārdā Pārķers, viņš arīdzan lords Maklsfīlds, kurš tā bija sargājis savu aizskarto cieņu, par valsts naudas piesavināšanos un likumu pārkāpšanu tika piespriests trīsdesmit tūkstoši mārciņu liels naudas sods. Viņa vārdu ar negodu izsvītroja no Izmeklēšanas-Padomes sarakstiem, un beidzot, kaut arī pati karaliene aizbilda vārdu par- viņu, Pārķeram piesprieda cietuma sodu.

Avanscēnā jāizved vēl kāda persona, kas tāpat likuma vārdā uzstājās pret Defo. Lai šīs personas tēls kļūtu skaidrāks, atcerēsimies epizodi, kas attiecas uz to pašu laiku Krievijas vēsturē: bēdīgi slaveno incidentu, kad uz Krievijas sūtni Anglijā A. Matvejevu tika izdarīts diplomātijas praksē gluži nedzirdēts uzbrukums. Starp citu — tā paša iemesla dēļ, par kādu tiesāja Defo: sūtnis it kā esot taisījies aizmukt no parādniekiem. Viņš braucis nomaksāt parādus — par šo gadījumu pastāstīsim vēl sīkāk, kad runāsim par «Pētera dzīvi», ko sarakstījis Defo. Defo ieinteresētība šajā gadījumā vēl izskaidrojama arī ar to, ka starp cilvēkiem, kurus sauca pie atbildības par uzbrukumu Matvejevam, bija, kā izrādījās, kāda viņam labi pazīstama persona. Fantastisko apvainojumu pret Matvejevu bija safabricējis kāds Bensons. Un, lūk, mūsu priekšā tas pats Bensons, kuru kā intrigu iniciatoru pret Defo atmaskojis franču pētnieks Pols Dotēns: pilnvarotais personiski ieradies pie izdevēja un pieprasījis atdot viņam Defo manuskriptu, izdevējs sākumā mēģinājis atteikties, taču Bensons arī viņam piedraudējis ar «valsts nodevību». Ar manuskriptu rokā Bensons tiesā triumfēdams centies pierādīt, ka virsraksts ir nepārprotams aicinājums uz sacelšanos, saturs caurcaurēm dumpīga gara piesātināts, bet ironija izmantota vienīgi acu apmānīšanai. Tiesnesis Pārķers, viņš arīdzan lords Maklsfīlds, piekritis ikvienam viņa vārdam. Un ko Bensons? «Viņš,» norāda pētnieks, «jau reiz bija tiesāts — un tomēr uzsāka procesu pret Defo.» Tātad Bensons bija tiesāts, tāpēc ka pirms dažiem gadiem uzsācis intrigas pret Matvejevu. Tādas «taisnās tiesas» priekšā Defo bija jāatbild par «valsts nodevību».

Ar ko tad izskaidrojami jauni politiski uzbrukumi Defo? Viņa pamfletus uzskatīt par nodevīgiem varēja tikai nosaukumu dēļ. It kā Defo būtu vēlējies piesaukt karalienei nāvi un troņa pretendenta — katoļa atnākšanu. Viņš aicināja nepieļaut Anglijas politikā iejaukšanos no ārienes. Bet viņu kompromitēt centās tie, kuri to vien gaidīja, kad gan beidzot karaliene nomirs (viņai bija spēji pasliktinājusies veselība) un vakantajā tronī (jo tiešu mantinieku nebija) varēs nosēdināt Džeimsu Stjuartu, Džeimsa II dēlu. Džeimss — pretendents tolaik atradās Francijā un gaidīja savu stundu. Ar saviem uzkrītoši paradoksālajiem virsrakstiem Defo tautas brāļiem lika būt modriem, bet pie šiem virsrakstiem piesējās, un tagad nu straumēm pār Defo galvu nolija Grabstritas samazgas. «Džeimsa pakalpiņš! Pērkamais skribents!» — tā viņu apvainoja «nodevībā» patiesie nodevēji.

Stāvokli sarežģīja kā vienmēr tas, ka nebija skaidri zināms, ciktāl vai, labāk sakot, cik augstu sniedzās nodevība. Hārlijs tolaik jau bija iesaistījies divkosīgā spēlē, izraudzīdamies mantinieku starp protestantu dinastiju un katoļu dinastiju, kuru pārstāvēja Džeimss Stjuarts.

Bolingbruks, galma ministrs, pēc Hārlija otrais valdībā, kurš bija parakstījis karalienes visžēlīgi dāvāto Defo apžēlošanas rakstu, uzsāka tiešas sarunas ar pretendentu. Viņš, tā sakot, piedeva Defo «nodevību» pret karalieni un tiesas «aizskaršanu», bet tikmēr gatavoja dinastijas nomaiņu. Beidzot pati karaliene, kādreiz ticības labā atteikusies no sava tēva, tagad sliecās atteikties no ticības sava brāļa-pretendenta labā un iecelt viņu par savu pēcteci.

Džeimsa Stjuarta nākšana uz troņa draudēja ar jaunu pilsoņkaru. «Ja pretendents būtu atnācis,» vēlāk Defo savukārt izteicās, «mani pirmo pakārtu.» Tāda doma bija pilnīgi pamatota, taču pa to laiku viņu karalienes vārdā vajāja par «simpatizēšanu pretendentam», kamēr viņa pati gudroja nodot troni... pretendentam!

«Mani vajā pilnā sparā,» Defo tolaik rakstīja. «No visiem nicināts,» Defo turpināja, «par to, ka it kā rakstu naudas dēļ, ka rakstu zināmu personu interešu labā, rakstu pēc ietekmīgu personu norādījuma, rakstu pēc diktāta gan vienādi, gan otrādi, es uz katru šādu apvainojumu ar tīru sirdsapziņu varu atbildēt, ka tie visi ir nepatiesi.»

Mēs zinām, ka arī šajā ziņā stāvoklis nebija tik vienkāršs, tas bija visai sarežģīts. Nauda, norādījums — tā tas bija, taču patiesībā pat pēc norādījuma un par naudu Defo tiešām rakstīja daudz konsekventāk un ar lielāku atbildības izjūtu nekā daudzi, kas toreiz ķērās pie spalvas, šķiet, vienīgi aiz pašu ierosmes un vienīgi mākslas mudināti. Defo nekad neuzkurināja kaislības, nekad nebalansēja uz riska robežas: valsts stabilitāte un iecietība ticības lietās viņam bija pirmajā vietā — šiem principiem, vai tie sakrita vai nesakrita ar «ietekmīgo personu diktātu», viņš, godīgi sakot, vienmēr palika uzticīgs.

1713. gada jūnijā, nodokļu un politisko pretrunu spiests, «Apskats» beidza pastāvēt. «Misters Apskats aiziet,» Defo rakstīja pēdējā avīzes numurā. «Noliekot spalvu pēc deviņu gadu nepārtraukta darba,» piebilda viņa biogrāfi vecos laikos. Šodien mēs zinām: atvadījies no «Apskata» lasītājiem, Defo patiesībā žurnālistiku nepameta.

Tā paša 1713. gada decembra pirmajās dienās «Anglis» publicēja Stīla aprakstu par Selkirku. Un, lūk, ko tajās dienās rakstīja Defo. «Milord,» viņš vērsās pie Hārlija

7. decembra vēstulē, «esmu svēti noņēmies Jūs lieki netraucēt, lieliski saprazdams, ka tā tam arī jābūt. Es iesniedzu Jums nelielu rakstiņu par disenteriem. Iecere bija Jūsu, atlika tikai to pēc iespējas labi izpildīt.»

Defo, pats būdams disenters, šajā darbā uzstājās it kā pret tiem. Pareizāk — ar brīdinājumu viņiem. «Vēstule disenteriem» — tā saucās šis traktāts, kas publicēts avīzē «Tirgotājs» vienā dienā ar «Angli». Šajā «Vēstulē» Defo (anonīmi) deva padomus disenteriem neuzticēties «skopuļiem» vigiem, kas dēvējas par disenteru draugiem, viņš jau gan juta, cik ļoti viss sarežģījies valdošajā namā. . *

Selkirks, tērēdams naudu, ko bija pārvedis no «dēkainā» brauciena, un izmantodams popularitāti, ko viņam sagādāja Stīla apraksts, noslaistījās bez darba gandrīz desmit gadu, pēc tam iestājās stūrmaņa dienestā uz «Veimutas», kur arī beidza savas gaitas «Robinsona Kruzo» slavas kulminācijas dienās.

Iespējams, ka naudas viņam būtu pieticis ilgākam laikam un viņš būtu nodzīvojis ilgāk, ja vien strādājis. Taču Selkirks acīmredzot nolēma: ja gadījusies tāda «veiksme», var dzīvot zaļi, kā viņš to saprata. Viņš iegādājās sev draudzeni un caurām dienām dirnēja alus bodē. Laikam jau tad, kad viņš klaiņāja pa Londonas krodziņiem, kur pirmajam pretimnācējam stāstīja par sevi «visu patiesību», ko pats lielākoties bija smēlis no avīzēm, iespējams, viņu bija redzējis vidēja auguma džentlmenis patumšu seju, ar lielu kārpu mutes kaktiņā, skandalozā pamfleta «Vienkāršākais paņēmiens», poēmas «Tīrasinīgais anglis» autors un avīzes «Apskats» bijušais redaktors.

«Apskatā» par Selkirku neparādījās ne rindiņas — redaktors, kas acīgi vēroja notikumus pašmājās un aizjūras zemēs, tolaik šo dzīves stāstu neuzskatīja par ievērības vērtu.

Pie «Robinsona Kruzo, Jorkas jūrnieka neparastajiem piedzīvojumiem, kurus pastāsta viņš pats», Defo nonāca pats savā veidā. Defo dzīvē, ko aizņēma pastāvīgi izbraucieni un dienišķais darbs avīzē, šķiet, vajadzēja iestāties tikai atelpai, lai varētu piesēsties pie rakstāmgalda un likt darboties visam iegūtās vielas arsenālam, izmantojot uzkrāto materiālu.

Taču ar labu tikt pie šādas atelpas Defo nekādi nevarēja.

BALTA zižļa noslēpums

«Redzēju daždažādo grupējumu būtību, redzēju, ko vērti viņu solījumi, un izdibināju, kāda patiesībā ir viņu nelie-kuļotība. Kā jau svētajos rakstos teikts, ka viss ir zūdība un niecība, un dvēseles ciešanas, tāpat arī es varu teikt par viņiem: viss ir tikai skata pēc, viss — viena drausmīga liekulība — ikvienam no šiem grupējumiem visos laikos, ikvienas valdības laikā; viņi aiziet, lai iekļūtu iekšā, bet, kad iekļuvuši, izliekas, ka iet projām.»

Tā Defo rakstīja sevišķi grūtajā laikposmā, 1714.— 1715. gadā. Visi biogrāfi šajās rindās saklausījuši skumju un paguruma pieskaņu, kāda viņam nebūt nav raksturīga.

Lai precizētu toreizējās konkrētās iezīmes, atšķirsim Herberta Velsa — ievērojamā rakstnieka, mūsu laikabiedra grāmatu; viņš gan nav bijis speciālists vēsturnieks, taču attēlojis populārajā «Pasauies vēstures aprakstā» angļiem tradicionālo priekšstatu par šo laikposmu, kas sākās pēc karalienes Annas nāves.

«Anna, cik varam spriest,» Velss raksta, «ar aizvien lielākām simpātijām pievērsās domai par Stjuartu dinastijas atjaunošanu. Tomēr abas parlamenta palātas, kā lordi, tā apakšpalāta, kas tolaik jau ietekmēja angļu dzīvi, labāk vēlējās tādu monarhu, kuram ir mazāka sajēga par zemes iekšējām lietām. Tā jau ir, kaut ko labu varēja bilst arī par viņu izraudzīto Hannoveres kūrfirstu, kurš kļuva Anglijas karalis ar vārdu Georgs (Džordžs) I un valdīja no 17i4. līdz 1727. gadam. Viņš bija vācietis, angļu valodu neprata, un reizē ar viņu angļu galmā ienāca vācu dāmas un galminieki vācieši. Līdz ar šī valdnieka uzkāpšanu tronī visas valsts garīgās intereses pārņēma pelēka garlaicība, līdz ar ierašanos karalis praktiski tika izolēts no pārējās Anglijas, kā to arī bija vēlējušies lielie zemes īpašnieki un tirgotāji, kas veicināja Georga uzkāpšanu tronī. Anglija bija sasniegusi to savas attīstības fāzi, kad valsts augstākā vara koncentrējās lordu palātā, jo ar uzpirkšanu un rezultātu sagrozīšanu vēlēšanas apakšpalātā bija zaudējušas jelkādu spēku un ietekmi. Izmantojot visnekaunīgākās metodes, tika samazināts vēlētāju skaits. Tā saucamie «lāču kakti», mazās pilsētiņas ar ļoti nelielu iedzīvotāju skaitu vai vispār bez iedzīvotājiem, sūtīja uz parlamentu vairākus delegātus, turpretī jauniem, strauji augošiem centriem tika liegta pārstāvniecība parlamentā. Ja vēl ņemam vērā augsto īpašuma cenzu, tad izrādās, ka vienkāršās tautas balss arī apakšpalātā praktiski nebija sadzirdama. Georgam I sekoja pilnīgi viņam līdzīgs Georgs II, kas valdīja no 1727. līdz 1760. gadam, un tikai pēc viņa nāves uz Anglijas troņa atkal nāca karaļi, kas vismaz bija Anglijā dzimuši un spēja cik necik ciešami runāt angliski.»

Defo atbalstīja Hannoveres dinastiju. Pirmkārt, kā pro-testantisku un, otrkārt, tāpēc, ka abi ministri — Hārlijs, Godolfins un atkal Hārlijs — vismaz ārēji simpatizēja protestantiem. Taču tur ir tas āķis, ka tikai ārēji. Dubultspēles politikas dēļ Defo nokļuva neveiklā stāvoklī. Tāpēc viņam iznāca saķeršanās ar savu vecveco ienaidnieku, mācītāju Sačverelu, disenteru sīvu apkarotāju; pieskaņojoties viņam, Defo sarakstīja (izzobodams) savu «Vienkāršāko paņēmienu». Toreiz, par spīti zaudējumiem, kas iedragāja visu viņa turpmāko dzīvi, Defo guva virsroku. Jaunajos apstākļos izrādījās, ka viņi ir mainītās lomās. Šoreiz Sačverels bija kļuvis par «mocekli», bet Defo — oficiozs okšķeris. Defo gan visiem līdzekļiem centās izaicināt pretinieku uz atklātu cīņu. «Atlaidiet viņam pavadu,» Defo ierosināja, kā parasti, lietodams zirgu sporta terminoloģiju, «neskubiniet viņu ne ar piešiem, ne ar pātagu, lai auļo, kur vien sadomā.» Tomēr Sačverelu aiztika gan ar «pātagu», gan ar «piešiem» un ietupināja aiz restēm. Būdams spiests atbalstīt arī šo sankciju, Defo visādi izgudrojās, kā pieņemamā veidā atvairīties, lai nepiedalītos šajā vajāšanā. Viņš pat izrunājās tā, ka Sačverelam neizdošoties noslēpt savu īsto seju aiz mocekļa ērkšķu vainaga. Šī cīņa netika apkaunojoši paspēlēta, taču nebija arī ar godu laimēta.

Taču daudz spēcīgāks un neaprēķināmāks kā fanātiski rupjais Sačverels bija Svifts.

Liktenis tādējādi saveda vienu pret otru divus sava laika diženākos literātus. Viņi savu karjeru bija sākuši, kā atceramies, kopā «Atēnu Merkurā», kaut gan, visticamāk, arī tur pazīšanās bija aizmuguriska, caur literatūru. Biogrāfi ir tajās domās, ka viņi, Defo un Svifts, tāpat kā Tolstojs un Dostojevskis, ne reizi savā mūžā nav satikušies. Pētniekiem liekas ticama šāda aina: Svifts atnāk, Defo aiziet — valsts sekretāra kabinetā. Atkal viņi pār-mijušies, vienīgi simboliska ir tā starpība, ka Sviftu pieņem atklāti un svinīgi, bet Defo izlaiž pa slepenajām durvīm.

Turpretī literārajās gaitās, vēstures mērogā, viņi cirta viens otram ceļu. Periodikas prasības kaldināja viņu stilu. Polemikā viņi meklēja paņēmienus, kas ļautu domu izteikt sevišķi pārliecinoši. Defo «Atēnu Merkurā» sāk lasītājiem klaji pūst miglu acīs, Svifts viņam pievienojas, papildinot šo spēli ar augstu gudrību, iztēlodams lielas zināšanas. Vēlāk Svifts ar savu «Grāmatu kauju» liek Defo padomāt par jaunu stāstījuma veidu. Ar «Konsolidatoru jeb Ceļojumu uz Mēnesi» Defo ierosina Sviftam Gulivera ceļojumu uz Laputas zemi. Visbeidzot, Robinsons un Gulivers — tie ir sāncenši, literāri sāncenši, īpaši sāncenši. Viņiem bija paredzēts vienam otru izskaust, taču viņi, stūrmanis no Jor-kas un kuģa ārsts no Redrifas, plecu pie pleca devās cauri laikiem.

Taču, kamēr vēsture vēl nav teikusi savu vārdu un grāmatas nav ieņēmušas savu vietu plauktos un lasītāju atmiņā; tiem, kuri šīs grāmatas rakstījuši, jāiztur sīva cīņa vienam ar otru.

Viņiem tomēr bija arī daudz kā kopēja. Abi labi pazina visu «skopuļu» un «zagļu» slepeno ecēšanos — abi deva viņiem vienu un to pašu novērtējumu. Viņi abi hercogu Malboro, tāpat kā Bairons Velingtonu, uzskatīja par milzu pūpēdi, triumfējošu viduvējību. Liekas pat, ka dažu labu Defo spriedumu varētu likt Svifta mutē — un otrādi. Un tomēr — viņi bija ienaidnieki.

Vai viņiem abiem nenācās pāriet no viena grupējuma pie cita? Nācās gan, tāpat kā ne reizi vien gadījās apmeklēt ministru kabinetu: vienam pa parādes durvīm un otram pa slepeno ieeju. Defo saņēma atalgojumus par dienestu un par to pateicās. Svifts arī saņēma, taču reiz, kad viņam summa šķita par niecīgu vai iegansts nebija pietiekami cienījams, viņš naudu atdeva atpakaļ.

«Prāta vai dziļu zināšanu slava,» Svifts mēdza teikt, «atsver gaišzilo lenti vai karieti.»

Un tiešām viņš, provinces mācītājs, vienu laiku bija valsts politikas iedvesmotājs, «ministrs bez portfeļa», tā biogrāfi viņu vēlāk nosauca.

No sava varenā, spožā, laikabiedru bijībā apbrīnotā Prāta augstumiem Svifts uzskatīja par nepieciešamu iznīcināt Defo, šo «profānu skribentu». Vai Svifts zināja, ka Defo īstenībā nav profāns? Protams! Tāpat kā viņš bilda vēsturē iegājušo teicienu: «Man piemirsies viņa vārds,» — bet, protams, lieliski atcerējās šo vārdu. Kāpēc tad viņš savu Guliveru apprecināja ar «Sitijas galantērijas tirgotāja» meitu? Tas ir norādījums uz Defo. Lai Gulivers būtu it kā Defo znots — tā Svifts to iecerēja un, protams, nevarēja zināt, kā sauc viņa galvenā varoņa «sievastēvu».

Svifts ar nicinājumu ignorēja Defo, tā parādīdams savu augstprātīgo dabu, neiecietību, nejauko raksturu. Taču tā nebija diženā prāta nejauša kaprīze vien. Ja atmetam visu personisko, atklājas konflikts — principiāls, vēstures diktēts konflikts.

Robinsons un Gulivers tomēr ir ļoti dažādi cilvēki, kaut gan viņus apzīmogojis viens un tas pats laikmets, padarījis viņus līdzīgus. Gulivers grāmatā nemainās, tikai ar laiku, ik pēc jūras brauciena atklājas mums kā drosmīgs, mierīgs, vērojošs cilvēks. Citādi ir ar Robinsonu, kurš, tāpat kā visi Defo varoņi, izgājis cauri dzīves pārbaudījumiem, izstaigājis «pusmežonīgo ieleju», kļūst citāds, vismaz vēlas kļūt cits cilvēks. Abi par saviem raibajiem piedzīvojumiem stāsta nesatricināmā mierā, vienīgi Gulivera pozīcija jau ir skaidra, stingra no paša sākuma. Gulivers sev pašam neko nepierāda, viņš tikai salīdzina ceļojuma iespaidus ar savu sākotnējo lietu izpratni. Būdams turīga džentlmeņa dēls, skolojies vairākās slavenās Eiropas fakultātēs, Gulivers dodas pasaulē, apzinoties savu likteņa nosprausto ceļu. Pēc vairākiem jūras braucieniem iekrājis kapitālu, Gulivers nopērk Londonā māju un apprec turīga trikotāžas tirgotāja meitu. Ko tur teikt, Defo labprāt saņem tādu znotu. Defo bija laimīgs, ka mīļoto meitu izdevās izprecināt grāmatu mīļotājam, izglītotam un apdāvinātam jaunam cilvēkam: tātad atkal vienu pakāpienu augstāk, tādu dzīves mērķi Defo jau bija sev spraudis. Viņš trauca_s, meklē, panāk savu, apliecina sevi, un tāda pati pašapliecināšanās dziņa, vēlēšanās parādīt pasaulei, kas esi, piemīt Defo varoņiem. Turpretī Gulivers uz tādiem noraugās pilnā mierā — kā uz liliputiem, laputiēšiem vai, vēl sliktāk, kā uz jehu. Cilvēks viņa priekšā ir pigmejs vai izglītots stulbenis, milzis vai mežonis. Ģulivers vispirms aizspiež degunu un ievēro visādu piesardzību, lai nenonāktu šādai būtnei par tuvu, Viņš pats gan nav tāds. Turpretī Defo ir gan tāds, gan šāds, taču no visiem stāvokļiem gan celdamies, gan krizdams panāk vienU — patiesi godājamu stāvokli (kas Guliveram ir pats par sevi saprotams),

Ar zibeņiem un pērkoniem mezdamies aizstāvēt vienkāršo tautu, Svifts, protams, pat nedomāja savus rakstus žēlīgi veltīt vairāk vai mazāk plašām publikas masām. Viņš nicināja Defo pat par tā popularitāti. Jā, no saviem Prāta augstumiem Svifts Defo saskatīja tikai «neapvaldīto, mežonīgo» spēku. «Šim tipam uznāk brīnišķīgi apskaidrības brīži, tomēr viņam pietrūkst cik necik vērā ņemama pamata — zināšanu,» — tā par Defo spriedelēja Svifta tuvāko draugu pulkā. Literāro klubu durvis Defo priekšā bija slēgtas. Vispār viņš it kā atradās aiz īstās literatūras sliekšņa. Pamatā tam bija, protams, Defo pazemojošais stāvoklis. Pieņemsim, ausis viņam nenogrieza, taču to varēja izdarīt. Pēc skolotās publikas ieskatiem viņš piederēja pie tādiem ļaudīm, kuru vieta ir pie kauna staba — un bez ausīm.

Vai kādam būtu ienācis prātā pārmest Sviftam zirga zādzību? Bet par Defo to runāja. Viņa laikabiedri. Biogrāfi noskaidrojuši šo gadījumu ar zirgu, kuru Defo it kā esot aizdzinis no Koventri. Noskaidrojās: nevis nozadzis, bet noīrējis, tāpēc ka paša zirgs sācis klibot, taču īpašniekam licies, ka par maz samaksāts. Tas tika noskaidrots, taču, tāpat kā laikabiedri, arī biogrāfi ilgi domāja, ka Defo kļuvis gandrīz vai par zviedru algotu spiegu, tas ir, naudu iebāzis kabatā, bet nav spiegojis. Vēl nesen biogrāfi tā domāja, jūtoties, protams, zināmā mērā neērti. Noskaidrojās, ka arī šoreiz nekā tamlīdzīga nav bijis. Viss ir paša Defo sacerēta fikcija. Viņš izāzēja lasītājus, dažbrīd tēlodams «džentlmeni no Kentas», dažbrīd pats savu «ienaidnieku», un savā reizē tēloja «spiegu». Tātad nekā tāda nav bijis, tikai nelaime tā, ka Defo dzīve bija tāda, ka — nedod dievs — viņš varēja kļūt gan par zirgu zagli, gan algotu spiegu. Viņš netika zadzis, neļāvās arī uz-pirkties, toties pēc viņa dzīves veida varēja nodomāt visu ko ...

Viņš, piemēram, lepojās, ka esot apbraukājis visu valsti, un mēs uzskatām to par viņa nopelnu. Bet kāpēc jādauzās apkārt? — tā varam jautāt no tālaika viedokļa. Labu ceļu nav, visi kārtīgi ļaudis sēž mājās, nevis braukā pa pasauli, kas tad šo triec? Palasiet, ko viņš pats raksta vēstulē Go-dolfinam, atskaitīdamies par šo «piedzīvojumu» ar zirgu: «Astoņas dienas pēc kārtas nepārtraukti lija, ceļi bija tā izžulguši, ka es nevarēju ātrāk tikt uz priekšu, bet zirgu, kuram visu laiku sēdēju mugurā, tomēr vajadzēja pamest ceļā.» (1708. gada 20. aprīlī.)

Nav brīnums, ka zirgs kritis no kājām, taču arī Defo pats nebūt neuzskatīja šādu dzīvi par visnotaļ cienījamu. Viņa sapnis bija: turīgs džentlmenis, savs uzņēmums pilsētā, sava māja ārpilsētā, pastaigas izjājieni, brīvais laiks ziedots literatūrai. Bet kas viņš bija īstenībā? ... Ar tinti nošķiedies kleperis. Vai viņš tika paredzējis vēlāko laiku literāta profesionālismu? Taču toreiz uz šīm lietām raudzījās citādi.

Izraisījās lieli politiski notikumi, un sekas bija tādas, ka nevis Hārlijs palīdzēja Defo, bet pašam Defo vajadzēja atbalstīt savu patronu.

Pirms karalienes Annas nāves Hārlija stāvoklis bija visspožākais. Īslaicīgā atstādināšana no varas tika kompensēta ar uzviju. Hārlijam ne vien piešķīra agrāko posteni, bet arī muižniecības titulu, turklāt divkāršu, viņš kļuva par Oksfordas un Mortimeras grāfu. Taču līdz ar Annas nāvi un Georga nākšanu pie varas Hārlijs tika nostumts malā.

Bolingbroks, kas bija parakstījis Defo apžēlošanas rakstu un saņēmis grāfa titulu reizē ar Hārliju, tagad emigrēja. Hārlijs nekur neaizbrauca, viņš palika savā muižā. Viņš gaidīja, kad viņam atnāks pakaļ. Atnāca arī.. . lai ievietotu viņu Tauerā, tieši tajā, kuru rādīja Pēterim I tā Londonas apmeklējuma laikā. Pēteris, kurš nekad nepalaida izdevību redzēt kādu brīnumainu lietu, apskatīja šo brīnumu brīnumu, cietumu, kurā tika turēti un ar nāvi sodīti karaļi vai, kā Pēteris bija izteicies «Žurnālā», «godīgi cilvēki». Kad cietumu apstaigāja cars ar pavadoņiem, viens otrs eksponāts bija novākts, proti, cirvji, ar kuriem nocirta galvu Marijai Stjuartei un Kārlim I. Baidījās, ka iekarsīgais Pēteris šos cirvjus neiemet Temzā.

Tātad visuvarenais Hārlijs sēdēja aiz restēm. Nu bija Defo reize maksāt vecus rēķinus. Un te nu viņš parādīja sevi par maksātspējīgu «parādnieku». Viņš sarakstīja un publicēja «Baltā zižļa slepeno vēsturi». Tā bija Hārlija apoloģija. Defo centās parādīt, ka viņš gluži nepelnīti zaudējis savu varas simbolu. «Slepenā vēsture» sastāvēja no trim sējumiem, un tajā bija apkopots ļoti nopietns materiāls, kas īstenībā bija aizgūts no slepeniem avotiem. Defo tie bija pieejami, un viņš zināja, ko rakstīja.

Tajā pašā laikā Defo nolēma, ka pienācis laiks kaut ko uzsākt arī sevis aizstāvībai. 1715. gadā viņš publicēja tā saucamo «Apelāciju pie goda un taisnības» — savu grēksūdzi.

Jā, tā ir Defo īsa autobiogrāfija, kas atspoguļo viņa darbības galvenos posmus līdz mūža sestā gadu desmita vidum. Taču nedomājiet, ka Defo visu pastāsta sīkumos, un negaidiet, ka šis stāsts ir tikpat saistošs kā «Paziņojums par spokiem» vai kādi «Piedzīvojumi».

Viņš par sevi pastāsta nevis vispār, bet paturot prātā vienu mērķi: parādīt, ka nekad nav kaitējis pastāvošajai kārtībai — Hannoveru protestantiskajai dinastijai un vigu valdīšanai. Jāsaka tieši — «Robinsona Kruzo» radītāja dzīves un darbības šī puse mūs interesē vismazāk. Taču viņa likteni noteica tieši šie apstākļi.

Līdztekus Defo piemin arī galvenos etapus savā dzīvē.

Cik objektīvs ir pašportrets? Daža laba neprecizitāte pieļauta ar nodomu, to biogrāfi noskaidrojuši, taču kopaina no tā nemainās. Vēl vairāk — mums ir izdevība pašportretu salīdzināt ar to rakstisko portretu, kurš veidots tik tendenciozi, cik vien to spēj draugs — sāncensis. Tas ir jau pieminētais Džons Dantons.

Iekams Defo publicēja «Baltā zižļa slepeno vēsturi», arī Dantons laida klajā «Slepeno vēsturi» — tikai par citu jautājumu: sava laika preses pārskatu ar nosaukumu «Mūsdienu nedēļas izdevumu slepenā vēsture» (1707). Šajā pārskatā pirmais minēts Defo, un jau tas ir ļoti zīmīgi.

Tas nav darīts draudzības vārdā, nebūt ne. Gluži otrādi, sākumā Dantons pavēsta, ka viņam ar Defo vairs nesaskan. Neslēpdams nepatiku, jo vairāk, uzskatīdams, ka

Defo šādu nepatiku pelnījis, Dantons tomēr apgalvo burtiski tā: «Viņam piemīt rakstnieka cienīgs godīgums un liela censoņa cienīga vīrišķība.»

«Vārdu sakot,» Dantons turpina, «lai runā, ko grib, bet Daniels Defo tomēr ir īsts anglis, un tieši tāpēc cieņa, ko pret viņu jūt cilvēki ar tīru sirdsapziņu un veselu saprātu, tomēr ir pārsvarā par naidu, ko pret viņu jūt visi krama-pauri.» Tālāk seko šādi vārdi: «Tie viņu būtu sadedzinājuši, aizbāzuši viņam muti, būtu likuši viņam ciest klusu, ja viņš nebūtu tik bezbailīgs un...» Turpmākais ir tīra patiesība un liecina, ka Dantons pratis reāli novērtēt situāciju: «... Ja viņu neatbalstītu tikai divi, toties ietekmīgi cilvēki.» Šeit domāti Godolfins un Hārlijs.

«Iespējams, ka viņš arī raksta naudas dēļ,» Dantons runā tālāk, pats labi zinādams, ko rakstniekam nozīmē profesionālisms, «taču uzpirkt viņu tomēr nav iespējams.»

Ar pilnu pārliecību var teikt, ka tādu Defo pats vēlējies sevi redzēt.

Tomēr ir kāds punkts, kurā krasi atšķiras tas, ko Defo teicis par sevi, un tas, ko saka Dantons. Kaut arī «Nedēļas izdevumu slepenās vēstures» autors bija labi informēts cilvēks, tomēr par šo punktu viņš nevarēja izteikties kaut vai tādēļ, ka tas viss notika vēlāk. Defo «Apelācijā pie goda un taisnības» par to ir noklusējis. Neko nezināja arī agrāko laiku biogrāfi. Liekas, salīdzinot, kā to visu uztvēruši agrāko laiku un mūsdienu biogrāfi, vislabāk novērtēt šo pavērsiena punktu Defo biogrāfijā.

«Kopš tā laika, kad nomira karaliene, es neko vairs neesmu rakstījis,» — tā paziņo Defo, un agrāk viņam ticēja uz vārda. Ticēja, ka žurnālu «Tirgotājs», kas nomainīja «Apskatu», Defo varbūt vienīgi rediģējis, bet vispār pēc 1715. gada it kā pilnīgi nolicis pie malas polemiķa spalvu. Tomēr mūsu dienās noskaidrots, ka Defo piedalījies divdesmit sešos preses orgānos. Jautājumu sarežģī tas, ka tie visi bija dažādu virzienu avīzes un žurnāli.

To visu noskaidroja, protams, pēc korespondences, tas ir, atkal pēc viņa paša vārdiem, šoreiz jau neaizmasko-tiem.

«Kā ārzemju ziņu tulks,» Defo rakstīja vēstulē jaunā valsts sekretāra vietniekam 1718. gada 26. aprīlī, «es valdības uzdevumā ierados zināmā Mista kunga nedēļas laikraksta redakcijā, lai nodibinātu tur slepenu kontroli un nepieļautu tajā kaitīgas idejas. Ne pats Mists, ne cits kāds viņa līdzstrādnieks nenojauta manas darbības īsto ievirzi. . . Šis manas kontroles dēļ nedēļas laikraksts «Dienas Avīze» un «Dormera Pasts», tāpat arī «Politiskais Merkurs», ja neņemam vērā atsevišķus kļūmīgus izteicienus, skaitīdamies par toriju orgāniem, īstenībā būs padarīti pilnīgi nekaitīgi, un šie izdevumi ne mazākajā mērā nespēs izplatīt valdībai nevēlamas idejas.»

Ievērosim, vara ir vigu rokās. Pieminētie laikraksti ir opozicionāri, tie aizstāv toriju intereses, bet, kā Defo izteicies, tie ir padarīti nekaitīgi. Strādādams opozīcijas orgānā, viņš joprojām valdības uzdevumā, tēlodams opozicionāru, raksta valdībai vēlamā virzienā. Laikraksta īpašnieks, šis Mists, uzskata viņu par «savējo». Un pēkšņi Mists dabū zināt, ka talantīgais un, galvenais, par «uzticamu» uzskatītais līdzstrādnieks bez honorāra saņem vēl otru algu — no valsts sekretāra. Redaktors ar ieroci rokās metas virsū savam korespondentam. Taču Defo ne tikai prata atvairīties, viņš pat ievainoja pretinieku.

Tā nu ir, jau kuro reizi viņa spējas panākt ticamību gandrīz maksāja viņam dzīvību.

Lai nu kā ir bijis, Defo tas tomēr bija trieciens: ar negodu apkrauts, atstumts no politikas, viņš gribot negribot 1719. gada ziemā ieslēdzās savā mājā Londonas piepilsētā.

Taču, kā Čehovs mēdza izteikties grūtos dzīves brīžos, «beletristam viss ir noderīgi»: likstas nereti ir laimīgs iegansts radošam darbam. Apstākļi, kas sagrāva Defo politisko un komerciālo karjeru, beidzot padarīja viņu par rakstnieku. Radošam garam tiešām viss nāk par labu. «Skumjas un smeldzi, ciešanas, pat elli — visu pārveidot dailē,» teicis Šekspīrs. «īstenība, materiāls, otrs Mirušo nams,» mierināja sevi Dostojevskis, kad viņam draudēja parādu cietums. Kad izcēlās mēris, ko Defo atcerējās no zēna gadiem, Ņūtons pameta Londonu un, vienatnē dzīvodams, apdomāja eksakto zinātņu likumus: pirms tam, pasniedzēja darba noslogots, «Matemātikas principu» autors nebija paguvis veikt neko izcilu.

Visu Defo pasākumu sabrukumu, klusumu um tukšumu ap viņu aizpildīja «Robinsons Kruzo».

No grāmatām par vēsturi, izņemot vispārējo vēsturi, interesantākās ir biogrāfijas. Kāpēc gan prasmīgs rakstnieks nevarētu pastāstīt par kāda cilvēka likteņgaitu, kas varbūt nav ņemama par paraugu, tomēr ir pamācoša.

Dēto priekšvārds «Dunkana Kembela dzīvesstāstam»

Ja vien, pēc manas pārliecības, atrašanās uz salas nebūt’ nenozīmē aiziešanu no dzīves, tad arī pārdomām salā nav jābūt kādām īpašām, nē, nepavisam ne! Varu apliecināt: daudz vientuļāks es jūtos šeit, šajā ļaužu pūlī, Londonā, šobrīd, kad to rakstu, nekā sajutos kādreiz vientuļš visā savā divdesmit astoņu gadu vienatnē uz neapdzīvotas salas.

«Robinsorta Kruzo nopietnās pārdomas»

«Nakts vidū reizē ar visām mūsu likstām,» Robinsons stāsta par savu pirmo uz jūras pavadīto vētru, «kāds matrozis, nokāpis tilpnē, sauca no turienes, ka radusies sūce. Otrs piebilda, ka ūdens sakāpis četru pēdu augstumā. Visi tika aicināti pie pumpja.»

Arī Robinsonam, kurš, tāpat kā Defo, nepanesa uz jūras šūpošanos un puspamiris gulēja savā kajītē, jādodas augšā. Viņš satver sūkņa rokturi un strādā, cik jaudas.

Un pēkšņi pēc kapteiņa pavēles norīb šāviens — nelaimes signāls. Robinsons pat neaptver, kas noticis, un nodomā, ka tas bijis brīkšķis, kuģim pārlūstot, un nupat ir beigas.

«īsi sakot, es biju tik satriekts, ka nokritu gar zemi kā bez dzīvības. Neviens pat nepainteresējās, kas man noticis. Manā vietā pie pumpja nostājās cits vīrs, pastūma ar kāju mani nost un atstāja guļam, it kā es būtu miris. Un taisnība — tikai pēc ilgāka laika es atžilbu. Mēs turpinājām strādāt, elpu neatvilkuši.. .»

Tāds, patiesību sakot, ir Robinsona patiesais stāvoklis, uz ko norādīja arī Defo, cenzdamies kā vien prazdams visiem spēkiem ieskaidrot, ka galvenais šeit nav sala. Svarīgs ir apziņas līmenis, galējība: cilvēks sāk no null-punkta — kā Robinsons uz klāja, pa kuru viņu grūstīja šurp un turp kā līķi, — un tomēr viņš rada spēku sevis apziņai. Šādu pašapzināšanās un pašvērošanas skalu Defo ietur ikvienā epizodē, kas jau kļuvušas klasiskas; mantu glābšana no kuģa, pēdas nospieduma atrašana, papagailis, kas sauc Robinsonu, u. tml.

Cilvēka pēda, ko Robinsons ierauga, — tas ir tikpat kā šāviens uz kuģa: ārkārtēju briesmu signāls — beigas, nāve. «Neviens zvērs glābdamies tā nav steidzies uz savu midzeni,» Robinsons atceras, kā skrējis mājup. Atkal viszemākais līmenis, «zvēra», nevis cilvēka rīcība. Te Robin-sons pats it kā pasper sevi ar kāju kā līķi. Un pamostas. «Es neaizdarīju acu tonakt. Jo vairāk attālinājos no manu baiļu objekta, jo stiprāk mani sagrāba bažas, kas, vispār ņemot, runā pretī šādu stāvokļu dabai, it īpaši attieksmē pret dzīvu būtņu parasto izturēšanos, ja tās pārņēmušas šausmas.»

No Selkirka nespēja izdabūt atzīšanos, kā tad viņš pārcietis vientulību. Selkirka vietā, starp citu, uz to atbildējis kapteinis Kuks, kas kopā ar Rodžersu aizveda viņu no salas: «Jūrnieks kā jau jūrnieks. Visiem spēkiem pūlējies palikt dzīvs.» Četros vienatnības gados Selkirks bija aizmirsis runāt. Robinsons rakstīja, kamēr viņam izbeidzās tinte.

Izdomātais grāmatu Robinsons bija patiesāks un ticamāks par īstiem robinsoniem, tāpēc ka viņš ne tikai visu pārcieta un izturēja, bet arī precīzi — gan sīkumos, gan kopumā — apzinājās, ko tieši viņš ir izturējis. Tajā brīdī, kad varonis nonācis tādā stāvoklī, kas viņu pazemo vai sniedzas pāri visiem cilvēka, spēkiem, Defo liek šim varonim ne vien pārciest šo stāvokli, bet arī novērot to. Situācija, kādā nonāk Robinsons, nav jauna, tā aprakstīta vai-, rākkārt un nav Defo izdomāta. Defo vienīgi atklājis Ro-binsona pašsajūtas.

īstenībā ir pat grūti noteikt, kad tieši «Robinsons» sarakstīts, tāpat kā visu citu, runājot par Defo.

Neilgu laiku pat izvirzījās jautājums gandrīz kā par Šekspīru: kas tad ir autors? «Robinsona» autorību piedēvēja Hārlijam, kuram vāji padevās ir rakstīšana, ir runāšana, meklēja «manuskriptu», ko būtu sarakstījis Selkirks, kurš, kā zinām, vairs neprata runāt. Drīz vien visas šaubas atkrita, un, kā parasti, kad nonāk otrā galējībā, Defo saņēma kompensāciju pat ar uzviju. Tā kā jautājums par Šekspīra autorību joprojām nebija noskaidrots, līdz ar pārējām fantāzijām tika izteikta varbūtība, vai tikai šo «Šekspīru» nebūs sarakstījis tas pats Defo, Tāda bija Defo

reputācija, kurš, kā redzat, varēja izlikties ari par «Šekspīru».

Taču, tāpat kā apkarojot antišekspīriskās versijas, atklājās daudz jauna par Šekspīru, arī šaubas par Defo auto-rību noskaidroja būtisku faktu: «Robinsons» nebija Defo pirmais mēģinājums izdomātas autobiogrāfijas žanrā. Defo pirmā tā saucamā «autobiogrāfija» — tā ir kurlmēmā grēksūdze, pie tam šī persona, kāds Dunkans Kembels, bija pilnīgi reāla. Viņu Defo labi pazina, ļoti interesējās par viņu, tāpat kā interesējās par visu savādo un īpašo cilvēka dabā. Jau 1717. gadā, divus gadus pirms «Robin-sona», presē parādījās paziņojums, ka drīzumā iznāks «Dunkana Kembela dzīvesstāsts». Paziņojums bija, bet grāmata tomēr neiznāca. Defo to varēja izdot tikai pēc «Ro-binsona», pa pēdām sensacionālajām «jūrnieka piezīmēm». Apmēram tas pats gadījās Defo arī ar «Majora Aleksandra Rampkina memuāriem», šis vīrs tikpat ilgi kā Robinsons — divdesmit astoņus gadus — bija klaiņojis pa Skotiju, Itāliju, Flandriju un Īriju. Grāmata iznāca īsi pirms «Robin-sona» un palika nepamanīta. Kad to publicēja pēc «Ro-binsona», tai deva citādu nosaukumu, tādu kā «jūrnieka piezīmju» stilā — «Dzīve un neparastie piedzīvojumi utt.».

Tātad «Robinsons» bija nevis pirmais, bet pirmais populārais Defo liela apjoma darbs beletristikā. Pieļaujams, ka vecā nemainīgā versija, it kā visi izdevēji «Robinsonu» sākumā noraidījuši, kaut arī nav ticama, tomēr nebūt nav gluži bez pamata. «Robinsons» ar atpakaļejošu datumu ietekmējis savu priekšgājēju likteni, un tie centušies pielīdzināties viņam, taču savukārt Defo pirmās neveiksmes varēja mest ēnu uz turpmākajiem stāstiem par «Robinsonu». Varbūt kādu Defo manuskriptu «autobiogrāfijas» žanrā un ne vienu vien pirmajā laikā nav pieņēmuši izdevēji un lasītāji. Iznākusi kāda aizķeršanās, ko vēlāk novērsa «Robinsona» triumfālie panākumi.

«Robinsonu» nenoraidīja, bet, gluži otrādi, tūlīt sāka drukāt, turklāt pieci izdevēji, kaut gan vienam no viņiem, bez šaubām, pieder pirmtiesības.

Viljams Teilors, Džona Teilora — arī izdevēja dēls — izdevēja profesiju bija mantojis no paaudzes paaudzē, tāpat kā Defo tirgotāju paaudzē. Viņi abi bija gandrīz vienos gados, turklāt tuvi kaimiņi. Teilora kantoris ar iz-

kārtai «Kuģis» atradās turpat Sitija «Tēvreizes» Rindā (Pater-Noster Row).

Teilors bija nopietns cilvēks. Viņš izdeva dažādas, lielākoties reliģiska satura vai praktiski noderīgas grāmatas, tā ka nav jābrīnās, ja mēmā dzīvesstāsts un militāra avantūrista piezīmes viņam ne visai imponēja. Jūrnieka piezīmēm viņš noticēja uzreiz.

Tad nu viņš vairs nevilcinājās. To var pārbaudīt pēc ierakstiem izdevēju Reģistrācijas sarakstā.

Saraksts, kas iesākts jau Šekspīra laikā, kaut arī ne visai droši, tomēr pasargāja izdevējus no plaģiāta, no «pierātiem». Ko tur varam uzzināt par «Robinsonu»? Pirmkārt, 'Teilors tajā ierakstījis «Robinsona» visas trīs daļas uzreiz, un tas nozīmē, ka «Dzīvi un neparastos piedzīvojumus», «Turpmākos piedzīvojumus» un «Nopietnās pārdomas», kas pieder tam pašam «jūrniekam no Jorkas», viņš bija saņēmis jau 1719. gada pavasari. Tikai izdot viņš tās neizdeva uzreiz, ieturot dažu mēnešu starplaiku, jādomā, vadoties no pieprasījuma. Otrkārt, jau divas dienas pēc tam, kad bija piereģistrēts «Robinsona Kruzo dzīves un piedzīvojumu» manuskripts, grāmata nāca klajā.

Spriežot pēc daudzajām drukas kļūdām un ievērojot to, cik iespiedēju palīdzēja Teiloram, redzam, ka grāmata salikta steigā. Teilors steidzās un nežēloja līdzekļus ne iesējumam, ne papīram, ne šriftam, izvēloties labākos — holandiešu šriftus (viss angliskais kā manufaktūras nozarē, tā arī tipogrāfijas nozarē tolaik bija sliktāks).

«Robinsons» «piedzima», tas ir, nāca klajā 1719. gada 25. aprīlī. Pirmajā tirāžā bija aptuveni pusotra tūkstoša eksemplāru. Devītajā maijā iznāca otra tirāža. Vēl pēc mēneša, 4. jūnijā, bija jāizdod trešā, bet 7. augustā ceturtā tirāža.

Ļeņina bibliotēkā glabājas piektais — arī tā paša 1719. gada izdevums. Tas ne ar ko neatšķiras no pirmā — izmantotas tās pašas matrices. Solīds ādas iesējums, formāts ne visai parocīgs, taču arī ne liels. Un šī grāmata, ko var iebāzt ietilpīgā kabatā^14, maksāja trešo daļu no zirga cenas, vai tās vērtība līdzinājās «veselam vīrieša ietērpam»: «Robinsons» maksāja piecus šiliņus, zirgs — piecpadsmit.

«Tēvs man rādīja Krenbrukā traktierī dibenistabu un teica: «Raug, šekur Defo rakstīja «Robinsonu Kruzo»,»» atceras vecs Krenbrukas iedzīvotājs, un Krenbrukā atrodas Kentas grāfistē.

Jā, Defo ne vienu reizi vien apmeklējis Kentas grāfisti (viņš aizstāvēja Kentas pilsoņus!), taču viņš ir bijis arī Bristolē, tomēr tas vēl nenozīmē, ka viņš tur būtu sarunājies ar Aleksandru Selkirku. Gluži tāpat Kentai nav pamata lepoties par «Robinsona Kruzo» dzimšanas vietu. Tomēr visjaunākie tūristu ceļveži aicina iegriezties Krenbrukā ... Kā nu ne! «Tur Defo rakstījis «Robinsonu Kruzo»!»

Šādas leģendas nepūlas sagraut ne tūristu gidi, ne apkaimes iedzīvotāji. Pamēģiniet apšaubīt, ka «Alises piedzīvojumus» Lūiss Kerols sarakstījis Landundno. «Nē, tieši šeit! Un šejienes truši ierosināja viņam Baltā Truša tēlu.» Jums nelīdzēs nekādi fakti, pat aizrādījums, ka Lūiss Kerols nav apmeklējis Landundno, arī trušu tur nav bijis. Nekas nelīdzēs, tāpēc ka Baltajam Trusim Landundno jau uzstādīts piemineklis, arī dzīvu trušu tur tagad ir papilnam. Ja kaut kur Skotijā mēģināsiet ierunāties, ka Roberts Bērnss īstenībā nav Skotijas dzejnieks un skotu valodu viņš izmantojis vienīgi stilizācijas nolūkā (tas ir skaidri redzams, īpaši ja salīdzina «brašā Robiņa» pantus ar īstām skotu bardu dziesmām), tiklīdz mēģināsiet ierunāties par to, vainojiet pats sevi!

Ko nu par Krenbruku! Jau «septiņas pilsētas apstrīdēja Homēra brīnišķo piedzimšanu», bet vairākas salas vēl šodien pieteic savas pretenzijas būt par «Robinsona Kruzo salu», kaut gan, šķiet, Masatjerai Huanfernandesa arhipelāga sāncenšu nevar būt, tāpat kā mūsu grēcīgajai Zemei nav cita pavadoņa kā Mēness.

Kenta ir brīnum jauks novads, un skaidrs, ka svarīga ir ne tik daud? grāmatas tapšanas ģeogrāfija kā tās «biogrāfija». «Robinsona piedzīvojumus» apvēdī ne tikai ceļojumu elpa vien. Šī grāmata sevī uzsūkusi labu tiesu citu grāmatu, kas Defo tobrīd gadījās pa rokai. Grāmatas, kartes — tas viss bija Ņūingtonā, Londonas pievārtē.

Jautājums par to, kur sarakstīts «Robinsons Kruzo», īstenībā ir vispār jautājums par tā rakstīšanu.

Defo izmantoja labi zināmu faktu.

Mainīja varoņa vārdu.

Pārcēla darbības viēw no Klusā uz Atlantijas okeānu, no Čīles krastiem uz Brazīlijas krastiem pie Orinoko upes ietekas.

Darbību atvirzīja pirms vesela laikmeta.

Palielināja sava varoņa uzturēšanās ilgumu uz salas septiņas reizes, bet paša notikuma izklāstu salīdzinājumā ar līdzšinējiem sacerējumiem palielināja par simtiem lappušu. Svarīgākais, protams, nav lappušu skaits, bet tas, ko un kā Defo prata pastāstīt par Robinsonu Kruzo.

Viņš pastāstīja to, ko nevarēja pastāstīt ne Rodžerss, ne Kuks, ne pats Selkirks, ko nespēja pateikt pat pieredzējušais žurnālists Ričards Stils. «Neparasto piedzīvojumu» autors atklāja to, kā «jūrnieks no Jorkas» pārcieta vienatni.

Aleksandra Selkirka"dzīves stāsts bija «Neparasto piedzīvojumu» pirmavots. Šis stāsts, kas pirms Defo izklāstīts piecos variantos, deva viņam sākotnējo impulsu. Tad vēl 1718. gadā otrā laidienā iznāca Rodžersa ceļojumu piezīmes. Arī žurnālu «Anglis» Defo nekad nepalaida garām neizlasītu, un, ja Stila aprakstam viņš tajā laikā sevišķu uzmanību nepievērsa, tomēr izlasījis to bija gan.

Brošūra «Dzīves likstas», it kā ar Selkirka «paša roku rakstītas» (bet īstenībā norakstītas no Rodžersa), saglabājusies Hārlija arhīvā, turpat, kur tika atrastas Defo vēstules.

Pētnieki noskaidrojuši, ka Defo izmantojis vēl bez tam veselu rindu grāmatu. Tās, tāpat kā Rodžersa piezīmes, ir ceļojumu dienasgrāmatas, dokumentālas un viltotas, kas tolaik sastādīja veselu literatūras šķiru. Pirmām kārtām šī žanra īstenā klasika: Voltera Raleja «Gviānas atklāšana» un admirāļa Dampīra «Ceļojumi» vairākos sējumos. Tās ir Noksa, Henrija Pitmena, Hakljuīta, Pērčasa, Maksa Misona un Afras Benas grāmatas, kurās sastopam gan piedzīvojumus, gan pirātus, gan salu (Noksam — Cei-lona) un cilvēku uz tās.

Turklāt no pirmās grāmatas līdz trešajai, ņemot vērā, kā Robinsons kļuva arvien aktīvāks, Defo paplašināja šādu avotu loku. Pirmajā grāmatā Robinsons tikai piecdesmitajā lappusē no trīssimt nokļūst uz salas un aizkavējas tur, toties jau otrā grāmatā Robinsons, bagāts kļuvis, dodas, tāpat kā Dampīrs, pasaules apceļojumā. Tām nedaudzajām lappusēm, kas veltītas Robinsona ceļojumam pa Krieviju, Defo izmantojis veselu bibliotēku.

No viena avota Defo smēlies situāciju — vientuļš cilvēks uz salas, no cita izvēlējies Robinsona maršrutu, no kāda trešā — vēl kādu notēlojumu. Sos avotus varētu iedalīt divās lielās grupās — palīgavoti un konstruktīvie avoti. Palīgavoti — tas ir tāds materiāls, kas vēl apstrādājams. No šādiem avotiem Defo lielākoties ņēma atsevišķus faktus. Otra veida avoti, tāpat kā «ar paša roku» rakstītās «Dzīves likstas», ierosināja viņam vēstījuma paņēmienu, sižeta situāciju, vārdu sakot, konstrukciju.

Grāmata, kuru vēl joprojām nez kāpēc neuzskata par Robinsona «Piedzīvojumu» pirmavotu, ir Dantona autobiogrāfija. Dantonam, bez šaubām, bija liela nozīme kā Defo ceļarādītājam. Piedzīvojis savu pasākumu un projektu sabrukumu, slapstīdamies no kreditoriem, tāpat kā to nācās darīt arī Defo, viņa jaunības draugs publicēja savu dzīves stāstu ar nosaukumu: «Džona Dantona dzīve un kļūmes». Grāmatai panākumu nebija, un mēs pat nevaram droši pateikt, vai Defo to maz ir pazinis. Tomēr tāda grāmata bija, un «Robinsons» uzrakstīts pēc tam —• ne tikai hronoloģiski, bet, aizgūstot visu, ko veicis Dan-tons, šis nepārspējamais fantazētājs, spožais stilists. «Dzīvi un kļūmes» kā lielisku laikmeta dokumentu augstu novērtējis Leslijs Stivens, pagājušā gadsimta ievērojamais angļu kritiķis, kura spalvai pieder viens no labākajiem rakstiem par Defo. Kāpēc viņš nav salīdzinājis Dantona un «Jorkas jūrnieka» grēksūdzes? Tas paliek viņa ziņā, taču fakts ir fakts: Defo draugs, ieviesis «Robinsona Kruzo» autora apziņā dažas idejas, kas visu dzīvi bija pārvaldījušas Defo prātus («ticama izdoma» un projekti), devis arī paraugu, kā rakstīt autobiogrāfiskas piezīmes^15.:

Visbeidzot jānorāda uz diviem ievērojamiem orientieriem, ko Defo paturējis acīs. Vienu jau mēs minējām —• Šekspīru. Otrs — «Dons Kihots». Tā bija Defo iemīļotākā grāmata. Kad «Robinsona piedzīvojumus» sāka pazemojoši noniecināt, ka tie pēc izdomas ir tikai «donkihotisma» variants, Defo atbildējis: «Ar to mani gribēja apvainot, nezinot, ka īstenībā tas ir man glaimojoši.»

Atšķiriet «Robinsonu», atšķiriet «Donu Kihotu» un salīdziniet pirmās lappuses: «Man deva vārdu Robinsons, turpretī tēva uzvārdu Kreucners angļi, kas svešzemju vārdus parasti mēdz sagrozīt, pārtaisīja par Kruzo.» «Dons Kihots» iesākas tā: «Stāstīja, ka viņa vārds ir Kihada vai Kesado, taču visticamāk viņa vārds, šķiet, bija Kihana.» Tā ka kritiķi trāpījuši naglai uz galvas, kaut gan nicībai te nu nav pamata. Tā nav tikai pirmo rindu daļēja sakritība vien, tā iesākas nopietna un aizraujoša «spēle» ar lasītāju, tā turpinās visai grāmatai cauri, un noteikumus tai priekšvārdā, kā arī turpmāk devis Servantess.

Ģeogrāfiskā ziņā «Robinsona piedzīvojumi» virzīti uz turieni, kurp tiekušās Defo domas vismaz trīsdesmit piecus gadus. Ģeogrāfiskā un ekonomiskā ziņā — Dienvidamerikas apgūšana un imigrācijas plāni tajā vai vismaz tirdzniecības sakari ar to, kaut vai ar Spānijas starpniecību, turklāt gan no Klusā okeāna, gan no Atlantijas okeāna piekrastes.

Kaut ar dažām, ģeogrāfiskām neprecizitātēm un aplamībām, «Robinsonā» viss ir dots ar nodomu, viss smalki orientēts. Ja Defo dažviet «nošauj greizi», tāda pati alošanās piemīt viņa laikabiedriem.

«Robinsona piedzīvojumi», kā jau minējām, ir orientēti arī vēsturiski — laika ziņā. Pirmkārt Robinsona uzturēšanās uz salas: ne vairāk un ne mazāk kā divdesmit astoņus gadus, tas ir, tieši pa visu Restaurācijas laiku. Kamēr turpinājās «prinča Cārlija zelta dieniņas» un neilgie, nemierīgie Džeimsa II valdīšanas gadi, tādiem vīriem kā Ro-binsons nekas cits neatlika, bija jānogaida uz salas.

Tāpēc «jūrnieks no Jorkas» atšķirībā no reālā jūrnieka no Largo nodzīvoja salā nevis četrus gadus, bet septiņas reizes ilgāk: tieši septiņas reizes, lai iznākums būtu divdesmit astoņi gadi — no republikas krišanas līdz «slavenajai revolūcijai».

Mums īstenībā nav tik svarīgi, ka Robinsons ir tirgonis, kurš nobijies no buržuāziskās republikas, kuram Restaurācija sagādājusi vilšanos un kurš jūsmīgi sagaida vecās kārtības un «jauno saimnieku» savstarpēju iecietīgu saprašanos. Taču Defo tieši tāpēc, lai vēsturiski parādītu tāda Robinsona rašanos, pārcēlis savas grāmatas darbību gandrīz par gadsimtu atpakaļ.

Tomēr, iedziļinoties Robinsona tēlā, pētnieki atrod, ka viņš nav pratis izskaidrot savas bēgšanas iemeslu. Ar Sel-kirku viss ir skaidrs: kurpnieka septītajam dēlam nekur citur kā tikai uz jūras varēja pavērties veiksme. Un kur vēl varēja patverties Molla Flendersa, kas bija dzimusi cietumā? Vai Bobs Singltons, kas zīdaiņa vecumā nozagts mātei? Vai pulkvedis Džeks, kas sācis «nagus palaist», kā pats izteicies, «vēl gluži mazs puika būdams»? Bet Robin-sons cēlies no labas ģimenes, izglītots, tirgoņa dēls, nākamais advokāts, — kāpēc viņam bija jākļūst «citādam»? Vai šeit vainojams tā saucamais «jūras aicinājums»? Ikviens, kas uzmanīgi lasījis grāmatu, būs ievērojis, cik draņķīgi Robinsons juties uz ūdens.

Paradoksi mēdz būt dažādi, arī pats admirālis Nelsons cietis no jūras slimības: visu mūžu kuģojis, turēdams trauku pa ķērienam. Džozefs Konrāds, slavenais «jūras rakstnieks», kādreizējais kapteinis, nepavisam nemīlēja jūru. To apliecinājuši cilvēki, kas viņu labi pazina. Taču tie paši cilvēki zināja stāstīt, ko viņš mīlējis: cīņu ar stihiju. «Mīlēja» — tas nenozīmē, ka viņam šī cīņa patikusi. Cīņa ir briesmīga un lielākoties, pēc Konrādā domām, bezcerīga. Tomēr, kaut arī cilvēks tieši neuzvar šajā drausmīgajā cīņā, viņš morāliski nesalūst — tā Konrāds ticēja un tāpēc gāja jūrā, un vēlāk par to rakstīja. Viņa tā saucamie «jūras» stāsti būtībā ir vērsti pret jūru.

Bet kā ir ar Robinsonu? Ar ko viņš, salā dzīvodams, nodarbojās? Par Selkirku viss ir skaidrs: tas visiem spēkiem pūlējās izdzīvot. Viņa darbošanās mērķi noteica viselementārākais uzdevums — palikt dzīvam.

«Sākumā,» Rodžerss stāsta par Selkirku, «viņš gandrīz neko nav ēdis, daļēji aiz izmisuma par savu stāvokli, daļēji tāpēc, ka trūka maizes un sāls. Arī gulēt nav gājis, līdz miegs viņu nogāza no kājām. Piparu koks, kas ir sevišķi sauss, viņam noderējis gan par kurināmo, gan apgaismošanai un savas asās garšas dēļ par atveldzinošu līdzekli. Viņam varēja būt papilnam zivju, taču bez sāls viņš neēda kuru katru, citādi dabūja caureju. Ēst varējis vienīgi vēžus, lielus kā omārus un ļoti garšīgus. Dažreiz viņš tos vārījis, dažreiz cepis. Bez tam viņš cepis arī kazas gaļu, no kuras vārījis arī labu buljonu, jo turienes kazas tā nesmirdēja kā mūsējās. Viņš aprēķinājis, ka nokāvis apmēram pieci simti šo kazu, tikpat daudz noķēris un ar atzīmi ausī palaidis vaļā. Pēc tam kad viņam izbeidzies pulveris, viņš varējis kazas noķert tikai ar savām žiglajām kājām. Šāds dzīves veids un nemitīgā vingrināšanās palīdzēja viņam uzveikt slikto omu. Mēs dabūjām redzēt, kā viņš joņoja pa mežu, pa klintīm, pa uzkalniem, ķerdams kazas mūsu vajadzībām. Mums bija līdzi suns, buldogs, un mēs to palaidām reizē ar mūsu labākajiem skrējējiem gūstīt kazas, lai palīdzētu Selkirkam. Tomēr viņš apdzina ir suni, ir cilvēkus, nokausēdams viņus, uņ, kazu noķēris, nesa to mums, pār plecu pārmetis.»

Bez pirmās nepieciešamības priekšmetiem viņam droši vien, kā bija lūdzis, tika atstāta ne vien bībele, bet arī citas grāmatas. Taču Selkirks nez kāpēc ne Rodžersam, ne Stilam neteica, ka būtu tajās ieskatījies.

«Klausīties viņā bija ārkārtīgi interesanti,» paziņo Stils, «jo, būdams domājošs cilvēks, viņš pastāstīja, cik dažādi mainījies viņa dvēseles stāvoklis ilgajos vienatnības gados.» Tomēr pieredzējušais literāts Stīls nav aprakstījis nevienu šādu dvēseles stāvokļa «pagriezienu». To paveica Defo, taču viņam ir cits stāsts, par citu cilvēku, kura prāts nepārstāj darboties pat tādā brīdī, kad citi viņu jau uzskata par bezjūtīgu kluci.

Tāpat kā Selkirks spēja noķert kazas, tā viņš uzrādīja arī «dzīvnieciskas» spējas izdzīvot apstākļos, kuriem viegli bija piemēroties: ievestās kazas šeit vairojās pašas no sevis, tāpat kā paaugās rāceņi, ko savā laikā te bija iestādījuši Pikeringa dezertējušie matroži. Robinsons šiem «dzīvnieciskajiem» apstākļiem atrada cilvēka cienīgu pieeju. To pašu meža kazu pulkus viņš izmantoja,Tai izveidotu racionālu lopkopības saimniecību. Meža vīnogas sāka iekopt vīnadārzā un, ieguvis graudu ražu, cepa maizi. Robinsons nemitīgi strādā vaiga sviedros. Brīžiem viņam klājas neizsakāmi grūti, taču nekad viņš nepūlas tik necilvēciski kā Selkirks, kas skriešanā pārspējis suni.

Selkirks ir fakts; Robinsons — «fikcija», izdoma (angļu vārds fiction apzīmē daiļliteratūru). Taču, lai Selkirks bija kāds būdams, tādu Defo vēlējās redzēt Robinsonu.

Robinsons, protams, ir romantiķis — tikai kāds? No mūsu viedokļa, prozaiskas nodarbošanās romantiķis — uzņēmīgas saimniekošanas romantiķis.

«Robinsons,» Markss izteicies, «no sadragātā kuģa izj glābis pulksteni, kantora grāmatu, tinti un spalvu, tūdaļ kā īsts anglis izdara uzskaiti pats sev. Savā inventāra sarakstā viņš uzskaita priekšmetus, kādi viņam jau ir — ikdienas vajadzībām, kā arī dažādas operācijas, ar kuru palīdzību tos var izgatavot, un, beidzot, tur uzrādīts arī darba laiks, kāds vidēji jāpatērē šīs dažādās produkcijas noteikta daudzuma izgatavošanai.»[16]

Citiem vārdiem, viņš visiem spēkiem pūlējies saglabāt «mājas» pieradumus. Salā viņš neuzsāka jaunu dzīvi, bet radīja apstākļus, kādi bija nepieciešami savas un ne tikai savas personiskās līdzšinējās dzīves turpināšanai.

Tā, lūk, Robinsons ir izglābies! Viņš ir izturējis, nostiprinājies salā un izvērsis darbību, arī savu alu viņš, starp citu, dēvē par «pili», pats sevi iztēlojas par plašu īpašumu valdnieku, viņam ir arī pavalstnieki —- vasaļi, kaut arī tikai kaķi, suns, papagailis un kazlēni. īsumā, Robinsons kā liels bērns spēlē «veco, jautro Angliju», un viņa sapņi ir paradoksāli vecmodīgi.

Ideālu meklējot, viņa prāts pievēršas nācijas vēsturei, kurp savas domas vērsis arī Šekspīrs: «Parādiet, kāds spēks tiem tīrumiem, kas jūs barojuši.» («Henrijs V.») Ro-binsona personā Defo atceras tos iluzoriskos patriarhālās vienprātības laikus, kuru piemiņa iedvesmojusi Šekspīru. «Visdrūmākais filozofs nevarētu, man šķiet, apvaldīt smaidu, redzot mani ar visu saimi pie pusdienu galda,» saka Robinsons. No Čosera un Šekspīra, un Defo līdz Di-kensam — cauri visai Anglijas literatūras vēsturei saglabājies šis smaids, kas uzplaukst ikreiz, tiklīdz rodas izdevība pamest uz to pusi skatienu — «es ar savu saimi».

Tā bija Defo galvenā ilūzija, kas bija pārņēmusi viņa prātu tikpat stipri kā iecere ar skunstīgu aparātu izcelt no jūras dibena nogrimušas bagātības. Viņš pasauli vēlējās skatīt kā «vecās, jautrās Anglijas» turpinājumu.

Mūsdienu lasītāju reizēm samulsina tas fakts, ka Robinsons ir ne tikai tirgotājs, bet arī kolonizators. Viņš ir naivs un vājš kolonizators. Viņš ir kolonizators romantiķis, tāds pats, kādi ir Defo pirāti-romantiķi, kas Madagas-karas salā nodibina Brīvestības salu. Visu darīja pēc goda un sirdsapziņas, ne Vairs laupīja, ne slepkavoja un galu galā aizlaida postā Brīvestību, jo viņi tomēr bija pirāti un viņiem bija tikai viena izvēle; vai nu kļūt «citādiem», vai atkal sākt pirātu gaitas.

Un pats Robinsons? Viņa grēksūdze pauž, ka, par spīti visam, cilvēks palicis sev uzticīgs, Viņu vadīja nevis lau-; pītkāra dziņa pēc veiksmes, kā to gribēja laikmeta avan-. tūristiskā garā sakūdītais jauneklis Robinsons, nē, tas Robinsons, kurš bija nokļuvis Izmisuma Salā, visu sasniedza ar savu darbu. No mājām Robinsons aizbēga, cerēdams piedalīties drosmīgā pasākumā, bet atgriezās uz dzimtajiem krastiem pēc trīsdesmit pieciem gadiem jau kā tirgotā js-uzņēmējs. Viņš palika tas pats, kas jau bija — tirgotāja dēls, virsnieka brālis, jūrnieks no Jorkas, dzimis XVII gadsimta trīsdesmitajos gados, īsi pirms buržuāziskās revolūcijas.

Grāmatā par Robinsonu ievērojamas korektivas ienesis laiks, tāpat kā tas no antīkajām statujām noskalojis barbaru zeltījumu vai «izkaltējis» tuklo dāņu princi. Laiks ir tiesīgs izdarīt šādus «labojumus». Taču vai nav tā, ka dažkārt grūtāk noticēt realitātei nekā izdomai. Nav pārliecināmas ne tūristu rokasgrāmatas, ne runas, kas apgalvo, ka «Alises piedzīvojumi» sarakstīti Landundno un «Robinsons» Kentā. Sīm «fikcijām» uzcelti pieminekļi, tāpat kā uz Masatjerās salas iemūžināta «Robinsona klints», nevis Selkirka būda.

Pēc «Robinsona» klajā laišanas Teilors ievērojami paplašināja savu uzņēmumu. Pieprasījums pēc «Robinsona piedzīvojumiem» bija tik liels, ka, nenodarot sev zaudējumus, autors un izdevējs bez jau iznākušās grāmatas sāka romānu drukāt žurnālā. Būdams pirmais daudzu jaunu taku lauzējs, «Robinsons» arī šādā nozīmē bija pirmais —• pirmais romāns, ko turpinājumos drukāja periodiskā iz-dēvumā,

Nācis klajā, «Robinsons» pieredzēja tādu pašu likteni kā pirms viņa dons Kihots un pēc viņa Gulivers, Piknika kluba locekļi un Serloks Holmss: lasītāji pieprasīja turpinājumu. Atbalstot lasītāju vēlēšanos, Defo un Viljams Teilors nelika uz sevi gaidīt. Citu pēc citas atkārtoti izdodot pirmo grāmatu par Robinsonu, Teilors pēc četriem mēnešiem publicēja «Robinsona Kruzo turpmākos piedzīvojumus».

Lasītāji tomēr vairs neveltīja tik lielu uzticību «jūrnieka iro Jorkas» gaitām tālajās zemēs.

Tomēr arī «Turpmākie piedzīvojumi» vēl neapmierināja publiku, tā joprojām sauca: «Tālāk!» Tāpēc gadu vēlāk Defo publicē trešo — pēdējo daju: «Robinsona Kruzo nopietnās pārdomas par dzīvi un brīnumainie piedzīvojumi». Sai grāmatai nebija nekādu panākumu.

Turpretī pirmā daļa — «Robinsona Kruzo dzīve un neparastie piedzīvojumi», tas ir, mums visiem pazīstamais «Robinsons» ne velti bija publicēts izdevniecībā «Kuģis»: veiksmes vējš pūta burās, un Defo grāmata devās tālāk uz citām zemēm gadsimtiem cauri.

VERIHKĀCIJAS PAŅĒMIENI

Izdevējs ir pārliecināts, ka šis stāsts izklāsta patiesus notikumus bez jebkādiem sadomājumiem. Tāpēc viņš sprieda, ka lasītāja labā nebūtu ieteicams šajā stāstā kaut ko izpušķot vai mainīt, lai nekaitētu tam. Tā ka, nemeklēdams izcilus panākumus sabiedrībā un nodrukādams šo stāstu, kāds tas ir, izdevējs cer ar to pakalpot lasītājiem.

Priekšvārds «Robinsona Kruzo piedzīvojumiem»

Rakstītājs ir tāds pats «izdevējs», kāds Defo bija «jūrnieks», «kurlmēmais», «pirāts», «kavalieris», «kritusī sieviete» u. tml., īsi sakot, raksta viņš pats.

Mūsdienu izdevumos šo priekšvārdu publicē reti, tomēr tas ir zināma veida līgums, ko Defo reiz slēdzis ar lasītāju un kas ir spēkā vēl šobaltdien.

Atverot grāmatu par Robinsonu — pirmo izdevumu, redzams portrets (protams, «portrets»), redzama norāde «paša sarakstīts», lasāms priekšvārds («priekšvārds»), un mēs cenšamies iztēloties, kā to uztvēris tālaika lasītājs. Nudien, viss vedina pilnīgi nopietni pieņemt šo stāstu par neapstrīdamu patiesību.

Bet nu palūkosimies . v*

«Es piedzimu 1632. gadā Jorkas pilsētā turīgā ģimenē, kas gan nebija vietējas cilmes,» pirmās rindas, kā arī vairākas turpmākās mēs lasām, bet tad jau, paši nemanot, ko darām, klausāmies «jūrnieka no Jorkas» stāstu par visu, ko piedzīvojis un aprakstījis «viņš pats».

Ar «Robinsona piedzīvojumiem» parasti iepazīstas jau bērnībā, tas ir, visam notic, un vairumam cilvēku bērnu dienu iespaids par šo grāmatu tā arī paliek, nekļūstot ne spilgtāks, ne vājāks. Tomēr bērnu dienās gūtais «Robinsona» iespaids principā nav nesagraujams. Tas kļūst skaidrs, ja grāmatu pārlasa ar pieauguša cilvēka acīm.

Atgriežoties pie daudziem bērnībā lasīto grāmatu priekšstatiem, bieži vien zūd ilūzijas; izrādās, grāmatā vairs nav tā, ko mēs paši (vai mums) tajā izlasījām. īstenībā nav it kā arī pašas grāmatas, zobrati sarūsējuši, vairs nedarbojas. Taču vajag tikai kādreiz no jauna atšķirt «Ro-binsonu», un viss darbojas tāpat kā senāk: «piedzimu Jor-kas pilsētā turīgā ģimenē», ieguvu audzināšanu, izglītību, bet «mana vienīgā vēlme bija braukt uz jūras» ... Pazīstamajās rindās mēs izlasām kaut ko jaunu, saredzam ko vairāk, taču līdzšinējie — paši pirmie iespaidi nezūd, tie tikai attīstās, kļūstot plašāki un dziļāki, smeļot arvien vēl no tā paša — kādreizējā brīnumainā jaunrades avota.

Ikviens lasītājs savā attieksmē pret «Robinsonu» arvien no jauna mācās vēsturi, pārliecinoties, ka tā nav nejaušība, kas šo grāmatu padarījusi par visiem saprotamu un aizraujošu lasāmvielu. Viena daļa lasīja un visam vientiesīgi noticēja, citi lasīja un, kaut arī uztvēra darba literāros paņēmienus, tomēr atrada lietas, kam var ticēt. Ķeroties pie «Robinsona», vieni tur lasīja par piedzīvojumiem, citi atklāja tikumisku un filozofisku doktrīnu. Jebkuros apstākļos un ikvienās rokās grāmata veiksmīgi pildīja «patiesās izdomas» programmu, lco kādreiz bija pieteicis Defo un kas ietver sevī fakta radbšas pārtapšanas ideju. Tā tiešām ir «godīga acu apmānīšana» lasītājam, tāpat kā to dara burvju mākslinieks, noslēpumaini sagatavojoties un tajā brīdī, kad skatītāju uzmanība jau ir novērsta, lakatiņu vienkārši pārliekot no vienas kabatas otrā. Arī «Robinsona» autors, piesaistot mūsu uzmanību it kā nesvarīgiem sīkumiem, liek mums, vienkārši izsakoties, saspicēt ausis, un mēs noticam visam, ko vien viņš saka.

Lai arī ko Robinsons saka vai dara, viss mums šķiet neparasti un aizraujoši. Mēs viņā klausāmies tā, it kā viņš runātu, «kāda dēmona urdīts», un, pat zinādami, ka viss ir izdomāts, kā apmāti ļaujamies stāstījuma neiedomājamai realitātei.

Vai Defo apraksta dzīvi uz Mēness vai uz neapdzīvotas salas, izklāsta «Sātana politisko stāstu» vai raksta «Mēra gada dienasgrāmatu», viņš pirmām kārtām attēlo vienkāršas darbības un tieši tāpēc pārliecina par neiespējamo, īstenībā — par visu ko, it kā kāda iekšēja atspere izgrūž laukā vārdu pēc vārda: «Šodien lija lietus, kas mani uzmundrināja un atveldzēja zemi. Reizē ar lietu atskanēja spēcīgi pērkona grāvieni un plaiksnījās zibens, tas mani šausmīgi pārbiedēja, un es bažījos par savu pulveri.» Līst lietus, tas nav nekas sevišķs, tas nepiesaistītu mūsu uzmanību, bet tā tikai liekas, ka nav «nekas sevišķs», īstenībā — viss ar nolūku arvien vairāk tiek sabiezināts un beidzot neatvairāmi saasina lasītāja uzmanību — lietus, pērkons, zibens, pulveris .. . Šekspīram: «Gaudo, viesuli, visā sparā! Svelmē, zibeni! Strāvo, lietus!» — kosmisks satricinājums pasaulē un dvēselē. Defo — vienkāršs psiholoģisks attaisnojums bažām «par savu pulveri»: šeit sākas tas reālisms, ko atrodam katrā mūsdienu grāmatā, tāpat kā ikvienā fizikas grāmatā ir Ņūtons.

Tiek stāstīts par gluži neiedomājamām lietām visos ikdienišķos sīkumos. «Nakti pavadīju kokā, jo baidījos no plēsīgiem zvēriem. Gulēju varen cieši, kaut gan visu nakti lija lietus.» Diez vai pats Defo zināja, kā tas ir — baidīties no plēsīgiem zvēriem — un kā var gulēt kokā, bet stipru lietusgāzi droši vien piedzīvojis katrs. Robin-sons tomēr nepamodās, kaut gan lija lietus, turklāt gulēja uz zara un bija nobijies, ka zvēri neapēd ... Tā grāmatā atainots ciešs miegs, un viss pārējais nāk «pats no sevis».

Salā nokļuvis, Robinsons tikai rok, zāģē, būvē, šuj, iet, ēd, liekas gulēt, no rīta pamostas, un mēs neatraudamies vērojam šīs Robinsona vienkāršās izdarības. Mums pēkšņi ir interesanti, kā šis cilvēks liek galvā cepuri vai bāž maizes kumosu mutē. Mēbeļu izgatavošana, ja šajā gadījumā var runāt par «izgatavošanu», ir sīki aprakstīta, krēsla darināšana aizņem veselu lappusi, turpretī lauvas medības pieminētas tikai garāmejot. Un tie nu būtu solītie «dīvainie un brīnumainie piedzīvojumi»? Tiešām gan — izklausās dīvaini un neparasti, ja salīdzina ar visdažādākajiem «piedzīvojumiem» un «ceļojumiem».

Kritiķi tūlīt uztvēra, ka «Robinsonā Kruzo» ticamība un patiesība -r- ir fikcija.

Čārlzs Gildons, sākotnējais Defo draugs un vēlāk ienaidnieks, ar ļaunu prieku aizrāda: Robinsons pēc sava para-dūma sīki un pamatīgi pastāsta, kā, salā atrodoties, ieraudzījis jūrā nogrimušu kuģi, nolēmis tur nokļūt, izģērbies kails un devies turp peldus, bet uz kuģa piebāzis ar sausiņiem pilnas kabatas. Kāpēc tādas aplamības netraucē visam noticēt?

Svifts, lieliski saprazdams, kas tur par āķi, arī sāka stāstīt ar lielu «ticamību», lasītāja acu priekšā novedot to līdz neiespējamībai, līdz parodijai. Tomēr rezultāts bija Sviftam gluži neparedzēts: Guliveram noticēja tāpat kā Robinsonam. Svifta spalvai paklausot, līdzīgs vēstījuma veids jau pats par sevi radīja vajadzīgo iespaidu, bija noticis tas pats brīnums, dzimusi tāda pati māksla. Izrādījās, vairāk Svifts nespēja veikt, viņš nevis atmaskoja Robin-sonu, bet radīja tam līdzīgu Guliveru.

Defo izmantoja tādas pārliecinošas receptes, par kādām Šekspīrs savā laikā ir pasmējies. Šekspīra komēdijā «Sapnis vasaras naktī» uz skatuves tieši darbojas nākotnes publika, amatnieku bars — tā vide, kura izplatīsies, nostiprināsies un ar kuras gaumi vajadzēs rēķināties «Robin-sona» sarakstītājam. Šekspīram šie ļaudis nolemj paši kļūt par aktieriem un «parādīt visu patiesīgi». Taču patiesības vietā viņiem iznāk aplamības, jo viņi neizjūt starpību starp īstenību un skatuvi un viņiem nav arī galvenā izteiksmes līdzekļa, kas piemīt Šekspīra teātrim — gleznainas valodas. Vēlēdamies «parādīt mēnesi», viņi uzkarina lukturi, turpretī, lai. uz skatuves parādītu mēnesi, vajag, kā Šekspīram teikts, sacīt: «Vai redzi, mēness gaisma snauž uz marmorkāpnēm .. .» Vārdu sakot, šie amatnieki, sanākuši uz skatuves, ielauzušies mākslas sfērā, nepārvalda mākslu un to arī neatzīst. Tāpēc, kad Defo rakstīs šādai publikai — un atšķirībā no Šekspīra viņš galvenokārt rakstīs tādai publikai (Šekspīru bija skatījušies daudzi, taču lasījuši pavisam nedaudzi), — viņš tai piedāvās it kā pavisam prastu mākslu. Defo izdosies viss, taču viņš jau nu nestrādās diletantiskas vientiesības līmenī.

Nē, ne jau Defo pirmais nolēmis rakstīt «vienkārši». Gandrīz vai katrs viņa laika prozaiķis runāja par to, ka jācenšas «parādīt cilvēkus tādus, kādi viņi ir». Taču tieši Defo bija pirmais, kas pamatīgi, līdz galam konsekventi turējās pie vienkārša stila. Viņš saprata, ka «vienkāršība» padodas attēlošanai gluži tāpat kā tēlojamais objekts, jebkurš cits priekšmets, kā sejas vaibsts vai rakstura iezīme. .Varbūt vienīgi to attēlot ir visgrūtāk.

Kad Defo noskatījās Šekspīra «Vētru», tad līdztekus situācijai — sala un zinātnieks uz salas — viņš atcerējās arī to skatu, kur, gari ūjinādami un atsaukdamies, ievilina iereibušos jūrniekus meža biezoknī. Pēc tā paša parauga Defo kā «gars» nodibināja savas attiecības ar lasītājiem — «ūjinādams», attēlodams dažādus ticamus sīkumus, viņš izvada mūs cauri visai grāmatai.,. Un viss ir tik vienkārši.

Pēc «Robinsona Kruzo» angļu un pasaules literatūra virzījās uz priekšu līdz ar laiku — attīstīdamās, atklādama jaunus vēstījuma, tēlojuma, analīzes paņēmienus, — un tad pēkšņi atcerējās Defo un atgriezās pie viņa, salīdzinot savas atklāsmes ar normu. Tādējādi uz pagājušā un šā gadsimta robežas prozaiķi, kas ar saviem izsmalcinātajiem paņēmieniem, šķiet, tālu aizgājuši no viņa, tieši pie Defo atklāja daudz ko «mūsdienīgu». Vienkāršu un skaidru stilu, ko pats Defo mēdz dēvēt par «mājas stilu», prasmi raudzīties uz «mūsdienām» no vēstures viedokļa, skaidru un asu skatienu, spēju parādīt «mūsdienu cilvēku» kā vēstures daļiņu — tāda ir «Defo norma».

NOPIETNAS PĀRDOMĀS UN JAUNI PIEDZĪVOJUMI

— Ha-ha-ha!

— Oho-ho-ho!

«Veimutas» kopkajīti piepildīja tabakas dūmi un smieklu šaltis. «Jūras vilki» vēl ilgi nespēja norimt. Beidzot pats kapteinis caur asarām izdvesa:

— Nu sper vaļā, stāsti vēlreiz!

Vairākas balsis ierunājās:

— Par to kazu pastāsti!

Taču stāstīt nemaz vairs nevajadzēja. Jau izdzirdot vārdu «kaza», kapteinis atkal locījās smieklos. Otrais stūrmanis gandrīz norija kūpošu pīpi. Bet šķiperis nometās uz visām četrām un ieblējās: «Bē-ē-ē-ē!» Jautrībai nebija valda.

— Jā, — kapteinis ierunājās klusumā un rimtā noskaņā, kāda iestājas pēc trokšņa un smiekliem, — to es saprotu,

tie ir piedzīvojumi! Bet pēc grāmatas iznāk, ka tu vairāk' svētos rakstus lasīji.

Smējās vēl kādu brīdi.

— Nē, — kapteinis teica, — droši vien tu pats neesi viņam visu patiesīgi izstāstījis.

— Jūrnieka goda vārds, stāstīju visu, kā bija!

— Kazi, viņš būs aizmirsis vai kaut ko saputrojis..

— Bet viņam taču bija mani papīri.

— Kas tie par papīriem?

— Paša rakstīti un nodoti viņam ar šo pašu roku, — atbildēja pirmais stūrmanis, izstiepis uz priekšu roku, uz kuras vērīga acs bez pūlēm saskatītu gan važu atstātas pēdas, gan nobrāzumus, kas gūti darbā vai kautiņā.

— Muldi vien!

— Jūrnieka vārds! Pajautājiet Damarisas Danielas kundzei Bristolē, viss notika viņas acu priekšā, viņas mājā, kur tolaik biju apmeties.

Ja tobrīd «Veimuta», kas stāvēja Plimutas reidā, ņemtu kursu uz Bristoli un kāds no komandas sadomātu pārbaudīt pirmā stūrmaņa vārdus, taisnība gan, Damarisas kundzi viņš tur sastaptu. Jā, jūrnieks Aleksandrs Selkirks dzīvojis pie viņas . . . kur, dieviņ, tas laiks . .. pirms gadiem desmit. Parupjš cilvēks, nu, jūrnieks kā jūrnieks, toties naudas viņam toreiz bija kā spaļu. Par mīti maksāja kārtīgi. Jā, viņš sarunājās ar kādu rakstītāju (vārdu nevaru atcerēties) un pastāstīja tam, ko piedzīvojis. Viss ir pareizi, tikai jāpiebilst, ka visu to Damarisas kundze uzzinājusi no tā paša Selkirka. Nē, pati viņa neko nav redzējusi. Taču viņš tā ir stāstījis. (Sie «fakti» iekļuva pat Britu enciklopēdijā un tika atkārtoti vismaz līdz sešpadsmitajam izdevumam, līdz mūsu dienām.)

— Lai jau, — pirmais stūrmanis bilda, — es tam rakstītājam ļaunā neņemu. Lai taču iedzīvojas uz nabaga jūrnieka rēķina.

— Saimniek, pēc manuskripta atnāca!

— Tūlīt, tūlīt, — Defo atsaucās, neatraudams acu un roku no papīra.

Taču atnācējs jau stāvēja uz sliekšņa.

— Arvien vēl raksti? — viņš nodārdināja.

Tas bija Teilors, izdevējs.

— Arvien vēl raksti, — viņš uztraucās, — un kad tad drukāsim? Burtliči stāv dīkā.

Defo ar galvas mājienu norādīja uz papīra lapu kaudzi, kas atradās uz galda. Izdevējs uzmanīgi paņēma rokās uzrakstīto. Vai šo kustību var salīdzināt ar to, kā šīs pašas rokas pirms diviem trim mēnešiem paņēma pie viņa tādu pašu aprakstītu lapu kaudzi!

«Nu,» Teilors toreiz negribīgi teica, «atstājiet! Redzēsim, ko tas jūsu smērējums vērts ...» Un nepagāja ne trīs mēneši, paskat, kā pārmainījusies roku kustība un balss! Pats atnācis. Cik saudzīgi sakārto lapas. Izgludina un saliek lapiņas vienādi.

Bet toreiz Defo stāvēja ar savu manuskriptu šā pajaunā, resnīgā cilvēka priekšā, un viņš to uzlūkoja, it kā nemaz neredzēdams. Nē, izdevējs ļoti labi zināja, kas stāv viņa priekšā. Kā nu ne! Pazīmes bija uzrādītas arī policijas apkārtrakstā. Visi lasīja: melnīgsnēju seju, deguns ar kumpi. Un tad vēl dzimumzīme! Sī izdaudzinātā pūtīte, tāda kā dzimumzīme vai kārpa, tā kaitināja visus. Jā, Teilors, tāpat kā visi, labi pazina šo subjektu. Zināja, ka viņam dažkārt ministri sniedz roku, bet dažkārt viņu nevienā kārtīgā mājā nelaiž iekšā. Arī tagad — kāpēc viņš nācis tieši šurp? Droši vien apstaigājis visu izdevniecību ielu un visur, redzams, noraidīts .. .

Tas tā bija. Cits pēc cita izdevēji aizvēra durvis viņa priekšā. Arī tie viņu pazina. Tāpēc aizvēra durvis.

—- Ja tu, maita, vēl te mīņāsies dažas minūtes, es pasaukšu konsteblu, un tevi aizvedīs uz turieni, kur tev īstā vieta!

Runāja arī citādi, taču īstenībā to pašu:

— Nelaikā, draudziņ, tu esi šeit atnācis.

Sacīja arī vienkārši tā:

— Lasies!

Teilors arī domāja, ka ķibeles vien būs. Kurš tad nezina, ka šim cilvēkam spalva rokā? Pat ļoti sparīga spalva! Un ko viņš te ir atstiepis? Nepieskāries sniegtajam manuskriptam, Teilors pašķielēja uz virsrakstu. «Paskat, visu lappusi aprakstījis!» Viņš pamanīja vārdus: «Neparastie piedzīvojumi... jūrnieks no Jorkas ... Sarakstījis pats.»

— Kur to ņēmi? — Teilors noprasīja Defo, tāpēc ka šis skribents ir tāds pats «jūrnieks» kā viņš, Teilors, Indijas radža.

Defo atbildes vietā piesita ar pirkstu pie pieres.

— Tātad atkal krāpšana? — Teilors noprasīja.

— Godīga krāpšana, — Defo atbildēja.

— Krāpšana paliek krāpšana, — Teilors nepiekāpās, taču jau Defo vārdos saklausīja pieredzes balsi, dzīves pazīšanu, ko Teilors cilvēkos vērtēja par visu augstāk.

— Kam gan šodien vajag sagudrojumu, — Teilors arvien vēl nepadevās, — ja patiesības ir diezgan? Šodien kurš katrs tirgotājs var tādas lietas pastāstīt. ..

— Šis sagudrojums ir patiesāks par patiesību, — Defo teica.

Atkal Teilors uztvēra to pašu autoritatīvo balsi, kuru reizēm uzklausīja pat valdības vīri.

— Labs ir, atstājiet, redzēsim, ko tas jūsu smērējums ir vērts.

Izdevējs paņēma manuskriptu tik nevērīgi, ka gandrīz izkaisīja lapas pa grīdu. Lasīt viņš, protams, to nelasīja. Izdevējs nebija liels lasītājs, turklāt nebija arī diez kāds pratējs.

Un nu atkal tas pats Teilors. Cik uzmanīgi viņa rokas tagad tver aprakstītās lapiņas ..,

Defo uz brīdi nolika spalvu.

— Raksti! Raksti! — Teilors nobažījies mudināja, jau saposies uz iešanu.

Viņš uzmeta acis pirmajai lappusei un izburtoja: «Jauns ceļojums apkārt pasaulei».

— Tālu gan tu, brālīt, esi laidies! — Teilors piezīmēja, taču viņa balsī bija jaušams apmierinājums.

— Tu, — viņš turpināja, — jau ar pirmo reizi laid apkārt pasaulei. — Teilors ar rokas kustību it kā apjoza zemeslodi. — Vēlāk, dies dos, brauksim arī pa visu debess velvi.

• Viņš parādīja ceļu, kā mēs tagad teiktu, pa meridiānu.

— Nekas nesanāks, •— Defo attrauca, atkal paņēmis spalvu, — nenoticēs.

— Kāpēc nenoticēs? — Teilors nesaprata. — Noteikti noticēs! Tu tikai raksti.

— Bet vai tu pats pirmo daļu maz esi lasījis? — Defo jautāja.

Teilors pat apvainojās.

— Vai man vaļas lasīt? Ja es sākšu ar lasīšanu nodarboties, kas tad grāmatas izdos? Varbūt tu atmetīsi rakstīšanu un sāksi kaulēties ar burtličiem? Izdevējam neatliek laika lasīšanai, izdevējam arī bez lasīšanas jājūt, ko tas skrīvējums ir vērts.

Viņš tik izteiksmīgi attēloja izdevēja spēju aptvert grāmatas saturu, to pat nelasot, ka Defo iesmējās.

Bet pamēģini aprakstīt visu, kas ir! Uztver starp diviem žestie.m veselu dzīvi, visu viņa likteni. Pamēģini aprakstīt šīs acis, kurās spulgo ir blēdīgums, ir vērīgums, ir stulbums, ir tiešām nadzīga izjūta. Tu izmanto piedzīvojumus . . . Braukā pa tālām zemēm kaut vai uz papīra. Un kālab? Tā, rau, dzīve rit bez piedzīvojumiem, bez pirmās nodaļas un bez otrā sējuma, rit un rit, un ar mums notiek viss, kam jānotiek. Tas- ir pats svarīgākais, pats interesantākais, bet pamēģini aprakstīt!

— Nu jau aizpļāpājāmies! — Teilors sacīja. — Es tagad skriešu. Un tu raksti. Vakarā es vēl pienākšu.

«Pārāk resns kļuvis,» Defo nodomāja, raudzīdamies pakaļ izdevējam, «arī aizdusa viņu, kā redzams, nomoka. Tā viņš ilgi neķeips.»[17]

Tikko aiz Teilora aizvērās durvis, Defo piecēlās un piegāja pie grāmatu plaukta. Ciešās rindās līdz pašiem griestiem visas sienas platumā blīvējās sējumi. Kabineta jūrā Defo jutās labi. Grāmatas pašas it kā trāpījās pa rokai un atvērās vajadzīgajā lappusē.

Pēc «Robinsona piedzīvojumiem» Defo steidza rakstīt romānu pēc romāna. Pareizāk sakot, izdeva romānu pēc romāna. Grāmatas iznāk cita pēc citas tik cieši vai arī nāk klajā paralēli cita citai un dažkārt tādā blīvumā, ka tiešām neiespējami iedomāties, kad un kā īsti tas viss paveikts.

Ņemsim 1722. gadu. Tas uzlūkojams par Defo «brīnumu gadu», laiku, kurā sasniegta vislielākā ražība. Iznāk «Mēra laika hronika», «Molla Flendersa», «Pulkvedis Džeks». Tās ir virsotnes, kas vēl šodien saredzamas pie literatūras horizonta. Ja vairāk tuvosimies toreizējam laikam, redzēsim, ka bez «Mēra laika pilsētas dienasgrāmatas» vēl ir īpašs sacerējums par mēra apkarošanu. Tajā pašā laikā

iznāca Defo politiskās vēstules divos sējumos. Ari viņa «Mācītāja precības», atkal speciāls traktāts par baznīcas tēvu matrimoniālajām problēmām. Mums tas neliktos interesanti, bet, cik ļoti šī tēma aizrāvusi Defo, liecina darba apjoms — trīssimt piecdesmit lappušu. Un tas vēl nav viss! Tajā pašā gadā Defo izdod «īsu pārskatu par parlamenta debatēm», arī «Vēsturisku apskatu par virsbīskapiem un bīskapiem, kuri vajāti kopš Vilhelma Iekarotāja laikiem līdz mūsu dienām», tas ir, septiņu gadsimtu laikposmā — no XI līdz XVIII gadsimtam. Tiesa gan, apskats ir samērā neliels, septiņdesmit piecas lappuses. Taču arī septiņdesmit piecas lappuses ir jāuzraksta, pievienojot tās pāri par tūkstoti toreiz jau sarakstītām lappusēm. Neaizmirsīsim arī to, ka visu šo laiku Defo bija Mista žurnāla, Eplbija žurnāla un «Ikdienas Pasta» līdzstrādnieks.

Piedzīvojumu un jūrniecības žanrā neko līdzīgu «Robin-sonam» Defo, protams, neuzrakstīja. Bet cik daudz viņš vispār rakstījis par jūru! Nemaz nerunājot par «Kapteiņa Singltona piedzīvojumiem un pirāta gaitām», nelielu, tomēr pirmšķirīgu grāmatu, viņam ir vēl vesela rinda jūras «Ceļojumu», starp tiem tiešām «Jauns brauciens apkārt pasaulei». Viņš sarakstījis vairākas atsevišķas pirātu biogrāfijas un «Vispārējo pirātisma vēsturi», 1719. gadā — «Robinsona» gadā iznāca «Pirātu karalis vai Atskaite par kapteiņa Everija slavenajiem pasākumiem», un nākamajā gadā reizē ar «Kapteini Singltonu» iznāca «Vēsturisks apskats par Voltera Raleja jūras braucieniem un piedzīvojumiem».

Par apšaubāmiem «dienas varoņiem» tolaik rakstīja visa prese. Taču Defo viens pats publicēja saraksti ar Džeku Šepardu. Šo «saraksti» Džeks, protams, nenoliedza, tāpat kā Selkirks neatteicās apstiprināt savu līdzdalību pie grāmatas, kas it kā «viņa paša sarakstīta».

«Visu gadu viņš bija aizņemts, sagatavojot savu «Ceļojumu pa valsti»,» — tā biogrāfi raksta par 1723. gadu. Taču pareizāk, jādomā, būs tā: bija aizņemts arī ar «Ceļojumu pa valsti», jo tajā pašā gadā vēl iznāca «Pētera dzīves stāsts».

Defo, šķiet, neizmantoja pat melnrakstus. Arī variantus ne. Nebija arī laika savest kopā sižeta galus. Uz «Pulkveža Džeka» vāka ir solīts, ka grāmatas beigās viņš kļūs par ģenerāli un piedalīsies Jēkaba-Džeimsa Stjuarta piekritēju dumpī, taču pa to laiku, kamēr Defo rakstīja, politiskā situācija mainījās, un dumpi pieminēt bija bīstami, tāpēc Defo savu solījumu neizpildīja, taču virsraksts palika vecais. Droši vien tā tas bija: puse manuskripta jau tipogrāfijā, otra puse vēl uz galda.

Meklējot vietu, kurā varētu ļaut savam varonim iet pāri kalniem, Defo gribēja palūkoties uz karti.

Kalni pēkšņi salīgojās. Defo nolēma, ka nogurušas acis, jo bija rakstījis augu dienu un nakti. Gribēja pamirkšķināt acis, taču tūlīt juta, ka sāp nevis acis, bet tieši smadzenes. Gadiem attīstītā spēja automātiski rast visam nosaukumu pateica arī šoreiz priekšā: trieciens apziņai no iekšienes.

Un viss pagaisa.

— Saimniek, pēc manuskripta atnāca!

No kabineta neviens neatsaucās.

— Arvien vēl raksti? — Atnācējs nostājās uz sliekšņa.

Teilors visu ieraudzīja un tūlīt saprata.

— Ārstu! — viņš iesaucās.

Bet pats jau atpogāja Defo apkakli un meklēja pulsu rokā, kurai blakus bija nokritusi spalva. Izdevējs, šis pāragri miesās izplūdušais vīrs, kam pašam, dzīvību glābjot, bieži tika nolaistas asinis, skaidri zināja, kā tas mēdz būt.

Atradis pulsu, kas sita vāji, ar pārtraukumiem, viņš tik ļoti sašuta, ka gandrīz skaļi pateica:

— Burtliči atkal stāvēs dīkā.

PĒTERA ALEKSEJEVICA DZĪVES STĀSTS

Katru reizi, atbraucis Parīzē, Defo ... Jā, mēs atkal sastopam viņu ceļā. Biogrāfi nevēlas redzēt Defo slimu. «Paskatieties, cik daudz viņš sarakstījis, bet sūdzējies, ka bijis smagi slims!» — tā viņi saka.

«Mūsu miesa nespēj veikt brīnumus,» Defo it kā atbild viņiem, līdz ar to dodams padomus Hārlijam, kas pārcietis insultu, «un, kad es saku, ka, liedzot sev nepieciešamu un regulāru atpūtu, var sagraut fiziski spēcīgu organismu, tad spriežu no savas pieredzes, jo, atraudams sev miegu, izjaukdams dzīves ritmu un kārtību, es beidzot iedragāju savu lielisko veselību, kam pirms tam nespēja kaitēt ne bēdas, ne smagi pārdzīvojumi, ne cietumi, ne drūms garastāvoklis.»

Biogrāfi pieļauj, ka kaut kas tāds ar viņu bija noticis. Jau 1715. gadā, kad nāca klajā «Apelējums pie goda un taisnības», izdevējs īpašā priekšvārdā brīdināja, ka autors visu pēdējo laiku juties savārdzis, viņš pārcietis trieku. Zinām jau, kas tas par «izdevēju»! Tomēr tā ir bijis — tas tiek atzīts. Tā gadījās arī vēlāk, nerunājot nemaz par aculiecinieku izteikumiem, kuri liecināja, kā viņš cietis no podagras un nieru akmeņiem. Sāpes nierēs dažkārt bijušas tik stipras, ka viņš pametis viesus, kaut gan ļoti labprāt mīlējis pasēdēt un patērzēt draugu pulciņā.

Taču viņš gan kļuva mazliet rāmāks, tomēr būtībā turpināja līdzšinējo, «neiespējamo» dzīves veidu — gan pievērsās literārajam darbam, gan devās izbraucienos un ķērās ari pie komercdarījumiem.

Pārgājis pāri Jaunajam tiltam Parīzē, Defo iegriezās grāmatu tirgotavā.

Parīzē nav vecāka tilta par šo Jauno, taču par Jauno tas iesaukts savulaik tāpēc ... ka nebija nekāda tilta. Tas ir franču vēstures tilts. Pa to neapmierinātie trūcīgie ļaudis ir gājuši uz pilsētas valdi, plaukstošu uzņēmumu īpašnieki pie tā atvēra savus veikalus, šis tilts atspoguļoja visas pārmaiņas, kas notika valstī un pasaulē.

Mūža norietā Defo apmeklēja Parīzi, savu jaunības dienu pilsētu. Parīzē viņš ieradās, lai veiktu vienu no savām slepenajām misijām. Viņam vajadzēja izpētīt biržas konjunktūru. Palūkot, kāds kurss ir franču kompānijas akcijām par «Misisipi upes ekspluatāciju», jo tajā pašā laikā Anglijā strauji cēlās Dienvidjūru akciju kurss.

Pildīdams komerciālos darījumus, viņš pa reizei iegriezās grāmatu veikalos. Veikalā pie Jaunā tilta viņš pēkšņi ievēroja, ka divi apmeklētāji šķirsta «Robinsonu», abus izdevumus • reizē, angļu un franču valodā. «Tad tik būtu ienākumi,» nodomāja Defo, «ja ar kādu starptautisku likumu piespiestu blēdīgos izdevējus maksāt autoram!»

Viņš labi nopētīja arī apmeklētājus. Viens bija sevišķi iezīmīgs — melnādains. «Nēģeris,» ikviens teiktu, taču Defo, gudrs cilvēks, noprata, ka tas ir abesīnietis. Bet kādā valodā viņš sarunājas ar savu biedru? Defo ieklausījās: krievu valodā! «Robinsona» autors aplūkoja krievu mori, ievērodams, ka tas ģērbies franču inženieru skolas formas tērpā, Viņš pilnīgi saprata grūto situāciju, kad veikala īpašnieks negribēja pieņemt no svešā veselu žūksni papīra naudas, bet prasīja maksāt zeltā. Pircējs jau sāka iekarst, un bija redzams, ka viņam žēl naudas un ka viņš tikpat labi kā tirgotājs saprot starpību starp Misisipi papīriņiem un monētām.

-— Atdodj Ibrahim, viņam to guldeni, — viņa pavadonis beidzot ieteicās tajā valodā, ko saimnieks nesaprata, bet Defo saprata, — cara tētiņš taču nepieļaus, ka mēs te badā nomirstam. Kuru katru dienu mums noteikti atsūtīs je-fimkus.[18]

Par Ibrahimu nosauktais negribīgi izņēma holandiešu guldeni.

Saruna par naudu deva Defo iemeslu uzsākt valodas ar abiem pircējiem, tāpat kā viņš mācēja iekarot daudzu skotu uzticību, sarunājoties par zemes pirkšanu un par siļķu zveju, un par linaudekliem.

Ļoti drīz, kad viņi iznāca laukā un devās pa Sēnas krastmalu, Defo jau zināja, ka šie puiši ir no Krievijas, viens ir pēc izcelsmes krievs, muižnieka dēls, otrs tiešām abesinietis, ko krievu augstmanis atvedis no Konstantino-poles — kā ķīlnieku. Uz šejieni krievu cars abus atsūtījis mācīties. Tikai naudas pabalstu arvien aizmirstot laikus atsūtīt, pašlaik esot tukšā. Bet grāmatas pirkt vēlējis pats cars, ja rādoties kas derīgs.

— Vai jūs esat bijis pie mums Krievijā? — Ibrahims prasīja Deifo.

— Nē, bet vai Holandē un citur šodien krievu trūkst? —• Defo atbildēja, saprazdams, ka viņi interesējas, kā viņš mazliet prot krieviski.

— Vai kungs ir holandietis?

— Portugālis, — Defo atbildēja.

Starp valstīm, kuras Defo ieteicis apmeklēt jaunam tirgotājam, minēta arī Krievija. Visās pārējās turpat pieminētajās valstīs — Spānijā, Vācijā, Francijā — Defo ir bijis pats, un no tā loģiski var secināt, kā atzīst arī dažas biogrāfijas: viņš ir bijis mūsu zemē .. . Nenoliedzot, ka «Ro-binsona» autors reizēm uzrāda sīkas zināšanas par Krievijas pilsētām, krievu tikumiem un darījumiem, jaunāko laiku pētnieki tomēr uzskata, ka šīs ziņas nākušas netiešā ceļā. Taču to gan Defo droši var ticēt, ka viņš esot apgrozījies moskoviešu vidū. Tolaik Londonā viņu bija diezgan daudz un kļuva arvien vairāk.

Krievijas un Anglijas komerciālā tuvināšanās, kas bija sākusies jau Šekspīra laikā, plauka arvien vairāk. Šīs saites nostiprināja un paplašināja pats cars Pēteris ar savu ierašanos Londonā 1698. gadā kopā ar «Augsto sūtniecību». Ja zinām, cik lielu uzmanību krievu caram veltīja toreizējais Anglijas karalis, Defo labvēlis Viljams III, tad nav izslēgts, ka Defo varēja redzēt Pēteri ar «Monmauta cepuri» galvā: aprakstot Pētera izskatu, viņš sevišķu vērību pievērsa tieši šai galvassegai, ko bija ieviesis Defo varonis princis Mbnmauts. No kurienes Pēteris uzzinājis šo fasonu? No Maskavā dzīvojošiem angļiem.

Protams, daudz kas no tā, ko Defo rakstījis par Krieviju, šodien izklausās nevis pēc izziņām, bet pēc pasakas. Tāpēc arī bija radies otrs galējais secinājums, ka Defo Krievijā ne tikai nekad nav bijis, bet faktiski neko par Krieviju nav zinājis. Šīs galējās hipotēzes līdzsvaroja M. P. Alek-sejeva pētījumi. Viņš Defo «krievu lappuses» aplūkoja vēsturiski, un viņa secinājums ir šāds: Defo «laimīgā kārtā nebija skāruši blēņu izdomājumi», kādi tolaik bija izplatīti par Krieviju, un viņš uzmanīgi atstāstījis visu ticamo, ko varēja uzzināt par mūsu zemi... Cits jautājums, ka arī šis ticamais, kas toreiz šķita «ticams», mūsdienās izklausās pēc izdomas, kaut gan tādu vietu nav daudz.

Toreiz par Krieviju angļu valodā bija sarakstīts daudz izsmeļošu un nopietnu darbu, tie bija pat tik nopietni, ka Krievijas valdība uzskatīja par nepieciešamu tos aizliegt. «Tik maz mēs vēl spējam uzklausīt patiesību par sevi,» rakstīja Ņekrasova žurnāls «Sovremeņņik», izklāstot grāmatu «Par Krievijas valsti», ku'ru par Borisa Godunova laiku Maskavu sarakstījis angļu sūtnis Džailss Flečers, kas bija rados ar Džonu Flečeru, dramaturgu, kurš sadarbojies ar Šekspīru. Kopš Šekspīra laikiem šis sacerējums palika aizliegts arī vēl Puškina laikā. Pēc pirmā izdevuma iznākšanas tas tika aizliegts arī Anglijā — par to parūpējās angļu tirgotāji, nevēlēdamies grāmatas dēļ bojāt tikko nodibinājušos tirdznieciskos darījumus.

Diplomātijai un tirdzniecībai ar Krieviju angļi jau kopš paša sākuma piešķīra lielu nozīmi, «Krievijas atklāšanu» pielīdzinot Kolumba veikumam.

Kroni veļa valdības uzdevumā grāmatu par Moskoviju sastādīja Miltons, kurš, tāpat kā Defo, Krievijā nav bijis, turklāt atšķirībā no Defo nemaz neprata krievu valodu, taču grāmata iznāca tīri solīda.

Defo, Pētera Krievijas laikabiedrs, ar lielu interesi vēroja krievu zemi. «Atvēruši durvis uz Eiropu,» — tāds ir viņa vispārējs novērtējums par krievu darbību un sasniegumiem («Apskats», 1710. g. VI sēj., 212. Ipp.). «Logs uz Eiropu» — Frančesko Algaroti vārdi, kurus citējis Puš-kins, presē parādījās vēlāk (1739), taču laikmets ir viens un tas pats, un šo simbolisko izteicienu sakritība, šķiet, nav nejauša, bet izskaidrojama tieši ar tā laika gaisotni, kurā tāds simbolisks teiciens izveidojies. To varēja sacīt paši krievi, pareizāk — Pēteris, viņa tuvākie valstsvīri, diplomāti, kuri izskaidroja ārzemniekiem, kāpēc krievi interesējas par Rietumiem. To ne tikai kāds ir teicis, tā, redzams, toreiz visi runāja.

Tirdzniecība ar Angliju un karš ar Zviedriju — šos divus virzienus Defo «Apskatā» ņēma par pamatu, rakstot par Krieviju. Politiski šīs abas tēmas mijās, jo angļi gribēja tirgoties ar Krieviju, taču nevēlējās, lai Krievija pēc uzvaras pār Zviedriju kļūtu pārāk stipra. Vispār arī Zviedrijai angļi nevēlēja veiksmi, viņi, kā to jau raduši, gribēja, lai pretinieki vispirms viens otru novārdzina savstarpējā cīņā. Defo, lai cik savādi, nebija liels angļu-krievu tirdzniecības atbalstītājs. Viņš nez kāpēc uzskatīja, ka tabakas izvešana uz Krieviju nav izdevīga — tas bija svarīgākais monopols, ko angļi uzņēmās tirdzniecībā ar krieviem. Iespējams, šāda nostāja tieši atspoguļoja vispārējo Anglijas politiku, ko Defo atbalstīja. Varbūt viņš gribēja, lai monopols piederētu nevis valstij, bet atsevišķiem tirgotājiem.

Jautājumā par karu Defo nostāja bija citāda. Iesākumā viņš biedēja ar Kārli XII, taču vēlāk arvien vairāk sāka runāt, ka «krievi vēl sevi parādīs», ka viņi nav no tiem, ko «viegli uzveikt», ka viņi ir «pārgalvīgi un drosmīgi^ Pēc Poltavas kaujas Defo rakstīja ar tādu intonāciju, kas viņam pašam ļoti patika un ko var paust ar vārdiem: «Bet ko es teicu?» Vēlāk Defo trīs reizes raksta par Poltavas kauju; divreiz viena un tajā pašā grāmatā, no dažādiem redzes viedokļiem — objektivitātes labad.

Defo Intonācija mainījās uz slikto pusi pēc tam, kad krievu karaspēks iegāja Pomerānijā un Livonijā. Viss beidzās ar to, ka Defo nosauca Pēteri par «pagānu» un pēc tam par «Sibīrijas lāci». Defo bija nobažījies par protesT tantu ticību Baltijā. Turklāt viņš bija dzirdējis^1, ka šā novada iedzīvotājus sākot pārdot verdzībā turkiem. Tad arī Pēteris izpelnījās «lāča» nosaukumu, bet Defo tika dots norādījums, lai atvainojas.

Pēc «Apskata» slēgšanas Defo par Krieviju rakstīja arī «Tirgotājā», piemēram, vērsdams lasītāju uzmanību uz to, ka Baltijas jūrā sāk parādīties krievu flote. Atgādināsim, ka tas bija tas laiks, kad angļi ļoti neuzticīgi vēroja ^krievu panākumus Baltijas jūrā: uzvaru pie Hangutas, Alandu salu ieņemšanu.

1715. gadā Defo publicēja «Kārļa XII — Zviedrijas karaļa karu vēsturi». Ja paskatāmies datumu, kad tā iznākusi, un atceramies, ka tajā laikā Ziemeļu karš vēl nebija beidzies, kļūst skaidrs, ka Defo vēsturisko žanru izpratis gluži kā Puškins — viņš rakstīja vēsturi pēc svaigiem notikumiem. Stāstījumu risina skots, kas dienējis pie zviedrieti.

Pēc «skotu virsnieka» Defo sūtīja uz Krieviju «Jorkas jūrnieku» «Robinsona piedzīvojumu» otrā sējumā — «Turpmākajos piedzīvojumos». Defo lika savam varonim rīkoties pēc padoma, ko bija devis tirgotājiem vispār: apmeklēt daudzas valstis, arī Krieviju.

Robinsona ceļš uz Krieviju ir sarežģīts. Atrāvis viņu šoreiz no savas paša mājas pavarda kā neremdināmu ceļojumu alku tirdītu, Defo sūtīja viņu Piektdieņa pavadībā pāri Atlantijas okeānam uz Kanādas krastiem un pēc tam uz Ziemeļu un Dienvidameriku. Robinsons pat iegriezās savā salā pie Brazīlijas krastiem. No Brazīlijas Robinsona kuģis devās uz Labās Cerības ragu, no turienes uz Madagaskars Sumatru, Siāmu, Filipīnu salām un uz Ķīnu. Bet no Pekinas kopā ar karavānu, kurā bija sešpadsmit cilvēku, vairums no tiem Maskavas tirgoņi, Robinsons devās uz Krieviju — cauri visai Sibīrijai uz Arhangeļsku.

Robinsona maršruts pa Sibīrijas upēm pēc mūsdienās izdarītas pārbaudes apbrīnojami precīzi sakrīt dienu pa dienai. Tādu pašu precizitāti Robinsons ievērojis, kad, piemēram, skopiem vilcieniem aprakstījis Amūras upi: tolaik š! fupe bija maz pazīstama. Ja ņemam vērā to, cik ātri Defo bija spiests rakstīt, kļūst skaidrs, ka viņš strādājis ar lielu sasprindzinājumu un nopietni.

Akadēmiķis M. P. Aleksejevs norādījis: «Robinsona piedzīvojumu» «krievu» epizodē Defo izmantojis angļu avotus, kā arī dienasgrāmatas, ko rakstījuši krievu sūtņi Ķīnā un kas savā laikā pārtulkotas angļu valodā.

Pirmais ievērojamais darbs, ko Robinsons veicis, kopš pārgājis mūsu zemes robežu, ir pagānu elku dieviņa sadedzināšana; viņš" to ieraudzījis kādā sādžā Ņerčinskas tuvumā. Nepietika vēl ar to, ka sadedzināja, viņš vispirms to sacirta ar zobenu. Viņam palīdzēja, kaut arī ar smīnu, kāds vārdā nenosaukts skotu virsnieks, kas Krievijā jau kādreiz bijis. Iespējams, ka tā bijusi reāla persona, viens no tiem, ar ko Defo tiešām sarunājies par mūsu zemi.

Toboļskā Robinsons, kā pats izsakās, atradis «labu sabiedrību» — nežēlastībā kritušos augstmaņus, ko Pēteris izsūtījis. Reāla vēsturiska persona viņu vidū ir V. V. Go-ļicins, kuru Defo vēlāk «Pētera dzīves stāstā» parāda par strēļu dumpja ierosinātāju^19. Atrodam šeit arī izdomātu "personu, vismaz ar izdomātu uzvārdu — vojevoda Robos-tickis, Defo bija zināmi daudzi līdzīgi krievu uzvārdi. Šis vārds varēja būt savienojums no Romodanovska un Ros-tovslca. Hannibalu uz Maskavu atveda Sava Raguzinskis. Tad vēl — Rabotens bija uzvārds Austrijas sūtnim, kas bija iejaukts opozīcijas intrigās pret Pēteri. Taču savu galveno sarunu biedru Defo nenosauc vārdā, piemin tikai, ka tas ir «kņazs, izsūtīts cara ministrs».

Robinsons, kādreizējais Izmisuma Salas vientuļnieks, tālu Sibīrijā sarunājas ar izsūtītu krievu cilvēku. Kādā bibliotēkā glabājas «Robinsona piedzīvojumu» eksemplārs, kurā visu šo sarunu ļoti zīmīgi izcēlis kāds patvaļīgs komentētājs, kurš, protams, bojājis grāmatu, tomēr visu laiku vērsis uzmanību: «Nu palasiet vien!» — tāpēc ka citādi šī saruna nemaz nepievērstu sev īpašu uzmanību.

Tā ir apbrīnojami sirsnīga saruna starp diviem cilvēkiem, kuriem liktenis lēmis «neparastus piedzīvojumus», bargus pārbaudījumus, atrautību no sabiedrības. Ievērojot to, ka Defo Krievijā nav bijis, izvēlēties šādu sarunu biedru, kuram Robinsons pats izklāsta savu kredo un kura bēdu stāstu savukārt uzklausa, ir visai zīmīgi. Tas ir uzsvērti labvēlīgs žests pret krieviem. Defo viņus ir saucis par «lāčiem», teicis, ka tie ir «neprātīgāki par spāniešiem», arī par kristīgiem cilvēkiem viņš tos pieļāva tikai ar zināmu nosacījumu. Bet, lūk, atklātu sarunu viņa galvenais varonis uzsāk ar «Sibīrijas Robinsonu»,

Toboļskā visa karavāna nodzīvoja astoņus mēnešus. Robinsons sūrojas par aukstumu, un visas izjūtas notēlotas skaidri un nepārprotami: jūtama tuva, kaut arī netieša Sibīrijas apstākļu pazīšana. Kādu no ceļotājiem Defo būs uzklausījis ar lielu uzmanību. Biedēdams ar aukstumu ārā, Robinsons tūlīt arī paslavē siltās istabas, jūtas pilnīgi apmierināts ar ēdienu. «Visa pārtika,» viņš stāsta, «tiek sagatavota vasarā un labi saglabājas līdz ziemai.» Dzēruši ar ūdeni atšķaidītu degvīnu, bet svinību reizēs medu, par ko Robinsons izsaucas: «Lielisks! Vārdu sakot,» Robinsons secina, «dzīvojām līksmi un labi.»

Kad «Robinsona piedzīvojumi» bija sasnieguši slavas augstumus, Defo publicēja «Pētera dzīves stāstu», kura pilns nosaukums skan šādi: «Objektīvs stāsts par Pētera Aleksejeviča — Moskovijas tagadējā cara dzīvi un darbību no viņa dzimšanas līdz pēdējam laikam. Ar aprakstiem par viņa ceļojumiem un sarunām dažādās Eiropas zemēs. Viņa darbošanās un sasniegumi pasaules ziemeļu un austrumu daļās. Ciešā sakarā ar Moskovijas vēsturi. Sarakstījis britu virsnieks, kas atradies cara dienestā», Londona, 1723. gads, 420 lappušu. Grāmatu iespieda reizē trīs izdevēji, tā piedzīvoja citu pēc cita vairākus izdevumus, tikai ar to starpību, ka kopš 1725. gada tās nosaukums bija «Patiess, ticams stāsts utt.».

«Sarakstījis britu virsnieks» — tas, protams, ir tāpat kā «paša sarakstīti» Robinsona «Piedzīvojumi» vai «skota sarakstītais» — «Kārļa XII karš». To mēs saprotam gluži labi. Bet kas tas bijis par iekšēju stimulu Pētera «Dzīves stāstam»? Diēmžēl tik augstvērtīgu zinātnisku ekspertīzi kā Robinsona Sibīrijas ceļojuma lappuses šī grāmata šimbrīžam nav pieredzējusi. Varam iedomāties, kā to būtu uztvēris Puškins, it īpaši, Ieraugot tās lappusēs savus attālos radiniekus, pirmām kārtām Fjodoru Matvejeviču Puš-kinu, to Pētera I galda pārzini, kurš, pēc Puškina vārdiem, «ticis pieķerts sazvērestībā pret valdnieku un sodīts ar nāvi».,. Tomēr Puškins, kas no bibliotēkas, šķiet, saņēmis «Robinsona» priekšteci — «Mēra laika pilsētas dienasgrāmatu» un «Pirātu vispārējo vēsturi», pēc visa spriežot, «Objektīvo Pētera Aleksejeviča dzīves stāstu» nav uzgājis.

«Objektīvais cara Pētera Aleksejeviča dzīves stāsts», kā tas mēdz atgadīties ar otršķirīgām grāmatām, ļoti raksturīgi «ātklāj» autoru. Pēc Defo paraduma autors viņam nomaskējies — viņš ir objektīvs stāstītājs. Tas ir angļu virsnieks, kas dienē krievu armijā, krievu un zviedru karā piedalās kaujās, arī pie Poltavas. Daudzās lappusēs šajā grāmatā visos sīkumos, kādus vien Defo iespēja uzzināt no grāmatu avotiem, ir aprakstīta šī slavenā kauja. Kā daiļdarbs, kaut vai vēsturiskā proza šis tēlojums nav diez cik augstu vērtējams, turklāt arī pati grāmata, kas sarakstīta pēc Defo paraduma ļoti īsā laikā, galvenokārt pārstāsta citu vārdus. Un tomēr visā šajā ātrumā pārrakstīto avotu gubā cauri «objektivitātes» maskai izlaužas Defo personiskā attieksme pret Pēteri I. Cik dziļi viņš jūt līdzi valstsvīram, kurš, «stikliem šķindot, šķēpu kaļ»! Var tieši teikt, ka Defo attieksmē pret savu varoni jaušams kaut kas puškinisks — Pētera nostājas vēsturiskā attaisnojuma izpratne.

Grāmatu ievada, burtiski, Pētera apoloģija, nevis jūsmas pilna, aizrautīga, bet lietišķa, pēc punktiem uzskaitot, ko Pēteris pratis paveikt. Pieņemsim, tas viss norakstīts no citiem avotiem, jo, gaidot krievu caru atbraucam uz Angliju, bija taču sastādīti divi speciāli memorandi ar viņa darbības aprakstu, tomēr to pašu Defo teicis arī pats «Apskatā» vai traktātos par tirdzniecību, pieminot Pētera reformas kā gigantisku pārkārtojumu piemēru. Visvairāk Defo interesē Pētera darbībā resursi, līdzekļu un darbaspēka sameklēšana. Defo pašam bija skaidrs priekšstats par to cenu, ko maksāja Pētera pārkārtojumi. Viņš būtu bijis vienis prātis ar Puškinu. «Apbrīnu pelna atšķirība starp Pētera Lielā valsts iestādījumiem un viņa pagaidu ukaziem. Pirmie ir vērienīga, labestības un gudrības rosināta prāta auglis, otrie nereti ir cietsirdīgi, stūrgalvības pilni un, šķiet, rakstīti ar pletni,» — to visu pasvītrojis pats Puškins un atzīmējis uzmetumā savam «Pētera dzīves aprakstam» sakarā ar 1721. gadu, to pašu gadu, ar kādu aptuveni beidzas Defo «Objektīvais stāsts». Tajā pašā laikā arī Defo saka: «Parādiet man Eiropā vēl kādu valdnieku, kurš, iesācis bez neviena kuģa, trīs gados būtu uzbūvējis floti!»

Salīdzinot «Kārļa XII karu vēsturi» un «Objektīvo Pētera Aleksejeviča dzīves stāstu», angļu pētnieki atraduši diezgan daudz kopēju pirmavotu, taču starpību saskata vienīgi akcentos uz pozitīvo vai negatīvo pusi. Pēc Defo, visa Kārļa darbība ir postoša, un tieši tādu Defo to arī attēlo ar «skota» muti. Pēteris viņam ir gluži citāds. Lai arī ko Defo ir teicis par viņa «cietsirdīgajām metodēm», viņš saredz pilnīgi cftādu virzību un citādus Pētera darbības rezultātus. Vēl vairāk — viņš neatrod Pētera darbībā veselu rindu tādu īpatnību, kas raksturīgas visu valstu kārtējam varenības uzplaukumam, proti, izteikti koloniālu politiku, tas ir, laupīšanu un aneksiju. Pētera karus Defo novērtē kā stratēģiskus karus. Jau pirmajās lappusēs viņš saka: «Pēteris valsti pārveidoja nevis ar kariem, bet pārkārtodams ekonomiku, tradīcijas, parašas un tirdzniecību.»

Runājot par Poltavu, Defo uzliek divkāršu masku: viņš vēro kauju pat ne ar pieņemtā stāstītāja acīm vien, bet vadās no zviedru denunciantu ziņojumiem, to īpaši uzsvērdams — «lai neglaimotu». Taču viņam ir arī ass iekšējais vērojums: kurš gan cits, ja ne tas pats «skots», kas cīnās zem krievu karogiem, redz paša Pētera drosmīgo rīcību, viņa cenšanos atrasties pašā karstākajā kaujas mutulī. Nē, spoža Poltavas kaujas apraksta šeit neatradīsiet. Personiskais, paša Defo izjustais, izpaužas sīkumos, tādos kā «Monmauta cepure», atzinībā, kas pavīd norādē uz Pētera I rīcību bez formalitātēm, viņa nepakļaušanos iesīkstējušiem nosacījumiem.

Salīdzinājumā ar daudz svarīgākiem notikumiem neproporcionāli liela vieta šajā grāmatā ierādīta ne tik daudz Pēterim I, cik atgadījumam, kas skar viņa sūtni Matve-jevu, un šeit vainojams Defo. Mēs zinām, ka Matvejeva lietā bija kaut kas tāds, kam bija netiešs sakars ar viņū pašu, un viņš tad izvērsa starptautisku skandālu, pamato-

joties uz dokumentiem, kas tolaik vēl nebija publicēti un, kā redzams, viņam nāca zināmi no arhīvu avotiem.

Atgādināsim, kā tur bija. Pieredzējušais diplomāts A. Matvejevs Londonā veda garas sarunas par Krievijas un Anglijas kopēju sadarbību, un, jo tālāk, jo veltīgākas (kā viņš pārliecinājās) tās kļuva. Angļi apgalvoja, solīja, vilcinājās un raisījās vaļā no sarunām. Beidzot, kā viņš pats ziņojis, Matvejevs ticis atsaukts. Un tad 1708. gada jūlijā, todien, kad viņš braucis norēķināties ar saviem kreditoriem (parāds —■ piecdesmit mārciņas), viņa ekipāžai uzbruka apbruņoti ļaudis, kliegdami, ka viņš taisās bēgt, parādu nenomaksājis. Viņu kaut kur vilka līdzi, sākumā uz kādu pavisam nepieklājīgu vietu, vēlāk uz tiesas namu, kur momentāni viņš tika atzīts par vainīgu un nodots sardzes rokās. Matvejevam konsekventi neļāva sazināties ne ar savējiem, ne ar angļu valdību. īsāk sakot, kaut kas nedzirdēts. Viņu izglāba dāņu sūtnis, tāpat kā skandāla sarīkošanā aizdomās tika turēts zviedru sūtnis ar angļu atbalstu.

Tas vēl nekas. Matvejevs nesaņēma arī nekādu atvainošanos no oficiālo iestāžu puses. Un viņš pirmais par visu notikušo aizrakstīja Boilam, vienam no augstākajiem valsts ierēdņiem. Boils atbildēja, taču diezgan izvairīgi. Matvejevs rakstīja vēlreiz, būdams, protams, neapmierināts ar šādu atbildi. Izraisījās sarakste, kuru Defo visu citē.

Nevar teikt, ka viņš vienkārši pārrakstījis dokumentus, kaut arī liktos, ka viņš tiešām visu tikai noraksta. Rūpīgā pārrakstīšana šoreiz tieši pauž Defo subjektīvo attieksmi pret šo atgadījumu, kas tik ļoti līdzinās viņa paša likstām, pēkšņiem arestiem, tiesai u. tml. Mēs jau zinām, ka viņš ne tikai piedzīvojis to pašu. Viņa likstās bija vainojami arī tie paši cilvēki, kas drūzmējās ap krievu sūtni. Rūdītais intrigants Bensons safabricēja lietu pret Matvejevu, tāpat kā bija kratījis Defo manuskriptu, apvainojot viņu «valsts nodevībā».

Pat Pētera I iejaukšanās un visas šīs sarakstes turpinājums augstākā valdnieku līmenī (Pēterim I atbildēja karaliene Anna) vēl neizbeidza šo skandalozo atgadījumu. Provokatori vispār netika pienācīgi sodīti. Pēteris I izteica klaju izbrīnu, ka Anglijas karaliene ļaundarus pat nevar sodīt. Atbildes vēstulē Anna «caur puķēm», tomēr skaidri lika Pēterim saprast, ka viņš, būdams patvaldnieks, ir tiesīgs sodīt un apžēlot, bet Anglijā ir spēkā vecais likums par personas neaizskaramību («Habeas corpus act»), kamēr pārkāpums nav pierādīts.

Viss beidzās ar to, ka Matvejevs aizbrauca, bet Maskavā ar speciālu vizīti ieradās karalienes personiskais sūtnis, kas nolasīja svinīgu vēstuli, kurā bija izteikta dzija nožēla sakarā ar notikušo, draudzības apliecinājumi utt. u. tml., bet sods visai tai bandai bija tomēr ļoti niecīgs, nemaz nerunājot par to, ka pēc sešiem gadiem Bensons tajā pašā tiesā uzstājās kā apsūdzētājs pret Defo. Un lūk — savā «Objektīvajā dzīves stāstā» Defo, var teikt, ar baudu pārstāsta šo incidentu, kas, protams, neglaimo viņa tautas brāļiem, un citē Pētera pēdējos vārdus, kuru saturs apmēram ir šāds: ko tad vairāk, ja nu «valsts kārtība» Anglijā ir tik vārga, ka nav iespējams pienācīgi sodīt ļaundari, 'tad vismaz pieņemsim karalienes atvainošanos.

Šī Defo grāmata noslēdzas ar svarīgāko notikumu — ar Ziemeļu kara izbeigšanos. Atgādināsim, ka, grāmatai iznākot, jau ritēja tūkstoš septiņsimt divdesmit trešais gads un šās «vēstures» galvenajam varonim — Pēterim Alekse-jevičam — vēl bija priekšā divi gadi spraigas darbības.

Vēlāk, jau žurnālā, Defo apraksta Pētera personisko un valsts traģēdiju — viņa sadursmi ar Alekseju, careviča tiesāšanu un baumas par viņa nāvi. To visu Defo pavēstīs tieši mēnesi pēc notikušā — 1726. gada 26. jūlijā.

Ko var teikt par «Robinsona» autora tikšanos ar «Pētera Lielā mori»? Dati, mums zināmie notikumi nerunā pretī šādai varbūtībai: viņi uzturējās Parīzē vienā un tajā pašā laikā. Tāpēc iespējams, ka, izmainījies ar Voltēru un Mon-teskjē (tie bija aizbraukuši uz Angliju), Defo varēja kaut kādā veidā tikties ar A. P. Hannibalu.

-GADI...

Defo atlika sānis spalvu un izkustināja pirkstus. Ienāca prātā: siekstā pie kauna staba viņam tik stipri notirpa rokas, kā nemēdza notirpt, rakstot cauru nakti. Bet tagad —• mazliet paraksti, un roka jau notirpusi ļaunāk nekā siekstā. Gadi!

Toriji plēsās ar vigiem, un nemaz nevar saprast, kā tas viņiem sanāk, jo šodienas toriji rītdien kļūst par vigiem — un otrādi (Svifts to aprakstīs liliputu ķīviņos); protestanti joprojām cīnījās ar katoļiem, kas vēl arvien pūlējās atkarot sev agrāko ietekmi; arī pašu protestantu vidū nebeidzās ķildas. Kādreiz Defo pat vaļsirdīgi atzinās, ka esot zaudējis orientāciju, jo virsroku guvušie tik drīz nolaižoties lejā un atkal ceļoties augšā, ka viņam jau zudis priekšstats par to, kur ir augša un kur apakša ...

Cik daudz ūdens aiztecējis, cik daudz tintes izliets! Un ne tikai tintes vien. Pēc tam kad Defo pārcieta insultu un sāka klibot, savainojis kāju savos bezgalīgajos klejojumos, viņam, liekas, bija pamats uzskatīt sevi tikai par puscilvēku. Taču dzīve veidojās citādi, arī paša raksturs nepadevās. Katru reizi pēc likteņa sitiena viņš, tāpat kā Robinsons klajā krastā pēc kuģa bojāejas, atkal atguvās, ķērās pie darba, un viņu gaidīja nevis viens, bet vesela gūzma sarežģītu darbu — cits cita galā. Vārdu sakot, viss sākās no jauna tā, it kā aiz muguras nebūtu vairāki desmiti gadu, tūkstoši aprakstītu lappušu un visi šie kāpumi un kritumi.

Tā arī šobrīd Defo nopietni pievērsies traktātam «Par pakļautības likumiem».

Defo publicistiskie darbi par morāles jautājumiem, reliģiju, ģimenes un saimniecisko dzīvi mūsdienās gan netiek lasīti, tomēr piemin un citē vismaz trīs: viens no pirmajiem — «Eseja par projektiem» un divi no vēlāko gadu ražas — «īstens angļu tirgonis» un «īstens angļu džentlmenis». Viņš sarakstījis arī «Rokasgrāmatu ģimenēm» un «Angļu komercijas plānu», taču «Tirgonis» un «Džentlmenis», tāpat «Projekti» bez visa pārējā vēl ir arī autobiogrāfija, skaļas pārdomas, piemēri no paša dzīves.

Bet ciktāl tā ir patiesība? Kāds lasītājs, mūsu laikabiedrs, ar savu roku ierakstījis viņa grāmatas «īss apskats par iekšējo jeb mājas tirdzniecību» titullapā: «Visskaidrākais un precīzākais lietas būtības izklāsts, kādu jebkad esmu lasījis. Tam jābūt pie rokas uz letes ikvienam tirgotājam,» — un paraksts — «M. T.».

«Ja kaut kas attiecas uz visiem, tas nozīmē, ka neattiecas ne uz vienu,» — tā Defo mēdza pārveidot nodrāztus izteicienus. Tādos no ilgas lietošanas jau viss saturs izkūpējis. Defo sāka atjaunot būtību no pašiem pamatiem, piešķirot vietu katram, pirmām kārtām pārbaudot paša ieinteresētību ikvienā kopējā pasākumā. Viņš prata iekļauties itin visā. Uz tā balstās Defo pārliecības pilnā attieksme pret visu, ko viņš stāsta. Viņš nevarēja atcerēties pilsoņu karu, tomēr no tā, ko bija dzirdējis no citiem, rūpīgi atlasīja visu, kas kaut vai netieši ar savām sekām varēja attiekties uz pašu. Tāpēc ir izjūtama «laikabiedra liecība», ko uzreiz nespēja atšifrēt pat profesionāli vēsturnieki un politiķi. Vai viņš ir bijis uz Ziemeļpola? Nav ko jautāt, taču vēstulīti no «bojā gājušas ekspedīcijas» («Mēs gājām uz polu. ..») viņš ievietojis romānā «Singltona piedzīvojumi» īstajā vietā, turklāt ar tādu izpratni, ka liekas... Viņš tur ir bijis? Nē, vienkārši mēs ticam, ka arī Ziemeļpols viņu interesē. Viņam piemita apbrīnojama sava laikmeta izjūta, viņš prata atrast savu saikni ar notikumiem, kuri tolaik veidoja vēsturi, un prata iekļaut šajā saiknē arī lasītājus. Defo apzināti, ar lielu interesi vērīgi sekoja, kādi ir tie virzieni, kuros pasaule vēršas plašumā, un nevienā no šiem virzieniem viņš nebija maldījies.

Defo uz gadsimtiem apgādājis savus spalvas brāļus rakstniekus ar sižetiem. Nevis tāpēc, protams, viņi gāja Defo ceļu, ka paši vairs neko nevarēja izdomāt, bet tāpēc, ka situācijas bija būtiski svarīgas, taču savukārt prātnieks uz salas bija nolūkots no Šekspīra lugas. Bet Defo pašam jau bija Džonatans Vailds, reizē policijas aģents un noziedznieks, par kuru veselu romānu uzrakstīs Fīldings; Robs Rojs, it kā dzimtās Skotijas patriots, it kā lielceļa laupītājs — viņu sīkāk aprakstīs Valters Skots; «pulkvedis Džeks», Dikensa bērnu priekštecis; «mežonīgais puisēns», sava veida Mauglis.

Māja bija klusa. Solīda ķieģeļu trīsstāvu māja. Dažs labs, iespējams, šo māju uzskatītu par nemīlīgu, taču Defo patika tās solīdums, stiprums, ērtība. Pēc speciāla pasūtījuma bija darinātas mājai piemērotas smagas ozolkoka durvis ar masīviem rokturiem un slēdzenēm.

«Lai nodrošinātos pret zagļiem vai aplenkumu?» viesi mēdza pazoboties. Tomēr Defo zināja, ka no likuma nepa-glābs nekādas slēdzenes. Un, izdzirdot, pie vārtiem uzstājīgus un' neatlaidīgus klauvējienus, viņš saprata, ka tas ir likums un kārtība, tas ir orderis arestam, un nepretojās.

Parasti viņu saņēma ciet piektdienās, kad iestādes vairs nestrādāja un nekur nevarēja iemaksāt drošības naudu, lai varētu palikt mājās. Vajadzēja vien doties konsteblam līdzi un atstāt ģimenes pavardu līdz pirmdienai. Gan jau tad kāds atnāks pa pēdām vēstulei, ko viņš paguva nosūtīt saviem visspēcīgajiem patroniem. «Jūsu gaišība, Jūsu vispazemīgākajam kalpam ir tā nelaime tapt atrautam no ģimenes. Nepametiet cerībā u. tml., u. tml.»

Defo centās nodrošināt saviem sešiem bērniem stabilu nākotni, tomēr viss neiznāca tā, kā viņš būtu vēlējies. Pieņemsim, Marija jau bija izgājusi pie vīra. Hanna, Hen-rieta un Sofija pagaidām vēl dzīvoja mājās. Bet dēli? Puikas būdami, abi palīdzēja viņam kā zeļļi tipogrāfijas un tirdzniecības lietās. Vecāko, kas saucās tēva vārdā par Dānieļu, viņš bija paredzējis tirgoņa arodam, taču izrādījās, ka Defo, jaunākais, nespēj vadīt uzņēmumu.

Nekā iepriecinoša nevarēja gaidīt arī no otra — Ben-džamena. Atcerēdamies, kā gājis pašam, daudzpusīgi izglītotam cilvēkam bez universitātes diploma, Defo nodeva Bendžamenu Edinburgas universitātē. Tur uzņēma disen-teru bērnus. Turklāt biogrāfi ir tādās domās, ka Defo gatavojis sev pēcteci, kas varētu pārņemt viņa Skotijas lietas. Bendžamens tiešām iesaistījās politiskā žurnālistikā, bet labāk jau nebūtu ķēries klāt! Viņa studiju biedri un citi juridiskās korporācijas audzēkņi Londonā atceras viņu kā lielības gaili un pļāpu. Runātājs viņš bija liels, it sevišķi, ja pie rokas bija pudele. Arī viņa spalvas ražojumi bija tikpat izlaidīgi un pļāpīgi. Viņš pārdevās, vārda pilnā nozīmē pārdevās opozīcijai un sāka rakstīt kā pret valdību, tā arī pret paša tēvu. Par laimi, viņš ne vienmēr parakstījās ar vārdu «Defo», bet izmantoja pseidonīmu Bendžamens Nortons.

Pseidonīms un vispār Bendžamena Defo juceklīgais dzīves veids bija par iemeslu tam, ka viņu jauca ar citiem cilvēkiem. Bija pat nostiprinājusies leģenda, it kā Defo ir divu Bendžamenu tēvs, viens likumīgais, otrs dzimis ārlaulībā no austeru tirgotājas. Pašā pēdējā laikā ir pilnīgi noskaidrots, ka tādas tirgotājas nav bijis un abi Bendža-meni — paša likumīgais un palaidnīgais — ir viena un tā pati persona. Viņš agri apprecējās, bija septiņpadsmit bērnu tēvs, no kuriem dzīvi palika tikai trīs. Sis dēls kā akmens nospieda Defo sirdi. Cik liela plaisa abus šķīra, liecina fakts, ka Defo apmeklējis Ņūgeitā savu koredak-toru nedraugu misteru Mistu, un turpat pēc pārsteidzīgi rakstītiem pamfletiem bija nokļuvis arī Bendžamens, taču pie dēla Defo nav iegājis.

Gluži negaidot sākās uztraukumi sakarā ar daiļo Sofiju. Nē, viņa bija tēvam uzticīga un daiļa. Un viņas roku lūdza pieklājīgs cilvēks, Henrijs Beikers, zinātņu vīrs, daļēji ārsts, kas pēc paša ierosmes noņēmās ar kurlmēmajiem, mācīdams viņus runāt. Tā ka abiem ar Defo viņiem radās kopējas intereses. Henrijs Beikers bija tas, kurš atstājis liecību par Defo kā par lielisku sarunu biedru un stāstītāju, taču diemžēl hronista lomu nav uzņēmies un viņu abu sarunas nav pierakstījis. Kādu laiku Beikers bija sadomājis izdot pats savu avīzi, un Defo viņam palīdzēja ar padomu un darbiem, uzrakstot pirmo ievadrakstu. Vēlāk, jau pēc Defo nāves, Beikers kļuva par Karaliskās biedrības locekli. Vārdu sakot, piemērots cilvēks. Tikai.. . tikai... viņš ierunājās par pūru!

«Pašreizējā brīdī man nav brīvu līdzekļu,» — tā Defo atbildējis nākamajam znotam. Beikers atgādinājis, ka pūrs ticis solīts. Viņš pat ir minējis summu, kuras lielumu mēs nevaram vairs uzzināt, jo viņu sarakstē, kas daļēji saglabājusies, visi skaitļi rūpīgi izkasīti. Defo no saviem solījumiem neatteicās, taču tos izpildīt bija gatavs pēc savas nāves: viņš testamentā atstāšot meitai pūra daļu. Tikai ne tūlīt. Vai, vēl labāk, jānorāda, ka Sofijas priekšlaicīgas nāves gadījumā viņas pūra daļa tiek atdota vecāku ģimenei. «Ko tad jūs,» apmēram tā atbildējis Beikers, «vai domājat, ka es rīkotos pareizi, nosacīdams, ka manas negaidītas nāves gadījumā mana nauda jāatdod mātei?»

Tādā garā sarakste turpinājās divus gadus. Mūsu priekšā ir ne tikai sarakste, bet arī portreti. Cilvēku ar kumpo degunu un masīvajiem žokļiem mēs jau pazīstam, tur ir arī Beikers — ar cieši sakniebtām lūpām un pedantisku nepiekāpību skatienā. Viens, negribēdams likt naudu galdā, blēdījies, izgudrodams kaut kādus fantastiskus iemeslus, otrs, vēlēdamies saņemt pēc iespējas vairāk, neatlaidīgi novirzīja strīdu uz stingras sīkumainības līnijas. Tā viņi būtu noņēmušies vēl ilgi, viens otru pārliecinādami, ja neiejauktos Sofija. Un iejaucās tīri sievišķīgā veidā. Viņai uznāca sirds un nervu lēkme — saraksti vajadzēja pārtraukt un nosvinēt kāzas. Beikers saņēma (tas ir zināms) bankas čeku par piecsimt mārciņām un ķīlu zīmi uz māju.

Laulība bija laimīga. Tā taču bija mīlestība, turklāt kāda mīlestība! Bez nākamā znota un nākamā sievastēva sarakstes mums ir arī līgavaiņa un līgavas korespondence: kvēls romāns vēstulēs, kurš Savā laikā nav ticis izdots tā paša iemesla dēļ, kāpēc dienas gaismā nav nonākušas neskaitāmās ceļojumu piezīmes. īstām ceļojuma dienasgrāmatām ceļu slēdza «Robinsons»: izdoma bija patiesāka par īstenību. Tāpēc arī reālie epistolārie stāsti atstāti Ričard-sona — «romāna vēstulēs» nodibinātāja pieminekļa pakājē.

Beikeru ģimenē glabājās nostāsti par Defo un dažas viņa relikvijas^20, starp tām «īstenā džentlmeņa» pilns manuskripts: simt četrdesmit divas nelielas, cieši pierakstītas lappuses, redzams, ka rakstīts steigā, burti saplūduši cits ar citu, daudz iespraudumu, vārdi bieži saīsināti, daudzās vietās trūkst pieturzīmju, lielie burti nez kāpēc pēkšņi uzrodas teikuma vidū, turpretī teikuma sākumā to trūkst, rokraksts ir stāvs un sīks, cieši saspiests.

Šis rokraksts atradās Beikeru īpašumā līdz pagājušā gadsimta beigām, kad tika publicēts. Turpretī Defo dzīves laikā dienas gaismu ieraudzīja tikai dažas «īstenā džentlmeņa» lappuses. Defo arvien taisījās pabeigt šo grāmatu un negribēja to publicēt bez beigām, kas tomēr palika neuzrakstītas.

Defo māja atradās Ņūingtonā, Baznīcas ielā (Chuich-Street). Līdz mūsdienām vesela saglabājusies tikai viena siena, pie kuras 1932. gadā piestiprināja piemiņas plāksni. Ir zināms arī šās mājas zīmējums, ko esot veidojis kāds laikabiedrs, — bet kad tas darīts?

Daudzos izdevumos, kur ievietots šis zīmējums, norādīts: «Defo māja Ņūingtonā, 1724. gads.» Vilinoši iedomā-ties^ ka mākslinieks strādājis ar savu zīmuli un Defo tajā pašā laikā aiz loga rakstījis ar spalvu ...

Tomēr rokasgrāmatā, ko sagatavojis memoriālais muzejs, atrodam citu datumu: 1741. gads. Pēc Defo un viņa sievas nāves Beikeri šo namu pārdeva, taču vēlāk, kādu sentimentālu un veikalniecisku iemeslu mudināti, atkal nopirka, un tas noticis četrdesmit pirmajā gadā. Tad tieši radies šis zīmējums, turpretī divdesmit ceturtajā gadā Defo tikko bija kļuvis par mājas īpašnieku, līdz tam viņš to bija tikai nomājis.

Kļuvis par tās saimnieku, «Robinsona» autors māju ievērojami pārbūvēja un paplašināja. Protams, nevis «mājiņu», kā dažkārt saka. Tāda māja tūlīt parāda, cik turīgs bijis tās saimnieks. Defo māja ir lielāka nekā Šekspīram. Bet Šekspīrs, atgriezies no galvaspilsētas dzimtajā pusē, kā zināms, nopirka «labāko māju pilsētā». Starpība, protams, pilsētās. Salīdzinājumā ar savrupnamiem un pilīm, kādas tolaik būvēja Londonā, £>efo māja izskatījās niecīga. Privāts cilvēks, rakstnieks, kura rīcībā nebija plašu mantotu līdzekļu un kurš nebija augstā valsts dienestā, ne arī kāda prāva uzņēmuma īpašnieks, liekas, nevarēja arī būt bagātāks. Vienīgi visa šī labklājība bija pastāvīgi apdraudēta, īstenībā taču Defo bija un palika parādnieks. Tāpēc arī bija jāpiedzīvo pastāvīgi sarežģījumi un jāizmēģina visādas kombinācijas finanšu lietās.

Mājas priekšā bija dārzs. Defo, kuru mocīja podagra un nierakmeņi, parasti mēdza tur izlocīt vecos kaulus. Pie viņa nāca jaunatne patērzēt par bijušajām dienām viņa grūtajā mūžā.

Bet aiz mājas pletās lauki — daļēji kopti, daļēji aizlaisti atmatā. Šeit pilnīgi savā vaļā ganījās lopi. Defo tur palaida savu ērzeli.

Strādādams viņš pa brīžam pacēla galvu un paraudzījās, kā ganās kumeļš, kā saulē spīguļo tā gludā spalva.

Arī pašlaik viņš, neatraudams roku no papīra, pacēlis acis ... Kas tad tas! Ērzelis nozviedzas ar pilnu krūti. Nevis bubina «guingngm», kā atveidots šā Svifta ienīstajā grāmatelē (tas ir rāms zviedziens, apmierināts,, kaut kas līdzīgs grudzināšanai, kad pieradināts zirgs paņem cukuru no plaukstas vai prasa auzas). Šoreiz ērzelis taurēja pilnā balsī. Kas tas par joku? Citus zirgus tur nebija atļauts ganīt.

Taču pretēji visiem noteikumiem kāds zirgu puisis pret! Defo kumeļam veda kādu bēru zirģeli. Ak, laupītājs tāds! Neļauj mierīgi strādāt...

Vajadzēja spalvu nolikt. Ķerties pie nūjas morālam un fiziskam atbalstam un doties pretī traucētājam.

— E-ei! — Defo uzsauca, steigdamies, cik spēka. — Es tev gan! Kur lien?

Taču zirgu puisis, nevērodams uzsaucienu, turpināja savu bandīta ceļu. Un ērzelis, protams, pats cirtās viņam pretī, pareizāk, pretī četrkājainajai pelēkbrūnajai vilinātājai.

«Cik nejēdzīga spalvas krāsa!» Defo nodomāja. Viņam patika sarkanbrūnie vai — sliktākajā gadījumā — gaiši bērie zirgi. Taču ne jau spalvas krāsa ir galvenais, galvenais ir princips. Patiess zirgu cienītājs un pazinējs izturēsies objektīvi, ja redzēs īstu klases paraugu. Bet te taču ir laupīšana skaidrā dienas laikā! Ja nu šī pieklīdusī ķēvele niķodamās iesper viņa zirgam pa kāju! Vai vēl ļaunāk, varbūt viņa ...

— Apstājies! — Defo sauca.

Zirgs viņam bija tikpat dārgs kā Robinsonam papagailis — klejojumu un vientulības draugs. Ar šo zirgu viņš bija izjājis pa visu Skotiju. Cik daudz reižu uzticamais zirgs viņu paglāba no vajātājiem. Vai tas kāds joks? Zirgu iegādāt — tas vis nav kādu mājeli uzbūvēt. Pats Šekspīrs bijis kājnieks. Staigājis kājām un rakstījis: «Par kārtīgu zirgu nevar dot mazāk kā par karalisti.» Toreiz, tāpat kā tagad, zirgiem cena bija liela. Šekspīrs, pavei, cik augstu cēlies, karalisko trupu vadīja, tomēr zirga viņam nebija. Turpretī viņam, Danielam Defo, kā džentlmenim ir gan māja, gan zirgs, bet te vēl nez kādi lien ar savām...

— Kas tavs saimnieks? — Defo, smagi elsodams, pieskrējis noprasīja zirgu puisim.

Zirgu puisis nevēlējās atbildēt, domādams, ka viss jau ir galā, jo satrakoto ērzeli no ķēvītes nevarēja vairs atšķirt. Viņš vienaldzīgi skatījās uz Defo, it kā nesapratis, par ko tas uztraucas. Skatījās ar to zema līmeņa stulbumu, ko «tīrasinīgais anglis» visu mūžu bija apkarojis. Tādam stulbumam viņš uzbruka, lai kādā veidā tas parādītos. Vai tas būtu aizjūras tirdznieciskos darījumos mantu sarausis tirgonis ar aizplūdušām acīm vai prātu izkūkojis, tomēr vēl savā amatā noturējies augstmanis. Bet šis te ir tikai nieka zirgu puisis. Sliņķis un ierāvējs, un kunga izlutināts nelietis, vērīga acs to tūlīt pamana. Kā viņš to zirgu ved?! Viņš taču tam var mēli noraut.1 Tādam kleperim uzlicis ķēdi... Zaķpastala ... Kārtīgs zirgu puisis, kuru varētu pat pret zirgu iemainīt, tas gan ķēdi tā neizvilktu.

— Kas tavs saimnieks? Kas? — Dēto uzstāja, nūju vicinādams, taču nevis pret zirgu puisi (nav daļas gar viņu!), bet pret savu zirgu.

Ērzelis zviedza pilnā balsī, it kā saimniekam teikdams: «Ko tu mani traucē? Paej labāk nost!»

Defo neatkāpās. «Robinsona piedzīvojumu» autoram pret visu bija sava attieksme. Viņš centās viegli iesist zirgam pa ādiņu pie cirkšņiem, tad (viņš zināja) uzbudinājums tam noplaks. Un tiešām zirgs tagad tikai nogrudzināja un nomierinājās.

Tagad bija reize izrēķināties ar zirgu puisi.

— Kas tavs saimnieks? — Defo jautāja tik svinīgi, it kā sludinātu pastaro tiesu.

— Mēs iro kapteiņa Vittes, — zirgu puisis beidzot bilda.

— Lasies, no kurienes esi nācis, ar savu ... Gan es vēl parunāšu ar tavu saimnieku.

Un tiešām — vietējā draudzē drīzumā tika izskatīta De Fo prasība atlīdzināt zaudējumus, kas radušies, nelikumīgi mēģinot aplecināt tumšbrūno kapteiņa Vittes ķēvi ar bēro^21 [22] ērzeli, kas pieder minētajam De Fo. Tā kā noziegums neizdevās, Defo bija ar mieru saņemt pusi soda naudas.

Tika ierosināta lieta. Sāka darboties birokrātijas atsperes. Tika celti gaismā papīri.

— Atļaujiet, — maģistrātā Defo dabūja dzirdēt, — kā jūs uzdrošināties prasīt maksu, ja pats esat draudzei parādā?

Ak, viņš bija gluži aizmirsis (tā sakot, «aizmirsis»), ka nebija izdarījis kārtējo iemaksu par atkāpšanās naudu: no darba un kara klausības varēja atpirkties.

— Samaksāšu, tūlīt samaksāšu! — Defo murmināja.

— Labi jau, labi, šoreiz jūs pats kā cietēja puse maksājiet tad arī pusi.

Konflikts ar to beidzās, atstājot Defo vārdu vienā no divdesmito gadu beigu oficiālajiem dokumentiem. Šī ķilda ļauj mums uzzināt, kad viņš dzīvojis Ņūingtonā.

Šeit viņš ķildojās un izlīga ar kaimiņiem, šeit rakstīja «Robinsonu».

Pakašķējās — un atgriezās pie rakstāmgalda.

Izlocīja pirkstus. Paņēma spalvu rokā.

Spalva sāka tecēt.

Meklēdams kādu izziņas dokumentu, Defo pārcilāja savus papīrus un pēkšņi uzdūrās kādai nodzeltējušai lapiņai. Vienai no tām, kas kādreiz gandrīz bija maksājusi viņam dzīvību.

«Ir gan pretīgs mūlis tam subjektam... Vienās kārpās un grumbās...»

«Nu, nekas, tagad gluži līdzīgs,» Defo nosprieda. «Ir acis izboztas un bārzdele šķidra, un kakls sažuvis. Bet žoklis, kāds bijis — kā aunam, tāds palicis. M-m-jā, ne visai pievilcīgs skats...»

Cita pēc citas uzpeldēja atmiņas par to laiku: pūļa klaigas, kauna stabs, kuram viņš atcerējās visus grubulīšus. Tomēr darbs gaidīja, tas jāpabeidz.

RĒGA PARĀDĪŠANAS

Citu pēc citas 1726. un 1727. gadā viņš sarakstīja trīs grāmatas: «Sātana politiskā vēsture», «Maģijas sistēma» un «Eseja par rēgu vēsturi un esamību». «Mūs vairs nevar interesēt tamlīdzīgas lietas, taču tolaik tās saistīja vispārēju interesi,» 1931. gadā rakstīja Defo biogrāfs Tomass Raits. Šodien pareizāk būs teikt, ka šādas lietas, gluži otrādi, mūs interesē gan, taču pavisam no citāda viedokļa salīdzinājumā ar Defo laika māņticību. Mūsdienu psihiatri taču nenoliedz, ka slima cilvēkā sajukušajā apziņā sāk parādīties «rēgi».

Defo dzīvoja ne tikai tumšo māņu laikā, kad vēl ticēja sātana spēkam un dedzināja raganas. Viņš dzīvoja laikā, kad notika milzu apvērsums zinātnē, Ņūtona laikā, kura priekšvēstnesis būtībā bija spēcīga ateistiska brīvdomība, kas pilnīgi noliedza dieva esību vai tikai ierādīja viņam vietu kā «pirmcēlonim», ar kuru var arī nerēķināties, pētot dabas likumus. Salīdzinājumā ar galējiem materiālistiem, kādi jau bija toreiz, Ņūtons pats nebija pilnīgs ateists, tāpat kā tādi nebija ne Hobss, ne Loks, ne viņu tiešie skolnieki, taču Defo visus «hobistus» uzskatīja par «sātana kalpiem».

Neticību Defo pirmām kārtām uzskatīja par sociālu iezīmi. Tā taču bija brīvdomība «no augšienes», tā izplatījās privileģēto vidē, kurai Defo neuzticējās, no kuras bijās. Vispār ņemot, šo situāciju ir aplūkojis Engelss: materiālisma jaunā forma palika aristokrātu mācība, tāpēc to neieredzēja vidusšķira, tā šo mācību uzlūkoja par ķecerību, vērstu pret tās interesēm.1 Kaut vai, piemēram, Bo-lingbroks — valstsvīrs un filozofs, Hobsa piekritējs, jaunās aristokrātijas līderis un reizē arī viens no tiem, kuru idejas netieši ietekmēja spēcīgo demokrātisko kustību Francijā XVIII gadsimta beigu posmā. Defo, kā zinām, bija no viņa atkarīgs, vēroja viņu tieši, un, ja pajautātu Defo domas par Bolingbroku, viņš droši vien atbildētu kaut ko mums jau zināmu: «Pats sev tikai vēlas brīvu vaļu...» «Baltā zižļa slepenajā vēsturē», izklāstīdams ministru intrigu vēsturi, viņš patiesībā tāpat arī uzrakstīja.

F. Engelss saka: «Jaunā mācība ne tikai viesa šausmas dievbijīgajā vidusšķirā, — tā galu galā pasludināja sevi par vienīgo filozofiju, kas piemērota zinātniekiem un pasaulīgi izglītotajiem cilvēkiem, pretstatā reliģijai, kas laba diezgan tumšajām masām, ieskaitot arī buržuāziju.»[23] [24]

Kādām acīm varēja uzlūkot brīvdomību «izredzētajiem» tas, kuru Bolingbruka draugs, doktors Svifts, nicīgi nosauca par «nemākuli»? Defo no savas puses nosauca Sviftu par «ciniķi». Defo izpratnē garīgās kārtas slāņu brīvdomība pirmām kārtām bija pašlabuma un patvaļas izpaudums, rūpes vienīgi par savām interesēm, ko nedrīkstēja ierobežot nekādi, tā sakot, «aizspriedumi». «Lai taču tie kūņojas gara tumsībā, bet mēs ne ar ko nesaistīsim sev rokas, arī ne ar dieva tā kunga prātu,» — šāda tendence augstākajos slāņos tieši lika Defo saukt: «Uzmanieties!»

Kāds no ministriem, runājot par Sviftu, izteicies, ka «Dublinas dekānu» var piespiest klusēt vienīgi ar veselas armijas spēku: viņu aizstāvēs visa Īrija. Svifts runāja, aizstāvēdams tautu, taču ir kāda atšķirība starp viņu un Defo. «Nabaga lūguma» autors runāja tieši tautas vārdā.

Turpretī izteiciens par Sviftu, veselu armiju un Īriju — kaut arī tas skan visai daiļrunīgi, tomēr tie ir tikai vārdi, frāze, leģenda. Neviens no intelektuālajiem Defo laikabiedriem nav dzīvojis kopā ar tautu tā kā viņš, neviens nav darbos piedalījies kādā lielā notikumā, vienīgi kaujās presē. Viss tika vērots iztālēm un bieži vien «no augšas». Turpretī Defo cīnījies ar ieroci rokā. «Melno nāvi» — mēri viņš nav vērojis no malas, «lielajā ugunsgrēkā» pats ir dedzis, pats stāvējis pie kauna staba, un vairākkārt viņu tiesājuši ļaudis, kuru pašu noziegumi sasniedza astronomiskus skaitļus.

Defo ir cilvēks no ielas un pūļa vārda tiešajā nozīmē. Viņa grāmatas par sātanu un rēgiem — tā ir cīņa pret tumsonību, ko augstie prāti uzskatīja «pūlim» par normālu.

Kā vienmēr, Defo atrod vienkāršus, saprotamus un pārliecinošus vārdus, runājot par tādām lietām, kas daudziem rādās un rēgojas, bet Defo, it kā dalīdamies kopā ar «tumšo cilvēku» viņa bailēs un aizspriedumos, pamazām sagrauj tos, tāpat kā no iekšienes padarīja nekaitīgu opozicionāro žurnālu un avīžu darbību. Viņš mēdza klasificēt noziegumus un noziedzniekus — klasificēja arī rēgus un parādības. Viņš pat uzsāka strīdu ar svētajiem rakstiem par nemateriālu būtņu eksistenci...

Protams, Defo bija sava laikmeta cilvēks, pilnīgi parasts un dažkārt pat atpajicis cilvēks, kas ticēja providences visvarenajai gribai un sātana ļaunajam spēkam bez visām pēdiņām, taču šo ticību viņš centās pārbaudīt tik faktogrā-fiski, ka no šādas pārbaudes līdz visādas mistikas iznīcināšanai palika tikai viens solis. Raksturīgi, ka vienā laikā ar maģiskajiem atstāstiem viņš sarakstījis «Norādījumu vīna tirgotājiem», «Sešu zagļu īsu dzīves aprakstu» un «Apceri par literatūru».

Defo ne tikai praktiski analizē nešķīsto spēku, bet, tāpat kā gandrīz burtiski bija iztaustījis un pārbaudījis rēga apģērbu «Esejā par misis Viļu», viņš tuvojas svētajiem un patriarhiem.

Nevērodams gadsimtu gaitā nodibinājušos distanci, viņš taisās tos aplūkot tuvumā kā savējos. Svētie viņam ir nevis pravieši, bet gan cilvēki vārda tiešā nozīmē. Defo lappusēs viņi dzīvo pasaulīgu dzīvi ar visām dienišķajām ļaužu rūpēm. «Norādījumā vīna tirgotājiem», kas rakstīts ar to pašu spalvu, ar ko «Sātana vēsture», atrodam šādu portretu: «Noass, centīgs un čakls vīrs, izkāpis ar visu savu saimi Armēnijas leknajās ielejās vai, ja vēlaties, pie Kaukāza kalniem, vai Ararata pakājē, tūlīt ķērās pie darba, sāka apstrādāt zemi, audzēt lopus, sēt labību, turklāt stādīja augļu kokus. Bez visa cita viņš iestādīja arī vīna kokus, no kuru ogu ķekariem, bez šaubām, sāka darināt vīnu, un jāpiebilst — vēl šodien tajos novados darina sevišķi augstvērtīgu vīnu — saldu, stipru, ar tīkamu garšu. Nevaru ielaisties plašās diskusijās ar tiem kritiķiem, kuri visu turpmāk notikušo secina no tā, it kā Noass nebūtu zinājis vīna īpašības ...»

Nē, Defo no savas puses ir tajā pārliecībā, ka mūsu sentēvs lieliski pazinis vīnus, taču tur iejaucies sātans un.. Mēs vairs tālāk neaplūkosim bībeles stāstu sarežģītos polemiskos jautājumus.

Šīs Defo grāmatas interesantas arī autobiogrāfiskajā ziņā. Visu mūžu viņš vadījies no tādas ikdienišķas, praktiskas dēmonoloģijas, viņš krājis sakritīgus gadījumus, dienas, datumus un situācijas, kas pēc viņa ieskata šķitušas visai zīmīgas. Robinsons, piemēram, brīnās, ka nācis pasaulē un ticis vētras laikā izmests krastā vienā un tajā pašā dienā, 30. septembrī, — pastāv aizdomas, ka šī diena varētu būt paša Defo dzimšanas diena, un līdzīgas fatā-listiskas pazīmes paša dzīvē un vispārējā vēsturē viņš savācis lielu daudzumu. Defo interese par dēmonoloģiju it kā izaicinājusi likteni, un viņam pašam bija jāpieredz providences spēku nopietna iejaukšanās.

Paša Defo priekšā pēkšņi parādījās kāds «rēgs». «Nodevīgais un nicināmais ienaidnieks,» — Defo tā apzīmējis savu pretinieku. Pazīstot viņa bezbailīgo raksturu, biogrāfi ilgu laiku nevarēja izdibināt, kādā pusē un kādās aprindās meklēt šo ienaidnieku. Viņa ilgajā dzīvē bijuši dažādi pretinieki. No daudziem viņš bijājies, daudziem centies pielabināties. Bija spiests baidīties, bija spiests pielabināties. Taču cik bieži viņš drosmīgi devās cīņā, rīkodamies ar smagu bozi, rapieri un, protams, ar spalvu. Drosmi, tāpat kā apdāvinātību, — šīs īpašības viņam pat ienaidnieki nenoliedza. No kā tad viņš izbijās?

Ievērojot viņa pēdējā laika aizraušanos, šis «ienaidnieks» tika uzskatīts vienīgi par fantāzijas rosinātu, vecuma un slimību sakairināta prāta augli. Turklāt Defo savu kaislību uz noslēpumainību vēl uzsvēra, jau mūža norietā kļūdams par vietējās masonu ložas locekli turpat Ņūing-tonā. «Viņi mēdza sanākt «Trīs kroņu» tavernā,» liecina kāds vecs Ņūingtonas iedzīvotājs.[25]

Izteikta varbūtība, ka Defo ar stāstiem par briesmīgo «ienaidnieku» ne tik daudz mānījis sevi, kā centies apmānīt citus, tāpat kā agrāk aizbrauca no mājām, it kā bēgdams no parādniekiem, bet īstenībā — valdības uzdevumā.

Beidzot ir noskaidrots, ka tas bijis «rēgs» no pagātnes, tiešām apģērbies, iespējams pat, ka zīda drānās. Tā bijusi viņa sena, jau miruša kreditora atraitne, ar kuras vīru viņš gan norēķinājies, taču aiz nolaidības nav ievērojis visas formalitātes. Tiklīdz šī atraitne pieteikusi savas pretenzijas, viņš mēģinājis iesniegt pretprasību, taču šoreiz likums nav bijis viņa pusē.

Tāpēc Defo, būdams jau astotajā gadu desmitā, nolēma atstāt savu mītni. Viņš gribēja izvairīties no īpašuma konfiskācijas, lai viss paliktu bērniem.

Sājā situācijā biogrāfiem daudz kas palicis neskaidrs. Prāvošanās ar atraitni kreditori vilkušies trīs gadus — no 1728. līdz 1731. gadam, un kāpēc viņš pēkšņi nobijies no šīs Mērijas Brukas, kura pat savu vārdu parakstīt neprata?

Kādā no savām pēdējām vēstulēm Defo saka: nevis nodevīgs ienaidnieks, bet paša nepateicīgais dēls licis viņam pamest dzimtās mājas. Iznāk, ka visu norakstījis bērniem un tie viņam parādījuši durvis! Tāds kā karalis Tīrs. Lūk, ko raksta Defo: «Es padarīju sevi atkarīgu no viņa, uzticējos viņam, nodevu viņa rokās pārējos, vēl nenodrošinātos bērnus, bet viņam nebija līdzjūtības, viņš pameta viņus un savu nelaimīgo, mirstošo māti, spieda viņus ubagot, lūgt žēlastības dāvanas pie savām durvīm, kamēr pats dzīvoja pārticībā.» Tas ir Daniels, jaunākais. Bet kam adresēta vēstule? Apdomīgajam un sentimentālajam pedantam Henrijam Beikeram, tam, kurš Sofijai bija piedāvājis: «Iedzersim indi un mirsim viens otra apkampienos,» —■ bet pats lika saprast, ka neatkāpsies un kāzas nenotiks, līdz Defo nebūs samaksājis visu līdz pēdējai kapeikai.

Kā tagad noskaidrojies, Beikers mēģinājis saņemt daudz lielāku pūru, nekā viņam pienācās un bija solīts. Varbūt tāpēc, ka Daniels, jaunākais, nebija nekāds briesmonis, bet pēdējais glābiņš, kas varētu ģimenes īpašumu saglabāt vienās rokās. Cits jautājums, ka šis glābiņš bija nedrošs. Lai nu tur būtu kā būdams, tomēr Defo pēdējā vēstulē bez paša smagā stāvokļa vēl nojaušams manevrs izbēgt no Beikera tīkojumiem, jo tas lavījās klāt Defo Ņūingtonas mājai, gribēdams to vai nu pārdot, vai vēlreiz ieķīlāt.

Kreditores nepiekāpība arī, protams, viņu nomocīja. Dīvaini tikai tas, ka Defo pēc diviem mēģinājumiem atkāpās. Mēs taču zinām, ka Defo nekad nepadevās, ja vien nejuta, ka pretošanās ir veltīga. Kā gan tumsonīgā sieva varēja no papīriem izdibināt gandrīz četrdesmit gadus vecas ziņas par Defo parādiem? Tāpat kā daudzos citos gadījumos, kas attiecās uz Defo, arī šoreiz aiz tiešā pretinieka muguras pētnieki nojauš daudz spēcīgākus ienaidniekus.

Viņš taču vēl nebija pametis literāro un sabiedrisko cīņas lauku. Viņš rediģē avīzi «Lielbritānijas Politiskais Stāvoklis». Raksta gan pret masoniem, gan viņus aizstāv. Nepagurdams pievēršas noziedzībām, uzlūkodams tās par vienu no lielākajiem ļaunumiem. Tomēr — kāpēc un kādā veidā toreiz bija sadomāts novākt Defo, tas biogrāfiem joprojām nav skaidrs.

Un tā viņš jau kuro reizi mūžā ir spiests bēguļot.

«Manas bēdas pavairo tas, ka nevaru ar Jums tikties,» viņš raksta 1730. gada augustā mājiniekiem, uzrunādams znotu, «es atrodos tālu no Londonas Kentā: Londonā man nav apmešanās vietas, bet līdzšinējā mājoklī cietumu tuvumā es neesmu bijis, kopš rakstīju Jums, ka no turienes aizvācos...» Defo kādu laiku slēpies cietuma tuvumā. Pamatodamies uz dažu labu reizi izmēģināto paradoksālo loģiku, viņš, kas brīdinājis no frančiem un slēpies pie francūža, redzams, arī tagad domāja, ka lai nu kur, bet pie cietuma viņu nesāks meklēt. «Pašreiz esmu savārdzis,» viņš turpina, «mani nomoka drudzis. Taču citas raizes ir vēl ļaunākas. Es sen neesmu redzējis ne dēlu, ne meitu, ne sievu, ne mazos un pat nezinu, vai izdosies viņus redzēt. Pa jūru viņi neuzdrošināsies braukt pie manis, bet pa zemes ceļu nav ekipāžas. Tāpēc arī es nezinu, ko tālāk darīt.»

Šī vēstule ir atbilde Beikeram, tas, kā redzams, aicinājis Defo atbraukt pie viņa uz Infildu, kur abi ar Sofiju dzīvoja, taču Defo šo aicinājumu nepieņēma. Viņš atrunājās ar briesmām, ar neiespējamību atrasties ļaužu vidū. «Turpretī atnākt tāpat vien uz pusstundu un aiziet,» viņš saka, «tas būtu vēl ļaunāk. Šķiršanās sāpes aizēnotu satikšanās prieku.» Tomēr, kā redzams, viņš baiļojās arī, ka satikšanās pirmām kārtām izvērtīsies sarunā par naudu un mantu.

«Nē,» viņš saka, «es jūtu, ka ceļojums iet uz beigām...» «Robinsona Kruzo» autora pēdējās vēstules pēdējās rindās lasām šādus vārdus: «Novēlu Jums bīstamajā braucienā pa dzīves maršrutu spirgtu vēju un novēlu nokļūt mūža gala ostā bez vētrām.»

Pašās beigās viņš rakstīja: «Bez visa pārējā man ir skumji vēl tāpēc, ka vairs neredzēšu mūsu kopējās mīlestības ķīlu, manu mazo mazdēliņu. Nododiet viņam manu svētību, lai viņš kļūst Jums abiem par prieku jaunības gados, atspaidu brieduma gados, lai nepievieno kādu lieku nopūtu Jūsu bēdām. Kaut gan, ak vai, to grūti cerēt! Noskūpstiet manā vietā vēlreiz manu dārgo Sofiju, kuru es vairs neredzēšu, un sakiet viņai, ka to liek nodot viņas tēvs, kas viņu mīlējis vairāk par pasaulīgajiem labumiem līdz pēdējam elpas vilcienam.

Jūsu nelaimīgais D. F.

Divas jūdzes no Griničas, Kentā, otrdien, 1730. gada 12. augustā.»

Beigās vēl ir piezīme, īstenībā tā ir atbilde Beikeram, kuru Beikers tik neatlaidīgi centies saņemt: «Pirms dažiem mēnešiem es sūtīju Jums vēstuli, atbildot uz Jūsu prasījumu par mājas pārdošanu. Tomēr Jūs neesat man ziņojis, vai esat to saņēmis. Apdrošināšanas polises man nav, taču domāju, tai jābūt pie sievas vai Hannas. Ar to pašu — D. F.»

Starp pēdējo vēstuli un nāvi pastāv leģendas. Viena no tām apgalvo, ka Defo beidzot pārcēlies uz Londonu. Sa-Vārgums spiedis viņu meklēt patvērumu Sitijas sirdī.

«Savas kājas nejūtot...» Izdēdējis neliela auguma ve-s čukiņš, ģērbies apdriskātā, bet greznā kamzolī, atvēra tavernas durvis un palūkojās iekšā. Neviena. To viņam ar! vajadzēja. Aiz letes garlaikojas saimnieks. Kroga puisis slauka alus krūzes. Un divi vīri jūrnieku drēbēs sēž viens otram pretī telpas kaktā. Tie neskatās šurpu. Tas labi. Vecītis kāpj pāri slieksnim.

Saspringums, kādā viņš visu laiku atradās un kas pālī-, dzēja iet, pēkšņi atslāba. Viņš juta, ka galva reibst. Izdzirdēja soļus. Ausīs šalca. Sēzdamies krēslā pie viena no galdiņiem, kā caur miglu saklausīja saimnieka balsi:

— Ar ko varu pakalpot, ser?

Viņš pameta ar roku, sak, lai liek mieru, vēlāk, viņš brīdi pasēdēs tāpat.

Cik laika pagājis? Kas lai zina! Kā ēnas uz durvju pusi pagāja garām tie divi jūrnieki, kas bija sēdējuši kaktā.

Kā pa sapņiem viņš izdzirdēja, ka saimnieks saka savam kalpotājam:

— Vai saprati, kas tie bija?

— Kas tad? — puisis pārjautāja.

— Kā nu ne! Es tūlīt pazinu. Tas, augumā mazākais, Robinsons. Un tas garais — Gulivers.

— Ei nu! — puisis brīnījās.

— Es tūlīt pazinu, — saimnieks apmierināts noteica.

Jūrnieki vēl stāvēja uz ielas pie tavernas, kad vecītis

piecēlās un arī izgāja ārā. Viņi sarunājās soļus piecpadsmit no durvīm. Tad pagriezās un aizgāja pa šauro ieliņu.

Viens mazāks, otrs lielāks... Kaut arī nebija vienāda auguma, iedami abi nedaudz saskārās ar pleciem.

Iela veda (pa nokalni) lejup, tad pakalniņš, un pēkšņi abas figūras nostājās pret debess fonu. It kā būtu sasniegušas zemes malu. Un devās tālāk vieglā, stingrā jūrnieku solī...

Defo atgriezās tur, kur bija dzimis, Sitijā, un noīrēja istabu Virvju alejā (Rope-maker's), blakus Priekšējai ielai, apmēram divsimt metru attālumā no tās vietas, kur bija nācis pasaulē. Tajā pašā Džailsa draudzē.

No laikabiedru liecībām zināms, ka Defo pēdējā namsaimniece bijusi kāda misis Bruksa. Defo, zīmīgu sakritību cienītājs, iespējams, būs pievērsis uzmanību līdzīgajiem uzvārdiem, kam viņa dzīves norietā bijusi liktenīga loma. Vismaz biogrāfi to ir pamanījuši, un kādu laiku pat tika uzskatīts, ka Bruka un Bruksa ir viena persona, ka tā ir saimniece, kas centusies dabūt no viņa maksu par dzīvokli. Nē, tās tomēr bija dažādas personas, taču ar Defo jau tiešām viss var būt iespējams.

Virvju iela bija diezgan bagāta. Tas noskaidrots pēdējā laikā. 1923. gadā Pols Dotēns rakstīja: «Defo noīrēja istabu trūcīgā, biezi apdzīvotā rajonā, kur kādreiz bija dzimis ... Svētā Džailsa draudzes kvartāls bija šauru, līku ieliņu mudžeklis, tur bija aklās ieliņas, iekšējie pagalmi, kuros varēja noslēpties drošāk nekā Āfrikas džungļos.» Turpretī Džons R._Mūrs, pārbaudījis visu pēc. pilsētas ruļļiem, J958. gadā Defo biogrāfijā rakstīja tā: «Virvju aleja bija samērā plata, tajā atradās solīdi būvētas mājas ar dārziem, tas apdzīvoja pieklājīga publika.» Šodien biogrāfi ir tādās domās, ka Defo sava mūža pēdējās dienas aizvadījis nevis trūkumā, bet pamestībā. Tomēr ne jau bezdarbībā. Tajā laikā viņš rakstīja sacerējumu, kura pilns virsraksts runā pats par sevi: «Efektīga shēma, kā nekavējoties novērst laupīšanu ielās un aizkavēt pārējās nekārtības nakts laikā. Ar īsu naktspatversmju vēsturi, papildināta ar ziņām par tiem elles izdzimumiem, ko dēvē par uzvedinātājiem. Visā pazemība veltīts augsti godājamam Londonas pilsētas lordmēram. Cena viens šiliņš.» Tomēr šī shēma netika efektīgi publicēta, tā iznāca pēc sarakstītāja nāves.

Svētā Džailsa draudzes grāmatas nevarēja mums palīdzēt noteikt sveču tirgotāja Džeimsa Fo dēla piedzimšanas datumu. Toties par Daniela Defo nāvi mēs no tām uzzinām diezgan precīzi. Viņš nomira 1731. gada 24. aprīlī septiņdesmit divu gadu vecumā. No tiem pašiem avotiem ir zināms, kādā nāvē viņš miris. Nāves cēlonis — letarģija. Tāpat kā karsonis, ar kuru esot miris Šekspīrs (arī izdevējs Teilors), letarģija ir nevis diagnoze, bet slimības simptomi. Tiek uzskatīts, ka toreizējos laikos ar vārdu «letarģija» apzīmēja organisma pilnīgu nolietošanos. Tātad — bez samaņas. Nomira bezsamaņā.

Viņu apglabāja netālajā kapsētā pie Kaņepāju pakalna, tur, kur atdusējās arī viņa priekšgājēji literāti, pirmām kārtām — Džons Benjans. Svētā Džailsa draudzes grāmatā viss ierakstīts tā, kā bija gribējis, dzīvs būdams, pats Defo, un proti: «Daniels Defo, džentlmenis,» — taču kapracis, rakstu gudrībās pavājš, savā kapsētas grāmatā ierakstījis: «Misters Dibo.»

Defo nāve pieminēta deviņos preses orgānos. Lielākoties tie ir īsi paziņojumi — kā «Dienas Kurjerā»: «Pirmdienas vakarā savā dzīvoklī Virvju alejā dziļā vecumā miris pazīstamais Daniels Defo.» Rezumējot Defo darbību, labāk par visiem pateicis Aleksandrs Pops: «Pirmā «Robinsona Kruzo» daļa ir ļoti laba. Defo ir sarakstījis daudz un neko peļamu, kaut arī neko parauga vērtu. Šis tas labs atrodams visos viņa sacerējumos.» Vēsture mazliet palabojusi šo novērtējumu, tomēr principā tas ir pareizs. Nelaime tikai tā, ka Aleksandrs Pops to pateicis kādā privātā sarunā, bet publiski viņam pakļautais žurnāls atradis par iespējamu sakarā ar Defo nāvi izteikties ironiski, ar pārspīlētu svinīgumu un zobgalīgiem godinājumiem. Toties kāds cits preses orgāns, ar kuru Defo bija naidīgas attiecības, viņa nāvi komentējis rāmā garā: «Pirms dažām dienām nomiris misters Defo, vecākais, cilvēks, kas bija labi pazīstams ar saviem neskaitāmajiem un daudzveidīgajiem sacerējumiem. Viņš bija apveltīts ar lielām gara dāvanām. Lieliski orientējās valsts komerciālajās interesēs. Labi pazīdams cilvēkus, it sevišķi augstākajās aprindās, tos, ar kuriem kādreiz bijis cieši saistīts, viņš atturējās no pievienošanās jebkādiem politiskajiem grupējumiem. Taču pamatvilcienos viņš vienmēr aizstāvēja pilsoniskas un reliģiskas brīvības intereses, kuru vārdā dažos svarīgos jautājumos uzstājies publiski.»

Pusgadu vēlāk tika izziņota viņa bibliotēkas izpārdošana. Viņš droši vien būtu juties glaimots par atsauksmi, ko ievietoja «Reklāmas padomdevējs». Viņu nosauca par «viltīgo izgudrotāju Defo». Kā Donkihotu!

Bibliofiliem piedāvāja lieliskas grāmatas «izmeklētā sortimentā un teicamā stāvoklī», arīdzan manuskriptus un iespiestus traktātus par politiku ceļojumiem saimniekošanu dabaszinātnēm tirdzniecību mineraloģiju

utt.

Un, beidzot, gravīru un medaļu kolekciju.

Tika publicēts pilnīgs katalogs, tomēr diemžēl šodien vēl nav atrasts neviens Defo grāmatu pūra saraksta eksemplārs.

Saglabājušās dažas viņam piederošas grāmatas, starp tām Ekskvemelina «Amerikas pirāti», kas nesen tulkota krievu valodā, un Olearija «Ceļojumi», kuru autors, kā zināms, bija viens no pirmajiem ārzemju ceļotājiem, kas, sīki aprakstījis krievu zemi.

Gadu vēlāk nomira Defo sieva, ar kuru viņš bija kopā nodzīvojis piecdesmit septiņus gadus, piedzīvojis astoņus un izaudzinājis sešus bērnus. Vīriešu līnijas pēcteči, kuriem bija viņa vārds, drīz vien pagaisa. Bendžamens, neveiksmīgais rakstnieks, pēc visa spriežot, aizbrauca laimi meklēt uz Ameriku, kur laime viņam tomēr neuzsmaidīja. Daniels mēģināja izvirzīties uz augšu banku nozarē, taču, balotējies banku valdē, ieguva tikai vienu balsi. Tolstojs mēdza teikt, ka rakstniekam vajadzīgas ne tikai labas īpašības vien, bet arī zināmi trūkumi. Defo dēli, redzams, iemantojuši galvenokārt trūkumus bez labajām īpašībām. Godkāre, projektu gudrotā ja un avantūrista rosība— tas viss viņiem bija, trūka vienīgi tā, ko pat pretinieki nenoliedza viņu tēvam, — liela talanta.

Defo nav uzstādīts piemineklis. Ņūingtonā iekārtots viņa memoriālais muzejs. Bez tam Largo atrodas Aleksandra Selkirka muzejs un Masatjeras salā rezervāts — tie arīdzan viņam par godu. Šie pieminekļi liecina par neaizmirstamo iespaidu, ko daudzas lasītāju paaudzes guvušas no viņa grāmatām.

«Es, protams, apmeklēju novērošanas punktu, kur Sel-kirks aizvadījis daudzas dienas, vērodams jūras klaidu, gaidot kuģi, kas beidzot arī ieradās,» — tā stāsta viens no reālajiem un slavenajiem «jaunajiem Robinsoniem», ievērojamais navigators Džošua Slokams, kas viens pats buru laivā apbraucis apkārt pasaulei.

Pieredzējušais jūras braucējs turpina savu apskati: «Ala, kurā mitinājies Selkirks, atrodas pašā līča sākumā, to tagad sauc par Robinsona Kruzo līci. Iegājis alā, atradu, ka tā ir sausa un apdzīvojama.»

«Ala, kurā mitinājies Selkirks» — mēs nu gan zinām, ka nekādas alas nav bijis, Selkirks dzīvojis zaru būdā. Un Robinsons vispār dzīvojis uz citas salas. Bet varbūt jūs gribat atņemt kādam ticību, pierādot, ka tā nemaz nav bijis, ja pat īstens jūrnieks noraugās uz salu un okeāna tālēm no «Robinsona Kruzo» lappusēm. Kā nu ne! Ir taču «paša uzrakstīts» — tik spēcīgi iedarbojas Defo.

MūŽOS

Viņa sacerējumu saraksts vien sastāda biezu sējumu ... No visām grāmatām kā no ķieģeļiem varētu uzcelt pamatu piemineklim, un tur, pašā augšā, paceltos tikai viena figūra. Nē, nevis viņš pats. Tur kā uz pakalna stāvētu cilvēks dīvainās drēbēs, kazādas cepuri galvā, ar pinkainu lietussargu virs galvas un vērīgu jūrnieka skatienu izlūkotu apkārtni. Tas pat nav grāmatas varonis, tas ir kas vairāk — simbols cilvēka izturībai neiedomājamos apstākļos. Nokratījis apvāka pīšļus, viņš no grāmatas atgriezies atpakaļ dzīvē.

Laiks «strādājis» pie Defo grāmatas, tāpat kā viņš pats pārveidojis reālo notikumu. Gadsimtu pēc gadsimta Robinsons ir audzis, kļūdams par simbolisku figūru.

«Robinsonāde» neticamu vērienu ieguva pēc tam, kad grāmatu par Robinsonu izlasīja un savā veidā iztulkoja ievērojamais franču domātājs Ruso (1762), viens no tiem, kuri ar savām idejām sagatavoja Lielo franču buržuāzisko revolūciju, kas notika XVIII gadsimta beigās ar brīvības, vienlīdzības un brālības lozungiem. Arī Defo romāns piedalījās šajā sagatavošanā. Ideju par cilvēka labestību, viņa tiesībām uz darbu un pasaules pārveidošanu kā piemērs apstiprināja arī grāmata par cilvēku uz salas.

Ruso dzīvoja citā laikā un citā zemē nekā Defo, un tāpēc viņam bija īpatnēja izpratne par šo slaveno grāmatu. Svarīga še nav atšķirība vietā un laikā, svarīgas ir dažādās vēsturiskās attīstības fāzes, kurās atradās Defo un Ruso. Anglija tikko bija pārdzīvojusi buržuāzisko revolūciju, kad veidojās «Robinsona» autors, — Francijā Ruso laikā brieda pārmaiņas; Defo rezumēja sabiedriskos pārveidojumus — Ruso sludināja, ka tiem jānāk. Tur, kur Ruso tēlojās nākotnes ideāls, Defo saskatīja jau sagrautas ilūzijas. Cilvēks un tā veidotāji apstākļi, cilvēka iespējas atkarībā no noteiktiem apstākļiem — šos jautājumus Defo izvirzīja, acu priekšā jau skatot to pārtapšanu praksē. Turpretī Ruso tas bija nākotnes eksperiments. Ruso Robin-sonā saskatīja nevis vēstures mācību, bet abstraktu piemēru, kā top tāds cilvēks, kuru pats Ruso idealizēja.

Mēs zinām, ka Defo aizmuguriski, it kā jau priekšlaikus, uzsāka polemiku ar «robinsonādi». Viņš uzsvēra, ka sala un vientulība nav būtiskais viņa varoņa liktenī. Robinsona Izmisuma Salai okeāna plašumos ir koordinātes laikā. Mēs esam pārbaudījuši: šķirts no dzimtajiem krastiem, Robin-sons joprojām palika valstī notiekošo dziļo sociālo pārmaiņu laikabiedrs. Robinsons ir šo pārmaiņu rezultāts. Defo runā par cilvēka personības veidošanos nevis uz vientuļas salas, nevis nejaušā vienatnē. Tomēr Ruso pat vēl uzsvēra, ka Robinsons, īstenībā viņa paša Robinsons — «šāds stāvoklis nav sabiedriska cilvēka stāvoklis».

Pēc Ruso, kurš mācīja, ka visa patiesība slēpjas vienkāršā, «dabiskā» dzīvē, Defo romāns arī tika uztverts kā aicinājums būt vienkāršiem, atgriezties pie dabas.

Atradās cilvēki, kas vēlējās «parobinsonēt» (Ruso vārds) īstenībā.. «Robinsonāde» izgāja no literatūras rāmjiem, kļūstot par īpašu dzīves veidu. Rietumeiropā, Amerikā un Austrālijā veselas ģimenes kļuva par robinsoniem, tika iekārtotas kolonijas un pat «republikas», ņemot par paraugu vienkāršo un taisnīgo Robinsona dzīvi uz salas. Neskaitāmie robinsoni it kā praksē «pārrakstīja» Defo romānu, sarīkodami savas «robinsonādes», aiziedami prom no cilvēkiem, atsacīdamies no civilizācijas labumiem — sekojot Ruso autoritātei, nevis grāmatai par Robinsonu. Viņi nepamanīja, ka Ruso aplam iztulkojis Defo, pavēršot viņa sacerējuma patosu uz pretējo pusi. Defo dabas apstākļos ienes amatus, ērtības — vārdu sakot, cilvēku dzīves noteikumus. Robinsons necenšas kļūt vienkāršāks, nevēlas pārvērsties par mežoni, bet gluži otrādi — cenšas nenolaisties pats un izraut mežoni no tā saucamās «vienkāršības» un «dabas». Lai cik ievērojami sasniegumi Ro-binsonam salā, tos tomēr aptumšo vientulība. Turpretī «robinsonādes» entuziasms balstās uz tīšu cilvēka atšķirtību no sabiedrības.

Pagājušā gadsimta vidū amerikāņu filozofs un publicists Henrijs Toro, pēc savas vēlēšanās kļuvis par robinsonu, gan ne okeānā, bet mežā, aprakstījis savu pieredzi. Tas ir ievērojamākais no «jaunajiem robinsoniem». Disputā ar komerciālo uzplaukumu, pēc kāda kaislīgi tiecās viņa tautieši, Toro izvērsa buržuāziskās civilizācijas kritiku. Noliegdams ērtības, ko sniedz bagātība un komforts, viņš pierādīja, ka cilvēks, nenodarot sev pāri, var iztikt ar mazumu. Nelaime tikai tā, ka amerikāņu robinsons noraidīja arī cilvēku sabiedrību. Turpretī īstas problēmas sākas tieši Toro noraidītajās cilvēku savstarpējās attiecībās.

Protams, «robinsonāde» nav naiva maldīšanās. Kad kāds literāts Ruso spriedumus par «Robinsonu» nosaucis gandrīz vai par «vientiesīgiem», Reļinskis viņam atgādinājis, ka Ruso vārdam blakus ar pilnām tiesībām stāv apzīmējums «dižais», tāpēc pat viņa maldiem jāpieiet ar īpašu mērauklu. •»

Pēc Ruso grāmatai par Robinsonu, šķiet, nav bijis otra tik uzmanīga un kompetenta lasītāja kā Tolstojs. No grāmatas par Robinsonu, pareizāk, no grāmatām par viņu Tolstojs nav šķīries visu mūžu. Tolstojs bija «robinsonā-des» lasītājs vispār, kā arī tās turpinātājs, jo «tolsto-jisms» — tā, protams, ir tā pati atjaunotā «robinsonādes» forma. Tolstoja attieksme pret Robinsonu rezumēja mūsu diezgan ilgo pazīšanos ar Defo grāmatu un tās pakaļdarinājumiem.

Pirmais krievu «Robinsons» parādījās tieši tajā gadā, kad Ruso pievērsa demonstratīvu uzmanību Defo grāmatai savā pamācošajā romānā «Emīls».. Ievērojot to, ka krievu tulkojums veikts no franču valodas, vedas domāt, ka Jakovs Trusovs, tā laika pazīstamais tulkotājs, ķēries pie «Robinsona piedzīvojumiem», «brīvības un tiesību aizstāvja», proti, Ruso autoritātes ietekmēts.

Šis fakts ir svarīgs, jo «Robinsonā» arī Krievijā pirmām kārtām saredzēja romānu par audzināšanu.

Krievijā, tāpat arī citās zemēs, «Robinsona piedzīvojumiem» bija dažādi lasītāji dažādos laikposmos. Arī Krievijā atradās cilvēki, kas vēlējās «parobinsonēt». Tā Ļer-montovs savā «Mūsu laika varonī» aprakstījis augstāko aprindu frantu, kāršu spēlmani, taču tas apcirpis matus «pa zemnieka modei» un staigā ar nūjiņu, kāda bijusi Ro-binsonam Kruzoe^26. Vai tā bija. izplatīta parādība? Tad vēl kaut kas: «Sarkanā krievu kreklā, ar siksnu sajozies, ar nūju, no saknēm pītu (salmu) cepuri galvā,. ,»T Vai pazīstat? Puškins. Viņš pārdzīvojis īpatnēju «robinso-nismu» — iejušanos primitīvā vienkāršībā, gan arī «brīvu Bairona atdarināšanu», kad viņš «grēcīgajā jaunībā, atdarinādams viņu, kliboja, kamēr atmeta nosacītos spaidus un pats sāka soļot stingrā solī».

Šāda veida «nosacīti spaidi», augstmaņa mode pēc «vienkāršības» un frizūra ā la mougik bija arī «robinso-nisms», kas daļēji piemita Tolstojam. Taču, gadiem ritot, Tolstojs arvien no jauna dažādos variantos izvirzīja jautājumu par Robinsonu, par viņa likteni. Tolstojs iesāka ar rotaļām «par Robinsonu», pieņemsim, «Šveices Robinsonu». īsi pirms nāves Tolstojs dienasgrāmatā atzīmē — «Robinsons», piemetinādams, ka domās iztēlojies «visvecāko», tas ir, pievērsies vienai no savām senākajām un neatlaidīgākajām domām: «dzīves mērķis», rakstura veidošanās problēma. Robinsons, krievu Robinsons, reiz parādījies Tolstojam sapnī. Tolstoja pedagoģiskajā žurnālā «Jasnaja Poļana» bija ievietots. īss «Robinsona piedzīvojumu» pārstāsts, ko sarakstījis viens no Jasnaja Poļanas skolas skolotājiem un, domājams, izrediģējis pats Tolstojs. Tolstojam bija padomā arī paša sacerējums, kurā darbība risinātos uz «Robinsona kopienas» fona. Viņa melnrakstos blakus Robinsona vārdam stāv arī paša sirsnīgais, tipiski tolstojiskais varonis Ņehļudovs.

Tolstojs ir tieši pateicis, ar ko viņam Robinsons simpātisks. Tas, kā Tolstojs saka, ir «normāls cilvēks» pirmām kārtām jau ar to vien, ka dzīvo spraigu cīņu noteiktos apstākļos: Robinsonam, kā Tolstojs izteicies, «nav bijis jāsadomā sev nodarbības». Šī nozīmība un reizē arī visu Robinsona pūliņu dabiskums bija Tolstojam sava veida ideāls, kaut gan viņš dažbrīd arī pats «sadomāja» sev nodarbības. Interesanti, ka Tolstoja ietekmē šo īpatnību Robinsona liktenī saskatījis arī rakstnieks, kas devis vienu no labākajām «jaunajām robinsonādēm» — «Bagātību salas» autors Stīvensons.

Tas, protams, ir gluži citāds dabiskums salīdzinājumā ar Ruso «dabiskumu», kas, pēc Marksa vārdiem, bija iluzors. [27]

Sadomātu «ceļojumu un piedzīvojumu» saraksts sastāda veselu sējumu, kurā trīsdesmit lappusēs ietilpst «Robin-sona Kruzo» atdarinājumi (sk. Londonā 1961. g. izdoto bibliogrāfiju).

Krievu bibliofils Aleksejs Akviļevs vācis reālu robin-sonādi, un tā izveidojās hronika ar trīstūkstoš gadījumiem, kad Defo grāmatas lasītāji nonākuši šīs grāmatas varoņa stāvoklī. Akviļevs atradis arī krievu zemē ģimeni, kura jau kopš vairākām paaudzēm saucas Robinsona Kruzo vārdā.

Šā gadījuma vēsture ir šāda. Čerepovecas apkaimē Ma-lije Kaļiņņiki ciemā, kurš šodien atrodas Čerepovecas juras dibenā, kādreiz dzīvojis Fjodors Nikolaja dēls Fokins. Kopā ar savu dzimtmuižnieku, uzņēmīgu cilvēku, viņš nokļuva Zunda salās Indijas okeānā. Laivu viesuļvētra apgāza, un trīs mēnešus viņi divi vien nodzīvoja vientuļā salā, līdz nejauši garāmbraucošs kuģis tos izglāba. Par drosmi un bezbailību lielskungs nolēma dot savam kalpam brīvības grāmatu, taču ar vienu noteikumu, ka viņš tagad sauksies par Robinsonu Kruzo. Abas puses šo nolīgumu izpildīja, un kopš tā laika sāka plaukt un nostiprināties krievu Robinsonu ģimgne. Tie vēl šodien dzīvo daudzās Krievijas pilsētās. Viņu vidū ir Tēvijas kara veterāni, celtnieki, inženieri, šoferi, zinātnes darbinieki. Viens no krievu Robinsoniem bija operdziedonis un, uzticīgs ģimenes tradīcijām, saglabājis uzvārdu, tikai kautrīgs būdams, saīsinājis to skatuvei par vienu burtu — Kruz — tā, lai nedomātu, ka te kāds taisās par vārda brāli dziedonim Karuzo. Šo ļaužu vidū ir arī tādi, kas līdzīgi «Robinsona piedzīvojumu» autoram un varonim būvē kuģus. ..

Defo grāmata joprojām dzīvo dažādu vecumu, kontinentu, profesiju lasītāju sirdīs. Protams, kopš tiem laikiem ir radies gan kapteinis Nemo, gan neredzamais izgudrotājs, gan varonīgi aviatori, tomēr arī uz viņiem krīt ēna no tās pašas figūras, kura skaita dienas pēc iecirtumiem stabā vai bailēs bēg, ieraudzījusi pēdas smiltīs. Robinsona figūras ēna, kas krīt uz visu turpmāko literatūru par piedzīvojumiem, meklējumiem, par jaunu apvāršņu sasniegšanu, ir tik gara tāpēc, ka vēstures mērogā Rietumeiropa vēl nav izgājusi no «jaunā laika», kurš iesākās ar XVII gadsimta buržuāziskajām revolūcijām. Milzu laikposms kā nogruvums iegāzies vēstures bezdibenī tieši aiz Robinsona pleciem — feodālisma gadsimti. Un viņa priekšā pavērās nākotne, kas vēl arvien ir mūsu šodiena.

Pagājis ne viens vien laikposms, bagāts ar dižiem atklājumiem, cilvēce ar neredzētu drosmi un neatlaidību iekarojusi jaunas robežlīnijas, un tomēr — vai cilvēks gājis uz polu vai iekarojis debess telpu — arvien viņu pavadījusi dīvaina ēna — cilvēks ar pinkainu lietussargu un smailu cepuri galvā. Grāmata par Robinsonu ir noslēgusi daudzu gadsimtu ilgu laikposmu, kurā tapis zināms, ka Zeme ir lode un ka aiz jūras tālēm atrodas vēl viena pasaule. Paies gadi, un literatūra ar kādu jaunu Robinsonu apgūs un pārvaldīs debess okeānu vai iedziļināsies laika un vielas noslēpumos.

HRONOLOĢIJA

(Personiska, literāra, sabiedriska)

1558.—1603. Karalienes Annas valdīšanas laikā Anglijā ierodas flāmi De Fo.

1603. Anglija un Skotija apvienodamās izveido Lielbritāniju.

1616. Nomirst Šekspīrs un Servantess.

1630. Piedzimis Džeimss Fo, rakstnieka tēvs.

1632. Piedzimis Robinsons Kruzo.

1640. Angļu buržuāziskās revolūcijas sākums.

1649. g. 30. janvāri sodīts ar nāvi Anglijas karalis Kārlis L 16. maijā — Anglijas republikas proklamēšana,

1651. g. 1. septembri Robinsons iziet jūrā.

1659. g. 30. septembri Robinsons piedzīvo kuģa bojāeju pie Brazīlijas krastiem un izkāpj malā uz salas.

1660. Piedzimis Defo. Republikas gals. Restaurācija. Pie varas nāk karalis Kārlis II.

1665. Mēris Londonā.

1666. Londonā ugunsgrēks.

1668. Nomirst Alisa Fo, rakstnieka māte.

1670. Defo sāk apmeklēt skolu-pansionātu, pēc tam Mortona akadēmiju.

1676. ‘Piedzimis Aleksandrs Selkirks.

1680. Defo uzsāk sludinātāja, tirgotāja un literāta darbību. Ceļo pa Eiropu.

1684. Apprecas ar Mēriju Tafliju.

1685. Uz troņa nāk Džeimss II. Prinča Monmauta sacelšanās.

1686. g. 16. decembri Robinsons atstāj savu salu.

1687. g. 11. jūnijā Robinsons atgriežas Anglijā.

1688. «Slavenā revolūcija» — Viljams III.

1690. Defo strādā avīzē «Atēnu Merkurs».

1692. Defo bankrotē.

1695. Atjauno priedēkli «de» ģimenes uzvārdam Fo.

1698. Pēteris I Anglijā.

1701. «Tirasinīgais anglis».

1702. Ar karaļa Viljama III nāvi sabrūk Defo cerības uz lielu politisku karjeru. Tā paša gada decembrī — «Vienkāršākais paņēmiens, kā izrēķināties ar disenteriem».

1703. Arests un Defo tiesāšana sakarā ar «Vienkāršāko paņēmienu». Iznāk Defo darbu pirmais krājums. Otrreizējs arests un cietumsods. 29.—31. VII tajā pašā gadā Defo nolikts pie kauna staba trīs dažādos Londonas laukumos. «Himna kauna stabam». Viljama Dampira jūrasbrauciens, kurā piedalās Aleksandrs Selkirks. Viesuļvētra, par kuru Defo dod atskaiti.

1704. —1713. Izdod avīzi «Apskats»,

1707. Pirmās ziņas presē par Selkirka dzīvi uz salas. Angļu un skotu parlamentu apvienošanās,

1709. Poltavas kauja, par kuru Defo rakstīs trīs reizes. Rodžersa ekspedīcija atrod Selkirku salā.

1712. Rodžersa «Ceļojumi» ar stāstu par Selkirku.

1713. —1714. Viens pēc otra divi Defo aresti par dažādu augsti stāvošu

personu apvainošanu presē, tāpat arī pēc savas valdības pieprasījuma Defo, «Apskata» redaktors, atvainojas Krievijas sūtniecībai Londonā par Pētera kritizēšanu, kas publicēta viņa avīzē. Stila apraksts par Selkirku žurnālā «Anglis».

1715. «Kārļa XII karu vēsture».

1716. Izdod avīzi «Politiskais Merkurs».

1719. «Robinsons Kruzo».

1720. «Kapteinis Singltons», «Kavaliera memuāri». Tajā pašā gadā — «Robinsona» tulkojmni franču un vācu valodā. Defo Parīzē.

1721. Aleksandra Selkirka nāve.

1722. «Mēra laika dienasgrāmata», «Molla Flendersa», «Pulkvedis Džeks». Tajā pašā gadā iznāk anonīms «Vācu Robinsons» — Defo grāmatas pārstrādājums.

1723. «Objektīvs Pētera Aleksejeviča dzīves stāsts».

1724. «Roksana». Izdevēja Teilora nāve.

1724.—1726. «Ceļojums pa Lielbritāniju».

1726. Svifts publicē «Gulivera ceļojumus».

1727. «Spoku vēsture».

1728. «Angļu tirdzniecības plāns».

1730. «Efektīga shēma, kā nekavējoties novērst laupīšanu ielās».

1731. g. 24. aprīlī Defo nāve. Novembrī — viņa bibliotēkas izpārdošana.

1868. Jūrnieki uzstāda Huana Fernandesa salā memoriālu plāksni Selkirka piemiņai,

SATURS

Varoņa un autora liktenis...........

Provinciāla priekšvēsture...........

Bērnība galvaspilsētā........ . . . ,

Defo un Kruzo (Mācību gadi).........

Jūras brauciena sākums...........

Vienkārša valoda..............

Vienkāršākais paņēmiens, kā atrisināt pašu vienkāršāko problēmu.............

Likteņa rotaļa...............

Ikdienišķi notikumi (11............

Misters Apskats (I).............

Ceļā pa valsti...............

Misters Apskats (II).............

Ikdienišķi notikumi (II) ........... .

Baltā zižļa noslēpums .............

Robinsona stāvoklis.............

Verifikācijas paņēmieni ...........

Nopietnas pārdomas un jauni piedzīvojumi ....

Pētera Aleksej eviča dzīves stāsts........

Gadi................... .

Rēga parādīšanās..............

Mūžos.........•.........

Hronoloģija (personiskā, literārā, sabiedriskā) , . .

Дмитрий Михайлович Урнов ДЕФО

Рига «Лиесма» 1982 На латышском языке Серия «Жизнь замечательных людей» С русского перевела Илга Калициема Художник Айварс Спруджо

Dmltrljs Urnovs DEFO

Redaktore G. Ltvensone. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne, Tehniskā redaktore L. Engere.

Korektore K- Rumbena,

Nodota salikšanai 30.10.81. Parakstīta iespieša. nai 03.03.82. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijās papīrs № 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums, 13 44 uzsk. iespiedi.; 14,08 uzsk. kr. nov.; 14,27 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 2048-D. Gēna 1 rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 88/ 31169/J-2757. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa iela 38/40. Apvāks un ielikums iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatve 11,

DRĪZUMA

lasītāji varēs iepazīties ar tadžiku rakstnieku J. Akobi-rova un S. Harisova grāmatu «Sadrltdīns Ainī», kas iznāks sērijā «Ievērojamu cilvēku dzive». Tajā stāstits par tadžiku un uzbeku padomju literatūras pamatlicēja, ievērojamā tadžiku literatūrzinātnieka un sabiedriskā darbinieka Sadritdina Aini traģisku notikumu apēnoto mūžu, kas aizsākās pagājušajā gadsimtā — pēdējo Buhāras emīru valdīšanas laikā. Fragments, kuru piedāvājam lasītājiem, vēsta tieši par šo laikposmu.

Pēc mullas Turoba un vēl divu mullu sodīšanas ar nāvi ubagi, kas mitinājās krāsnī, netīri, ar bārdu un matiem apauguši, rētaini un kraupjaini, uz nestuvēm nēsāja apkārt sodīto līķus. Ubagi uz ielas apturēja garāmgājējus un prasīja naudu — it kā līķauta pirkšanai. Cilvēki, baidīdamies ubagiem tuvoties, iztālēm meta viņiem monētas.

«Registāna dienvidu pusē ar trim nestuvēm parādījās ubagi — kraupjaini, no galvas līdz kājām apbārstījušies ar pelniem,» — tā raksta Ainī. «Viņiem nebija nedz bikšu, nedz kreklu mugurā, tikai ap gurniem apņemta aukla, no kuras priekšpusē nokarājās skrandaina lupata; uz muguras viņiem bija uzmesti netīri, sadriskāti halāti, kuri ari bija sajozti ar virvju galiem.

Ubagiem tuvojoties, visi metās sāņus, bet viņi skrēja pie bedres, vilkdami līdzi nestuves un mezdami izaicinošus skatienus uz cilvēkiem, kas runāja:

— Viņa augstības dēli! Viņa augstības dēli!

Pats emīrs Abdulahads bija iedēvējis šos ubagus par saviem dēliem. Emīrs sacerēja pantiņus, tiecās iegūt dzejnieka, zinātnieka, mullas, derviša un svētā slavu. Taču emīrs — apspiedējs un tirāns, svētulis un liekulis, kas nodevās dzeršanai un izvirtībai, no šiem tituliem bija tikpat tālu, cik no taisnīguma, sirdsapziņas un cilvēcības.

Emīrs, vērsdamies pie šiem ubagiem, rakstīja:

Ja tev ceļā kāds ienaidnieks stāj,

Apklusini, vairs galvu uz pleciem tam neatstāj;

Viņa līķi tad uzsvied uz nestuvēm, dēls,

Aiznes projām, met kādā bedrē, lai pūst.

Viens no trim, kurus sodīja ar nāvi «svētajā Buhārā», tad arī bija mulla Turobs — vainīgs vienīgi tai ziņā, ka bija tiecies pēc progresa, pēc zinībām, alcis gaismas un saprāta, bijis labs pret cilvēkiem, mīlējis dzeju, apguvis literatūru un zinājis no galvas klasiķus — Navoī, Firdousī, Rudakī, Džāmī, vācis burtnīciņā «krievu vārdus» ... Turobs ik dienas apmeklēja mošeju, lūdza dievu un bija krietns musulmanis. Un, lūk, par šiem «noziegumiem» viņš tika nogalēts dienas laikā Registāna laukumā pie Arka Buhāras iedzīvotāju acu priekšā, bet emīrs nolūkojās šai slepkavībā caur stiklotām durvīm un smaidīja. Noskatījies nāves sodu, emīrs devās uz kanceleju, lai izlemtu valstiskus jautājumus, bet mullas Turoba līķi pagrāba «viņa augstības dēli», uzmeta uz nestuvēm un tad nesa pa pašām dzīvākajām pilsētas ielām. Tur ubagi pieprasīja naudu no garāmgājējiem, draudēdami: ja kāds netaisīs vaļā maku, to aplaidīs ar kraupi. Savākuši naudu «līķautam», viņi devās uz opija smēķētavu, tomēr pat reibuma murgos neaizmirsa nestuves, kas viņiem līdzēja piepelnīties. Tā tas turpinājās trīs dienas. Ceturtajā dienā karstums, mušas un smirdoņa piespieda «viņa augstības dēlus» aiznest nelaiķi pie ūdenskrātuves Buhāras nomalē. Tur viņi to izmeta izgāztuvē.»

1

Visi raksti «Edinburgas Apskatā» iespiesti anonīmi. Tagad mēs zinām, ka šī raksta autors bija pazīstamais literāts Viljams Hezlits, kura grāmatu «Gadsimta gars» Puškins lasījis ar zīmuli rokā.

2

Маркс К., Энгельс Ф. Соч., т. 4, с. 385.

3

Маркс К., Энгельс Ф. Соч., т. 22, с. 308—309.

4

Viņa aizgādnībā atradās arī vēl šodien populārie miniatūrie sunīši, kam bija piešķirts lepns vārds — «karaliskie spanieli»,

5

Defo tomēr avīzē ir informējis savus lasītājus, ka Semjuela Pipsa plašā bibliotēka pēc viņa nāves saskaņā ar viņa testamentu nodota Kembridžas universitātei. Defo to paziņo īsā korespondencē, taču pat no šim nedaudzajām rindām ir jūtams, ka viņš augstu vērtējis šādus apkopojumus.

6

Маркс К., Энгельс Ф. Соч., т. 8, с. 120.

7

Маркс К., Энгельс Ф. Соч., т. 7, с. 220.

8

Protams, Dostojevskis.

9

Маркс К., Энгельс Ф. Соч., т. 2, с. 146.

10

Daiktirt tiek izskaidrots, ka vigi ir tie, kas valkā parūkas. Nē, parūkas sāka dēvēt par vigiem, tāpēc ka tās valkāja vigi. Burtiski «■wig» — sūkalas, «toiy» — zaglis. Defo vēl vajadzēja to Izskaidrot saviem lasītājiem — angļiem, tāpēc ka vārdi bija sveši un reti sastopami.

11

Маркс К., Энгельс Ф. Соч„ т. 23, с. 735, 743—744,

12

Manuleariuss — tas pats, kas skroderis (latiņ.).

13

Маркс К., Энгельс Ф. Соч., т. 32, с. 532.

14

It sevišķi tā laika kabatās, kad valkāja kaftanus. Pēc to lieluma «Robinsonu» var uzskatīt par kabatas formāta izdevumu — pocket-book.

15

Robinsona grēksūdze ir racionālistiska salīdzinājumā ar saraustīto, it kā pusceļā notverto domu, kādā stilā centies rakstīt Dantons. Defo ir devis pabeigtu sava laika grēksūdzes romāna paraugu. Dantons ieskicējis tālākās nākotnes psiholoģismu. Tieši no viņa daudz ir aizguvis Lorenss Sterns, XVIII gadsimta otrās puses rakstnieks, tāds pats klasiķis kā Defo, vienīgi dažviet pēc rakstības manieres nu gluži kā mūsdienu autors. Tolstojs Stemu cienījis par «prasmi stāstīt un gudri pļāpāt». Te nu būtu vietā atsaukties uz pirmavotu, no kura aizgūta šāda prasme: Džons Dantons, Defo draugs — nedraugs.

16

Маркс К., Энгельс Ф. Соч,, т. 23, с. 87.

17

Teilors tiešām drīz nomira, 1724. gadā. Viņa uzņēmumu nopirka Tomass Longmens, likdams pamatus izdevēju «dinastijai», kas pastāv vēl šobaltdien: «Longmens, Grīns un kompānija».

18

Sena monēta. Tulk.

19

Dažos agrīnajos «Turpmāko piedzīvojumu» izdevumos šis vārds apzīmēts tikai ar burtu G., un M. P. Aleksejevs vispirms pieņēma, ka tas bijis Golovkins. Izraisījās polemika starp M. P. Aleksejevu un otru .’erudītu «Robinsona» pazinēju, minētās grāmatas krievu tulkojuma redaktoru A. A. Frankovski, kurš pēdīgi pārliecināja Aleksejevu, ka tomēr tas bijis Goļicins. Taču «Pētera dzīves stāstā» jau pirmajās lappusēs Goļicina un Golovkina vārdi stāv līdzās, tā ka Defo pats tos ir jaucis.

20

Ar šīs ģimenes dažādām paaudzēm pagājušā gadsimta divdesmitajos gados konsultējies Volters Vilsons, bet mūsu gadsimta divdesmitajos gados — Tomass Raits. Defo-Beikeru ģimene bijusi stabila. XIX gadsimta beigu posmā (kad «Robinsons» jau bija iznācis septiņsimt izdevumos) Beikeru pēcteči pat labprāt mainīja uzvārdu uz Defo,

21

Straujiem zirgiem mēdz ķēdi izvilkt caur mēli, taču šis paņēmiens prasa lielu piesardzību.

22

Protokolā, redzams, ieviesusies kļūda. Pēc drošākām ziņām, Defo zirgs bijis sarkanbrūns.

23

Маркс K„ Энгельс Ф. Соч., т. 22, с. 311,

24

Turpat.

25

Defo piederību pie masoniem mēs varam tikai pieminēt starp citu. Sis fakts ir visai svarīgs, taču speciālajā literatūrā šimbrīžam nav aplūkots. «Brīvo mūrnieku», tas ir, masonu organizācija, kas mūsdienās izvērtusies izdevniecībās un bankās, formējusies tieši Defo acu priekšā. 1717. gadā tieši Anglijā radusies «lielā loža», 1719. gadā, «Robinsona» tapšanas gadā, tika sastādīti svarīgākie masonu dokumenti. Defo sākumā uzstājās pret masoniem, bet vēlāk tos aizstāvēja, apstrīdot pazīstamā masonu nedrauga Pričarda izlēcienus, lai gan tas agrāk pats bijis masonu. ložas loceklis. Masonu ordenī piedalījās daudzi ievērojami viri: Bekons un Galilejs, Ņūtons un Voltērs, Franklins un Gēte, Kišiņevas ložas loceklis bija Puškins. Daudziem šī līdzdalība bija īslaicīga un pavirša, kā Tolstojs romānā «Karš un miers» rakstījis par Pjēru Bezuhovu. Taču Defo ir profesionāls «aizkulišu» cilvēks, tā ka svarīgi ir precīzi noteikt, kā bijis ar viņa piederību pie masoniem — vai tā bijusi tikai respektabla šķietamība vai viena no slepenajām misijām, kādas viņš pildīja visu mūžu.

26

Vecos laikos Krievijā bieži izrunāja tā, kā Defo rakstījis: Crusoe. Dažos angļu izdevumos, kas iznākuši Defo laikā, bija variants bez «e», taču šie izdevumi tika uzskatīti par «pirātu» grāmatām.

27

Tādu Puškinu gadījās redzēt ne visai bieži, taču ne tikai vienu reizi vien un daudziem. А. С. Пушкин в воспоминаниях современников. М., Художественная литература, 1974, т. 1, с. 413, 530—531,

Content

Urnovs Dmitrijs Defo

VAROŅA UN AUTORA LIKTENIS

BĒRNĪBA GALVASPILSĒTĀ

DEFO UN KRUZO (Mācību gadi)

JŪRAS BRAUCIENA SĀKUMS

VIENKĀRŠA VALODA

VIENKĀRŠĀKAIS PAŅĒMIENS, KA ATRISINĀT PASU VIENKĀRŠĀKO PROBLĒMU

IKDIENIŠĶI NOTIKUMI (I)

MISTERS APSKATS (I)

CEĻA PA VALSTI

MISTERS APSKATS (II)

BALTA zižļa noslēpums

VERIHKĀCIJAS PAŅĒMIENI

NOPIETNAS PĀRDOMĀS UN JAUNI PIEDZĪVOJUMI

PĒTERA ALEKSEJEVICA DZĪVES STĀSTS

-GADI...

RĒGA PARĀDĪŠANAS

MūŽOS

HRONOLOĢIJA

SATURS

DRĪZUMA

1