Stankevičs Antons

Dvēseles atbalss

Antons Stankevičs

Dvēseles atbalss

«Jā, kas gan uz to varētu atbildēt? Kas pateiks, iekš kā pastāv noslēpums, ka viens pārdzīvo savus darbus, bet otru pārdzīvo darbs uz gadusimteņiem, ka vienu vārdi ir kā granītā kalti, bet otra zīmes atrodas iespiestas tikai irdenā mālā?»

Emīls Dārziņš

PIRMĀ NODAĻA VIŅŠ BIJA «... PASAULEI PAR LABU»

Tas notika sen, pirms sešdesmit astoņiem gadiem augusta nakti pārmijnieks, aizvadīdams pēdējo vilcienu, blakus sliedēm pamanīja kaut ko līdzīgu saļimušam cilvēkam. Melnais plankums bija pavīdējis tikai vienu mirkli, kad tam pāri pārslīdēja pēdējā vagona signāluguntiņas atblāzma. Vēl īsti neticēdams, ka nav tikai acu māns, pārmijnieks pagājās uz to pusi. Pavērsa lukturi. Cilvēks! Cilvēks sabraukts! Kāda drausmīga nāve! Jāziņo stacijā ...

Nākamajā rītā, tas ir, 1910. gada 18. augustā, parādījās šāda avīzes ziņa:

«Pag. nakti īsi priekš p. 1 ar vilcienu Nr. 74, kurš iet no Rīgas uz Ķemeriem, Zasulauka stacijas tuvumā sabraukts nepazīstams jauns, glīti ģērbies vīrietis. Nepazīstamajam nogriezta roka un pilnīgi sadragāta galva. Nogalinātā personība nav vēl izzināta . ..»

Par pēdējo vilcienu Ķemeri—Rīga, kas drīz pēc tam bija aizbraucis garām Zasulaukam, nekas netika minēts. Tā savēlās vairs nekad neatšķetināms noslēpumainu pretrunu kamols.

Itin «parasta» laikam bijusi šī avīžu hronikas ziņa, ja tik ilgi — gandrīz nedēļu to neviens adresāts nebija pamanījis.

Māte, kas bija zaudējusi savu pēdējo dēlu, vēlāk mēģināja atcerēties un atstāstīt, kā tas noticis:

«Nākamā dienā, trešdienā (otrdienā, 17. augustā, Emīls bija pie mums Rīgā), papa aizbrauca pie Emīļa uz Karlsbādi,

bet neatrada to mājās. Tad aizbrauca arī piektdien, bet Emīļa vēl nebija. Sākām domāt, vai tik nav kāda nelaime notikusi. Svētdien Riteņbraucēju biedrībā bij koncerts, tur viņam vajadzēja būt. Aizgājām mēs arī. Es pārskatīju dārzā visas cepures, domāju sava dēla galviņu vēl ieraudzīt, bet neatradu ... Kad dziedāja viņa dziesmas, tad es jau domāju: «Laikam tu vairs savu dziesmu nedzirdēsi. ..»»

Mātes priekšnojauta šoreiz nevīla. Lai gan tā nebija pirmā reize, kad viņas Emīls pazuda nezin kur, bet vēlāk smiedamies stāstīja par tāliem koncertizbraukumiem, visādiem jocīgiem atgadījumiem. No viņa jau visu varēja sagaidīt. Laikam tāpēc vēl svētdien, 22. augustā, māte cerēja:

«Šo koncertu es pavadīju vienās asarās. Vaicāju viņa draugiem, vai nezina, kur viņš atrodas, bet neviens nekā nezināja. Uz koncertu bija atnācis arī mans brālis.»

Te Dārziņa māte min Jāni Laimiņu, veikalnieku, kurš savā laikā gandrīz vai vienīgais bija Emīlu materiāli atbalstījis, palīdzējis viņam kļūt par mūziķi.

«Viņš bija paņēmis līdzi avīzi,» turpina atcerēties Dārziņa māte, «kurā bija ziņots par kādu jaunu, glīti ģērbtu vīrieti, kurš sabraukts necik tālu no Zasulauka stacijas, pie Tēbeļa dārza stūra. Tūliņ aizbraucām uz glābšanas iestādi. Tur mums pretī iznāca kāda kundze un vaicāja, ko mēs meklējam. Es teicu, ka meklējam savu dēlu, kurš jau kādas četras dienas nozudis. Viņa, jau ko manīdama, vaicāja, kādas viņam bijušas drēbes. Es teicu, ka pelēk-strīpots uzvalks. Vai esot bijis brūnstrīpains mētelis? Tad es jau tūliņ zināju, ka sabrauktais būs Emīls, un es vairs nekā nesapratu. Mūs ieveda telpās, kur gulēja mūsu dārgais Emīlīts. Viņa asiņainās drēbes bija saliktas kaktā. Tad attaisīja zārka vāku, kur viņš bija ielikts bez drēbēm. Es noskūpstīju viņa sirsniņu, kura vairs nepukstēja, un tad aizlikām zārka vāku cieti. Toreiz raudāt es nevarēju.»

Dārziņa mātes stāsts izgaismo galvenokārt viņas pašas cilvēcisko būtību, viņas lielās, nekad neremdināmās sāpes. Tās paliek nemainīgas cauri visai dēla mūža gājuma atcerei. Tādēļ sarodas daudz šodien jau vairs neatbildamu jautājumu. Un viens no tiem — kas šai traģiskajā dzīves brīdī norisinājās Dārziņa mājās, kur bija palikuši dzīvesbiedre Marija, dēlēns Volfgangs, meitiņa Laima. Nāve var satriekt, nāve var likt nožēlot, ciest un raudāt, bet griezt par labu tā vairs neko nespēj.

Nākamajā rītā Dārziņa māte ieradās laikraksta «Latvija» redakcijā, kur pēdējā laikā bija līdzdarbojies Emīls un kur strādāja vairāki viņa draugi. Dzejnieks Kārlis Krūza atceras:

«... Bet tad 23. augusta rītā mani iztraucēja no darba šņukstēšana un sāpīgi vaidi aiz durvīm. Pie Artura Bērziņa bija atnākusi Dārziņa māte ar ziņu, ka Emīls sabraukts... Bija šausmīgi grūts brīdis . .. Mēs visi palikām kā bez elpas. Iestājās nāvīgs klusums, kurā dzirdēja tikai nelaimīgās mātes raudas. Trīcošu roku, apspiezdams žņaudzošas elsas, izpildīju savu ikdienas uzdevumu . . . Un kā pa tumsu nāca prātā, ka 18. augusta numurā bija ziņa par dzelzceļa upuri.(...) Dārziņa māte sāka runāt par Emīla bērēm.»

Draugi redakcijā patiešām bija satriekti, un tomēr jautās avīžnieciska nevaļa, gatavošanās vēl kādām citām — žurnālista Benjamiņa bērēm. Pirms dažām dienām «Latvijas» redaktors bija noraidījis Dārziņa lūgumu ievietot uz parāda sludinājumu par klavierstundu sākumu. Dīvainākais, ka šis sludinājums tomēr avīzes slejās parādījās ... (!) pēc komponista nāves — 21. augustā. Laikam šis šķietami sīkais incidents būs torīt ienācis prātā Kārlim Krūzam. Viņš bija redzējis un dzirdējis, kā pāris rubļu dēļ pazemoja komponistu. Krūza raksta:

«Kad nogāju drukātavā, kantori runāja par «Latvijas» vainagu Dārziņam. Es nevarēju klausīties ...»

Uz Benjamiņa bērēm Krūza gan nespēja vairs aiziet, griezās atpakaļ uz mājām.

«Satiku komponistu Jāni Zālīti. Par Dārziņu viņš jau bija lasījis «Dzimtenes Vēstnesī».

Aizgāju viņam līdzi uz mājām. Istabā atradām viņa māti un māsu. Pēdējā smiedamās jautāja, ko nu esot atnesis. Viņš klusēdams parādīja Dārziņa nāves ziņu. Viņa tikai paguva iesaukties: «Vai tiešām?» Jānim Zālītim bija asaras. Un drūmā sastingumā mēs sajutām, ka nava vairs Dārziņa .. . nava atkal viena, kas bija — vienīgais ... Tad aizsūtījām Antonam Austriņam telegrammu. Pēc tam gājām pie Ķēniņa. Pārrunājām par Dārziņa pavadīšanu. (...) Ķēniņš aizsūtīja Kalniņam un Vītolam telegrammas. Zālīts apsolījās aiziet pie Bobkovica.»

Tās pašas dienas vakarā Dārziņa tuvinieki aizveda nelaiķa mirstīgās atliekas uz Mārtiņa baznīcas kapsētu turpat «Pārdaugavā. «Pie kapsētas piebraucām vēlu vakarā, pulksten vienpadsmitos,» atceras māte. «Zārku ienesām kapličā un nolikām kādam citam līdzās. Tad likām nozvanīt sēru zvanu un izklīdām kur nu katrs. Vēl tagad atceros, ka pavadoņu viņam tai reizē vairāk nebij kā es — viņa māte, tēvs, sieva, pēdējās brālis un mans brālis.»

Vārdi «pēdējās brālis» skan griezīgi, liek uzmanīties. Pat kopējās bēdas laikam nav spējušas kaut cik nolīdzināt abpusējo nesaprašanos un rūgtumu, kas bija krājies gadiem ilgi.

Emīla Dārziņa nāve lika skaudri attapties daudziem, kas viņu bija pazinuši. Rudenī viņam būtu palikuši trīsdesmit pieci gadi. Labākie gadi, kad atraisās uzkrātais spēks. Sāpes, līdzjūtība un nožēla mijās ar minējumiem par drausmīgās bojāejas cēloņiem nakts vilcienā, starp riteņiem, uz sliedēm. Nelaimes gadījums? Pašnāvība? Slepkavība? Dzērums? Nelaimīga mīlestība? Dzīves apnikums? Neveiksme darbā? Daudz bija arī tādu, kas uz Dārziņa bojāeju raudzījās vienīgi kā uz sensāciju. Ko gan visu nav piedēvējuši komponistam, par kuru zināja tik maz.

Emīla Dārziņa nāve palicis neatklāts noslēpums arī līdz mūsu dienām. Un tomēr jāieklausās to cilvēku domās, kas viņam bijuši tuvi, kas viņu labi pazinuši. Ievērojamais latviešu diriģents, Dārziņa draugs un daudzu viņa skaņdarbu pirmatskaņotājs Artūrs Bobkovics noliedz pašnāvību:

«Arī dzirdētās baumas, it kā D. zem alkohola iespaida būtu meties zem vilciena, ir jāatraida, jo dažas dienas priekš viņa nāves, kad es ar viņu tikos, viņš bija ļoti dzīvespriecīgs, bet drusku sarūgtināts tikai par to, ka kāds lielāks latv. laikraksts, kurā viņš bija strādājis par kritiķi, nebija ievietojis viņa klavieru stundu sludinājumus uz parāda, pāris rubļu vērtībā. Pēc viņa nāves šī paša laikraksta redakcija uzlika jo lielu vainagu uz viņa kapa. Ironija!» Bet arī Bobkovics spiests atzīt, ka «Emīla Dārziņa traģiskā nāve laikam gan paliks nenoskaidrota».

Varētu vēl pieļaut iespēju, ka vainīgs Dārziņa psihiskais stāvoklis, ko savukārt tīri fizioloģiski ietekmēja viņa vāj-redzība. Žurnālists Arturs Bērziņš, kam ar komponistu bija nodibinājušās draudzīgas attiecības darbā un sadzīvē, atcerējās viņa ārkārtīgo nervozitāti:

«Kad viņš ejot izdzirda automobiļa svilpi vai tramvaja zvanu, tad tas stāvēja kā stabs un nebija ne ar ko pierunājams iet pāri ielai, ja arī to varētu vēl trīs reizes izdarīt, kopš godīgi tā stāvam nebija palaidis garām savu ienaidnieku. Automobiļus nelaiķis gribēja pilnīgi iznīdēt, jo tie esot darināti tikai cilvēku un kustoņu bendēšanai un citam postam. Vakaros, kad gadījās ilgāk pasēdēt kopā, Dārziņš turējās cieši klāt un viņš visādā ziņā bija jāpa-vada mājās.»

Līdzīgus argumentus meklējis un tomēr minējumu strupceļā nonācis arī viens no pirmajiem Emīla Dārziņa dzīves un daiļrades faktu, kā ari literārā mantojuma un laikabiedru atmiņu savācējiem un apkopotājiem Visvaldis Peņ-ģerots (1897—1938). Savos diezgan plašajos komentāros mākslas vēsturnieks uzrāda komponista bojāejas apstākļu sarežģītību, faktoloģiskas pretrunas. «Dārziņa traģiskās nāves apstākļi vēl ir pārāk nenoskaidroti,» konstatē biogrāfs piecpadsmit gadus pēc traģiskā notikuma. Diemžēl arī pēc turpat septiņiem gadu desmitiem jāaprobežojas ar tām pašām liecībām un faktiem. Noslēpums tā arī paliek neatminēts, kaut esam atzīmējuši jau simtgadi kopš komponista dzimšanas.

V. Peņģerots toreiz rakstīja:

«Domājams, ka viņš izkritis no vilciena vai nu pārejot no viena vagona otrā, vai arī no vagona priekštelpas, kur viņš kā kaislis pīpētājs droši vien stāvēja. Šis vilciens viņam norāvis tikai roku, bet galvu sadragājis ejošais uz Rīgu vilciens, jo Dārziņš apzinīgi vai neapzinīgi aiz-rāpies līdz blakus sliedēm (kaut gan ir ari iespējams, ka ejošais vilciens viņu uzsviedis uz otrām sliedēm). Pieņemot nelaimes gadījumu, nav saprotams, kamdēļ Dārziņš iznīcinājis daļu papīru un dokumentu, kā ari no piezīmju grāmatiņas, kura atrasta viņa kabatā, izrāvis visas aprakstītās lapas. Bet pieņēmums par pašnāvību tomēr maz pielaižams, jo tas pilnīgi runā pretim visiem viņa nodomiem un plāniem sakarā ar «Rožaino dienu» komponēšanas nobeigšanu.»

Šo minējumu, atmiņu un pārspriedumu plūsmā tomēr vērojama vienprātīga nevēlēšanās runāt par komponista traģēdijas dziļāko būtību, proti — pilsoniskās sabiedrības salto vienaldzību, kas jau kopš pašiem pirmajiem Emīla Dārziņa radošās darbības soļiem bija dvesusi pretī nāves elpu, tūkstoš veidos vērsdama pret viņu savus nežēlīgos triecienus. To skaitā arī liekulību, kas izpaudās pat bēru dienā.

«Trešdien, 25. augustā,» cenšas atcerēties noskumusī māte, «bij noliktā diena, kad viņu vajadzēja guldīt kapā. Kā noritēja bēru ceremonija — to aprakstīt nevaru...

Puķu pušķiem un vainagiem, un pavadītāju bērtām smilšu saujām piepildījās kaps. Rožu un lauru kalniņš pacēlās tai vietā, kur bija noguldīts tas, kas dzīvē tik maz bij viņu saņēmis.»

Par bēru norisi māte nevēlas runāt. Vai gan varēja ticēt, ka visi tie trakotie, paēdušie kungi viņas dēlam labu vēlējuši, godā cēluši, kādā nu ceļ un labu vēl, pie kapa stāvēdami? Emīla Dārziņa bēru norisi visai plaši atreferēja latviešu laikraksti, arī «Latvija». Bijusi lietaina diena, bet pēc pusdienas lietus nostājis un caur saraustītiem mākoņiem atspīdējusi silta un gaiša rudens saule. Ap četriem pēcpusdienā Mārtiņa kapos jau bijušas visas ejas ļaužu pilnas. Dziedājis Rīgas Latviešu biedrības Dziedāšanas biedrības koris. Par lielo zaudējumu pie kapa kā pirmais runājis A. Argals Mūzikas komisijas uzdevumā. Tad vainagus nolikuši «Latvijas» un «Dzimtenes Vēstneša» pārstāvji. Kolēģu — mūziķu vārdā runājis O. Fogelmanis un nolicis krāšņu lauru vainagu. Hm... Vai tas pats čellists Fogelmanis, kurš arī pirms diviem gadiem Emīlu Dārziņu apsūdzēja plaģiātā? Jā, tas pats tagad «nolika krāšņu lauru vainagu». Alfrēda Kalniņa vārdā, kurš nebija varējis ierasties no Pērnavas, runājis Atis Ķēniņš, uzsvērdams, ka Dārziņam visu mūžu nācies lauzt sev ceļu uz priekšu «kā pa tumsu, kā pa ēnu, kā pa rudeņainu miglu». To, kas gribējuši mīļotajam komponistam parādīt pēdējo godu, bijis nepieredzēti daudz, līdz beidzot pie vārda ticis vecais Dārziņa tēvs, kam Emīls esot bijis jaukākais prieks, atspaids un domubiedrs. Vai nu tā bija? Vai tā kaut jel brīdi bija visos Emīla mūža trīsdesmit piecos gados? Vai domubiedrs var būt tas, no kura bērnībā stingstoši baidās, jaunībā atsvešinās turpat vai līdz naidam, nevar saprasties nevienā jautājumā? Bet, gods kam gods, Andžs Dārziņš, lielais runātājs, atrada vārdus, kas bija viņa dižā dēla cienīgi: «Viņa galvenās dzīves mācības bija vispirms tās, ka viņš nevienu cilvēku neturēja zemāku par sevi, pat to, kas ar žvadzošām ķēdēm iet pa ielu. «Visi viņi ir man līdzīgi, pat augstāki par mani,» mēdza viņš sacīt. Otra galvenā mācība aizgājējam bija — pašmīlības neatzīšana.»

Tāds bija vecā vīra rūgtais, novēlotais atzinums.

Māte klusēja. Bet viņas sirdī dega izmisums:

«Ak, mans sāpju dēls! Vai man tevi vajadzēja dzemdēt tikai ciešanām? Es pati cietu visu mūžu tevis dēļ. Kad tu vēl biji dzīvs, tad sāpes bija dalītas, lai gan tu cik vien

varēdams savas ciešanas no manis slēpi. Tu negribēji manu sirdi sāpināt, tu mani saudzēji, bet es jau tavos vaibstos lasīju, cik tev grūti. Tagad tava sirds vairs nepukst, viņa jau izcietusi. Bet es . . .»

Aiz kapu kokiem arvien zemāk grima vakara sarkanā saule. Ļaudis nesteidzās izklīst. Pēc garajām runām bija atnācis klusums un tam līdzi patiesā, mūžīgā tautas mīlestība. Tā, pēc kuras vienmēr bija alkusi Viņa sirds.

Kaudzītes Matīss «Atmiņās par Emīli Dārziņu, līdza pieminot viņa vecākus» 1924. gadā rakstīja: «... neviens cits no aizgājušiem tautas darbiniekiem pēc Kronvalda nav tik vispārīgi nožēlots un tik plaši apraudāts kā Emīls Dārziņš. Laikam uz nevienu citu kapu apmeklētāju tekā nav stāvējusi vismaz pirmos gados tik iemīdīta kā uz viņa kapu un īpaši vēl pirmajās dienās un nedēļās. (...) Vistuvāk viņam šai tautas žēluma ziņā no jaunākiem stādāmi laikam Blaumanis un Poruks, bet taču ne līdzīgi Dārziņam. Saprotams, ka tāda cienīšana un mīlestība nevar būt bijusi bez pamata, bez cēloņa un bez nozīmes.»

Protams, ne bez pamata, bez cēloņa un bez nozīmes.

Nāk prātā paša Emīla Dārziņa vārdi apcerē «Mocarta piemiņai», kas veltīta viņa mīļākā skaņu ģēnija 150. dzimšanas gadskārtai 1906. gadā.

«Bet, kas agri sāk, agri beidz. Arī Mocarts piederēja pie tiem pāragri attīstītiem bērniem ar gudrajām acīm, par kuriem tautā mēdz teikt, ka tie ilgi nedzīvos, ka ir pasaulei par labiem. Tas pats liktens, kurš viņu tik bagātīgi bij apveltījis kā nevienu citu mirstīgo, tas pārtrauca viņa skaisto un nozīmes pilno dzīvi tikai nepilnu trīsdesmit sešu gadu vecumā. Vīnes pilsētai uz visiem laikiem paliek tas kauns, ka viņa sava lielākā dēla kapu pēc dažiem gadiem vairs nezināja atrast.»

Te nav ne vēsts no skaistvārdības, bet vienīgi dziļas jūtas un groda doma. Tas arī nav sava likteņa pareģojums, un velti te meklēt paralēles starp tik nesalīdzināmiem lielumiem. Un nav arī atgādinājums par Vīnes pilsētas nedzēšamo kaunu. Emīlu Dārziņu pēc nāves neaizmirsa. Par viņa piemiņas saglabāšanu parūpējās viņa draugi. Jo sevišķi tuvākais — komponists Alfrēds Kalniņš. Jau 1913. gada 15. septembrī atklāja Dārziņa kapa pieminekli. Kā skrupulozi apraksta Visvaldis Peņģerots, piemineklis «darināts pēc T. Zaļkalna projekta. Dārziņa bareljefu varā lējis B. Dzenis, bet pārējos 4 ciļņus akmenī kalis pats

ll

Zaļkalns. Piemineklis tika celts no savāktiem ziedojumiem un atlikumiem no Dārziņa piemiņas koncertiem. Apmēram 3 gadu laikā piemineklim tika savākta samērā liela naudas summa — 3878 rbļ. 54 kap. Tā kā piemineklis līdz ar viņa uzstatīšanu izmaksāja 3071 rbl. 15 kap. (sk. E.D. pieminekļa norēķinu «Latvijā», 1913. g. Nr. 222.), tad atlikums tika izlietots četru Dārziņa dziesmu izdošanai» — ne bez pamata V. Peņģerots uzsver, ka šoreiz ziedotie līdzekļi izmantoti godīgi.

Tādi ir tie rēķini.

īsteno, mūžīgo pieminekli Emīls Dārziņš bija uzcēlis sev pats, jo viņa mūzika, Jāņa Zālīša vārdiem runājot, «tuva un saprotama arī muzikāli neizglītotam klausītājam. Tas izskaidrojams ar to, ka šeit izteikti vienkāršiem līdzekļiem vispārcilvēciski dvēseles pārdzīvojumi, tā sakot, pats elementārākais, bet pie tam varbūt arī pats svarīgākais.» To apstiprina un papildina paša Emīla Dārziņa atzinums: «Māksla, pēc manas pārliecības, nav priekš gudriem un privileģētiem, bet priekš visiem tiem, kas pēc savām iedzimtām spējām un temperamenta ir mākslas uzņēmīgi, ir spējīgi mākslas darbu iespaidus sevī ar jūtām uzņemt, tos sevī pārdzīvot, izjust.»

Tāda bija mūzikas vērtētāja un komponista nemainīgā nostādne pašā galvenajā daiļrades jautājumā — kam un kā atdot savu talantu, savas spējas. Tiešām, tikai vienu gadu desmitu Emīls Dārziņš varēja atraisīt savus radošos spēkus, turklāt tas bija bezgala grūts gadu desmits, kad nemitīgi bija jāsaduras ar pretestību un trulu vienaldzību. To ļoti svarīgi apzināties, kad aplūkojam viņa atstāto muzikālo mantojumu. Pirmajā acu uzmetienā tas var likties visai pieticīgs, un tomēr Emīla Dārziņa kora dziesmas un romances, viņa «Melanholiskais valsis» ir tik dziļi sabal-sots ar tautas dvēseli, ar tās ilgām, sāpēm, skumjām un prieku, ka ik nākamai paaudzei Emīla Dārziņa mūzika skan kā jauns, brīnišķīgs atklājums.

OTRA NODAĻA MARIJA LAIMIŅA UN ANDŽS DĀRZIŅŠ

No tālas pagātnes nu jāmēģina vēl tālākā pagājībā ielūkoties, kur pats sākumu sākums stāstam par Emīla Dārziņa dzīvi. Vienbrīd pat liekas, ka to izdarīt nav nemaz tik

grūti. Vajag tikai atšķirt pamatīgos «Mērnieku laikus». Gan jau kaut kur — tirgū, baznīcā, krogā, muižā vai dzirnavās būs bijuši arī Emīla Dārziņa senči — Laimiņu vai Dārziņu ļaudis. Ļoti iespējams. Jāpiebilst vienīgi, ka Emīls, kā stāsta viņa novadnieks Antons Austriņš, ne sevišķi lepojies ar savu piebaldzēna izcelsmi. Bet ko darīsi — vecākus jau neizvēlas. Laimiņi un Dārziņi saradojās. Un tas notika 1872. gadā.

Kas tad tie bija par laikiem piebaldzēnu novadā? Slavenais Matīss Kaudzīte par tiem stāsta: «Ar 1873. gada vasaru, kura bij ar auglību diezgan svētīta, visi Vecpiebalgas, kā arī Veļķu un Jaunpiebalgas saimnieki pēc jaunas izmērīšanas dabūja savas īpašas māju zemes robežas, kamēr līdz tam laikam veseliem ciematiem viss stāvēja vienviet: tīrumi sadalīti pa maziem gabaliem, pļavas mainīja gadiem vai trim gadiem, lopus ganīja vienviet, mežu cirta vienkop un līdumus līda «saimēs», t. i., sūtīja visi saimnieki vienādu skaitu strādnieku visos darbos un iekū-lumu dalīja savā starpā vienlīdz jeb pēc māju vērtības, kur tika izšķirti īpaši asmitnieki un pusasmitnieki. Ar šo gadu, beidzoties mērniecības nemieriem, iesākās arī jauns laikmets lauku apstrādāšanas sistēmā — vismaz tik tālu, ka drīz atmeta triju lauku sistēmu. Draudzes skolas augstākās klases skolotājs Kronvalda Atis pārnāca šurp no Tērbatas jūnija mēnesī...»

Rakstniekam, skolotājam un arī zemniekam Kaudzītēm viņa pasaule un viņa laikmets redzams kā uz atvērtas delnas, un šai pasaulē, šai laikmetā dzīvo arī nākamie Emīla Dārziņa vecāki. Ir pamats ticēt tam, ko par viņu kāzām iepriekšējā vasarā vai vienīgais gribējis un varējis atcerēties un pastāstīt vērīgais hronists. Matīss Kaudzīte raksta:

«Ar Emīļa vecākiem, ar kuriem cietā nešķiramā sakarā stāv manas atmiņas par Emīli pašu, esmu bijis tuvā draudzībā no pašiem jaunības laikiem. Un, par Emīli stāstīdams, es nekādā ziņā nevaru attālināties no tiem. — 1872. gada vasarā, to svētdien pēc Jāņa dienas, nosvinējām viņiem kāzas Jaunpiebalgas Jāņa skolā, kas toreiz bij vēl vienstāva ēka. Laulāšanu izdarīja tā laika jaunais mācītājs Emīls Kēlbrants Jaunpiebalgas pagaidu baznīcā, jo īstā baznīca bij patlaban pārtaisāma. Kāzas pagodināja ar savu klātbūtni draudzes skolotājs Ulpa tēvs un, kas kā retums uzskatāms, pat vecais mācītājs un prāvests

K. Kēlbranta tēvs. Tas piesēdās gan pie kāzu mielasta galda, bet nekā nebaudīja, ja tik apslapināja lūpas drusku no priekšā noliktās reinvīna glāzītes, bet sēdēja tik ar savu garo pīpi rokā. Kad kāds iedrošinājās lūgt, lai jel prāvesta tēvs arī ēdot, tad viņš atbildēja: «Mēs jau ēdam vairāk, nekā mums vajadzīgs.» Vēlāk ieradās arī viņa dēls, jaunais mācītājs Emīls Kēlbrants, pārbraukdams no kāda nevesela. Tā nu bij iedibināts Emīļa Dārziņa vecākiem viņu laimības un bēdu kopdzīves sākums.»

Skolotāja un jauniņās zemnieka meitas kāzās lielākais pagodinājums, kā ar izvērstāku tēlojumu pasvītro Kaudzīte, bijis «reta» baznīctēvu labvēlība. Un, kā par to pārliecināsimies turpmāk, šis baznīcas pagodinājums bijis pelnīts. «Mūsu skola nevarēja lepoties ar spirgtu garu,» par tiem laikiem rakstīja Antons Birkerts. «Viņa bija piemērota un pielāgota muižniecības un baznīcas interesēm.» Jāņa skolas vecākais skolotājs Andžs Dārziņš acīmredzot nav bijis izņēmums, nav sevī radis drosmi nostāties tautisko centienu pusē. Ar to laikam arī izskaidrojama viņa ilggadība šai skolotāja amatvietā, kas nebūtu iespējama bez baznīcas īpaša pabalsti juma. Dievbijīga bijusi arī Marija Laimiņa, un šāds pasvītrots ticīgums tolaik nav bijis retums — arī Blaumaņa, Skalbes, Poruka vecāki bijuši lieli bībelnieki. Gadusimtiem dieva bijāšanu ieaudzināja, iepotēja un iestāstīja beztiesīgajam latviešu zemniekam. Tās platā ēna kritusi arī uz Emīla mātes dzīves gaitu, par ko viņa stāsta savās atmiņās:

«Mana dzimtene Jaunpiebalgas draudzē, Jaunos Abru-pos. Dzimtas vārds Laimiņš. Tur mans tēvs bija saimnieks ar pilnīgu mājas iedzīvi. Viņa vārds bija Jānis, un mātes vārds Karlīna, viņa tikusi ieprecēta arī no tādas krietnas un godīgas ģimenes, viņas dzimtas vārds bija Kurzemnieks. Viņi abi kopā savu mājas dzīvi vadīja uz to labāko. Viņi bija ļoti godīgi un dieva bijīgi. Domāja tikai par to, kā ar godu savu maizīti pelnīt.

Mēs saviem vecākiem esam bijuši desmit bērni, tie pirmie četri jau bija nomiruši, to mēs tie seši dzīvie vairs neredzējām. (...) Un mēs pēc kārtas tikām tā saukti. Pirmais bērns bija Anna un dēls Jānis. Tad Marija, Antons, Late un Katrīne. Kopā — divi dēli un četras meitas.

.. . Mūsu mājas dzīvē valdīja tikai tāds miermīlīgs klusums, tikai kādu reizi krustmāte ar mūsu mammu sastrīdējās. Vecākais krusttēvs jau mūsu citādi nesauca kā par cālīšiem, vēl tā piemetināja, ak, tētīt, manu cālīti. Mans vecākais krusttēvs jau uz lūgšanas nama beņķa vien vairāk nosēdēja, bez izņēmuma nevienu svētdienu viņa tur netrūka. Un, kad mēs nācām tos gados, kad varējām jau viņam līdzi iet, tad vairs mūsu mājā neturēja, vajadzēja daudz reižu brist pa dziļu sniegu kupenu. Rītos agri jau vajadzēja ierasties, kad lūgšanas namā vēl sveces dega. Kad lūgšanas namā dievkalpojums bija noturēts, tad bija jāiet uz baznīcu.» Kā redzam, Laimiņi paspēja gan uz hernhūtiešu lūgšanas namu, gan uz īsto baznīcu. Un ir ļoti svarīgi zināt pēc iespējas vairāk par nākamā komponista mātes Marijas Laimiņas garīgo satvaru. Viņas atmiņu stāsts to atklāj pietiekami reljefi. «Kad baznīcas dievvārdi bija nobeigti, tad atkal vajadzēja iet uz lūgšanas namu, tad gan bijām tik piekusuši, kad vakarā spējām tikai gultiņā iegulties. Mūsu vecāki svētdienu tik svētsvinīgi svētīja, ka nekāda darba neviena neatļāva strādāt. Tikai to, kas necieš, kā lopiņus pabarot. Kad nāca tās lielākās svētku dienas kā Ziemas svētki vai lielā ceturtdiena, lielā piektdiena, Lieldienas, tad jau uguni nekur neatļāva kurt, ne priekš pašiem, ne ar priekš lopiem. Visiem vajadzēja iztikt ar aukstu ēdienu, kuru jau priekšlaikus sagatavoja.»

Vesels bargu ierašu un stingru noteikumu biezoknis jau no mazotnes draudējis — paklausīt, paklausīt. Visiem un visur. Tēvam un mātei, skolas kungam un cienīgtēvam. Krusttēviem un krustmātēm. Bet dzīvība prasa savu, tā laužas uz āru laukā no biezokņa, kā to liecina Marijas Laimiņas atmiņas par viņas skolas gaitām.

«Man skolā ar mācībām ar labi gāja. Lai gan es divus gadus vien skolā tiku gājusi, bet skolotājs bija novērojis cik necik manas spējas. Viņš mani pieliek, pirmās ziemas skolniecīti, pie tāda pulka, kuri jau trīs gadus bija skolā nogājuši. Kad nāca rēķināšanas stunda, es izrēķināju pati pirmā, un šie zeļļi paliek stāvoši un noskatās uz mani kā uz kādu varoni. Mēs gan bijām sešas meitenes, bet zēnu bija kādu deviņpadsmit, un es viena pati tiem piedalīta pie tāda liela pulka, jo visi mēs mācījāmies vienā pašā klasē. Daži zēni jau bija ap 17 gadiem, un es tik biju 12 gadus veca. Tad gribēja jau dažs labs ar savu mīlu pie manis pieglausties, bet es atsitu katru atpakaļ, jo es biju tā arī audzināta.

Es tik domāju tā, es esmu skolā un man ir tikai jāmācās. Bet mums, tiem meitēniem, vēl bija cits uzdevums līdz ar mācībām. Tam skolotājam bija pulka bērnu, un sieva nespēja visus apkopt, un mums vajadzēja strādāt rokas darbus. Kad tik nebija jāraksta, kad rokas bija brīvas, vajadzēja adīt un klausīties, un atbildēt. Ko prasīja, tas bija diezgan grūts uzdevums, jo vairāk reizes tā bija, kad domas nogrimst pie rokas darba. Bet skolotājs ar to nerēķinājās, viņš gāja savu ceļu, mums vajadzēja ar mācībām tikt galā. Kad es skolā gāju, tad četrbalsīga dziedāšana bija lielā mērā pieņemta, jo katru svētdienu vajadzēja iet uz baznīcu un četrbalsīgi dziedāt, kad vakariņa ļaudis pie dievgalda pieņēma. Tāds bija tai laikā paradums. Un vasarās bija jāiet pārsestdienas uz baznīcu. Pavasarī, kad skolotājs atlaida bērnus uz mājām, iedeva katram skolniekam tādu grāmatiņu ar datumiem, kad par divām nedēļām ir jābūt baznīcā. Katram skolniekam bija jāiet jēr-kambarī pie skolotāja. Viņš tai grāmatiņā ar sarkanu tinti ievilka strīpiņu priekš tā, ka tu vari parādīt, ka tu esi baznīcā bijis.»

Stāstīdama par sevi, Marija Laimiņa taču reizē stāsta arī par skolotāju dzīves apstākļiem. Līdzīgi tie varēja būt arī Andžam Dārziņam, kam ap to laiku ritēja jau trešais un ceturtais laukskolotāja prakses gads.

«Kad rudenī skolā sanāca,» turpina komponista māte, «tad skolotājs taisīja revīziju, kuram tai svētdienā tā strīpiņa nebija ievilkta, tad gan tam vairs labu dienu nebija. Tas bija pirmais vārds, klasē ienākot, pie vārda saukdams, saki tu man, kur tu tai svētdienā biji. Tad tādam visu ziemu nebija miera. Kad es skolas gadus biju pabeigusi, tad vēl bija jāiet uz četrbalsīgu dziedāšanu vai katru sestdienu, jo es gāju līdz pašam iesvētīšanas laikam dziedāt. Mūzika man bija ļoti mīļa. Kad spēlēja klavieres, tad jau es augšā lēcu aiz sajūsmas, kad jau mēs, tie lielākie bērni, skolu bijām beiguši un bijām šo to iemācījušies dziedāt, dziedāšana vairs pušu netrūka.»

Dārziņa mātes atmiņas ir viscaur spilgti subjektīvas vārda labākajā nozīmē. Tās ne vien aprāda to laiku sadzīvi zemnieka mājā un jo sevišķi skolā, bet visvairāk atklāj pašu stāstītāju. Tā pakāpeniski kļūst saprotama šīs sievietes drāma, kad diemžēl viņai jāattaisnojas savā priekšā, bet vairs nekas nav labojams. Vēlāk, pēc turpat četriem gadu desmitiem. Bet tagad, tagad pirmās krustceles — sastapšanās ar skolotāju Andžu Dārziņu, kas tik ļoti bija iepaticies Marijas vecākiem. Viņai bijis cits jaunības draugs, kuru viņa karsti mīlējusi. Bet Andžs Dārziņš «bija liels runātājs un tā manus vecākus bij pierunājis». Un tālāk: «Mani vecāki to vien grib man ierunāt, kad skolotājs esot gudrs cilvēks.» Draugi Mariju apcēluši, ka ai skolotāju dzīvošanas nebūšot.

Paiet laiks, un enerģiskais skolotājs savu panācis — Marija Laimiņa kļuvusi par viņa sievu.

«Tā rit diena pakaļ dienai,» viņa vēlāk stāsta, «jāiesāk nepierastā dzīve, jāsāk dzīvot ar piespiestu mīlestību, jo tas nav tik viegli. Es savā bērnībā mīlēju skaistumu un visu, kas bija jauns. Bet tagad man jāiet pa citu ceļu, nav vairs skaistumam rūmes, rožu ceļš tiek kaisīts ar ērkšķiem un dadžiem.»

Pateikts nepārprotami — laulības ar Andžu Dārziņu viņas dzīvē bijušas visu nelaimju sākums.

Kad uzklausīta viena puse, jāuzklausa arī otra. Taču tā mēmi klusē. Andžs Dārziņš atmiņas nav rakstījis. Un vispār — biogrāfiskās ziņas par viņu ir ārkārtīgi skopas un pretrunīgas. Ir zināms, ka jau desmit gadus pirms apprecēšanās ar Mariju Laimiņu viņš sācis tautskolotāja gai-tas — 1861. gadā. Vispirms tā saucamajā «strāpes skolā», kas atradusies Jānēnos. Bērnus mācījuši mazā istabiņā. Skolotājs mācījis ne vien skolā, bet gājis apkārt, arī mācīdams dziedāt un tā saucamos bokstus. Tos bērnus, kas mājā bijuši kūtri, ņēmis pie sevis un tur stingri mācījis. Ap 1863. gadu iesākusies rakstīšanas skola. Sākumā skolā gājuši tikai vienu ziemu, vēlāk divas un beidzot trīs ziemas. Tā Jānēnos mācījuši līdz 1871. gada 29. novembrim, kad skola pārgājusi uz jauncelto skolas namu un nosaukta par Jāņa skolu. Tā bijusi vienstāva mūra ēka ar salmu jumtu. Skolotāja alga toreiz bijusi ļoti maza. Dārziņš pirmajā laikā saņēmis tikai desmit rubļus gadā. Vajadzējis pa vakariem piepelnīties ar aušanu.

Skaidri redzams, ka nekādi materiālie apsvērumi nevarēja ietekmēt Marijas vecākus, atdodot savu meitu Dārziņam. Bet paklausīsimies, ko par Jāņa skolas skolotāju, kuram toreiz jau bija divdesmit deviņi gadi, pastāsta Matīss Kaudzīte. Te jāpiebilst, ka arī Reinis Kaudzīte turējies labos draugos ar Andžu Dārziņu un viņa kāzās ne vien bijis lūgts ciemiņš, bet grasījies pat par kučieri vest jaunos uz baznīcu. Matīss raksturo Dārziņu:

«Emīla Dārziņa tēvs piederēja pie tiem diezgan retiem cilvēkiem, ar kuriem mīl pēc iespējas bieži satikties un domu izmaiņā stipri izspēkoties. Tādas sarunu stundas ar viņu deva atjaunotas žurmes sajūtu, līdzīgu tai sajūtai, ko dod labi vadīta vingrošanas stunda priekš miesas, kad skolotājs visam vingrības darbam iet priekšā par paraugu. Tās tad nav vis noguruma, bet taisni spēka pieauguma jūtas. Un ar tādām gara pastiprinājuma jūtām varēja šķirties ik reizes no A. Dārziņa — kā jau no patstāvīga un dziļa, bet bez stūrgalvīgas pašprātības būdama domātāja, un kas tomēr neļaujas nogrozīties no savām par labu atzītām dzīves sliedēm bez ļoti stipriem pretpierādījumu pamatiem. Disputācija ar Dārziņu izcēlās bieži, tomēr viņa nevadīja nekad uz vienprātīgu izšķiršanos, bet gan uz vienprātību un vienošanos, tālab satiksme ar viņu bij vienmēr pa prātam.»

Saliksim kopā Kaudzītes teikto: «... satiksme ar viņu bij vienmēr pa prātam,» — ar to, ko rakstījusi Marija Lai-miņa: «Mani vecāki to vien grib man ierunāt, kad skolotājs esot gudrs cilvēks.»

Matīsa Kaudzītes sniegto raksturojumu daudzi gan senāk, gan tagad mēģinājuši apstrīdēt. Skaidrs, ka tā var daudzināt tikai patiesi apdāvinātu un gudru cilvēku un nav pamata neticēt Matīsam Kaudzītēm, kurš vienmēr, pat līdz vislielākam naivumam, savos dokumentālajos darbos centies būt objektīvs. Kāda gan vajadzība Matīsam Kaudzītēm bija idealizēt Andžu Dārziņu? V. Peņģerots pārmet hronistam: «Viņš pilnīgi palaidis garām D. tēva negatīvās puses. Pirmkārt tas stipri mīlēja iedzert un viegli tika vaļā no iegūtās naudas. Par saviem bērniem tas gandrīz nemaz nerūpējās, un arī Emīls, kā tas redzams no viņa vēstulēm, izturējās pret tēvu ļoti negatīvi. Arī Emīļa mātei no vīra nācās diezgan ciest, un nekādas lielās saskaņas abu vecāku starpā patiesībā nebija.» Vēl citi avoti liecina, ka Dārziņa tēvs bijis laipns pret citiem, bet noslēgts pret saviem ģimenes locekļiem. Piepelnījies ar ķestera arodu. Mūždien prom no mājām. Bijis kūtrs, nevīžīgs, cietsirdīgs un vienaldzīgs pret savējiem, pēdiņās liekams finansu ģēnijs, negants dzērājs. Bērni agri atsvešinājušies no tēva. Emīls viņa baidījies, raudādams nobēdzis kur malā. Un tā tālāk, un tā joprojām. Kam lai tic? Vai varbūt taisnība meklējama vidū. Starp cilvēka spējām un šo spēju aprobežotu pielietojumu, starp skolotāja cienījamo vārdu un trūkumu viņa mājā, starp jaunības sapņiem un vilšanos. Žēl, ka tik maz zināms par Emīla Dārziņa tēvu, bet viens iu

gan ir skaidrs — viņa «negatīvās puses» nebūs bijušas fatālas, bet gan drīzāk konkrētajos dzīves apstākļos radušās.

Kā tad iesākās Marijas un Andža Dārziņu kopdzīve? Skolotāja alga ap to laiku bija apmēram sešdesmit rubļu gadā. Ģimenes cilvēkam par mazu. Protams, nāca klāt brīvs dzīvoklis, malka, dažādas niecīgas piemaksas no skolas bērnu vecākiem, tomēr rocība bija diezgan šaura. «Skolas bērnu skaitam ātri augot,» rakstīja par Jāņa skolu Matīss Kaudzīte, «vienstāva skolas māja nespēja vairs īsti uzņemt, tāpēc pagasts cēla pēc gadiem trim virsū otru stāvu.» Tātad nāca klāt arī būvniecības rūpes. Un vēl citas likstas un bēdas, par ko ar skumjām atceras Dārziņa māte: «No manas kāzu dienas pēc diviem gadiem man piedzima pirmais dēliņš, bet pēc trijām dienām nomira. Bija jauks bērniņš . . . Tās pirmās ciešanas palika bez augļiem. Jāaizved bija uz kapsētu. Likām nokristīt Jānis. Tā no mana mūža deviņpadsmitā gada iesākās mans ceļš uz kapsētu. Es pati nevarēju viņam līdzi iet un noskatīties viņa kapa bedrītē, jo es vairāk nedēļas biju slima, ka gandrīz bija jādomā, ka būs jāiet savam dēliņam pakaļ. Bet nebija vēl vēlēts, jo liktens vēl to nebija nospriedis.»

Pirmdzimtā nāve bija it kā nākamo traģēdiju priekšvēst-nese. Bet kāpēc šai nelaimē cieš vienīgi māte, kāpēc viņa nekā negrib stāstīt par vīra pārdzīvojumiem? Uz kapiem Dārziņa māte nevarēja iet. Viss smagums uzgūla vīram. Par to ne vārda. «Man», «es» un gandrīz nekur — «mums», «mēs».

Varētu domāt, ka Jāņa skolas paspārnē tikai pelēka krēsla un klusas asaras. Par laimi, dzīvē tā nemēdz būt. Cilvēks jau tāpēc var pastāvēt, ka viņam vienmēr paliek cerība uz labu.

TREŠĀ NODAĻA ŠŪPUĻA DZIESMA

Pagāja pusotrs gads. «1875. g. man piedzima otrs dēliņš,» raksta Dārziņa māte, «kuru likām nokrustīt vārdā Emīli. Mācītājs Kēlbrants pats turēja klēpī un pats kristīja. Tas notika 10. novembrī. Dēliņš bija tik jauks un mīlīgs, ka vai pati mīlestība no viņa atspīdēja.»

Emīla kristību svinības jo plaši attēlojis Matīss Kaudzītei Viņš atceras, ka Jāņa skolas otrā stāva izbūvi «pienācīgi pabeidza tikai iedzīvotā ziemā un skolas iesvētīšanu jeb, kā tolaik vēl ne reti sacīja, «iedzeršanu» savienoja kopā ar skolotāja A. Dārziņa pirmā dēliņa (nevis pirmā, bet otrā. — A. S.) kristībām. Bij atkal jautra un dzīvības pilna diena Jaunpiebalgas Jāņa skolā. Skolotājs un viņa jaunā laulātā draudzene jutās divkārt laimīgi. Viņiem bij nu stipri paplašināta un labāk ierīkota dzīves vieta otrtik lielā skolas mājā nekā agrāk, un — kas jo vairāk — jauki aptērptā šūpulī dusēja maigi pirmais mīļais bērniņš, sataisīts uz drīzumā saņemamo garīgo mazgāšanas svētību. Radinieku mātes un krustmātes, it kā savstarpīgi sacenzdamās, ikkatra lūkoja atrast brītiņu, kur var savu reizi pašūpot mīļo, mazo radinieku, jo viņa īstai mātei tai brīdī bij maz laika pie tā apstāties. Visi vaigi to dienu skolā jautri; visas sirdis pilnas labpatīkamības un prieka.»

Pamatīgums ir viena no simpātiskākajām Matīsa Kaudzītes hroniku pazīmēm. Pamatīgums gan notikumu tēlojumos, gan apstākļu aprādījumos, gan cilvēku raksturojumos. Tādēļ arī tālie laiki viņa rakstos spēj atdzimt tik krāsaini un sulīgi.

«Ierodas tā laika pagasta vecākais Ducena tēvs, kam bijušas nesamas cauru vasaru rūpes un gādība par jaunceļamo skolas otro stāvu; ierodas arī mācītājs E. Kēlbrants uz skolas iesvētīšanu un skolotāja dēliņa kristībām. — Pirmais no šiem darbiem tiek padarīts klausītāju pilnum pilnā lielākā klasē. Svinības iesākas ar skolas kora dziedātu korāli: «Ak, Jeruzaleme, modies!» Kori dzied lidza arī jaunā, laimīgā skolas māte. Nāk mācītāja runa ar skolas iesvētīšanu un pēc kādas viskopīgas dziesmas pagasta vecākā ziņojums par skolas ēkas paplašinājumu. Dzied vēl kādu dziesmu, ar ko pabeidzas iesvētīšanas daļa, un klausītāji pašķiras.

Tad nāk kāda no cienīgākām viešņām ar skaisti apģērbtu bērniņu uz rokām; aiz viņas virzās lēnām pulciņš kūmu.

Dzied atkal, un mācītājs uzsāk kristīšanas dievvārdus un, kad pienāk reize kristīt, tad — liedams pirmo ūdeni —-saka: «Es tevi kristīju, Emīli utt.» •— Lieta še bij tāda, ka mācītājs Emīls Kēlbrants stāvēja pie abiem kristāmā bērniņa vecākiem augstā cienībā un viņi no tā bija izlūguši divējādu laipnību: būt mājā viņu dēliņam par kristītāju un dāvināt tam arī savu paša kristīto vārdu, ko visu mācītājs arī laipni pildīja.»

Matīss Kaudzīte un Dārziņa māte savās atmiņās vairākkārt godbijīgi un pat ar lepnumu piemin šo savā laikā slaveno un iespaidīgo Jaunpiebalgas draudzes mācītāju vācieti, teitoni, kurš bija viens no viltīgākajiem un niknākajiem latviešu tautisko centienu apkarotājiem, par ko izpelnījās baltvācu ievērību. Par savu «misiju» viņš ar atklātu cinismu raksta savā memuāru grāmatā «Lebensbild eines Livlāndisches Pastor», kas iznāca Emīla Dārziņa nāves gadā Rīgā. E. Kēlbranta uzskatus vēl pieminēsim, kad Emīls kļūs jauneklis un izšķirsies par savu dzīves vienīgo ceļu. Tā būs viena no nedaudzajām reizēm, kad viņš satiksies ar savu krusttēvu vaigu vaigā.

Matīss Kaudzīte turpina stāstu par Emīla kristībām:

«Nu bērniņam jau savs vārdiņš, un viņš jau Emīlītis! Viešņas ar to pašu mīļo rūpību un gādību aiznes viņu atpakaļ. Visas sirdis nu pārpilnas ar jaunām laimībām; kaut tik nu viņas pastāvētu tādas vai mūžam!

Viesi pulcējas drīz pie godību mielasta ar saldu pašda-rītu miestiņu. Tur jautras sarunas vada mācītājs, pagasta vecākais un daži skolotāji no kaimiņu skolām. Pie mielasta turpinās vēl ilgi naktī jautra kopdzīve, kad mācītājs jau aizbraucis.

Tāds bij Emīla Dārziņa dzīves iesākums, tādas viņa kristības, no kurām viņš saņēma savu kristīto vārdu, kas vēlāk pacēlās tik lielā cienībā.»

1904. gadā, krievu—japāņu kara laikā, sakarā ar iespējamo iesaukumu armijā Emīls Dārziņš vēstulē Matīsam Kaudzītēm, starp citu, sniedz šādas ziņas par sevi un saviem vecākiem: «Mans paps ir dzimis aprīlī 1843. g., tātad manā iesaukšanas gadā (1897. g. — A. S.) viņš bij — pilnos gados aprēķinot — 54 gadus un šimbrīžam 60 g. vecs. Es pats esmu dzimis 22. okt. 1875. g., tātad tagad 28 g. vecs, mammai ir 49 g.» Tātad māte dzimusi 1855. gadā. Emīlam piedzimstot, viņa bija divdesmit gadus veca, bet apprecējās, kad viņai bija tikai septiņpadsmit. Andžam Dārziņam uz kāzu dienu bija 29 gadi.

Jāņa skolas vecākajam skolotājam Andžam Dārziņam esot piemitušas retas runas dāvanas. Kad viņš runājis, tad bāliņi un māsiņas nevarējuši vien viņā noklausīties un mēdzuši teikt, ka tas runājot gluži «kā mācītājs». Viņa mājā arvien iegriezušies kā pašu, tā arī citu tuvāko pagastu saimnieki un kalpi pēc padoma, bet garāmbraucēji paziņas labprāt nākuši aprunāties ar skolotāju. Viss liecina, ka Andžam Dārziņam nav trūcis nedz uzņēmības, nedz enerģijas — tieši tā, kā laikam pietrūcis jauniņajai Marijai ar bērniņu uz rokām.

Jāņa skolas skolotāja dzīvoklī bija kārts šūpulis nākamajam izcilajam latviešu komponistam, un mātes šūpļa dziesmiņas bija viņam pirmais valdzinājums un vēsts no lielās skaņu pasaules, kurā viņš ieies, lai radītu savu — Emīla Dārziņa skaņu pasauli.

Apcerē «Jurjānu Andrejs kā orķestra komponists» trīsdesmit gadus vecais Emīls Dārziņš it kā atskatās uz to laiku ainu latviešu mūzikas dzīvē, kad viņš piedzima:

«. . . Priekš trīsdesmit gadiem lieta bija daudz citādāka. Jā, diemžēl par daudz, par daudz citādāka! . . . Latviešiem toreiz tikpat kā nebij oriģinālmūzikas. Vītola zvaigzne vēl nebij uzlēkusi. Pār mūsu visjaunāko komponistu (arī pār Dārziņa. — A. S.) galvām vēl karājās šūpuļa līkste. Pāra sentimentālas dziesmiņas un dejas gabali no Šancberģa bij viss, ko latvieši toreiz varēja par savu saukt. Šinī laikā iestājās Pēterpils konservatorijā Jurjānu Andrejs.»

Pirmais profesionālais latviešu komponists Andrejs Jur-jāns 1875. gadā izlūkoja taku, pa kuru savam mērķim pretī dosies arī Emīls Dārziņš. Tā vairs neaizaugs, aiz pirmajiem sekos nākamie, lai arī cik grūts būtu kalnā kāpums. Bet pagaidām Emīla pasaule bija mātes vaigs, kad viņa noliecās pār sava lolojuma šūpuli. Tēva vaigu viņš redzēja retāk, un tas likās svešāks. Lūk, ko pastāsta māte par sevi un Emīla pirmajiem dzīvības gadiem:

«... Glabāju, kopu un priecājos. Tas manu sirdi no prieka daudzreiz pacilāja, manas skumjas jau sāka pamazām mazināties, jo es dzīvoju ar savu Emīlīti, ar savu mīlulīti, ko ar sāpēm biju dzemdējusi. Tagad es dzīvoju tīri kā citādu dzīvi, jo es dzīvoju tikai priekš viņa, par viņu priecājos. Man vairs tām skumjām, ko tos gadus cietu, nebija vairs vietas, nebija vairs laika, bija jārūpējas par savu Emīlīti. Dzinu ar visu spēku projām visas agrākās sāpes un ciešanas. Jo es domāju tā, ja es tagad nonīktu, kur tad paliktu mans Emīlītis, es gribu dzīvot priekš viņa, varbūt viņš man tamdēļ tāds piedzimis, lai es no tām ciešanām atsakos; lai nedotu vairs vietas tādām ciešanām, man jāmīl Emīlītis.»

Šo jūtu pamatā dziļa dvēseles drāma. Gan fotogrāfijas, gan saglabājušies mākslinieku portretējumi liecina, ka Marija Dārziņa jaunībā bijusi skaista. Samierināšanās ar likteni, vecākus paklausot, ir bijusi ilga un mokoša. Šādā nomāktībā ir bijis jāpiedzimst viņas pirmajam dēlam, jāpiedzīvo bērna nāve un atkal jāļaujas dzīves straumei, nezinot, kurp tā viņu aiznesīs. Izmisums un ciešanas ne katru padara stiprāku, un arī Marijai Dārziņai bieži pietrūks spēka pasacīt savu noteiktu vārdu, kad to visvairāk no mātes gaidīs Emīls. Un tomēr viņas atmiņās īpaši uzmanīgi jāieklausās, kad viņa stāsta par Emīlu:

«.. . Viņš bija tik pacietīgs, kad viņš nekādā gadījumā neraudāja, laikam viņš krāja savas asariņas priekš nākamības.

Mans vecākais brālis, Jānis vārdā, atnāca pie mums dzīvot ziemās par palīgskolotāju un vasarās gāja atpakaļ uz savu dzimteni pie saviem mājas darbiem. Mēs dzīvojām savu dzīvi, kāda nu tam nabaga skolotājam bija, viena vai dažreiz divas gotiņas, priekš tām bija jāiet zāļu plūkt vai pa visiem nāburgu krūmiem, jo no tām trijām pūrvietām zemes nevarēja vasarā govis izturēt. Un ziemā bij tāds paradums visiem skolotājiem, ka taisīja barības tal-ciņu, jo tie, kuri gribēja, atveda vai sienu vai salmus. Bet man tas ļoti nepatika, kad jādzīvo kā no mīlestības dāvanām, jo es jutos kā apkaunota, kad tur veda pa nastai, pa pusvezumiem. Tad bija jāvāra gaļa un jācep plāceņi. Mans vīrs viņus labi sadzirdīja, tad visi aizbrauca līksmā garā. Te vajaga būt cilvēkam ļoti zemsirdīgam, visu to sarīkot un saņemt par labu, jo katru reizi, kad bija uz to jāgatavojas, es sevī jutu tādu kaunu, ka tikko varēju izciest.»

Kauns bijis pavisam nevietā. Te ierunājas turīgu saimnieku meitas balss. Jā, skolotāju dzīve tolaik ne tuvu nav bijusi viegla. Kā par tiem laikiem savā Kaibēnskolas hronikā raksta Matīss Kaudzīte, visa skolas materiālā puse gūlusies uz slikti atalgoto skolotāju pleciem, bijis pašiem jāgādā par skolas apgaismošanu un apkopšanu, jo valsts pabalsti bijuši niecīgi un pilnīgi nepietiekami. Bet Piebal-gas skolas taču tolaik bija vienas no vislabākajām Latvijā. Tādēļ šie pārmetumi Andžam Dārziņam gluži nevietā.

«Mans vīrs jau uz to cīnījās, kā pastāvīgi zirgu var turēt. Viņš bija diezgan šeptīgs. Mēs jau braucām vienmēr ar labu iejūgu. Tā no visām pusēm tā pagrūti gāja. Mums pašiem arī bija mieži sēti, katru gadu pāra reizes ko izberzt, tā es tiku visās tuvējās nāburgu rijās bijusi labību kult.

Tā nu bija mana vieglā dzīve, kā mani savēji to domāja, tā nu bija vēl tā laime, ka es nebiju izlutināta, citādi jau būtu gan pavisam slikti. Es biju ar visu mierā un cīnījos visur līdzi savā dzīvē nenolaisties. To, ko cietu, neliku citiem manīt.»

Iespējams, ka tā arī bijis. Laiks nav atstājis nekādas citas liecības. Iespējams, ka Emīla piedzimšana patiešām sākumā bijis glābiņš Dārziņu dzīvē. Tikai gan sākumā, jo drīz vien izmisums atkal zagās klāt viņu pajumtei.

«Šūpulītī gulēdams,» atceras māte, «Emīlītis jau pierādīja savu kluso un pacietīgo dabu, jo viņš nekādā gadījumā neraudāja. Smaidošu vakarā apguldīju, smaidīdams tas rītā atmodās. Kad gribēja, lai viņu klēpī ņem, tad tikai sāka ar kājiņām pa šūpuļa galu sist: pakš, pakš, pakš. Pirmā dzīvības gadā es viņu katru vakaru vanniņā mazgāju; kad viņš sāka jau sēdēt, tad tas viņam bij liels baudījums, un viņu tikmēr no vanniņas nevarēju ārā dabūt, kamēr tas izsita visu ūdeni ar savām rociņām laukā. Kad tas varēja jau sākt uz kājiņām stāvēt, tad ar to lielāko pacietību vairāk stundas nostāvēja. Viņš bija ļoti mierīgs un jocīgs bērns, skolnieki viņu ļoti mīlēja. Ja klasē bija dziedāšanas stunda, tad viņam arī vajadzēja tikt iekšā, un tad tas ļoti nopietni klausījās, kad skolnieki dziedāja.»

Šai Emīla agrās bērnības notēlojumā, šķiet, daudz kā pietrūkst. Labs un mīļš kā visi šūpļa bērni, protams, šoreiz ar īpašu slieksmi uz mūziku. Ir pat zināms, kuras no tautas dziesmām viņam vislabāk patikušas, proti, «Pūt, vējiņi!» un «Čuči, guli, līgaviņa», kurai Dārziņš vēlāk uzrakstījis orķestra pavadījumu. Šīs skaistās tautas mūzikas pēries palikušas viņam vismīļākās uz visu mūžu un citas labprāt nav gribējis spēlēt, kad viņam lūguši. Emīla Dārziņa tautas dziesmu apdares nav saglabājušās. Tātad — jau šūpulī mazo Emīlu savaldzināja mūzika, dziesma ... Taču māte ne vārda nemin par slimību simptomiem, kas viņai nevarēja palikt nepamanīti. Ārkārtīgā nervozitāte, nagu graušanā, kas palika par ieradumu uz visu mūžu, katastrofāli vājā redze — tas viss neradās pēkšņi, tas sākās jau kopš Emīla piedzimšanas. Var saprast māti, ja viņa nevēlas par to runāt, taču šie faktori ietekmē un arī izskaidro ļoti daudz Emīla Dārziņa raksturā, viņa rīcībā. Arī bērnības gados.

«Viņš bija 2 gadi vecs, kad mums skola nodega (1877. g. 9. maijā. — A. S.),» atceras Dārziņa māte. Divi vien gadi bij pagājuši, kopš iesvētīja jauncelto skolas otro stāvu. Skolai esot bijis salmu jumts. Ugunsgrēkā sadegusi visa Dārziņu iedzīve. «Vēl tagad redzu,» turpina stāstītāja par to, kā Emīls, «atpakaļ skatīdamies, gāja pa ceļu projām. Tai brīdī es biju slima un tālāk nekur nevarēju aiziet kā līdz tuvākam Zelta krogam (kas bija vienu nepilnu versti no skolas), kur mēs nodzīvojām divas nedēļas.»

Ar Dārziņa mātes slimību laikam jāsaprot viņas grūtniecība. Zelta krogā viņa dzemdēja savu trešo dēlu Rūdolfu, kurš mira deviņu mēnešu vecumā no garā klepus. Taču māte nedz par tā dzimšanu, nedz nāvi savās atmiņās nemin. Viņa stāsta tikai par Emīlu, par to, ka Zelta krogā «viņš pie agrākiem iemācījies kādu vārdu klāt. Cukuru saucis par «kuku», «kuku Zelta krogā».» Tajā laikā par krodzinieku Zelta krogā bijis kāds Pidriķis Kampars, kurš labprāt izpalīdzējis ugunsgrēkā cietušajai Andža Dārziņa ģimenei.

Dīvaina sajūta pārņem, izstaigājot pamestās Zelta kroga drupas ceļmalā, vienīgi rožu krūmi tur vēl uzzied starp nezālēm. Drupu iespaidīgie apmēri liecina, ka te kūsājusi dzīvība, tuviem un tāliem ceļiniekiem satiekoties pie garajiem kroga galdiem vai stoikas, skanējusi Iršu prāģeru jautrā mūzika. Te daudz brīnumu palicis mazajam Emīlam, daudz pārestību bijis jāpieredz jauneklim Emīlam, bet kā savās mājās te vienmēr juties viņa tēvs gan pastāvīga apmeklētāja, gan vēlāk arī krodzinieka lomā.

«Pēc tam mēs aizgājām dzīvot uz manu dzimto māju, uz Jauniem Abrupiem (šīs mājas atradās apmēram četrus kilometrus no Jāņa skolas. — A. S.J. Tur nodzīvojām vienu gadu, kamēr skolu uztaisīja,» turpina savu stāstu Dārziņa māte. «Pa Abrupiem dzīvodams, Emīlītis vienmēr daudzināja tos vārdus «kuku Zelta krogā», bet vakaros, griestu lampā skatīdamies, gāja vien riņķī «lielā ampā dedzināce», vai atkal šitos vārdus: piecīc apangiem tādā tālu tālu me-dža pundā gingiem» (t. i., Pēters ar akmeņiem strādā tālu, tālu meža purvā zirgiem). Vispāri viņš bija ļoti jocīgs: kad mana krustmāte gāja pār pagalmu ar pilnu spaini kā pieklibodama, viņš ieskatījies sāka vien tik klibot.. .

Ceturtā dzīvības gadā viņš jau skaidri runāja. Bez darba tas vairs nemaz nedzīvoja. Kad es šuvu, tad vienmēr nāca klāt un prasīja: «Mamma, iemāci nu mani arī šūt.» Vienu reizi arī parādīju zeķes lāpīt, pēc tam viņš salāpīja tik smuki, ka es pate vairs labāk nevarēju. Par to viņš bij tik priecīgs, ka jau prot ko strādāt. Kad aizgājām uz skolu atpakaļ (nodegušā skolas nama vietā uzcēla tagadējo mūra ēku ar kārniņu jumtu, vispirms gan tikai pirmo stāvu. — A. S.), tad no skolniekiem bij izprasījis, kā katru burtu sauc un, kad saliek kopā, kā tad iznāk vārds. Iemācījies lasīt, tas vairs nebija atturams no grāmatām. Tas bija atstājis sliktu iespaidu uz actiņām, jo par daudz bij nodarbinājis acu nervus, tā ka bij jāsāk dzīvot patumšā aiz aizklātiem logiem.»

Acu nervu pārpūlēšana, lasot grāmatas, piecu gadu vecumā tomēr izklausās kā izdomājums. Arī Matīss Kaudzīte nemin «pārlasīšanos» par slimības cēloni, bet mēģina atcerēties: «. . . Laikam vai no kāda bērnības gadu sasir-guma, cik domājos atminot, Emīlam bij cēlusies tuvredzība, kas nekad nepārgāja. Tā pati «krustmāte» (te domāta Dārziņu apteksne Dārte Elpere no kaimiņmājām. — A. S.) kādreiz prātoja, vai tikai nebūšot «atsities «mācītājā», tas, jau Emīli «krustīdams», «grāmatiņu pie ācēm vie' bāzs» (tiesa ir, ka Kēlbranta mācītājs arī bij tuvredzīgs),» pa savam vēl pajoko Matīss Kaudzīte beigās. Kā atzīst mūsdienu medicīna, vājredzības cēloņi vairāk saistīti ar traucējumiem pašā cilvēka organismā un ne tik daudz atkarīgi no ārējiem faktoriem. Tādēļ arī Dārziņam nelīdzēja nekādas brilles. Tātad grāmatas diez vai varējušas būt galvenās vaininieces. V. Peņģerots it kā nejauši pieskaras daudz nopietnākai iespējai — Emīls bērna gados esot dzīvojis pilnīgi savā nodabā, jo mātei ne vienmēr bijis vaļas viņu uzraudzīt. Ja arī kaite būtu pamanīta, tad Dārziņa māte dažkārt noliedzoši izturējās pret ārstiem, kādēļ varēja rasties nevērība gan pret slimību, gan pret tās tālākām sekām. Par kādu, kurš bija aicināts pie mirstošā viņas pirmdzimtā dēla Jānīša, viņa atļaujas izteikties šādi: «Bija jauks bērniņš, bet no neprātīga ārsta tika nobeigts.» Ļoti iespējams, ka tieši tādēļ aizkavējās savlaicīga vizīte pie acu ārsta. To apmeklē tikai tad, kad slimība jau uzliesmojusi. «Nu man līdz ar sirds pārmetumiem nāk tas prātā, kad viņš jau arvienu, kādu reizi pie pierītes rociņu pielicis, rādīja man: mamī, šite sāp.» Māte vēl piebilst: «Kad tas vairs nemaz nevarēja skatīties grāmatā, tad kāroja, lai viņam ko pastāsta par ievērojamiem, slaveniem viriem un viņu dzīves gājumiem.» Vēlāk Emīls, šo drūmo laiku atcerēdamies, mēdzis teikt, ka viņš divus gadus nodzīvojis tumsā, pasaules nemaz neredzējis, tādēļ viņam esot tiesība kādu gadu atņemt. Reiz viņš pārrakstījies, ka dzimis 1876. gadā.

CETURTĀ NODAĻA SKOLAS EMILIS

Vientulībā, aptumšotā istabā vadīja savas dienas nelaimīgais zēns, kurš bija iesaukts par skolas Emīli. Skolnieki esot viņu ļoti mīlējuši un šad tad savā brīvajā laikā pakavējuši viņam laiku. Sie divi gadi laikam būs bijuši noteicošie, kas zēnu agri iemācījuši koncentrēties sevī, padarījuši par domātāju un atraisījuši viņā bagātu, spilgtu iztēli, kuru viņš vēlāk apliecināja gan mūzikā, gan mūzikas kritikā, es pat teiktu, rakstniecībā, jo tai gribas pieskaitīt viņa gleznainos mūziķu portretējumus un muzikālo notikumu aprakstus.

Bet aiz viņa istabas sienām pulsēja dzīve — skolas ikdiena un svētki, tur atbalsojās arī tālāki un lielāki notikumi gan tepat Kalnēniešos, kā sauca apvidu ap Jāņa skolu, gan visā Piebalgā un vēl tālāk, līdz Rīgai un pat Pē-terpilij ...

Dārziņu dzīvei nedraudēja vienmuļība. Te skolas celšana, te ugunsgrēks, te atkal Andžs Dārziņš noandelējis jaunu zirgu, pārvedis jaunus atsperratus, te atkal visu to pārdevis. Enerģijas trūkumu viņam nevarēja pārmest, kur nu bez tās varētu paspēt ir skolā, ir tirgū, ir krogā, ir baznīcā.

Andžs Dārziņš, kā jau par to pārliecinājāmies, bija sabiedriskas iedabas cilvēks un blakus saviem vecākā skolotāja pienākumiem un interesēm sekoja līdzi sava un kaimiņu pagastu dzīvei. Šie gadi piebaldzēnu — bāliņu un vangariņu novadā bija visādu jaunumu bagāti. Visvairāk novadniekiem bija ko runāt un brīnīties par Kaibēnskolas skolotājiem Reini un Matīsu Kaudzītēm. Tie nu gan bij cilvēki! 1878. gada pavasarī pabeidza rakstīt pirmo un plašāko latviešu romānu «Mērnieku laiki», kuros tak slā-tavieši un čangalieši mats matā kā pašu bāliņi un vanga-riņi. To pašu milzu darbu, par kura grūtumu Matīss Kaudzīte vēl sarakstīšanas sākumā bij atzinies: «No tā stāsta jeb, ja tā drīkst teikt, romāna, ko esam ar Reini kopā iesākuši rakstīt, ir tikai 4 nod. gatavas (līdz 20 bo-genu), bet tas ir vella darbs.» Un nu tas darbs bija pabeigts. Tas vēl nekas. 1879. gada vasarā šie apbrīnojami enerģiskie, uzņēmīgie brāļi izceļoja Pleskavu, Tērbatu, Petrogradu, Rēveli un Pērnavu. Ari tas vēl nekas. Nu bij sadomājuši Kaibēnskolai jaunu ēku būvēt, kur skolas bērniem būšot vienāda lieluma gultiņas, pieliekamie kambari un «mazgājamās ietaises ar cilājamiem ventiļiem, lai ikkatram plūst uz rokām tikai tīrs ūdens». Tur bij ko pabrīnīties. Tādiem vīriem kā brāļi Kaudzītes būs grūti pretī turēties arī vietnieku pulkam, būs vien jāpagrābj pagasta kasē.

Jāņa skolā no tā visa ne vēsts. Andžam Dārziņam pašam savu rūpju diezgan, skolai tiek būvēts otrs stāvs, nu — mūra, un arī bēdu, ko krogā apslacināt un ar draugiem par visām tām būšanām un nebūšanām no sirds izrunāties. Arī pastrīdēties par to, ko «Latviešu Avīzēs» raksta. Ar sievu gan viņš mazrunīgs un stingrs, viņam netīk, ka Marija mūždien viņā ar tādu mēmu pārmetumu noraugās, lai gan viņas liktenis ir pilnīgi atkarīgs no viņa veiksmes. Un tad vēl tas slimais, vārgais puika, no kura nav ko jēdzīgu dienās gaidīt. Pārāk tramīgs un bailīgs. Pasaki kādu skarbāku vārdu, un šis jau kaut kur kaktā nolīdis kā tāds baiļa. Redzēs, kāds būs tas nākamais, — gudro Andžs Dārziņš, jo nu jau domā par dēliem vien.

Un tā 1879. gada 26. februārī Dārziņiem piedzimst ceturtais dēls, kuru nosauc par Hermani. Savu brāli Emīls tā īsti dabūs apskatīt tikai pēc pusotra gada, kad redze atkal uzlabosies.

Tumsa, kas bija sablīdusi ap piecus gadus veco Emīlu, protams, visvairāk nomāca viņa māti. Par šo drūmo, nelaimīgo laiku viņa stāsta, gan sevi vainodama, gan sevi attaisnodama.

«... Kad acis sāka palikt arvien sliktākas, tad aizvedām uz Vecpiebalgas acu ārstu. Nodzīvojām tur trīs mēnešus, bet labuma nekāda nebija. Tai pašā laikā viņš izcieta arī plaušu karsoni. Ārsts pastāvēja pie gultiņas un gaidīja, kas notiks, bet arī tik grūtā slimībā viņš neviena «vai» neizsauca. Kad tas palika labāks, pārbraucām mājā un aizvedām Emīlīti uz mūsu pašu Jaunpiebalgas ārstu Dr. Lībieti. Tas teica, ja vēl ilgāki būtu kavējušies, tad dēls būtu pavisam akls palicis, jo viņš esot nepareizi ārstēts.

Caur Dr. Lībieša padomiem Emīls pamazām sāka laboties, tomēr viņa piektais dzīvības gads pagāja vienās slimībās.»

Māte gan nepiemin, taču šai laikā slimajam Emīlam kāds cilvēks bieži ir mātes vietā. Tā ir jau minētā Dārte Elpere. Matīss Kaudzīte pastāsta par ietekmēm, kādas Emīls bērnībā guvis no šīs lauku sievietes, kura laikam būs nākusi no Rūdolfa Blaumaņa tēlu galerijas.

«Kad nu turpmākajos gados,» stāsta Kaudzīte, «nācās būt šad un tad savu reizi atkal Jāņa skolā pie mīļiem draugiem, tad gadu no gada varēja novērot Emīli no tekatnīša tuvojamies vairāk un vairāk skolnieka augumam ....

Dzīvodams kopā ar pavecīgo skolas kalponi (Dārti El-peri. — A.S.) vairāk vēl nekā ar vecākiem un būdams no tās ļoti mīlēts, Emīls bij tad visai piesavinājies no viņas veclaicīgo vietējības izloksni, kuras vecāki paši pavisam nerunāja un kura tiem arī nebij pa prātam. Tā kādreiz Emīls, sūtīts no galda pēc maizes otrā istabā, uzsauca «krustmātei», t. i., pieminētai kalponei: nešie (nes šurp) vai dušie (dod šurp) muiz'! Tēvs šo izrunu pārlaboja un mācīja, kā jārunā pareizi. Emīls noklausījās, kā brāļodamies par šādu mācību, un izgāja otrā istabā pie «krustmātes». Tā bij viņam laikam piedāvājusi ko ēst, tad dzirdējām Emīli atteicam: «Es ešu pāhds (paēdis).» Tēvs, to dzirdēdams, atmeta ar roku, iesaukdamies: «Būs tīrais posts! Jo kā lai to puiku iemāca pareizi runāt?» Vēl varēja dzirdēt otrā istabā runājam sekoši: «Kur, puis, man nāzs? Vai tev kālītē?» — «Tu jau pāte nazi paliki zām lādītes skāpē.» — «Aks, ja!» Tomēr šo izrunu no Emīla varēja dzirdēt tikai bērnības gados un pavisam priekš skolas gadiem. Vēlāk viņš drīz piesavinājās un runāja visu mūžu tikai jauku rakstniecības valodu.»

Sestajā dzīvības gadā Emīlam mostas interese par mūziku. Viņa neparasto muzikalitāti vecāki ir pamanījuši, kaut vēl noteikta priekšstata par dēla spējām viņiem nav — un tie viņu atbalsta, vairāk gan žēlodami ilgās slimības nomākto zēnu. Šai laikā Emīlam sākas arī skolnieka gai-tas turpat Jāņa skolas klasēs. Māte atceras:

«Sestā gadā tas sāka mācīties notis.. . Kad jau viņam actiņas palika veselākas, nopirkām klavieres, jo tās viņam tā patika, kad tur vien vairāk savu laiku pavadīja. Sāka pirkstiņus locīt un to mūzikas troksnīti ievērot. Kad klasē bija dziedāšanas stunda, tad pavisam viņa nevarēja atturēt. Viņš ļoti tāds dziļdomīgs sevī, klusumā kaut kur nosēdās un domāja, savā bezvainības bērnišķībā labās rokas īkšķīti mutē ielicis, kad citi to redz.» Par klavieru spēli māte vēl stāsta: «Sitas darbs viņam ļoti patika, un viņš iemācījās notis tik drīzā laikā, ka bija jāpabrīnās, un tad viņam gāja kā ar soļiem uz priekšu. Dzirde viņam bija tik smalka, ka, otrā istabā būdams, tas pasacīja, kurš kauliņš uz klavierēm piesists (tātad absolūtā dzirde. — A.S.); par to katris pabrīnījās, kas no mūzikas ko zināja. Kad tēvs mācīja bērnus uz vairāk balsīm dziedāt, tad Emīls arī dziedāja līdz, bet, ja kāda balss nedziedāja pareizi, tad tūliņ tai palīdzēja; kad to bija uzlaidis uz sliedēm, tad dziedāja savu balsi tālāk.»

Agri pamanītā izcilā apdāvinātība Emīlam pašam sagādāja vienīgi prieku un lepnumu — tas viss vēl bija kā visjaukākā bērnības rotaļa, kurā nu beidzot viņam ierādīta galvenā loma. Radusies iespēja sevi apliecināt, noliegt visu, kas bijis iepriekš, kad par viņu vienīgi skuma un bēdājās, kad viņu domājās tikai vārgu un nevarīgu esam.

Par šo brīnišķīgo pavērsienu Emīla dzīvē aizgrābti stāsta arī Matīss Kaudzīte:

«Jau agri bij sākts Emīli radināt pie klavierēm, kur izrādījās tā, it kā viņš jau sen to visu būtu zinājis, ko tagad viņam māca, un ka tas tikai tā viegli jāatkārto.» Šķiet, ka labāk vairs pateikt nav iespējams, kā to par Emīla mocartisko apdāvinātību pateicis Matīss Kaudzīte. «Nāca ar laiku zināms,» viņš turpina, «ka viņš, klavieru kauliņu nemaz neredzēdams, spēja pasacīt no dzirdēšanas vien, kas kura skaņa. Kādreiz mātes brālis, pazīstamais skolotājs A. Laimiņš, kas arī jauns aizgāja mūžībā, pārliecinājies, ka puika to spēj gan, vaicāja viņam, kā viņš varot to zināt. Tur Emīls atbildēja, tikai pilnā vientiesībā sacīdams: «Ikkurš jau savādi skan,» — un tā par viņa dīvaino prašanu neviens netika gudrs, bet paredzēt kaut ko ievērojamu paredzēja visi.»

Piederēdams pie tiem, kas «agri sāk», «pie tiem pāragri attīstītiem bērniem ar gudrajām acīm», kā viņš vēlāk pats rakstīs par Mocartu, Emīls jau piecu gadu vecumā bija iemācījies brīvi lasīt, bet nu — astotajā gadā, kad bija uzlabojusies redze, — uzsāka skolas mācības, arī te parādīdams savas neparastās spējas. «Klasē pēc programmas,» atceras māte, «viņš nemācījās, bet iegāja tikai tajās stundās, kad bij kāds priekšmets, kas pirmo reizi izskaidrojams. Savu lielo gara spēju dēļ tam nekur ilgi nebij jākavējas: kad vācu valodu mācīja, tad, pāra reizes uzdevumu izlasījis, tūliņ varēja to atsacīt. Līdz desmitam gadam mūzikas stundu ņemt citur netika gājis, bet zināja jau daudz vairāk par mums — tiem mācītājiem. Viņš pēc savas fantāzijas spēlēja gan mednieku maršus un pats deklamēja līdz; bij dzirdams, kā mednieki pūš taures, suņi kvenkst un pēc tam milzīgi šāvieni. Citu reizi tas tēloja piļu aplenkšanu: kā tās sturmē, kā iet zaldāti, varēja dzirdēt ieroču skaņas un pils gāšanos gruvekļos.» Un tomēr: «... Viņš vēl bija ļoti bērnišķīgs. .. Pēc kādām spēļu lietiņām viņš nekāroja, viņa laika kavēklis bija mūzika, lasīšana, klausīšanās teikās, pasakās vai stāstos. Tikai kādu reizi gan ar nazi šo to pataisīja: vāģīšus vai ragaviņas, vai dzirnaviņas, ko upītē ielikt, lai grieztos. Priekš pirkstu locīšanas viņš pataisīja mēmās klavierītes, ko līdzi ņemt, kad gāja kur laukā — uz mežu vai ganiem. Tātad viņš dzinās tikai uz labu,» turpina māte, «un bija katrā vietā ļoti paklausīgs. Kādu reizi varbūt arī ko sliktu izdarīja vai nu zinādams, vai nezinādams. Tai laikā, kad skolā dzīvojām, mums bija skolas tuvumā pašiem bode.»

So sīkpreču tirgotavu, kura atradās Piebalgas ceļa malā iepretī Jāņa skolai un kuras ēka vēlāk nodega, sākumā vadīja Dārziņa mātes brālis Jānis Laimiņš, kas drīz vien skolotāja amatu bij pametis, lielākas izredzes sev paredzēdams veikalnieka gaitās. No visa var spriest — Jānis bijis veiksminieks. Jau 1882. gadā viņš kļuva par krodzinieku tuvējā Zelta krogā, bet savu sīkpreču tirgotavu uz mums nezināmiem noteikumiem atstāja Dārziņu pārziņā. Tā Andžs Dārziņš iesāka savus laimes meklētāja ceļus darījumu pasaulē, droši vien izrēķinādams tālu uz priekšu labumus, ko tāda bode varētu dot klāt viņa — skolotāja ienākumiem. Kas tirgots šajā bodē, nav zināms un varbūt arī nav tik svarīgi zināt, taču par vienu preci ziņas ir.

«Kā jau allaž,» atceras māte, «bērni ir uz saldumiem mudīgi, tad savējos arī no kampatām nevarēju nosargāt. Kad abi ar jauno brāli Ermani (Hermani. — A.S.) rādīja viens otram, pirkstiņus augšā pacēluši: «E, kā līp,» — tad varēja tūliņ sadzīt pēdas. Ar sāpēm te pieminu, ka viņš pats, neatminu kādas vainas dēļ, žagariņus saujiņā paņēmis, ienāca un man uz klēpja uzgūlās, teikdams: «Nu, mamma, nokul nu mani.» No meliem mani bērni nekā nezināja, tie viņiem bij sveša lieta. Ja ko sliktu padarīja, tad katru reizi nāca paši priekšā, teikdami, ko izdarījuši; ja bērns melo, tad tā ir audzināšanas vaina.»

Bērnu audzināšanai, kā no visa redzams, nav bijis daudz laika. Ar šiem gadiem saistās kāds neuzminēts noslēpums Dārziņu ģimenē, par ko liecina daži pārsteidzoši pieminējumi atmiņu stāstos, vēstulēs un citos materiālos. Tā, piemēram, 1904. gadā Emīla Dārziņa vēstulē Matīsam Kaudzītēm teikts, ka Emīla jaunākais brālis Hermanis bijis adoptēts. Kas tad viņu adoptējis? Vai Dārziņi paši, vai vēlāk kāda no Dārziņa mātes māsām? Un kādēļ tas bijis vajadzīgs? Un kāpēc dažus gadus vēlāk Emīlu un Hermani bija jāsūta uz 70 km attālo Rupsalas skolu, ja paši taču dzīvoja skolā un pašu tēvs — skolotājs? Vai tikai tādēļ, ka Rupsalas skolā strādāja Dārziņa mātes brālis Antons Laimiņš? Dārziņu dzīvē tolaik ir risinājušies kaut kādi notikumi, par kuriem mēs varam tikai minēt. Taču atgriezīsimies īstenībā, kas zināma un par ko stāsta Marija Dārziņa:

«Ja kādu reizi viņš ar jaunāko brāli savā starpā sastrīdējās, Emīls allaž padevās. Ja vēlējās ko darīt, nekādam darbam neliedzās. Vēl tagad tikpat kā redzu: bija ļoti slapjš rudens un nevarēja kartupeļu rokā dabūt. Emīlītis, uz ceļiem uzmeties, lielos dubļos ar rokām kašņāja kartupeļus, jo papa bij apsolījis maksu — vienu kapeiku par pūra salasījumu. Bez grāmatas nekur negāja — ne ganos, ne tāpat pastaigāties. Reiz viņš man stāstīja, ka sācis, pa lielceļu iedams, lasīt, bijis nogājis četras verstis un tad tik atjēdzies, kur aizgājis.»

Gadi gāja, Emīls auga, un mainījās pasaule. Mainījās arī tāpēc, ka Emīls sāka visu labāk redzēt un apskatīt. Viņa māte patiešām bija jauka un skaista, tikai mātes līdzinieci viņš atzītu par skaistu. Tas saglabājās uz visu mūžu, par ko liecina viņa nākamās dzīvesbiedres, arī Marijas, līdzība ar viņa māti jaunībā. Nu Emīlā pirmo reizi radās aizdomas, ka tēva bargums un nevaļa nav tikai mūžīgās aizņemtības un biežo paģiru rezultāts. Emīlam sāka likties, ka tēvs viņu nemaz nemīl, jo mūždien viņu grib redzēt citādu, nekā viņš ir, sagaida no viņa arvien ko citu. Nekas, ko vēlas un grib Emīls, tēvam nav labs un atzīstams.

Tā radās plaisa, kas ar laiku starp tēvu un dēlu pārvērtās nepārejamā bezdibenī. Un jo sevišķi ātri tā pletās, kad Emīls ieminējās, ka gribētu kļūt par mūziķi. Andžs Dārziņš par to negribēja ne dzirdēt. Nepierakstīsim skolotājam tumsonību, kas tolaik bija izplatīta, kad vecāki kaunējās, ka viņu bērni muzikanti, aktieri vai gleznotāji, nevis kārtīgi ļaudis. Kā visi. Andžs Dārziņš, kas pats bija mācījis Emīlam pirmās iemaņas nošu lasīšanā un klavieru spēlē, tāds nevarēja būt. Rodas jautājums — vai viņš ticēja Emīla spējām, vai viņu nemaldināja Emīla ieilgušais bērnišķīgums, pazemība vecāku priekšā, vai viņš to uztvēra kā gribasspēka trūkumu.

PIEKTĀ NODAĻA BRĪNUMBĒRNS

Toreizējais Jāņa skolas palīgskolotājs J. Mednis, kā raksta V. Peņģerots, ievērojis, ka Emīls bieži vien pastaigājoties dungojis šo to no Mocarta sonātēm un operām. Kad Emīlam bijis apmēram vienpadsmit gadu, tēvs esot sarīkojis koncertu par labu kādai slimniecei. Tātad, ja radās tieša vajadzība, Andžs Dārziņš itin labi zināja, ko spēj viņa dēls. Emīls pa jokam piegājis pie klavierēm un, skatoties uz publiku, atmuguriski nospēlējis kādu skaistu gabalu.

Brīnumbērns — tā ir reta parādība. Un droši vien nebūtu tik reta, ja visi bērni ar izcilām spējām tiktu atklāti. Bet tā nu iznācis, ka cilvēce pazīst mazo Mocartu un mazo Bēthovenu, kuri jau sešu gadu vecumā sacerējuši dažus menuetus un sonātes, mazo Delakruā, kurš deviņu gadu vecumā jau lieliski zīmējis, taču Anglija, šķiet, pārspējusi visus — kādam Viljamam Kročam bijuši tikai divarpus gadiņi, kad tas jau iemācījies spēlēt uz tēva izgatavotajām ērģelēm. Bet aiz visiem šiem vārdiem līdzās slavai un popularitātei slēpjas kaut kas dziļi nelaimīgs, pāragra bērna noslogošana, vecāku un menedžeru iedzīvošanās kāre. Dārziņa tēvs ticēja sava dēla muzikālai apdāvinātībai, tikai lai izklaidētu gurdenos piebaldzēnus. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās nopietnāk pievērsties Emīla muzikālajai audzināšanai. Lai lauku skolotājs vadītu bērnu kori, to Emīls apgūs tāpat, kā savā laikā bija apguvis viņš pats. Bez dziedāšanas tādam universālam tautskolotājam vajag zināt vēl daudz ko svarīgāku, un nekādā ziņā tas nedrīkst būt mīkstčaulis. Ka dēlam jāseko tēva pēdās, par to Andžs Dārziņš nekad nešaubījās.

«Līdz divpadsmitajam gadam Emīls mācījās mājā, tad aizvedām (? — A.S.) abus ar jauno brāli Ermani uz Lubānas Rupsalas skolu, tur mans brālis Laimiņš (Antons. — A.S.) bij par skolotāju. Tur tie nogāja divus gadus. No Lubānas mans brālis pārgāja uz Rīgu.»

Šīs skopās ziņas par diviem Emīla mūža gadiem ir jāpapildina, jo tie bija ārkārtīgi svarīgi viņa tapšanā par mūziķi. Savos komentāros V. Peņģerots zin stāstīt:

«Rupsalas skola atradās meža vidū, verstis 70 no Jaunpiebalgas. Emīls un Hermanis uz turieni tika novesti ap 1887. gadu kopā ar mātes māsas A. Resnais bērniem Jāni un Augustu, kuri bija vienos gados ar Emīli un Hermani. Skolu vadīja Emīla mātes brālis Antons Laimiņš, kurš sarakstījis arī dažas skolas grāmatas. Otrs skolotājs (palīgs) bija Kārlis Ciekurznis, Emīla mātes brālēns. Emīls skolā mācījās ārkārtīgi labi. Abi brāļi Rupsalas skolā mācījās arī mūziku, Hermanim klavieru spēle pēc notīm nepatika, jo tam trūka pacietības. Toties tas mīlēja spēlēt no galvas.»

Vēl ir zināms, ka, Rupsalas skolā dzīvodams, Emīls sācis vingrināties ērģeļu spēlē. Un skumis pēc mājām, jo Kal-neniekos, Zelta krogā, palikusi viņa pirmā mīlestība — Marija Laimiņa, ar kuru kopā viņš mācījies vēl Jāņa skolā. Par Emīla attālo radinieci Mariju Laimiņu, Emīla vienaudzi, arī diemžēl nekas tuvāk nav zināms. Zīmīgi tikai, ka viņa bijusi viena no trim Marijām, it kā arī izredzētās vārdam būtu nozīme, un pirmā, kas modinājusi Dārziņā mīlestības jūtas, kaislību, ko «jau es sen, sen atpakaļ esmu pārdzīvojis (arī viņa saucās Marija!) .. .», kā viņš rakstīs vēlāk kādā vēstulē 1901. gada beigās. Jādomā, ka arī Laimiņa būs atbildusi Emīla ideālam — slaida gaišmate ar zilām acīm. Un mazliet līdzīga viņa mātei jaunībā.

1889. gadā Emīls un Hermanis atgriezās mājās. Māte atceras: «Mēs tad aizvedām Emīli uz Vecpiebalgas draudzes skolu, jo tai laikā viņai bija ļoti laba slava un tur bija krietni skolotāji... Es tik vairs neatminu, kā viņus katru sauca.»

Par Vecpiebalgas draudzes skolu pagājušā gadsimta nogalē jau ir daudz rakstīts. Taču šajā gadījumā īpaša nozīme bija skolotājam Jānim Sliedem, pie kura Emīls Dārziņš mācījās mūziku. Sliedes skolnieki bijuši tādi slaveni piebaldzēni kā A. Austriņš, J. Madernieks, E. Melngailis, K. Skalbe. Arī Emīla nākamais kolēģis un draugs Artūrs Bērziņš. Antons Austriņš raksturo Jāni Sliedi kā labu latviešu valodas skolotāju, kurš saistoši pratis pasniegt gramatiku un rakstniecības teoriju. Sliedes iespaids skolniekos bijis vadošais. Sliede kritizējis latviešus, kas uz āru ir latvieši, bet savā mājas dzīvē — vācieši. Sliede bijis reliģiozs un konservatīvs. Stundās mazāk prasījis, vairāk pats stāstījis. Ja tā, tad varbūt arī Emīlam vairāk pats priekšā spēlējis, nekā no viņa prasījis. Ziņu par to nav.

Vecpiebalgas draudzes skolā, kā stāsta Emīla māte, «bija tādi skolnieki, kuri jau krietni tālu bija tikuši ar mācībām; bet mūsu Emīlītis nevarēja panest, ka nevarēja pie tiem pieskaitīties. Kad sestdien aizbraucu viņam pakaļ, tad atradu divus lakatiņus tā pieraudātus kā ūdenī iemērktus, un visu nedēļu viņš neko nebija ēdis.» Iznāk, ka tikai nedēļu Emīls sabijis Vecpiebalgas draudzes skolā, taču mātes atmiņa te viļ. «Nevaru noteikt, cik ilgi viņš tur tika nogājis,» viņa piebilst, «jo tai laikā viņš arvien slimoja.»

Rodas šaubas, vai Dārziņa mātes minētā atpalicība zināšanās būs bijis noteicošais, kāpēc viņa Vecpiebalgā atrada savu dēlu bezgala noskumušu, kā arī viņa pieraudātos kabatlakatiņus. It kā galvenais būtu Emīla aizskartā patmīlība. Tas nesaskan ar viņa raksturu ne tolaik, ne vēlākajos gados. Šķiet, vaina būs meklējama svešatnes sajūtā, kas viņu pārņēma draudzes skolā. Tur viņš bija pakļauts skolas biedru patvaļai, kā tas ļoti bieži mēdz būt, ja klasē parādās jauns skolnieks, pie tam tāds, kas neprot ar spēku sevi aizstāvēt. Bet mēs jau zinām, cik jūtīgs un viegli saraudināms bērnībā bijis Dārziņš. Tas tikai pamudina vilcēnu baru ar svešo «paspēlēties». Un kādam allaž to gribas darīt biežāk un ļaunāk. Nav brīnums, ka Emīls, necik nesabijis jaunajā vietā, lūgšus lūdzās uz mājām. Un arī to, kādu ģīmi mājās taisījis tēvs, kam nu bija jāskaidrojas ar saviem Vecpiebalgas kolēģiem.

Katrā ziņā Emīls draudzes skolā ilgi nepalika. Atgriezās mājās, savos Kalnēniešos. Kad tēvs lika, stāvēja aiz letes Dārziņu bodē. Visnepatīkamāk un sāpīgāk Emīlam bija uzklausīt, kad tēvs viņu, citiem dzirdot, apsaukāja par kundzēnu, kam mājas darbi esot par prastiem un grūtiem, tādēļ jau tik neganti plēšoties uz tām lielajām pilsētām. Bet, lai vien padzīvojot tepat, lai pamācoties arī kādu vienkāršāku darbu, tas gan dzīvē noderēšot vairāk nekā tie skunstes stiķi. Un tīšām, it kā dēlu spīdzināt gribēdams, sadeva visādus vajadzīgus un nevajadzīgus darbus, bet, kad māte metās Emīlu aizstāvēt, tad atgādināja: «Ko tad šis aizskrēja no draudzes skolas? Varēja tak mācīties kā citi. Kas viņam liedza?»

Brīvajā laikā Emīls lasīja un spēlēja klavieres. Pasāka iet uz Jaunpiebalgas draudzes skolu pie J. Ulpes, kurš jāuzskata par Emīla Dārziņa pirmo mūzikas skolotāju. Jaunpiebalgas draudzes skolai ne tuvu nebija tik laba slava kā Vecpiebalgas, kurā bija mēģinājis mācīties Emīls. Te grūti atturēties, necitējot kādu nelielu brošūru, kurā Jaunpiebalgas draudzes skola šādi raksturota: «Tā saucamā draudzes skola ar visu savu zemi ir baznīcas īpašums (Kūsterat), kur ar konventa ziņu un piekrišanu līdz šim skola noturēta. Lai šis baznīcas īpašums kādreiz neietu draudzei zudībā caur pārmaiņām skolu lietās, tad šķiet labi un gudri šai brīdi konventam nolemt turpmāk nedot skolai ēkas, bet, lai ar to neciestu mūsu draudzes bērni, tad telpas un inventāru nodot ķesterim (īsti tagadējam skolotājam J. Ulpem), lai viņš atver privātu skolu baznīcas varas uzraudzībā etc.» Tie ir viltīgā Kēlbranta juniora «gājieni ar zirdziņu», kuru izpildītājs ir Ulpe — talantīgs mūziķis un ērģelnieks. Turpmākais parāda, ka šo Kēlbranta viltību nebūt nebija viegli īstenot. Taču tas jau būtu atsevišķs stāsts. Svarīgi, ka Emīls te rada priekšstatu par mūzikas grandiozajiem pamatiem (Bahs, Haidns, Mocarts), uz kuriem balstījās arī baznīcas mūzika, tā, ko dievkalpojumos atskaņoja ērģelnieks J. Ulpe. Pat diezgan viduvējus ērģelniekus klausoties, cilvēks tiek pakļauts suģestējošai varai. Šai varai ar visu sirdi pakļāvās jaunais Emīls un tomēr nekad nekļuva «pātarnieks», pat ne divkosis reliģiskajos jautājumos. Pati dzīve viņu iemācīja uz visu raudzīties materiālistiski — tur viņa domātāja spēks, viņa literārā mantojuma nezūdamība. Bet J. Ulpes iespaids ir Emīla Dārziņa personības pamatu pamatos — saskarsme ar lielo mākslu.

Viņš iepazinās ar dižo mūziķu biogrāfijām. Sevišķi viņu iespaidoja Mocarta dzīvesstāsts. Vai desmitiem reižu viņš pārlasīja to vietu grāmatā, kur pie dzīves cīņās izmocītā, slimā Mocarta pēkšņi ierodas kalsnais, drūmais vīrs, lai pasūtītu rekviēmu. Noslēpumainais svešinieks neatklāj, kas viņu sūtījis. Arī otrreiz, ierazdamies un atnesdams prasītos piecdesmit dukātus. «Kas tu esi?» vaicā Mocarts. «Nejautājiet un nesekojiet man. Rakstiet.» Tas ir viss, ko pasaka svešinieks. Bet Mocartam baismās šķiet, ka pasūtītājs ir pats Akmens viesis. Un Mocarts sāk rakstīt...

Vai Emīls jau bija dzirdējis Mocarta «Rekviēmu», vai bija jau izjutis tā likteņdomas grandiozumu, kam visaugstākās velves par zemām, visbiezākie mūri par vājiem, kas ieskanēdamies liek visai cilvēcei aizturēt elpu? Varbūt Uipe viņam ko priekšā spēlējis?

Emīla izaugsmē nozīmīga loma bijusi ari Jāņa skolas palīgskolotājam Jēkabam Mednim. Kā stāsta V. Peņģerots: «Mednis bija pirmais, kas varēja pa daļai apmierināt Emīla «izsalkumu» pēc grāmatām, dodams tam gan Šilleru, gan Kerneru, gan citus rakstniekus vācu un krievu valodā no savas nelielās bibliotēkas. Emīls jau tanī laikā bija paguvis tiktāl iemācīties šīs valodas (kaut gan viņa tēvs nav bijis nekāds liels svešu valodu pratējs), ka, ja arī nerunājis viņās visai tekoši, tad tomēr jau varējis lasīt un saprast klasiķus bez vārdnīcas palīdzības.» Valodu teicamā prašana pārsteigusi arī vēlāk daudzus Emīla draugus. Pats viņš par to kādreiz izteicies, ka, ganos iedams, ar rīksti devis «govij pa asti» un locījis franču verbus. Tāpat tas būs bijis ar vācu un krievu valodu, kuras viņš apguvis vēl pirms sava pirmā brauciena uz Rīgu. To viegli saprast, jo lasīšana dzimtajā valodā tolaik bija visai ierobežota — gan oriģinālās, gan tulkotās literatūras apcirkņi vēl bija pārāk trūcīgi.

Bet mūzika pāri visam. Un Mocarts.

Jēkaba Vītoliņa un Lijas Krasinskas sarakstītajā «Latviešu mūzikas vēsturē» lasām, ka Mocarta sonātu «burvīgais spēks dziļi iespaidoja jūtīgo zēnu un viņš stingri nolēma kļūt par mūziķi. Vecākos šis nodoms izsauca asu protestu. Tēvs jau sen bija izlēmis, ka dēlam jākļūst par skolotāju. Tomēr Emīls bija neatlaidīgs, un beidzot vecāki piekrita viņa plāniem. Emīlam atļāva pārcelties uz Rīgu.»

Diez vai Emīlam būtu izdevies panākt savu, ja viņa nodomu neatbalstītu mātes brāļi Jānis un Antons Laimiņi. Pirmais būs apsolījies parūpēties par Emīla iztiku, bet otrs par mūzikas studijām. Cik noprotams, jau toreiz materiālie apsvērumi par Emīla uzturēšanos Rīgā bijuši izšķirošie — laist viņu vai ne. Šī knapināšanās, kad vien rima ir par Emīlu, laikam tā arī paliks neizprasta, lietišķi nemotivēta. Sīkstums un izšķērdība sadzīvoja Andža Dārziņa mājā, gan bodi turot, gan vēlāk Zelta krogā, gan lielās lauku mājās saimniekojot, kur apgrozījās samērā plaši līdzekļi, bet Emīlam jaunībā ne vienu reizi vien bija jāaiziet līdz galēja trūkuma un pat bada robežai.

Bet pasaulē ir bijis Mocarts!

Dziļi sirdī slēgtais pretarguments pret visiem «prātīgo» ļaužu argumentiem palīdzēja Emīlam lauzties uz priekšu, uz savu mērķi. Vienīgo.

SESTĀ NODAĻA FANTĀZIJA PAR RĪGU

«Pēdīgi mēs aizvedām viņu uz Rīgu pie mana brāļa Lai-miņa, tā paša, kas agrāk bija Lubānā bijis (Antona. — A.S.),» atceras māte. Pēdīgi — tātad pēc ilgas vecāku, īpaši Andža Dārziņa pretošanās. Viņš droši vien bija ne vienu reizi vien lasījis tamlīdzīgus izteikumus tolaiku presē, kas vērsās pret profesionalizēšanos mākslā: «Agrākie tautas darbinieki rakstījuši aiz tautas mīlestības, aiz patriotisma un nav nemaz slikti rakstījuši, tādēļ ka tiem jāraksta. Cits viss tiem blakus lieta! Tagad rakstnieki par saviem darbiem jau saņemot naudu un gribot pat no rakstīšanas dzīvot. Tie neesot vairs ideālisti, bet profesionāli. Bet latviešu tauta esot tik maziņa, ka nevarot samaksāt un atalgot rakstnieku profesiju, un iekš tam slēpjoties tā traģika! Lai taču palūkojoties uz aktieriem un gleznotājiem, kuriem nemaz labāk neejot» (A. Deglavs, «Rīga»). Vārdu sakot, paliec par skolotāju un vari nodoties mūzikai kā «ideālists», cik vien tīk, — droši vien Emīlam būs teicis Andžs Dārziņš. Bet nu ari viņam apnicis tielēties — lai brauc, lai padzīvo pie sievas radiem, ja tie ir ar mieru šo turēt, bet nekas prātīgs jau tur neiznāks.

Pirmais brauciens uz Rīgu. Uz lielo pilsētu, par kuru tik daudz bija dzirdēts un lasīts! Māte raksta — «aizvedām». Kas vedis un ar ko — nav zināms. Taču tajos laikos, kaut ari jau kopš 1861. gada bija atklāta tā sauktā Dinaburgas dzelzceļa līnija, piebaldzēni uz Rīgu lielāko tiesu braukuši ratos vai ragavās pa zemes ceļu pāri Kan-garu kalniem. Antons Birkerts par Kārļa Skalbes pirmo braucienu uz Rīgu raksta: «Kad izbraukts cauri bargajiem Kangaru kalniem, cauri siliem, vecais saimnieks zēnu modina: «Kārli, ko tu guli, skaties, kur Rīgas torņus var redzēt.» Kad nobraukti simt trīsdesmit kilometri! Rudens. Dubļi, kaili tīrumi, nodzeltējuši koki. Pelēkās gammas smagais skaistums. Un, kad zēna sirds visu ceļu degusi nepacietībā, — ar katru nobraukto versti, katru veikto ceļa līkumu, katru kalnu — arvien tuvāk Rīgai.

Vislabvēlīgāk pret Emīlu jaunībā izturējušies viņa tuvākie onkuļi — Jānis un Antons Laimiņi. Pirmais uz Rīgu bija pārcēlies Antons, viņš tad arī varēja māsasdēlam sagādāt mūzikas stundas pie Vācu teātra kapelmeistara Jē-gera, kā arī citiem privātskolotājiem — īpaši klavierspēlē, lai sagatavotos iestāju pārbaudījumiem konservatorijā. O! Konservatorija! Sešpadsmit gadus vecajam Emīlam tas šķita vēl pārāk tāls un augsts mērķis. Bet viņš pat iedomāties nevarēja, cik tas īstenībā būs nesalīdzināmi grūtāks un sarežģītāks.

Tikko Antonam Laimiņam radās brīvāks brīdis, viņš pildīja solījumu parādīt Rīgu, aizvest uz teātriem un koncertiem. Rīgā bija ko redzēt! Aizgāja viņi līdz Daugavmalai, paklaiņoja pa raibi trokšņaino tirgu. Kā iztraucētā skudra pūznī te bija sajaukušies pilsētnieki ar lauciniekiem, vācieši, latvieši, krievi, arī leiši, kas no otra Daugavas krasta pa plosta tiltu bija šurp pārnākuši. Bet tālāk, ostmalā, kur ar resnām virvēm bija pietauvojušies zēģelnieki un pat daži tvaikoņi, varēja redzēt salīkušus nastu nesējus un bārdainus jūrniekus ar pasaules vējos appūstām sejām. Un Emīls ik brīdi pieķēra sevi, ka viss, ko viņš nu pirmo reizi mūžā redzēja, viņam jau it kā būtu zināms no lasītā un stāstītā, taču īstenībā viss bija citāds. Kaut vai pati Daugava. Vai tad varēja iedomāties, ka upe būs tik varena un plata. Gāja tālāk. Maskavas ielas sākumā — Kārļa vārtu revelīnā pacēlās no koka izgrieztais Lielais Kristaps, bet tur jau Rīgas pils, tur Melngalvju nams, tur atkal Vācu teātris. Un cik daudz visādu ielu, un cik daudz visādu veikalu! Otrpus kanālam uz austrumiem sākās Arrīga. Arī tur bija daudz ko redzēt. Un tomēr tas vēl nebija viss, ko gaidīja Emīls.

Viņu aizveda pie kapelmeistara Jēgera, kurš būs viņu eksaminējis un palicis apmierināts ar savu jauno skolnieku. Acīmredzot Emīls jau tik labi zinājis vācu valodu, ka tā nav bijusi šķērslis, lai mācītos pie vācieša. Šī svarīgā Emīla Dārziņa dzīves epizode diemžēl ir un paliek vismazāk noskaidrota. Visās līdzšinējās latviešu mūzikas vēstures grāmatās, pētījumos par Emīlu Dārziņu, kā arī laikabiedru atmiņās minēts kapelmeistars Jēgers kā Dārziņa mūzikas skolotājs Rīgā 1891,—1893. g. Tā rakstījuši arī lieliskie latviešu mūzikas pārzinātāji Jānis Zālītis un

Jēkabs Vītoliņš. 1925. gadā Visvaldis Peņģerots raksta: «Par Jēgeru nav izdevies savākt skaidru ziņu. «Rigaer Theater — und Tonkünstler — Lexikon nebst Geschichte des Rigaer Theaters und der Muzikalischen Gesellschaft, herausgegeben von Moritz Rudolph, Riga 1890» tiek minēts Fēlikss Jēgers (109. lpp. — A.S.), kurš darbojies pie Rīgas pilsētas teātra (arī šo to komponējis) 1883.—1884. g., bet 1888.—1889. g. aizceļojis uz Ameriku. Kāds cits kapelmeistars Jēgers nevienam nav zināms.» Kur sākusies kļūda, kuru savā dzīves laikā nav novērsis nedz Emīls Dārziņš, nedz abi Laimiņi? Vai tiešām Dārziņa skolnieks un draugs Jānis Zālītis nebūtu par Jēgeru runājis, vai Alfrēds Kalniņš to nebūtu zinājis? Apšaubīt viņu liecības nav pamata — Dārziņš ir mācījies pie Vācu teātra kapelmeistara Jēgera, kaut arī šī mūziķa biogrāfiskās ziņas ir neskaidras un pretrunīgas. Iespējams, ka Jēgera tikšanās ar Dārziņu notikusi jau pēc ceļojuma uz Ameriku. Galvenais tomēr, ka mēs zinām, kādas varēja būt agrīnās ietekmes uz Emīlu Dārziņu, kad viņš uzsāka sistemātiskas studijas mūzikā. Kaut vai tāpēc, ka mākslinieciskais līmenis Rīgas Vācu teātrī tajos gados bija visai augsts.

Taču vēl svarīgāki šķietas tie notikumi, kas risinājušies Rīgas latviešu mūzikas dzīvē tajos gados, kad tur uzturējās Emīls Dārziņš. Gan Antons, gan vēlāk arī Jānis Laimiņi bijuši pietiekami kompetenti, lai Emīlu ievadītu tuvākā saskarē ar mūzikas dzīvi.

«Uzstājoties 1891. gadā ar savu plašo referātu, veltītu latviešu mūzikai,» lasām Latviešu mūzikas vēsturē, «Jur-jānu Andrejs it kā novilcis robežu starp iepriekšējiem gadiem, kas sagatavoja latviešu mūzikas briedumu un tās turpmāko attīstību. XIX gs. 90. gadu sākumu mēs varam uzskatīt par periodu, kad latviešu mūzikā vērojams nopietns pagrieziens, kas saistīts ar profesionālo mūziķu kadru parādīšanos, kuri bija guvuši augstāko izglītību Krievijas (galvenokārt — Pēterburgas) konservatorijās.»

Turpat uzzinām par pirmo «Rudens koncertu», kas kļuva tradicionāls divdesmit divus gadus. Līdz 1913. gadam. Parasti tie notika Latviešu biedrības zālē.

«Pirmais «Rudens koncerts» notika 1891. gada 25. augustā. Koncertā skanēja tikai latviešu komponistu darbi (kā izņēmums divi skaņdarbi mežragam — Vēbera «Adagio» un Klefeļa «Dziesma bez vārdiem», kurus atskaņoja elegantais, bārdainais Andrejs Jurjāns. — A.S.), un tas būtībā bija kora mūzikas koncerts. Tajā piedalījās deviņi Rīgas latviešu dziedāšanas biedrības kori, kā diriģenti uzstājās Jurjānu Andrejs, Jāzeps Vītols un Jēkabs Ozols. Visi trīs mākslinieki koncertā veica arī dažādus citus uzdevumus: J. Ozols atskaņoja vijoles solo (J. Vītola «Melodiju» un «Mazurku»), Jurjānu Andrejs — mežraga solo. bet J. Vītols bija abu solistu pavadītājs. Koru izpildījumā skanēja trīs J. Cimzes tautas dziesmu apdares («Divi sirmi kumeliņi», «Pate māte savu dēlu», «Kur meitiņas pulkā dzied»), četras Jurjānu Andreja («Dievs dod mūsu tēvu zemei», «Latvijas kalnājos», «Es latvju tautas meitēns», «Aiz upītes es uzaugu»), divas Vīgneru Ernesta («Man pazudis kumeliņis» un «Irbīt' gulēj ceļmalā»), trīs Jāzepa Vītola apdares («Zila zaļa līdaciņa», «Cīrulītis», «Apkārt kalnu gāju») un viena Jēkaba Ozola kompozīcija («Paģiru dziesma»). Vēl koncertā tika izpildīti J. Vītola skaņdarbi vijolei un Jurjānu Andreja mežragam rakstītais darbs, kura pamatā tautas dziesma «Pūt, vējiņi!».

Visās latviešu avīzēs bija ievietoti sludinājumi par šo gaidāmo koncertu. Vairākās avīzēs parādījās recenzijas, vienu no nozīmīgākajām bija rakstījis Vīgneru Ernests («Dienas Lapa» 1891. g. 192. num.).»

Tam vajadzēja būt ļoti spēcīgam, rosinošam iespaidam, kas vēl vairāk, jau it kā lietišķi, varēja nostiprināt jaunā Emīla Dārziņa pārliecību — veltīt savu mūžu latviešu mūzikai.

Jādomā, ka brāļi Laimiņi būs, cik tas bijis viņu spēkos, sagādājuši Emīlam iespēju apmeklēt arī citus koncertus, operu un teātra izrādes. Tolaik raksturīgā biežā repertuāra maiņa ļāva visai plaši iepazīties ar opermūzikas klasiku un Eiropā diezgan slaveniem vācu, itāļu un krievu dziedoņiem. Tas viss bagātināja un rosināja arī Emīlu Dārziņu nopietnām mūzikas studijām, ļāva apjaust mākslas apvāršņu plašumus, kas vienmēr viņu aicinās iet tālāk un tālāk. Par spīti visam. Par spīti neredzamajam, bet tik klaji sajūtamajam mūrim turpat greznajās zālēs — starp galeriju, kur sēdēja viņš, un parketu un ložām, kur sēdēja Rīgas patricieši.

1892. gada vasaru Emīls pavadīja dzimtajā pusē. Nekas cits neatlika kā vien paklausīt vecākiem un staigāt pakaļ nelielajam Dārziņu ganāmpulkam. Bet nu vairs tas nebija tik apnīkstoši kā bērnībā. Brālis Hermanis jau arī bija tajos gados, kad var aprunāties gandrīz par visu, un savstarpējā saprašanās un brāļu mīlestība viņiem bija stipra jau kopš mazotnes. Arī vienatnē palikt Emīlam bija patīkami, Kalnēniešu klusumā un plašumā izbaudīt tos lielākos priekus — nodoties grāmatu lasīšanai un valodu studijām, kas aizvadītajā ziemā Rīgā jau stipri bija pavirzījušās uz priekšu. Domājot par konservatoriju, vissvarīgāk bija labi apgūt krievu valodu un krievu literatūru, kuru viņš patiešām dziļi un pamatīgi pārzināja, īpaši Tolstoju, Puškinu un Čehovu. Tā arvien reālāks kļuva sapnis par konservatoriju, jo, jkā Jānis Zālītis raksta: «Daudz vajadzēja drosmes un ticības, lai tā laika aizspriedumu miglā un pie toreizējiem šaurajiem materiāliem apstākļiem nebaidītos spert soli pār konservatorijas slieksni.» Jā, bija vajadzīga drosme un ticība, jo sevišķi pēdējā. Jo nācās izlūgties pat atļauju brīvajā laikā aiziet uz Jaunpiebalgas baznīcu, lai tiktu pie ērģelēm un pavingrinātos uz šī varenā instrumenta. Emīlam tas izdevās, un viņš tur J. Ulpes vadībā apguva pirmās iemaņas ērģeļspēlē.

Arī 1892./93. gada ziemu Emīls pavada Rīgā. Mātes brālis Jānis Laimiņš jau pārcēlies uz Rīgu un atvēris skārni Daugavmalas tirgū. Viņš neliedz materiālu atbalstu Emīlam, jo zina, ka tēva mājās puisis aizietu postā. Un galvenais — viņš tic Emīla talantam, grib to pabalstīt. Viņš zina, ka ar Andžu Dārziņu kā Jāņa skolas skolotāju iet uz galu. Rusifikācijas spaidiem daudzi latviešu skolotāji, piemēram, brāļi Kaudzīši, tiek pāri, bet Andžam Dārziņam neveicas. Arvien vairāk manāma viņa kāre iedzert, kas traucē normālu darbu skolā. Pagaidām noturējies, pateicoties mācītāja Kēlbranta aizstāvībai. Bet cik ilgi? Alga jau nu tagad lielāka, bet naudas kā trūkst, tā trūkst. Dārziņiem jau mājās pietiek ar Hermani, jaunāko dēlu, kurš vēl pagaidām neceļ gaisa pilis kā Emīls.

Rīgas otrajā ziemā Emīls stipri pavirzījās uz priekšu mūzikas apguvē, pamēģināja spēkus arī kompozīcijā. Taču maz ticams, ka viņš jau šajā laikā būtu uzrakstījis savu pirmo kora dziesmu «Jūs, kalni, un jūs, lejas», kas pēc J. Vītola atsauksmes gan publicēta tikai 1896. gadā žurnālā «Austrums». Tā ir dziesma vīru korim. Teksta autors nezināms, taču atdzejotājs ir J. Neilands. Iespējams, ka Dārziņš izmantojis kāda vācu dzejnieka tekstu. Daudz ticamāk, ka šī dziesma radusies 1895./96. gadā, kad Emīlam bija jau lielāka pieredze mūzikā.

Un tā Emīlam tuvojās astoņpadsmitais gads. Vasaru viņš atkal pavada Jāņa skolā. Nelielam ieskatam atšķirsim Matīsa Kaudzītes hronikas grāmatu — kas tad labs pa šo laiku viņa un Dārziņa dzimtajā novadā noticis.

«1892./3. g. ziema bija ārkārtīgi ilgi un vienlaidu ļoti auksta, bez neviena atkušņa. Dārzos labāko sugu augļu koki vai nu pavisam izsala, vai pa daļai aizsala un tad pamazām nonīka. Bija no vecām ziņām un piezīmēm izmeklēts, ka tāda ziema neesot piedzīvota 120 gadus. Aiz liela ziemas aukstuma un sniega daudzuma ari pavasaris nāca īsti vēlu. Koki plauka tikai maija pēdējās desmit dienās, bet vasara tomēr bija diezgan laba ...»

Lai ietu ganos vai pastāvētu aiz letes Dārziņu bodē, tā patiesi varēja būt diezgan laba. Bet nu vairs Emīls ar to vien dzīvot nespēja — skatiens arvien meklēja to debess pusi, kur Jaunpiebalgas baznīca ar savām ērģelēm. V. Peņ-ģerots raksta: «Sākumā viņš spēlēja no notīm prelūdes un citus gabalus, tad pats sāka šo to fantazēt. Kādreiz skolotājam J. Mednim bijusi izdevība paklausīties Emīla spēlēto korāli «Pie lielās upes Bābelē» paša harmonizējumā. Savās «Atmiņās» Mednis raksta: «Tas viss viņam izdevās tik lieliski, ka es no skaistām, varenām skaņām biju līdz asarām aizkustināts...» Tam pašam laikmetam pieder ari šāda epizode: «Kādā vasaras svētdienā Jaunpiebalgas Dziedāšanas biedrībā bija jautājumu izskaidrošanas vakars, uz kuru Laimiņu Jānis bija atvedis arī Emīli. Kāds no biedrības priekšniecības bija uzaicinājis Emīli, lai tas starpbrīdī spēlējot kaut ko uz klavierēm. Uz skatuves uzkāpj Emīls, ģērbies pelēkā, nodilušā uzvalkā, ap kaklu elstiņa vietā lakatiņš, kājās biezas vilnainas zeķes un kurpju vietā — seklās gumijas kalošas. Neraugoties uz vietējo «aristokrātu» ironiskiem smaidiem, Emīls bez mazākā uztraukuma nosēdās pie klavierēm un, publikai apklustot, sāka spēlēt Bēthovena «A.passionata» sonāti.»

Antons Austriņš savā atmiņu stāstījumā «Emīla Dārziņa traģēdija» parāda, ka šīs vietējās «aristokrātijas» augstprātība nav aizmirsta: «Par piebaldzēniem arvien sirdījās, ka tie visu no peļņas viedokļa aplūkojot, pievezdams kā piemēru kādu savu bijušo skolas biedri — kādu mūrniek-meistaru, kurš Dārziņam, pēc pirmā gada Rīgas dzīves uz laukiem izbraukušam, varen plijies virsū, lai nākot līdzi krogā iedzert kādu glāzi alus. Pirmais mūrnieka jautājums tur bijis: «Nu, cik tad nu tu tai Rīgā stāvi mēnesī?» Šis nospļāvies un aizgājis. Dārziņā bij savāds māksliniecisks lepnums.»

Tas būs palīdzējis arī viņa pirmajā koncertā. J. Mednis turpina:

«No sākuma tā nedrošāki, bet ar katru nākošo takti tas aizrāvās pats un aizrāva tādā mērā klausītājus, ka skeptiķi palika ar atplestām mutēm, bet tie, kas vien jeb daudz maz ko jēdza no mūzikas, bija tā sajūsmināti, ka viena otra acīs parādījās lieks valgums.»

Tā auga ticība saviem spēkiem. Nu jau Emīlu sāka aicināt arī uz citiem koncertiem.

«Kad Emīlītis bija 17 gadu vecs (turpat 18 gadus vecs. — AS.),» atceras māte, «tad viņam bija jāiet iesvētīšanas mācībā un jānodzīvo divas nedēļas. Tikai pa svētdienām bija mājā, bet tai vidus svētdienā (ap 10. oktobri. — AS.) viņam bija jābrauc uz koncertu kā solo dziesmu pavadītājam, jo tas bija viņa pirmais koncerts Bērzones biedrības mājā, kuru bija sarīkojis skolotājs Kociņš, mana vīra agrākais skolnieks. Tur es arī aizbraucu viņam līdz. Emīļam gan mācītājs esot piezīmējis, kad nevajadzējis iekš tā laika braukt.»

Kēlbrants, kā redzam, par visu bija sīki informēts, arī par iesvētīšanas laikā nevēlamo līdzdalību laicīgā koncertā. Arī te Kēlbrants vispirmām kārtām saskatīja apkarojamu nīstās latviešu patstāvības izpausmi. Cik dziļš bijis šā vācu kultūrtrēģera naids pret visu latvisko, liecina viņa 1893. gada pavasarī brālim rakstītā vēstule:

«Vēl mūsu Kungs ved mūsu dzimto zemi un mūsu baznīcu arvienu dziļāk uz leju un vēl nav saskatāms, kādās tumšās dzelmēs. Bet briesmas nav lielākas par glābēju. Gan ies atkal uz augšu, kad pie mums būs pamodusies vainas apziņa un otrā pusē (latviešos. — A.S.) būs piepildījies vainīguma mērs. Tad nāks diena, kas vienai pusei būs taisnās atmaksas un atriebības diena, bet otrai pusei būs spīdošas augšāmcelšanās un uzvaras diena.»

Arī Emīls Dārziņš izbaudīs šā baznīcas pīlāra divkosību, aiz kuras viens vienīgs naids, bet ne «mīlestība iekš Kristus».

SAPŅU TĀLUMĀ

Andža Dārziņa stāvoklis Jāņa skolā arvien pasliktinājās. Kalnēniešos jau atklāti runāja, ka vecajam skolotājam būs jāaiziet, jo viņš nav parādījis vajadzīgo cieņu skolu inspektoriem un nav gatavojies eksāmenam krievu valodā, kas bija obligāts visiem latviešu skolotājiem, lai varētu strādāt skolā un pierādīt savu pilsoņa padevību Krievijas imperatoram. Kā jau iepriekš teikts, nekādu idejisku pamatu Andža Dārziņa rīcībā nav bijis, skolas vadība viņam pati slīdēja no rokām, turklāt viņu jau bija apsēdis tirgoņa gars, kas viņu vadīs turpmākajās dzīves gaitās no neveiksmes uz neveiksmi.

Bet Emīls? Viņa tuvākais sapnis bija nokļūt Jelgavā, kur 1895. gadā bija jānotiek IV Vispārīgajiem dziedāšanas svētkiem. Ap šiem svētkiem tika sacelta liela kņada, par ko varēja lasīt tā laika avīzēs. Par visu to tēlaini stāsta Augusts Deglavs romāna «Rīga» pēdējā — trīsdesmit septītajā nepabeigtajā nodaļā, kas sniedz visai plašu ieskatu tā laika sabiedriskajās norisēs vispār.

«1895. gadā notika IV Vispārējie dziedāšanas svētki Jelgavā Kurzemes simt gadu pievienošanai Krievijai par godu. Īstenībā jau tā bija izlikšanās, bet kaut kādu piemērotu motīvu jau vajadzēja, lai svētkus vispār atļautu — un vēl jo vairāk tanīs trakajos rusifikācijas laikos. Patiesais motīvs bija tas: Jelgavas Latviešu biedrība, iepirkdama savu grunti «villa Medem», atradās ļoti spaidīgos naudas apstākļos un gribēja ar tādiem vispārējiem dziedāšanas svētkiem izkulties no finansiālām grūtībām, tāpat kā savā laikā no tām izkūlās Rīgas Latviešu biedrība. Jo piedzīvojumi mācīja, ka, kur tauta par velti dziedāja un tādi svētki deva labus ienākumus, neraugot uz lielajiem izdevumiem, tomēr vēl savs labs grasis palika pāri. Un tādēļ kurzemnieki vai, labāk sakot, jelgavnieki sacīja: «Tagad mūsu reize sarīkot vispārējos dziedāšanas svētkus!» Vēl jo vairāk, kur viņiem tik skaists un piemērots motīvs! Kurzemes pievienošanas svētkus taču nevarēja svinēt Rīgā, kura atradās Vidzemē.»

Šādā atmosfērā gatavojās nozīmīgajam notikumam latviešu mūzikas dzīvē. Protams, tas nevarēja neatstāt iespaidu uz pašu svētku galveno nolūku — veicināt tautas

mākslu, tuvināt to tautai, parādīt savus labākos sasniegumus.

Vai Emīls Dārziņš bija šo svētku dalībnieks? Jādomā, ka bijis, jo viņa vēlāko gadu rakstos un apcerēs par kora mūziku ir salīdzinājumi, kas asociējas ar ceturtajiem svētkiem. Tie varēja būt impulss arī iepriekš minētajai viņa pirmajai kompozīcijai. Jāņem arī vērā, ka ap to laiku gan Jaunpiebalgas, gan tuvējo pagastu vietējā inteliģence pazina Emīlu jau kā pianistu un pavadītāju. Nevar būt, ka viņi šīs Emīla spējas būtu atstājuši bez ievērības tik svarīgā laikā, kad kori gatavojās dziesmu svētkiem. Arī savos komentāros Emīla Dārziņa simtgades piemiņas krājumam A. Darkevics domā, ka jaunais komponists bijis Jelgavā.

Par pašu svētku izdošanos Augusts Deglavs raksta šādi:

«Svētku sarīkotāji pie saviem tiešiem uzdevumiem darīja visu, lai ar faktiem apgāztu visas maldīgās aizdomas uz svētkiem. Tie izsludināja ne vien konkurenci ar godalgām uz labākiem tekstiem svētku maršam, bet griezās jau arī laikus ar aizrādījumiem un priekšlikumiem pie dzelzceļa valdes. Godalgas izpelnījās: pirmo — J. Goba, otro — J. Janševskis. Bet, tā kā pirmais teksts izrādījās mūzikai nepiemērots, tad mūzikā tika likts Janševska teksts: «Līgojat, līksmojat, latviešu dēli!» To izdarīja Jur-jānu Andrejs.»

Te neviļus jāpasmaida, cik bieži vēl arī tagad šādi kuriozi atgadās dažādos konkursos, kur gan godalgu piešķir, bet izmantošanai darbs izrādās nederīgs. Žūriju locekļi kā bijuši, tā palikuši — tomēr tikai mirstīgie. Lai runā Augusts Deglavs:

«Tāpat dzelzceļa valde ņēma vērā aizrādījumus un darīja visu, kas viņas spēkos. Tā stipri papildināja vilcienu sarakstus. Dažu līniju, piemēram, Maskavas un Ribinskas un arī Meitenes, vēl nemaz nebija. Tur rīkoja omnibusa un pasta diližansa satiksmi. Uz tām līnijām, kur varēja sagaidīt vislielāko publikas pieplūdumu, piemēram, starp Rīgu un Jelgavu, tika ierīkotas dubultsliedes, ne viscaur, bet vietu vietām, lai pretimnākošie vilcieni varētu viegli izmainīties. Viss klapēja tik labi, ka neviens nevarēja sūroties, ka nebūtu laikus diezgan ticis uz svētkiem.

Tāpat attiecoties uz korteļiem! Svētku komiteja gādāja par visādiem izrīkojumiem ārpus svētku koncerta, teātra izrādēm un pat ballēm, lai jauniem ļaudīm nebūtu nemaz laika gulēt, tādēļ ka arī naktīs tiem netrūktu patīkama nodarbošanās. Un, otrkārt, svētku komitejai lai būtu patīkami blakus ienākumi. Jo svētku sarīkošanas īstais motīvs bija un palika tas: ieņemt labi daudz naudas. Ja tie materiālā ziņā izdevās labi un deva prāvu atlikumu, tad Jelgavas Latviešu biedrība bija laukā no visām saimnieciskām klizmām. Neiznāca nekāds atlikums vai bija pat iekrišana, tad biedrībai bija paredzama nīkšana. Tādēļ: aut, aut! .. .

Treškārt, tas daudzinātais barības trūkums, resp. gaidītais bads, deva svētku komitejai patīkamo izdevību izīrēt svētku bufeti par dažiem tūkstošiem dārgāk. Un ekonomam ar to bija jau laikus dots lietderīgs aizrādījums apgādāties ar pārtikas krājumiem. Tas arī izmanījās un strādāja tā, ka nevienam lai nebūtu iemesls sacīt, ka Jelgavā pa IV dziedamiem svētkiem tas nav dabūjis ēst. Jau kādu nedēļu pirms svētkiem žīdi vezumiem vien dzina šurp svaigu vērša gaļu un gāza to priekš tam sevišķi ierīkotos ledus pagrabos pie svētku ēkas. Ar to bija iespējams pabarot veselu armiju. Kur sagatavojas uz tik lielu ēšanu, tur, jādomā, tiks arī dzerts, tā ka svētku komiteja šo svarīgo tautas apgādāšanu ar miestiņu nevarēja atstāt vienīgam svētku ekonomam, bet paredzēja vēl daudzas blakus dzērienu bufetes un alus avotus, lai tautai nebūtu jāslāpst.»

Liekas — viss bijis sazvērējies pret svētku rīkotājiem, tiem īstajiem, kas nedomāja par izdevīgiem ienākumiem. Matīss Kaudzīte vēl aprāda: «Šie ceturtie dziesmu svētki Jelgavā aiz lietainā laika tā neizdevās, kā varētu būt pie laba laika, tomēr ir no viņiem izplūda tautā lieli dzīvības spēka viļņi.»

Ne iešana pie gubernatora, ne Jelgavas apikāta J. Čakstes slavinājuma runa caram, ne lietainais laiks, bet gan «lielie dzīvības spēka viļņi», ko dziesmā un mūzikā izteica tauta, bija tas, ko šajos svētkos spēcīgi izjuta gan Kaudzīte, gan jaunais Dārziņš.

Pagāja gads. Dārziņu ģimene piedzīvoja lielas pārmaiņas. Tas notika 1896. gadā, kad Emīlam jau bija divdesmit gadu. Andžam Dārziņam nu bija jāatstāj Jāņa skola, kur pusmūžs nodzīvots. Bet arī šoreiz apstākļi iegrozās tā, ka Dārziņi no šā pārbaudījuma iziet sveikā. Māte stāsta: «Mēs tad iegājām Zelta krogā par krodziniekiem, jo mans vecākais brālis, kas tur bija par krodzinieku, atnāca uz Rīgu dzīvot.» Ka jau teikts, Jānis Laimiņš Daugavmalas tirgū atvēra skārni.

Sākās jauns laikmets Dārziņu dzīvē. Trokšņains, nemierīgs, lielā ceļa malā. Dārziņa novadnieks Marģers Zariņš savā esejā «Via dolorosa», kas publicēta 1975. gadā laikrakstā «Literatūra un Māksla», to iztēlojas tā: «Zelta krogā dūc kā bišu spietā: spēlē ermoņikas un dižā base. Tie ir ceļojošie prāģeri no Iršiem, runā tikai «deutsch» ... Kro-guspapa atrauj tapu un smaidīdams apkalpo piebaldzēnus, ar bagātajiem līkopus sadzerdams, plikadīdas pa durvīm ārā vadīdams.» Kā nu tur īsti bijis, var tikai iedomāties. Abus dēlus Andžs Dārziņš iesaistīja darbā — viņš to prata jau tad, kad Emīlam piesolīja kapeiku par katru salasīto pūru kartupeļu, — sagādē un viesu apkalpošanā. Brāļiem bija jāstrādā no agra rīta līdz vēlai naktij. Kad Emīls atrada laiku sev, savām grāmatām un mūzikas studijām, to atliek tikai minēt. Ar viņa vājo redzi sēdēt naktīs pie sveces vai lampiņas gaismas būtu tīrais neprāts. Bet jaunība jau ir neprāta laiks, par ko vēlāk var tikai pabrīnīties.

Un tomēr šis krogus dvingas apņemtais laiks ir bijis ārkārtīgi bagāts Emīla intelektuālajā attīstībā. Līdz pat 1898. gada sākumam viņš pašmācības ceļā sevi izglītojis tādā mērā, ka šai laikā smeltās zināšanas palikušas par pamatu viņa garīgajam apvārsnim un daudzu laikabiedru apbrīnotajai erudīcijai un mākslas gaumei. «Tu jau zini, ka man ir plašs raksturs, kas cenšas pēc augstām lietām,» viņš vēlāk atzīsies Alfrēdam Kalniņam. Tiekties pēc augstām lietām viņu bija mācījuši ībsens, Tolstojs, Homērs, Šekspīrs, Puškins. Arī Meterlinks un Nīče savā pretrunīgumā pavēruši Emīlam jaunus tālumus domas lidojumam, mākslas skaistuma atklāsmei. Sevišķi daudz viņam devuši lielais norvēģis Henriks ībsens un dižais Ļevs Tolstojs. Pirmais kļuvis tuvs ar savu naidu pret sabiedrības aizspriedumiem un kapitāla nāvējošo ietekmi, kā arī ar protestu pret sievietes beztiesīgumu. Otrais it kā uzminējis viņa paša domas: «Es pārliecinājos, ka gandrīz visi tie bija netikumīgi, vairums ļauni un nenozīmīgi, bezrakstura cilvēki, daudz zemāk stāvoši par tiem, kurus es biju saticis līdz šim savā bezrūpīgajā dzīvē. Bet viņi ir tik pārliecināti un apmierināti ar sevi, kādi var būt tikai svētie. Šie ļaudis man riebjas.» Dižā domātāja Tolstoja darbi pavadīja Emīlu Dārziņu vienmēr, un tajos viņš smēlās spēkus savai dzīves un daiļrades cīņai. Tā literatūra un filozofija, roku rokā iedamas, akumulēja Emīlu visam mūžam, nostiprināja viņa pozitīvo programmu, viņa uzskatus, kuros sava daļa arī nepārvarētas pretošanās ļaunumam. Bet Emīla novadnieks Kārlis Skalbe, kurš agrīnajās «bokaldera» jeb grāmatu kolportiera gaitās ne vienu reizi vien iegriezās Kalnēnie-šos, kur iepazinās arī ar Emīlu Dārziņu, kaislīgo grāmatu lasītāju, par šo nākamā komponista aizraušanos vēlāk savās atmiņās teicis: «Viņš bija priecīgs, ka bez reālās pasaules, kur mēs visu pēc patikas varam postīt, ir kāda cita, kura klusumā glabā mūsu lielākos dārgumus un kurai neviens netiek klāt.» Šo pasauli Emīls glabāja sirdī. Galvenais viņam bija un palika mūzika. Tās dēļ viņš bija gatavs upurēt visu. Viņš jau pavisam noteikti bija nolēmis iestāties konservatorijā. Vispirms viņš nez kāpēc izvēlējās Maskavu.

Dārziņa māte liek atdzīvoties tām cerību un izmisuma dienām un, lai cik dīvaini tas būtu, atklāj arī Emīla ieilgušo bērnišķību, liek nojaust, ka pie tās vainīgs despotiskais tēvs un viņa pati — māte lutinātāja.

«Papa gribēja, lai Emīls noliekot eksāmenu un paliekot viņa vietā par skolotāju, bet Emīls negribēja ne dzirdēt. Viņš teica, ja viņu pie tā piespiedīšot, tad viņš pavisam aizbēgšot. (. ..) Emīls bija sadomājis iet uz konservatoriju, bet papa viņa negribēja laist, tad viņš tik daudz raudāja, ka es domāju, ka viņš pavisam nonīks. Tad es sāku pati par to rūpēties, kā viņu var aizvest uz konservatoriju.»

Lai izprastu šo situāciju, kādā nonāca Emīls un viņa vecāki, ir jāatceras gan Andža Dārziņa nesenā aiziešana no Jāņa skolas, gan dzīvošana Zelta krogā. Māte gan uzsver tēva vēlēšanos redzēt Emīlu par savu pēcteci skolā, tomēr daudz vairāk ticams, ka Andžu Dārziņu baidījuši paredzamie studiju izdevumi augstskolā. Par šiem izdevumiem droši vien Emīls bija savācis ziņas, droši vien tie būs šķituši pārāk lieli. Un Andžs Dārziņš pilnīgi noteikti un galīgi būs atteicies atbalstīt dēlu šai pasākumā, kaut krodzinieka rocība tajos laikos nebūt nebija tik ierobežota.

Kad dusmas bija pāri, Emīls sevi tirdīja ar tūkstoš jautājumiem par sevi un citiem. Kāpēc viņu neviens nesaprata? Kāpēc viņa vecāki bija tik netaisni pret viņu? Kāpēc citiem, kuru vecāki dzīvoja nesalīdzināmi trūcīgāk, savējie cik spēdami palīdzēja, ļāva iet izvēlēto ceļu? Kāpēc viņa tēvs, gudrais un cienījamais cilvēks, kas pats viņam bija mācījis mīlēt mūziku, tagad bija tā nolaidies, kļuvis par prastu krodzinieku, kas rod baudu, apdzirdot citus un ik dienas piedzeroties pašam? Kāpēc mamma, kura liekas tik mīļa un nelaimīga, tēvu it visur pabalsta, bet pārmet tikai tad, ja tēvam kur neveicas? Varbūt pamest šo krogu, iet un aiziet uz neatgriešanos, pastāvēt pašam par sevi? Ko viņš prot, ko viņš var? Bet ja nu krusttēvs Kēlbrants viņu saprastu, gribētu palīdzēt? Arī tēvocis Jānis savu mazumiņu neatteiktu, vai ne? Sola tak arī brālis un mamma palīdzēt. Kaut vai tēvam nezinot.

Laime jāizmēģina.

Emīls nolēma, lai cik tas grūti un nepatīkami būtu, griezties pēc palīdzības pie sava krusttēva mācītāja Emīla Kēl-branta. Jaunais Dārziņš nespēja iedomāties, ka šis «augsto dievišķības ideālu» sludinātājs varētu atteikt viņam vienreiz, tikai vienreiz visā mūžā palīdzēt. Jau iztālēm vien paskatoties uz lepno mācītājmuižu un zinot, ka Kēlbrants būtībā ir otrs lielkungs Jaunpiebalgā, kura labā strādā desmitiem mācītājmuižai pakļauto zemnieku saimniecību, vajadzēja rasties cerībai, ka cienīgtēvs neatteiks tādu nieka palīdzību savam krustdēlam. Viņš taču izdeva prāvas summas, lai papildinātu sava tēva Kēlbranta pasākumu —■ bibliotēku draudzes avīm. Šķērslis varēja gan būt tas, ka, kļūdams par krodzinieku, Emīla tēvs bija pametis ķestera pienākumus baznīcā. Nē, Kēlbrants viņam to nepārmetīs — Emīls jau nevar atbildēt par tēva darbiem.

Te bija pavisam cita pasaule. Viss spodrs, viss savā vietā. Tāda maziņa Vāczemes kolonija, mazs teitoņu cietoksnis. Un kas to grāmatu, vēl vecā Kēlbranta tēva laikā gādātu, spožos ādas sējumos, brūnos un melnos! Te varēja aizmirsties, kādēļ esi nācis. Nē, Kēlbrants nebija plencis, kā dažviet ar baznīctēviem gadījās. Tas bija ērglis, kas no savas klints raudzījās uz visu apkaimi un turēja to svētās bailēs. Savas varas apziņā, kuras pamatus bija iedibinājis jau viņa tēvs, viņš nekad nenolaidās līdz dzīves sīkumiem, līdz sīkiem grēciņiem, bet par kādu pažēlotu nabaga vājumnieci vai vājumnieku pirka sev draudzes vairākumu — gan tos, kuri paklausīja, gan tos, kuriem bija vajadzīga paklausība.

Nu Emīls bija atnācis kā lūdzējs.

Bet, kad Emīls nostājās mācītāja priekšā, Kēlbrants gan likās ļoti pielaidens un laipns, bet nedeva nekādas cerības, nedz solījumus.

Kā ar ledainu ūdeni apliets Emīls nāca atpakaļ uz mājām, un baltie ceļmalas bērzi viņam šalca pretī vienīgi izmisumu. Kēlbrants, ko visi tā slavēja kā goda vīru, Kēi-brants, kuram viņš bija ticējis, vissvarīgākajā viņa dzīves brīdī bija novērsies no viņa.

Emīls Dārziņš tolaik vēl nebūs zinājis to, ko par Kēl-brantu zināja Matīss Kaudzīte, kad viņš savā skolas hronikā rakstīja: «Viņam netīk arī latviešu skolās brīvāks virziens, tāpat kā viņa priekšgājējam (Kēlbranta tēvam. — A.S.), kas naidīgi un slepeni cīnījās pret Kronvaldu. Visas iespējas tika izmantotas, lai... «visādas augsti sniedzošas idejas neskartu neizglītoto skolēnu galvas».» Savu misiju E. Kēlbrants dienasgrāmatā raksturojis nepārprotami: «... centos noskaidrot, ka Vidzemes iedzīvotāji, pretēji visām nacionālām atšķirībām, ir viena tauta, viens koks, kuram gan dažādas saknes, bet tikai viens stumbrs, un pamats, kurā viņš sakņojas, ir vācu — evaņģēliskais gars.»

Šeit Emīlam ceļi izšķīrās gan ar ticības krusttēvu, gan ar tā vācu — evaņģēlisko garu.

Bet ar katru nākamo soli it kā kalni nogrūst ceļā.

Nu, redzēdama Emīla izmisumu, viņam palīgā steidzās māte.

«Es saņēmu tādu dūšu un aizņēmos no viena, no otra ceļa naudu un skolas naudu un visu to sagatavoju, kā var viņu aizvest uz konservatoriju.» Seko neiedomājamas, neticamas piebildes: «Manam vīram arī bija pie tā jāpiekrīt, jo ļoti grūti gan bija šķirties no tik mīļa dēla un atlaist pasaulē vienu pašu, kad neviena mīļa acs viņu neredzēs, jo viņš bija vēl ļoti bērnišķīgs (Emīlam tuvojās 22. dzīves gads. — A.S.). Kad nu viss jau tā bija sagatavots, ka jādodas ceļā, cik grūti gan bija šķirties, tā ar lielu žēlumu pavadīdama vēl noskaitīju to dziesmiņu: «Paliec ar žēlastību ...».

Rītā agri viņu pavadīju.»

Tas bija kāds 1897. gada augusta rīts.

Lai nokļūtu uz Maskavas vilcienu, pa zemes ceļu bija jābrauc uz Kokneses vai Stukmaņu (tag. Pļaviņu) staciju.

Lielie uztraukumi bija darījuši savu.

«Bet kas nu bija noticis; 30 verstes nobraukuši, Emīlīts paliek spēji slims. Nu sākuši domāt un gudrot, ko nu darīt, bet tomēr Emīls arī nācis pie tā prāta, ka jābrauc mājā atpakaļ (laikam vedis būs tēvs, ne Hermanis. — AS.). Vakarā iztrūkstos vien, ka abi atbrauc, jo viņš bija saņemts no tās rūrslimības — asinssērgas.» Tā bija dizentērija, kuru tajos laikos dažādi dēvēja. M. Kaudzīte hronikā min, ka 1897. gadā: «Šur tur apkārtnē plosījās stipri «vēderguļa» (cholerina), bet šejienes apgabals tika pasargāts. īsti Cēsu pilsēta cieta no šīs sērgas lielu mirstību savu iedzīvotāju starpā.» Krogā dzīvojot, protams, arī epidēmijas neskartā apvidū varēja saslimt. Māte turpina: «Ar rūpīgu kopšanu tikai pēc vairākām nedēļām palika vesels. Ja būtu palaists ceļā, tad es vairs viņa dzīva neredzētu. Kā tas žēlīgais dievs cilvēku vada! Nu bija jāgaida atkal otrs rudens un jāpavada tas laiks ar pašmācību. Kā jau kroga vietā, bija jau ļoti grūti tikt vaļā no dzērāju trokšņiem.»

Tā mēģina skaidrot un varbūt dēla piemiņas priekšā taisnoties Marija Dārziņa. Krogā ļaudis nodzēra naudu, bet viņai bija jāiet aizņemties pie citiem Emīlam ceļa un skolas naudu, bet pirms tam pašam Emīlam jāubago pie Kēlbranta. Ko tas viss varēja nozīmēt? Ne jau krodzinieka Andža Dārziņa bankrotu. Līdz tam vēl tālu. Un bankrots nenāk pa ceļu taurēdams. Par to jau simtkārt romānu romānos rakstīts. Atliek viens — Dārziņiem Emīla sapnis bijis tikai lieks apgrūtinājums, iespējams pat, ka viņi vēlējušies salauzt dēla spītību, kurš negrib izmantot nevienu no viņu piedāvātajām iespējām dzīvot kā viņi, kā visi.

Bet, lai kā arī būtu, Emīls pārcieta grūto slimību, pārcieta grūto ziemu un vēl vienu garu vasaru un rudeni. Bija kārtojamas arī karaklausības lietas, iesaukums šoreiz viņu neskāra (acis), taču rezervistos viņu ieskaitīja.

Tie bija satraukuma pilni laiki. 1897. gadā sagrāva Jauno strāvu, daudzus progresīvus darbiniekus arestēja, dažiem izdevās emigrēt uz Rietumeiropu vai Ameriku. Reakcija svinēja uzvaru, taču brieda jauni revolucionāri spēki — auga pilsētu proletariāts. No šaura pašmāju viedokļa šo kustību izskaidro Matīss Kaudzīte: «Gājēju algas cēlās arvien augstāk, jo iešana uz Rīgu turpinājās lielā spēkā. Bija gadījumi, kur saimnieki pat pavisam nespēja dabūt saimes, nerunājot vēl ir par to, vai viņa pavisam ir izalgojama vai ne. Saimnieki raudzīja atrast padomus, kā šai grūtā laikā līdzēties ar darba spēkiem, kas nebija ne vien aizmaksājami, bet pat grūti dabūjami. Raudzīja vest strādniekus no citām guberņām.» Krogus trokšņi, par kuriem min māte, manuprāt, šai laikā nebūs mazinājušies. Un Emīlam bija jābēg kaut kur laukā vai mežā, lai varētu kaut ko darīt «pašmācībā», kā izsakās māte. Bet varbūt jau šeit, Zelta krogā, viņš sācis ieskatīties dzirkstošajā kausā, sācis meklēt aizmiršanos.

ASTOTA NODAĻA ZIEMEĻU PALMIRĀ

Komponists Jānis Zālītis ar viņam piemītošo poētisko tēlainību, kas vārda labākajā nozīmē pārmantota no sava dziļi cienītā un apbrīnotā skolotāja un priekšgājēja Emīla Dārziņa, it kā savus izmeklētākos vārdus dāsni viņam veltījis, spilgti izgaismodams tieši būtiskākos Dārziņa dzīves un daiļrades krustceļus. Tā par Pēterburgas Mku viņš raksta savās kritiski biogrāfiskajās piezīmēs «Emīls Dārziņš»:

«Pēterpils studiju laiks, šie trīs trūkuma, bet arī garīgas pārpilnības gadi, kurus Dārziņš pavadījis Ziemeļu Pal-mīrā — tā viņš arvien dēvēja Pēterpili —, bij ari paši laimīgākie viņa dzīvē. Un tiešām, kas Pēterpils priekš augoša mākslinieka, to pilnīgi saprast varēs tikai tas, kas gadiem ilgi tur dzīvojis un līdzi trīcējis lielpilsētas gara dziņu drudzī.»

Uz to laiku — 1898. gada pašu sākumu, kad Emīls devās uz Pēterburgu, Dārziņu ģimeni jau atkal bija piemeklējušas pārmaiņas. Arī Zelta krogā Andžam Dārziņam vairs noturēties neizdevās, no krodzinieka goda bija jāatsakās un vēlreiz jāpāriiecinās, ka veikala un finansu lietās laime viņam negrib un negrib uzsmaidīt. Par aiziešanas iemeslu Dārziņa māte min šādu apstākli: «... mēs aizgājām, jo rente tika pārsolīta no viena mūsu kaimiņa Paiņa, kurš arī, Valkas seminārā kā skolotājs būdams, bija iekārojis krogu.» Te atkal atmiņā kaut kas sapludināts. Minēts Paine, ne Peine — Jāņa Sudrabkalna tēvs, kurš uz Zelta krogu pārcēlās tikai 1902. gadā. Bet viens gan ir skaidrs — Dārziņi no Zelta kroga neaizgāja kā tukšinieki un Marijai Dārziņai nebija paslepus jāiet ļaudīs, lai ari šoreiz aizņemtos naudu dēlam tālajā ceļā. Dārziņiem tagad jau ir pašiem savs īpašums. Dārziņa māte par to stāsta it kā starp citu: «Zelta krogā mēs nodzīvojām divus gadus, pēc tam iegājām savā mājā dzīvot — Jaunpiebalgas «Lāčos».» Arī te neprecizitāte — Zelta krogā Dārziņi sabija tikai mazliet ilgāk par gadu un līdz pāriešanai uz «Lāčiem» kādu laiku uzturējās Cēsīs. Taču, cik noprotams, ceļā uz Pēterburgu Emīls devies jau no «Lāčiem». Tā skolotāja dēls jeb «skolas Emīlis» vēlāk kļuva par krodzinieka dēlu, un nu beidzot viņš bija zemnieka dēls. Taču viņa nākotnes izredzes ar to nebūt neuzlabojās, ir pamats domāt, ka arī šoreiz izšķirošo vārdu teicis tēvocis Jānis Laimiņš, apsolīdams Emīlam savu artavu studiju laikā, cik nu no radinieka var prasīt un sagaidīt. Skārņa īpašnieka Jāņa Lai-miņa solījumi laikam būs bijusi tā vienīgā garantija, ka Emīls tai Pēterburgā pavisam postā neaizies.

Un tā beidzot Emīls dodas ceļā uz savu sapņu pilsētu, uz savu Ziemeļu Palmīru.

«Pirms gadiem piecpadsmit,» jau minētajās biogrāfiskajās piezīmēs par komponistu raksta J. Zālītis, «kad kautrā rīta blāzma pie mūsu mākslas debesīm bija tikko svīdusi, kāds stalts un apgarots jauneklis, lielu nodomu dzīts, atstāj dzimtenes zaļās āres un dodas svešumā. Par šauru tam lauku sēta ar dzidri dzestro kalnāju gaisu, ar kuplo priežu pudura un tuvās bērzu ataugas lēno šalku vēstij ienu, pat mātes siltā roka un viņas mīlestības asaras to nespēj atturēt. Dvēseli pārņēmis dedzinošs nemiers un sauc nezināmu atziņu tālēs, kaistošā fantāzijā tēlojas vadošās idejas un jauna skaistuma apgarotas ilgu pilis. Tik viena apņemšanās — savas gara spējas ziedot mākslai, mūzikai. Tas Emīls Dārziņš savu studiju ceļā uz Pēter-pili.

— Bet kas gan varējis būt šā pārdrošā «zemnieka dēla» tuvākais līdzbiedris uzsāktajā ceļā? — Atteikšanās, vientulība, trūkums .. . Un, ja acumirkli atskatāmies uz visu viņa dzīves gaitu un drūmo beigu ainu, atzīsim, ka varbūt jau še, pašā sākumā, meklējams traģiskā mākslinieka dzīves iznākuma pirmcēlonis. Jau no šejienes, liekas, līdzi velkas baigo likteņa dievju tumšais pavediens, kas ar katru gadu arvien ciešāk un ciešāk ieauž kā zirnekļa tīklā gara skaistuma meklētāju. Jo augstāk paceļas viņa garīgais līmenis, jo uzmācīgāka top tumšā ēna.»

Šeit izteikta liela patiesība par Emīla Dārziņa traģismu — tumšo ēnu, kas uzgūla viņam jau vecāku paspārnē un tad sekoja viņam visu mūžu. Viņš centīsies izrauties no tās skāvieniem, un bieži tas viņam arī izdosies. Un šos brīžus viņš sauks par laimīgiem.

Emīls ieradās Pēterburgā 1898. gada janvāra sākumā. Tieši tad viņu kādā konservatorijas auditorijā pirmoreiz ieraudzīja Alfrēds Kalniņš:

«Pirmā stunda ērģeļu klasē pēc Ziemas svētku brīvlaika Pēterpils konservatorijā bija sākusies. Viena vienīga elektriska lampiņa virs spēlētāja galvas apgaismoja manuālus, pedāli un reģistrus, kamēr ap spēlētāju sapulcējušies skolēni un skolotājs stāvēja pustumsā. Arī konservatorijas mazā zāle bija tumša; no lampiņas pārlaidās tikai mazs gaismas stariņš uz lielajām sānu durvīm, pa kurām mēdzam ieiet zālē. Profesors Homiliuss nemīlēja greznības un tamdēļ nekad nelika apgaismot zāli un koridorus, pa kuriem tam bija jānāk uz stundām. Visi jau bija sapulcējušies, un kāds skolēns patlaban spēlēja. Te atvērās durvis, pa tām ienāca slaiks, jauns cilvēks un ātriem soļiem tuvojās estrādei un ērģelēm. Svešniekam tuvāk pienākot, mēs redzējām viņa skaisto, apolonisko galvu, viņa gaišos, sprogainos matus. Profesors, kas svešnieku jau pazina, sirsnīgi sasveicinājās ar ienācēju un, pret mums pagriezies, teica, ka pienācis jauns biedrs, kuru saucot Emīlu Dārziņu.»

Laipnais profesors Luijs Homiliuss, kuram tad bija piecdesmit trīs gadi, ērģeļspēles dziļākos noslēpumus atklājis veselai latviešu mūziķu plejādei, to skaitā — Andrejam Jurjānam, Jānim Zālītim, Teodoram Reiteram un, protams, arī Alfrēdam Kalniņam un Emīlam Dārziņam.

«Pēc stundas,» atceras Kalniņš, «Dārziņš pienāca pie manis — biju toreiz vienīgais latvietis ērģeļu klasē — un apjautājās, no kurienes esot, vai esot jau ko komponējis un kā Pēterpilī patīkoties. Pāra vārdus pārrunājām arī vēl uz ielas un tad šķīrāmies. Sākām viens otru apmeklēt, spriedām par mūziku, par mākslu un citām lietām un nemanot tā iedraudzējāmies, ka satikāmies vai katru dienu.»

Un palika tuvākie draugi uz mūžu. Tādē] izdarīsim mazu atskatu, kaut vai salīdzinājumam, uz to ceļu, pa kuru Pēterburgas konservatorijā atnāca Alfrēds Kalniņš, izcilais latviešu komponists, LPSR Tautas mākslinieks. Lai par to pastāsta viņa dzīves un daiļrades pētnieks profesors Jēkabs Vītoliņš: «Alfrēds Kalniņš dzimis 1879. gada 23. augustā (četrus gadus jaunāks par Emīlu. — A.S.) Cēsīs.

Viņa tēvs Jānis — ienācējs no Raunas — bija Cēsu muižnieku kluba ekonoms, vēlāk nopirka vasarnīcas Siguldā, kur ari apmetās uz dzīvi. Māte, cēsiniece, dzimusi Rozālijā Ūferse, muižkunga meita. Zēns vispirms apmeklē Cēsīs Mīlmaņa privātskolu, tad Bērzaines ģimnāziju un beidzot K. Millera reālskolu. .. . Jau agrā bērnībā izpaužas viņa muzikālās dāvanas. Viņš mācās spēlēt klavieres pie dažādiem privātskolotājiem, no kuriem izcilākais — vācu komponists Štarke, un uz savu roku vingrinās arī ērģeļu spēlē: šādu iespēju viņam dod ērģelnieks Bērzons, kas vēlāk atļauj viņam spēlēt arī dievkalpojumu laikā. Jau skolas gados viņā nostiprinās nodoms pilnīgi piegriezties mūzikai. Viņš izstājas no reālskolas 5. klases un pārnāk uz Rīgu, kur apmeklē Berlinas mūzikas skolu divus gadus, neapmierinādamies vienīgi ar parasto mācību programmu, bet dedzīgi studēdams uz savu roku dažādu komponistu skaņdarbus, sevišķi Šūmani, Šopēnu un Grīgu, pie kam pēdējais uz viņu atstāj visdziļāko iespaidu. 1897. gadā (pusgadu pirms Dārziņa. — AS.) viņš iestājas Pēterpils konservatorijā.»

Bet studiju laiks Alfrēdam Kalniņam jau savijas kopā ar Emīla Dārziņa gaitām, un vēlāk viņi viens par otru var daudz pateikt. Emīls uzraksta pat veselu apceri, kas publicēta žurnālā «Zalktis» 1907. gadā. Par Emīla studiju gaitām Kalniņš izteicās: «Es vienmēr apbrīnoju viņa enerģiju un centību,» — bet Emīls pats par sevi: «Tagad tikai es gribu parādīt, ko es varu.» Un Kalniņš turpina: «Cilvēks, kurš apmeklējis tikai pagastskolu un sākumā sagatavojies tautskolotāja amatam, vēlāk caur pašmācību piesavinājies valodas un zinības tādā mērā, ka tika uzskatīts par vispusīgi izglītotu mākslinieku, kurš pilnīgi tekoši runāja krievu valodu, vācu un franču valodas un prata arī latīņu valodu. Arī mūzikas mācībā Dārziņš sākumā uzskatāms par autodidaktu, jo pie kā gan viņš uz laukiem mūzikā būtu varējis izglītoties? ...» Laikam ne pats Dārziņš, ne Kalniņš īsti nopietni nav vērtējuši savus pirmos skolotājus, kapelmeistaru Jēgeru ieskaitot.

«... 23 gadus vecs,» turpina Kalniņš, «iestājās ērģeļu klasē, apmeklēdams arī speciālos teorijas un obligāto klavieru spēlēšanas kursus. Dārziņš gribēja nodoties tikai komponēšanai, un ērģeļu klasi viņš uzskatīja tikai par līdzekli, kā ātrāk tikt pie brīvskolas jeb stipendijas, kas, pateicoties vecā Homiliusa vispār pazīstamai labsirdībai, 5G

arī izdevās. Dārziņam, kā jau ievadā teicu, bija visai vājas acis, tādēļ viņam savā ziņā nācās diezgan grūti ievingrināties ērģeļu spēlēšanā...»

Vājā redze Dārziņam apgrūtināja ne tikai ērģeļspēles apguvi, tā viņu apgrūtināja vienmēr, visu mūžu, taču ar viņa gribasspēku arī šis kavēklis bija pārvarams. Tā sākās Emīla studijas Pēterburgā. Bez L. Homiliusa viņa pedagogi bija vēl ievērojamais krievu komponists Nikolajs Rimskis-Korsakovs, kura kompozīcijas klasē Emīlu Dārziņu uzņēma 1899. gada 19. janvārī. Klavierspēli viņš apguva pie A. Vinklera, bet mūzikas teoriju pie A. Bernharda. Bija pienācis laiks, kad Emīlam Dārziņam vajadzēja pierādīt, uz ko viņš spējīgs. Par spīti visiem un visam. Bet grūtības, visnecilvēcīgākās, jau uzglūnēja viņam arī Pēterburgā, kura, neraugoties uz visu, viņam būs un paliks mīļā un neaizmirstamā Ziemeļu Palmīra. Tanī viņš pirmo reizi ieelpoja pasaules kultūras plašuma un lieluma dvesmu.

Jānis Zālītis, kurš pats to izjutis, raksta par Dārziņa Pēterburgas dzīvi: «Runājot par Pēterpili, Dārziņš nevarēja vien beigt cildināt viņas augsto kultūru. Kāds viņa piedzīvojums — savā studiju laikā, kādā pavasarī, kad baltās naktis baltā krēslā tinušas granītā kalto pilsētu, jau diezgan vēlā, pareizāk agrā stundā, tam gadījies iet pa Jūras ielu. Jau pa gabalu tā uzmanību saistījis kāds nosebojies pretimnācējs. Tuvojoties Dārziņš izdzirdis, ka šis pēter-pilietis aizmirsies klusi dungo Patētiskās simfonijas otro tēmu, šo Čaikovska «gulbja dziesmas» klusāko izskaņu. Ar šo gadījumu Dārziņš vienmēr mēģināja raksturot pēter-piliešu gaumi un muzikālās kultūras augsto līmeni.»

Brīvo laiku Emīls labprāt pavadīja Pēterburgas publiskās bibliotēkas lasītavās. Tur viņš ievērojami papildināja zināšanas krievu klasiskajā literatūrā, vispusīgi iepazinās ar A. Puškina, A. Čehova un Ļ. Tolstoja darbiem. īpaši viņu saistīja Tolstoja estētiskie uzskati.

Emīls Dārziņš daudz guva Pēterburgā, bet daudz vairāk vēl būtu guvis, ja viņam tuvinieki būtu snieguši kaut visminimālāko palīdzību, ja viņu vārdi un bažas «par mīļotā dēla prombūtni svešumā» kaut cik saskanētu ar viņu darbiem. Bet tas nenotika. Arī tēvocim Jānim mūžīgi izlūgties naudu Emīls izjuta kā pazemojumu. Pēterburgā viņš dažreiz nonāca pilnīgā izmisumā, jo viņam trūka ne tikai daudzmaz pieklājīga apģērba, bet pat dienām nācās iztikt bez ēšanas, kamēr kāds no studiju biedriem smalkjūtīgi vai ne visai smalkjūtīgi izpalīdzēja.

Kāpēc tad Emīls nesaņēma palīdzību no mājām? Māte stāsta:

«No vienas puses, tie viņam bija patīkami gadi, jo mūzikai viņš bija pieķēries ar miesu un dvēseli, bet, no otras puses, arī daudz kas jāizcieš, jo viņam nebija pat ko ēst. Vēl man prātā kādi Ziemas svētki, kad gribēju viņam kādus produktus aizsūtīt. Sapakoju vienu kastīti, lai aizvestu līdz Cēsīm un uzliktu uz bagāžas, bet bij tāds cilvēks, kas manu lūgumu atraidīja un neveda. (Vai tas būtu Emīla tēvs, kuru māte šeit negrib saukt vārdā? — AS.) Tad tie man bija vieni asaru Ziemas svētki, jo es zināju, ka Emīlam nekā nav. Vēlāk viņš man rakstīja, ka katram nabagam esot bijusi sava daļa, bet viņam nekā neesot bijis.»

Sirdij jāsažņaudzas, lasot šīs rindas. Mātes nožēlas vārdos kaut kas neizpērkams, neizlabojams. Dārziņi nebija nekādi tumšie ļautiņi, kas nezina, ka Cēsīs darbojas telegrāfs, ka ne tikai uz Pēterburgu, bet uz vistālāko pasaules nostūri var nosūtīt naudu, ja tikai bija ko sūtīt. Vai Dārziņiem bija? Viņu materiālais stāvoklis — ap simt pūrvietu lielu lauku māju īpašnieki — tomēr liecina, ka vajadzēja būt. Vai tiešām pie visa vainīgs tikai Andžs Dārziņš, vai tiešām tikai viņš bijis cietsirdīgs pret dēlu?

Kādreiz valdīja uzskats, ka bēdas ir izredzēto liktenis. Nezinu, vai tas pastāvēja, lai cilvēku samierinātu ar likteni vai mudinātu izturēt nenovēršamās grūtības savas izredzētības apliecināšanai. Tikai par vienu Emīls bija skaidrībā — visiem, kas bija tiekušies uz «saulaino tāli», bēdas un grūtības bija it kā tīšām brukušas virsū no visām pusēm. Pats spilgtākais šai ziņā viņam bija un palika Mocarta dzīves stāsts. Un ja jau Mocartam — tik spilgtam ģēnijam, kurš pārsteidza pasauli, vēl gluži mazs zēns būdams . . . Badošanās un skrandas — tas tomēr bija ne tikai ciešanas, tas bija pazemojums. Ja gadījās pievakarē iet pa Ņevas prospektu, skatīties uz greznām ekipāžām, dārgos kažokos ģērbtiem bagātiem ļaudīm, visādām kairinošām mantām piebāztiem skatlogiem un sastapt tādus pašus kā viņš — bālus, noskrandušus, nosalušus ar nedabīgi mirdzošām acīm... Ko darīt? Šis jautājums baismi čukstēja ausīs. Ko darīt?

DEVĪTĀ NODAĻA «VAI ZINI, CITRONAS KUR ZIEDOS LĪKST?»...

Kā Emīlam klājās Pēterburgā, uzzinām galvenokārt no viņa studiju biedru atmiņstāstiem. Ne vispārinājuma, bet gan raksturu spilgtās atšķirības dēļ vispirms jāsāk ar Emīļa Melngaiļa savdabīgajiem pierakstiem. Ar viņu Dārziņš kādu laiku dzīvoja kopā vienā istabā. Tāpat kā visur, ari Pēterburgā studenti piepelnījās ar privātstundām. Ekspansīvais Melngailis šai ziņā prata gūt panākumus, kā viņš pats stāsta savā autobicgrāfijā «Mans dzīvesgājums»: «Pa konservatorista gadiem man bija viegla dzīve, pelnoties ar privātstundām. Tās man deva vāciskās Annasskolas direktors Kēnigs. Vispirms man bij kādā puisēnu pansijā jāsagatavo skolnieki uz stundām tai pašā Annasskolā. Tie nāca no turīgām krievu aprindām, kas vēlējās, lai puikas dabū vācu skolu. Ar tiem man bij labi panākumi. Pēc grāmatas bij jāatprasa pat ticības mācība ar visu baznīcas ■— slāvu valodu. . .. Mana mēnešpeļņa grozījās ap 250 rubļu. . . . Stundas Pēterburgā bij dodamas vakara cēlienā. Kad pēc trīs četrām stundām pārnācu mājā, jau Emīls Dārziņš bij ieturējis savas vakariņas. Tā bij norīkots, ka viņš atnākot jau atron uz apaļā galda abas tējkannas, labi apsegtas, lielo ar karstu ūdeni, mazo ar tēju, kukulīti saldskābmaizes, kas maksāja tikai 15 kapeikas, ar sviestu, biezpienu vai sieru. Tā bij Dārziņam vienīgā reize dienā, kad dabū paēst. Vecāki viņam nepalīdzēja, nesūtīja «kuģus». Kad citiem no Latvijas pienāca «kuģi», tad pārējie ieradās sūtījumu nosmēķēt. Arī Dārziņš tika gājis, pretim saukt nevarēdams. Vispār jāsaka, ka viņš bija visā savā dzīvē dziļi nelaimīgs.»

Trūkumu un badu ciezdams, Emīls sevišķi asi pretojās, ka viņu kāds varētu pazemot, aizskart viņa cilvēcisko pašlepnumu. Par to liecina vairākas epizodes no Pēterburgas laikiem. Atmiņstāstā «Emīla Dārziņa traģēdija» Antons Austriņš min šādu gadījumu: «Pēterpilī viņš (Dārziņš. — A.S.) cietis badu. Te nezin kas ieteicis noiet pie izdaudzinātā bagātnieka V. (Pēterburgas lieltirgotāja Henrija Vi-sendorfa. — A.S.). Uzmeklējis to Gostinnij dvorā. V. apsolījis, ja gadīšoties kādas mūzikas stundas, paziņot. Un tiešām, pēc kāda laika atsūtījis ar apkalpotāju zīmīti, rakstītu uz kādas ietinamā papīra strēmeles. Bet, kad uz tādām lupatām rakstot, šis nemaz vaļā netaisot. Un negājis vairāk. Cietis joprojām.» Antons Austriņš stāsta vēl par kādu līdzīgu epizodi: «Lūk, ko man stāstīja tēlnieks Dzenis, kas tanī pašā laikā arī studējis Pēterburgā un dzīvojis kopā ar Alfrēdu Kalniņu. (Pēterburgā E. Dārziņam aizsākās cieša draudzība ar B. Dzeni. — A.S.) Viņiem no mājas piesūtīts tik daudz, ka badoties nenācies. Pa vakariem viņus aizvien apciemojis Dārziņš, daudz debatējuši par mākslu un muzicējuši, pēc tam ieturējuši kopīgas vakariņas. Nez kā reiz viens no viņiem, Dārziņam ienākot, neviļus izsaucies: «Atkal Dārziņš!» Ciemiņš par to apvainojies un aizgājis. Kalniņš par to stipri uztraucies, ka tikai nenotiekot ar draugu kas ļauns, ka neielecot Fontankā? Gājuši meklēt, bet ne dzīvoklī (trūcīgā istabiņā Gorohovajas ielā. — A.S.), ne pie paziņām neatraduši, visu nakti nevarējuši lāgā aizmigt. Kad vēlāk satiekoties teikuši, ka viņi to meklējuši tanī nelaimīgā vakarā, Dārziņš tik nosmējies: «Ak tad meklējāt gan?».»

Beidzot atskatu uz šo ēnas pusi Emīla Dārziņa Pēterburgas dzīvē, ir kaut mazliet jāpastāsta, kas norisinājās Dārziņu ģimenē šajos gados. Ziņas par to ir tik dažādas, ka grūti kaut ko noteiktu apgalvot. Dārziņa māte stāsta, kā vēl un vēlreiz viņi mēģinājuši iekārtoties dzīvē, pāriedami no vietas uz vietu. Pēc Zelta kroga viņi jau bija paspējuši apmesties Cēsīs, tad atgriezās savās mājās «Lāčos», bet, kad Emīls jau otru gadu gāja konservatorijā: «Mēs tad aizgājām uz Rīgu dzīvot un sākām tirgoties ar sviestu. (Laikam brāļa Jāņa Laimiņa paspārnē. A. S.) Bet, kā jau nepieradušiem, diezgan grūti gāja. Ermanītis, mūsu jaunākais dēliņš, braukāja, sviestu iepirkdams, bet ko nu tas viss līdzēja, caura maisa jau nevar piepildīt. Pelnīt jau nopelnījām labi (retinājums mans.— A.S.), jo Ermanis bija ļoti dūšīgs uz iepirkšanu, ka varēja nopelnīt, ja manam vīram nebūtu tā dzeršanas nelaime.

Kad Rīgā dzīvojām, tad Emīls gāja otru gadu Pēterpiiī. No Rīgas mēs paši aizbraucām uz Pēterpili, tur nodzīvojām vienu vasaru.»

Brīžiem pilnīgi neizprotami ir Dārziņu rīcības motīvi. Kas viņus pavedināja braukt uz Pēterburgu pie Emīla, kurš pats tur dzīvoja starp debesīm un zemi? Marģers Zariņš nācis uz domām — lai pārdotu laukos iepirkto sviestu. Zariņš raksta: «Tumšā aprīļa vakarā Gorohovajas ielas

trūcīgajā istabiņā kā pērnais sniegs Emīlam uz kakla uzkrīt tēvs (bijusi arī māte. — A.S.) ar diviem smagiem čemodāniem rokās. Izklāsta Emīlam jauno ideju un paziņo, ka pagaidām apmetīsies tepat (trūcīgajās vakariņās Emīlim tagad jādalās ar tēvu — sviests nav atvests ēšanai, bet pārdošanai).» Veikals izrādās neveiksmīgs. Kā apgalvo V. Peņģerots, Dārziņi sabijuši Pēterburgā vismaz trīs mēnešus. Atkal zaudētas ilūzijas. Šoreiz par apmešanos uz pastāvīgu dzīvi lielpilsētā pie Ņevas un tirgošanos ar sviestu. Diemžēl par visu to vairāk nekas nav zināms, jo sarakste starp Pēterburgu un Jaunpiebalgu nav saglabājusies. Nevienas Emīla rakstītas vēstules. «Ermanīts atbrauca uz Piebalgu,» turpina māte, «un apmetās uz dzīvi pie Kaparkalēja Paupas, jo tie bija tādi godīgi cilvēki, tur viņš jutās kā mājās.» Arī citi avoti norāda, ka pēc Zelta kroga Dārziņi padzīvojuši gan Cēsīs, gan Rīgā, gan Pēterburgā, taču atgriezušies savos «Lāčos». Nav saprotams, kādēļ jaunākajam dēlam Hermanim ir bijis jāmeklē patvērums svešā mājā — vai Kaparkalējs Paupa būtu tas, kas viņu adoptējis? Neskaidrības ik uz soļa — Dārziņa māte raksta, ka pēc tam, kad Emīls jau divus gadus konservatorijā gājis — tas varēja būt 1900. gada vasarā —, viņš kādu laiku uzturējies «Lāčos».

«Tur,» atceras māte, «pie mājas bij egļu mežs. Vasarā Emīls mežā uztaisīja galdiņu un tur rakstīja. Vēl atminu to vietiņu, kur viņi abi ar Ermani kurināja mežā uguni un cepa kartupeļus, jo tas viņiem bija kā kāds sevišķs baudījums.» «Lāčos» Emīls būs uzturējies tikai kādu laiku, jo vasaras brīvdienās viņš parasti apmetās Rīgā pie skolotāja Kārļa Kociņa Pāvila baznīcas skolā. Te viņš šai gadsimtu mijas vasarā satikās ar savu pirmo īsto mīlestību Mariju Stalbovu, ar kuru iepriekšējās brīvdienās viņu bija iepazīstinājis Oskars Grīnbergs pie Marijas darba biedrenes Hildas Vangeles. Vasarās Dārziņš ciemojās arī Siguldā pie Alfrēda Kalniņa. Tur viņš sadraudzējās ar Grīnbergu ģimeni, kuras atvases bija Oskars un arī nākamais tēlnieks PSRS Tautas mākslinieks Teodors Zaļkalns. Jau Pēterburgā Zaļkalns gribējis veidot Emīla Dārziņa krūšu tēlu.

Draudzība ar Alfrēdu Kalniņu bija, pirmkārt, divu izcili apdāvinātu mūziķu draudzība, un mūzika viņiem ļāva dziļi un noturīgi saprasties. Apbrīnojama arī smalkjūtība un cieņa, ar kādu viņi viens par otru rakstījuši vēlākos gados.

6i

Emīls Dārziņš 1907. gadā apcerē «Alfrēds Kalniņš» rakstīja: «Mana pazīšanās ar Kalniņu sākās no konservatorijas laikiem. Konservatorijā Kalniņš bija kluss jauneklis, kurš lielpilsētas trokšņainā dzīvē neņēma gandrīz nekādu dalību, bet gan labprāt sagājās ar saviem kolēģiem un citiem studiju laika biedriem, latviešiem no citām mākslas skolām. Konservatorijā viņa skolotāji bij: Homiliuss (ērģeļu spēlēšanā), Černijs (klavieru spēlēšanā), Ļadovs (harmonijas mācībā) un vecais Solovjovs (speciālteorijā, harmonijā un kontrapunktā). Ērģeles viņš pa visu studiju laiku mācījās labi un sasniedza uz viņām ievērojamu izveicības grādu. Arī klavieres, sevišķi pirmajā laikā. Vienīgais, ar ko gāja tā paplānāk, bij teorija. Ka jūtīgajam Kalniņam, kurš bij jau iepazinies ar jaunākām parādībām mūzikas laukā, kurš gandrīz no galvas zināja savu iemīļoto komponistu Grīgu, visa šī sausā teorija nevarēja būt pa prātam, ir viegli saprotams ... Liels nopelns pie Kalniņa talanta attīstīšanās pieder Pēterpilij kā Krievijas muzikālai metropolei. Viņš, kuram līdz šim bijusi darīšana tikai ar mazizglītotiem, šauri vāciskās tradīcijās izaugušiem provinces mūzikas skolotājiem, še dabūja pirmo reiz jo plaši iepazīties ar mums tik radniecīgo krievu mūziku.

... Citādi viņam Pēterpils kā pilsēta ar savu neveselīgo klimatu, savu nedabisko dzīves veidu bij ne visai pa prātam, un viņš labprāt izlietoja katru gadījumu, kad varēja no viņas izšmaukties un aizbraukt uz savu iemīļoto Siguldu, paelpot dzimtenes gaisu pa Ziemas svētkiem, Lieldienām un pat semestra vidu.

Konservatorijā viņa vienīgie biedri bij ērģeļu klases audzēkņi, pa lielākai daļai igauņi un vācieši. ... Ar latviešu konservatoristiem no citām speciālklasēm Kalniņš bij tikpat kā svešs. Vienīgie izņēmumi bij viņa tuvākie laika biedri, ar kuriem viņš reizē iestājās un reizē izstājās: Emīlis Melngailis un šo rindiņu rakstītājs.»

Gan Alfrēds Kalniņš, gan Emīls Dārziņš jau konservatorijas gados nopietni pievērsās kompozīcijai. Alfrēds Kalniņš raksta: «... Bērna gados viņš bija arī jau šo to komponējis un, Pēterpilī dzīvodams un strādādams, sacerēja dažu glītu dziesmu, piemēram, «Minjonu» jauktam korim, kura savā laikā tika arī iespiesta Šepska «Dziesmu pūrā».»

«Minjona» — dziesma jauktam korim. Gētes vārsmas Rūdolfa Blaumaņa konģeniālajā atdzejojumā.

Vai zini, citronas kur ziedos līkst?

Starp tumšām lapām zeltoranžas tvīkst,

Pūš vējiņš maigs, mirdz zilais debess loks.

Stāv mirte klusi, augsti lauru koks.

To zemi zini?

Turpu, turpu skrien Man domas, mīļākais, arvien, arvien.

Nav grūti iedomāties, kāpēc Emīls Dārziņš izvēlējies tieši šo Gētes dzejoli. Smagā, drūmā eksistence svešajā, tālajā pilsētā likusi kaut kam pārtrūkt jaunā komponista dvēselē, kaut kas ir neatgriežami zudis, jauneklīgajai jūsmai vairs nav vietas, toties modušās spēcīgas ilgas, aicinājums uz saulainajām tālēm. Dziesmā «Minjona» jau iezīmējas profesionālais briedums, kad pa spēkam sarežģīta, bet reizē groda polifoniskā tehnika, sevišķu spilgtumu panākot vīru un sievu dziedājuma kontrapunktos. Ar savu gaišo, mazliet smeldzīgo melodiju šī dziesma netieši iesniedzas tajos augstumos, kur mūziku pacēla Edvarts Grīgs ar savām melodijām «Pērām Gintam».

Arī dziesma «Mēness starus stīgo» (Aspazijas vārdi) ir mūsu jaukto koru repertuāra zelta fondā. Mirdzas dziesmu lugai «Vaidelote» rakstījis arī Jāzeps Vītols. Tā radies pat radošs strīds starp komponistiem par to, vai koris var dziedāt tik vienpersoniski — «es», taču Emīls Dārziņš tik pilnīgi izteicis savu personisko, dārziņisko «es», ka tas pārliecina. Un J. Vītols bija viens no pirmajiem, kas diriģēja šo Dārziņa kora kompozīciju. īpaši skaists ir dziesmas «Mēness starus stīgo» nobeigums, kad veidojas krāšņs ēr-geļpunkts, harmoniska krāsainība.

Minētās dziesmas ievērojami atšķiras no Emīla Dārziņa pirmajām kora dziesmām, kas radušās konservatorijas laikā. Tās caurvija jauneklīga jūsma, bija stipri vien jūtama vēl atmodas laikmeta tradīciju ietekme. Jo sevišķi vīru dziesmā «Lai vētra krāc» ar maz pazīstamā dzejnieka P. Lasmaņa vārdiem. Interesanti, kā komponists minorā toņkārtā panācis tādu spēku, enerģiju un, galvenais, gaišumu.

It kā tas pats materiāls, it kā tā pati ritmika, taču pilnīgi atšķirīgu dara mažora toņkārta Dārziņa dziesmu ar Fr. Šillera vārdiem Ausekļa atdzejojumā «Pie tēvu zemes dārgās».

Tā Emīls Dārziņš ienāca un pieteica sevi latviešu

mūzikā. Tas bija jauns vārds. Un viņa talantu vairs neviens nevarēja apšaubīt.

Pēterburgā Emīls Dārziņš kļūst par kaismīgu Čaikovska ģēnija apbrīnotāju, neaizmirsdams arī savu jaunības mīlestību — Mocartu. A. Kalniņš par to saka: «. .. Visvairāk Dārziņš sajūsminājās par Mocarta «Rekviēmu», kura 1. daļu «Lacrymosa» cildināja aizrautībā.» Konservatoris-tiem atvieglotie muzeju, bibliotēku, koncertu, teātra izrāžu apmeklējumi Dārziņam kļuva par ikdienas nepieciešamību, par nepārtrauktu sevis veidošanu. Pamazām viņš iesaistījās arī mūzikas recenzenta darbā, vispirms «Pēterburgas Avīzēs» ar nelielām publikācijām. Te viņam būs palīdzējis Emilis Melngailis, kurš avīzes izdevēja Rāviņa kantorī prata justies kā savās mājās.

Emīlam jau divdesmit pieci gadi. Bērnišķība pazudusi kā nebijusi. Nobriedis, stalts vīrietis, kas jau uztver to interesi, kādu tam veltī daiļais dzimums. Tikai sirds vēl īsti nezina, ko grib. Domas bieži kavējas Rīgā, kur palikusi Marija Stalbova. Arī Pēterburgā Emīlam radušās jaunas paziņas. Alfrēds Kalniņš viegli, garāmslīdoši pieskaras kādai Dārziņa intīmās dzīves epizodei:

«Kādā skaistā, saulainā pēcpusdienā pavasarī Dārziņš, kāda jauna gleznotāja un es nonācām klusā, it kā izmirušā Ņevska klosterī Pēterpilī.» Kā turpmāk noskaidrojies, minētā gleznotāja ir bijusi Alfrēda Kalniņa nākamās dzīvesbiedres mātes pusmāsa Ida C. Viņa uzskatīta par Dārziņa Pēterburgas laika simpātiju. «Jaunais mūziķis viņu gan interesējis, bet lielpilsētniecei, kura uzaugusi Pēterpils mākslinieku aprindās, no laukiem atbraukušais Dārziņš nevarēja imponēt. Elegantā pēterpiliete, kura bijusi arī gados par Dārziņu vecāka, arvien jutusies par viņu pārāka un dziļāk par to neinteresējusies.» Tāda ir Dārziņa biogrāfa V. Peņģerota izziņa. Par kopīgo pastaigas reizi Kalniņš tālāk stāsta: «Saules spožie stari apgaismoja dievnama gaiši dzeltenās sienas, kā arī lielos kupolus, un sīkie, slaikie bērzi kājceliņu malās ar savu svaigo zaļumu spilgti izcēlās no apžilbinošām krāsu harmonijām. Klosteri bija kluss, tikai pa retam redzējām pa celiņu staigājam kādu mūku lēniem soļiem. Apskatījuši Krievijas gara milžu atdusas vietiņas, starp kurām atrodas arī Dārziņa dievinātā komponista Čaikovska piemineklis, mēs apsēdāmies kādas upītes malā. Grava, kurā jau ziedēja puķes un kuru skaisti pušķoja svaigi zaļā zāle, mums visiem labi

patika, un mēs tur sēdējām līdz vēlam vakaram, tā ka atradām vārtus jau aizslēgtus un bija jāsauc kapu sargs. Dārziņš šai vakarā daudz runāja par nāvi, uz ko viņu acīmredzot pavedināja kapi tālākā apkārtnē. Bet es nevaru teikt, ka viņš šo pēdējo viešņu domātu ar šausmām vai bailēm. Vēl atminos, ka Dārziņš vairākkārt mierīgi izteicās, ka viņam laikam nebūšot lemts ilgi dzīvot. «Kad tik nenomirt caur šausmīgu nelaimes gadījumu, piepeši, bez mīļu cilvēku rokas spiediena,» — tā viņš vēl piebilda.»

Pavasaris, saulaina pēcpusdiena, pastaiga kopā ar draugiem ārpus lielpilsētas mūriem — tas viss bija pārāk labi, lai domātu par nāvi, un skumjas Emīla sirdī viesa varbūt vienīgi tālums, kas viņu šķīra no Marijas Stalbovas, skumjas, kas citiem palika apslēptas.

Trīs grūtajos studiju gados Emīla Dārziņa veselība bija stipri pasliktinājusies. No mājām nāca vēstis, ka turpmāk vispār nekādu pabalstu viņam nav ko gaidīt. No Andža Dārziņa, kas pusmūžu bija par skolotāju nostrādājis, vairs neiznāca nedz veikalnieks, nedz kārtīgs zemnieks. Un pārāk bija sadraudzējies ar brāli apini. Kad tuvojās beigām 1900./1901. mācību gads Pēterburgas konservatorijā, Emīls sāka domāt par studiju pārtraukšanu un atgriešanos Rīgā, lai sāktu patstāvīgu dzīvi. Protams, atgriezties bez augstskolas diploma, bez brīvmākslinieka grāda nebija nekāds prieks. Taču citas izejas viņš neredzēja, ja nu vēlāk, pēc gada vai diviem — nokārtot konservatorijas gala eksāmenus. Profesors Jāzeps Vītols, kurš tolaik vēl maz būs pazinis studentu Dārziņu, gan izsaka it kā pārmetumu: «Dziļi nožēlojams, ka Dārziņš savas studijas, veselības krīzes iebaidīts, pāragri pārtrauca. Enerģiju atradis tās turpināt līdz galam, viņš droši vien būtu sev aiztaupījis daudz vēlāku pašpārmetumu, ar nepilnīgu tehniku kaudamies» (J. Vītols «Manas dzīves atmiņas»).

Pateikta skarba patiesība. Taču īstos apstākļus, kādēļ Dārziņš atstāja Pēterburgas konservatoriju, savās atmiņās atsedz viņa tuvākie studiju biedri. Kā vienmēr ļoti subjektīvi ir Emiļa Melngaiļa izskaidrojumi: «Rimskis-Kor-sakovs varbūt tāpēc, ka neturēja labu prātu uz mani, ne-pārcēla Dārziņu uz nākošo klasi. Atstāja uz otru gadu harmonijā. Tas bij galvenais iemesls, kāpēc Dārziņš aizbrauca no Pēterburgas, meklējot iespēju dzīvot Rīgā.» Šeit paša Melngaiļa neobjektīvā attieksme pret izcilo krievu komponistu un pedagogu ir vienīgi atgādinājums par radošiem strīdiem, kas risinājušies konservatorijas gaiteņos un kopīgi īrētā studentu istabiņā. Daudz tuvāk patiesībai nokļūst Alfrēds Kalniņš, savā piemiņas rakstā minēdams, ka Dārziņam nebija atestāta par vidējās izglītības iegūšanu. Kalniņš raksta: «Neturēdams par vajadzīgu nolikt eksāmenu kādā krievu vidējā mācību iestādē, kas vajadzīgs, lai Krievijas mākslas skolā iegūtu diplomus, Dārziņš 1901. gadā no konservatorijas izstājās — un tad pats turpināja savas studijas teorijā un instrumentācijā.» Te jāpiebilst, ka arī Alfrēds Kalniņš atbrauca uz Rīgu bez diploma. Bet diplomētais brīvmākslinieks Emilis Melngailis vēlāk — 1904. gadā «Austrumā» rakstīja par Kalniņu ar Melngai-lim tik ierasto ekstravaganci: «... Pēterburgas konservatorijā viņš bij pabeidzis studijas ērģeļu klasē, bet, negribēdams likt obligatoriskos eksāmenus tā saucamās zinis-kās klasēs, kur prasa apmēram reālskolu kursu, jeb varbūt ari neturēdams par vajadzīgu iegūt «svabada» mākslinieka jeb, kā pie mums saka, «brīvmākslinieka» tituli, viņš pat konservatorijas kursu formāli nav beidzis. Pie mums, latviešiem, valda brīnum liela kāre pēc diplomiem, kādus var iegūt sveštautiešu mācības iestādēs. Un uz diplomiem mēs esam varen lepni.»

Tā gandrīz reizē Alfrēds Kalniņš un Emīls Dārziņš saka sveikas Pēterburgai. Sirdī tomēr ir gaiši, jo viņi aizbrauc kā ieguvēji — Pēterburgā aizvadītais laiks bijis abiem bagāts.

«Vai zini zemi? ...»

DESMITĀ NODAĻA «ESMU VEL CILVĒKS BEZ VĀRDA»

Žurnālā «Zalktis» 1907. gadā publicētajā Emīla Dārziņa apcerē «Alfrēds Kalniņš» interesanti, vietumis pārdroši ieskicēti Rīgas mākslas dzīves meti jaunā gadsimta pirmajā gadā, kad viņi, tas ir, Dārziņš un Kalniņš, atgriezās no studijām Pēterburgas konservatorijā.

«Priekš gadiem sešiem, tātad pašā gadu simteņu maiņā, latviešu muzikālā dzīve sniedza ainu, kura nebūt nesaskanēja ar to garu, kāds jau gadus desmit, piecpadsmit valdīja sabiedrībā. Nebij viņā arī daudz radniecīga tām parādībām, kādas mēs bijām paraduši redzēt citās mākslas nozarēs — literatūrā un glezniecībā. Mūsu komponistu patriarhs, spožais, saulainais, pseidotautiskais Jurjānu Andrejs, Pumpurs mūsu mūzikā, bij savu kompozitorisko darbību tikpat kā noslēdzis. Vītols bij pie tautas pazīstams tikai ar savām kora dziesmām, ar kurām viņš vēl pilnīgi atradās Ausekļa laikmetā. Citās mūzikas nozarēs — klavieru mūzikā, solo dziesmā u. c. viņš bija īsts vakareiro-pietis, liela kultūras centra — Ziemeļu Palmīras muzikālās dzīves produkts un ar šo sava talanta otru pusi plašākām tautas aprindām gandrīz pilnīgi svešs. Bet latviešu sabiedrība nebij vairs tā, kas agrāk. Pie tā saucamās «inteliģences» (seko Dārziņa piezīme: Piezīmēju, ka vārdu «inteliģence» es še lietoju nevis tai augstākā, patiesā nozīmē, kas īstenībā ir arī vārda etimoloģiskās nozīmes izsmēlums, bet. tai tradicionālā, fiktīvā nozīmē, kā tas pie lielās masas vēl šobaltdien ikdienišķā sarunā parasts. Tādēļ es arī viņu lietodams to ieslēdzu pēdiņās), par kuras galveno sēdekli kā arvienu skaitījās Rīga, bij pēc spirgtā, tautiskā laikmeta iestājusies tāda kā reakcija, kā nogurums. Cīņa par tautību bija jau sen izkarota un nebija jaunu ideālu (daļai inteliģences ar un bez pēdiņām. — A.S.), pie kā pieķerties. Laikmeta labākie dzejnieki un rakstnieki vairāk vai mazāk atvirzījās no sabiedrības, vai nu pilnīgi noslēgdamies sevī un nodarbodamies ar augstākiem mūžības jautājumiem, kā Poruks, vai palikdami par vienkāršiem dzīves nesaskaņu notēlotājiem reālistiem, kā Zvārguļu Edvards, vai arī pilnīgi nostādamies pret buržuāzisko sabiedrību ar viņas muļķīgiem aizspriedumiem, kā to darīja Aspazija, vai arī, visbeidzot, mēģinādami likt pamatakmeni jaunai sabiedriskai ēkai (Rainis). Tautiskajā falangā palika tikai daži mazāki gari ar tēvišķīgi patriarhālo, romantisko tautībnieku Andrievu Niedru priekšgalā.»

Šeit Emīls Dārziņš ārkārtīgi koncentrēti sniedzis tolaiku kultūras ainu, kurā ietverta gan laikmeta analīze, gan pats Dārziņš un viņa pasauluzskats, viņa simpātijas un antipātijas kā tēlotajā 1901. gadā, tā arī 1907. gadā, kad rakstīta šī apcere.

Bet atgriezīsimies 1901. gada pavasarī. Maija vidū iebraucis Rīgā, Emīls apmetās pie skolotāja Kārļa Kociņa, kuram bija dzīvoklis Pāvila baznīcas skolā, tagad Revolūcijas ielā 60. Taču, ja viņš gribēja pelnīties ar privātstundām klavieru spēlē, vajadzēja atsevišķu istabu ar klavierēm. Sākumā Dārziņš apmetās Vīlandes (tagad Jankas Kupalas) ielā Nr. 1, kur dzīvoja visu 1901. gadu.

Sākās vasara, un bija skaidrs, ka līdz rudenim pasākt privātstundas nevarēs, ka atliek tikai labi sagatavoties. Pie Jāņa Laimiņa dzīvoja Emīla brālis Hermanis, kuru radinieks nodarbināja gan savā skārnī, gan arī kā sagādnieku. Brāļi satikās arī Vīlandes ielā, kur daudz ko pārrunāja un kopā muzicēja. Emīlam patika Hermaņa tenors, un viņam pat radās doma, ka brālim vokāli jāizglītojas. Par Hermaņa muzikālajām dotībām Dārziņa māte izsakās: «Vēl brāļam dzīvam esot, Emīls teica, ka likšot izglītot brāļa balsi, lai tas paliktu par tenora dziedātāju, jo Ermaņam bija reti skaista balss un viņš bija vēl vairāk apdāvināts mūzikā kā Emīls. Kad Emīls atnāca no konservatorijas un spēlēja, Ermans ar vienas reizes dzirdējumu tāpat izspēlēja.»

Vasarā brāļi kopā aizbrauca uz Jaunpiebalgu un kādu īsu brīdi padzīvoja «Lāčos». Nekāda iepriecinoša aina te viņiem nepavērās. Dārziņa māte par šo vasaru stāsta:

«Domāju ar visu spēku savu dzīvi vēl uzlabot, bet uznāca tādi slikti gadi, ka lietus tā lija, ka nedabūjām neviena grauda, rudenī visu zaļu tikai priekš lopbarības nopļāvām. It nekas neizauga, viss stāvēja vienā slapjumā.»

Ka vasara patiešām nav bijusi izdevīga, stāsta arī Matīss Kaudzīte, taču min nevis lietavas, bet: «1901. g. vasara bija stipri sausa un karsta, kāpēc dārzu un lauku auglība izdevās tikai pa vidam. Rudzu sēja nokavējās aiz liela sausuma, jo tikai uz augusta mēneša beigām sāka drusku līt; bet tas vēl bija mazums. ... Akās un jo vairāk dīķos ūdens pietrūka pavisam, tā ka vajadzēja vest no tāluma.» Taisnība būs bijusi hronistam arī šoreiz.

Šķiet, ka Emīls Dārziņš ap šo laiku pilnīgi zaudējis jebkuras ilūzijas, ka vecāki vēl kādreiz varētu dzīvē kaut cik jēdzīgi iekārtoties; visi viņu plāni viņam jau šķiet tikai veltas iedomas, par to viņš jau ne vienu reizi vien pārliecinājies. Neizprotama viņam palika tikai pati vecāku pārvēršanās — kādreizējā «stingros tikumos» dzīvojošā skolotāja pāra vietā nu bija divi nevarīgi, apjukuši cilvēki. Emīls vairs negribēja atgriezties šai pasaulē, kaut māti ļoti mīlēja un viņas tam bija bezgala žēl.

Šeit, lauku klusumā, Kalnēniešos, kur dabas skaistumu nevarēja vien beigt apbrīnot, viņš bieži atcerējās Rīgu un labpatikā konstatēja, ka šis svešais, naidīgais cietoksnis jau pa pusei iekarots, ka viņam tur jau ir savi draugi, līdzgaitnieki, domubiedri, gan vēl nedaudzi, tomēr ir, bet galvenais — tur palikusi viņa sirds, viņa pirmā lielā mīlestība. Marija ir viņas vārds. Katra skaņa, katra melodiskā frāze, kas viņā še, dabas savvaļā, ieskanējusies, lidoja turp, pie viņas, un piederēja viņai vienīgai. Mīlestība viņam bija izkalusi bruņas, pret kurām sašķīda viss sadzīviski sīkais, aizmirsās pat tēva vēl tik nesenās bezsirdīgās pārestības. Bet mājiniekiem likās, ka Emīls pārvērties, kļuvis vīrs, kas beidzot sapratis, ko nozīmē dzīve. Bija izpalīdzīgs, šo to pielaboja, gāja siena pļavā, dzirdīja zirgus, no Piebalgas nākdams, atnesa tēvam pudeli tīrā sešdesmitgrādīgā un pusduci bairīša. «Lai jau atpūšas ar kādu strēķi,» teica tēvs, un māte bija patīkami pārsteigta. «Ak, kaut tā būtu vienmēr,» viņa nodomāja.

Bet Emīlam jau ceļš dega zem kājām.

Daudz labāk viņš jutās, kad viesojās pie Alfrēda Kalniņa. Tur bija interesanta sabiedrība, tur bija draugi, ar kuriem varēja pastrīdēties par mākslu, beigu beigās — tur Kalniņu viesmīlībā varēja bezrūpīgi padzīvot. Par noskaņojumu, kāds valdījis tovasar Siguldā Kalniņu mājā, liecina atklātne, ko jau 17. maijā Emīls un Alfrēds nosūtīja Melngailim vācu valodā, «tik vijīgā vācu stilā», kā atzīmē komponists:

«Šeit, Arkādijas pasakainajā dārzā, brīvajā, olimpiskajā mierā laiku šķiežot, atļaujamies sūtīt sveicienus topošajam jaunbaltiešu skaņu dzejnieku jaunās paaudzes pavēlniekam, lai Uzvaras dieve viņam vienmēr būtu uzticīga un lai viņš nekad savu vairogu nenolaiž cīņā pret filistriem!

Siguldā (Segewold), ziedu mēneša 17. dienā, 1901. gadā pēc Kristus dzimšanas, 88. gadā pēc Vāgnera.

Emīls Dārziņš A. Kalniņš.»

Siguldā Emīls bija jau agrāk iepazinies ar Grīnbergu ģimeni, sevišķi viņš sadraudzējās ar diviem brāļiem — Teodoru (Zaļkalnu) un Oskaru, kam, jau Rīgas Politehniskajā institūtā studējot, bija daudz draugu starp topošajiem rakstniekiem un māksliniekiem. Vispār šis jaunais inženieris šķita atjautīgs un izdarīgs cilvēks, un Emīls ar viņu turējās kopā, kaut arī ceļš bieži vien noveda bohēmā, kur arī pa īstam aizsākās Dārziņa ieradums priekus un bēdas gremdēt vīnā. «In viņi veritas ...» viņš mēdzis teikt it kā attaisnodamies.

Emīls Dārziņš jauneklīgā aizrautībā bija iemīlējies Marijā Stalbovā, šīs jūtas piepildīja viņa dzīvi, tās bija pat smeldzošas, gaidot atbildi. Lielā dvēseles pārdzīvojuma laikā kā atbalss radās pati skaistākā Emīla Dārziņa solo-dziesma «Vēl tu rozes plūc», kas kļuva ļoti populāra latviešu dziedoņu koncertos jau pašā sākumā. Jāteic, ka tā nav vienīgā Dārziņa dziesma ar Rūdolfa Blaumaņa vārdiem. Blaumaņa dzeja bijusi tuva Dārziņam, taču abu autoru tikšanās, cik var spriest, allaž bijušas epizodiskas, bet vēlāk, šķiet, iestājies pat vēsums. Kamēr Rūdolfs Blaumanis ir «Latvijas» atbildīgais redaktors, Dārziņš šim izdevumam tikpat kā neko neraksta. Kā vēsums sācies? Vai nu Blaumanim nav paticis, ka Dārziņš nesaudzīgi kritizē Aleksandra Būmaņa mūziku «Skroderdienām», vai tāpēc, ka Dārziņš kādu laiku pieslejas «Dzelmes» grupai, ir tuvs draugs Edvardam Vulfam, kurš, «Puliera padēls» saukdamies, asi vērsās pret Blaumaņa satīrisko dzeju? Visbeidzot — vispār zināma ir Blaumaņa attieksme pret bohēmu un dzeršanu. Žēl, ka divu tik ievērojamu latviešu kultūras celmlaužu saskare bijusi pārāk epizodiska, ka, izņemot Dārziņa dziesmas, nav atrodami nekādi citi viņu saskares punkti. Pirmās spēcīgās mīlestības uztverē viņi gan ir bijuši vienoti, abiem tā gadījies, ka staigājuši «kā pa rudeni», bez ilgotās atbildes.

Dārziņš atgriežas Rīgā un gatavojas pasniegt mūzikas privātstundas. Ir istaba, ir klavieres, ir pirmie skolnieki, pareizāk — skolnieces. Tikai tagad Emīls tā īsti sāk aptvert, ko nozīmē patstāvīga dzīve Rīgā, ko nozīmē būt jaunam māksliniekam bez vārda. «Sākās grūtas dienas. Jaunajam mūziķim bija jānodarbojas ar privātstundām, kas nedeva viņam nekāda prieka, jo viņš skaidri redzēja, ka vietējā latviešu buržuāzija noslīkusi mietpilsonībā un mācīties mūziku bija tikai modes lieta. Rīgas sabiedrības paviršās intereses, banalitātes atmosfēra kļuva par vienu no iemesliem, kas izsauca E. Dārziņa vilšanos un sarūgtinājumu» (J. Vītoliņš, L. Krasinska «Latviešu mūzikas vēsture»), Bet Alfrēds Kalniņš kādā vēstulē, atcerēdamies un atgādinādams tos laikus, Dārziņam, starp citu, rakstīja: «Tad apmetos uz dzīvi vecajā Rīgā. Tu jau zini, kā tur gāja. Skolēni pie pirkstiem uzskaitāmi. «Inteliģentie» tautieši pie mums, protams, nenāca stundas ņemt, tie gāja pie

X un kompānijas, un citas šķiras par stundām pienācīgi nespēja samaksāt. Nebijām «brīvmākslinieki».» Savukārt Dārziņš vēstulē Kalniņam (1904. g.) rakstīja: «Es ienācu Rīgā ar lieliem sapņiem un labām domām par latviešiem, bet nu es redzu, ka tā nemaz nav... Ko visu ar nerakstītu, tas labākais un intīmākais nekad netiks pareizi saprasts ...»

Diemžēl nācās strādāt netīkamo darbu, no kura jau Pēterburgā Dārziņš centās izvairīties. Bija jāstrādā, lai nopelnītu iztikai un varētu turpināt mūzikas studijas. Citādi kā profesionālu mūziķi komponistu Dārziņš vairs sevi nespēja iedomāties. Viņš joprojām daudz lasīja, dzīvi sekoja visam, kas tika rakstīts vietējos un ārzemju izdevumos, rada sev domubiedrus. Viņa uzmanību jau pasen saistīja dzejnieks Jānis Poruks, kura pasaules estētiskajā uztverē viņš atrada daudz radniecīga. Abiem bijuši ļoti dramatiski jaunības gadi, bet vēlāk — asā attieksme pret provinciālismu, kas abiem šķitis viens no galvenajiem šķēršļiem latviešu mākslas attīstībā. Vai Poruks neironi-zēja vietā un laikā, rakstīdams it kā par Dārziņa klavierstundu skolniecēm: «Jaunkundze — mākslas sapratēja ir tas daiļākais, ko es starp cilvēkiem varu iedomāties. Viņa priekš ideāla vīra, ja tā kādreiz precējās, nekad nenovecojas, bet atdzimst katru dienu kā jauna, interesanta būtne ... utt.» Rīga ir pilna ar klavieru spēles pasniedzējiem — visu tautību pārstāvjiem, kuri daudz veiklāk prot gādāt sev skolniekus nekā tādi ideālisti kā Dārziņš vai Kalniņš. Ej nu katram iestāsti, ka vieni ir tikai amatnieki, bet otri īstie mūzikas cilvēki, kaut arī bez tituliem un diplomiem. Un labāk, daudz labāk veicas tiem skolmeistariem, kuri strādā pēc Poruka aprakstītās receptes. «Mēdz arvienu klavieru spēlētājam dot vispirms vieglākas etīdes un sonatīnes sagremošanai. Seklais Klementijs tiek bezgalīgi malts, beidzot «atļauj» jau spēlēt kādu vieglāku sonāti no Mocarta vai Kūlava, tad nāk Bēthovens, bet paskaidrot, kāpēc šie kungi komponējuši sonātes, kurās vairāk teikumu, kur drīz «Andante», drīz «Adagio» un tad nāk «Scherzo». Jā, ko tas viss nozīmē, ka tas tā attīstījies, par to labais skolotājs nemin ne pušplēsta vārda, tas sēd un uzmana tikai skolniekā pirkstus, it kā kad viņam būtu uzdots izaudzināt otru Listu, Rubinšteinu vai Tansigu. Skolnieks spēlē Bēthovenu, bet nevar tā saprast! Skolotājs sēžas pats pie klavierēm un laiž vaļā, ka dārd vien! Bet tā

/

ir tehnika. Un daudz reižu tamlīdzīga spēle salīdzināma sudmalām, kuras maļ tukšas. Kaut jel skolēnam pašam uzlēktu patiesības saule!»

Tāda bija vispārējā un plaši izplatītā aina privātajā mūzikas mācīšanā, cunftē, pie kuras nu nācās skaitīties arī Emīlam un Alfrēdam, kaut viņi patiešām rūpējās par to, lai viņu skolēniem «uzlēktu patiesības saule». Ar Poruku Dārziņš tolaik vēl nebija personiski pazīstams, bet dzejnieka «dīvainības» bija visu rīdzinieku mutē. Gadu viņš bija mēģinājies Drēzdenes konservatorijā studēt, taču aizrāvies ar vācu klasisko literatūru un filozofiju, kamēr izsīka līdzekļi un mecenāts Vestermanis atteicās pabalstīt talantu, par kuru kādreiz pats bija ārkārtīgi sajūsmināts. Porukam bija jāatgriežas Rīgā, jāstrādā Plātesa izdevumos, viņš uzsāka studijas ķīmijas fakultātē, pameta arī tās, bet 1901. gadā iestājās Rīgas Politehniskā institūta komerc-zinātņu fakultātē, taču rudenī saslima ar nerviem un pāris nedēļas pavadīja Šēnfelda klīnikā Pārdaugavā. Sākās slimība, no kuras dzejnieks vairs īsti nekad neatlaba.

Jānis Poruks toreiz jau bija dzejnieks un rakstnieks ar vārdu, kamēr par Dārziņa eksistenci vēl neviens nekā nezināja, izņemot uz vienas rokas pirkstiem skaitāmus mūzu draugus — iesācējus. Antons Austriņš raksta par Dārziņa ienākšanu Rīgas mākslas dzīvē:

«Pirmoreiz Dārziņa vārdu dzirdēju tā ap gadu simteņu maiņu. Hermanis Albats, toreiz vēl skolotājs, kas gatavojās uz abitūriju, pavadīdams vasaras brīvlaiku aizvien uz laukiem savā dzimtenē, raksturoja man Rīgas sabiedriskās un literārās aprindas, pieminēdams, ka tur uzklīduši kā balti zvirbuļi divi epiteti — dekadentisks un špīserīgs. Stāstīja, ka Rīgā ieradies jauns komponists Dārziņš, stipri tuvredzīgs un nēsājot divai briļļu. (Citi apgalvo, ka Dārziņš brilles nekad nevalkājis, jo viņa vājredzībai tās patiešām nelīdzēja. — A.S.) Tikai nedaudzi zināja, ka Albats ir arī dzejnieks, kura dzejoļi parādījušies «Mājas Viesī» un Plūdoņa antoloģijā «Dzīve un dzeja», parakstīti ar pseu-donimu Helgi. Vēlāk izrādījās, ka divus no tiem Dārziņš komponējis — «Mātes gars» un «Ļauj glaudīt tavus matus».»

Pirmā, kā jau liecina nosaukums, ir komponista veltījums mātei, viņa attieksme pret savu vistuvāko cilvēku. Sī tēma — mātes tēls, pareizāk, tieši tādas vienkāršas Pie-balgas māmuļas tēls — Dārziņam bijusi tuva un dziļi izjusta. Jau dziesmas uzbūvē iezīmējās tēla uztvere ar necilo pavadījumu, kad tikai akordu faktūra atbalsta un izceļ komponista domu. Turpmāk Dārziņš vēl atgriezīsies pie šīs tēmas, kad komponēs operu «Rožainās dienas».

«Ļauj glaudīt tavus matus» atklāj kādu Emīlam Dārziņam ļoti raksturīgu īpašību — laimes asaras. Viņš raud, kad ir laimīgs. Tas pārnāk viņa mūzikā. Dziesmā «Ļauj glaudīt tavus matus» ir gan jaunības satraukums, gan kvēle, kādu latviešu solodziesmas literatūrā tajos gados nav izdevies panākt nevienam citam komponistam.

1901. gadā Dārziņš vēl komponēja dziesmu balsij ar klavierēm «Jaunībai», kurai izmantoja Andrieva Niedras agrīnā perioda dzejoli no cikla «Ceļinieka dziesma». So kompozīciju caurauž smeldzošs jautājums, kas Dārziņu nodarbinājis jau kopš jaunības gadiem, — vai tik dzīve nepaiet velti. Komponista dziļi personiskā izjūta ļāvusi spēcīgi izteikt nesasniegtas laimes un vientulības traģismu. Jāapbrīno tāda traģikas izjūta komponistam, kas būtībā vēl atrodas savas jaunības spēka gadu plaukumā. Vai pēc deviņiem gadiem gaidāmās bojāejas nojausma? Vai pārlieka dzīvotgriba un laimes alkas, kas tā arī paliks nepiepildītas? ... Atkal šedevrs, kam līdzinieku latviešu vokālajā kamermūzikā grūti atrast.

Pamazām Dārziņš iekļāvās mūzikas dzīvē, sāka apmeklēt visus ievērojamākos koncertus gan Rīgā, gan jūrmalā — tā sauktajā Horna dārzā Majoros. Pateicoties Oskaram Grīnbergam, viņam radās jauni paziņas, gatavi viņu atbalstīt. Tāda vērtīga iepazīšanās notiek ar Malvīni Vīgneri, toreiz jau pazīstamu latviešu dziedoni, latviešu tautas dziesmu reprezentētāju Vācijā (Blaumanis viņai gatavoja tautas dziesmu tulkojumus). Malvīni Vīgneri un Oskaru Grīnbergu šai laikā jau saistīja tuva draudzība, un tikai oficiālās saites ar pirmo vīru, pazīstamo latviešu komponistu un diriģentu Ernestu Vīgneru, kurš bija par Malvīni vairāk nekā divdesmit gadus vecāks, vēl bija šķērslis Vīgneres un Grīnberga laulībai. Vīgneres dzīvoklī bieži vien varēja sastapt arī Dārziņu un Kalniņu. Te daudz muzicēja un drīz vien atklāja Emīla dotības — viņš bija labs pavadītājs, un te tika nolemts, ka Emīls akomponēs Vīgnerei viņas koncertos, galvenokārt izbraukumos uz provinci, pat uz vismazākajām apdzīvotajām vietām. Tomēr šai gadā vēl īsti viņu koncertdarbība neizvērsās.

Viens gan — Emīls Dārziņš jau tik daudz nopelnīja, ka bija paēdis un varēja daudzmaz pieklājīgi apģērbties. Un, kad viņš bija tā saposies — labs uzvalks, balts krekls, elegants elstiņš, viņš izskatījās ļoti respektabls un patika daiļajam dzimumam. To visi uzreiz bija pamanījuši. Emīls tāds šķita vēl jo vairāk tāpēc, ka bija nepieejams, jo viņa sirds piederēja tikai vienai — un šī viena bija Marija Stal-bova — Rīgas II ģimnāzijas latviešu valodas un literatūras skolotāja. Vēstules viņai ir jācitē pilnībā, jo tās rakstītas ik pēc dažām dienām un viscaur raksturo pašu Dārziņu 1901. gada nogalē. Pirmā nelielā atklātnē 12. decembrī viņš raksta:

«Cienītā!

Pagājušās dienās norakstīju Jums garu vēstuli, bet vēlāk iznīcināju. Manas dziļākās, intīmākās dvēseles jūtas neļaujas tērpties garās frāzēs, bet klusi slēpjas sirds dziļumos, un tikai šai lapiņai uzdrīkstos uzticēt to vārdu, kuru nekad nebūtu uzdrošinājies Jums izteikt, to vārdu: es Jūs mīlu!. . .

Mans liktens stāv Jūsu rokā ...

Mūžam Jūsējais

Dārziņa Emīls.»

Šī atklātne nav sūtīta pa pastu. Nākamā gan:

«14. dec. 1901.

Ļoti cienītā jaunkundzi

Jūs ticat spējai mīlestībai? . . . Jūs ticat fatālismam mīlestībā? . . . Jūs ticat, ka var gadiem ilgi redzēt viskošākās sievietes un būt pilnīgi vienaldzīgs pret viņām un var arī pazaudēt sirdi pie pirmās iepazīšanās, maz minūtēs, kad nāk īstā? . .. Jūs ticat visam tam? . . .

Es Jūs pirmoreiz redzēju pagājušā ziemā. Jau toreiz Jūs man dziļi iespiedāties prātā un es daudzreiz domāju: tādai vajadzētu būt manai nākamai . . . Pēc tam es Jūs redzēju šoruden un---Jūs jau mani sapratīsiet... Es piede

rēju Jums no tā acumirkļa, kad Jūs, Jūsu šūpļa svētkos, neviļus piesēdāties manā tuvumā, uzsākdami ar mani sarunu. Tad es pirmoreiz dabūju ieskatīties Jūsu dzidrajās acīs, pirmoreiz dabūju aplūkot Jūsu zeltspodros matus, kuri man atgādina tik ļoti manu mammu, kad tā bij jauna un skaista. Un, kad es tovakar aizgāju mājā, tad nokritu uz gultas un nevaldāmas asaras plūda man iz acīm ...

Cienītā jaunkundz. Nezinu, vai varu cerēt uz kādu simpātiju no Jūsu puses, simpātiju, kas paceltos pāri par ikdienišķo interesi, kādu kāda dāma var parādīt vienam vai otram kgarn. Neesmu arī to pelnījis. Esmu vēl cilvēks bez vārda, bez noteiktas nākotnes, bez sevišķas tā saucamās «karjeras», šimbrīžam kā no laivas izsviests. Nezinu pat, vai man vēl kad būs izdevība nokļūt atpakaļ konservatorijā, lai pabeigtu savu muzikālisko izglītību un iemantotu diplomu. Visdrīzāk gan būtu jādomā, ka velti man cerēt uz šo izdevību, šai ziņā man jau ir bijuši rūgti piedzīvojumi. Varbūt vislielākais, ko es šinī ziņā sasniegšu, būs kāds gads vai vairāk pie kāda profesora ārzemēs. Tātad man nākotnē nav sevišķi spoža perspektīva, kā jau tas pa laikam pie mums, «māksliniekiem», mēdz būt. Zināms gan, īsta mīlestība pēc tādām laicīgām lietām nevaicā, bet ar kādu tiesību gan es, runādams ar Jums, drīkstu lietot vārdu «mīlestība»?... Kas tad man teicis, ka Jums būtu jālēkā no mīlestības pret mani? .. .

Tomēr, cik vāji ari nebūtu taisni šinī brīdī mani līdzekļi, jo krietnāki toties ir mani mērķi, un «mērķis attaisno līdzekļus», saka jezuītu paruna, kaut gan citādākā nozīmē .. . Mūsu mazas tautiņas mākslas lauks ir vēl neapkopts. Daudz tur vēl jāstrādā, daudz līdumi jālīst. Strādāt priekš savas tautas un viņas mākslas — tas turpmāk būs mana devīze, un lai dievs dotu, ka katrs krietns mākslas kalps rakstītu šos vārdus uz sava karoga! ...

Ceļš ir garš un ērkšķains. Šur tur ceļmala ir ari pa rozei, bet to ir mazāk. Tādēļ grūti vienam staigāt pa to. Dažs labs darbinieks ir varbūt noguris nelaikā, nesasniedzis saulaino klajumu, «kur mūžam lauki zaļo, puķes zied un zilā gaisā mīļa saule mirdz». Taču, kas vienam nav iespējams, to izdara divatā. Ja nu kādreiz, agrāk vai vēlāk, Jūs man gribētu piešķirt to laimi — sniegt man savu roku un būt mana ceļa biedrene, tad tas būtu priekš manis kā saules stars, apspīdēdams tumšās, neiemītās tekas, un tad — uzvara ir manā pusē . ..

Cienītā jaunkundz! Es neprasu no Jums mīlestības, mīlestības vārda pilnā nozīmē. Man pietiks ar mazumu patiesas simpātijas, kura man ir pret Jums. Arī mana mīlestība nav mīlestības kaislība, to jau es sen, sen atpakaļ esmu pārdzīvojis (arī viņa saucās Marija!), bet ir dziļi sajustas, sirsnīgas, intensīvas mīlestības kvēle, kas

neliesmo un arī nekad neizdziest. Ir taču man, it kā es Jūs jau sen būtu pazinis, itin kā kad mēs jau būtu satikušies citā kādā pasaulē! Jeb vai tā lai būtu tā saucamā garīgā radniecība? ... Būdams fatālists, es nespēju atsvabināties no domām, ka vienīgi Jūs esat mana īstā ...

Cik grūta ar nebūtu nezināšana, tad tomēr es negribu prasīt no Jums spējas atbildes, bīdamies, ka tā varētu iznākt slikta priekš manis . . . Un tā diena, kurā es saņemtu Jūsu jāvārdu, būtu laimīgākā manā mūžā, un tad es steigtos pie Jums uz mīlas spārniem un stāstītu Jums par laimi, par «saldo pusnakts miršanas laimi», atkārtodams, ko ar še saku, ka es Jūs mīlu ... mīlu . . . mīlu!

Mūžam Jūsējais

Dārziņa Emīls

N.B. Neuzdrošinādamies pie Jums tagad noiet, lai nenostādītu sevi un Jūs neizveicīgā stāvoklī, tomēr izlūdzos atļauju drīkstēt noiet kādu reizi kopā ar mūsu draugu G. kgu (O. Grīnbergu, — A.S.). Ceru, ka tam nepretosities.

Jūsu D. E.»

Nākamā vēstule Marijai Stalbovai rakstīta pēc piecām dienām — 19. decembrī. Vēstule nav sūtīta pa pastu. Dārziņš satraukti rakstīja:

«Ļoti cienītā jaunkundzi

Savā vēstulē es gan minēju, ka noiešu pie Jums tikai G. kga pavadībā, bet diemžēl viņam nav tagad priekš tam laika. Bet, tā kā nu es ļoti vēlētos Jūs priekš Jūsu aizbraukšanas vēl satikt, tad, ja tikai negadīsies neparedzēti kavēkļi, es būšu tik nepieklājīgs rīt, ceturtdien, pulksten 4 p.p. pie Jums noiet, Tolstoja grāmatu līdzi paņemot. Ceru, ka tas jums kā prātīgai un izglītotai jaunkundzei daudz rūpju nedarīs; mēs jau varam runāt par gluži vienaldzīgām lietām; banāla konverzācija spēj apsegt visstraujākos jūtu izvirdumus, un es esmu liels meistars simu-lēšanā.

Man gan bij nodoms noņemt to istabu, kurā jūs līdz šim dzīvojāt (vēlāk viņš tomēr dzīvoja tanī mājā, tikai stāvu zemāk. — A.S.), tomēr es sargājos to darīt, lai nedotu citiem iemesla par mani zoboties, jo tajā vakarā, kad biju pie B. jkdzes (Hildas Vangeles. — A.S.), es no Jūsu

cien. darba biedreņu ģīmjiem skaidri nolasīju, ka viņas ir manu noslēpumu ja ne zināt dabūjušas, tad vismazāk uzminējušas. Tagad mana adrese būtu Lielā Ņevas ielā Nr. 27 kort. 12.

Viss Jūsu Dārziņa Emīls.»

Sai mīlestībai, pašai pirmajai Emīla patiesajai mīlestībai, nebija lemts piepildīties. Marija Stalbova gan arī turpmāk izturējās draudzīgi pret Emīlu, taču lika saprast, ka viņš nevar lolot nekādas cerības, un drīz vien apprecējās ar citu. Tas bija smags trieciens Emīlam, kurš pēc šī gadījuma it kā pārvērtās.

Viņš — atraidītais. To apzināties bija līdz nejēdzībai sāpīgi, lai gan — uz ko varēja cerēt, ja pats viņai bija atklājis savas trūcīgās kārtis? Kas tad viņam bija? īrēta istaba, īrētas klavieres, kārta izejamu drēbju, par kurām var teikt, ka to dēļ viņam vēl nav jāsarkst. Un nekādu cik necik taustāmu garantiju. Viss viņā pašā — vēl neizteikts, neizpausts, neapliecināts. Bet viņa grib, aiz līdzjūtības grib arī turpmāk palikt draugs, tikai Emīls nezin, kā tas iespējams un vai vispār iespējams. Viņš jau kaut kur lasījis, ka atraidītajam mierinoši saka: mēs varam palikt labi draugi. Emīls to spēja uztvert tikai kā saltu aprēķinu, viņš it kā zaudēja pēdējo ticību dzīvei, cilvēkiem. Paņem tas, kurš var vairāk dot. Ko? Ko dot? Naudu, platu muguru, tā saucamo sabiedrisko stāvokli? Kaut kas sirdī sauca pēc atmaksas.

Viņa lielās mīlestības sabrukums darīja viņu bezgala nelaimīgu, un, tāpat kā toreiz, kad, tēva vajāts, viņš Zelta krogā aiz bēdām bij cēlis pie lūpām vīna kausu, arī tagad devās apreibināties un neīstā, pārspīlētā jautrībā sadzēra «tu» brālības ar pilnīgi svešiem cilvēkiem. Kopš tā laika daudzi viņu sauca par draugu, par savējo un sita viņam uz pleca.

Bet Mariju Stalbovu viņš aizmirst nespēja. Visu mūžu.

Tās nedaudzās reizes, kad viņš kaut vai iztālēm redzēja Mariju, jau cita sievu, raisīja viņā smeldzīgas atmiņas par tālajām, senajām dienām, kad viņš visu sevi bija gatavs atdot par vienu viņas vārdu. Bet šis vārds nebija nācis pār viņas lūpām. Arī tagad viņš sev vaicāja — kāpēc tā notika? To viņš neuzminēja. Un tomēr tik ļoti gribējās viņai sevi atgādināt, gribējās, lai kaut vai paretam Marija atcerētos viņu, neaizmirstu pavisam. Tad jau atkal sirds

pilna un viņš bija tik tuvu asarām, kā daudz, daudz reižu pēc viņu tikšanās un tik ilgiem, gaidpilniem prombūtnes mēnešiem tur, Pēterburgā.

VIENPADSMITĀ NODAĻA «AR VĀRDU VIŅŠ PRATA RĪKOTIES TIKPAT BRĪVIKĀ AR SKAŅĀM»

Vajadzēja drīzāk iegūt vārdu. Bet to panākt nebija viegli jo, kā viņš vēlāk pats rakstīja izvērstākā apcerē «J. Vītols» (1908), «tā veģetējošā dzīve — miesīgā un garīgā ziņā, kādā jādzīvo Rīgā daudziem jauniem latviešu māksliniekiem, dzīve bez izdevības izlietot savus spēkus mākslas un vispārības labā, dzīve bez izdevības iegūt viselementārākos līdzekļus tālākām studijām un praktiskam darbam, dzīve bez cildinošiem mākslas iespaidiem, dzīve ar paasinātu apziņu, ka neesi nevienam vajadzīgs». Šī ne-vajadzības apziņa mocīja arī Emīlu Dārziņu, bet reizē raisīja viņā spītu pārvarēt grūtības. Tomēr vajātāja apziņa bija vēl pārāka, viņš slimīgi uztvēra to, ka bija atstumtais, un dažkārt pat kaunējās sava stāvokļa, savas piebaldzēna izcelsmes.

Iesākās 1902. gads — gads, kurā E. Dārziņš it kā sagatavojās lielajam uzbrukumam. Viņš sekoja mūzikas dzīvei un uzsāka regulāru mūzikas kritiķa darbu.

Gada sākumā notika Vidzemes tautskolotāju savstarpējās palīdzības biedrības koncerts. Koncertā piedalījās Franka simfoniskais orķestris no Berlīnes. Programmā bija arī latviešu komponistu darbi — Andreja Jurjāna «Latvju tautas brīvlaišana» un Jāzepa Vītola «Dramatiskā uvertīra». Emīls Dārziņš «Pēterburgas Avīžu» 14. numurā publicēja recenziju, kurā šā koncerta nozīmi izteica šādiem vārdiem: «Es vislabāk gribētu to nosaukt par pirmo latvisko simfonisko koncertu, ar ko tad arī reizē ir izteikta vēlēšanās pēc otra un trešā utt.» Bet jau kā nobriedis, ļoti nopietns un reizē dedzīgs mūzikas vērtētājs Emīls Dārziņš pauž sevi kritikā par Rīgas Latviešu Dziedāšanas biedrības sarīkoto koncertu: «Pirmo reizi stājās priekšā jauns komponists Emilis Melngailis ar savu kora dziesmu «Dievs dod mūsu tēvu zemei». Ne mazākās atskaņas vairs no kaut kā bijuša, brīva no visa ģermāniskā, no visa mendelso-

niskā, spēcīga, oriģināla, latviska — tāda ir Melngaiļa mūzika, tādas ir šī jaunā gadusimteņa pirmās skaņas! Kas tā iesāk, tam pieder nākotne!. . .» Un piebilst: «Piekrišanu diemžēl šī mūzika neatrada — viņas stunda vēl nav nākusi.»

Par labvēlību un dedzibu, ar kādu Emīls Dārziņš nesavtīgi apsveica Emiļa Melngaiļa ienākšanu mūzikā, liecina laikrakstā «Latvija» (1911, Nr. 187) pirmoreiz publicēto Alfrēda Kalniņa atmiņu fragments: «No latviešu komponistiem Dārziņš jo dzīvi interesējās par Melngaiļa mūzu, kura Rekviēma fragmentu un mazo, sajūsmas pilno klavieru gabaliņu «Vientulība» tas stādīja ar lielāko tiesību jo augstu, jo minētie darbi pieder pie skaistākā, kas mūzikā dots. Jau minēto Melngaiļa klavieru skicīti Dārziņš pārrakstīja vairāk eksemplāros un to izsūtīja draugiem un pazīstamiem, lai ari tos ātrāk iepazīstinātu ar košāko ziedu latviešu klavieru literatūrā, kurš toreiz vēl nebija drukāts.» Visas krāsas atrodamas Dārziņa raksturā, tikai ne ļaunums. Viņš uzreiz kļuva par vienu no redzamākiem mūzikas vērtētājiem, jo, kā Kārlis Skalbe par viņu teica: «Ar vārdu viņš prata rīkoties tikpat brīvi kā ar skaņām.»

Ari 1902. gadā Emīls Dārziņš darbojies aktīvi. Daudz koncertē visdažādākajās Latvijas malās kā pavadītājs kopā ar Malvīni Vīgneri-Grīnbergu. Vada Pēterburgas Arrigas dziedāšanas biedrības un igauņu biedrības «Imanta» korus. Kaut netieši, tomēr par Emīla Dārziņa sabiedriskajām tieksmēm liecina jau tas vien, ka Pēterburgas Arrigas biedrība bija aizsegs sociāldemokrātu partijas darbam, jo sevišķi Pētera Stučkas vadītajiem nelegālajiem pasākumiem. Vasarā, 15. jūnijā, Emīls Dārziņš uzstājās kā apvienoto koru diriģents «Ausekļa» tautas nama dārzā.

Sai laikā viņš komponē solodziesmu «Kā zagšus» ar Rūdolfa Blaumaņa tekstu. Šeit it kā paralēle ar to, kas jau pausts dziesmā «Ļauj glaudīt tavus matus», taču Blaumaņa dzejas gleznainums un jūtu spriegums devuši iespēju komponistam vēl daudz smalkāk, daudz dziļāk ieklausīties savā dvēseles balsī. Un it kā no klusuma, no čukstiem dziesma attīstās līdz spēcīgam kāpinājumam:

Kā zagšus, tik lēnām, tik klusītiņām,

Tā, pašam nemanoti,

Pret tevi iedegusies sirds Un kvēlo nu ļoti, ļoti.

Tā ir viena no vispopulārākajām Dārziņa dziesmām.

Solodziesmā «Tevi atstāju» (E. Gruzītes vārdi) atkal ieskanas sāpe par zaudēto mīlestību, tā ir neseno smago dvēseles pārdzīvojumu atbalss Dārziņa mūzikā.

Dārziņš šai laikā daudz raksta par Rīgas mūzikas dzīvi «Pēterburgas Avīzēs». Pasniedz privātstundas.

Kad Hermanis iebrauca Rīgā, brāļi satikās Emīla istabiņā. Abus vienoja mūzikas mīlestība, abus nomāca neizdevusies viņu vecāku un līdz ar to arī viņu pašu dzīve. Sirds dziļumos Emīls bija pateicīgs brālim, ka viņš nepamet vecākus, neaiziet savu ceļu, kā to kādreiz izdarīja viņš pats, bet juta, cik smags ir šis brāļa nestais upuris. Palicis bez izglītības, bez jebkādām izredzēm, Hermanis priecājās par Emīla pirmajām veiksmēm kā par savējām, bija ļoti lepns, ka viņam tāds gudrs un apdāvināts brālis. Jaunumi, ko, atbraucis no Piebalgas, zināja pastāstīt Hermanis, arvien fokusējās ap viņu tēvu, ap viņu mājām «Lāčiem», par kuru izdevīgu pārdošanu, nevis iekopšanu domājot papa un neklausoties nekādos Hermaņa un mātes iebildumos. Bet nauda cik ienākot, tik aizejot... Vārdu sakot, viss pa vecam.

1902. gadā Emīls Dārziņš iepazinās ar savu nākamo dzīvesbiedri Mariju Deideri, kura strādāja par skolotāju meiteņu ģimnāzijā, ko iepriekšējā gadā bija nodibinājis uzņēmīgais teologs Voldemārs Maldonis. Skola atradās Iekš-rīgā, Peldu ielā. Šai laikā Emīls Dārziņš dzīvoja kopā ar jauno rakstnieku Viktoru Eglīti, kurš, domājams, būs tas, kas viņus iepazīstināja, jo arī Eglītis pats apprecēja vienu no šīs ģimnāzijas pasniedzējām.

Viktors Eglītis raksta atmiņās par šo laiku Emīla Dārziņa dzīvē V. Penģerota sastādītajā pieminas krājumā (1925):

«Par Dārziņu man jasaka, ka tam bija arī stiprs intelekts un savās atjautās tas varēja būt arī ļoti kodīgs. Tāpat savā sirsnībā un atklātībā gluži tik tālu kā Rozentāls un Blaumanis viņš reti kad aizgāja, vismaz skaidrā prātā ne.

Pirmo reizi es viņu satiku 1902. gadā pie kādas jaunkundzes. Pirmais iespaids man nebija visai labs. Liela auguma, pavājš, lēnām kustībām — viņš mani it kā kaitināja ar savu smagumu un gausumu. Viņš toreiz arī spēlēja, bet bez sevišķas apgarotības, pasāžas ņēma visai bagātas un ar lielu troksni. Es tūlīt nojautu, ka tādi intīmi draugi kā ar Blaumani un Rozentālu mēs nekad nebūsim. Bet to-

ties ar Dārziņu nekad mēs arī nesanīdāmies, kaut. gan divus gadus nodzīvojām kopā vienā dzīvoklī un vienu vasaru pavadījām kopā uz laukiem.

Dārziņš bija viscauri pieklājīgs un smalkjūtīgs, ar zināmu jau iedzimtu kultūru, ne par velti viņš bija piebal-dzēns un skolotāja dēls, jau bērnībā saukts par skolas Emīli. Viņa iecietību un pacietību varēja paraugam ņemt. Nekad es no viņa nepiedzīvoju neviena rupjāka, egoistiskāka impulsa. Ar attiecīgiem cilvēkiem viņš nemaz nesagājās, atjokodamies vai vienkārši bēgdams no tiem. Lielāku moku viņam nevajadzēja kā uzlaist tam šādu ne-smalkjūtīgu, iedomīgu cilvēku. Viņš atzinās, ka visvairāk tādu sastopot starp turīgajiem latviešu pilsoņiem, bieži pat ar augstskolas izglītību. Sevišķi viņam patika lauku inteliģence, kurā viņš mēdza atrast īstus džentlmeņus un ar kuriem tad saticies pavadīja omulīgus brīžus.

Dārziņa omulība nekad nebija bez apvaldītas atjautības un dziļāka apgarojuma. Viņš atzīmēja visas svētdienas, sevišķi lielākus svētkus un ģimenes svētkus ar kaut ko sevišķu — nospēlēdams korāļus vai novēlēdams laimes, vai sasaukdams biedrus un uzlūgdams viesus. Viņam līdzi turēt nācās grūti, un tamdēļ jo bieži Dārziņš aiz sienas svētīja dažādus svētkus, bet pa to laiku es kaut ko strādāju vai vienkārši lasīju, atvainojies ar nevaļu. Man aizvien bija savi biedri, savas valodas un citas garīgas intereses. Rakdamies pašos lietu pamatos, mēs omulību bieži vien izjaucām.»

Rakstīdams par Dārziņu, gluži neviļus dzīvokļa biedrs raksturo arī sevi, pretstatīdams savu nopietnību jaunā komponista tieksmēm pēc draugiem un jautrības. Un visai pareizi, ka Viktors Eglītis tik strikti norobežo savas valodas un citas garīgās intereses, kā viņš saka, no tām, kas nodarbināja Dārziņu. Viens jau bija aizrāvies ar formālismu, tīro mākslu, otrs gribēja savā karogā rakstīt vārdus: «Strādāt priekš savas tautas un viņas mākslas...»

Bet par omulību Eglītim tiesa — to Dārziņš mīlēja, un to zināja ari viņa draugi. Tā viņš šajā gadā jautri nosvinējis savu dzimšanas dienu, saņēmis no draugiem ar vītnēm appušķotu dzeltenu kliņģeri, vītnes — divdesmit septiņas miniatūrpudelītes degvīna jeb tā saucamie «mer-zavčiki». «Vecpuišu» kompānija līksmojusi līdz rītam.

Svētki pagāja. Un atkal darbs. Atkal cīņa.

8. decembrī Pāvula Jurjāna vadībā pirmatskaņojumu piedzīvoja Emīla Dārziņa «Liriskā fantāzija» — pirmais viņa skaņdarbs, kas bija rakstīts simfoniskajam orķestrim. Emīls izjuta dziļu pateicību un cieņu pret Pāvulu Jurjānu, šo ārkārtīgi izturēto, noteikto, kaut mazliet pavēso cilvēku.

Topošajam mūziķim daudz deva arī draudzība ar pazīstamo dziedātāju Malvīni Vīgneri-Grīnbergu, kura labprāt uzaicināja Emīlu Dārziņu kā savu pavadītāju. Vēlāk dziedone atcerējās, ka ar Dārziņu izbraukājusi simtiem jūdžu pa Latvijas ceļiem, uzstājoties pat vismazākajos centros. Bijuši arī tālāk — Vitebskā. Ar šiem koncertiem saistās daudz visādu atgadījumu, kam par cēloni bijušas dažas Emīla Dārziņa rakstura īpašības. Reiz viņš nokavējis vilcienu, un M.Vīgnerei-Grīnbergai pašai bijis jānovada koncerts gan dziedot, gan sevi pavadot. Citreiz Vecgulbenes muižā viņš pēkšņi nakts laikā sēdies pie klavierēm un muzicējis, nedomādams par to, ka iztraucēs augstos kungus. Nenoliedzams, ka šie koncertbraucieni bijuši nogurdinoši un lielu gandarījumu no tiem gūt Dārziņš nav varējis. Taču viņus abus spārnojusi doma, ka viņi popularizē latviešu mūziku.

Ka Emīla Dārziņa vārds jau vairs nebija svešs Rīgas mākslas aprindās, liecina arī fakts, ka pie viņa mūzikas stundas sāka ņemt nākamais komponists Jānis Zālītis, kurš gatavojās iestāties Pēterburgas konservatorijā. Deviņpadsmit gadus vecais Zālītis, kas pabeidzis telegrāfistu skolu un sācis strādāt Rīgas dzelzceļa stacijā, kā teikts J. Vītola rediģētajā Mūzikas vēsturē: «. .. šīs muzikālām tieksmēm tik maz atbilstošās dzīves epizodes laikā neaizmirst interesēties par mūziku. Viņš ņem klavieru un teorijas stundas pie Emīla Dārziņa, kas atstāj uz viņu dziļu garīgu iespaidu, apspārno viņa muzikālās cerības un jau nobriedušo nodomu iestāties konservatorijā.» Un vēl: «Viņa pirmās muzikālās simpātijas pieder Mocartam, kā mūzikā viņu ievada Em. Dārziņš. ..» Diemžēl šādu patiesi apdāvinātu skolnieku Emīlam Dārziņam maz, lielākoties viņa audzēkņi (vai viņu vecāki) ir tās pašas «modes» sekotāji, par ko rakstīja Poruks.

Daudz nopietnāks un tālākejošs ir mūzikas publicista darbs, kur var pilnīgāk izteikt un aizstāvēt savus uzskatus. Jau kopš konservatorijas gadiem Dārziņš bija kļuvis par dedzīgu Čaikovska mūzikas piekritēju un propagandētāju.

Krievu klasiķi viņš pārliecināti izvirza pret vācisko salkanību un veco atribūtiku operuzvedumos. Tā «Rīgas Avīzēs» 1903. gada 64. numurā, rakstīdams par operas «Jevgeņijs Oņegins» uzvedumu, viņš akcentē Čaikovska novatorismu opermākslā:

«Kādā savā vēstulē (Čaikovskis. — A.S.) raksta, ka labprāt gribētu atrast sižetu, kurš būtu brīvs no «dieviem, karaļiem, pērkoniem, parādes gājieniem etc.», vārdu sakot, no visiem vecās operas galvenajiem atribūtiem, kurus, blakus pieminot, atrodam tik lielā skaitā ari pie Riharda Vāgnera. Tādu sižetu viņam laimējās atrast «Oņeginā» — klusā, intīmā mīlestības traģēdijā, cilvēka dvēseles traģēdijā. Pār visu to komponists ir izlējis savu burvīgo melodiju bagātību, kura viņu padara gandrīz par vienīgo savā žanrā. «Oņegins» ir liriskās operas ideāltips.»

Ja Emīls Dārziņš ko atzina, tad atzina bez ierunām, līdz galam. Jau šajā laikā viņš pats sāk interesēties par operas žanru, un operas komponēšana kļūst par vienu no ilgotākiem viņa īsā mūža sapņiem. Kad 1903. gadā izsludina operu libretu konkursu, Emīls Dārziņš ir šī konkursa žūrijas komisijas loceklis. Kopā ar Jāzepu Vītolu, Andreju Jurjānu, Pēteri Ozoliņu un Teodoru Zeifertu. Laikrakstā «Baltijas Vēstnesis» 1903. gada 12. martā publicēts paziņojums: «RLB Mūzikas komisija, gribēdama gādāt latviešu komponistiem derīgus oriģināltekstus komponējamām operām, uzaicina latviešu dzejniekus iesūtīt Mūzikas komisijai oriģināltekstus uz sacensību. (.. .) Vielu operu tekstam dzejnieki var izvēlēties pēc patikas, bet vēlams, ka to ņemtu no latviešu vai leišu vēstures, teikām, pasakām u. c. (Lāčplēsis, Senleišu varonis utt.).»

Šis pirmreizējais notikums izraisīja dzīvu interesi latviešu mūzikas un literatūras darbinieku aprindās. Tautas dzejnieks Rainis, kurš tikai nupat bija atgriezies no trimdas un visu progresīvi noskaņoto tautiešu jūsmīgi sagaidīts dzimtenē, savā priekšvārdā «Uguns un nakts» izdevumam rakstīja: ««U. un N.» apstrādāšanu ierosināja sacensības izsludināšana operas tekstam 1903. gadā, kad tikko pārbraucu no trimdas. Minēšu tūliņ, ka šinī sacensībā es pazaudēju . . . Temats bij dots: viela ņemama no latviešu teikām; bij aizrādīts sevišķi uz Pumpura apstrādāto Lāčplēša teiku. Manai iedzimtai dabai bija pa prātam, ka varēšu paveikt lielu darbu īsā formā, jo operas libretam jau jābūt īsam. Tā es stājos pie darba un pēc

dažiem izkaisītiem skatiem, kuri sacerēti tikpat izkaisītās vietās — Jūrmalā, Jelgavā, šur tur pa ceļam —, visu pirmo cēlienu uzrakstīju itin aši, divās dienās — atkal citā vietā — šoreiz Daugavpilī. Pirmo laiku pēc pārbraukšanas mēs, bijušie trimdinieki, nebūt nevarējām justies drošībā savā dzimtenē — nevarējām jau izvairīties no sapulcēm un konferencēm, kuras visas skaitījās par aizliegtām. Tā nācās doties uz Daugavpili. Neviens laikam neiedomāsies, ka lepnā, skaistā Spīdola pirmo reizi parādījās netīrā, mazā, neuzkoptā viesnīcas istabiņā Daugavpilī; bet to varēs gan katrs iedomāties, ka mēs abi jau par divām dienām steidzāmies prom no šīs vietas.»

Dzimtenē Dzejnieku sagaidīja ne tikai ar ziediem un apsveikumiem. Reakcija uzbruka ar vēl nepieredzētu niknumu, Fr. Veinbergs denuncēja viņu cenzoram, centās izjaukt viņa lugas «Pusideālists» izrādes Rīgā un Liepājā.

Raiņa iecere rakstīt libretu operai «Lāčplēsis» ļoti ieinteresēja Emīlu Dārziņu — un, kā noprotams, ne tikai kā žūrijas locekli. Viņš gribēja to komponēt un vēlāk meklēja iespējas tikties ar Raini un aprunāties par šīs monumentālās ieceres ietērpšanu mūzikā. Taču nesteigsimies notikumiem priekšā.

Dienas kļuva arvien piesātinātākas, dzīve Dārziņu aizrāva sev līdzi plašākās pašizteikšanas jomās. Viņš daudz komponēja, tomēr atklātībai 1903. gadā nodeva tikai trīs solo dziesmas, no kurām divas ar jau minētā Helgi vārdiem: «Mana laime» un «Mātes gars», ko jāuzskata par veltījumu komponista mātei. Trešā dziesma balsij ar klavierēm «Tev nosarkst vaigi» bija pirmais mēģinājums izteikt viņam tuvā dzejnieka J. Poruka liriskos pārdzīvojumus. Šai sakarā Jānis Zālītis savās kritiski biogrāfiskajās piezīmēs par komponistu uzsver, ka Emīls Dārziņš bijis: «īpatnējs dziesmu tekstu izvēlē. Visvairāk Poruka un Aspazijas, tad arī Blaumanis, Plūdons un citi. Poruks bija vistuvākais, Poruku viņš arvien dēvēja par latviešu Gēti.» Turpmāk Dārziņš atkal un atkal atgriezīsies pie Poruka dzejas un atradīs tajā vienmēr ko jaunu savu muzikālo domu un izjūtu izpausmei. Iepazīsies arī ar pašu Poruku un kļūs par vienu no tik nedaudzajiem traģiskā dzejnieka draugiem viņa dzīves visdrūmākajos brīžos.

DIVPADSMITĀ NODAĻA KLUSUMA OSTA

1903. gadu Emīls Dārziņš pavada gan Rīgas jūrmalā, gan Piebalgā, gan Ogrē Rozīšu mājās «Kārļos». Klusajās, skaistajās vietās Ogres upes krastā. «To vasaru tur dzīvoja,» raksta Visvaldis Peņģerots, «arī Matilde Jureviča un Marija Deidere (nākamā sieva), abas Rozīšu paziņas no agrākiem laikiem. Visiem trim «pansionāriem» tika ierādīta atsevišķa mājiņa liela ābeļu dārza vidū, kur tika daudz lasīts (Emīls tovasar lasīja Nīči) un muzicēts. Emīls spēlēja Sopēnu un četrrocīgi ar savu nākamo Čaikovska «Romeo un Jūliju». Tās mīlestības scēnas jau gāja gluži labi, bet, kur nāca Monteku un Kapuletu ieroču cīņas, tur «Jūlija» ar savu partiju vairs netika galā un arvien pameta nabaga «Romeo» vienu pašu kaujas laukā. Komponējis viņš tovasar nekā netika, ari nekā nopietni nestudēja — nebij vajadzīgās koncentrācijas. Laiks aizgāja tāpat pārāk ātri, palaikam visi trīs (Emīls ar kādu grāmatu padusē) devās vai nu uz Ogres krastu, jeb uz mežmalu pie tuvējām dzirnavām, kur izlaidās zālē, lasīja un debatēja, skatījās mākoņos un sapņoja. Pie Rozīšiem Dārziņš nodzīvoja tikai pusotra, divus mēnešus ...»

Tas ir bijis viens no nedaudzajiem īstiem mierīgas, klusas laimes apjautas laikposmiem Emīla Dārziņa mūžā, kad var tā svabadi ļauties visam labajam. Šai laucinieciski inteliģentajā mājā Emīls esot juties brīvi un labi. Jādomā, ka izšķirošā saruna starp viņu un Mariju Deideri būs notikusi agrāk, viņš viņu bildinājis vēl Rīgā un tagad, sagaidot kāzu rudeni, padzīvoja kopā, turklāt līdzi ir draudzene Matilde, kuras klātbūtnei jaunos bija jāpasargā no liekām valodām.

Mazliet par Mariju Deideri. Neraugoties uz Emīla Dārziņa pirmo biogrāfu labajām cerībām, komponista dzīvesbiedre arvien izvairījusies no atmiņu stāstiem un tikai mūža beigās, jau atrazdamās svešumā, vienā otrā vēstulē atklājusi dažus līdz šim nezināmus momentus.

Marija Deidere nākusi no Vecpiebalgas. Viņa dzimusi 1879. gadā, tātad bijusi četrus gadus jaunāka par Dārziņu. Viena no nedaudzajām tā laika latviešu tautības sievietēm, kas ieguvusi izglītību tā sauktajā Lomonosova ģimnāzijā Rīgā. Pēc tam strādājusi par skolotāju Torņa-

kalna palīdzības biedrības skolā. Bijusi diezgan gara auguma, skaista, blonda, viegli līganu gaitu. Par šo laiku kādā vēstulē viņa stāsta: «Ar Torņakalnu saistās manas dzīves ziedu laiks, jo turpat pie Arkādijas dzīvoja mana jaunības mīlestība un bieži caur parku gāju sapņodama un dziedādama ... Ar pārcelšanos uz Liepāju sapnis izira.. . Bet Torņakalns ar Ieviņa kunga skolu un skolniecēm, ar jaunības sapņiem un Arkādijas parku ir dzīvs līdz šai dienai, dzīvāks par ikdienu man apkārt.» Ikdiena svešumā neliekas necik dzīva. Pēc diviem gadiem viņa pārceļas uz Liepāju, kur turpina skolotājas gaitas, bet, kad teologs Maldonis 1901. gadā nodibina meiteņu ģimnāziju, Marija Deidere atgriežas Rīgā un sāk tanī strādāt. Pati Marija Deidere kādā citā vēstulē šo laiku raksturo: «Bet tas pa daļai sakrīt ar to manas dzīves posmu, kad tikko biju zaudējusi savu jaunības mīlestību un tai pašā laikā iepazinusies ar Em. Dārziņu. Tas man bija stipru pārdzīvojumu laiks, kas mani svaidīja no vienas galējības otrā ... Neesmu pratusi tik skaidri nospraust savu dzīves ceļu... un uzklīdu uz nepareizas takas, kur mūzika un māksla mani savaldzināja, ka neatradu vairs ceļu atpakaļ.»

Kā?!

Vai nožēla par to, ka mūzika un māksla, un Emīla Dārziņa jauneklīgā personība savaldzinājusi viņu? Vai arī nožēla, ka pati nespējusi ļauties šim valdzinājumam un sekot tam — līdz pasaules galam, kā saka dzejnieki?

Nē. Tas ir atskats no gadu tāluma.

Tovasar viņi bija laimīgi, tovasar viņi bezprātīgi mīlēja viens otru un sapņoja par kopīgu nākotni. Mariju bija savaldzinājusi mūzika un māksla — viņš; Emīls Marijā saskatīja to sievieti, kura varētu kļūt par saprotošu draugu visos dzīves negaisos. Tovasar viņu laimei vēl nebija pārslīdējusi pāri tumšā ēna. Viņi muzicēja. Daudz lasīja.

Emīls esot lasījis Nīči. Kaut arī viņš nekur savos rakstos neatsaucas uz Nīči, šā filozofa labākie, no «pārcilvēka» idejas brīvie spriedumi par daiļradi varēja ietekmēt Dārziņu. Piemēram, šādas murgu neaizplīvurotas, konkrētas vietas: «Diezgan traģiska ir jau mākslinieka paša patiesības atziņa. Visas tās radības nepilnības, lielās skumjas, kuras šalc vējā, sarkst dziestošā dienā, viss tasmorituri dabā jau satricina mākslinieku, bet vēl traģiskāks kļūst

viņa liktenis, kad tas gaida uz «tām rokām, kuras izstieptas pēc viņa gudrības». Ja mākslinieka draugiem un kritikai ir izdevies nodrošināt viņa autoritāti, izsaukt viņu visā pasaulē par ievērojamu mākslinieku, tad viss tas mudžeklis roku, kuras viņam pretī stiepjas, ir tikai modes lieta. Cik tūkstošu nav starp «mākslas cienītājiem», kuri vienīgi tāpēc «cienī» mākslu, lai viņus neturētu par atpakaļrāpuļiem un muļķiem, tie aiz bailēm piemin mākslinieka vārdu ar godbijību tāpēc, ka tas ir atzīts no visas pasaules.» Vai arī: «Tas ir drīzāki progresists, kurš kaut ko dara aiz savas pārliecības, lai tā būtu diezin cik «atpakaļ-rāpulīga» no modes, bet nevis tas, kurš vaļšķojas, melo un runā pastāvīgi par progresu, maļ mutē tikai to vārdu «progress», lai visi domā, ka tas lielākais progresists.» Atskatoties uz jau pieredzēto, zinot, kāda atmosfēra valdīja Rīgas «labāko famīliju» salonos, šie Nīčes izteikumi varēja sasaukties ar Emīla Dārziņa uzskatiem, jo liekulība vienmēr ir bijusi un vienmēr laikam būs atliku likām tur, kur atspīd slavas saule.

«Kārļos», Ogres upes krastā, pavadītās nedēļas bija ne vien Emīla un Marijas laimes neaizmirstamais laiks, bet arī iespēja komponistam lauku klusumā nodoties pārdomām par jautājumu, ko Dārziņš vienmēr uzskatīja par galveno, jautājumu par mākslinieka vietu un uzdevumu dzīvē. Nu viņš to varēja darīt mierīgi, bez steigas, it kā atbrīvojies no ēnām, kas viņam vienmēr un visur sekoja . . .

Bet pēkšņi nāca trieciens. Kādudien «Kārļos» atbrauca Andžs Dārziņš ar ziņu, ka 3. augustā miris Hermanis. Tas bija ārkārtīgi negaidīts, sāpīgs trieciens Emīlam, kurš bija ļoti pieķēries brālim. Vēl pirms aizbraukšanas uz Ogri, jūlija vidū, viņš bija saticies ar Hermani Rīgā. Runājuši arī par Emīla līgavu, par Emīla izvēli. 2ēl nu, bezgala žēl bija brāļa. Hermanis varbūt bija vēl nelaimīgāks par viņu. Arī no tiem — pārāk labajiem. Nepameta savus vecākus visgrūtākajos brīžos, upurēja viņiem sevi, savu talantu, savas izredzes.

Māte atmiņās stāsta: «Kad Ermans pēdējo reizi atbrauca no Rīgas — mēs tad vēl dzīvojām uz laukiem savā mājā —, viņš stāstīja, cik mīļi viņš esot šķīries no Emīla, tā kā nekad. Nobučojušies), tad vēl Emīls nācis vienu gabalu šo pavadīt, un tad ar cepurēm vicinājuši, kamēr varējuši viens otru redzēt. Tā tad arī palika viņu pēdējā šķiršanās, jo pēc

trijām nedēļām Ermans nomira savā divdesmit ceturtā gadā. Pirms nāves viņš vēl izsaucās: «Kaut es vēl varētu Emīlīti satikt, es tik ļoti vēlētos viņu vēl redzēt!»»

Kas tad gadījies? Kāpēc tik pēkšņi bijis jānomirst jaunam, zaļoksnam cilvēkam? «Braucot no Rīgas ar tukšiem sviesta spainīšiem, tas salijis un sasaldējies. Tā kā Hermanis personīgi pie ārsta netika griezies, tad arī viņa slimību un nāves cēloņus tagad nevar noteikt,» raksta Visvaldis Peņģerots. Bet māte turpina: «Drīz pēc tam papam bij jābrauc uz Lielvārdi ziņas dot par brāļa nāvi. Emīls ticis no šīs ziņas tā satriekts, ka visu nakti tam vajadzējis slapju dvieli uz krūtīm likt. Pēc brāļa viņš briesmīgi raudāja, jo tiem bija reta brāļu mīlestība.»

Jā, tas Emīlam bijis smags trieciens. Par to stāsta arī Matīss Kaudzīte: «. . . Atnāca bēdīgs trieciens Dārziņu ģimenei. Nomira jaunākais dēls un brālis Hermanis. Viņu izvadījām no pieminētās toreizējās Dārziņa tēva dzimtmā-jas turpat Jāņa skolas tuvumā . .. Gaidot izvadīšanas stundas, kāds bēru viesu pulciņš sarunājās pie galda, kur sēdēja arī Emīls. Viņš, kā arvienu, nerunāja daudz, bet sacīja vārdu tikai tur, kur rādījās vajadzīgs, un ar prāta svaru. Tolaik latviešu pašu starpā valdīja tāds gars, ka daži, kas sasnieguši augstāku mācību, turējās attālu no citiem — īsti no vidusšķiras un pavisam vēl no tautas skolotājiem. Sarunas pavirzījās arī uz šo jautājumu, un daži atzina tādu parādību par postu priekš tautas vispārējas attīstības. Tad Emīls paskaidroja sekoši: «Tie ir parvē-niji, un tādu taču nav un nebūs daudz.» Kāds no viesiem vaicāja: «Kas tie parvēniji tādi ir?» Uz to Emīls atbildēja: «Tie ir tik vienpusīgi jeb ārēji pacēlušies cilvēki, kam gara un sirds puse palikusi pakaļ un zemāk. Tādu, kā jau sacīju, nav daudz, un viņu skaits nevairosies.» Kad salīdzinām šās Emīļa domas ar vēlākiem laikiem, tad viņam jādod taisnība.» Te tomēr jāpiebilst, ka parvēniji skaitā nemazinājās un pārdzīvoja gan Dārziņu, gan pašu Matīsu Kaudzīti. Tomēr šis Emīla Dārziņa izteikums liecina, ka nākotnē viņš raudzījās ar labām cerībām, saskanīgi ar lielo cilvēces domātāju un dzejnieku mūžsenajiem sapņiem.

Pēc Hermaņa bērēm, kas bija uz Emīlu Dārziņu atstājušas smagu iespaidu, viņš gan vēl kādu laiku padzīvoja «Kārļos» un tur saņēma vēsti no Alfrēda Kalniņa, ka draugs nolēmis pārcelties uz pastāvīgu dzīvi Pērnavā.

Brāļa nāve, drauga aizbraukšana — tas viss sirdī viesa skumjas, un atkal, it negribot zem viņa pirkstiem ieskanējās «Nāves motīvs», kas bija radies konservatorijas visdrūmākajos brīžos vēl Pēterburgā. Par šo nelielo kompozīciju klavierēm palikušas tikai vārdiskas liecības. Muzikologs Arvīds Darkevics stāsta: ««Nāves motīvs», kuru E. Dārziņš diezgan bieži spēlējis un kurš, pēc laikabiedru atmiņām, bijis radniecīgs Čaikovska VI simfonijas 1. daļas galvenajai tēmai, ir nozaudēts. Tiesa, Kanādā (Toronto) dzīvojošais I. Sakss šo rindiņu autoram 1972. gada decembrī nospēlēja šo motīvu, kuru viņam savukārt uzticējis Dārziņa draugs rakstnieks P. Gruzna. Šajā motīvā (lēna, sēru maršam līdzīga kustība ritmā) skan Čaikovska minētajai tēmai līdzīga smeldze, taču pāri tai klājas saulaina ilgu jūtoņa. Dzirdētais motīvs šajā variantā ir neapšaubāmi «dārziņisks», taču nav iespējams apgalvot, vai tas pilnībā atbilst oriģinālam.» Par mūziku pastāstīt, kāda tā bijusi, ir grūti vai pat neiespējami. Diemžēl pārāk daudz esam zaudējuši no tā, kas droši vien varēja bagātināt mūsu klasiskās mūzikas literatūru.

Darbs lāgā neveicās, tomēr jau bija radusies nepieciešamība nākt klajā ar jauniem, aizvien nozīmīgākiem skaņdarbiem. Notika gatavošanās dziesmu svētkiem, un to repertuārā bija iekļauta arī viena Emīla Dārziņa kora-dziesma. Vēl jūnijā «Rīgas Avīzē» rakstā «Kas dziedāšanas svētkos būtu dziedams» Emilis Melngailis bija rakstījis par līdzsvarotības trūkumu: «No latviešu komponistiem trūkst Ernests Vīgners. To vietā ir jaunie komponisti: Dārziņš un Veinberģis, katrs ar vienu dziesmu, Jurjānu Pāvuls un es, ar vairākām. Man šķiet, ka E. Vīgners pelnījis vairāk ievērošanas nekā mēs, jaunie.» Šie vārdi un šis raksts nepazuda kopējā preses kņadā, kas bija sacelta ap gatavošanos V Dziesmu svētkiem. Arī principiālajā jautājumā par tautas dziesmām, to harmonizēšanas principiem, pašu attieksmi pret tautas gara mantām. Melngailis labi atsedza šo pretrunu sociālās saknes.

Emīlam Dārziņam tapa jauna simfoniska iecere, domas arvien atgriezās arī pie iespējas radīt operu, ja vien Rainis uzrakstītu libretu «Lāčplēsim».

Tā pienāca novembris. Emīls Dārziņš un Marija Deidere nosvinēja kāzas. Beidzot bija sasniegta klusuma un laimes osta. Emīls mīlēja savu vienmēr apvaldīto, gudro un reizē it kā pazemīgo Mariju. Viņš sev teica: tas taču ir ideāls,

8.9

pēc kura vienmēr tiecies, — sieviete, kas spēj saprast viņu kā muziķi un cilvēku.

Laulības notika mājās, acīmredzot līgavas vecāku dzīvoklī Torņakalnā, jo pats Dārziņš vēlāk mēdzis paironizēt, ka viņš salaulāts «Torņakalnā uz tepiķa». Kāzās bijuši tikai vistuvākie radi.

Agra vilšanās savā tuvākajā cilvēkā — savā miesīgajā tēvā Emīlu Dārziņu visu mūžu atturēja no pārlieku straujas iedraudzēšanās. Viņam bija sveša ātra iejūsma, un tai nereti sekojošā vilšanās par dzīvē sastaptajiem, tā saucamajiem interesantajiem cilvēkiem, kuri spējīgi ne vien uzliesmot līdzīgi zvaigznēm, bet arī pārveidot fonu, kad ikdienas pelēkās debesis uz brīdi iekrāsojas zilas kā maijā. Šai ziņa Dārziņš bija analītiķis un visas paradibas uztvēra ar to plusiem un mīnusiem. Viņš it labi zināja, ka Deideru ģimenē vienmēr paliks svešinieks. Viņam bija jālaiž ausīm garām visas tās gudrību muļķības, ko viņš jau sava tēva mājā bija pietiekami dzirdējis, gan citā vīzē pasniegtas, jo ikreiz, kad viņš izlikās uzmanīgs klausītājs esam, Marija viņam veltīja pateicības pilnu skatienu. To visu viņa bija gaidījusi un bažījusies par iznākumu līdz pat kāzu dienai. Kaut arī viņas Emīls īsti neturējās uz šīs zemes, viņas dēļ bija spējīgs sevi aizmirst. Viņai jau šķita, ka vecāki strauji samierinās ar notikušo, tikai brālis, kurš bija līdz greizsirdībai pieķēries savai mīļotajai māsai, palika vēsi atturīgs un arī vēlāk vārīgi uztvēra katru neveiksmi Marijas laulības dzīvē. Žogs, kas šķīra Emīlu no Deideriem, ar gadiem nedz pacēlās augstāks, nedz kļuva zemāks. Šai ziņā viņš neloloja nekādas cerības jau kopš kāzu vakara Torņakalnā.

Domājams, ka arī Viktors Eglītis ar sievu Luīzi Vein-bergu — Marijas draudzeni un darba biedreni būs piedalījušies kāzu svinībās, jo drīz vien pēc tam Dārziņi un Eglīši noīrēja kopēju dzīvokli Lielajā Ņevas ielā 26, kur nodzīvoja ilgāku laiku. Taču tūlīt pēc kāzām Dārziņi pajumti rada turpat Maldoņa ģimnāzijas ēkā.

Patīkams pārsteigums jaunajam pārim būs bijusi apsveikuma telegramma no Pēterburgas, no Jāzepa Vītola vadītā kora kolektīva, kurā bija minēts, ka koris patlaban iestudējot Emīla Dārziņa dziesmu «Mēness starus stīgo». Laimes vēlējumi pienāca arī no Vecpiebalgas, no brāļiem Kaudzītēm.

Dārziņa vecāku kāzās nebija. Māte to atceras tā: «Juzdamies kā vientulis, savu vienīgo mīļo brāli zaudējis, bija nodomājis apprecēties, kā domādams savā dzīvē kādu apmierinājumu piedzīvot... Uz laulībām jau mēs nebijām, jo nekāda ziņa mums nepienāca, tikai pēc tam dabūjām vēstuli, kad bija jau salaulāti. Neilgi pēc tam mēs aizbraucām jauno pāri apsveikt.»

Tā iesākās jauns posms Emīla Dārziņa dzīvē. Nu, kā viņam šķita, varēs mierīgi nodoties darbam, Marija viņu sapratīs un palīdzēs. Jau veidojās viņa liktenīgais darbs, kurā viņš centās ielikt, visu būtiskāko, visu savu, kas bija apgūts, sevis atzīts, kas bija sakrājies dvēselē. Mūzikas valodā viņš gribēja izteikt nesaprasta cilvēka vientulību sabiedrībā. Uz titullapas parādījās uzraksts, kam vajadzēja visu to simbolizēt, — «Vientuļā priede». Takti aiz takts, arvien skaidrāk un plašāk veidojās viņa simfoniskais darbs. Tas pārņēma viņu visu, un vēlāk viņš par to varēja teikt: «... ir tikai komponista paša personīgi pārdzīvotās un izjustās jūtas.» Strādājot viņš jutās vislaimīgāks.

Mazliet savādi jau bija. Pirmajās pēckāzu nedēļās pat neiznāca tā īsti satikties ar draugiem, parunāties pie vīna glāzes. Šobrīd pat likās, ka bez tā gluži labi var iztikt. Vienīgais, ko Emīls nožēloja, bet reizē arī saprata, bija tas, ka gada beigās uz Pērnavu aizbrauca Alfrēds Kalniņš. Un nu istabiņā Skolas ielā, kur bija mitinājušies Alfrēds un Oskars (Grīnbergs), vairs viņi nepulcēsies savā beidzot galīgi izirušajā «vecpuišu» kompānijā.

Tagad ar daudz ko varēja samierināties. Arī ar cuku-raini saldo Ziemas svētku eglītes sarīkojumu Maldoņa ģimnāzijā.

Viņš bija laimīgs.

trīspadsmitā nodala

BALTĀS VIĻŅU GALOTNES

Revolūcijas uzplūdu laikā Emīls Dārziņš aktīvi radīja un darbojās sabiedriski kā daudzi progresīvi noskaņoti mākslinieciskās inteliģences pārstāvji. Raiņa atgriešanās no trimdas bija izkustinājusi sastāvējušos ūdeņus, līdzšinējā gaušanās par sabiedrības dzīves seklību un patvaldības žņaugiem pārtapa protestā, bet — retāk saucienā uz

cīņu un vēl daudz retāk apņēmībā cīnīties. Vēlāk cara manifests šiem inteliģentiem jau bija neredzēta «tautas uzvara», bet drīz vien pēc soda ekspedīcijas akcijām viņi vairs nevēlējās protestēt. Dārziņš tik viegli neatkāpās. Par to liecina viņa vēlāk komponētās dziesmas «Mūžam zili» un «Ciānas bērni», kas sasaucās ar vajātās darba tautas izjūtām.

Tas bija sevis izteikšanas laiks. Uzkrātie spēki izlauzās visdažādākajās radošās darbības jomās. 1904. gadā viņš pabeidza tādus mazo formu simfoniskos darbus kā skaņu gleznu «Vientuļā priede» un «Melanholiskais valsis». Par pēdējo, kas šodien ir it kā Dārziņa daiļrades sinonīms, viss jau pateikts skaņdarba nosaukumā — tās ir klusas ilgas pēc mīlestības. Klausītāju arvien saviļņo lirisms, jūtu siltums, kas strāvo no katras skumjā, palēninātā valša takts. Turpretī par skaņu gleznas «Vientuļā priede» būtību varam spriest vienīgi no Dārziņa laikabiedru liecībām, kas bijušas tomēr stipri pretrunīgas, un no nedaudziem paša Dārziņa izteikumiem un paskaidrojumiem. Katrā ziņā arī «Vientuļajā priedē» komponists palicis uzticīgs savai koncepcijai par cilvēka vientulību mantīgo un nemantīgo sabiedrībā.

Rodas divas jaunas solodziesmas ar Jāņa Poruka vārdiem — «Sāpju spītēs» un «Kaut reizi vien», kurās Emīls Dārziņš ar viņam neparastu spēku ietvēra savu traģisko dzīves izjūtu. Viņš joprojām aktīvi strādāja arī koradzies-mas žanrā. «Senatni» (Raiņa vārdi), kur dominē revolucionāri romantiskā, rainiskā alegorija, Dārziņš apzināti komponēja balādiskā, episkā garā. Cik dziļi viņu bija skārušas revolucionārā laikmeta strāvas, apliecina kora-dziesma «Lauztās priedes», arī ar Raiņa vārdiem. Dzejnieka domas iemiesošanai bija vajadzīga muzikāla glezna, un Dārziņš spēja to radīt. īpaši spēcīga, dinamiska veidojās izskaņa:

Brāz bangas, tu naidīgā pretvara, —

Mēs tāles sniegsim, kur laimība!

Tu vari mūs šķelt, tu vari mūs lauzt —

Mēs sniegsim tāles, kur saule aust!

Tik reljefi, tik skatāmi izteikt ar mūzikas līdzekļiem dzejas domu nav varēts nevienā citā cīņas dziesmā, un tas dziesmai «Lauztās priedes» ļauj aizsniegt visaugstāko idejiskuma un mākslinieciskuma līmeni. Šī dziesma ir

viens no Emīla Dārziņa nemirstības stūrakmeņiem. Nevelti mūsu laikmeta kora repertuārs, tāpat kā Padomju Latvijas Dziesmu svētki, stingri balstīts uz šī 1905. gada revolūcijas darziņiskā — rainiskā muzikālā pieminekļa.

Bet ne vien kompozīcijā, arī mūzikas kritikā un koncertdarbībā šajā gadā Emīls Dārziņš droši pauž sevi kā nobriedis mākslinieks un mākslas vērtētājs. Bez tam viņš strādā par dziedāšanas skolotāju N. Draudziņas ģimnāzijā un par mūzikas skolotāju A. Ķēniņa meiteņu skolā.

Tuvāku ieskatu Emīla Dārziņa šā laikposma dzīvē gūstam, lasot viņa vēstuli, kas rakstīta Alfrēdam Kalniņam vēl 11. janvārī un nosūtīta uz Pērnavu:

«Mīļais Alfrēd!

Priekš svētkiem Tu man pieprasīji pēc «Mēness staru» teksta vācu valodā nolūkā to uzvest Pērnavā. Tā kā es priekš svētkiem ļoti biju ieņemts no eglīšu kora mēģinājumiem Draudziņas skolā un ar orķestra balsu (!) izrakstīšanu kādai mazai kompozīcijai^1, tad nudien, Alfrēd, man tā lieta bij gluži piemirsušies. Cilvēki arvien ir tik egoistiski un vispirms piemirstot to, kas viņiem nespiež jeb nav pie sirds pieaudzis. Šodien nejauši uzgāju starp pastkartēm Tavējo karti, kura man atgādināja manu nepieklājību. Tādēļ pasteidzos Tev caur šo ziņot, ka es centīšos turpmākās dienās dabūt no Aspazijas minēto tekstu (man pašam viņš jau sen nozudis) un Tev to piesūtīt. Aspazija gan dzīvo Karlsbādē---

Ja Tev šis numurs netiek uz domāto koncertu, tad jau viņu vari uzvest kādā citā pavasarī vai citu gadu etc.

Sveicinādams

Tavs Emīls.

NB. Atvaino par pusloksni, bet, jā, nudien, nav mājās papīra!»

Nav zināms, kā tieši un kad notikusi Emīla Dārziņa iepazīšanās ar Aspaziju un Raini, taču dziesmas «Mēness starus stīgo» popularitāte katrā ziņā tuvinājusi slavenos autorus ar jauno komponistu. Kā redzams, jau 1904. gada pašā sākumā viņi bijuši pazīstami, vēl vairāk, Dārziņš diezgan bieži viesojies dzejnieku mājā. Par to stāsta pats Rainis jau minētajā priekšvārdā «Uguns un nakts» izdevumam: «Otrais cēliens ir rakstīts Jelgavā pēc ilgāka laika

un arī pabeigts dažās dienās. Tad viss darbs tika atmests, un tikai gadu vēlāk, kad bijām jau jūrmalā savā vasarnīcā, kur bieži tikāmies ar neaizmirstamo Emīlu Dārziņu, šis mans draugs mudināja atkal uz darba uzņemšanu. Bet ari tas vēl nebūtu spējis pārvarēt manu darba negribu un manu gribu nākt pretī simtiem draugu un paziņu, ja nebūtu bijusi viena, kas visu spēja, — Aspazija.»

Raiņa un Aspazijas draudzīgā attieksme pret Emīlu Dārziņu ir izcils faktors viņa mākslinieka biogrāfijā. Saskarē ar tik lielām personībām, īpaši šajā laikā, kad Raiņa dzeja vistiešākajā veidā sauca uz cīņu, reizē atklājot, cik liels var būt mākslas spēks, nostiprinājās arī paša Dārziņa pasaules uzskats. Tāpat kā daudzi, viņš apbrīnoja Raini, kuru pieci trimdas gadi nebija nedz iebaidījuši, nedz saliekuši, bet vēl stiprāku darījuši. Reakcija centās Rainim visādi kaitēt; ja ne citādi, tad kaut vai atjaunoja vecās runas, it kā «Faustu» tulkot palīdzējusi Aspazija, ka viens nemaz nevar tik daudz paveikt. To visu atkal cēla augšā no putekļiem, lai gan Aspazija bija atsaukusi šo «versiju». Par to, cik piesātinātas, nemierpilnas dienas vadīja Rainis, stāsta Antons Birkerts: «Te ieradās daudz apmeklētāju; paziņas, draugi, radi, rakstnieki, mākslinieki, politiķi. Noturēja apspriedes, organizēja politisko darbu. Rainis ar piezīmju grāmatiņu šad tad nozūd mežā — top «Vētras sēja», rodas «Uguns un nakts».»

Bija sācies krievu—japāņu karš, kurā cariskā patvaldība visā pilnībā atklāja savu antihumāno, nodevīgo seju. Ar dziļu sašutumu carismu apsūdzēja dižais Tolstojs, rakstnieks un domātājs, par kuru Emīls Dārziņš nespēja runāt bez sajūsmas. Satriecošas ziņas pienāca no tālajiem kauju laukiem, kas prasīja daudz nevajadzīgu upuru «uz tēvzemes altāra».

Iesaukums skāra arī Emīla Dārziņa gadagājumu. Viņam bija divdesmit astoņi gadi. Ļoti stiprā vājredzība viņu pasargāja no mobilizācijas, taču ne pilnībā. Tāpēc viņš 27. janvārī nosūta vēstuli Matīsam Kaudzītēm uz Vecpiebalgu:

«Ļoti cienīts Kaudzītes kungs!

Lūdzu atvainojat, ka laupu kādu pusstundu no Jūsu laika, Jūs ar šo vēstuli apgrūtinādams.

Lieta attiecas uz kara klausību. Esmu ratņik opolčenija 2-go razrjada prizyva 1897. g., par ko man arī tai pašā

gadā izdota apliecība no Vendenskoje po voinskoi povin-nosti prisutstvije zem Nr. 180 (Loze Nr. 29). Es nu gan zinu, ka II šķiras zemes sargi tiek iesaukti tikai lielos karos un tādā gadījumā jau katram spējīgam tēvzemes dēlam ir jācenšas izpildīt savs pienākums, bet, tā kā es pārākas vājredzības dēļ neesmu spējīgs dienēt un arī vēl līdz šim neviens ārsts nav atradis, kas man būtu varējis brilles parakstīt, tad esmu nācis uz domām, vai man nebūtu iespējams lūgt komisiju mani apskatīt un, ja tuvredzība ir priekš tam pietiekošs iemesls, — izbrāķēt. Jo jādomā, ka iesaukšanas gadījumā jau vairs laikam nekāda apskatīšana nenotiks, kā jau daždien kara laikā. Bet nu ir jautājums, vai tas pavisam ir izdarāms un kādā laikā? Vai tur vēl ir no svara arī kādi citi apstākļi? Vai vecāku vecums? jeb viņu materiālie apstākļi?. .. Tad tālāk: vai tur būtu vajadzīgi arī kādi dokumenti p. piem. no pagasta valdes?

Ļoti vēlētos dzirdēt Jūsu kā kompetentas personas domas šinī lietā, vai vispārīgi ir vērts šinī lietā ko darīt un vai jeb pavisam ir iespējams ko darīt. Tādēļ, lūdzu, rakstāt man, ko Jūs atzīstat par labu jeb iespējamu dotā gadījumā. Tad es varētu drīzumā ari vecākiem apmierinošas ziņas laist, jo bīstos, ka mamma nesāk bažīties; es jau tagad viņai esmu vienīgais palicis pāri.

Ļoti pateicos Jums, Jūsu brāļam un viņa kundzei par laimes vēlējumu uz kāzām un ceru, ka pa dziedāšanas svētkiem mums būs izdevība tikties, ja tikai svētki tiks noturēti.

Ar sirsnīgiem sveicieniem Jūsu

Dārziņu Emīls.»

Stāvoklis bija nopietns. Dārziņš saprata, ka tuvojas vētra. Jau gada sākumā viņš izteica šaubas, vai notiks paredzētie dziesmu svētki. Diez vai viņš tās saistījis vienīgi ar karu. Veidojās asa opozīcija pret māmuļnieku vadības reakcionārajiem nodomiem un darbiem, kur izpaudās vienīgi rūpes par buržuāzijas interesēm. Svētki patiešām nenotika.

Sarežģītais, trauksmes pilnais laiks visas tautas likteņ-gaitā nevarēja neatspoguļoties ari Dārziņa personā, viņa domu virzienā un pa daļai arī viņa rīcībā. Tādēļ šķiet svarīgs katrs vārds, ko viņš rakstījis vistuvākajam draugam Alfrēdam Kalniņam, pret kuru viņš bija līdz galam

atklāts, pasacīdams arī dažu skarbāku patiesību. Tā 21. februārī uz Pērnavu viņš nosūta šādu vēstuli:

«Un tā nu es, mīļais Alfrēd, sadomāju arī Tev reiz rakstīt. Tu jau man tā kā tā nekad neraksti, tādēļ sākšu es.

Kā taču dzīve cilvēkus dažreiz saved kopā, lai vēlāk tos atkal izšķirtu! Te bijām Petrapilī kopā, te vēl pāra gadus Rīgā un beidzot katrs savā pusē! Un pie tam vēl abi precējušies! Kas gan to pērn ap šito laiku būtu domājis! Kad es šovasar {pērnvasar. — A.S.) Lielvārdē saņēmu tavu paziņojumu, ka tu aiziešot uz Pērnavu, tad atzīstos, ka man todien bij tā žēli, sak, taču savs cilvēks un pie tam vēl kolēģis un domu biedris, un no tiem., kuru es taču esmu cik necik sapratis un kurš taču mani būs — vismazāk pa daļai — sapratis. Rudenī pēc mana brāļa nāves man šis pietrūkums palika vēl vairāk sajūtams, kā arī vispārīgi brāļa nāvei bij uz mani ļoti savāds, stiprs, iztirzājošs (bet pie tam varbūt arī svētīgs) iespaids.

Vēlāk, pēc kāzām, zināms man ārpasaules tikpat kā nemaz nebij vajadzīgs. Bet tagad, kur taču arvien iznāk saiešanās ar ļaudīm, kā jau tas dzīvē citādi nav iespējams, tagad taču es dažu labu reizi nodomāju, cik bēdīgi, nožēlojami ir, kad cilvēkam, kurš pie sava intelekta jūtas pārāks par daudziem citiem, ir jādzīvo starp šiem ragaiņiem. Cik taču tukša ir visa šī pasaule, ka visur valda ikdie-nišķība, riebīgs materiālisms, birģeliska parvēniju puskul-tūra jeb, labāk sakot, kultūras smaka, nedzīšanās pēc daiļuma, nespējība runāt un darīt tā, kā domā citi. Bet lai nu tas būtu, kad tik būtu cilvēki, kas mākslu ne vien saprot, bet arī to mīl...

Bet ko nu niekus, labāk pastāstīšu par sevi. Dienā strādāju kā zirgs, vakarā kādreiz paskatos partitūrā. Manas vienīgās bailes ir — nepalikt par pilsoni un tamlīdz par darba zirgu un kamieli dēļ tiem iznīcīgiem atribūtiem, ko sauc par drēbēm un ēšanu, bet bez kuriem pilnīgi iztikt zīdāmi kustoņi kā mēs gan nevaram. Mēs nu gan pelnām abi, bet apstākļi ir nenovēlīgi: viņai drusciņ jāpabalsta students — brālis, un man jau paps ir saodis naudas smaku, tas pats paps, kurš reizi par mani neko negribēja zināt.»

Pat vēl 1904. gadā Emīls Dārziņš nav aizmirsis tēva pārestības, taču viņš nespēja uz cietsirdību atbildēt ar cietsirdību. īpaši savam miesīgajam tēvam. Tādēļ viņš izlīdzinoši piebilst:

I «Ja izrādīsies par vajadzīgu un iespējamu, tad jau lai

kam maize būs jādod, bet dievs zin, kā nu vēl uz citu gadu pašam veiksies, šogad gan nevaru žēloties. Komponējis neesmu neko, ar dziesmām es ar Tevi vairs nemēģināšu konkurēt, tas būtu veltīga papīra tērēšana un priekš orķestra man vēl nav tehnikas. Vai tik es viņu šitik nospiedošiem apstākļiem spēšu iegūt, kas to lai zin? Ir jau pats pēdējais laiks. Veselības ziņā gan es eju uz priekšu un ceru vēl atmodināt daļu no savas zudušās fantāzijas ...

Un kā tad Tu padzīvo? Vai būsi ar laimīgs, jeb vai Tev mīlestība pieder pie sānu lietām? Un vai Tu nepaliksi pārāk liels pilsonis?»

Te Dārziņš atgādina par to, ko vācieši sauc par «kinder-stube», par Kalniņa radinieku pusvācisko vidi, kurā tas izaudzis. Tālāk Dārziņš raksta:

«Vakar biju uz Purvīta izstādi. Vai kā man patika! Man viņš vēl nekad tāda iespaida nebij taisījis. Varbūt arī, ka man tagad ir skaidrāka galva un es esmu spējīgs iespaidu labāk uzņemt nekā agrāk. Bet dažas gleznas es vēl tagad redzu kā dzīvas priekš acīm.»

Vilhelma Purvīša gleznu izstādi Rīgā atklāja 1904. gada februārī. Eksponēti bija tādi vēlāk slaveni darbi kā «Marta diena», «Vītoli naktī», «Vakara mākonis», «Rudens». Tas bija pilnīgi jauns vārds ainavas glezniecībā ne tikai latviešu mākslā vien. Emīlam Dārziņam gribas ar draugu dalīties it visā, kas viņu satrauc.

«Vai lasīji Mg. (E. Melngaiļa. — A.S.) recenziju par tavām dziesmām «Austruma» Nr. 2? Diezgan prātīgi rakstīts, kaut gan ir drusku paprastā valodā, bet uz to jau Austrums iziet. Es ar abonēju.» Un vēstules nobeigumā:

«NB. Atvaino laipni, ka neierados uz kāzām. Man tā sabiedrība nebij simpātiska. Ja tās būtu mākslinieku kāzas, tad cita lieta, bet tur bij elementi, kuri man ne vien vienaldzīgi, bet pat nesimpātiski. Un vispārīgi man nepatīk tādas pompesas laulības ceremonijas.» Ka Dārziņš runājis, ko domā, liecina viņa paša kāzas šaurā lokā. Un sabiedrību viņš pretstata māksliniekiem tikai tāpēc, ka runa ir par pēdiņās liekamu sabiedrību.

Pavasarī arvien asāka kļuva revolucionārā situācija visā Krievijā, arī Latvijā valdīja saspringts stāvoklis. Darba-tauta sāka organizēties, notika slepenas sapulces. Martā iznāca nelegālās «Cīņas» pirmais numurs, kurā bija, starp citu, izteikti arī šādi vārdi, ka pret «riebīgo tumsoņu un neģēļu varu mēs varam sekmīgi cīņu vest vienīgi tikai caur slepenu, cieši biedrotu organizāciju». Gatavošanās cīņai notika arī Raiņa mājā, taču Dārziņam tas palika apslēpts un nezināms. Un tomēr ar dziļu nojausmu, ar visam labajam atvērto sirdi viņš pasacīja savu nepārprotamo vārdu dziesmā «Lauztās priedes», kas kļuva par revolūcijas muzikālo simbolu.

Bija noslēdzies iepriekšējā gadā izsludinātais operu libretu konkurss. Slēgtajā konkursā Rainis bija iesniedzis nepabeigtu darbu — tikai divus cēlienus ar sākotnējo nosaukumu «Lāčplēsis». Domājams, ka tieši šis apstāklis bija izšķirošs, kāpēc tam nepiešķīra godalgu. Ari Dārziņš kā žūrijas loceklis nekā nespēja darīt ■— Raiņa darbs formāli neatbilda noteikumiem, jo nebija pabeigts. Godalgoja Artūra Krūmiņa libretu «Baņuta», kam 1920. gadā bija lemts kļūt par literāro pamatu pirmajai latviešu klasiskajai operai — Alfrēda Kalniņa skaņdarbam.

Vēstulē, kas datēta ar 16. aprili, Emīls Dārziņš rakstīja Kalniņam:

«.. .Man ir liels prieks, mīļais Alfrēd, ka Tu tagad tik centīgi komponē, tas padarīs mūsu mūzikas literatūru bagātu uz laiku laikiem. Bet nevar ari liegt, ka citiem konkurenci Tu pataisi stipri grūtu. Tā p. pm. es ar saviem vājiem spēkiem neparko vairs nedrīkstu mēģināties uz dziesmu lauka, jo zinu, ka nevaru ne kvalitatīvi, ne kvantitatīvi Tev ne tuvumā nostāties.

Un, tā kā mani arī «dziesma» (das Lied) nekad nav visai pievilkusi, tad laikam «Šūpļa dziesma» paliks mana pēdējā. Vispārīgi es domāju, ka es daudz neuzrakstīšu. Man arī nav tās fantāzijas vieglības un tehniskās vijības, resp. lokanības, ko pie Tevis katrā lappusē izmana. Tur vainīga varbūt pa daļai iedzimtība, t. i.r prasti sakot, nav tik daudz pulvera, otrkārt, nelabvēlīgi dzīves apstākļi, kas, kā jau tu zināsi, man ir daudz paņēmuši. Es gan jūtu, ka, kamēr precējies, es esmu veselībā varen uz priekšu gājis, bet tādēļ jau vēl nav jādomā, ka var atsmelt to, kas jau sen izliets; var tikai saglābt to, kas vēl ir iekšā. Un arī pie īstas, lielas, kontrapunktiskas tehnikas šinī vecumā vairs laikam nevar tikt, jo smadzenes vairs nav tik uzņēmīgas kā visagrākā jaunībā. Totiesu es jūtu, ka es varu daudz, gandrīz visu ko vēl iegūt instrumentācijā, bet jāzina, ka lielu klasisku darbu p. pm. simfonijas ar šādu tehniku vien nevar radīt, tā der priekš nacionālas operas

un orķestra gabaliem mazākās formās. Un tad vēl maizes pelnīšana un dažādi pienākumi! Ai, kad jel varētu tikt no tiem visiem vaļā! Pag. nedēļā, piem., aizsūtīju uz zemēm 55 rbļ. Tas ir 55 stundu peļņa. Un kam? Papam, kas priekš manis arvien tik maz darīja. Bet tagad viņš ir naudu saodis un brauc Rīgā un mēģinātu labprāt uztaisīt savu caur paša vainu ruinēto eksistenci uz mana rēķina. Bet turpmāk es spļaušu visiem «pienākumiem» acīs un uz citu gadu nepalikšu par darba un naudas vergu. Labāk tad kādreiz pienākt pie trūkuma...

Es gandrīz šaubos, vai mums būs spējams ķerties pie operas. Ar tekstiem iet nelaimīgi. Iesūtīti ir 7. Viens «Lāčplēsis» bij tā kā labāks, bet to dzejnieks ir atprasījis atpakaļ. Tad nu vēl paliek viens palabs: Baņuta. Bet tik ar ir. Bez tam man liekas, lai komponētu operu priekš uzvešanas tagadnē, vajag būt ļoti godkārīgam, tik godkārīgam, ka lai spētu dēļ izpatikšanas publikai aizliegt daļu no sava iekšējā ideālisma, jo par ideālu operu, kādu mēs to vēlētos savā fantāzijā, pie tagadējiem apstākļiem nevarēs vēl būt runa. Tur vienmēr būs vajadzīgs piemēroties, piemēroties. Kad es iedomājos Rimska-Korsakova smalko, priekš zināma lieluma orķestra un priekš nianšu un frazēšanas spējīgiem mūziķiem aprēķināto ēterisko instrumentāciju un mūsu teātru muzikantus, tad tas man it kā atņem dūšu domāt par operu, jo, ja es nevaru daudz skaistām tīrām E— un A— stīgām likt dziedāt, vairāk čelliem piepeši kādā liriskā vietā izpeldēt augšpus harmoniskā fona, klarnetēm klusas apslēptas murminājošas arpedžijas un flautām ātrus ēteriskus staccato likt taisīt, pavadītus no viegliem arfas akordiem, tad tur ir maz prieka . ..»

Un tad šai garajā vēstulē viņš tieši formulē savus uzskatus, kas, manuprāt, spilgti atklāj Emīla Dārziņa pozīciju revolucionārās trauksmes pilnajā laikmetā, viņa tuvumu Raiņa ideāliem. Dārziņš no mākslinieka redzes viedokļa it kā aprāda, no kā jāatbrīvojas pašā dzīves īstenībā, lai varētu rasties un uzplaukt īsta, progresīva māksla. Tādējādi šī vēstule kļūst par dokumentu, kas apgāž pirmspadomju laika latviešu mūzikas vēsturnieku uzskatu par Dārziņa indiferentumu sabiedriski politiskajos jautā-j umos.

It kā uzsvērdams savu draudzību pret Kalniņu, viņš raksta pilnīgi atklāti:

«Ne daudz, bet drusku gan es brīnos par Tavu ilgošanos «pēc latviešiem un latviešu lietām». ... Materiālisms (ar «materiālismu» E. Dārziņš domā mantas, naudas, iedzīvošanās kāri, materiālos labumus. — A.S.) ir visus viņus pārņēmis. Vai tad nu tik pie mums, tāpat arī citur. Materiālisms, buržuāziskās kultūras pamatprincips, dzīšanās pēc naudas, pēc īpašuma, komforta, karjeras, vēdera pildīšanas un pašapmierinātības, uzpūtīgas omulības. Nav dzīšanās pēc augstākas atziņas, nav dzīves nozīmes un dzīves attaisnojuma meklēšanas, sava stāvokļa izskaidrot meklēšanas pretim dabai un līdzcilvēkiem. Visi ir noslīkuši savā šmucē, ķerdami un kliegdami pēc ikdienišķiem materiāliem labumiem, un gribētu katru neuzskatīt par cilvēku, kurš domā un dara citādi. Un galvenais — nav dzīšanās pēc daiļuma, neviens nezin, cik daudz poēzijas ir dabā, dzejā un mākslā, mīlestībā un arī kaislībā, ne iekš acumirklīgās apšmucēšanās, bet stiprā, dzejiskā kaislībā.

Un kāda tur lai būtu dzīve māksliniekam? «Māksla ir kaut kas, kas filistriem instinktīvi nepatīk,» — tā es nesen lasīju. Ja es kādreiz tiktu no filistriem cildināts, es ar to nebūtu mierā. P. pm., kamēr es esmu precējies, pie dažiem subjektiem manas akcijas ir cēlušās. Tas būtu apmēram tā: «Ah, Dārziņam tagad ir gluži labs stāvoklītis, pats pelna, sieva ar labi pelna, viņi tagad stāvēs uz saviem pusotra simta.» To es nolasu no viņu acīm. Un kur es tagad taisni būtu nicināms, jo es tagad esmu mazāk mākslinieks, kā kad pliks un kails atbraucu no Pēterburgas.»

Mazliet par prasmi iekārtoties dzīvē, par «mākslu dzīvot». Savā pamatprofesijā Dārziņš nenopelnīja gandrīz neko. Honorāri bija ārkārtīgi zemi un reti, par iztiku vajadzēja gādāt citā ceļā. Nebija viņam savas muižas kā Tolstojam, nebija viņam tik kontrastaino veikalnieka dotību kā mīlas dzejniekam Fetam vai praktiskas uzņēmības kā Melngailim, bet jāteic, ka viņš pats jebkuru šādu iespēju jau iepriekš atmeta. Viņš sevi uzskatīja par mūziķi un par sev piemērotu darbu uzskatīja vienīgi tādu, kas bija saistīts ar mūziku. Sevišķi daudz dienišķās maizes darbam viņš sava laika un spēka atdeva, kad bija nodibinājis ģimeni. Viegli teikt — pēc koncerta tūlīt uzrakstīt recenziju, dienā pasniegt privātstundas un paralēli strādāt divās skolās par mūzikas skolotāju, neatteikties no koncertiz-braukumiem, kuri tik tikko atmaksājās.

«Patriotam tagadnē būt ir grūti. Var mīlēt tautas nākamību, bet nevis katru atsevišķu latviešu muļķadesu vai

lielību. Un kas tad mums stāvēs tuvāk, vai vienas tautas visi locekļi, starp kuriem ir tik dažādi, varbūt mums pat pretīgi elementi, vai tie sevišķie, mums garīgi radniecīgie, lai tie būtu no kurienes nākdami? .. .»

Arvīds Darkevics saka: Dārziņš — stihiskais materiālists. Vēstulē Dārziņš neuzrāda un nevarēja uzrādīt avotus, kuros līdz ar paša pieredzi smeltas šīs atziņas. Viņš būtu varējis minēt Raini, viņš būtu varējis minēt Dostojevski, Tolstoju, Čehovu un Gorkiju, kurus bija lasījis. Tie viņam bija mācījuši, ko nozīmē patiesi mīlēt un patiesi cienīt cilvēku. Vai par stihisku materiālistu lai sauktu cilvēku, kas dziļi izprata sabiedrības dialektiku? Domāju, ka arī Dārziņa personība jāaplūko tāpat, kā Ļeņins aplūkoja Tolstoja personību, — tās sarežģītībā, bez piedēvējumiem un bez atlaidēm. Jāredz spārni, kas tos augšup cēluši, un pinekļi, kas tos turējuši pie zemes.

Jāzeps Vītols pārprata Dārziņu, uzskatīdams, ka tas pārāk asi uzbrucis latviešiem, tautai. Dārziņš uzbruka aklam nacionālismam, ko viņš nekādi nespēja savienot ar tautas nākamību. Šai ziņā viņš atradās uz tās pašas platformas kā Rainis. 1904. gadā rakstītās Dārziņa vēstules Alfrēdam Kalniņam ir visprecīzākais Dārziņa pašportrets, visas viņa personības šķautnes.

Šajā laikā Emīls Dārziņš komponēja «Melanholisko valsi». Šīs simfoniskās miniatūras tapšana it kā sakrīt ar komponista braucienu uz Cēsīm, ar ciemošanos pie Jāņa Poruka, kurš toreiz vēl bijis vesels (Poruka nervu slimība atsākās 1904. gada rudenī) un dzīvojis sievas vecāku mājās «Lāčos». Komponista māte zināja pastāstīt: «Tur esot lapene, visa apaugusi ar zaļumiem. ... Arī toreiz Dārziņš ar Poruku nosēdējuši lapenē gandrīz visu nakti. Runājuši ļoti maz, it kā saprazdami bez vārdiem, ko katrs domā un jūt.» Poruks un Dārziņš bija sadraudzējušies. Lai gan Po-ruks bija izbraucis uz «Lāčiem», tomēr pastāvīgi viņš dzīvoja Rīgā. Dzejnieks labi orientējās mūzikas jautājumos, ar viņu Dārziņš varēja runāt par visu kā profesionālis ar profesionāli. Arī par literatūru. Šeit nāk prātā Voldemāra Ancīša vārdi: «Kaut gan Poruks pats nav komponējis nevienu dziesmu, kurai būtu paliekamāka vērtība, tautā viņš dzīvo lielā mērā taisni ar dziesmām. Par to parūpējušies komponisti, kas savām solo un kora dziesmām bieži vien izraudzījušies Poruku Jāņa dzejas tekstus (Dārziņš, Kalniņš, J. Zālītis).» Pamatoti šai uzskaitījumā Emīls Dārziņš

minēts kā pirmais, jo bijis un palicis populārākais gan ar saviem melodiskajiem darbiem, gan ar savu neparasto mākslinieka likteni.

Dārziņa dzīves mozaīkā nelielu, taču spilgtu un raksturīgu iekrāsojumu devusi arī Lilija Lankovska, kuras atmiņas piecdesmitajos gados bija pierakstījis Roberts Vizbulis.

«1903.—1904. gadā Emīls Dārziņš ar savu dzīvesbiedri dzīvoja Karlsbādē, Upes ielā 22, tagad Pumpuros, Strauta ielā 4, Stolcera mājiņā. Tā atradās jaukā vietā augļu dārzā. Visapkārt puķes, un mežs turpat tuvumā. Saules rietā un saulei uzlecot, komponists parasti sēdēja verandā, galvu atbalstīdams rokās. Raudzījās tālē ilgi, vērīgi, tad sēdās pie galda un sāka rakstīt. Manās tēva mājās, cik atceros, viņš rakstīja daudz. Kā bērns zināju Emīla Dārziņa dziesmu «Teici to stundu, to brīdi, kad tu man roku sniegsi». Dārziņš bieži gāja uz simfoniskiem koncertiem jūrmalā. Pārnākdams vēlu naktī, tūlīt sēdās, lai rakstītu kritikas. Pie viņa bieži nāca Rainis un aktieris Kronbergs. Dažreiz ieradās arī kādi citi man nepazīstami. Spilgti palicis atmiņā, kad pie vakariņu galda, verandā sēdēdami, viņi dziedāja.

Dārziņam ļoti garšoja zemenes, kuras mūsu dārzā pietika papilnam. Man bija tas pienākums salasīt katru dienu pa veselam stopam. Naudiņa palika manā kabatā, un es varēju nopirkt dažādus saldumus. Kādreiz aizskrēju uz mežu un salasīju dažādas ogas, lai pārnestu mūsu mīļajam mītniekam. Tad slaidais onkulis mani pacēla pāri pār savu galvu un uzslavēja: «Esi gan tu čakla meitenīte! Audzi liela, Stolceru Lilija!»»

Emīls Dārziņš jutās stiprs — tas bija lielu nojausmu un lielu nodomu laiks. Tas laiks, «kas šalkās trīs».

Kaut vasara bija lietaina, Dārziņi daudz peldējās, sauļojās un gāja uz koncertiem. Bet nenovēršami Dārziņi tuvojās kādām liktenīgām krustcelēm. Emīls baidījās kļūt par lietu vergu un tādējādi sagandēt mākslinieka dvēseli, Marija turpretī bija apdomīga, viņa vēlējās, lai viņu ģimenes ligzdā būtu viss tāpat «kā citiem», viņu arvien nodarbināja, «ko domās citi», galu galā tā viņa bija ne tikai audzināta, bet tādi bija arī to laiku skolotāju priekšstati par morāli, par cilvēka vietu sabiedrībā, viņa vērtību, godu un cieņu. Šī plaisa uzskatos sākumā mulsināja kā

vienu, tā otru, taču pirmais laulības gads arvien atstāj cerību uz saprašanos, ja ne visā, tad vismaz galvenajā. Abi bija aizņemti ļaudis, bija darbs, bija nākotnes izredzes. Marija gribēja pabalstīt savu brāli. Emīls — savus vecākus, lai gan bez īsta prieka.

Pagāja vasara. Abiem atsākās darbs skolās. 11. septembrī pulksten 9 no rīta Dārziņš raksta uz Pērnavu vēstuli Kalniņam:

«Mīļais Alfrēd!

Vēl Rīgā dzīvodams, Tu biji paradis atnākt pie manis sevišķi tajās reizēs, kad Tev mājā grīdu mazgāja. (Patiesi smalks mājiens draugam. -— A.S.) Šorīt nu arī pie manis mazgā grīdu, un, tā kā es esmu blakusistabā, kur nevar ne spēlēt, ne lāgā partitūras lasīt, tad man nekas cits neatliek kā vēstuli rakstīt un pie tam nevienam citam kā Tev. Vispārīgi es Tev arī turpmāk rakstīšu tikai tādās reizēs, kad man patlaban mazgās grīdas.

Dikti žēl, ka mēs netikāmies pēc Melngaiļa koncerta, man būtu ļoti interesanti bijis arī Tavas domas par viņu dzirdēt. Man šis koncerts atklāja ļoti simpātisku, siltu iespaidu, sevišķi viss, ko Zemarajeva cēla priekšā, kā arī Rekviēma fragments. Es aizgāju tovakar mājā ar ļoti labām jūtām un daudz ko pārdomāju tai vakarā, kā arī pēc tam. Es sajutu, ka šis vakars ir bijis kas īpatnējs, ka še laba lieta ir ņēmusi virsroku par citu, mazāk labu. Un tomēr ... kad es labi apdomāju, man šis koncerts atklāj tādu sērīgu, žēlu iespaidu, itin kā kad kaut kam būtu vajadzējis būt ne tā, bet citādi... Es atkal vienreiz pārliecinājos, cik ļoti taču pasaulē cilvēki kā daudz citās lietās, tā arī mākslā pieķeras pie visa ārējā, pie tā, kam nemaz, tā sakot, nevajadzētu atrasties pirmā plānā. Šis ārējais parādās dažādos veidos — gan kā tehnika, kā oriģinalitāte (jeb, kā pie mums saka, «īpatnība»), gan kā «tautiskums». Gandrīz katram ir savs jājams zirdziņš, sava mēraukla, ar ko mērot mākslu, savi paģērējumi. Tā tas ir pie māksliniekiem, tā arī pie diletantiem (vismaz ar tiem pārgudrajiem, kuriem ir pretenzijas uz garīgu attīstību un kuru jūtas jau ir atrofējušās). Tā p. pm. organisti un veci teorētiķi prasa, lai visa mūzika pastāvētu no fūgām un kanoniem; vāgneriāniets nevar klausīties ar savām samaitātām ausīm «Margareti», «Oņeginu» vai «Minjonu», jo tā mūzika esot «banāla» (?); nevaicā vis, vai tā var aizkustināt cilvēka

sirdi, vai var iepriecināt viņu bēdās jeb atspirdzināt pēc dienas darbiem, bet tikai: vai viņa komponistam (kurš varbūt patlaban atrodas aiz 1000 verstīm jeb varbūt arī ir jau sen nosprādzis) esot «individualitāte» (?). (Un vēl, blakus pieminot, dažs labs prasa, lai mūzikai būtu fjordu smaka.) — — — (Šo piezīmi Dārziņš ironiski mērķē uz pašu Alfrēdu Kalniņu. — A.S.) Bet neviens no šiem nezin, ka viņu uzstādītās «vērtības» ir niecīgas, ka viņām ir tikai relatīva nozīme un ka viņas var tikt pārvērtētas. Pirmie, teorētiķi, neiedomā, ka fūgas un kanona formas var tikai komponistu aizkavēt izliet savas jūtas mūzikā un novada viņu pie matemātiska aprēķina, otrie — nibe-lungu — trakie neiedomā, ka viss Vāgnera rafinētais mu-zikāliskais ilustrējums nemaz neatmaksājas, t. i., tās briesmīgās pūles, ko komponists ir pielicis, viņu ražodams, un kas izpildītājiem ir jāpieliek, viņu izpildot, ir daudz lielākas nekā tas baudījums, ko klausītājs pie tam manto, un ka to visu varēja daudz vienkāršāk izteikt (īsti tādu bērnu pasaciņu kā Zigfrīds, kuru, pēc manām domām, varēja uzvest ar 4 vijolēm, 1 flauti, 2 klarinetēm un 1 vald-hornu ...).»

Te jāzin, ka Emīls Dārziņš neatzina Rihardu Vāgneru, bet atzina Mocartu un Čaikovski. Kā jau katra vienpusība, arī šī viņa nostāja bija kļūdaina. Par Vāgnera noliedzēju Dārziņš kļuva, ietekmēdamies no modernisma filistriem, kuri noliedza romantismu (Dārziņš lasīja franču mūzikas žurnālus). Nepatiku vēl pastiprināja ažiotāža, kas bija sacelta ap izdaudzinātajām Nibelungu gredzena izrādēm, kad Rīgā samērā īsā laikā parādīja četras Vāgnera operas vācu teātrī. Dārziņā tas izraisīja tādu pretestību, ka viņš pat sadedzināja «Zigfrīda» partitūru. Taču ar laiku Dārziņa antivāgnerisms mazinājās.

«... trešie,» turpināja Dārziņš, «pēc individualitātes oš-ņātāji, neiedomā, ka «oriģinālība» ir tikai relatīvs jēdziens, kurš izceļas tikai tad, kad kādu mākslinieku salīdzina ar otru. (Un, ceturtkārt, kāda vajadzība ir domāt, ka tavi fjordi ir labāki par palmām un cipresēm?) Lūk, te nu notiek tā netaisnība. Visi šie neļaujas vis sevi iztirzāties no mūzikas, bet grib paši iztirzāt viņu, stādamies pie tam ar loģiku un prāta slēdzieniem un iepriekš uzstādītiem paģērējumiem, pieķerdamies, kā jau teicu, pie visa ārēja, pie visa tā, kuram ar mūzikas iekšejo būtni nav nekāda sakara.

Bet nu pie Melngaiļa. — Pie M. šis ārējais parādās kā — tautiskais princips. — Mūzikai vajag būt «tautiskai», t. i., cilvēkam, kuram ir atgadījies piedzimt no latvietes un kuram ir talants uz sacerēšanu, vajag rakstīt «tautiski». Melngailis dixit. Ka viņš ne vien pats tā domā, bet to grib prasīt arī no citiem, to pierāda viņa kritika par tavām solo dziesmām, kurā viņš tev pārmet «tautiskas sajūtas» trūkumu. Lūk, tas ir tas aplamais. Ar to viņš atstāj novārtā to, kas tas īstenais mūzikā, un veicina to, kas ārējs un mazāk vajadzīgs. Bez tam tas nozīmē glaimot tautai un veicināt melu-patrio-tismu. Nekas nav tik viegli kā sakurināt masas pseido-patriotiskās jūtas. Slikti tam māksliniekam, kurš to dara, kurš caur to sevi cenšas padarīt par ļaužu pūļa favorītu, kurš tādēļ atstāj novārtā cilvēku, cilvēka dvēseli! — Lūk, kādēļ man M. virziens nav īsti simpātisks. Tāpat kā man pēdējā laikā ir daži, kas no Tevis palicis nesimpātisks, ko es agrāk cienīju. Neņem ļaunā, totiesu es atkal dažu ko esmu iecienījis, ko agrāk ignorēju. Viss tas specifiski tehniskais, tie mazie harmoniskie un modulatoriskie ķērieni, tas, pie kā vispirms var pazīt Kalniņu, hromatisms un visa tā lielā tehnika man tagad daudz mazāk patīk kā agrāk, jo es jūtu, ka tas ir nevajadzīgs. Vienīgā dziesma, kurā šī tehnika ir attaisnojama, ir «Brīnos e s», jo tur viņa gandrīz jau tiek izsaukta caur paša teksta gleznu bagātību! Tas ir tavs lieliskais šedevrs, pilns bagātu, siltu jūtu, apņemts kā ar kūpošu zelta tvaiku. Bet tavs labākais, ideālākais darbs ir, bez šaubām, «Uz mājām ejot», jo še ir savienojusies vislielākā vienkāršība ar vislielāko jūtu pilnību!

Saprotams gan, vienkāršības ziņā es arī Melngaiļa mūziku cienu augsti un ceru, ka viņa būs vienīgā labā priekšzīme vēlākiem latvju komponistiem un pasargās dažu labu no tehniskas samaitāšanas, kura tagad ārzemēs ir aprijusi katru veselīgu, naivu sajūtu, kā arī saprašanu priekš īstena, augsta, klasiska daiļuma.

Bet nu man grīdas ir izmazgātas. — Kad iznāk tavi klavieru gabali, lūdzu piesūti man tūlīt vienu eksemplāru, gribu iepazīties.

Sveicinādams

Tavs Iemīls.»

Kas gan labāk par šo vēstuli — atklātības šedevru — var raksturot pašu Emīlu Dārziņu viņa mākslinieka brieduma laikā? Var tikai apbrīnot, cik izteikti demokrātiskus principus viņš jau bija izkristalizējis.

Un ne tikai vēstulēs. Principialitāte izpaudās gandrīz katrā viņa nozīmīgākā rakstā, un viņš nebaidījās pateikt patiesību acīs arī lielām autoritātēm, aizstāvēt mākslā patiesi jauno un, pēc viņa domām, kas bieži vien izrādījušās pravietiski pareizas, paliekošo. Ne velti Alfrēds Kalniņš sacīja par Dārziņu, ka viņš ar «saviem rakstiem dažam labam no mums nolīdzināja ceļu».

Tuvojās 1904. gada beigas. Bija diezgan daudz paveikts. Bija radusies dabiska nepacietība dzirdēt savus pirmos simfoniskos darbus orķestra atskaņojumā. Tie vairs nelikās nepiepildāmi sapņi kā agrāk. Diriģenti jau bija ieinteresējušies par viņa partitūrām. Bet daži citi notikumi Dārziņu darīja domīgu. No tēva mājām pienāca arvien bezcerīgākas vēstis. Nācās parūpēties par vecākiem, kuri nu beidzot bija zaudējuši jebkuru pamatu zem kājām. Šo faktu Visvaldis Peņģerots komentē tā: «Mājas tika pārdotas 1904. g. rudenī. Uz Rīgu Emīla vecāki pārnāca tā paša gada Ziemas svētkos un apmetās uz dzīvi pie dēla Mal-doņa skolā, L. Ņevas ielā.» Tēvs iestājās darbā par sargu Matīsa kapos. Viņa dzīves līkne strauji tuvojās norietam.

Vecākus atstājuši mājās, Emīls un Marija ziemas brīvdienas pavadīja Pēterburgā, kur apmeklēja koncertus, muzejus. Emīls izrādīja sievai savas Ziemeļu Palmīras iemīļotākās vietas, satikās tur ar draugu Emili Melngaili un arī igauņiem — bijušajiem studiju biedriem.M. Līdigu un A. Kapu.

ČETRPADSMITA NODAĻA KAD PRIEDES LŪST

Ar kaujas saucienu iesākās un pāri visai Latvijai pāršalca 1905. gada revolūcija. Tā bija pirmā Krievijas revolūcija, pamatšķiras galacīņas lielais ģenerālmēģinājums, kurā piedalījās visplašākie tautas slāņi. Daudzi izgāja cīņā nesagatavoti, bez revolucionārās pieredzes un radījuma. Buržuāzija šo apstākli centās izmantot un bieži vien musināja tautas masas uzupurēties, kur upuri bija veltīgi, bet

pati loloja cerību vēl stingrāk nostiprināt savu varu, savas privilēģijas. Šajā sarežģītajā situācijā blakus īstiem revolūcijas ideāliem — gāzt patvaldību un nodot varu darba tautai — iznira pusideāli. Proti, panākt, lai cars dod lielākas tiesības buržuāzijai. Daudzi tā laika inteliģences pārstāvji neizprata notiekošo, cīņas asums tos samulsināja, nobiedēja un it kā atsvieda malā. Bet reakcija darīja savu Jūdasa darbu. Jau sākās soda ekspedīciju nāves virpulis. Pēteris Stučka sakarā ar «Ķeizara ģīmetņu sišanu» rakstīja: «Ja nu zemnieki uzgavilēja tādai ķeizara sakropļo-šanai vai sadedzināšanai, tad tam bija nozīme. Tas bija viens iemesls. Bet reizē šos faktus muižniecība izlietoja par labu sev. Viņi vāca sadurstītās vai sašautās ģīmetnes, šāva vai durstīja vēl jaunas (tāpat kā vēlāk apkauto dragūnu līķus) un tad tās līdz ar no pašiem sakropļoto līķu ģīmetnēm sūtīja uz Carskoje selo īpašā muzejā, kā minēts, soda ekspedīcijas «morāliskā attaisnojuma labā».»

Dārziņš, kam nebija itin nekādas revolucionāras pieredzes, vāji orientējās politiskajā cīņā. Taču viss, ko rakstījis un teicis Dārziņš, runā par viņa neviltoto demokrātismu un humānismu, par viņa principu: stāvēt pāri nacionālai šaurībai, nacionālai uzpūtībai, par viņa simpātijām revolūcijai.

Vispār par 1905. gadu Emīla Dārziņa dzīvē saglabājies maz konkrētu ziņu. Toties zināms, ka arvien vairāk viņš pievērsies komponēšanai, mūzikas kritikai un koncertdarbībai, kamēr ar pedagoģiju un privātstundām saistītais darbs radījis lielu neapmierinātību. Visa šī pašdarbība, kad jānoņemas ar neapdāvinātiem skolniekiem tikai tāpēc, ka par stundu maksāja rubli, kas tomēr kaut ko nozīmēja. Tas viņam bija griezīgi nepatīkami, viņam, kurš tiecās pēc profesionālas darbības. Un visapkārt bija vēl sliktāk. Kaut arī Dārziņš kādā rakstā kā piemēru min Vāciju, taču to pilnā mērā varēja attiecināt uz Rīgas pieredzi, kur bija asi izjūtams savas konservatorijas trūkums. Runājot par vokālās mākslas pasniegšanu, Dārziņš rakstīja «Baltijas Vēstnesī»:

«Vācijā... ieviesusies priekš skolniekiem nelaimīga reklāmas sērga. Katrs skolotājs māca pēc savas metodes, kura uz galvošanu vienīgi pareiza. Ja ... skolniekam jā-maina skolotājs ... jāsāk no jauna pēc šā skolotāja brī-numdrošās metodes ... Jo plašāks balss apmērs, jo lielāks eksperimenta lauks,., skolotājam. Diez vai tik neiznāks

ar uguni meklētais varoņu tenors vai zelta apbērtais pri-madonnas dramatiskais soprāns ... nu tad iet drillēšana vaļā ... Kad pēc kāda laika ar tvaika spēku piekoptām studijām seko neizbēgama balss pārpūlēšana . .. pie zemām sieviešu balsīm parādās ... spicie un kailie, griezīgie augšējie toņi un apakšējo toņu piesmakums.»

Tas pats notika ari klavieru stundu praksē. Par kaut kādu vienotāku metodiku, kā tas bija konservatorijās, te nevarēja būt runas.

Kopš uz Rīgu pārcēlās vecie Dārziņi, mazajā divistabu dzīvoklī bija kļuvis šauri — strādāt gandrīz neiespējami. Tēvs bieži piedzērās. Aiz paraduma. Aiz bēdām. Arī sarga vietu Matīsa kapos viņš bija zaudējis. Gribot negribot Emīls bija tikai vēl vairāk sarežģījis savu dzīvi, pieņemdams vecākus. Tas prasīja papildu līdzekļus, izraisīja vienu otru nesaskaņu ar sievu, un nācās dzīvot mūžīgā sasprindzinājumā. Tādēļ jau pašā vasaras sākumā jaunie Dārziņi pārcēlās uz jūrmalu, kur Majoros Jaunielā 5, noīrēja nelielu istabiņu ar vaļēju verandu. Tika paredzēts kādu laiku padzīvot arī pie Eglīšu radiniekiem Cesvainē. Miers bija jo sevišķi vajadzīgs, lai kaut ko pastrādātu.

1905. gads Emīla Dārziņa daiļradē joprojām bija intensīvs un bagāts. Trīs solo dziesmas ar Jāņa Poruka vārdiem: «Teici to stundu» — mīlas lirika bija komponistam ne vien tuva, viņam gandrīz vienmēr izdevās tai rast adekvātu muzikālo risinājumu, ļoti kāpinātu emocionalitāti panākot it kā mierīgā, trauslā melodijas plūdumā; «Kad būs as'ras izraudātas» un «Mātes dziesmiņa». Tad ar Puškina tekstu «Spāniešu romance», kurai Dārziņa mantojumā savrupa vieta. Pēc Andreja Jurjāna viņš ir viens no pirmajiem, kas savā daiļradē pievēršas krievu klasiskajai dzejai. Pavadījums it kā simfonizēts, ļoti pianistisks, kaut vai frāze «Gvadalkvivira skrej un krāc». «Spāniešu romance» pieder pie visvairāk izpildītajām Emīla Dārziņa dziesmām. Par kompozīciju trīsbalsīgam bērnu korim «Šūpļa dziesma» piebilstams, ka tajā viņš apzināti ietekmējies no Bortņan-ska korāļa, būtībā tikai dažas taktis, lai panāktu noskaņu, kas raksturīga Ziemas svētku dziesmām. Un tikai noskaņu.

Vairāk nekā līdz šim Dārziņa mūzika iziet tautā. 12. jūnijā tiek pirmo reizi atskaņotas «Lauztās priedes». Daudzi kori to uzņem savā repertuārā, un saskanīgi ar laiku «Lauztās priedes» pauž tautas revolucionāro, nesalaužamo garu. Kā pavadītājs Emīls Dārziņš koncertē kopā ar Jēkabu Du-

buru Raiņa un Aspazijas dzejai veltītajos sarīkojumos, kur Duburs spoži demonstrē savas dziedātāja un aktiera spējas.

/

Arī 1905. gada vasarā simfoniskos koncertus jūrmalā vadīja diriģents no Somijas Georgs Šnēfogts. Šo koncertu pastāvīgs apmeklētājs un recenzents bija Emīls Dārziņš, kurš lielākoties kājām vakaros lēnā solī mēroja ceļu uz tā saucamo Horna dārzu Majoros. Šis dārzs un koncert-estrāde jau sen likvidēti, kaut ieeja vēl redzama. Koncertus visai labi apmeklēja galvenokārt latviešu radošā inteliģence, tādēļ, tieši pateicoties Šnēfogta koncertiem, daudzi saglabājuši atmiņas par Emīlu Dārziņu 1905. gada vasarā. Lūk, ko par tikšanos ar Dārziņu raksta Matīss Kaudzīte: «...Vēlāk arī kaut kad un kaut kur gadījās ar Emīli satikties, īsti pa vasaras mēnešiem Rīgā. Pazīstamie laipnie un sirsnīgie smaidi rotāja vienmēr piemīlīgo seju. Brīnum augsti viņš cienīja tolaik Rīgā un Rīgas jūrmalā koncertējošo Šnēfogta kapeli līdz ar pašu Šnēfogtu kā kapelmeistari, kālab tad uzturējās brīžam pat ilgākus laikus šās kapeles tuvumā. Atminos pēdējo reizi Emīli saticis Dubultu akciju nama dārzā un zālē — arī vienā no pieminētās kapeles dodamiem koncertiem. Lietum uznākot, kapelei puslaikā bij jāpārkravājas uz augšzāli, un tad, nejauši ar Emīli satiekoties, iznāca vaļīgs brīdis ilgāk ar viņu parunāties. Maz viņš mīlēja gan stāstīt par sevi un saviem darbiem, bet no visa varēja nomanīt, ka viņa prātā gatavojas daudz cēlu nodomu uz muzikāliskiem darbiem.»

Pamazām Emīls Dārziņš kļuva solīdāks un pašapzinīgāks. Bija slaida auguma vīrietis, blondiem matiem un klasisku sejas profilu. Viņš jau bija paradis izmeklēti ģērbties, nekad nekļūdams par modes ākstu.

«Daži momenti Emīla Dārziņa sabiedrībā» — tā saucas Haralda Eldgasta atmiņstāsti. Viņš raksta: «Atceros simfonisko koncertu Majoros, tagad jau sen neeksistējošā Horna dārza koncertu paviljonā. Orķestri vada talantīgais, pārvācojies somu diriģents Georgs Šnēfogts, pret kuru mums visiem lielu lielais respekts. Sēžam kopā pie baltā apaļā galdiņa — Emīls Dārziņš, Jūlijs Madernieks, es un vēl daži paziņas. Ar godbijību noklausāmies vienu pēc otra izpildāmos programmas gabalus, Riharda Vāgnera, Ed. Grīga, Lista. .. Nākošais numurs — Riharda Strausa «Tod und Verklārung ...» («Nāve un apskaidrošana». —

A.S.). Orķestrī grandioza skaņu orģija, kaut kas žilbinošs, satriecošs... Vietām vesels skaņu haoss, kurā lajam mūzikas pasaulē grūti uztvert harmonijas dominējošo tēmu. Garais izpildījums ir galā. Daži sajūsmināti aplaudē, citi klusē. Mums visiem pilnīgi negaidīti Emīls Dārziņš uzlec kājās, iebāž divus pirkstus mutē un svilpj skaļi un izaicinoši kā ielas puikas Vērmaņa parkā tajā laikā, kad «pieklājīgā» publika aplaudē...

— Emīl, vai tu traks! — apsauc viņu vairāki galda-biedri...

— Tā nav mūzika, tā ir leijerkaste, kaķu koncerts, — atcērt steidzīgi Dārziņš, laizdams vaļā vēl vienu otru griezīgu svilpienu, uzmudināts droši vien no tā, ka vienas daļas klausītāju piekrītošie aplausi atkārtojas.

Pauzē Šnēfogts pienāk pie Dārziņa iepazīties ar viņu un sāk to vārdot, ka no viņa neesot pareizi, ka tas svilpojot, kaut arī Strausa mūzika tam nepatīkot. Dārziņš mazliet apjucis no Snēfogta iecietīgā, kulturālā toņa, argumentē, ka nevarējis noturēties neprotestējis, kaut gan arī pats piekrīt, ka svilpt neesot tiešām pareizi. Pēc brītiņa abi mūziķi draudzīgi spiež viens otram atvadīdamies rokas, un pēc tam es Dārziņu vairāk netiku dzirdējis svilpojot, kad spēlēja Strausa kompozīcijas, kaut gan viņš turpināja uzbudināties par «mežonību», kuru šis skaņradis pielaidis savos darbos.»

Pēterburgas gados un krievu skolas ietekmē, šķiet, bija radusies Emīla Dārziņa noliedzošā attieksme pret Riharda Strausa mūziku, taču laika gaitā tā mainījās.

Vasaras sākumā Emīls Dārziņš, atstājis sievu Cesvainē, atgriezās Rīgas jūrmalā. Bet ir zināms, ka viņš jūnijā dažas dienas uzturējies Valmierā, kur 17. jūnijā vadījis koncertu par labu jaunajam kordiriģentam Jūlijam Rozītim, Lielvārdes «Kārļu» saimnieku Rozīšu atvasei, lai tas varētu studēt konservatorijā. 29. jūnijā Dārziņš raksta savai sievai, atrunādams viņu no pārcelšanās uz Rīgas jūrmalu: «Tavu pēdējo karti, kurā Tu raksti par braukšanu, lasīju ar brīnīšanos. Laikam Tu manu garo vēstuli (uz nošu papīra) vēl nebiji saņēmusi . .. tādēļ vēlreiz atkārtoju, ko jau sacīju: nebrauc agrāk šurp kā jūlija beigās, ja tik vien vari tā iekārtoties. Tev gulēšana istabā būs pavisam neiespējama, un uz verandas gulēt vējainā laikā ar ir grūti. Es gan sedzu cieti ar palagu, bet tomēr vējš pūš virsū. Rāmā, siltā laikā un mēnesnīcā turpretim ir ļoti jauki

gulēt uz verandas. Tagad to vabulīšu ir mazāk, bet viendien, karstā laikā, krita pat no griestiem; un ja nu kāda uzkrīt virsū ... (Te ir maza nianse, kura par daudz ko runā. Marija bijusi diezgan «smalka dāma», ar ko paticis kontrastēt «lauciniekam» Emīlam, tāpēc viņš arī še ironizē. — A.S.) Es jau, sisenīt, par savu veselību neko daudz neiztaisu, gan jau es nekur vis nepalikšu, kad tik tu vari puslīdz dzīvot pasaulē. Zināms, nervu ziņā jau nu man diez cik labi nebūs (tagad es gan laikam nekā neuzrakstīšu), bet gan jau tas vēlāk izlīdzināsies. Ja arī es rakstīt nevaru, tad vismaz partitūras lasīt es varu sekmīgi. Studēju tagad «Sadko» (to gribu dabūt cauri), «Sagi» un «Cap-priccio espagnol» Korsakova.

Nedzeru nevienas pudeles alus, ne aiziedams, ne atnākdams. — Arī mana nauda jau ir cauri, un esmu jau aizņēmies no papas un Dr. Ruceļa ap 30 rbļ.

Valmieras brauciens man maksāja vien ap 12 rbļ. Dzīvoklim ir iemaksāts 25 rbļ. parāda utt. — Valmierā Ro-zīts gan man ceļa naudu solīja, bet es biju tik nobels, ka neņēmu.

... Skāde, ka es visas Tavas vēstules saņēmu vienā dienā, caur to man iznāk tāds iespaids, kā kad Tu man divreiz vien rakstījusi.»

Kā redzam, Dārziņi kādu laiku dzīvojuši šķirti, liekas — līdz pat jūlija beigām. Dārziņš atsaucas uz Jāzepa Vītola lūgumu nākt talkā pirmā profesionālā latviešu komponista Andreja Jurjāna jubilejas svinību organizēšanā. Vēl 21. jūnijā Dārziņš raksta Alfrēdam Kalniņam, kurš vasaru atkal pavadīja Siguldā, vecāku mājās:

«Kā dzird, tad Jurjānu Andrejam būšot šoruden 25 gadu (darba. — A.S.) jubileja. Prof. Vītols man par to rakstīja un lūdz mani aizrakstīt dažiem šejienes mūziķiem un paziņot viņu priekšlikumu, pie kam mūziķu kgi lai būtu tik laipni viņam nosūtīt savas adreses, lai varētu sarakstīties! Laikam vispirms mums būtu kas jāzīmē priekš balvas pasniegšanas, tādēļ esi tik labs un paziņo Vītolam, ka arī Tu piedalies un atraksti arī man, lai es zinātu, ka Tu manu karti esi saņēmis. — Pag. svētdien (17. jūnijā. — A.S.) diriģēju Valmierā Rozīša koncertā savu «Senatni». Sveiks līdz nākamai reizei.

Tavs Emīls.»

Īli

Nākamā reize bija jau 10. jūlijā. Pastāstījis, kā vagonā pazaudējis partitūru, domājams «Melanholisko valsi», Dārziņš raksta:

«Tavu atbildi saņēmu. Kā redzams, tad Tu patiesi esi varen ražīgs palicis, ko Tev novēlu ari turpmāk. — — 24. jūlijā Duburs izrīkos Horna zālē Aspazijas un Raiņa vakaru, kur dziedās Tavus «Namiņš», «Vakara miers», «Imantas dziesma», «Aijā», «Es nebūtu ticējs», «Kā kapu zvani». — Mani spiež, draņķis, pavadīt. — Es esmu briesmīgi iemīlējies tavā «Imantas dziesmiņā». Tas ir tas labākais un smalkākais (das Edelste), ko Tu esi ražojis un ko latviets vispārīgi solo dziesmā var ražot. (Tikai tik muļķīgi pelēku štimmungu un meklētus ritmus un harmonijas kā iekš «Vakara miers» un «Kā kapa zvani», tos es nevaru ciest!) Atbrauc taču!»

Jēkaba Dubura koncerts kļuva par ievērojamu notikumu latviešu mākslas dzīvē. Tajā tālāku, spēcīgu, savdabīgu izpausmi guva Raiņa vārdi: «Mana dzeja ir priekš proletariāta, un viņas uzdevums to stiprināt garā un jūtās uz lielo gaitu.» Būt līdzdalībniekam tādā koncertā bija ne tikai gods, bet arī principa lieta. No Dārziņa 1906. gadā rakstītās vēstules Jēkabam Mednim, kādreizējam Jāņa skolas skolotājam, uzzinām:

«Kā no avīzēm zināsi, tad taisni Duburs pēdējos divos gados pārvalda mūsu koncertestrādi un mēs pērn (1905. g. — A.S.) ar viņu izbraukājām gandrīz visas Kurzemes — Vidzemes pilsētas ...

Dubura programma ir šāda. Viņš var uzstāties divējādi: 1) kā deklamators un dziedātājs, 2) kā dziedātājs vien. Ja Jūs izvēlētos tikai dziedāšanu, tad par to nav ko gari spriest. Ja turpretim deklamāciju arī, tad būtu jādzird Jūsu rīkotāju vēlēšanās, kāda satura deklamācijām dodama priekšroka. Viņas ir dažas kategorijas: 1) «Aspazijas un Raiņa dzeja», diezgan tendencioza un, kā liekas, priekš mierīgajiem piebaldzēniem nederīga, 2) «Latvju dzejas valstī» pastāv no visiem dzejniekiem, 3) vēl «Humors un satīra». Es domāju, ka vislabāk būtu otri s.»

Dārziņš pazina savus novadniekus. Un, kad viņš rakstīja šo vēstuli, Rainis jau bija emigrācijā, pāri Latvijai jau bija gāzusies soda ekspedīciju lavīna.

Satiksme ar Alfrēdu Kalniņu bija patīkama, profesionālie jautājumi nekad nekļuva uzbāzīgi, to drīzāk varēja dažkārt pārmest Dārziņš pats sev, kad bija pārāk aizrā-

vies polemikā. Alfrēds Kalniņš jau bija izpelnījies plašāku ievērību. J. Poruks par Kalniņa dziesmu III un IV burtnīcu, starp citu, rakstīja: «No tā laika, kur dzejnieki savas dzejas vairs negrib iespraukt vecajās, stingrajās formās, kur panti un zilbes noskaitīti, bet atļaujas vairāk brīvības ritmikā, ieraudami vienā un tajā pašā pantā gan jūtu, gan krāsu vislielākos kontrastus, arī komponisti, gan piemērodamies tekstam, gan dzīdamies patstāvīgi un neatkarīgi uz to pašu pusi, kurp dodas dzeja... padarīdami dziesmu gan krītošās un ceļošās, gan ritošās meldijas ziņā smalku, cēlu un interesantu.» To varēja pirmām kārtām attiecināt uz Kalniņu un Dārziņu, daļēji arī uz Melngaili — bijušajiem pēterpiliešiem, kuri pakāpeniski pārņēma savās rokās latviešu mūzikas progresa karogu.

Emīls Dārziņš steidza sagatavot orķestra partijas «Vientuļajai priedei». Kā zināms, šo skaņdarbu pirmo reizi izpildīja 1905. gada jūlija beigās Jura Jurjāna sarīkotajā simfoniskajā koncertā Majoros. Apcerē «Jurjānu Andrejs kā orķestra komponists», kas publicēta «Zalktī» 1906. gada pirmajā numurā, Dārziņš pats rakstīja par šo koncertu: «Tas bij 31. jūlijā 1905. g., tātad vēl pirms nepilna pusotra gada, kad vietējais latviešu koncertu apmeklētājs varēja pirmo reizi noklausīties piecdesmit labi disciplinētu mūziķu izpildītā koncertā, kura programmā atradās tikai latviešu komponistu vārdi. Es te domāju latviešu simfoniju koncertu Majoros Jurjānu Jura vadībā.»

Vasaras otro pusi Emīls un Marija Dārziņi kādu laiku atpūtās Cesvainē. Dārziņa māte par to stāsta: «Kad 1905. gada vasarā kopā ar sievu un Eglīšiem dzīvoja Cesvaines Ariņās pie pēdējo radiniekiem, Emīls no turienes kājām nogājis uz Jaunpiebalgas kapsētu pie brāļa kapa. Kapu kopēja man stāstīja, ka viņa noskatījusies, cik grūti viņš esot šķīries no brāļa kapa: četras reizes nācis nost un gājis atkal atpakaļ.»

Zaudējuma sāpes un vientulība — it visur. Šeit, pie brāļa kapa, dzīvē, mūzikā. Viņa «Vientuļajā priedē». Bet padoties nedrīkst. Dzīvot, dzīvot — sauc kāda balss. Saule vēl tikai tuvojas dienvidam. Vēl tikai trīsdesmit nodzīvoti...

No Cesvaines uz Jaunpiebalgu Dārziņš gājis kājām. Bet laiki taču bija nemierīgi, uz ceļiem varēja sastapt dragūnu patruļas: gadījās, ka cilvēks izgāja no mājām, bet vēlāk to atrada kaut kur ceļmalā nošautu vai sacirstu zobeniem.

1905. gada 17. oktobrī izdotais cara manifests bija vistīrākā tautas krāpšana, taču buržuāzija to izdaudzināja par lielu revolūcijas uzvaru. Vidzemē un Kurzemē bija pasludināts kara stāvoklis. Septembrī bija noticis uzbrukums Rīgas Centrālcietumam.

Revolūcijas uguns vēl neslāpa. Taču līdzskrējēji jau nogāja malā, slēpās. To vidū pārbaudi neizturēja arī dažs labs mūzu kalps. 19. novembrī sanāca pirmais Latvijas pagastu deputātu kongress, kas tobrīd bija revolucionārās varas augstākais iestādījums Latvijā. Rainis vēl pirms šī kongresa atstāja Latviju, jo viņa vārds bija ierakstīts meklējamo sarakstā. Jau būdams emigrācijā, viņš 1906. gada beigās par šo laiku dienasgrāmatā rakstīja:

«Mani apstulbināja lielais nākošais spožums, es aiz tā nekā neredzēju, tik sirds baigi sitās un juta.

Kad es tik briesmīgas būtu zinājis tās briesmas, vai būtu gājis un runājis?

Būtu taču gājis, lai nāk kas nākdams ...»

Tā rakstīja dzejnieks, kurš zināja, ko nozīmē cīņa, ko nozīmē cietums, ko nozīmē trimda. Tā rakstīja dzejnieks, kuram jau bija sācies piektais gadu desmits.

Emīlam Dārziņam palika trīsdesmit gadi.

Vēstures redzamajā pusē ne vienmēr tās būtība. Tāpat ir ar cilvēka biogrāfiju. Laikposms pēc Piektā gada sagrāves, kas bija asiņains un nežēlīgs, sekojot laikabiedru vēlāk rakstītajām atmiņām par Emīlu Dārziņu, ir it kā atrauts no vēstures procesa un ierobežots ģimenes drāmā, mūžsenos mākslinieka un mantīgās sabiedrības konfliktos. To vien dzird — bijis malā stāvētājs, novērsies no dzīves tiešamības. Bet tā jau nav. Ne aizmiršanos meklēja Dārziņš, bet atbildi. Tajā laikā, kad visizplatītākie vārdi bija — lode, karātavu cilpa un katorga, kad cīņas zaudējums bija vissmagāks, Dārziņš grūtos, nesavtīgos koncert-izbraukumos pa novadu novadiem sastapās ar ļaudīm, daudz dzirdēja, daudz redzēja. Gan nodedzinātas pilis un muižas, gan soda vietas, gan bāreņus, kas pamesti visiem vējiem. Ne jau malā stāvot komponistā radās spēks un dziļais pārdzīvojums, kad viņš vēlāk uzrakstīja dziesmas «Ciānas bērni» un «Mūžam zili». Viņa dvēselē bija atbalsojušās tautas lielākās ilgas, viņa dvēsele bija izsāpējusi tautas lielo sāpi.

Jā, viņam nepietika drosmes sekot Raiņa sauklim, viņš nebija ne sēdējis cietumos, ne izsūtīts trimdā. Viņš palika

lojālais pilsonis, kuru netur aizdomās. Vismaz ārēji. Strādāja pie garākas apceres par Andreju Jurjānu un piemiņas raksta Mocartam, kuram 1906. gadā visa pasaule atzīmēja 150. dzimšanas dienu. Un domāja par citām traģiska satura dziesmām («Rezignācija», «Pie loga ziemas naktī»), kas pauž spilgtas laikmeta izjūtas un paša Emīla Dārziņa pārliecību.

PIECPADSMITA NODAĻA «...ES JUMS DODU SAVU DVĒSELI!»

Deviņsimt sestais gads Emīla Dārziņa dzīvē iesākās ar priecīgu vēsti. Marija viņam atzinās, ka gaida bērnu. Tas bija kaut kas sevišķs, ārkārtējs. Nu Marija cerēja, ka bērns piesaistīs vīru viņai ciešāk nekā līdz šim, un patiešām ■— jaunais gads iesākās ar labu saskaņu komponista ģimenē. Bet vai uz ilgu laiku? Stāvokli sarežģīja ne vien Dārziņa tieksme jo bieži un vēlu pasēdēt ar draugiem, bet arī tas, ka vīratēvs nodevās dzeršanai pat dienas laikā un traucēja Emīlu darbā, pavedinādams arī viņu nobaudīt no slepenās pudeles. Pagaidām jaunā sieva to pacieta, bet rūgtums krājās jo dienas lielāks.

«Zalkša» pirmajā numurā bija iespiests Emīla Dārziņa monogrāfisks apcerējums «Jurjānu Andrejs kā orķestra komponists». Jau šeit asi ieskanējās neapmierinātība ar stāvokli latviešu koncertdzīvē. «Mūzikas Druvā» pirmajā numurā viņa raksts «Mocarta piemiņai» bija kaut kas vairāk par atsaukšanos uz izcilu mākslas dzīves notikumu, te ierunājās mūziķis, kas jau bērnībā iemīlējis Mocarta ģēniju, bet dzīvē ieguvis vēl daudz dziļāku viņa personības un mūzikas izpratni.

«Šī gada 27. janvārī palika pusotra simta gadu, kamēr piedzima Volfgangs Amadejs Mocarts. Nav mans nodoms še pasniegt viņa dzīves aprakstu, ne arī pārrunāt viņa darbus; sekošās rindiņas ir tikai kā atskaņa no Mocarta operu izrādēm Rīgas vācu teātrī pagājušajā mēnesī, kur mums bij izdevība pāra nedēļu laikā noklausīties četras Mocarta operas: «Bēgšanu no Serala», «Figaro kāzas», «Don Žuanu» un «Burvju stabuli».»

Pēc tam kad runāts par operu «laicīgumu», Dārziņš turpina ar sev raksturīgo tēlainību:

«Bet ir un paliek patiesība, ka Mocarta mūzikā ir liels dzīves spēks, ka viņa ir jauna; jaunība un svaigums, tā sakot, dvesin dveš iz viņas pretim. Viņa ir tikpat jauna, cik jauns un dzīves spējīgs bij viņas radītājs, šis mazais, jautrais maestro ar Apolona galvu! Bez tam Mocarta mūzika ir daiļa. Viņš ir skatījis to daiļuma brīnumzemi, kuru priekš un pēc viņa tikai reti izredzētie ir skatījuši. Mocarta mūzikā ir sakopots augstākais, klasiskais daiļums; viņš ir muzikālais Rafaels, muzikālā renesanse. Daiļums, tavs vārds ir Mocarts! Bet laikam taču viss daiļais ir tikai vienreiz. Vienreiz Vakareiropa bij jauna, vienreiz viņa varēja radīt garu, kurā izteicās viņas kultūras augstākais daiļuma ideāls.»

Šī atcere Dārziņam ļāva vēlreiz izstaigāt sava mīļotā komponista slavas pilnos, bet ari ērkšķainos dzīves ceļus, lika domāt par augsti cildeno, bet ari traģisko mākslinieka sūtību. Un par to, kā ziemas stingums draud samalt ledū visu dzīvo.

Martā Jēzus baznīcā Rīgā notika Alfrēda Kalniņa ērģeļmūzikas koncerts, kuru «Balsī» recenzēja ari Emīls Dārziņš. Draugi satikās atkal pēc ilgāka pārtraukuma. Bija sakrājies tik daudz ko pārrunāt. Lai gan viņu mākslinieciskie principi un ideāli it kā nebija mainījušies, taču ar viņiem pašiem šajos gados bija notikušas lielākas pārvērtības, nekā varēja gaidīt. Personību briedumam līdzi nāca racionālāka pieeja ikdienas dzīves jautājumiem. Un jaucās klāt. bailes no pilsoniskuma staignājiem, kuros jau bija daudzi iestiguši un kuri apdraudēja arī viņus.

Devītajā aprīlī notika Jēkaba Dubura dziesmu un deklamāciju vakars, kurā dziedonis pirmo reizi atskaņoja Emīla Dārziņa dziesmu «Rožu pārdevēja» ar Jāņa Poruka vārdiem.

Jel nepārdod tu skaisto ziedu Par naudu, dāvini man tos ...

Šeit svarīgi piebilst, ka par dziesmu varam spriest tikai pēc Poruka dzejas, jo 1908. gadā komponists notis iznīcināja.

Bet ari tagad, tapat ka daudzi, Dārziņš bija nonācis krustceļos. Viņš mokoši vaicāja sev — kuru ceļu iet, kā skanēt viņa lirai? Cauri negaisa brāzmām un pērkoniem vai apcerošā klusuma lejā? Ceļš jau bija izvēlēts, kaut mākslinieks pats juta, ka tā ir piekāpšanās. Vēl satrauca,

ka ne vienu reizi vien pietrūka īstu, pamatīgu zināšanu, lai varētu veikt visgrūtākos, vissarežģītākos uzdevumus kompozīcijā.

Maija beigās Dārziņš, kā raksta V. Peņģerots, aizbraucis uz Pavlovsku. «Bet, mājiniekiem par lielu brīnumu, pēc nedēļas jau ieradās atpakaļ ar lielu Čaikovska portreju padusē. Izrādījās, ka Pavlovskā, labi neapskatījies, tas bija noīrējis istabiņu ar 13. Nr. un arī 13. mājas numuru. Šo nelaimes skaitli viņš bija uzskatījis par zīmi, ka tam jābrauc tūliņ atpakaļ. Tai pašā laikā D. arī runāja par Parīzi un Drēzdeni.» Mazliet māņticīgs viņš jau bija gan, un patiesība arī tā, ka vēl 1906. gadā Dārziņš nopietni domājis par muzikālās izglītības turpināšanu, taču visu izšķīruši ierobežotie materiālie līdzekļi un ģimenes saistības.

Jau vasaras sākumā Dārziņi aizbrauca uz Cesvaini. Marija gaidīja bērnu, viņai bija vajadzīgs miers un klusums. Emīls, protams, tur uzturējās tikai brīvajā laikā. Par to savās atmiņās pastāsta Viktors Eglītis, kurš tā arī nesa-draudzējās ar Dārziņu. Eglītis atceras^ «Savu garāko darbu «Svītu» viņš sarakstīja Cesvaines «Ariņās», kur mēs pavadījām 1906. gada vasaru ar savām ģimenēm blakus istabās. Te jo tiešāki varēju novērot viņa dzīves un darba ierašas. Dārziņš no vasaras sākuma bija ļoti uzcītīgs. Viņš sūdzējās gan, ka šim maz esot iedvesmju, pie tam ne ilgākas kā uz stundas ceturksni, tomēr viņš šajā laikā bija atradis 4—5 jaunus, interesantus pamatmotīvus, no kuriem sāka savērt savu «Svītu». Kādreiz mēs braucām mājās no viesībām, bija jau pievakare un brīnišķs laiks, kad dvēseli kaut kāda poēzija un mūzika vilina nezin kur projām. Es atdevos savam temperamentam un improvizēju dažādus motīvus. Kad pārtraucām, Dārziņš smaidīdams mudināja: «Lūdzu, turpiniet, turpiniet vien tālāk,» — un pats ātri pierakstīja kaut ko uz nošu lapas. Vēlāk viņš sacīja, ka tad viņam radies Svītas dejas motīvs. Kad motīvi bija sameklēti, tad Dārziņš taisīja pārtraukumu. Es tajā vasarā uz dažām nedēļām aizbraucu uz Vāciju, viņš bija viesojies pie saviem pazīstamiem. Uz Jāņiem atkal saradāmies mājās, un Dārziņš neatlaidās, kamēr sadabūja taisni no brūža muciņu alus, kuru uzstādīja dārzā, un tad tika dzerts, paklusām līgots un runāts. Šajā vakarā viņš spēlēja tik skaisti un burvīgi klavieres, ka man bija jāiesaucas: «Es pirmo reizi dzirdu, ka jūs varat arī ģeniāli spēlēt.» Viņš

sūdzējās, ka trūkstot tehnikas, kā klavieru, tā kompozīcijas tehnikas, bet dziļā iedvesme pārvar visus šķēršļus un neliek manīt arī tehnikas trūkumu. Pēc Jāņiem Dārziņš nedēļas trīs bija tik apbrīnojami uzcītīgs, ka uzrakstīja Svītai jo plašu orķestrāciju, atrunādamies, ka orķestrācijai pietiekot ar uzcītību, ar tīru tehnisku darbu, bez lielām iedvesmām.»

Avīzē «Balss», rakstīdams par Čaikovski, Dārziņš pateicis it kā par sevi: «No cilvēka, kas... vienmēr juta Da-mokla zobenu pār savu galvu, nevar prasīt, lai viņš savu darbu slīpētu ar speciālista teorētiķa pacietību. Viņš, kā liekas, saka: «Kas man ir tehnika? Kas skola? Tas viss ir nieks: es jums dodu savu dvēseli!»»

Viktora Eglīša pieminētā Svīta bija Emīla Dārziņa četrdaļīgs simfonisks darbs orķestrim «Mazā svīta» jeb «Petite suite», par kuru komponists saņēma vislabākās atsauksmes un kura tika atkārtoti atskaņota vairākos koncertos. Šodien jau neiespējami kaut ko būtiskāku pateikt par šo skaņdarbu, kura vairs nav, jāsamierinās ar aptuvenu priekšstatu, ko netieši sniedz šāds Jāņa Zālīša vispārinājums: «Vismīļākais bija orķestris, un tam viņš taupīja arī visus savus spēkus. Dārziņam piemita reti smalka orķestra kolorīta nojauta. Viņš prata orķestrāli loģiski domāt. Ar kādu izpratni un veiklību viņš mācēja piemēroties orķes-trālai izteiksmei, to redzam katrā viņa orķestra mūzikas taktī.»

Tā darbā un atpūtā pagāja 1906. gada vasara. Rudenī bija paredzēti vairāki koncerti ar Dārziņa darbiem. 7. augustā tika jūsmīgi uzņemts «Ciānas bērnu» (Aspazijas vārdi) pirmatskaņojums. Tas bija īstajā laikā pateikts, nepārprotams mākslinieka vārds. Citādi kā protestu un sāpes par revolūcijas upuriem un lielo zaudējumu šo dziesmu uztvert nevarēja tajā melnajā reakcijas laikā, kad, kā Rainis, jau atrazdamies emigrācijā, 1906. gadā rakstīja dienasgrāmatā, «... Visi reptiļi izlien no tumšām alām...».

Trešajā septembrī Pāvuls Jurjāns vadīja paša organizēto simfonisko koncertu vai tā saucamo «Lielo latviešu komponistu koncertu», kura programmā bija arī divi Emīla Dārziņa skaņdarbi — «Vientuļā priede» un «Mazā svīta». Un neaizmirsīsim cauri divu nākamo gadu raibajai notikumu virknei, ka diriģents bija Pāvuls Jurjāns. Par «Mazo svītu» pēc noklausīšanās šai koncertā Viktors Eglītis izteicās: «Arī man likās, ka Dārziņš to sarakstījis īsti lielā

stilā, un ļoti biju pārsteigts, ka vēlāk viņš to iznīcināja kā nepilnīgu.» «Mazo svītu» atskaņoja arī Rīgas Latviešu teātra orķestris kapelmeistara un nākamā izcilā komponista Jāzepa Mediņa vadībā.

1906. gada 12. septembrī Dārziņiem piedzima dēls, kuram deva vārdu Volfgangs.

Līdz ar bērniņa piedzimšanu mājā ienāca miers. Visas šaubas un bailes, kas pirms Marijas dzemdībām viņus bija stindzinājušas, nu izgaisa kā nebijušas, un vismaz īsu brīdi viņi sajutās kaut kādām neredzamām saitēm vienoti un tuvi. Emīls noskūpstīja Marijas mātei roku, bet viņas asaru pilnajās acīs varēja lasīt nepārprotamu piedošanu. Ja tikai uz priekšu tagad, kad atnācis viņš, tas mazais, mīļais puisītis ... Tur nu ilgi skatīties nevajadzēja, lai pateiktu, kā dēls viņš ir.

Ap šo laimīgo dzīves faktu sakrājies daudz visādu nostāstu. Antons Austriņš pastāsta, ka J. Zālītis «redzējis, ka laimīgais tēvs aprakstījis veselu pusloksni ar diviem vārdiem: Volfgangs Dārziņš».

Dārziņa māte, kura kopā ar vīru uzturējās kalpones istabiņā un virtuvē, par šo laiku raksta visai atklāti un drūmi:

«... 1906. gadā viņiem piedzima pirmais dēliņš, kuru nokrustīja par Volfgangu. Emīls, to laiku gaidīdams, jau bija vienu daļu apdrošinājies, bet apstākļi sarežģījās tā, ka ietaupījums drīz izsīka un visām vajadzībām vairs materiālo līdzekļu nepietika.

Mēs abas ar vedeklu saslimām ar tīfu. Emīlam vienam pašam bij jāīrē citur dzīvoklis, jo pie mums nevarēja skolēnus pieņemt.»

Kopš Volis bija nācis pasaulē, mājās radās daudz visādu ierobežojumu, ar kuriem varēja rēķināties nedēļu, mēnesi, taču ne vienmēr. Viņu lūdza, lai viņš mazāk smēķē, lai nespēlē pa naktīm klavieres. Marija žēlojās, ka esot pārgurusi, ka viņai vajadzīgs miers. Tas viss Emīlu nervozēja, viņš mēģināja lasīt vai ko rakstīt, bet juta, ka nedara to, kas būtu jādara. Tieši tagad viņš pārdzīvoja radošās enerģijas uzplūdu, vajadzēja piepildīt vairākas ieceres, bet te viss bruka kopā. Bez klavierēm iztikt nevarēja, bet strādāt dienā, kad dzīvoklī nebeidzās sieviešu bezgalīgās sarunas, bērna brēcieni un visādas virtuves smaržas spraucās viņa istabā, viņš vienkārši nespēja. Tādēļ radās doma noīrēt kaut kur atsevišķu istabu vai nelielu dzīvokli. Par to galīgi izšķirties lika pēkšņā sievas un mātes saslimšana.

«Pie mums katru dienu nāca ārsts, vecmāte, slimnieku kopēja. Tas prasīja daudz naudas, un Emīla ietaupījums bija tikai kā piliens jūrā. Naudas trūkums radīja nesaskaņas starp Emīlu un viņa sievasmāti. Sievasmātes pārmetumi Emīlu ļoti sāpināja. Kad viņš nāca mūs apraudzīt, tad daudzreiz nemaz neiegāja pie slimās sievas un mazā dēliņa, ja tur bija sievasmāte priekšā. Reiz viņš man raudādams stāstīja, ka sievasmāte viņam pārmetot, ka viņš nedodot tik daudz naudas, cik vajagot. Emīla ciešanas viņas dēļ nav aprakstāmas. Kad es sāku atveseļoties, viņš man par tām stāstīja. Kad naudas nebijis, Emīls gājis pie kāda tuva pazīstama aizņemties (nācies iet kādas desmit reizes, jo katru reizi viņš dabūjis tikai 10 rubļu!).»

Šīs Dārziņa mātes atmiņas nav visai objektīvas — rūpes sagādāja ne jau sievasmāte vien, bet arī paša vecāki, tomēr patiešām Emīls kādreiz par savu sievasmāti teicis Antonam Austriņam: «Tomēr viens ienaidnieks man ir pasaulē.» Bet kurai sievasmātei būtu gan paticis tāds znots, kurš brīvi iet un nāk, kad grib, kamēr pašas meita sēž vientuļa mājās, cieš un paslepus raud. Strīdus karstumā izmestie pārmetumi, ka Emīls nenopelna pietiekoši ģimenes uzturēšanai, arī droši vien būs tāpēc pateikti. Cik tad viņš vispār bija mājās? Gandrīz ik vakaru kādā teātrī vai koncertā, bet jo bieži visu nedēļas nogali bija prom no mājām, kaut kur koncertizbraukumā kopā ar Duburu vai Vīgneri. Un, kas sliktākais, — dažreiz pazuda tāpat vien no mājām, bet vēlāk stāstīja, it kā nekas nebūtu noticis, ka Siguldā esot neredzēti skaists zelta rudens vai kaut kur ap Sloku krastā izskalots kuģa vraks. Naktīs, kad visi godīgi cilvēki dodas pie miera, tad viņam tā lielā klavieru spēlēšana. Viņas nelaimīgā meitiņa, kas tai jāizcieš ar tādu. Un tā dzeršana. Kāds tēvs, tāds dēls . ..

Tas viss, protams, nervozēja Dārziņu. Viņa noskaņojumu šai laikā pauž 18. septembrī rakstītā vēstule kādreizējam tēva palīgam skolā Jēkabam Mednim, ar kuru Emīls bija iedraudzējies: «Kā jau atminēsies, Tu man augusta sākumā rakstīji uz Cesvaini koncerta lietā. Var būt, ka Tev pat nemaz nav zināms, ka es tajā dienā, kad Tu man rakstīji vēstuli, tiešām atrados Jaunpiebalgas robežās (3. augustā). Nakti pārgulēju pie Purena Pēlī (Pērļu krogā. — A.S.) un piektdienā iegāju Cesvainē. No turienes jau sestdien aizbraucu uz Rīgu. Būtu es zinājis, ka Tu atrodies Piebalgā, man būtu mazs krāms Tevi apmeklēt, un tad jau gan laikam Tu mani neparko nebūtu vaļā laidis agrāk par svētdienu. Bet es domāju, ka Tu esi Mandžūrijā vai kur ellē. Mani radi visi dzīvo Kalnēniešos, un tādēļ, negribēdams zaudēt laiku, stiepu tūliņ atpakaļ.

Tagad nu esmu nodomājis Piebalgu par svētkiem pagodināt (?) ar savu apciemojumu. Esmu ļoti noguris un nervozs (retinājums mans. — A.S.) un man milzīgi gribētos ieelpot svaiga gaisa, pabraukties ar kamanām, pastaigāt pa piesarmojušu eglaini utt. i. pr. Kas tā ir par poēziju, to tu, kā uz laukiem dzīvodams, nevari saprast, jo, kas dabā dzīvo, tas viņas nemaz neredz. Bet, ja nu es reiz uz dzimteni braucu, tad, zināms, būtu smuki arī atvest kukuli, t. i., kopā ar kādu otru izrīkot kaut ko biedrībā visiem ļaudīm par sirds uztaisīšanu. Jo, bez šaubām, Ziemas svētki ir priekš tam pats labākais laiks. Tādēļ nu es griežos pie Tevis kā pie viena no biedrības pīlāriem un priekšnieka darba biedra ar propoziju, ka Tu aprunātos, vai varētu biedrībā sarīkot otros svētkos koncertu ar kādu divu rīdzinieku piedalīšanos.

Ideja ir mana. Es runāju par to lietu ar diviem solistiem: ar Duburu un Vogelmani (O. Fogelmani. — A.S.).

Diemžēl no Vogelmaņa nekas neiznāk, jo viņš apņēmies braukt pa visu svētku laiku prom pie savas māsas uz Ples-kavu. Turpretim Duburs vēl līdz šim nav ieņemts un solās pabraukties man līdzi.»

Gribējās pabūt dzimtajā pusē, gribējās izrauties no mājām, gribējās koncentrēties kaut kam noteiktam, bet viss juka un bruka, pielipa klāt un sasaistīja. Visvaldis Peņģe-rots par to raksta: «Šī ziema Dārziņa mūžā būs bijusi visgrūtākā: slimības, smagie materiālie apstākļi, pārmetumi no sievasmātes, kura pa savas meitas slimības laiku bija atnākusi kopt mazo dēlu, — tik daudz Dārziņš nevarēja panest. No šīs ziemas viņš top arvien traģiskāks un arvien vairāk padodas alkoholam. Strādāt, saprotams, viņš nevarēja. Mazais «Nāru koris» («Nāru dziesma» ar J. Jaunsud-rabiņa tekstu sieviešu korim. — A.S.) laikam ir vienīgais, ko viņš toziem uzrakstījis.»

Toties bija radušās jaunas idejas. Šajā gadā pirmizrādi piedzīvoja jaunā rakstnieka Edvarda Vulfa luga «Rožainās dienas», kas saistīja Emīla Dārziņa uzmanību vispirms jau kā oriģināldarbs, kas varētu noderēt par pamatu viņa nodomam uzrakstīt operu. Mēs zinām, ka Emīls Dārziņš sadraudzējās ar Edvardu Vulfu vēl tad, kad viņi nebija kļuvuši par līdzstrādniekiem vienā laikrakstā. Dārziņš rakstiski nekur par šo savu draugu nav izteicies, domājams, ka par Vulfu viņam bijis tāds pats ieskats kā rakstniekam Kārlim Štrālam: «Krietns biedrs, teicams draugs, vienmēr izpalīdzīgs, atsaucīgs un smalkjūtīgs, dvēselīgi trausls, neraugoties uz reālistisko prātu, viegli ievainojams sapņotājs — tāds viņš nesa caur dzīvi savu sirdi.» Slimību un neveiksmju vajāts, Vulfs nodzīvoja pat vēl īsāku mūžu nekā Dārziņš. Maizes darbā un mūžīgā steigā grūti bija izkopt viņa asajai dzīves uztverei atbilstošu literāro meistarību, bet daudz vairāk nomāca kompromiss ar to, pret ko viņš gribēja cīnīties. Un tikai dažus gadus pirms nāves Vulfs konstatē, ka nu beidzot ir «izrauts ārā no indefe-rentisma attiecībā uz sabiedriski politiskiem jautājumiem». Bet tad jau aiz muguras bija pirmā pasaules kara pieredze, kas daudziem atvēra acis.

Kopš libretu konkursa 1903. gadā Dārziņš tā arī nebija vēl atradis meklēto. Bet Vulfa lugā it kā atplaiksnījās radniecīga īstenības uztvere. Dārziņš arvien vairāk sāka domāt par šī materiāla izveidi. Dramatiskie motīvi, kas ietverti šajā visai viduvējā lugā, sasaucās gan ar viņa paša dzīves ikdienības dramatismu, gan ar notikumiem, kas risinājās viņam tuvā vidē. Jaunā, skaistā dzejniece Zemgaliešu Biruta, kas piederēja pie tā sauktās «Dzelmes» grupas, devās pašnāvībā. Tas bija satriecošs, sensacionāls, taču Dārziņam, kā viņš pats saka, «iztirzājošs» notikums. Lūk, vēl viens apdāvināts cilvēks nebija varējis izciest sabiedrības cietsirdīgo vienaldzību! «Arī tas laiks,» raksta V. Eglītis, «bija pavedinošs uz katastrofām, var uzskaitīt veselu rindu mākslinieku, kā Zeltiņu, Vāveri, Martu Ozoliņu, Zemgaliešu Birutu un t. t., kas traģiski bojā aizgāja.»

Zemgaliešu Biruta, tāpat kā Kārlis Krūza, Kārlis Skalbe, Jānis Jaunsudrabiņš, Kārlis Štrāls, Kārlis Jēkabsons u. c., bija žurnāla «Dzelme» līdzstrādniece. Žurnāla 1906. gada 6. burtnīcā bija publicēta viņas fotogrāfija un dzejolis «Rezignācija».

Kā liesma staroju un ilgās tvīku,

Meklējot balto gaismas tēlu, — nīku Visus šos gadus .. . Bet dienas,

Pelēkas kā granīta sienas,

Virknē veras —

Ceļas un zūd ...

Jaunības sapņi zem gruvešiem trūd ...

Tik dažreiz kā nemaņā rokas ķeras Plūkt sarkano ziedu,

Lai sirdi sāpošā lietu Neziņu klusu . . .

Jaunības sapņi zem gruvešiem trūd,

Melnā tumsā gaismas tēls zūd —

Un pelēkas ēnas sauc uz dusu.

Klusā neziņa, melnā tumsa un pelēkās ēnas iedzina strupceļā tos, kam gaismas tēls bija tikai dzejas tēls, bet ne mērķis, uz kuru tikai viens ceļš — cīņas ceļš.

SESPADSMITA nodaļa «ES, REDZI, Mītu VISU TĀ VIENKĀRŠI»

1907. gads — aktīvas darbošanās un lielu pārdzīvojumu gads Emīla Dārziņa dzīvē. Kaut arī daudz būtu jārunā par ikdienišķām grūtībām, komponists tika visam tam pāri ar milzīgu prāta un jūtu darbu. Viņš jau sevi bija apliecinājis kā nobriedušu mākslas vērtētāju, ar kura uzskatiem jārēķinās.

Gads iesākās ar priecīgu notikumu. Simfoniskā koncertā 4. janvārī debitēja jaunais profesionāli izglītotais diriģents Artūrs Bobkovics. Koncerta programmā bija arī Emīla Dārziņa «Mazā svīta». Abi mūziķi uzreiz atrada kontaktu un kļuva ne vien draugi, bet arī domubiedri. Vēlāk, rudenī, pēc A. Bobkovica trešā simfoniskā koncerta, Emīls Dārziņš par viņu rakstīs «Zalktī». Ar draudzīga humora piesitieniem:

«Uzaudzis tepat Rīgā, ilgāku laiku mācījies kaut kādā lekšrīgas mūzikas skoliņā, kādu mūsu mīļajiem Brēmenes kultūrtrēģeriem nav trūkums, viņš beidzot dodas uz slavēto mūzikas zemi — uz Vāciju. Bet nevis lai bungotu uz kaut kādas vecas klimperkastes vai taptu par ērģelnieku pie kāda veca, sarukuša baznīckunga — nē, viņa godkārība sniedzas augstāk. Uz podiuma viņš grib stāvēt, tūk-stošgalvainas publikas priekšā, ar zizli rokā; tur, kur vijoļu lociņi zib un bazūņu rēkšana sajaucas ar timpānu rīboņu vienā lielā haosā. Valdīt viņš grib pār viņam

padoto orķestra armiju, valdīt pār klausītāju masām, izsaukt kaut uz bridi lielo mūzikas meistaru Bēthovena, Vāgnera, Čaikovska garus iz Hadesa un likt viņiem runāt ar tautu lielā vispasaules valodā, ko mēs saucam par mūziku. Un viņa pasākums tiek arī kronēts ar panākumiem: pēc 3 gadus ilgām studijām Zonderhauzenā viņš tiek atlaists kā gatavs koncertdiriģents, kuram nu vairs nav jābīstas stāties kaut kura pirmās šķiras orķestra priekšā, ar kaut kuru komplicētāko partitūru uz pultes.»

Arī Artūrs Bobkovics saskatīja Emīlā Dārziņā apdāvinātu mūziķi un bija gatavs viņa centienus atbalstīt, iekļaudams savās koncertprogrammās viņa darbus. Artūra Bob-kovica atmiņu stāsts saista ar savu tiešumu, kurā netiek ar gludām frāzēm aizplīvurotas arī komponista cilvēciskās vājības un iztaisnoti līkumainie likteņceļi.

«Komponēšana D. bija sirdslieta, it sevišķi viņam tā veicās pēc patīkami pavadītiem brīžiem draugu sabiedrībā. Dārziņš komponēja ātri, pie klavierēm fantazēdams un tūlīt uzrakstīdams. Bet ar komponēšanu D. neko nevarēja nopelnīt, tādēļ bija spiests nodarboties ar klavieru stundu pasniegšanu; viņa materiālie apstākļi bija ļoti slikti, jo latvju bagātākās aprindas toreiz savus bērnus vēl nesūtīja stundās pie latviešiem ...

Savas kompozīcijas D. nevarēja arī pats izdot, lai gan izklaudzinājām pie viena otra latvju bagātnieka durvīm. Pēdīgi viņš tomēr atrada vienu cilvēku, kas saprata un atzina Dārziņa dziesmu vērtību, un tas bija pazīstamais «Suvorova» viesnīcas īpašnieks Arnīts, kurš ziedoja 700 rbļ. Dārziņa 7 solodziesmu izdošanai. Neskatoties uz grūtiem apstākļiem, D. mīlēja savus brīvos vakarus bieži vien omulīgi pavadīt mākslinieku un draugu sabiedrībā. Bez dažiem mūziķiem šī sabiedrība sastāvēja no mūsu rakstniekiem un gleznotājiem. Tur bija Atis Ķēniņš, Haralds Eldgasts, E. Vulfs, Duburs, Pāvils Gruzna, Artūrs Bērziņš, Plūdons, Antons Austriņš, Kārlis Krūza, Saulietis, gleznotājs Jānis Rozentāls u. d. c. Šo draugu sabiedrībā D. jutās ļoti labi, bija vienmēr humora pilns un arī mīlēja filozofēt. Dažu reizi varēja pabrīnīties par visām tām asprātībām un kodīgajām piezīmēm, kuras D. laida pret tā laika trulajiem mietpilsoņiem.

D. bija ļoti izglītots un kulturāls cilvēks, interesējās par visiem latvju kultūras jautājumiem un parādībām. Aiz-

vien viņu varēja sastapt zinību komisijas vasaras sapulcēs un dažādu ziniska rakstura priekšnesumu vakaros.»

Kā stāsta Viktors Eglītis, tad pēc Volfganga piedzimšanas Dārziņi pārcēlušies uz citu dzīvokli. Eglītis apgalvo, ka nesaskaņas, kuru dēļ Dārziņi drīz vien uz kādu laiku pat šķīrušies, radušās tāpēc, ka veco Dārziņu pāris un Deide-res māte savā starpā nav varējuši saprasties. Tomēr V. Peņģerots zin stāstīt, ka «Janvāri 1907. g. D. kundze atveseļojās tik tālu, ka varēja jau sākt staigāt un aizbrauca uz laukiem pie sava tēvoča (Iršu dzirnavās aiz Kokneses), lai atspirgtu no slimības un tiktu ārā no tām elles dzirnavām, kurās viņa ar Dārziņu toziem tika malta (viņi ari dzīvoja Dzirnavu ielā, aiz sienas dārdēja Arnala fabrikas mašīnas). Mazais dēls palika pie vīramātes.»

Ka Dārziņš dzīvojis ari Dzirnavu ielā 18, dz. 12, liecina marta sākumā rakstītā vēstule Alfrēdam Kalniņam. 1907. gada 27. februārī Rīgā notika diezgan plašs Alfrēda Kalniņa skaņdarbu koncerts, kurā kā solists piedalījās arī Jēkabs Duburs. Šo koncertu Dārziņš apmeklēja, lai gan 10. martā rakstīja: «Atvaino, ka par Tavu koncertu netiku kritikas uzrakstījis. To nedarīju aiz tam, ka man no redakcijas nebij biļetes. Vispirms es domāju tā: sak, laikam redakcija gan būs biļeti saņēmusi, bet varbūt nevēlas, lai es rakstu, jo es biju īsi iepriekš ar kādu piezīmi dažus varenos sakaitinājis. Sīs aizdomas tagad izgaisušas, jo nupat man redakcija piesūtīja biļeti pr. skolotāju koncerta. Otrkārt, es domāju tā: sak, ja ari nav tā, tad es tomēr tā kā nevaru rakstīt, jo mēs to nevaram Neldneram ierādīt, ka mēs iesim rakstīt par viņa aranžētu koncertu, kad viņš pat nejēdz biļetes piesūtīt. Ka Neldners ir bezkaunīgs, ir jau konstatēts fakts. Tādēļ arī šoreiz nekas neiznāca. Lai viņš otrreiz ir solīdāks.

Paldies Tev par «Balādi», par «Fisdur prelūdi», par «Jūras vaidiem», par «Rudeņa ziedu». Tavas pērnās kompozīcijas, ko Duburs dziedāja, man tik labi nepatika: šāgada ir taisni lieliskas.

Esmu apņēmies šo un to rakstīt pr. ceturtdaļgada žurnāla «Zalktis». Viņreiz rakstīju par «Jurjānu Andrejs kā orķestra komponists». Tagad švaki iet un gribas honorāru nopelnīt. Bet gribas arī par biedriem rakstīt. Mans nākamais temats ir:

Alfrēds Kalniņš

S25

Ceru, ka tu nebūsi pretim. Es Tevi tā saslavēšu, ka Tu nezināsi, cik Tu esi vecs. Tik par kora dziesmām gan nelielīšu, bet par solo un klavieru mūziku. —

Esi nu tik labs un izdari tā: atsūti man uz īsu laiku to klavieru burtnīcu, kur ir iekšā «Intermezzo», ko nupat spēlēji; man tās nav. Skaisti būtu ar, ja tu atsūtītu manuskriptu «Ballades» no «Prelūdēm», no «Atmiņām», «Jūras vaidiem», «Rudeņa zieda», tā nudien, ja vari, izdari! —

Bez tam, mīļi lūdzu, uzraksti

a) kad un kur esi dzimis?

b) kur skolā gājis

c) kad pārgājis uz Siguldu

d) kuri Tavi mūz. skolotāji un kuros gados? (apmēram)

e) no kurienes Cēsīs ienācis Tavs tēvs?

f) no kurienes māte un kā viņas famīlijas vārds, un vai viņa ir tā puslīdz skaidra latviete jeb pa pusei no vācu būšanas?

g) kurā gadā precējies esi ar savu Amandu

h) kā sauc to baznīcu, pie kuras strādā?

i) kādi Tev citi krustvārdi

k) kad sāki pirmoreiz komponēt un kas tie bij par verķiem? Vai ir arī drukāti?

l) vai Tu savu mūziku izdomā vairāk laukā vai pie klavierēm?

utt., utt.

Esi gan tik mīļš un atraksti. Kas tad citi par mūhsiem rakstīs, ja ne paši: citi taču neko nesaprot.

Es ļoti steidzos! Sveiks!

Tavs

Emīls D,»

Šie prasījumi draugam šķiet visai dīvaini un reizē zīmīgi. No vienas puses, tie liecina, ka Dārziņš arvien bijis neuzmanīgs klausītājs un lēcis pāri dzīves sīkumiem, tos neiegaumēdams; bet no otras — ka ieceres viņā radušās spontāni un viņš jau saskatījis to apveidus, uzdodams jautājumus, kas jau iepriekš noteic nākamā apcerējuma nozīmi latviešu mūzikas zinātnē un to, ko mēs šodien apzīmējam ar «pārrunu kārtībā».

Kā Dārziņš pats vēstulē atzīstas, viņš joprojām ir nevaļīgs un satraukts. Marijas prombūtne viņam tomēr ļoti nepatīkama, viņš apzinās, ka tā nav izeja, tā nevar turpināties, ka Volfgangu audzina viņa māte. Dārziņa māte par šo saspīlēto laiku saka: «Kad Emīla sieva ar savu māti aizbrauca uz laukiem dzīvot pie saviem radiem, mazais dēliņš palika manā kopšanā. Marija atkal atnāca pie mums atpakaļ, viņi pārgāja uz: dzīvi Skolas ielā Nr. 25. Šis dzīvoklis Emīlam patika klusuma dēļ.» V. Peņģerots vēl papildina: «Kad Lieldienās D. kundze tam (Volfgangam. — AS.) atbrauca pakaļ, tas jau bija sešus mēnešus vecs. Mitrā dzīvoklī tas bija dabūjis kaula iekaisumu pirkstiņā, un, ja tas nebūtu pārgājis, pirkstiņu vajadzētu noņemt. Saules un sāls vannas tomēr noņēma draudošo.» Atkal, protams, pārmetumi, ka vecmammai nevar uzticēt bērnu, atkal sarūgtinājums, atkal asi vārdi.

Bet Dārziņam — darba kalni. Arī no privātstundu pasniegšanas viņš nevarēja tikt vaļā, visai atklāti tās ienīzdams. Viens no viņa skolniekiem Politehniskā institūta ķīmijas fakultātes students Voldemārs Štāls V. Peņģerotam stāstījis par savu skolotāju, ka «stundās viņš devis samērā maz aizrādījumu un, lai tiktu uz priekšu, viņa skolniekiem vajadzējis būt patiesam talantam. Toties asprātīgs viņš bijis vienmēr. Vecos, stingros likumus un noteikumus ne vienmēr atzinis. Tā, piem., tas Štālam aizrādījis, ka lietot paralēlas kvintas ne vienmēr esot kļūda, jo dažreiz viņām esot «mugurkauls». Teoriju Štāls sācis izņemt pēc pazīstamās R. Korsakova mācības grāmatas, bet vēlāk D. to licis atstāt, un tad pārgājuši uz modernāko Tīļu (Rud. Louis und Ludv. Thuile «Harmonielehre»), Pasniegdams stundas, Dārziņš mācījies arī pats, sevišķi tas bijis sakāms par kontra-punktu (vispāri kontrapunktu viņš sāka studēt tikai dažus gadus pirms nāves). Pēdējā gadā viņš to studējis pēc S. Krēļa grāmatas «Kontrapunkt». Dārziņš arī ļoti interesējies par zinātni, un Štāls viņam bieži piegādājis vajadzīgās grāmatas, piem., Mečņikova rakstus par optimismu u. c.»

Dārziņš studēja kontrapunktu, jo tas bija nepieciešami viņa profesionālismam. Bet to, ka viņam piemīt melodiķa dotības, to viņš pats apzinājās. Mūzikas būtība tomēr ir melodija. Mocarts, šķiet, jokodams teicis, ka tas, «kas spēj radīt melodijas, to es salīdzinu ar cildenas sugas zirgu, bet kailu kontrapunktistu turpretim ar īrētu pasta ķēvi». (Lai brauciens īsti sokas, Dārziņš gribēja likt iejūgā arī pasta ķēvi.)

Interese par privātstundām viņam arvien vairāk zuda, un pēdējos gados viņš vairs nebija nekāds kārtīgais pedagogs. Par to liecina V. Štālam sūtītās vēstules, kur pirmā vietā izvirzās gandrīz vai materiālā ieinteresētība — jo drīzāk un pat uz priekšu saņemt mācības naudu. Taču cēlonis tam meklējams pirmkārt spaidīgajos apstākļos, ne iedzīvošanās kārē.

Viktors Eglītis par Dārziņu 1907. gadā raksta:

«Bet tad viņš gāja uz koncertiem un, pasēdējis pēc tiem kaut kur īsu brīdi, ieradās mājās, un visu nakti mēs dzirdējām, ka, ieslēdzies savā istabā, viņš komponēja. Visskaistākās viņa dziesmas, kas iespiestas atsevišķā burtnīcā (ar viesnīcas «Suvorovs» īpašnieka atbalstu. — A.S.), radušās šajā gadā un pa naktīm. Mēs bieži atmodāmies un pabrīnījāmies, cik neatlaidīgi, bet skaisti viņa dvēsele raudāja par mīlestību un nāvi un greznām viesībām, kur zīžu drānas un plašas zāles.» Kur V. Eglītis visu to izdibinājis, viņš pats nevilšus atklāj: «Ap šo laiku Dārziņš man vis-tuvāks bija un ļoti interesējās par mūsu — dekadentu lite-rāriskajiem meklējumiem. Kad es biju sācis studēt (Tēr-batā. — A.S.), bet viņš vairāk izklaidēties, mēs atsvešinājāmies tik tālu, ka tikai vīna pagrabā vēl dažreiz no sirds izrunājāmies. Sevišķi atminos vienu vakaru un nakti, kuru mums sarīkoja mans sievasbrālis, — tas bija tas stiprākais, pēc kura, kaut gan tas tik interesants un ļoti spilgti atmiņā palicis, es vairs neesmu ar Dārziņu kopā dzīvojis. Poēzija un sirsnība, kura tikai dzērumā raisās, mani apvaino, vajag tā dzīvot, lai tā nekad nezustu no dzīves; sirsnībā un poēzijā vajag dien no dienas dzīvot. Tā mēs bieži pastrīdējāmies un palikām katrs pie sava.

Dārziņa kundze šajā gadā diezgan reti apmeklēja vīru; vainīgas bija, protams, ģimenes nesaskaņas ... Dārziņš mīlēja dzīvot un baudīt dzīvi, viņš nemīlēja analizēt, izskaidroties, audzināt savas dzīves biedreni, pamazām to ievest savā pasaulē, viņš dzīvoja pats ar sevi, pats priekš sevis droši un neatkarīgi, tamdēļ traģisms bija neizbēgams, un ģimenes dzīvē es viņu nebūt neattaisnoju. Sī laulība jau pašos savos pamatos bija nelaimīga, bet viņa vēl tika laista caur abu vecāku kritikas sietu.»

Tā pienāca vasara. Visvaldis Peņģerots raksta: «Vasaras brīvlaika sākumu Dārziņš kopā ar A. D. (sievas attālu radinieku Aleksandru Dulbi, dzejnieku, kura pantus klaji izsmēja Blaumanis. — A.S.) ... pavadīja Galgauskā, kur cītīgi studēja kontrapunktu un žēlojās, ka sieva viņam esot slikts kontrapunkts, jo aizejot pārāk tālu no cantus

firmus. Kādā citā — sevi stāda priekšā kā kungu, kurš taisot uz papīra mazus, melnus punktiņus ar galvām un ar kājām, dažreiz pat ar astēm. To punktiņu gan nesanāca necik daudz, jo tas komponējis tai laikā vienīgi «Aizver actiņas un smaidi». Toties vairāk lasīja: Poruku, Cezara Franka biogrāfiju, par kuru rakstīja kādā citā vēstulē, pielikdams klāt motīvu no viņa «Béatitude» — «Heureux ceux qui pleurent».

Vēlēšanās pēc miera skan visur cauri. Kad sieva tam kādā vēstulē taisīja pārmetumus, ka tas nerakstot diezgan mīļi, — Dārziņš atbildējis: «Un ko tad tu pati dari? Vai tad mana sirds kāda meža zeme? — Kad tu zinātu, kā man gribētos tagad nolīst kādā klusā meža stūrītī, kopā ar mīļu cilvēku, prom no visiem . . .»»

Vai tiešām tikai kūrorta koncertzāles bija tās, kas tik neatlaidīgi Emīlu Dārziņu gandrīz ik vasaru vedināja apmesties kaut kur jūrmalā? Komponists pats atzinies, ka viņā nav iemitusi īpaša dabas drauga un vērotāja tieksme, viņu arvien visvairāk saistījis cilvēks, viņa psiholoģiskā seja, viņa dvēsele, gars. Bez jebkādiem misticisma piejaukumiem. Un tomēr jūra viņa poētiskajai pasaules uztverei devusi daudz. Tas skaidri nojaušams dažās viņa dziesmās, kur muzikāli iespaidīgi sniegts jūras tēls, un vispirmām kārtām — «Lauztajās priedēs».

Viņš daudz bijis pie jūras, daudz ar to runājies, apbrīnojis un apskaudis tās vareno mieru un nevaldāmo spēku. To, savu jūru. Kad var pa ūdens nocietēto pludmali iet un iet, garām melnām laivām un tīkliem, rīta zilgajā agrumā un saulrieta sarkanumā, pat aizmirstot, ka reiz būs jāgriežas atpakaļ.

Ar 1907. gada vasaru Emīla Dārziņa dzīvē saistās kāds pārdzīvojums, kas cerētās laimes vietā viņu padarīja vēl nelaimīgāku. Viņš bija iemīlējies jauniņā mēitenē, kuru sauca par Hertu Frišfeldi. Biogrāfiskajā literatūrā par Dārziņu ap šo notikumu savirknēts ne mazums «liecību», kas tā arī paliek banalitātes un baumu līmenī.

Šajā laikā Dārziņš bija tuvu sagājies ar literātu aprindām, kuras gan pamatoti, gan nepamatoti, gan paši, gan citi dēvēja par dekadentiem. Daļa no viņiem piekopa tā saucamo bohēmisko dzīves veidu, ar to it kā cenzdamies pasvītrot mākslinieka neatkarību un protestu pret mietpilsoniskās sabiedrības aizspriedumiem. īstenībā — sludināja un bravūrīgi, kā mācēdami demonstrēja individuālismu.

Patapinājuši kaut kur un no kaut kā «bohēmu», viņi — lielākoties īstenie laucinieki nodevās uzdzīvei, bet tam visam piemita sāja provinciālisma piegarša. Ejot kopā ar viņiem, Dārziņš sastapa Hertu, šo «bālo, pelnaini blondo, jutekliskās dzīvības pilno» ģimnāzisti, kā viņu raksturojusi kāda jaunības gadu draudzene.

Vieglums, kas Dārziņam pielipa seklā sabiedrībā, nav pārnesams viennozīmīgi uz viņa jūtu dzīvi. Skaidrs, ka viņš tiecās pēc mīlestības, cerēja, ka šīs jūtas viņu varētu spārnot dzīvei un jauniem darbiem. Tam visam bija jāpaliek aiz neīsto prieku un neīstās tuvības mirklīgā noklīduma.

Drīz vien Herta pavisam atsvešinājās no Emīla Dārziņa. Bet ļausim, lai par šo laiku pastāsta Antons Austriņš: «Un cik raksturīgi — īsi pēc iepazīšanās ar Dārziņu Rīgas jūrmalā 1907. g. augustā, nelaiķis, atnācis pie mums (dzīvojām kopā ar komponistu J. Zālīti), kādā lietainā palaunagā atsēdās pie klavierēm un, brīdi improvizējis, teica, ka spēlēšot savu nāves motīvu. Viņš spēlēja, tā vēl pastiprinādams lietainās novakares smagumu; varēja domāt, ka komponists jūt jau nāves elpu un spēlējas ar to, pats īsti neticēdams tumsas uzvarai. Es to vedu sakarā ar kādu Dārziņa toreizēju romantisku pārdzīvojumu. Mīlestības brīžos cilvēki nereti sapņojot par nāvi. Un arī Dārziņa skumjas toreiz šķita mīlestības ieviļņotas. Bet kā izbrīnējos, kad pēc brītiņa viņš pārtrauca domīgo klusēšanu, kuru tikko radījis ar savu nāves nocturno, sākdams smiedamies spēlēt -— kekvoku. Vai tas bij izmisums vai vienkārša spēlēšanās, nezinu.

«Es esmu vairāk domātājs, nekā mūziķis,» ne vienreiz vien mēdza izteikties Dārziņš. «Man, vai zini, labi sakrīt ar literātiem un gleznotājiem. Tur mani draugi. Citi Rīgas mūziķi ne tā.» Mierīgais, klusais Dārziņš. «Latviešu buržuji mani neieredz: es, redzi, mīlu visu tā vienkārši; es mīlu tautu, to tautu, kura koncertus apmeklē patiesas iekšējas vajadzības dzīta, — galeriju.» To viņš arvienam apgalvoja. Un taisījās rakstīt šai tautai vienu grāmatu, kurā izlikt savu mākslas pārliecību un aizstāvēt mūsu uzplaukstošo rakstniecību pret negantiem uzbrucējiem.»

Dārziņa demokrātisms bija patiess, ne tikai 1910. gadā rakstītie fragmenti iecerētajai grāmatai «Ceļa jūtīs», bet gandrīz viss, ko atklātībai rakstījis komponists, ir šāda demokrātisma un humānisma caurstrāvots.

Savos rakstos Dārziņš asi vērsās pret provinciālismu un nacionālās šaurības tendencēm, pret pašapmierinātību, kas zēla viņam tuvajā vidē. Viņu satrauca doma, ka māksla, ko rada talantīgi latviešu mākslinieki, varētu palikt «pašmāju» šaurajā ielokā, ka tā neizietu un nerunātu ar visu pasauli, ar visu cilvēci.

Bet vēl nosodošāka bija viņa attieksme pret lētu gaumi un bezgaumību, kas ieviesās ar vieglo žanru pārsvaru, tā saucamajiem kases gabaliem. Emīls Dārziņš protestēja un brīdināja, rakstīdams «Dzimtenes Vēstneša» 1907. gada 54. numurā: «... apstāklis, ka Rīga līdz šim bijusi pusvācu pilsēta, pieradināja vietējo latviešu publiku skatīties uz mūziku vācu brillēm, it sevišķi uz skatuves mūziku — operu un opereti. Visus šos čigānu baronus, sikspārņus, Vogelhāndler'us, lustīgās atraitnes un citus, kuri tik. bieži plātās šejienes pilsētu teātros, vajadzētu reiz no Rīgas pavisam iztīrīt.. . Negribu . . . noliegt opereti kā mākslas nozari, bet izteicu vēlēšanos, lai latviešu publikas jaunākā paaudze, kuras gaume ... no dabas tīra, pat. .. samērā izkopta.» Un tālāk: «Ja pret kolēru un mēri lieto karantīnu, par ko tad ne pret sliktu mākslu?»

Dārziņš, kā to redzam, nenoliedza vieglo žanru kā tādu. Tas varēja pastāvēt starp citiem — nopietnajiem, ja vien tika saglabāts vajadzīgais līdzsvars. Dārziņa orientācija bija ārkārtīgi plaša. Zināšanu pamatīgums un erudīcija viņam ļāva pateikt savu, ne no viena neaizgūtu vārdu pateikt arī par Sebastianu Bahu. «XVIII gadusimtenis apzīmē itāliešu pasaules valdību mūzikā. Gan citās zemēs bija cēlušies meistari, kas tālu pārspēja itāliešus, bet kas spēja tos saprast? Protestantiskās mūzikas milzis, Sebastians Bahs, dzīvoja klusu savā Leipcigā, spēlēdams ik svētdienas ērģeles baznīcā un audzinādams savus daudzos sproggal-vainos puikas, un godīgajiem vācu pilsoņiem un viņu madāmām nenāca ne prātā, ka viņu starpā dzīvo viens no visu laiku lielākajiem cilvēces gara milžiem.» («Zalktis», 1907. g. 3. num.)

Var teikt — nu kas gan nezina, ka Baha lielumu atklāja tikai pēc daudziem gadu desmitiem. Dārziņam šis fakts nebija galvenais, kaut arī vairumam viņa lasītāju par to bija pirmā dzirdēšana. Viņam svarīgāka bija doma par pilsoniskās sabiedrības vienaldzību pret patiesajām mākslas vērtībām, kas dzimst viņa laikā vai varētu dzimt, ja

13i

mākslinieks kaut cik tiktu atbalstīts viņa ikdienas cīniņā par eksistenci, par kailo dzīvību.

Dārziņš bija dedzīgs un neatlaidīgs mākslas propagandē-tājs un vērtētājs. Pāvils Gruzna par viņu izteicies: «Nebija sezonā gandrīz neviena spožāka muzikāla notikuma, kur neredzēja klausītāju barā Emīlu Dārziņu. Saliecies klusu, klusu kaktiņā viņš sēdēja un klausījās, un viņa kapitālās smadzenes, ekspansīvie nervi dzīvi darbojās līdzi, krūtis cilājās, nodomi ap viņu lidoja viens par otru krāšņāki.»

Kad Artūrs Bobkovics 1907. gada rudenī sarīkoja latviešu komponistu simfonisko darbu koncertu, Dārziņš šo pasākumu gribēja darīt zināmu plašāk, taču sadūrās ar vienaldzību un augstprātību. «Zalkša» ceturtajā numurā viņš rakstīja: «Kā izturas pat mūsu dienas laikraksti pret ievērojamām kultūras parādībām, par to es varu pastāstīt vienu mazu piedzīvojumu. īsi pirms Bobkovica simfoniju koncerta es sarakstīju par minēto koncertu garāku aizrādījumu nekā vispārim parasts, cerēdams ar to pamudināt vienu otru interesentu apmeklēt koncertu, lai tādējādi pakalpotu labai lietai. Tā kā «Dzimtenes Vēstnesis», par kura mūzikas kritiķi es acumirkli skaitos, toreiz vēl neiznāca, tad man neatlikās nekas cits kā dažas dienas pirms koncerta minēto aizrādījumu nonest kādam citam ļoti izplatītam dienas laikrakstam ar lūgumu nodrukāt to divi dienas priekš koncerta. Bet ko bij darījusi avīzes «atbildīgā» redakcija? Itin mierīgi nosvītrojusi 5/6 no mana aizrādījuma, atstādama tikai sauso paziņojumu, tā kā aizrādījums nu izskatījās kā kāda veikala telegramma no Šauļiem. Vai paziņot, ka vakar uz tautas partijas sapulci ieradušies divdesmit cilvēki (un nevis divdesmit viens), ka kaut kur Pārdaugavā aizsvilusies veca pirts vai ka zemniekam Ješ-kam Avotiņam no Ķempēnu pagasta uz Daugavas tirgus nozagts nedzīvs sivēns, ir, pēc cienījamās avīzes domām, priekš latviešu kultūras no lielāka svara, nekā uzņemt aizrādījumus par latviešu simfoniskiem koncertiem? Tik galvu reibinošu kultūras trūkumu es, nudien, Latvijā vēl nebiju piedzīvojis.»

Pienāca rudens. Drūms kā vēl nekad. Dārziņam kā murgs nu likās atmiņas par vasaru, par aizraušanos ar Hertu. Nu viņa bija Emīla tuvā drauga Edvarda Vulfa līgava. Sapnis bija izgaisis. Un izirušas saites ar ģimeni. Kāda no Dārziņu paziņām pēc daudziem gadiem secināja, ka Dārziņu dzīvi visvairāk postījusi «kādu laiku sāktā draudzēšanās

ar Hertu, arvienu pieaugošā alkohola dvinga, saspīlējumi vedeklas un vīra vecāku starpā, ikdienas šaurība, temperamentu nesaskaņa — vai varbūt tas viss kopā. . .. Un izskatījās taču, ka nevarētu nemaz būt saderīgāka pāra par šiem diviem cilvēkiem. Abi neparasti lieli augumā, blondi, skaisti. Abi augstas inteliģences, plašām garīgām interesēm.» Nesaskaņas komponistu bezgala nomāca, darīja nelaimīgu, jo viņš dziļi apzinājās savu vainu un reizē saprata, ka šāda dzīve ilgi turpināties nevar. «1907. g. rudenī,» raksta V. Peņģerots, «Dārziņi uz kādu laiku izšķīrās. Mazais dēls līdz oktobra beigām palika vēl uz laukiem pie sievasmātes. Kad to atveda uz Rīgu, tas no sākuma palika pie Dārziņa kdzes, bet Dārziņa māte, redzēdama, ka bērns lielāko daļu dienas ir diezgan neapzinīgas kalpones rokās, kura to pienācīgi neapkopa, paņēma bērnu atkal savā gādībā.»

Šo informāciju, bez šaubām, biogrāfs guvis no pašas Dārziņa mātes, jo te atkal raksturīga pārlieka pašapziņa un neuzticēšanās citiem, lai gan tieši bērnu audzināšanā viņa pie labākās gribas nevarēja būt paraugs. Viņas pašas bērni bija daudz slimojuši, un šīs slimības un visādas nelaimes viņa arvien bija pratusi atrunāt ar dažādiem, bieži vien maz ticamiem motīviem.

Par Dārziņa dzīvesbiedres aiziešanu liecina arī V. Eglī-tis: «Viņa sieva to bija atstājusi, jo Dārziņu ģimenes nesaskaņas, pateicoties tam, ka abu vecāki dzīvoja pie bērniem (gan tikai Dārziņa vecāki. — A.S.), bija izjaukušas visu poēziju viņu abu starpā, un to tie varēja kaut cik paglābt, tikai uz laiku šķiroties, jo Dārziņš savus vecākus negribēja laist projām, kamdēļ arī Dārziņa kundze palika ar savējiem.»

Dārziņu mājā nebija labi, kaut tieši tagad trūkums vismazāk apdraudēja, kaut bija diezgan reālas izredzes turpmāk materiālo stāvokli uzlabot. Marija un Emīls bija aizgājuši līdz robežai, aiz kuras mājo vienaldzība un svešums, viņiem vairs nebija par ko runāt, viņi gāja viens otram garām, kā ielā paiet garām sveši cilvēki. Taču abi cieta, attālinoties baidījās aiziet par tālu. Un tā bija taisnība, jo, tiklīdz Emīlu piemeklēja bēdas, viņš atgriezās, meklēja glābiņu un saprašanu vienīgi pie viņas, pie Marijas Deideres. Viņa bija daudz viņam piedevusi un prata piedot visu. Un viņš to savukārt centās novērtēt, centās būt smalkjūtīgs un uzmanīgs, centās būt labs. Taču

aizlauztu koku dažkārt vieglāk sadziedēt nekā aizlauztu mīlestību. Viņu mīlestība vairs nekad tā īsti nesadzija.

V. Peņģerots pastāsta, cik ļoti Dārziņš mīlējis savu dēlu, kā radis laiku, ko viņam veltīt: «Šis izmisums aizmirsās, kad Dārziņš sāka rotaļāties ar savu dēlēnu, jo viņā pašā bija daudz bērnišķības. Ar Voli viņš varēja dažreiz spēlēties, kā kad pats būtu mazs puika: paslēpās, ņaudēja, visādi ķircinājās, paraustīja to aiz auss, paņēma aiz deguna — kamēr zēnam beidzot tika par daudz un tas tīri dusmīgi stūma viņu prom, sacīdams: «Tete mielā, ej lak-stīt.»»

Bet Dārziņa sirdī iemājoja skumjas un traģisms.

Bez stigām kokle,

Bez prieka dzīve,

Bet vecā dziesma ausīs skan.

Bez mīlas māja,

Bez mērķa soļi,

Bet dzīvot, dzīvot gribas man.

Šīs rindas Poruks it kā būtu rakstījis ne tikai par sevi, bet arī par Dārziņu. Tā tapa dziesma balsij ar klavierēm «Pie loga ziemas naktī». Līdzīgas drūmas noskaņas pauž arī ar Plūdoņa vārdiem komponētā «Rezignācija», ar Zemgaliešu Birutas vārdiem — «Pazudusī laimīte». «Suleiku» (V. Damberga vārdi) komponists iznīcinājis. «Ja dziļāk ieskatāmies Dārziņa solodziesmās,» rakstīja Jānis Zālītis, «kur viņa talants izteicies visspilgtāk, tad redzam, ka visas tās sadalās divās kategorijās. Vienā ietilpst lielākā puse no dziesmām ar drūmu pamatkrāsu, melanholiju, rezignāciju, pat traģiku. Otrā izteicas komponista gaišākie brīži, kuros viņš, it kā no mīlas un vieglas erotiskas jūsmas nests, dziedāja slavas dziesmu dvēseles laimei un dzīves skaistumam.» Otrajai kategorijai piederēja arī viena no visskaistākajām Emīla Dārziņa solodziesmām «Aizver actiņas un smaidi», kuru viņš bija uzrakstījis aizvadītajā vasarā, kad reizē ar neskaidrām laimes nojausmām pie viņa bija ieradusies pati iedvesma. Un atkal viņš bija izvēlējies sava vistuvākā dzejnieka Poruka vārsmas. Un atkal liela veiksme.

Bez tam Dārziņš šai gadā bija radikāli pārstrādājis un no jauna instrumentējis savu «Melanholisko valsi». Sarakstījis monogrāfisku apceri par Alfrēdu Kalniņu, kā bija solījis. Draudzība ar Edvardu Vulfu mazliet pavirzīja uz priekšu arī operas ieceri. Libretu apņēmās uzrakstīt dzejnieks Kārlis Jēkabsons. Jau sākumā Dārziņš pārliecinājās, ka no E. Vulfa lugas operai varēja noderēt tikai galveno personāžu likteņsakarības un sižeta pamatlīnijas. Kārlis Jēkabsons ar viņam piemītošo pašpārliecību izteicies par vēlāk nozudušā libreta tapšanu, ka no E. Vulfa lugas «atlicis vienīgi virsraksts un personu vārdi». No fragmentiem saglabājušies vienīgi «Mātes dziesma» un «Serenāde», kā arī 24 lappuses Dārziņa rokraksta, kas glabājas Raiņa Literatūras un mākslas vēstures muzejā. Jānis Zālītis, kas dzirdējis Dārziņa mūziku šai operai, apgalvo, ka «Rožainās dienas» būtu bijis ieguvums latviešu opermūzikā. Šie jautājumi ap to laiku bija aktuāli, jo cerības viesa Pāvula Jurjāna vokālās studijas audzēkņu iestudētā «Jevgeņija Oņegina» izrāde — pirmsākums latviešu operas nodibināšanai. Perspektīvā tie varēja būt arī viņa operas pirmie izpildītāji.

Gads beidzās, un Emīls Dārziņš apjauta, ka arvien vēl vaiga sviedros tikai rokas cauri lielajam kalnam, nesaņemdams par saviem pūliņiem gandrīz nekā pretī. Vai viņš neprata dzīvot, vai negribēja dzīvot kā citi viņa amata brāļi? Nu, piemēram, studiju biedrs Emilis Melngailis kopā ar sievu bija aizbraucis uz viņu pasaules malu — uz Taš-kentu. Ziņas no turienes pienāca vislabākās. Un savā autobiogrāfijā, šo laiku atcerēdamies, Melngailis pacilāti un raiti rakstīja par dzīvi Taškentā: «Turējām vīna dārzu, septiņas slaucamas govis, vēlāk pirmie pa visu Turkestānu vistkopību.» Un vēl šāda piebilde, ko tik tiešām nevar lasīt bez smaida: «Bij tīkams, labi algots dienests, bij dūšīga, darbīga sieva. Nu varēja mierīgi nodoties latviskās kora dziesmas izkopšanai.»

Visi kaut kur brauca prom, kaut nebija vieglas laimes meklētāji. J. Vītols bija atradis darbu un maizi Pēterpilī, A. Jurjāns — Harkovā, J. Bētiņš un E. Vīgners — Maskavā, Kalniņš — Pērnavā, Malvīne Vīgnere-Grīnberga bija aizbraukusi koncertēt uz Krievijas tālumiem, kur guva lielus panākumus, kamēr pašu mājās vienīgi nepateicība, skaudība un sarūgtinājums. Emīls Dārziņš nevarēja «mierīgi nodoties» savam aicinājumam, un viņu gaidīja vēl smagāki dzīves pārbaudījumi jau vistuvākajā nākotnē.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA TRIECIENS

Liktenīgais koncerts notika 1908. gada 26. janvāri. Tas bija tā saucamais Artūra Bobkovica IV simfoniskais koncerts ar plašu programmu, kurā diriģents iekļāva ari divus Emīla Dārziņa simfoniskos skaņdarbus — «Melanholisko valsi» jaunajā redakcijā un skaņu gleznu jeb dzeju «Vientuļā priede». Koncerts guva lielus panākumus. Dārziņš rakstīja «Dzimtenes Vēstnesī» kā īsts mūzikas patriots, kam rūp tās tālākā attīstība, par jaunu, daudzsološu diriģentu, par patstāvīga simfoniskā orķestra nepieciešamību:

«Ja mākslinieks, kurš nodarbojas zināmā mākslas nozarē, ne vien nevar pārtikt no sava darba, bet viņam pat vēl jānes materiāli upuri, lai savu darbu darītu pieejamu vispārībai, tad tā jau ir netaisnība augstākā pakāpē. Šādā stāvoklī patlaban atrodas latviešu mākslinieks — šinī gadījumā mūsu kapelmeistars Bobkovics.

Bet nevis Bobkovica personas labā es rakstu šīs rindiņas. Nebūt nē; gan jau viņš pats zinās, kā ar sevi tikt galā: ja spēs — rīkos koncertus, ja ne — nerīkos un ar to nekā nebūs zaudējis. Praktisks diriģents, kā Bobkovics, var kurā katrā laikā atrast nodarbošanos kā teātra kapelmeistars kaut kurā Vācijas pilsētā. Man te stāv priekš acīm daudz augstāks mērķis, tas ir — latviešu kultūra. Cik lieli arī samērā nebūtu latviešu kulturālie panākumi pēdējos 40 gados, mākslas kultūras latviešiem līdz šim bijis ļoti maz. Tikai pašos pēdējos 5 vai 6 gados šinī ziņā kaut kas labojies, vismaz pie jaunākās paaudzes, pateicoties jaunākajā laikā uzplaukstošajai oriģinālliteratūrai un mākslai. Starp visām mākslām it sevišķi mūzika liekas būt tā, kas stāv vistuvāk latvju tautas psihei. To liecina vispirms mūsu skaistās tautas meldijas, kurām līdzīgu nevar uzrādīt neviena Eiropas tauta.»

Šiem vārdiem vajadzēja krist auglīgā zemē un uzdīgt par spīti sabiedrības vienaldzībai. Atkal Dārziņš nebija apmierinājies tikai ar koncerta tiešo izvērtēšanu, bet skatījies tālāk, uz priekšu. Viņam gribējās pateikt ari to, cik bīstama ir provinciāla iedomība, pasarg dievs, un tāpēc pievienoja vēl šādu atzīšanos:

«Šo rindiņu rakstītāja simfoniskā skaņu dzeja «Vientuļā priede» un «Valse mélancolique» saprotams nevar salīdzināties ar tik monumentāliem gabaliem.» Dārziņš te domā Bēthovena un citu dižo garu darbus, kas bija iekļauti minētā koncerta programmā. Bet par savējiem secināja: «Ka šie gabali tomēr — kā to no ilgiem aplausiem varēja spriest — atstāja uz klausītājiem lielu iespaidu, to es citādi nevaru izskaidrot kā tikai ar zināmu garīgu radniecību starp latviešu klausītāju un gabalu autoru. A propos ... Varbūt man būtu atļauts taisīt vienu mazu paskaidrojumu. Daži no maniem paziņām jau pērnajā ziemā, kā arī pēc šā koncerta man padarīja lielas galvas sāpes, apgalvodami, ka es «Priedes» sākumā esot gribējis tēlot rubeņa vai cita kāda putna rubināšanu. Kaut arī neliedzu, ka minētā vieta tiešām var pavedināt uz tādām domām, taču turu par vajadzīgu vienreiz par visām izskaidrot, ka nebūt neesmu gribējis šādu reālu dabas tēlojumu un nekādi nevaru pieļaut manā «Priedē» ievietot bez manas ziņas kaut kādus putnus. Šāda kontrabanda man nemaz nav pa prātam. Ne vien putna, bet pat, ja gribat, priedes nav; ir tikai komponista paša personīgi pārdzīvotās un izjustās jūtas. Priede ir tikai simbols ...»

Šī it kā garāmejošā, stipri vien ironiskā piezīme kaut ko sevī paslēpusi un it kā izvirza jautājumus, uz kuriem vajadzētu rast atbildes. Kuri tie bijuši, kas mūzikā vēl pērn-ziem saklausījuši «rubeņa rubināšanu»? Un vai tiem, kas uz to aizrādīja, šī Dārziņa piezīme patika? Kaut arī uzvārdi netika minēti?

. . . Aiz loga lidinājās sniega pārslas, un nevarēja saprast, kur tās radušās, jo debesis bija zilas un tikai rīta saules dzeltenums viegli iekrāsoja namu jumtiem roboto pamali.

Brīdi viņš palika gultā un, skatīdamies logā, mēģināja atcerēties, kas šodien darāms, bet domas arvien atgriezās nupat notikušajā koncertā, kurā viņš bija varējis izjust gandarījumu, ko pazīst tikai komponists un dramaturgs. Sava darba izpildījumu. Jā, Bobkovicam viņš bija lielu paldies parādā, tie aplausi ir arī smalkjūtīgā, prasmīgā diriģenta nopelns. Tagad nu var padomāt tālāk ar drošākām izredzēm, kas zin, varbūt viņš uzrakstīs savu Pirmo, bet pēc tam nāks arī opera. Kas zin.

Uz galda gulēja nupat iznākusī «Staru» decembra burtnīca, kuras nošu pielikumā bija nodrukāta viņa dziesma «Pie loga ziemas naktī». Tā viņam bija labākā Jaungada dāvana.

Dzīvoklī neviena nebija. Nezin kur izgājuši. Viņš piecēlās un izgāja priekšnamā izņemt avīzes, kā to ik rītu darīja. Vakar viņš tā pavēlāk bija pārnācis mājās. Visi jau gulēja. Un šorīt atkal neviena. Avīzes jau bija izņemtas un noliktas uz galdiņa. Viņš ienesa tās savā istabā. Pats devās mazgāties un ģērbties. Tad, paķēris avīžu paciņu, iegāja virtuvē pabrokastot. Un, kā parasti, atšķīra jaunākās avīzes. Tur šis, tur tas, bet vispirms, protams, jāizlasa atsauksme par Bobkovica koncertu «Rīgas Avīzē». Recenzija likās itin miermīlīga, faktiski tāds koncerta programmas numuru uzskaitījums, bet Dārziņš jau saausījās, izlasījis piezīmi, ka Bobkovica meistarības trūkumi, cerams, esot pārejoši.

Un tad viņš izlasīja pats par sevi. Vēl un vēlreiz. Acis aizmiglojās, un viņš vairs neredzēja nevienu burtu. Taustīdamies aizgāja savā istabā. Atkal atgriezās. Un atkal lasīja ...

Tā bija ceturtdiena, 31. janvāris. Liktenīga diena Emīlam Dārziņam, bet tik parasta, ja raugās no tā laika avīžu par varēm meklētās sensacionalitātes. Ja avīze «iekoda» kādam pasaules varenajam vai augstākam amatvīram, tad redaktoram dažkārt uzlika naudas sodu vai pat uz mēnesi ietupināja, bet mūzu kalpi varēja savā starpā plēsties cik vien tīk, ja tas neskāra lielo valsts politiku. Kas šodien mūsu apstākļos būtu ārkārtējs, ar speciālu autortiesību ekspertīzi saistīts notikums, tolaik vispār nekļuva par notikumu — tas bija un palika gandrīz vai personisks strīds starp diviem mūziķiem. Arī sekas. Dārziņš pārvilka svītru savai simfoniķa darbībai^ bet «Rīgas Avīzes» recenzents iemantoja Saljēri slavu. Ārpus viņiem nebija gandrīz nekādas uzskatu cīņas, Dārziņa reabilitēšana un aizstāvēšana sākās tikai pēc viņa nāves.

Tā bija ceturtdiena, 31. janvāris.

Tieši tad, kad Artūra Bobkovica veiksmīgais koncerts bija iedvesis jaunus spēkus Emīlam Dārziņam, kad komponists bija guvis īstu gandarījumu par paveikto, kā spēriens no skaidrām debesīm nāca pēkšņs, nepārprotams apvainojums muzikālā zādzībā. Tas bija smags, bet vēl ne pats smagākais trieciens Dārziņa mūžā, jo komponists vēl nepieļāva iespēju, ka tik absurdu, tik ļaunprātīgu apvainojumu sabiedrība varētu pieņemt. Viņš pats it viegli pierādīs, ka izdarīta nekrietnība, ka vārds dots melnai skaudībai.

Taču iepazīsimies ar pašu apvainojuma tekstu, ko ar paraksta iniciāļiem E. P. publicēja «Rīgas Avīze».

Šī laikraksta izdevēji ar redaktoru Fr. Veinbergu priekšgalā jau vairākus gadus lādēja revolūciju un revolucionārus, pa malu malām vāca kaut jel kādas ziņas, kas nomelnotu tautas dusmu dienas, pielīdzinātu tās lielceļu laupītāju darbiem. Runājot par to, ka latviešiem nav tik ciešu kontaktu ar carisko administrāciju kā Rīgas vāciešiem un baroniem, «Rīgas Avīze» skaidro, kā šīs saites izirušas: «Pa lielākai daļai caur pašu vainu viņi tās pazaudējuši, un viņu izturēšanās revolūcijas laikmetā devusi dibinātu iemeslu izturēties pret viņiem neuzticīgi.» Šīs avīzes tendences pauž arī kāda iesūtītāja, kā toreiz teica, it kā nevainīga piezīme: «Cik ilgi vēl atpakaļ, kad grāmatu tirgus bij pārpludināts ar politiska satura brošūrām, kuras pārdeva neskaitāmos eksemplāros. Tagad tām vairs nav noņēmēju (nevis aizlieguma, par ko met cietumos. — A.S.) — un tādēļ mūsu grāmatu apgādātāji ķeras atkal pie kā cita. Un proti — tagad tie apgādā biezu biezās grāmatas par seksuālām (dzimumu) lietām, kuras, kā rādās, ļoti iet no rokas.» Un, ja kāds apgalvo, ka reakcijas draudu atmosfērā nevar būt runas par veselīgu sabiedrisko dzīvi, tam «Rīgas Avīze» tūdaļ pretī: «Mums netrūkst arī tādu pesimistu, kuri grib apgalvot, ka latviešiem neesot sabiedriska gara. Kas tā runā, tas nepazīst latviešus.» Un piebilst: «Rīgā nebūs daudz tādu latviešu, kuri nepiederētu kaut pie kādas biedrības. Bet daudzi pieder pie daudzām biedrībām.» Zināt, kurš pie kādas biedrības pieder, tas jau bija cara ohrankas aģenta Veinberga tiešais pienākums, tāpat kā palīdzēt cenzūrai jau iedīglī nomērdēt jebkuru brīvu domu gan literatūrā, gan mākslā. Lai nu kur, bet avīžniecībā Dārziņš orientējās labi un zināja, ko varēja sagaidīt no «Rīgas Avīzes». Piebildīsim vēl tikai, ka šis laikraksts kopā ar vācisko «Dūna Zeitung» bija galvenais apmelojumu fabricētājs arī pret emigrācijā dzīvojošo Raini. Tā saucamo Roberta Klaustiņa rakstu sēriju lielais dzejnieks lieliski nosauca par reakcionāru «vēsturisko tiesību». Tagad šo «tiesību» viņi pielietoja pret Dārziņu — «Lauzto priežu» autoru. Mērķis attaisnoja jebkurus līdzekļus.

Jā, šim asmenim vajadzēs griezt.

«Vēl beidzot turam par vajadzīgu ar dažiem vārdiem minēt programmā ievestās pāris E. Dārziņa kompozīcijas,

un, atgādājoties jau iepriekš «Dzimtenes Vēstnesī» paša Dārziņa kga iesniegto aizrādījumu, kurā tas it kā pats drusku kaunētos par to, ka tas blakus nostādīts slavenajiem klasiķiem, man neviļus ienāca prātā latviešu paruna: «Kas vainīgs, tas bailīgs.» Lai gan «Vientuļo priedi» dzirdēju pirmo reizi, tad tomēr jau pie pirmām taktīm biju pārsteigts no tik ļoti pazīstamām skaņām (te parādās arī pirmie raksta autora meli, jo «Vientuļo priedi» bija ne tikai agrāk dzirdējis, bet izstudējis. — A.S.). Šis pārsteigums tapa vēl lielāks, kad pārliecinājos, ka viss šis gabals nav vairāk nekas kā slavenā somu komponista Sibe-liusa leģendas «Der Schwan von Tuonela» («Tuonelas gulbis». — A.S.) pārstrādājums, pat pa daļai transponējums, tikai ar citu ritmu. Tā paša komponista «Valse mélancolique», kura pirmās taktis stipri atgādina vienu no Čaikovska kompozīcijām, varēja labāk palikt neizpildīts, jo tā paviršā mūzika nepavisam nepiederēja nopietnai vakara programmai. . . E. P.»

Par kritiķa klaji nelabvēlīgo, ļauno attieksmi nebūtu jābrīnās. Tajos laikos «kritiķi» atļāvās vēl daudz vairāk. Piemēram, par Skrjabinu kāds rakstījis šādā «stilā»; «Es domāju, ka Skrjabins ir cūka, bet izrādās, ka viņš ir mazliet arī mūziķis.» Tik tālu E. P. nenonāca.

Tajā pašā laikā ar līdzīgu apvainojumu klajā nāca avīze «Rīgas Apskats». Mūzikas apskata autors bija čellists Oto Fogelmanis, labs Dārziņa paziņa un draugs. Viņš 1903. gadā bija absolvējis Pēterburgas konservatoriju kā čellists profesora A. Veržiboviča klasē. Rīgā strādāja par pedagogu krievu mūzikas biedrības Rīgas nodaļas mūzikas skolā, kā arī piedalījās koncertos. Dārziņš bija presē atzīmējis viņa «nosvērto, stila pilno priekšnesumu».

Oto Fogelmanis tagad pilnīgi pievienojās «Rīgas Avīzes» recenzentam, rakstīdams: «E. Dārziņa «Vientuļā

priede» par daudz atgādina somu komponista Sibeliusa leģendu «Der Schwan von Tuonela», no kuras tā atšķiras, kā rādās, gandrīz vai tikai caur ritmiem.» Par «Melanholisko valsi» Fogelmanis pat neieminējās.

Tik lielu «vienprātību» Dārziņš tomēr nebija sagaidījis. Arī «Latvijas» recenzents ar paraksta iniciāļiem Mj. izvairījās no vērtēšanas, tās vietā likdams sarkastiskas piezīmes: «No mūsu pašu komponistu darbiem tika spēlētas divas Dārziņa kompozīcijas: «Vientuļā priede» un Valse mélancolique. īpaši beidzamā tika jo glīti priekšā nesta.

Par kompozīcijām pašām jau komponists pats savu spriedumu devis, aizrādot, ka viņa tādā koncertā nepieder. Varbūt tas ir drusku bargs spriedums. Bet teicama tā lieta tomēr ir, jo cilvēkam ar paškritiku ir cerības tikt uz priekšu.» Viņu izsmēja kā kādu puiku! Un kas? Tā pati avīze, kurai katrā nākamajā numurā bija jāatvainojas par iepriekšējā pielaistajām kļūdām! Avīze aizlidoja uz viņu istabas kaktu.

Nu vajadzēja gatavoties atspēkojumam.

Emīls Dārziņš sameklēja «Tuonelas gulbja» partitūru un to pamatīgi izstudēja, jo, rakstot «Vientuļo priedi», šis darbs viņam nebija nācis ne prātā. Tagad pat bija zināma profesionāla interese, vai tiešām var rasties tāda negribēta sakritība. Taču nē. Sakrita tikai nedaudzas ārišķīgas formas pazīmes.

Tas ļāva saglabāt lietišķu toni.

Un tā jau pirmdien, 4. februārī, «Rīgas Avīzē» parādījās Emīla Dārziņa pretraksts.

«Jūsu avīzes aizvakardienas numurā kāds E. P. kungs, rakstīdams par Bobkovica kga simfonisko koncertu, pakavējās arī pie manām divām orķestra kompozīcijām «Vientuļā priede» un «Valse mélancolique», nokritizēdams pēdējo, bet pirmo nosaukdams «par pārstrādājumu, pat pa daļai transponējumu» no somu komponista Sibe-liusa orķestra leģendas «Tuonelas gulbis». Ka iesācēji komponisti arvien mēdz atrasties zem svešiem iespaidiem, ir veca, pazīstama lieta. Bēthovens savās pirmās kompozīcijās stāvēja zem Mocarta iespaida, Vāgners zem Meier-bēra, daži no jaunākās krievu skolas komponistiem raksta klavieres pilnīgi Šopēna manierē utt. Piemēru bez gala. Ja nu manā «Priedē» ir izmanāms Sibeliusa «Gulbja» iespaids, tad tur nav ko brīnīties, ja ievēro, ka viņa ir tikai mana otrā orķestra kompozīcija, rakstīta jau pustreša gada. Līdzība izmanāma gabala uzbūvē, pašos pirmajos astoņbal-sīgos plašajos vijoļu akordos, bez tam īsi priekš beigām plašajos bazūņu akordos. Bet astoņbalsīgus stīgu instrumentu akordus sastop ne tik vien pie Sibeliusa. Līdzību izjust E. P, kgm. droši vien būs labpaticies arī «Priedes» galvenajā daļā, Lento, kur man spēlē englišhorns (angļu radziņš. — A.S.), vijoļu pavadīts, tāpat kā pie Sibeliusa. Bet mani englišhorna motīvi pilnīgi atšķiras no Sibeliusa motīviem, un šis reti lietotais instruments nav nebūt Sibeliusa monopols, bet pieder it visiem komponistiem, kas viņu prot pareizi izlietot. Kas nu zīmējas uz «Priedes» vidus daļu, Piu mosso, tur es nevaru atrast ne mazākās līdzības ar Sibeliusu, pat tad, kad es būtu E. P. kga vietā, tā kā augšā pievestais E.P. kga apgalvojums man jāuzskata kā ļaunprātības auglis. Ja ticēt dažu pazīstamu apgalvojumiem (Dārziņš zināja, ka E.P. — Pāvuls Jurjāns. — A.S.), tad E.P. kga personā man darīšana ar kādu ļoti pazīstamu Rīgas latviešu mūziķi. Tātad kolēģis ...»

Piebildīsim, ka šis «pazīstamais Rīgas latviešu mūziķis» Pāvuls Jurjāns pirmais bija diriģējis vai visus Emīla Dārziņa simfoniskos opusus, «Vientuļo priedi» ieskaitot, tikai viņš agrāk autoram nekā nebija tieši pārmetis, ja nu vienīgi to joku par rubeņu rubināšanu. Kas tad bija noticis, kāds iemesls tādai apsviedībai? Un vai pēkšņs? Liekas — tas būs bijis izvirdums ilgākā laikā krātai nepatikai pret Dārziņu, un ne tik daudz kā pret komponistu, cik patstāvīgu, drošu mūzikas vērtētāju un propagandistu. Bija ra-dies ass un grūti novēršams konflikts starp diviem ievērojamiem latviešu mūzikas darbiniekiem.

Atšķirsim jaunāko mūzikas vēstures grāmatu un ieskatīsimies, kas tur rakstīts par Pāvulu Jurjānu. «Pāvuls Jurjāns (1866—1948), viens no četriem brāļiem Jurjā-niem, beidza Harkovas mūzikas skolas mežraga klasi, bet pēc tam Pēterburgas konservatorijā absolvēja vokālo nodaļu. Rīgas publika ar P. Jurjāna balsi (bass—baritons) iepazinās 1893. gadā, kad starp «Rudens koncerta» dalībniekiem bija arī toreizējie konservatoristi J. Kārkliņš un P. Jurjāns. Arī vēlāk, kad P. Jurjāns vairs nebija students, «Rudens koncertos» viņš piedalījās bieži.

1902. gadā viņš pārnāca uz dzīvi Rīgā, no 1904. gada strādāja par dziedāšanas skolotāju jaundibinātajā Krievu mūzikas biedrības Rīgas nodaļas mūzikas skolā.»

Piebildīsim, ka P. Jurjāns ne tikai mācīja dziedāšanu, ar saviem audzēkņiem viņš iestudēja «Jevgeņiju Oņeginu» 1907. gadā un atkārtoja izrādi 1908. gadā. Viņš bija pazīstams kā tautas dziesmu harmonizētājs koriem. Bez tam viņš vadīja simfoniskos koncertus kā diriģents. Tikai ar Artūra Bobkovica ierašanos šī perspektīva viņa diriģenta darbībā likās apdraudēta. Mēs jau zinām, ka Emīls Dārziņš pilnīgi nostājās Bobkovica puse, jo saprata, ka tikai profesionāli izglītots diriģents spēs pienācīgi atskaņot jau sakuplojušo latviešu simfonisko mūziku.

Bija iedegusies sacensība par noteicošo vietu koncert-estrādē starp maestro Pāvulu Jurjānu un maestro Artūru Bobkovicu. Kamēr Bobkovicam bija izdevies sarīkot trīs simfoniskos koncertus, 16. janvārī Pāvuls Jurjāns ar vācu teātra orķestri diriģēja jau savu astoto koncertu, kas bija veltīts tikai P. Čaikovska skaņdarbiem. Lai gan koncerts visumā izdevās, tomēr tas bija vāji apmeklēts, un tas Jurjānu nervozēja. Jurjāns nepalaida garām gan pirmo, gan nākamo izdevību mazināt Bobkovica ietekmi. Tā tūlīt pēc Bobkovica ceturtā simfoniju koncerta Dārziņu apvainoja plaģiātā. Un arī pēc Bobkovica piektā simfoniju koncerta, kurš notika 31. martā un kura programmā bija Sūberta, Vītola, Arenska un Vāgnera skaņdarbi, Jurjāns atkal netieši norādīja uz Dārziņu, lai nopulgotu savu galveno pretinieku. Lūk, kā viņš rakstīja «Latvijas» 78. numurā: «Par Bobkovica kgu kā kapelmeistaru, — izņemot dažas laikrakstu atsauksmes viņa pirmajā darbības laikā, kurām, kā noskārstams, bij nolūkā nevis lietišķi apskatīt viņa spējas, bet nogludināt viņa ceļu viņa turpmākai darbībai, — pēdējā laikā ir arī parādījušās nopietnākas kritikas, kuras ne tikai aizrādījušas uz viņa labajām īpašībām, bet arī uz trūkumiem.» Tālāk Jurjāns pārmet Bobkovicam izglītības trūkumu, dažādu diriģenta iemaņu izpalikšanu, vārdu sakot, uzbrukums turpinās.

Svarīgi atcerēties arī, ko Dārziņš rakstījis par Pāvulu Jurjānu vai viņu skarošiem jautājumiem. Kur viņu ceļi krustojušies, kaut neizraisot tiešas sadursmes. Vispirms jau P. Jurjānam, šķiet, nebūs patikusi vieta Dārziņa apcerē «Jurjānu Andrejs kā orķestra komponists», un proti, kur viņš vecmeistaram, Pāvula vecākajam brālim, piedēvē pseidotautiskumu. Tad tālāk. Kad uz koncertestrādes parādās j auna figūra — Artūrs Bobkovics, Dārziņš, aprādīdams koncertdzīves apstākļus, adresē Pāvulam Jurjānam šādus vārdus: «Cik tālu mūsu simfoniskie koncerti būtu nodibinājušies zem Jurjānu Pāvula vadības, nav skaidri nosakāms. Bet, tā kā Jurjāns nav diriģents speciālists, bet dziedātājs, tad jāšaubās, vai Jurjānam arī turpmāk būtu bijis vajadzīgais entuziasms un gatavība nest materiālus upurus, ja tas vajadzīgs, lai tikai publiku pieradinātu apmeklēt simfoniskos koncertus. Tur vajadzēja nākt citam, jaunākam garam., kuram vēl neaiztikts mākslinieka entuziasms un ideālisms, kurš arī būtu patiesi dzimis diriģents un uz to pietiekoši sagatavots. Un viņš nāca.» Dārziņš

H3

nosauca prasības, kuras Pāvuls Jurjāns, pēc viņa domām, nevar pildīt. Tik klaja piesliešanās vēl maz pazīstamajam Bobkovicam maestro Jurjānam nepatika. Bez šaubām, Dārziņam šoreiz īpaši bija pietrūcis takta sajūtas, tas viss izklausījās pēc steidzīgas P. Jurjāna kā diriģenta «norakstīšanas». Nesaprašanās viņu starpā pieauga. Šajā pašā 1908. gadā kritiķi Jurjāns un Dārziņš deva vērtējumu vijolnieka Augusta Dombrovska sniegumam. Tas bija pazīstamā vijoļu meistara A. Dombrovska dēls, kurš 1906. gadā bija beidzis Pēterburgas konservatoriju un uzsācis Rīgā koncertdarbību. Viņš patiešām esot bijis apdāvināts un ieguvis labu skolu. Sevišķi atzinīgi vērtēti viņa atskaņojumi — Tartini «Velna trilleri», Brāmsa Vijoļkoncerts, Sa-rasates, Paganini un citu skaņdarbi. Pāvuls Jurjāns rakstīja «Rīgas Apskatā»: «N. Dombrovska kgm vēl dažs labs gadiņš jāmācās, lai varētu atklāti uzstāties, nerunājot jau par patstāvīgu koncertu sarīkošanu.» Turpretī Emīls Dārziņš «Dzimtenes Vēstnesī» atzīmē: «Ar vienu vārdu sakot, Dombrovska kgs ir mākslinieks ar temperamentu un aizrautību, kādu pie mums, flegmatiskajiem latviešiem, sastop reti. Un tādēļ jāpriecājas, ka mums nākotnē nu reiz būs virtuozi uz cēlākā starp instrumentiem.» Divi pilnīgi atšķirīgi vērtējumi, divas pilnīgi atšķirīgas pieejas.

Mums palikušas apslēptas Emīla Dārziņa cilvēciskās attiecības ar Pāvulu Jurjānu šai sarežģītajā laikposmā. Tādā nozīmē, ka mēs zinām tikai vispārīgo, viņu polemikā izteikto, bet nianses, kas varētu norādīt uz strīdus īstajiem cēloņiem, ir aiznesis sev līdzi laiks.

Emīlam Dārziņam nu bija jāatceras Pēterburgas konservatorijas gadi, jāatceras profesors Glazunovs, vispār atzīta autoritāte, kuram varēja uzticēt sava darba objektīvu novērtējumu. Dārziņš sagatavoja «Vientuļās priedes» partitūru un pats to aizveda uz savu Ziemeļu Palmīru. Tas nebija no priecīgākajiem braucieniem, kaut arī viņš ne mirkli nešaubījās par sava darba patstāvību. Un tomēr aizskaroša bija šī sensācija, kuras dēļ tik daudzi uz viņu tā savādi noskatījās, it kā viņš patiešām būtu iebraucis svešā kabatā. Cik tad bija «Priedi» dzirdējuši, cik bija to, kas varētu apšaubīt maestro Jurjāna viedokli? Ļaunākais, ka arī kolēģi Dārziņu necentās aizstāvēt.

Divdesmit sestajā februārī notika jaundibinātās Latviešu Mūzikas biedrības pirmais koncerts. Biedru skaitā bija arī Emīls Dārziņš, bet biedrību vadīja Jāzeps Vītols. Šajā pir-

mājā koncertā Jēkabs Duburs nodziedāja arī Dārziņa dziesmu «Rezignācija» (Plūdoņa vārdi). «Latvijas» recenzents P. Zālīts atzīmēja, ka Duburs «izpelnījās nedalītu atzinību ar Dārziņa «Rezignāciju». Smalki pārdomāts un izjusts bija viņa izpildījums, formas un stila sajūta visur bij manāma cauri. Varēja just, ka Dubura kgs dzied ar pārliecību, zinādams, ko dziesmā grib izteikt.» Tas bija pārāk niecīgs mierinājums komponistam, kurš vēl nesen šai pašā laikrakstā bija lasījis indīgas piezīmes par saviem darbiem tā paša Jēkaba Dubura izpildījumā, konfrontējot viņu ar Zālīti un Kalniņu, ar piebildumu, ka Dārziņam neesot ne Zālīša svaiguma, nedz Kalniņa dziļuma.

Tas Dārziņam lika daudz ko pārdomāt.

Bet arī padoties viņš negribēja.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA GODA UN UGUNS TIESA

Laikraksta «Dzimtenes Vēstnesis» 81. numurā komponists ievietoja paskaidrojumu:

«Tie, kuri bij Bobkovica IV simfoniskā koncertā un pēc tam lasīja «Rīgas Avīzē» kāda E. P. kga kritiku par šo koncertu, gan laikam atcerēsies, ka min. E.P. kgs savā kritikā bij arī pakavējies pie manām orķestra kompozīcijām «Valse mélancolique» un «Vientuļā priede», pirmo pagalam nokritizēdams, bet otro nosaukdams par pārstrādājumu, pat transponējumu (t. i., pārlikumu citā toņu kārtā) pēc Sibeliusa leģendas «Tuonelas gulbis». Uz šo E.P. kga apvainojumu es savā laikā iesūtīju «R.Av.» pretrakstu. Bet, lai galīgi izklīdinātu šaubas par mana atspēkojuma pareizību, tad griezos personīgi pie pasaulslavenā krievu komponista Glazunova un mūsu lielākā komponista Vītola ar lūgumu izspriest un atklātībai paziņot, vai min. E.P. kga apgalvojums ir pamatots vai ne. Tā kā nu pēdējā laikā vairāki no maniem pazīstamiem griezušies pie manis ar jautājumiem par lietas stāvokli, tad turēju par vajadzīgu uzrakstīt šīs rindiņas.

Tā kā Vītola kgs eksperta lomu uzņēmās tikai zem tā noteikuma, ja viņš būtu vienprātīgi izvēlēts no abām pretinieku pusēm, tad griezos drīzi pēc savas pārbraukšanas no Pēterpils pie minētās kritikas rakstītāja (kāda mūziķa un mana «tu» drauga) ar vēstuli, uzaicinādams viņu dot man atbildi, vai viņš ir ar mieru, ka tiek izvēlēta goda tiesa, pastāvoša no Glazunova un Vītola kgiem. Šo vēstuli apdrošinātu nodevu centrālā pasta kantorī (pasta kantora kvīte Nr. 988), pie kam par liecinieku man bij līdzi rakstnieks, Tērbatas universitātes students V. Eglīša kgs, kurš vēstuli iepriekš nodošanas izlasīja. Uz šo vēstuli netiku dabūjis ne vismazākās atbildes. Tātad nu man bij jāpiedzīvo, ka cilvēks, kurš mani bij presē apvainojis, slēpdamies zem pieņemtiem burtiem, tomēr prata no goda tiesas izvairīties, neskatoties uz to, ka mēs dzīvojam XX gadu simtenī un esam eiropieši.

Gan nu man būtu viegli bijis pēc visa šā it vienkārši paziņot atklātībai, ka mans pretinieks no goda tiesas izvairās, ar ko lieta uz reizi būtu izbeigta, bet, gribēdams iet likumīgu ceļu, griezos pa otram lāgam pie Glazunova kga, lūgdams viņu nodot savu spriedumu nevis kā abpusīgi izvēlēts goda tiesas loceklis, bet vienkārši kā manis lūgts lietpratējs, kā Krievijas lielākā mūzikas autoritāte, par kura sprieduma pareizību tad vairs nevienam nebūtu iemesla šaubīties. Uz šo savu lūgumu nu neesmu līdz šodienai dabūjis nekādas atbildes laikam gan aiz tā vienkāršā iemesla, ka Glazunova kgs, kā man ziņots, jau dažas nedēļas guļot grūti slims.»

Jāzeps Vītols, kurš acīmredzot bijis vidutājs starp Dārziņu un Glazunovu, vēstulē 1908. gada 8. martā A. Bob-kovicam rakstīja: «Dārziņam par ziņu, ka viņa lietā tagad nekā nevarēju darīt, jo Glazunovs saslimis.»

«Tātad lasītājs redz,» turpina paskaidrot Dārziņš, «ka esmu izlietojis visus līdzekļus, lai lietu noskaidrotu, jo esmu griezies pie Krievijas augstākās muzikālās instances, lielākā šā laika komponista (kurš, blakus pieminot, ir arī Pēterpils konservatorijas direktors un Kembridžas universitātes goda doktors). Ka es tādu slavenu cilvēku kā Glazunovu, kurš katru dienu saņem varbūt simtiem dažādu vēstuļu un lūgumu un kurš pie tam patlaban ir grūti slims, nevaru katru nedēļu ar vēstulēm apgrūtināt, ir pats par sevi saprotams. Tādēļ man jānogaida.

Kad nu E.P. kgm viņa anonīms ir tik dārgs, ka man pat grūti nācās viņa vārdu izdabūt no «R.A.» redakcijas, tad es arī nemēģināšu šo džentlmeni vilkt no viņa paslēptuves dienas gaismā: lai viņam tur labi klājas! Varbūt ir labāk, ka tautas vairums nezin, no kā un aiz kādiem motīviem kritika rakstīta., jo tas tikai mūsu mākslinieku kārtu pazemina tautas acīs. Bet, ja arī turpmāk kāds E.P., N.N. vai cits kāds mīlīgs burtu pārītis pārāk uzkrītošā kārtā mīlināsies ap manām kompozīcijām, tad es arī zināšu, no kuras puses vējš pūš un pasteigšos E.P. kgm viņa masku noraut,» piedraud Dārziņš ne pa jokam. Tad pievēršas otram pretiniekam, kā viņš saka, O. Fogelmanim, bijušajam konservatoristam.

«Līdzīgu apgalvojumu, kaut gan daudz mīkstākos izteicienos, bij iesūtījis «Rīg.Apsk.» arī mans kolēģis un sirdsdraugs O. Fogelmanis, šis nadzīgais čellists, kurš pēdējā laikā ar varas mākti cenšas pierādīt, ka viņš prot vadīt ne vien savu čello lociņu, bet arī spalvaskātu. Bet, tā kā Fogelmanis nav ne komponists, ne diriģents (polemika un apvainojums ievelk Dārziņu svešos ūdeņos. — A.S.), bet tikai čello spēlētājs, tad es viņu nevaru atzīt par diezgan kompetentu spriedēju, zīmējoties uz kompozīciju. Bez tam Fogelmanis ir parakstījis savu pilnu vārdu, kā tas godīgam cilvēkam pieklājas.

Kad es lietu mierīgā prātā pārdomāju, tad jāatzīst, ka esmu par tālu gājis, apgrūtinādams tādu slavenu cilvēku kā Glazunova kgu ar mūsu incidentu. Tur bij vainīgs toreizējais acumirklīgais uzbudinājums. Citādi gan par šādiem aizmugures rakstiem būtu jānospļaujas. Ja mani nedaudzie darbi jau tiešām būtu paspējuši laist kaut kādas saknes vai saknītes tautas dvēselē, tad arī trejdeviņi E.P. kgi tās neizrāvās. Nevis tas ir priekš mākslinieka no svara, ko kaut kāds E.P. kgs par viņa darbiem uzraksta, bet tas tiešais iespaids, kādu šie darbi atstāj uz tautas vairākumu. Priekš īsta mākslinieka (un par tādu tapt ir mana karstākā vēlēšanās) vienai asarai, kura kaut arī tikai reizi mūžā pamirdz kaut kura vienkāršākā galerijas klausītāja acīs, vajag būt tūkstošreiz lielākai vērtībai nekā desmit profesionālām kritikām — un kaut arī pēdējās pastāvētu no tīrām slavas dziesmām.»

Nedēļu vēlāk «Rīgas Avīzes» 86. numurā parādījās šāda satura raksts, kas bija parakstīts jau ar Pāvula Jurjāna vārdu:

«Dažas nedēļas atpakaļ saņēmu no E. Dārziņa kga vēstuli, kurā tas man paziņoja, ka jautājumu par viņa «Vientuļās priedes» oriģinalitāti uzņēmušies izspriest Pēterburgas profesori Glazunova un Vītola kgi, un pieprasīja, vai es ar minētiem ekspertiem esmu ar mieru. Uz šo vēstuli

Dārziņa kgm nekādas atbildes nedevu. Iemaisīties Dārziņa kga personīgās darīšanās man nav nekādas tiesības. Ko viņš uzaicina par ekspertiem savu darbu apspriešanai, atkarājas vienīgi no viņa paša. Par kaut kādu goda tiesu, tāpat arī par to, ka Vītola kgs būtu uzņēmies eksperta lomu tikai ar manu piekrišanu, kā Dārziņa kgs tagad ziņo savā iesūtījumā «Dzimt. Vēstn.» 81., vēstulē nav nekas minēts. Tādēļ Dārziņa kga apgalvojums, it kā es būtu izvairījies no goda tiesas, uz kuru nekad neesmu uzaicināts, ir tikai Dārziņa kga «komponista» fantāzijas auglis.

Dīvainas ir Dārziņa kga domas par profesionālu kritiķu nozīmi: cik zināms, tad Dārziņa kgs pats taču nodarbojas kā profesionāls kritiķis. Ar kādu gan nolūku cilvēks, pilnīgi apzinādamies savu darbu nederīgumu, ar to tomēr nodarbojas?

Beidzot jāšaubās, vai Dārziņa kgm (manam, kā viņš pats apgalvo, «tu draugam») tiešām tik grūti nācās atminēt manu pseidonīmu E.P. (Ērgļu Pēters), zem kura slēpties man nav ne mazākā iemesla. Bez tam, cik man zināms, redakcija Dārziņa kgm nebūt nav slēpusi manu īsto vārdu P. Jurjāns.»

Jā, pretinieks Dārziņam bija spēcīgs, tāds, kas šai neklātienes goda tiesā prata atrast un pielietot asas argumentu pātagas, kaut pāri visam kā ēna satumsa divu cilvēku antipātija, pat naids.

Ap šo laiku, kad izmisums bija tuvu piezadzies un uzglūnēja Emīlam Dārziņam, viņa personīgā dzīve pavērsās uz labo pusi. Vecāki aizgāja dzīvot uz Ķēniņa skolas pansionātu, par kura saimniecisko vadītāju nu kļuva komponista māte. Trūkst tuvāku ziņu par to, kā viņai klājās šai vietā. Taču jauno Dārziņu dzīvē, par spīti smagajiem triecieniem, kādus komponists saņēma no reakcionārās preses, bija iestājies atkusnis. Viņi atkal labāk saprata viens otru un it kā vēlreiz pārdzīvoja tos laikus, kad bija tuvi un laimīgi. Būdams piekļāvīgas dabas cilvēks, Emīls Dārziņš meklēja atbalstu šai grūtajā brīdī un atrada to savā dzīvesbiedrenē, no kuras vēl tik nesen bija tā atsvešinājies. Atjaunotais tuvums it kā pārvērta visu viņa dzīvi. Viņu ģimenes ligzdā atkal kļuva silti, Emīlam agrāk pat prātā nebija ienācis, ka tā var būt tik stipra, ka te viņš kādreiz radīs vienīgo patvērumu. Dīvainām pretrunām ir pakļauts cilvēks. Bērnība, kaut vai drūmākā un nežēlīgākā, cilvēkam tomēr vēlāk liekas pats skaistākais, neaizmirstamākais viņa mūža laiks. Tie, kas pabijuši karā un savām acīm skatījuši nāvi, saka: kas tie bija par cilvēkiem, tur, kara laukos! Un tā allaž — bez grūtībām mēs neiepazītu sevi un citus. Nekad.

Arī sadursmē ar E.P. uz kādu laiku iestājās klusums. Bet tad kādudien Dārziņš saņēma no Pēterburgas sengaidīto Glazunova vēstuli. Tā bija uzvara, kaut arī Dārziņš šo uzvaru nosvinēja pāragri. Nelielā Glazunova atsauksme tika nodota «Dzimtenes Vēstnesim» publicēšanai un parādījās šī laikraksta 1908. gada 92. numurā:

«Izspēlējis cauri Johana Sibeliusa un Emīla Dārziņa partitūras vienu pēc otras, nācu pie slēdziena, ka «Priedes» autors, komponēdams savu gabalu, varēja arī nezināt par «Tuonelas gulbja» eksistēšanu — tik maz līdzības ir abos gabalos kā formas un iekšējā satura ziņā, tā arī instrumentācijas ziņā. Nevar skaitīt par līdzību vai pat par pa-tapinājumu gabala vienas sugas, tempu vienādo ilgumu vai toņu kārtu (duru vai moku), vispārpazīstamus faktūras paņēmienus, kā akordu vai intervālu pieaugšanu pa oktāvām, viļņveidīgas figurācijas izlietošanu, englišhorna izvēli priekš sēru rakstura melodijas utt.»

Nu varēja domāt, ka Pāvuls Jurjāns neuzdrošināsies strīdēties pretī tik lielai autoritātei kā baleta «Raimonda» un daudzu lielisku simfonisku partitūru autoram, slavenās konservatorijas rektoram, lai nepadarītu sevi smieklīgu sabiedrības acīs. Taču Jurjāns ir nedomāja nolikt ieročus. Viņa rīcībā kopš paša diriģētajiem simfoniskajiem koncertiem bija saglabājušies Dārziņa nošu eksemplāri, un viņam bija radusies «trāpīga» doma, kuru viņš veiksmīgi realizēja. Apmēram divas nedēļas pēc Glazunova atsauksmes publicēšanas «Rīgas Avīzē» 104. numurā Jurjāns paziņoja:

«Visiem vēl būs atmiņā vētra, ko Dārziņa kungs sacēla vietējā presē, attiecoties uz manu kritiku, kurā biju aprādījis Emīla Dārziņa «Vientuļās priedes» pārāk tuvu radniecību ar slavenā somu komponista J. Sibeliusa «Tuonelas gulbi», tomēr vēlāk — it kā apdomājies — rādījās savu atzīšanu it kā aizmirsis un sāka mani apvainot par ļaunprātīgas neslavas celšanu, pēc tam kā Pēterburgas profesors Glazunova kgs bija devis zināmā mērā par labu runājošu atsauksmi.

Pilnīgi apzinādamies, ka esmu par Dārziņa kgu rakstījis pēc savas labākās pārliecības, nevarēju ar šādu lietas virzienu apmierināties un tamdēļ nolēmu griezties direkti pie

paša «Gulbja» autora J. Sibeliusa kga, norādot tam uz lietas apstākļiem, un izlūdzos viņa domas šai lietā. Šinīs dienās nu saņēmu no somu komponista sekošas rindiņas, kas rakstītas vācu valodā un tulkojumā skan sekoši:

«Jāpenpāā, Somijā, 1908. g. 10. maijā.

Ļoti godāts kungs!

Ir pārāk nepārprotams, ka Dārziņa kgs ir darinājis savu «Priedi» zem mana «Gulbja» iespaida. Mūziķi, kuri apgalvo pretējo, ir estētiski nekulturāli cilvēki.

Tā kā Dārziņa kgs ir pilnīgs diletants, tad vārds plaģiāts (literāriskā zādzība. — P.J.) būs gan drusku par skarbu. Tomēr es atrodu, ka Jums pret katru apvainojumu par neslavas celšanu jāprotestē uz stingrāko. Jūsu kā kritiķa pienākums bij tā rakstīt, taisni tā, kā jūs esat rakstījuši.

Augstcienībā jūsu

padevīgais Johans Sibeliuss.»

Komentāri te lieki. Atstāju publikai pašai spriest, kas viņas uzticību izlietojis savā labā. No savas puses uzskatu šo incidentu par izbeigtu. P. Jurjāns.»

Komentāri būtu lieki, ja Sibeliusa vēstulē nebūtu tik tiešas paša Jurjāna iepriekš sagatavotas nostājas, ja Jurjāns ar nekur vēl nepublicēto «Vientuļās priedes» partitūru nebūtu izrīkojies kā ar savējo. Jurjāns skaidro lasītājiem, kas ir plaģiāts, bet kā lai nosauc viņa paša rīcību un kas šodien var apgalvot, ka Sibeliusam nosūtītie nošu materiāli bijuši identi? Jurjāns uzskatīja, ka incidents izbeigts. Viņš triumfēja.

Atmetīsim uz brīdi laika gaitā radušās un visai pamatotās aizdomas, ka Pāvuls Jurjāns savā iznīcinošajā kritikā bijis nenovīdības un zemsirdības pārņemts, un pieņemsim, ka viņš tajā vadījies tikai no savas labākās pārliecības. Cilvēku psiholoģija ir vienīgais, ko nevar izdomāt, teicis Ļevs Tolstojs. Kāda vajadzība izvērst šo profesionālas dabas strīdu līdz tādiem asumiem, līdz pat Somijā meklētiem, apkaunojošiem pierādījumiem būtu māksliniekam, kurš reiz pateicis savu vārdu, ja viņu nevadītu galma kapelmeistara Saljēri saltie apsvērumi?

Jā. Strīds ar to beidzās. Emīls Dārziņš vairs negribēja to turpināt — pārāk smags, nežēlīgs un netaisns viņam

šķita slavenā kaimiņzemes komponista spriedums: diletants. Dārziņš neviļus atcerējās bērnībā lasītos seno romiešu gudrības vārdus: «Patiesībai pārāk bieži nākas ciest, bet iznīcināt to nekad nevar.» Pāvuls Jurjāns bija izraisījis šo Sibeliusa biogrāfijā neminēto, pārāk epizodisko notikumu, kamēr mums tas laupīja vienus no pirmajiem latviešu simfoniskās mūzikas paraugiem.

Kādudien pie Artūra Bobkovica ieradās Emīls Dārziņš, izlikās nevaļīgs un itin veikli notēloja, ka konflikts viņu skāris tikai tiktāl, lai ierosinātu vēl pastrādāt pie savām kompozīcijām, un burtiski izmānīja no viņa «Vientuļās priedes» partitūru. A. Bobkovics atceras: «Zem apvainojuma smaguma D. palika grūtsirdīgs un sāka iznīcināt savas orķestra kompozīcijas. Man izdevās glābt vienīgi «Melanholisko valsi», no kura partitūras D. bija jau dažas lapas izplēsis. Tās es atjaunoju pēc izrakstītām orķestra partijām. Arī «Vientuļā priede» nebūtu zudusi, ja D. nebūtu no manis izmānījis līdz ar partitūru ari orķestra partijas, atsaukdamies uz to, ka kaut kas tur jālabojot. Dažas no šīm partijām man tomēr vēl uzglabājušās.»

Goda tiesai sekoja uguns tiesa. Sadega mūzika. Vairs nekad neatjaunojama. Vēl pēdējās cerības uzplaiksnījums — kur palikuši nošu materiāli, kas tika nosūtīti Gla-zunovam un Sibeliusam? Līdzšinējie meklējumi bijuši nesekmīgi. Arī muzikologa Arvīda Darkevica brauciens uz Somiju 1969. gadā.

Emīls Dārziņš it kā pārvilcis svītru saviem simfoniķa nodomiem, iznīcinājis «Lirisko fantāziju», «Mazo svītu», «Vientuļo priedi» un «Melanholisko valsi». Šo savu izmisuma soli viņš rūpīgi slēpis, pat viņa sieva par to nekā nezinājusi, bet diriģentiem viņš arvien atteicies dot notis. Viņš savus skaņdarbus iznīcinājis, pie šī jautājuma neatgriezdamies pat vēstulēs savam vistuvākajam draugam Alfrēdam Kalniņam. Kas noticis pēc komponista nāves, tas taču noticis bez viņa ziņas. Bet vēlēšanās atrast un atdot tautai vismaz kaut daļu no viņa zudušajiem darbiem palikusi.

Viens gan ir skaidrs, ka pirmajos gados pēc komponista nāves, līdz pat pirmajam pasaules karam, nav bijis neviena, kas būtu parūpējies par tagad zudušo Dārziņa nošu materiālu, īpaši operas «Rožainās dienas» pilnīgāka eksemplāra saglabāšanu. Par šādu nevēribu arvien dārgi jāsamaksā.

Un tomēr Dārziņš sirds dziļumos nejutās uzvarēts, «kaut akmeņi uz viņu bija krituši». To apliecina kaut vai šāda vieta viņa apcerē par Jāzepu Vītolu: «... lai diletantiem (no kuriem daudzi, kā to esmu ievērojis, ļoti labprāt meklē pēc reminiscencēm un atrod viņas pat tur, kur to nepavisam nav) — lai šiem pēdējiem paskaidrotu, ka šāda nelielu motīvu un melodisku paņēmienu sakrišana mūzikas vēsturē nav nekas rets un ir arvienu nejaušības rezultāts, jo diviem komponistiem tiešām var ieskanēt galvā viena un tā pati muzikālā doma. Mūzikas vēsturē šādu piemēru ir diezgan.»

Jānis Zālītis bija dzirdējis visus sava skolotāja simfoniskos skaņdarbus un tos augsti novērtējis kā latviešu mūzikai nozīmīgus. Par Dārziņu šai laikposmā viņš rakstīja: «Maigs, sirdsšķīsts, smalkjūtīgs, bet līdz ar to arī ļoti atjautīgs un sakarīgs domātājs. Katrs neuzmanīgāks vai rupjāks vārds, katra tieši vai aplinkus izteikta nicinoša vai apvainojoša piezīme viņu varēja dziļi aizskart un rūgtināt. It sevišķi viņa dzīves pēdējos gados pret viņu vērstie uzbrukumi gan sakarā ar māksliniecisko darbību, gan personiskās dzīves veidu izvērtās psihiskā plaisā, kura ar katru gadu top jo draudošāka sakarā ar māksliniecisko atziņu pieaugšanu un garīgās neatkarības nodibināšanos. Viņa «Vientuļā priede», Austriņa vārdiem runājot, «caur viņas nepretenciozo skumju daiļumu» bij nodibinājusi nāvīgu skaudību. Žurnālists un tuvs Dārziņa draugs Artūrs Bērziņš pastāsta, ka komponists to «ilgi atminēja, un no šī apvainojuma viņam bezgala grūti nācās atvairīties un tik tālu viņu piemirst, lai atkal varētu mierīgi un ar prieku komponēt. . . Mūziķu starpā, atskaitot tuvākos draugus, viņš redzēja tikai nelabvēļus, kuri nogaida izdevīgu brīdi, lai kluptu viņam atkal virsū.»»

Tā beidzās viens no dramatiskākajiem, asākajiem konfliktiem latviešu mākslas vēsturē.

Bet dzīve, kā tas par laimi ir, turpinājās, un jādzīvo bija arī Emīlam Dārziņam. Vieglāk, protams, bija turpināt savu darbību mūzikas kritikā, grūtāk — atsākt komponēšanu.

Vasaru viņš pavadīja Pumpuros. Kā stāsta V. Peņģerots: «... Noīrētas 2 lielas vasarnīcas. Vienā dzīvoja Bobkovics, Dārziņš un klavieres, otrā — pārējā Dārziņu ģimene ... Katru vakaru tika apmeklēti koncerti Majoros un Dubultos. Emīls jau iepriekš izstudēja koncertu programmas, un, ja vajadzīgs, tad visa kompānija pa pauzes laiku skrēja no Snēfogta uz Pancernu jeb otrādi, lai noķertu interesantākos programmas numurus.» Viktors Eglltis, kurš kā Dārziņa «uzticības persona» konfliktā ar Jurjānu būs zinājis komponista grūtības sevis pārvarēšanā un centienus ātrāk aizmirst nesenos dvēseles pārdzīvojumus, atceras:

«Bija dienas, kad viņš nodevās vienīgi lasīšanai. Bet lasītājs Dārziņš bija ārkārtīgi kaislīgs. Uz grāmatām viņš krita kā vanags uz cālēniem. Vasarā viņš izlasīja ir savas, ir citu līdzņemtās grāmatas pats pirmais. Viņš lasīja grāmatas par filozofiju, estētiku, zinātni, gan beletristiku un dzeju ar vienādu kāri un interesi. Pašlaik sāka attīstīties aviācija. Plašāki raksti par jauno pasākumu bija atrodami vienīgi franču valodā. Dārziņš izstaigāja visus grāmatu veikalus, līdz beidzot bija sadabūjis atzīmētās grāmatas, un tikmēr grāmatas neizlaida no rokām, kamēr nebija izlasījis. Lidošana viņu tā bija aizrāvusi un ieinteresējusi (viņam bija laba tehnikas izpratne), ka satiekoties par to vien runāja, un brāļi Raiti viņam bija lielākie ģēniji pasaulē. Kad Rīgā atveda pirmo aeroplānu, Dārziņš veselu dienu kaut kur pie Aleksandra vārtiem nodzīvoja, pētīdams mehānismu . . .

Man vēl atmiņā kāds svētdienas rīts, kad Dārziņš ar svētu bijāšanu un nopietnību taisījās no jūrmalas uz Rīgu, lai būtu klāt pirmā gaisa lidošanas mēģinājumā. Mani viņš izrāja par vienaldzību un palika dusmīgs, kad negribēju braukt līdz. Vai man nemaz neesot sajēgas par šo lielisko tehnikas ieguvumu? Lidotājs pārvērtīšot visu cilvēka dzīvi. Man bija jābrauc gribot negribot. Uz rikšotāju laukuma (Rīgas hipodromā. — A.S.) Dārziņš atdzīvojās. Lidotājs (krievu lidotājs Kuzminskis. — A.S.) mēģināja vienreiz — nekā. Mēģināja otrreiz — atkal nekā. Beidzot viņš mazliet atdalījās no zemes, bet notika ķibele, un aparātu vajadzēja lāpīt. Man nebija pacietības ilgāk gaidīt. Dārziņš palika līdz vēlam vakaram uz laukuma, bet ari nesagaidīja nekā ...»

1908. gada vasara pagāja lielākoties Rīgas jūrmalā un koncertizbraukumos. Viņš mīlēja dažreiz arī vienkārši tāpat kur paklejot, kad mājās kļuva «par karstu». Marija gaidīja otro bērnu, tādēļ Dārziņi uz rudens pusi noīrēja atsevišķu dzīvokli Skolas ielā 25 dz. 44. «Tā atceros, kādu svētdienu,» raksta Antons Austriņš, «augusta beigās vai septembra sākumā 1908. g., kad Dārziņš jau no jūrmalas bij pārcēlies uz Rīgu, mums bij norunāts aizbraukt uz Salas senču ozolu (aiz Slokas). Domāju ko sevišķu, bet tur bij vecs lauku krodziņš mežmalē un kāds pušu pašķīries lapenes galds uz nedrošas kājas, uz kura ieradās miestiņš un jaktsdesas. Tāpat Siguldā Dārziņš mīlēja izkāpt no rīta puses un uzkavēties tur līdz vakara vilcienam.» Siguldā dzīvoja Dārziņa vecie draugi — Oskars Grīnbergs ar sievu Malvīni. Šveices ielā viņi bija uzcēluši māju, kur Dārziņš šad tad mēdza viesoties.

Pamazām atgriezās vēlēšanās strādāt. Dārziņš atsāka darbu pie operas «Rožainās dienas». Viņš uzrakstīja pirmā cēliena uzmetumu, bet pēc tam vairāk nekā gadu darbu neturpināja.

Rudenī atsākās privātstundas. Cerēdams tās ievadīt nopietnākā gultnē, Dārziņš rūpīgāk izvēlējās savus audzēkņus, gribēja, kā to redzēsim turpmāk, lai privātstundas kļūtu par kopējām studijām kā audzēkņiem, tā pasniedzējam. Lai gan šis nodoms nepiepildījās — sarunas ar topošo diriģentu un komponistu Jāni Reinholdu palika tikai sarunas —, tomēr jau pati iecere bija interesanta un jauna. Šai laikā Emīls Dārziņš rakstīja savam audzēknim V. Štā-lam: «Jūs pag. pavasarī solījāties Jūsu mūzikas mācībā pāriet šoruden uz teoriju. Man tagad, starp citu, ir pieteicies viens jauns diriģents (Reinholds. — A.S.), kurš arī sāk no gala. Tādēļ gribēju dabūt zināt, vai Jūs arī ņemsat teoriju, jo tādā gadījumā būtu daudz interesantāka nodarbošanās. Jūsu stunda tādēļ nebūt nesarautos, jo var jau arī nodarboties ilgāk nekā stundu. Ja Jūs ar to būtu mierā, tad es ar to otru vēl neiesāktu, iekam Jūs pienākat. Ja turpretim Jūs vēlaties vieni paši jeb pavisam negribat teorijas, tad tā ir cita lieta.» Svarīgs te tikai viens — pats Emīls Dārziņš gatavojās papildināt savas mūzikas teorijas zināšanas, bruņoties nākamajam sava radošā darba cēlienam.

Rudens sākums Rīgas kultūras dzīvē bija satraucošs un drūms. Pašnāvību izdarīja jaunā aktrise Marta Ozoliņa. Somijā Takaharju nomira Blaumanis. Skaistākās Dārziņa dziesmas «Vēl tu rozes plūc», «Kā zagšus» bija radījusi Blaumaņa dzeja. Tāpēc Blaumaņa nāve nevarēja paiet secen komponista filozofiskajai dzīves uztverei. Viņš dzirdēja, cik nejēdzīgi, griezīgi čīkst svaru kausi, kuros likti cilvēku likteņi. Izdevējs Jānis Brigaders bija uzcēlis Rīgā lepnu namu, kamēr autors Rūdolfs Blaumanis nomira trūkumā, pat uz Takaharju sanatoriju savā pēdējā braucienā viņam bija jādodas par saziedotiem līdzekļiem, un ziedotāju vidū bija arī Brigaders ...

Dārziņš daudz strādāja mūzikas kritikā. Viņš publicējās «Dzimtenes Vēstnesī», «Mūzikas Druvā», «Zalktī». Pats ievērojamākais šai laikā ir viņa plašais apcerējums par Jāzepu Vītolu. Dārziņš sniedz lielisku komponista portretu. Piemēram, neliels izvilkums: «... Vītolam ir tā puslīdz pieejama visa jūtu skala no liriskā līdz dramatiskajam. Sevišķi viņa mūzikā izdevušies dramatiskie momenti un rāda mums autoru kā spēcīgu vīrišķīgu personību. Bet arī lirikas ziedu viņa mūzikā diezgan; tikai šī lirika nav izplūstošā, dvēselē dziļi smeldzošā, erotiskā ilgu un sāpju lirika, kādu to atrodam pie slāvu komponistiem, Šopēna, Čaikovska un citiem, bet vairāk tuvojas ģermāņu komponistu «intīmās» lirikas tipam. Lūk, kādēļ modernam, izsmalcinātam jūtu un nervu cilvēkam Vītola mūzika arvien būs, ja tā var teikt, daudz par «klasisku».»

25. decembrī Dārziņiem piedzimst meita, kurai laimīgie vecāki dod divus vārdus — Laima un Tatjana. Otrais vārds dots nepārprotami kā Dārziņa iemīļotā komponista Čaikovska operas varones vārds. Nu viņam bija ir Volfgangs, ir Tatjana. Dārziņu mājā valdīja laime. Komponista māte atceras: «Emīls ļoti priecājās, ka piedzimusi meitenīte. Saviem draugiem viņš stāstījis, ka nevarēšot sagaidīt, kamēr tā izaugšot liela. Viņš jokojis, kad šis iešot ar viņu zem rokas pa ielu, tad pretimnācēji teikšot: «Ekur Dārziņš aiziet ar savu meitu.»»

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA KREDO

Emīla Dārziņa mūzikas nemirstība mūsu tautā sakņojas vispirmām kārtām ar patieso demokrātismu. Tas bija pilnīgi skaidri apzināts viņa mākslinieciskās darbības kredo. Arvien noteiktāk un dziļāk viņš to sludināja savos rakstos par mākslu. Ir jāapbrīno šī viņa uzskatu noturība reakcijas laikā, kad rodas jauni un jauni mēģinājumi atraut mākslu no tautas dzīves, no īstenības.

Ko sludina Emīls Dārziņš?

Ielūkosimies viņa rakstos, lai pārliecinātos par viņa principialitāti un konsekvenci, ar kādu viņš iet uz savu mērķi.

«Māksla gan ir aristokrātiska pēc sava garīgā satura, jo tajā izteicas viss tas, ko domājuši un jutuši laikmeta labākie gari, bet pēc sava praktiskā pielietojuma tai vajag būt stingri demokrātiskai, t. i., pieejamai iespējami lielākam ļaužu vairākumam.

... Ir vērts iepazīstināt ar mūsu spēkiem cittautiešus. Bet vēl vairāk vērts ir iepazīstināt ar mūsu mākslu mūsu pašu visplašākās masas.» («Dzimtenes Vēstnesis», 1909. g;. 291. num.) T1

Sakarā ar Malvīnes Vīgneres-Grīnbergas koncertu Melngalvju namā viņš piebilst: «Bet Vīgner-Grīnberg kdze darītu labi, ja sarīkotu turpmāk pa koncertam arī kādā populārā latviešu koncertzālē. Uz Melngalvju namu atnākt vienkāršam latviešu cilvēkam, kurš dzīvo aiz Pāvila baznīcas vai citā kādā malienē, nemaz nav lāgā iespējams.»

Tikai īstas, patiesa humānisma caurstrāvotas mākslas vērtības, pēc E. Dārziņa domām, spēj ietekmēt cilvēku, iejūsmot to darbam un cīņai. Rakstīdams par dižajiem mūzikas meistariem, viņš arvien it kā pasvītro tieši dzīvi apliecinošo mākslas misiju. Viņš atgādina Čaikovska vārdus: «Kur sirds nav aizskarta, tur nav mūzikas,» — bet sakarā ar Čaikovska operām saka: «.. . «Oņeginā» un «Pīķa dāmā» viņš sasniedzis to augstumu, kādu viņam ļāva sasniegt tā bagātais talants, radīdams mākslas darbus, kuri ir kauls no mūsu kauliem un miesa no mūsu miesas.»

Par «simfoniķu simfoniķi», kā Dārziņš dēvēja Bēthovenu, viņš raksta, ka «... nevienam no jaunāko laiku sim-foniķiem nav izdevies sasniegt Bēthovena darbu uzbūves monumentālo vienību, viņa lapidāro stilu, to absolūto stila pilnību, kurā nekad neviena nots nav ne par daudz, ne par maz ...» («Dzimtenes Vēstnesis», 1909. g. 123. num.).

Emīls Dārziņš rosīgi strādāja ari savas tautas mākslas izvērtēšanā un propagandēšanā. Viņa autoritātes pamatos jau trīs monogrāfiskas apceres par Andreju Jurjānu, Alfrēdu Kalniņu, Jāzepu Vītolu, ar saviem rakstiem viņš savā laikā bija sekmējis ieņemt pienācīgu vietu mākslā diriģentiem Pāvulam Jurjānam un Artūram Bobkovicam, dziedoņiem Malvīnei Vīgnerei-Grīnbergai un Paulam Saksam. Viņš no visas sirds apsveica Emiļa Melngaiļa pirmos panākumus kompozīcijā. Par jau minētā Jāņa Reinholda kompozīciju vakaru viņš rakstīja: «Jaunā komponista debija lielākās koncerttelpās ir notikums, kurš pelna, ka to ievēro. Ir taču mums to komponistu tik maz. Ne tā kā dzejnieku. Kamēr dzejnieks un rakstnieks savu valodu sāk piesavināties jau, tā sakot, līdz ar mātes pienu, komponistam viņa valoda jāizmācās ilggadīgā, grūtā darbā, neatlaidīgā disciplīnā.» Būdams uzmanīgs un iespējami taktisks pret jaunu mākslinieku, viņš nekad nenoklusēja kļūdas, jo «par to jau esot gādāts, lai koki neaugot līdz debesīm». Dārziņš min šo Gētes izteikumu sakarā ar kritiskām piezīmēm par jaunā dziedoņa Paula Sakša koncertu pēc tā atgriešanās no studijām Romā.

Labvēlīgo toni nomaina ironiskais un pat skarbais, kad Emīls Dārziņš ierunājas par pilsoniskās mākslas «grabuļiem», par mietpilsoni, kam mūzika ir tikai izklaidēšanās, garlaicības aizdzīšana. Pats būdams komiskās operas cienītājs, viņš asi vēršas un izsmej visu bezsaturīgo, ārišķīgo operešu uzvedumos. Lūk, kā viņš raksta par «Jautrās atraitnes» iestudējumu: «Elektriskās šūpotnes II cēliena sākumā var cilvēku taisni kaitināt. XIX gadusimteņa operu komponistiem nāca uz skatuves elefanti un kazas, tagad, XX gadusimteņa sākumā, — elektriskās šūpotnes! Tad nu jāgaida, ka turpmāk kāds jauns Lehārs liks pa skatuvi braukt automobiļiem jeb varbūt ierīkos totalizatoru, vai ari laidīs gaisā, pār skatītāju galvām, kādu prāvu dirižabli vai aerostatu.»

Tas viss pieredzēts atliku likām un vēl vairāk, taču tikai ļoti retos gadījumos atmaksājies. Ironiskais piesitiens Dārziņam sevišķi padevies, ne velti laikabiedri arvien atsaukušies uz viņa attīstīto humora izjūtu. Šis piesitiens jūtams arī skaidrojošā rakstā «Tautas dziesmas vai oriģināls?». «Tā nesen man bij gadījiens, ka kāds bijis kora diriģents, runājot par kādu pazīstamu, korim aranžētu tautas dziesmu, izteicās, ka to esot komponējis (pie tam zem vārda «komponējis» domādams tautas dziesmas četrbalsīgo aranžējumu korim). Ne bez pūlēm man nācās minētam kungam izskaidrot, ka jau esošu tautas dziesmu neviens mirstīgais virs zemeslodes vairs nevar otrreiz komponēt, tāpat kā jau esošu galdu nekāds galdnieks vairs nevar pataisīt otrreiz, bet ka minēto dziesmu droši vien būs izdomājis (jeb, ja gribat, «komponējis») jau priekš vairāk simts gadiem kāds Jancis vai Pičs kādā skaistā saules dienā, arklam pakaļ iedams, lai to vakarā varētu izdungot priekšā savai šmaugajai Marei vai Lībai, kura tad savukārt nekavējās, saziņā ar savām biedrenēm — gājējām grūtajās kungu gaitās, jaunatrasto melodiju apgādāt ar pāris teksta variantiem ...» Vēl asāka piezīme recenzijā par vācu pianista Jozefa Hofmaņa vieskoncertu Rīgā: «Koncerta arhi-vāciskā, diezgan vienpusīgā programma, kura varētu derēt Bībericā vai Langenzalcē, bet ne Rīgā, liek domāt, ka Hof-mans mūsu rīdzinieku muzikālo attīstību nevērtē necik augstu...»

1909. gadā Emīls Dārziņš publicēja pāri par divi desmiti rakstu un recenziju, tādējādi aptverdams un novērtēdams gandrīz visu ievērojamāko, kas bija Rīgas mūzikas un koncertu dzīvē. Sie raksti, kas latviešu mūzikas kritiku paceļ jaunā, augstākā profesionālā līmenī, apliecina, ka 1909. gadā Dārziņš nebija padevies pesimismam, nebija zaudējis jebkuru dzīvesprieku. Viņa dzīve pirmām kārtām bija darbs, un tā nav viņa vaina, ja dažam labpaticis komponistu redzēt tikai Kazarova vīna pagrabā vai kādā citē dzertuvē. Tā, piemēram, pilnīgi pēc sava ģīmja un līdzības Dārziņu tēlojis Haralds Eldgasts. Operetiski jūsmīgs un naivs, bet pie reizes bēdīgs un bezcerīgs, gluži kā tāds «nabaga students», viņam iznāk trīsdesmit četrus gadus vecais, tik daudz pārestību un netaisnību pieredzējušais komponists. Armēņu tautības tirgoņa Kazarova vīna pagrabiņš, kas atradās pretī operas namam, ir tā eksotiskā darbības vieta, kur «pie vāji mirgojošas petrolejas apgaismības snauž Emīls Dārziņš un viņam priekšā uz galda stāv jau otrā, pusiztukšotā vīna pudele». Kad pagrabiņā ienāk pats Eldgasts, Dārziņš iztrūkstas un tūlīt sauc viesmīlim: «Ej, cilvēk, — otru glāzi!» Jā, Dārziņš mīlēja ar draugiem pasēdēt pie glāzes, taču līdz pēdējam savas dzīves brīdim viņš nepadevās pesimismam, nenolaida rokas, neuzdeva dzīves cīniņu, jo viņam bija mērķi, kuru dēļ bija vērts dzīvot un strādāt. Tam drošākais apliecinājums ir viņa paveiktais.

Iepriekšējā — 1908. gadā sākās gatavošanās Piektajiem Vispārīgajiem dziedāšanas svētkiem, kurus Latviešu biedrības dižvīri iztapīgi pieskaņoja divsimt gadu jubilejai kopš Vidzemes pievienošanas Krievijai. Svētkiem bija jānotiek 1910. gadā. Latviešu biedrības priekšnieks bija izdabūjis no Iekšlietu ministrijas atļauju sarīkot šādus svētkus, lai gan īstais rīkotājs biedrībā kā aizvien bija Fr. Veinbergs. Progresīvie latviešu mākslinieki ļoti skeptiski raudzījās uz šo pasākumu. Emilis Melngailis, tos laikus atcerēdamies, savā «Autobiogrāfijā» raksta tā: «Vein-berģis. .. bij norīkojis tādu švaku to svētku komisiju, jau nosaukums vien bij tīrie mēbeļvāģi: 5. vispārīgo latviešu dziesmu svētku programmas komisija.» Par virsdiriģentiem bija ievēlēti J. Vītols, A. Jurjāns, P. Jozuus un P. Jurjāns. Kandidātos atstāts vecmeistars Ernests Vīgners, kā ziņoja, ar trīspadsmit balsīm. Tolaik, 1909. gadā, Emilis Melngailis publicēja savu slaveno rakstu (vēlāko brošūru) «Svētnīcu vai balagānu?» laikraksta «Jaunā Dienas Lapa» trijos numuros. «Kam ir iespēšana,» rakstīja Melngailis, «lai neatturas no šiem svētkiem un izpriecājas pa savai garšai. Lai tie, kas «dzer un nestreiko», arī pie šīs reizes labi iedzer. Un lai vadoņi tur runas un velk lomus!»

Šādā saspringtā atmosfērā notika gatavošanās svētkiem. Savu vārdu Emīls Dārziņš vēl pateiks.

Tā, darbā noguris, komponists sagaidīja vasaru — savu radošāko gadalaiku. Dārziņa māte atceras: «Priekšpēdējā vasarā Emīls ar visu ģimeni dzīvoja Lielvārdes pagasta skolā pie Kaibaliņas upītes.» Visplašāko šīs vasaras tēlojumu mums atstājis še jau dažkārt minētais žurnālists Artūrs Bērziņš. Viņš regulāri rakstīja atsauksmes «Latvijā» par teātru jaunuzvedumiem, diezgan simpātiski vērtēja Blaumaņa «Indrānus» un diezgan asi vērsās pret lubu dramaturģijas ievazāšanu teātru repertuārā. Taču ne jau par viņu še jārunā, bet par viņa atmiņām, kas ir vienas no plašākajām un konkrētākajām.

«1909. gada vasara pagāja Lielvārdes skolā, Daugavas malā, pie Kaibaliņas, kuru apdziedājis Auseklis — un no kuras nav tālu otra tautas atmodas dzejnieka Andreja Pumpura dzimtene (Lieljumpravā). .. Mums bija tāda noruna, ka katru vasaru vajag dzīvot jaunā vietā un pie tam jāizvēlas skaistākās dzimtenes vietas. Gan Dārziņu kā mūziķi vilināja Rīgas jūrmala ar saviem simfoniskiem koncertiem, bet daba tam arī bija mīļa — un vientulībā varēja labāk koncentrēties un strādāt. Garīga darba strādniekiem, kas ziemu aizņemti diendienas darbā, vasaras laiks ir vienīgais jaunradīšanas laiks. Tā tas pie mūziķiem, rakstniekiem un gleznotājiem. Kā lai ziemā varēja strādāt... Dārziņš, kad visa diena tam pagāja nepārtrauktā stundu došanā. Vakaros bij jāsēd koncertos un jāraksta atsauksme avīzei. Vajadzēja pašam studēt, bet bija arī brīži, kad ziedots tika Bakhusam toreiz iemīļotā kaukāzieša Kazarova pagrabiņā. (D. visvairāk komponējis vasarā un rudenī, galvenā kārtā naktī. Ziemā tas kārtīgi lasīja kādu franču mūzikas žurnālu «Le courrier musical» jeb «Mercure musical», vācu «Signale für die musikalische Welt» un kādu krievu mūzikas apskatu.)

Tātad ārā no pilsētas, tuvāk dabai un mieram. Dārziņa kundze jau bija izraudzījusies Kaibaliņas krastus un Daugavas līčus vasaras atpūtai. Vēsturiskā Lielvārde nebija vairs sveša komponistam. Viņš jau te vienu vasaru bija dzīvojis pagasta otrā galā — pie Ogres.

Mūziķim pārceļošana vienmēr apgrūtinoša. Jāved kla*-vieres līdz, jo citādi tas kā karavīrs bez ieroča. Viss bija nogādāts īstā laikā un vietā. Vasaras brīvlaikā skolas telpas plašas un ērtas. Katrs dabūjām pa ērtai zālei, kur ziemā bija vai nu klases, vai guļamistabas. Man bija ierādīts viss augšstāvs, bet komponistam šķirta glīta pamaza istabiņa, lai netraucēts varētu strādāt. Tas bija tā iekārtots, lai nebūtu viens otram pa kājām. Dārziņš šaubīgi skatījās uz katru blakus dzīvotāju, bet tas nekādā ziņā nedrīkstēja mūziķis būt, pie tādas gudrības Dārziņš jau bija nonācis. «Kad es komponēju, tad man šķiet, ka mani novēro darbā. Tad apjūku, un darbs man vairs nevedas,» smaidīdams piezīmēja Emīls. Un tiešām tā arī bija. Viņš tūlīt apklusa improvizēšanā, kad izdzirda tuvumā soļus. Tikai tad, kad nācējs attālinājās un viņš juta, ka tas iet savu gaitu, viņam nepiegriezdams uzmanības, iešalcās atkal apklusušās klavieres. Viņš turpināja darbu. Tās vasaras, kurās Dārziņš dzīvojis kopā ar saviem biedriem mūziķiem, tiešām nav bijušas radīšanā bagātas.»

A. Bērziņa stāstījums pārliecina ar pietāti pret aizgājušo draugu un mākslinieku un ļauj mums tuvāk ielūkoties Emīla Dārziņa daiļrades laboratorijā. Te ieraugām jebkuram pieejamo un saprotamo komponistu Dārziņu — tā, tuvu, no malas skatoties.

«Lielvārdē dzīvodams,» tālāk stāsta Bērziņš, «... komponists nevarēja nosēdēt ilgi uz vienas vietas. No Rīgas saņēmām visas avīzes, kuras toreiz izkaroja sīvas cīņas par dziesmu svētkiem nākošā vasarā. Bagāta koncertu sezona bija jūrmalā. Nāca jaunu darbu izpildījumi. Tas uztrauca. Beidzot Dārziņš nenocietās un aizbrauca, apsolīdamies būt, vēlākais, otrās dienas vakarā mājās. Bet mēs velti gaidījām Emīlu pārbraucam. Vairākus vakarus gājām pa skaisto Daugavas lielceļu viņam pretim. Emīls bija atkal aizķēries. Kādā vakara krēslā viņu beidzot ieraudzījām braucam kopā ar tuvējo saimnieku. E. Dārziņš sēdēja kopā ar to uz piena kannām. Cits viņa darba biedrs no tāda veida braukšanas būtu atteicies, bet demokrātiskam Dārziņam tāds ceļojums sagādāja baudu, lai gan viņš bija liels kājāmgājējs, jo no Majoriem uz Mellužiem pēc pabeigtiem koncertiem gāja vai vienīgi kājām. Tas tika darīts, lai mazliet «resnumu nodzītu», jo jauneklīgs Dārziņš gribēja vēl ilgi palikt.

Dzīve Lielvārdē citādi bija klusa darba pilna. Tā kā toreiz plosījās holēra un Daugavas ūdens bija izsludināts par «apdraudētu», tad vasaras atpūtai tik nepieciešamā peldēšanās bija jāizdara seklā Kaibaliņā, jo to turējām drošu no baciļiem. Bet nu bija jāpadziļina upītes gultne. Tāpēc būvējām akmeņu valni, kas aizturētu straumi. Bet ūdens jauca mūsu darbu, un būvēšanu vajadzēja katru dienu no jauna atkārtot. Vasaras vientulībā bija tikai divi patīkami pārsteigumi: mums atbrauca viesi. Kādā lietainā dienā salijis un nobridies ienāca dzejnieks Antons Aus-triņš, kurš pastāstīja jaunos notikumus Rīgā.»

Par šo apciemojumu stāsta arī pats Austriņš, ka Lielvārdes atpūtnieki viņam izrādījuši «tuvo Kaibaliņas gravu, kurā Pumpurs rakstījis savu «Lāčplēsi» un kuru Auseklis apdziedājis savā «Dievozolu trijotnē». No vienas puses — dabas cienītājs, no otras — «Weltschmertz'a» dievinātājs. Sapņoja par vasarnīcas celšanu jūrmalā, runādams, ka, salīdzinot ārzemju komponistu ērtības un komfortu ar mūsējo dzīvi, mēs vēl arvien kremtot to pašu tēvu tēvu pelavmaizi.» Austriņš bija labs klausītājs. Ne tā kā Dārziņš, kurš faktus un iespaidus nemēdza kolekcionēt un drīz tos aizmirsa.

Artūrs Bērziņš vēl pastāsta par Annas dienas svinībām pie senajiem paziņām Rozīšiem Ogres pusē — Dārziņu laimes dienu pusē. Te Dārziņš juties tik labi, ka pat teicis apsveikuma runu savai bijušajai skolniecei klavierspēlē.

Arī Lielvārdē Dārziņš tomēr nav bijis pilnīgi brīvs no domām par maizes pelnīšanu. Par to liecina viņa jūlijā un augustā rakstītās vēstules V. Štālam. Lielākoties tās skar praktiskas dabas jautājumus, taču tajās atrodamas arī paša Emīla Dārziņa noskaņas šajā vasarā. Vietumis dzirkstī humors. Tā viņš pajokojas par V. Štāla akurātajiem nošu pierakstiem: «Tikai netaisāt tik briesmīgi paliekamas notis, kuras izskatās, itin kā tās būtu nodomātas 2000. gadā pēc Kristus stādīt priekšā kādam vispasaules mūzikas kongresam vai arī ierakt zemē metāla traukā zem kāda jaunceļama mākslas tempļa pamatakmeņa par ziņu nākamām paaudzēm.»

Emīls Dārziņš bija jau vispār atzīta autoritāte muzikālajās aprindās. Par to liecina arī šāds atgadījums. Kāda amatieru koncerta rīkotāji, uzzinājuši, ka zālē sēž Dārziņš, zibeņātri mainīja koncerta programmu, izmetot no tās lētākos, banālākos numurus. Taču komponists turp nebija gājis, lai rakstītu kritiku, bet aiz intereses par amatieru sniegumu.

Vasaras beigās vai rudens pašā sākumā Dārziņš aizbrauca uz Cēsīm. V. Eglītis raksta: «Apmēram gadu vai pusotra pirms nāves mēs nejauši satikāmies vilcienā, braukdami uz Cēsīm. Es vērīgi viņu uzlūkoju, un viņš it kā pazudis, bez cerībām iesaucās: «Ar mani jau iet uz beigām, vismaz sirds kaite jau klāt!» Tomēr strādāt viņš nerimās. Viņa recenzijas palika aizvien drošākas un skaistākas, mūzikas dzīvē viņš iegāja aizvien dziļāki.»

Šķiet, viņš braucis uz Cēsīm apmeklēt Poruku. Žēl, ka nav saglabājusies neviena vēstule no viņu sarakstes, lai gan tuvinieki apgalvo, ka tāda bijusi. Abu mākslinieku starpā valdījusi saprašanās. Ļoti iespējams, jo Dārziņš orientējās literatūrā, bet Poruks mūzikā. 1909. gads ir pēdējais uzdzirkstījums slimā dzejnieka mūžā. Poruks atgriezās no Strenču psihiatriskās slimnīcas. Šķita, ka viņš pilnīgi atveseļojies. Dzejnieks ieradās Rīgā, lai netraucēts varētu strādāt. Viņš apmetās Burtnieku namā Mīlgrāvī, kur draugi viņam bija palīdzējuši iekārtoties. Taču pēc kāda laika Poruks atkal aizbrauca uz Cēsīm, «Lāčos», kur, kā Valdemārs Ancītis raksta: «Drūmo vientulību reizēm caurgaismo arī kāds laba drauga apmeklējums. Dārga draudzība Porukam ir, piemēram, ar Emīlu Dārziņu, kas viņam daudzējādā ziņā radniecisks. Kas viens latviešu dzejā, tas otrs mūzikā — dziļu domu domātājs un skumju sapņu sapņotājs. Ne vien vairākas Dārziņa dziesmas, arī viņa «Melanholiskais valsis» top Poruka un viņa dzejas ierosmē.» Protams, tiešas norādes uz to nav, bet vismaz pirmās ierosmes patiešām radušās Poruka mājās.

Bija reti skaists, silts rudens. Dārzs piebiris lapām.

Viņi sēdēja lapenē. Dārziņš vēroja dzejnieku. Jā, pa šiem gadiem ar Poruku bija notikušas jau neatgriezeniskas pārmaiņas, un tas komponistā viesa skumjas pārdomas.

Poruka mājā Dārziņš šoreiz nejutās labi. Viņš zināja, cik nekrietni bija izdarījušies ar slimo dzejnieku viņa vistuvākie cilvēki, patiesībā pamezdami viņu likteņa ziņā, it kā izsvītrodami viņu no dzīvajo saraksta. Prāts atteicās saprast, kā pēc tik spožas, skaistas, jūtu augstumos uzbangotas kopdzīves sākotnes varēja rasties tik dziļš bezdi-bens. Ārprāta nežēlībai talkā nāca kaut kāds nožēlojams, sīks aprēķins, nožēlojams cilvēku aklums. Rudens tuvums piesūcināja ciemiņu ar tādu dvēseles saltumu, no kura viņš vēl ilgi nespēja atsilt. Ne tik dziļi iegrebta, bet jau skaidri samanāma bija arī viņa paša likteņlīnija.

Dzejnieka liktenis viņam lika domāt par savējo. Ja uz Cēsīm viņš bija atbraucis nomākts, tad aizbrauca vēl nomāktāks. Vienīgi darbs un mūzika viņu vēl varēja glābt.

Pastiprinātas rosības un aizņemtības noskaņas vējo viņa vēstulē Alfrēdam Kalniņam, kurš arvien vēl dzīvoja Pēr-navā.

«Rakstu uz ātru roku. Vispirms pateicos par jaukajām dziesmām.

Otrkārt: Bobkovics, kurš ar Tevi neesot pazīstams, mani lūdz Tev rakstīt, lai Tu būtu tik laipns viņam drīz izsūtīt Tavu partitūru «Pie Staburaga» viņš to grib pūst vaļā uz 23. vai 30. novembri. ..

Pie tam došu Tev vienu labu padomu. Es gan citādi esmu mūzikā tīrais muļķis un neesmu cienīgs Tev ne zābakus noviksēt. Bet kas zīmējas uz instrumentāciju...» Un Dārziņš atļaujas dot konkrētus padomus otram komponistam, kaut arī draugam, kas pats par sevi nav visai pateicīgs uzdevums. Tālāk viņš Kalniņam pastāsta:

«Ķeniņietei uznākuši niķi sarīkot «večera sovremennoi muziķi» priekš 200—300 lielas ielūgtas publikas. Es būtu pavadītājs, Dombrovskis vijole, Malvīne aurētu — trūkst pianista. Es proponēju pirmo vakaru taisīt «skandināviešu vakaru». Tagad nu jautājiens: vai Tu būtu ar mieru nospēlēt kādu pusduci gabaliņu no Grīga un vēl kāda jaunāka? Dienu ierīkotu tādu, kur Tev nav dievkalpošanas. Tu taču neesi no tehnikas izgājis? Un vai no Pērnavas nāk dzelzceļš uz Valku? — Publika mums būs vairāk no jaunākas inteliģences, mācošās jaunības u. c.: tātad vairāk entuziasti, kuri neies koncertā ar kritisku aršīnu padusēs.

Esi tik labs, atraksti, ko domā. Un atsūti arī partitūru, bet apdrošinātu.»

Kā redzam no Dārziņa pēdējās piebildes, viņš jau bija kļuvis nesalīdzināmi praktiskāks un piesardzīgāks.

Pienāca ziema.

Dārziņš atgriezās pie savas vecās ieceres un visai enerģiski sāka strādāt. «Rožainās dienas» krietni pavirzījās uz priekšu. Kaut kas pašam patika un kaut kas nemaz neapmierināja. Drauga Edvarda Vulfa luga, kura pirms trim gadiem Dārziņam bija iepatikusies, nu vairs nelikās tik laba. Kaut arī tajā it kā atbalsojās laikmeta noskaņas, tomēr līdzi nāca sadzīvnieciskā pelēcība un traucēja komponistam izšķilt īstu dramatismu. Jānis Zālītis tā arī runā par Dārziņa operu: «Nevar teikt, ka šis pirmais operas mēJ ģinājums, kad tas nāktu gatavs, varētu jau sacensties ar šī laika augsto operas tehniku, taču mums, latvjiem, tas arvien būtu liels ieguvums. Ja Dārziņam būtu ļauts ilgāk dzīvot, mums «Rožainās dienas» būtu tikpat mīļas mūsu latviešu operu repertuārā kā viņa dziesmas.» Jānis Zālītis arī cenšas izskaidrot, kāpēc Dārziņu tik neatlaidīgi interesējis šis mūzikas žanrs: «. . . Tomēr zīmīgi arī tas, ka Dārziņš izvēlējies operu, nevis absolūto mūziku, jo viņam gribējās vairāk runāt ar tautu. Atceros, ka viņš pagājušā pavasarī (1909. g. — A.S.), spēlēdams dažiem draugiem priekšā kādus fragmentus no «Rožainām dienām» (operas studijas divos cēlienos, kā viņš to domāja nosaukt), atsaucās uz Čaikovski, kurš teicis, ka grūti esot turēties pretim kārdināšanai runāt uz plašākām ļaužu masām. Un arī viņš sajūtot šo kārdināšanu. Cik ļoti žēl, ka Dārziņš nepaguva savu iesākto darbu pabeigt, pie kura viņš ar tādu mīlestību strādāja. Savādi tomēr tas, ka viņš, tik karsts tautas draugs, tomēr atstājis neievērotu nacionālo elementu mūzikā.»

Šķiet, ka šo pēdējo Jāņa Zālīša atzinumu tomēr var apšaubīt. Profesors Jēkabs Vītoliņš lieliski pateicis par nacionālā kolorīta izpausmi Dārziņa dziesmās: «Komponists it kā to kompensē savas mūzikas intonatīvi tēlainajā sa-plūsmē ar sava laika jaunāko latviešu dzeju, kuras tekstus viņš izmantoja, atrazdams savā melodikā sevišķi dziļu saskaņu ar tautas emociju plūsmu.» «Nacionālais elements mūzikā» nekad nav bijis Emīla Dārziņa galvenais mērķis. Par to liecina viņa dziesmu tekstu izvēle (arī Puškins, Gēte), bet jo sevišķi operas libreta meklējumi šai 1909./10. g. ziemā, kad viņam bija radušās šaubas par «Rožaino dienu» literāro pamatu. Viņa uzmanība apstājās gan pie Antona Čehova lugas «Ivanovs», gan Poruka stāsta «Pērļu zvejnieks», kuros ietverti viņam tuvi pārdzīvojumi un atziņas, taču viņa uzmanības lokā ir arī Raiņa «Uguns un nakts» un Blaumaņa komēdija «Skroderdienas Silma-čos». Te jāatceras, ka savā laikā Dārziņu ļoti neapmierināja Aleksandra Būmaņa mūzika izrādei un viņš uz to norādīja «Pēterburgas Avīzēs».

Čehovs vispār un viņa drāma «Ivanovs» rada Dārziņā atbalsi šai libreta meklējumu laikā. Cik dziļu un plašu dziedājumu varētu izveidot, piemēram, no Ivanova monologa trešajā cēlienā, kas prasīt prasījās mūzikā un tā atbilda paša Dārziņa jūtu uztverei. Ja viņš spētu tikpat viengabalaini, it kā ar vienu elpas vilcienu, tāpat kā tas ir Musorgskim Borisā ... Kā tad ieskanētos šie vārdi:

«Esmu nelabs, nožēlojams un niecīgs cilvēks . .. Mans dievs, kā es sevi nicinu! Cik dziļi nīstu savu balsi, savus soļus, savas rokas, šīs drēbes, savas domas. Vai tas nav smieklīgi un nožēlojami? Vēl pirms nepilna gada biju vesels un spēcīgs, spirgts, nenogurdināms, dedzīgs, strādāju ar šīm pašām rokām, runāju tā, ka pat muļķus aizgrābu līdz asarām, spēju raudāt, kad redzēju bēdas, sašutu, kad sastapos ar ļaunumu. Es zināju, ko nozīmē iedvesma, izjutu kluso nakšu daiļumu un poēziju, kad no rieta līdz ausmai sēdi pie rakstāmgalda vai nododies sapņiem. Es ticēju nākotnei, raudzījos tajā kā mīļas mātes acīs. Bet tagad, mans dievs, esmu paguris, neticu, pavadu bezdarbībā dienas un naktis ...»

Tas nāca no sirds un gāja uz sirdi. Tās bija atziņas, ko Emīls apjauta ari sevī, it kā viņš pats šos nevienam nedzirdamos vārdus būtu kādreiz izteicis.

Pie noteiktākiem apsvērumiem Dārziņš toziem tomēr nenonāca. Tā atkal darbs pie «Rožainajām dienām» tika pārtraukts.

Šai laikā viņš pastiprināti interesējās par Skrjabinu. Pēc kāda Rīgas apmeklējuma Alfrēds Kalniņš konstatēja, ka Dārziņš «klavieru spēlēšanā nebija atpakaļ gājis, par to pārliecinājos kādu pusgadu pirms Dārziņa nāves, kad, pie viņa būdams, noklausījos viņa teicamā priekšnesumā jaun-krievu modernista Skrjabina «Poème satanique».»

Bet Kalniņš būs nomanījis arī to, ka Emīlu kaut kas dziļi nomāc, ka draugam vajadzētu palīdzēt. Bet kā?

DIVDESMITA NODAĻA' PĒDĒJĀS TAKTIS

Horoskopā, ko Emīls Dārziņš bija saņēmis no kāda vācu zīlnieka, viņa trīsdesmit piektais mūža gads saistījās ar nelaimi. Šo horoskopu komponists pieprasīja jokodamies, kā aizvien, kad meklēja atslodzi. Bet sagadīšanās šoreiz — nenoliedzama.

Nopietni runājot — dzīve Rīgā Dārziņam kļuva arvien nepanesamāka. Viņš gan daudz strādāja, viņa materiālie apstākļi arvien uzlabojās. It kā viss būtu. Taču trūka paša galvenā — līdzcilvēku saprašanas. Kur rast atbalstu? Draugos? Vulfs pats cīnās ar saviem mazvērtības kompleksiem, stāsta par spēku izšķiešanu gadījuma rakstura darbos avīzēm, strādā mūžīgā steigā, lai tikai noturētos virs ūdens. Dārziņš sāk nopietni domāt, ka vajadzētu pārcelties uz dzīvi kur citur — ārpus Latvijas, lai varētu atbrīvoties no tiem nepatīkamajiem iespaidiem, ko viņam dod nenovīdīgā vide te Rīgā. Cīnīties pret to viņam vairs nav spēka. Rodas pat vesels traktāts par mākslu «Ceļa jū-tīs», kas sākumā rakstīts kā priekšlasījuma teksts, bet izvērsies plašumā, un droši vien Dārziņam tas būtu kļuvis par grāmatu. Šī nepabeigtā traktāta fragmentus publicēja tikai pēc komponista nāves. Te piebilstams, ka to izdarīja Artūrs Bērziņš, turklāt izdarīja ne visai godīgi, «pieslīpēdams» dažas Emīla Dārziņa domas buržuāzijai pieņemamākā redakcijā, tādējādi izraisīdams iebildumus no progresīvās kritikas puses.

Var teikt, ka «Ceļa jūtīs» Emīlu Dārziņu nodarbinājušas tās pašas problēmas, kas nodarbināja Rūdolfu Blaumani, kad viņš rakstīja piemiņas rakstu savam Vācijā mirušajam draugam V. Andrejanovam. Arī Dārziņš jautā:

«... Vai latviešiem būs lemts teikt savu vārdu līdz ar cilvēces gara dzīvē, jaunu garīgu vērtību radīšanā? Vai latviešiem lemts teikt savu vārdu arī tajā sfērā, kurā mūsu dienās koncentrējas viss labākais, ko domājuši un jutuši cilvēces labākie gari, — mākslas sfērā?»

Atšķirībā no Blaumaņa Dārziņš atbild pozitīvi.

Taču naids pret pinekļiem, kas saista mākslu, Dārziņā vird daudz asāks un kaismīgāks nekā nosvērtajam reālistam. Dārziņš pārgalvīgi met sejā apsūdzību «labākajām famīlijām» un to iztapoņiem mākslā, visiem, kas dzenas tikai pēc materiāliem labumiem:

««Necienība pret garu» ir mūsu Rīgas lozungs. «Nost ar garu» — šos trīs vārdus vajadzētu ar milzīgiem melniem burtiem uzkrāsot uz visiem Rīgas vārtiem, tiltiem un dzelzceļa stacijām, lai svešinieki, kuri iebrauc Rīgā, varētu zināt, ar kādiem ļaudīm viņiem darīšana.»

Spēcīgi teikts. Tik spēcīgi, ka no šiem vārdiem nobijās pat Dārziņa domubiedri.

Šīs noskaņas 1910. gada sākumā pauž arī Emīla Dārziņa vēstule Kalniņam, kuram viņš pilnīgi uzticējās. 25. martā viņš rakstīja uz Pērnavu:

«Nupat saņēmu Tavu vēstuli. Tā kā man ir brītiņš brīva laika, tad atbildēšu uz līdzenas vietas.

Tavs priekšlikums par pāriešanu uz Pērnavu man drusciņ gan vilina. Tikai es Tev vēl nevaru strikti noteikt, ka iešu.

Ja tikai neņems virsroku bailes no mazpilsētas dzīves. Tu jau zini, ka man ir «širokaja natūra», kas cenšas pēc augstām lietām. Man pat ir ideja mēģināt pāriet uz Maskavu par kritiķi pie kādas krievu avīzes.

Tātad, pateikdamies par Tavu lielo rūpību, izlūdzos vēl apdomāšanās laiku. Vasarā turpretī nekādi nevaru būt Pērnavā. Vispirms es galīgi esmu aizmirsis ērģeļu spēli. Otrkārt, negribas zaudēt jūrmalas koncertus. Treškārt, to honorāru, ko Tu man soli, es tā kā tā pa daļai nopelnu no «Latvijas», kura man maksā 20 rbļ. par mēnesi (240 par gadu), pa daļai no dažiem koncertiem, kuri taču notiek svētdienās. Uz diviem tādiem jau esmu uzaicināts. Tad vēl pasprūk dziesmu svētki. Tā kā man šogad ienākumu ziņā ir bijis sevišķi izdevīgs gads (retinā-jums mans. — A.S.), tad ceru, ka pr. vasaras cik necik varēs atlicināt, lai varētu ar visām klavierēm mierīgi nolīst jūrmalā uz darbu un atpūtu.»

Tātad uz marta beigām Dārziņš jau apsvēris visas iespējas un nolēmis, ka tomēr varēs dzīvot un iztikt tepat — nodoties komponēšanai un kritiķa darbam. «Latvijā» jau bija norunāts, ka Dārziņš atspoguļos laikrakstā dziesmu svētku norisi Rīgā un Rēvelē. Ar darbošanos piesātinātā dzīve viņu apmierināja un glāba. Tālāk vēstulē Kalniņam teikts:

«A propos, vai Tev, uz dziesmu svētkiem iebraucot, ir paredzama kāda apmešanās vieta? Jādomā, ka viesnīcas būs briesmīgi pilnas. Vai es Tev nevarētu piesolīt savu dzīvokli? No mana dzīvokļa logiem ar svētku placi varēs sakliegties: tik tuvu tas iznāk. Mēs paši pa vakariem brauksim laukā, tātad Tu varētu gluži labi piemesties, t. i., ja Amandas kdze ir ar mieru pati pr. sevis un sava mīļā Alfrēda uzvārīt no rīta kafiju, jo nekāda dzīvotāja mūsu dzīvoklī nebūs. Vai jā?

Par Taviem panākumiem no sirds priecājos. Un žēloju, ka man nav tik daudz talantu, īpatnības un fantāzijas, lai varētu ar Tevi sacensties mūsu dzimtenei par slavu. Es zinu gluži skaidri, ka ne dziesmā, ne instrumentālā mūzikā es Tev nekad nevarēšu ne zābakus noviksēt un tagad galīgi esmu pārliecinājies, ka mans lauks ir skatuves mūzika — opera. Un tas ir par to, ka es no dabas neesmu ne dabas novērotājs — peizāžists, ne arī muzikālisks arhitek-tors, bet subjektīvs jūtu liriķis, psihologs,» Dārziņš spilgti sniedz savu pašraksturojumu, «kam jāuztver cilvēka dvēseles dažādie saviļņojumi un jātēlo mūzikā. Ka «Rožainās dienas», neskatoties uz «pirmās» operas trūkumiem, tomēr nebūs nekāds pirmais kucēns, kurš bez žēlastības jāslīcina, par to es nemaz nešaubos. Kaut tik man būtu vairāk rakstura piespiesties pie darba, lai varētu uz nākamu ziemu nobeigt.»

Jau vasarā, tikko būs izskanējuši dziesmu svētki Rīgā un Rēvelē, Dārziņš atsāks darbu pie «Rožainām dienām» un ievērojami to pavirzīs uz priekšu. Bet par to vēlāk.

Vēstules nobeigumā vēl dažas aktualitātes:

«Vai esi dzirdējis, ka Melngailis esot Taškentā atvēris piena moderniecību? Jādomā, ka tad govis arī būs dikti muzikāliskas un daža no tām pat varbūt mauj līdz augstam c. Kad Tu vasarā viņu satiec, tad apvaicājies, cik tālu viņa govju lopi jau ir elementārteorijā un solfedžijās?»

Izmest ko asprātīgu, no tā Dārziņam bij grūti atsacīties. Taču īstenībā viņš apbrīnoja ne vien Emiļa Melngaiļa lielo mūziķa talantu, bet arī viņa prakticismu, kas arvien bija neparasts neparastos apstākļos. Un pāri visam — dzīvesprieks.

Visbeidzot:

«Drīzumā iznāks manas «Piecas dziesmas vīru koriem». Ja «Latvija» Tev piesūtīs, Tu taču neatteiksies ko uzrakstīt?»

Tovasar Dārziņi agri pārcēlās uz jūrmalu. Taču dziesmu svētku tuvošanās un ar to saistītie pienākumi pat neļāva domāt par atpūtu un komponēšanu. Šad tad tika aizstaigāts uz jaunceļamo svētku ēku preču stacijas tuvumā. Ēkas projektu bija izstrādājis arhitekts Pole. Tajā bija paredzētas 10 236 sēdvietas. Bet strīdi un šķelšanās šo svētku dēļ nerimās. Darba tauta un progresīvie mākslinieki — no vienas puses, māmuļnieki rīkotāji — no otras. Emīls Dārziņš ieņēma mērenu pozīciju. Viņš neaizrāvās ar svētku oficiālo, ārišķīgo pusi, viņu nodarbināja svētku muzikālās kvalitātes. Dārziņu izvirzīja par locekli Dziesmu kara žūrijas komisijā, kurā darbojās vēl A. Kalniņš, A. Jurjāns, M. Gubene, N. Alunāns, A. Bobkovics, J. Bētiņš, I. Zīle, J. Kade, I. Veidemanis un ... Pāvuls Jurjāns. Priekšā stāvošā tikšanās ar šo cilvēku nervozēja Dārziņu, bet viņam gribējās stāvēt pāri šīm it kā tikai viņu «personīgajām» attiecībām, tāpat kā viņš bija pārvarējis sevi, kad labvēlīgi novērtēja čellista Oto Fogelmaņa sniegumu — Svendsena «Andante funèbre» atskaņojumu kamerkoncertā. Bet kaut kur dziļi vecās brūces vēl asiņoja.

12., 13., 14. jūnijā Emīls Dārziņš atradās Rēvelē, kur sekoja Igauņu VII Vispārīgo dziesmu svētku norisei. Igaunijas lielāko pilsētu viņš apmeklēja pirmo reizi un ar īstu prieku, jo brauciens deva iespēju satikties ar senajiem draugiem no Pēterburgas konservatorijas laikiem — M. Līdigu un A. Kapu. Līdigs bija svētku galvenais diriģents.

Atreferējumos par šiem svētkiem «Latvijas» 15. un 16. jūnija numuros Dārziņš uzsvēra gan vērienīgumu — 7000 dziedātāju un 1400 vīru liels pūtēju orķestris, gan to, ka viņam radies «liels respekts pret kaimiņu tautas uzņēmības un inteliģences grādu līdz ar pārliecību, ka tur, kur blakus uzved Bēthovena, Čaikovska, Mocarta un Šūmaņa labākos darbus, arī pašu īsto dziesmu svētku programmai vajadzēs stāvēt ievērojamā augstumā». Tā tas visumā realizējās, kaut Dārziņš norāda arī uz kļūmēm repertuāra izvēlē un izpildījumā. Kā parasti, arī šajā atsauksmē komponists paspīd ar savu humoru, kad, piemēram, raksta, ka: «Skaistas un moderni ģērbušās ir arī igaunietes, bet, cik es arī viņās neizskatījos, man tomēr tā vien likās, ka mūsu pašu meiteņi ir skaistāki.» Līdzīgā veidā stāstīts arī par Rēveli: «Kas zīmējas uz pašu Rēveli, tad jāsaka, ka tā nemaz nav tik maza, kā izskatās. Divi punktos Rēvele stipri atšķiras no Rīgas: pirmkārt, tajā nav vēl neviena automobiļa (ak, laimes zeme!), otrkārt, tramvajos elektrība neliekas tik stipri funkcionējot kā pie mums Rīgā, jo katram tramvaja vāģim ir priekšā aizjūgts zirgs ar galvu uz priekšu, kurš, kā mans ormanis man apgalvoja, palīdzot vāģi vilkt.»

Tikko pārbrauca no Rēveles, pašu svētki jau bija klāt. Dārziņš ar nepacietību gaidīja, kā kopkoris, kurš gan nebija tik plašs un tik sagatavots kā iepriekšējos svētkos, izpildīs viņa «Mēness starus stīgo» — kuru diriģēs, tāpat kā pirms septiņiem gadiem koncertā Pēterburgā, svētku virsdiriģents Jāzeps Vītols. Pie gaidāmajām novitātēm piederēja arī paša Vītola «Gaismas pils» un Andreja Jurjāna tautas dziesmas apdare «Pūt, vējiņi!».

Par V Vispārīgo dziesmu svētku norisi daudz rakstīts gan toreiz, bet jo sevišķi vēlākos laikos. Šeit gribētos vienīgi salīdzinājumam pretstatīt divu dižo piebaldzēnu, divu māksliniecisko personību attieksmi pret šiem svētkiem, lai vēl uzskatāmāk būtu redzams, cik tālu savas attīstības ceļu bija nogājis Dārziņš pusotrā gadu desmitā, cik tāls viņš bija kļuvis tai pasaulei, kurā bijis un palicis Matīss Kaudzīte. Sāksim ar pēdējo, kurš par šiem svētkiem savā «laika grāmatā» rakstīja šādā garā:

«Otrā dienā, t. i., 3. jūl., ap p. 3 pēc p. sagaidījām turpat Kungu un Ķeizaru braucam no Daugavmalas pa Nikolaja ielu uz katedrāli. Valsts himna skanēja kopā ar «urā» saucieniem, kas nāca kā kāds vilnis, pavadīdams augsto zemes tēvu un noskanēdams arvienu tālāk līdza, viņam aizbraucot. Vispapriekšu brauca vienjūgā policij-meistars, tad tāpat vienjūgā gubernators un tad divjūgā — melniem galma staļļu zirgiem — Kungs un Ķeizars Nikolajs II, laipni sveicinādams skolnieku un citu sagaidītāju rindas. Ķeizara Majestātei kreisā pusē sēdēja galma ministrs. Pa kādu pusstundu redzējām augsto viesi braucam atpakaļ uz Daugavmalu un savu kuģi «Standartu», kas stāvēja pretī pilij Daugavas vidū noenkurots. Uz vakara pusi nonācām atpakaļ dzīvoklī.»

Taču ar to Matīsam Kaudzītēm no t. s. oficiālās daļas nepietiek, arī tālāk viņu interesē visvairāk tieši cariskais spožums un varenība:

«Trešā jeb īstā svētku dienā, t. i., 4. jūl., jau ap p. 8 no rīta rindojāmies uz iešanu, kā var pie laika nostāties zināmā vietā gar ielas malu, kur ķeizaram jābrauc cauri uz pieminekļa atklāšanas svinībām. Visu ceļu no Daugav-malas līdz katedrālei stāvēja gan pilsētu skolu, gan lauk-skolu audzēkņi un audzēknes, cieti slēgtās rindās līdz ar saviem skolotājiem un skolotājām, tad aiz šās rindas stājās ugunsdzēsēji un citu pilsētas biedrību locekļi arī cits aiz cita. Iekšā vai ārā varēja tikt tikai tie, kam bija īpašas kuratora kunga dotas biļetes. Bez tam visiem bērnu pavadītājiem, kas no inspektora kunga aicināti, tika izdotas jau pirmajā dienā no iekšlietu ministra biedra parakstītas piedalīšanās biļetes vispāri. Piebalgas draudzes skolai šoreiz bija vieta ap Nikolaja ielas un Totlēbena bulvāra stūri. Turpat uz abām pusēm stiepās visa Cēsu rajona skolas.

Pēc pulksten 9 brauca Ķeizars — tāpat vaļējā, atlaistā divjūgā karietē kā vakar, bet šoreiz baltiem zirgiem. Urā sveicieni noskanēja tāpat kā priekšējā dienā, tālu sākdamies un tālu beigdamies. Ministri un citi augsti ķeizara pavadoņi brauca vairākos automobiļos. Apmēram stundu vēlāk brauca ķeizariene līdz ar augstām meitām — liel-kņazēm tai melno zirgu aizjūgā, kurā vakar brauca ķeizars pats. Noskanēja atkal tie paši saucieni, kas agrāk. Ari ķeizarienes vaigs rādīja lielāko laipnību, tāpat kā ķeizara vaigs. Ķeizarienes karietei jāja pakaļ divi goda pavadoņi — kazaki sarkanos mēteļos.»

Protams, arī konstitucionālo demokrātu jeb kadetu partijas orgāna «Latvija» referents nevarēja gluži iztikt bez oficiālās daļas pieminējuma, taču tas veikts maksimāli īsi, lakoniski. Jau pašā sākumā ieslēgta «vispārējās sajūsmas» bremze. Par tā saucamo «Laicīgo koncertu», kas notika 20. jūnija pēcpusdienā, Emīls Dārziņš raksta:

«Kā pirmais kora numurs Jurjānu Andreja himnas vei-dīgā «Nevis slinkojot un pūstot», kuras brašajam muzikālam iespaidam drusku par vainu nāk Jura Alunāna teksts (patiesībā lokalizējums. — A.S.). Šai tekstā nenoliedzami ir kaut kas pašlepns, iedomīgs un pie tam prozaisks, kas nevar lāgā harmonēt ar šīlaika inteliģenta, domājoša un jūtoša cilvēka vairāk izsmalcināto psiholoģiju. Bet brašā, svinīgā mūzika izpērk šo trūkumu.»

Piezīmes ir arī pie paša Dārziņa dziesmas izpildījuma: «Pēdējais Jurjānu Andreja vadītās dziesmu grupas numurs E. Dārziņa «Mēness starus stīgo», kaut arī vokālā ziņā iznāca labi, tikai diemžēl izvests par daudz steidzīgā tempā.»

Par Pāvula Jurjāna sniegumu viņš raksta bez liekulības: «Senlatviski, primitīvi vienkārši harmonizējis P. Jurjāns tautas dziesmu «Ej, saulīte» ...»

Emīls Dārziņš jau bija iemācījies lietas redzēt to patiesajā izskatā un tās saukt īstajos vārdos.

Pagāja svētki, un Dārziņš alka atpūsties un atgriezties savā iemīļotajā darba ikdienā. Dārziņa māte stāsta:

«Pēdējā vasarā viņš arī dzīvoja kopā ar Artūru Bērziņu jūrmalā, Karlsbādē, bet Marija ar bērniem Edinburgā. Emīls gan bērnus mīlēja, bet kopā dzīvot negribēja, jo nevarot tad strādāt. Volīti es dažreiz aizvedu pie sevis un paņēmu līdzi kādas spēļu lietiņas. Reiz biju paņēmusi tādu riņķi, ko sviest gaisā. Riņķa uzķeršanai bij kociņš ar krustu galā. Emīls, to ieraudzījis, ļoti uztraucās: «Kamdēļ tas krusts te atnests, vai man jāmirst vai kādam citam?»

... Reiz bija atnākušas Marija ar Laimīti. Emīls bij noliecies pie Laimītes un, ar to mīlinādamies, glāstīja viņas vaidziņus. Līdz piestātnei viņš aiznesa to klēpī. Tā bij viņu pēdējā šķiršanās.

... Pēdējā vasarā mans Emīlīts ļoti uzcītīgi strādāja. Caurām naktīm viņš rakstīja operu, kuru bija nodomājis drīzumā pabeigt. Bet rītos viņš atkal cēlās agri un līdz brokasta laikam jau bij dažas stundas nostrādājis. Reiz, pie manis ķēķī ienācis, viņš teica: «Kad tu, mamma, zinātu, ko es jau šorīt esmu padarījis! Es dažreiz pa visu dienu tik daudz nepadaru.» Vispāri par šo darbu Emīls ļoti priecājās. . .. Kad mēs šo to runājām, viņš man teica: «Nu, mamma. Tev vēl divi gadi būs jāstrādā, bet pēc tam es Tev vairs neļaušu.» Lai gan viņam dzīvē gāja ļoti grūti, tad tomēr nākamībā viņš cerēja uz labāku dzīvi.»

Šodien pagrūti atšķirt, kuras no Dārziņa daiļrades pēdējā posma dziesmām rakstītas 1909. gadā un kuras 1910. gadā. Taču nenoliedzami šis posms nav trūcīgāks par iepriekšējiem. Piecas rakstītas vīru korim un viena jauktam korim — latviešu mūzikas zelta fonda paliekošs ieguvums. Pati ievērojamākā no tām, bez šaubām, ir «Mūžam zili...», kas veidota pēc Kārļa Skalbes dzejoļa «Nemiers». Skalbes daiļradē tam ir īpaša vieta, jo tas radies tad, kad dzejnieks vēl sāpīgi pārdzīvoja Piektā gada sakāvi un vēl nebija nonācis nacionālistisko ideju ietekmē, nebija kļuvis par renegātu. Tādēļ viņa 1906. gadā rakstītās rindas ir emocionāli spēcīgas un ietekmīgas:

Sasisti mūsu upuru trauki,

Asiņu zvaigznēs dzimtenes lauki,

Zem sila sirmiem zariem Miera nav mocekļu gariem ...

Mēģinājumi dziesmu «Mūžam zili...» iztulkot nacionālisma garā cieta neveiksmi, un mūsdienās, padomju īstenībā, tā ir ieņēmusi Emīla Dārziņa mantojumā savu īsto vietu — blakus «Lauztajām priedēm». Arī vīru kordziesmu «Mirdzi kā zvaigzne» (K. Jēkabsona vārdi) un «Es zinu, kā roze plaukst» (J. Poruka vārdi) nevīstošais skaistums arvien iekaro klausītāju sirdis.

Ka Dārziņš tovasar bija iegrimis darbā, gribēja pabeigt savu operu, liecina arī Artūra Bērziņa atmiņas:

«. .. Viņš varēja strādāt. Visi centās mazāk to traucēt, bet es kā nemūziķis biju ieguvis viņa pilnīgu labvēlību. Komponists strādāja pie operas «Rožainās dienas» ar lielu aizrautību. Reizēm pat veselas pus' dienas viņš nenocēlās no klavierēm. Daudzreiz uz klavierēm ilgi meklēja skaņas, bet, atradis vajadzīgo, steidzīgi ķēra zīmuli un nošu lapu. Papīrs uzglabāja pārdzīvoto. Bet cik dziļi juta līdz saviem varoņiem (īpaši Aram) komponists, cik dzīvi iedzīvojās apstākļos, dod nojēgumu tas, ka daudzreiz komponists raudāja kā bērns . .. Pār klavierēm pārliecies, lielais, tuvredzīgais vīrs, skumjos nāves motīvus spēlēdams, nespēja savaldīties. Bet toties priecīgās, saulainās vietās viņš bija nepārspējams: dziedāja pats līdz, dzīves priekā starodams. Bija bezgala laimīgs, atradis motīvus jaunības aizrautībai un dedzīgai kaislībai.

Dārziņš labprāt nemīlēja ar uzrakstīto iepazīstināt pat savus tuviniekus. Tikai retos brīžos viņš spēlēja vienu vai otru āriju vai orķestrim domātu gabalu. Tāpat lēti viņš nebija pierunājams sēsties pie klavierēm. «Esmu komponists, ne klaviernieks,» viņš mēdza atrunāties. Bet, kad bija sācis spēlēt, tad tik ātri nerimās. Vismīļāk viņš spēlēja sēri graciozo Šopēnu. Lai gan tehniskā ziņā viņš tiešām nevarēja sacensties ar pazīstamiem klavierniekiem, tomēr Dārziņa spēlē, uztvērumā un izpratnē bija ļoti daudz īpatnības un izjūtas, kāda reti pagadās profesionāliem komponistiem.»

Naktis piederēja tikai viņam, naktīs pie viņa atnāca Iedvesma, viss pārējais bija palicis ārpus nakts. Steiga arī. «Brīžiem gadījās tā,» stāsta tālāk Bērziņš, «ka nakti, pārnācis no Majoru koncerta, viņš sēdās pie klavierēm un spēlēja līdz rītam. Bija labāk, ka tādos gadījumos viņu netraucē. Izputināto nakts miegu viņš bagātīgi atmaksāja ar savu mākslu. Tad Dārziņš allaž mēdza spēlēt savas jaunās kompozīcijas un improvizācijas. Bet par nakts miera traucēšanu visi nebija vienās domās. Reiz pat Dārziņam bija barga izrunāšanās ar mūsu kaimiņieni francūzieti, kas gribēja labāk gulēt nekā mūzikā klausīties. Viņa bija pikta par nakts miera traucēšanu, kaut gan viņas vasarnīcu no mūsējās šķīra diezgan paprāvais saimnieces augļu dārzs. Strādādams pie «Rožainām dienām», Dārziņš allaž grozīja un pārlaboja tekstu, to labāk piemērodams mūzikai, kaut arī dzejai bija dažbrīd jācieš. Dažās vietās viņš mēģināja tekstu papildināt un nosvīdis meklēja ritmus un atskaņas.»

Vārdu sakot, grozīja un laboja to, ko jau Kārlis Jēkab-sons, kā viņš pats pašapzinīgi izteicies, bija sagrozījis līdz nepazīšanai.

Darbs bija Dārziņa glābējs. Dzīve ieguva līdzsvaru. Nopietnība varēja mīties ar jokiem. Atkāpās ēna, kas viņam visur bija sekojusi. Viņš bija atguvis tāda cilvēka izskatu, kas grib ilgi dzīvot un daudz paveikt. Tādēļ gribējās smiet un jokot. Artūrs Bērziņš stāsta:

«Kādreiz jūrmalā, vēlu mājās pārnācis, satrūkos, ka manā gultā kāds guļ, lai gan Dārziņš man nekā nebija sacījis par ciemiņu. Bet, tuvāk apskatoties, redzu, ka tas tikai manekens. Emīls bija visu dienu pūlējies no liekām drēbēm iztaisīt briesmīgu veci, kas, roku izstiepis, rāda uz durvīm. Toreiz komponists man atriebās, jo neatnācu apsolītā laikā mājās. Otrreiz no manas istabas bija pazudušas visas grāmatas. Tās atkal viņš bija veikli noslēpis, lai es domātu, ka «žuļiki» mani galīgi aptīrījuši. Kādu citu reizi zem spilvena atradu satīrisku epigrammu, kuras autors ņēma mani strostēt par acu mešanu uz jaunām meitām un kādu no šīm jaunavām bija lūkojis pat liriski apdziedāt. Vēl viena epizode: vēlā naktī kāds neganti zvana pie durvīm. Saimniece uztraukta skrien atvērt, jo domā, ka nu policija mājā. Bet izrādās, ka atnācis telegrammu iznēsātājs. Meklē mani. Domāju, nu kāds no manējiem miris. Bet pārsteigums man bija par to liels, kad telegrammu izlasīju. Emīls Dārziņš un Edvards Vulfs novēl man saldu dusu, nakts mieru utt. Tad ta jupis! Otrā dienā ņēmu abus ... draugus rāt un pārmācīt. Varētu atzīmēt daudzas humo-ristīgas epizodes no komponista dzīves, bet jau arī šīs pietiekoši labi raksturo mākslinieka «ēverģēlības», kā viņš pats tās mēdza saukt.»

Emīla Dārziņa personībā labi un brīvi iekļāvies viss cilvēciskais. «Širokaja natūra», kā viņš pats sevi raksturoja, bija gan viņa mērķu augstums, gan viņa sāpju ceļš uz zemes. Grūti ir dzīvot cilvēkam, kas sevi pakļauj mūžīgai pašanalīzei un uzvaru pār sevi uzskata par lielāko uzvaru. Tāds bija Dārziņš, kurš varēja pateikties tikai sev, savai neatlaidībai un apzinātai tieksmei veidot sevi, ka viņš spēja pārvarēt tik biezi aizšķēršļoto ceļu uz laikmetam atbilstošu zināšanu līmeni un mūzikas jaunrades augstāko izpausmi — kompozīciju. Vajadzēja nesaudzīgi sevi izsmelt. Interesanti šai ziņā ir Antona Austriņa ieskicējumi, kas palīdz saprast šo mūsu mākslā pilnīgi vienreizējo personību:

«Dārziņš kā sarunās, tā dzīvē mīlēja humoru un atjautību; izmeta slepenus tīklus un veikli ķerstīja pretinieku. Viņš labprāt lietoja izpušķojumus, pārspīlējumus, salīdzinājumus un runāja netieši. Viņš tuvojās sarunu biedrim, ņemdams to uz grauda. Man prātā viņa zobgalīgie uzbrukumi komponistam Zālīšam, kuros bija daudz Dārziņam piemītošā humora, kā arī labvēlības. Svešniekam bija daudzreiz labi jāpadomā, vai Dārziņš runā nopietni vai joko. Sevišķi viņš nesamierinājams bija ar Rīgas pilsoņiem, kuriem tas ar savu aso mēli un vaļīgo uzstāšanos bija skabarga acīs. Viņam nebija nekādas cienības pret «veikliem izdarītājiem» un pilsoņu aprindu labvēlību ieguvušiem zemnieku dēliem, kas taisīja karjeru. «Tas tikai tāds kundzēns; no gara tam cilvēkam nav ne smakas.» Jautros brīžos stundām ilgi viņš nostāvēja pie bufetes, domās nogrimis, nesamierinādamies, vienu papirosu pīpo-dams pēc otra. Tikai ar tuviem viņš sēdēja kopā. Šajās reizēs Dārziņš bija visdzēlīgākais; viņš tad nemīlēja, ka viņam tuvojas.»

Un vēl kaut kas negaidīts:

«Pēdējā vasarā,» stāsta Austriņš, «Dārziņš bija licies uz veselības kopšanu. Viņš ar lielu svinību taisījās uz karstām jūras vannām. (V. Peņģerots komentē, ka Dārziņš kaut kur izlasījis, it kā japāņi trīs reizes dienā peldoties četrdesmit grādu karstās vannās. Šīs karstās vannas Dārziņa slimajai sirdij tikai kaitējušas. — A.S.) «Ziemas velns jādzen ārā. Tie vīna tvaiki krīt uz smadzenēm. Bet, ja izsvītējas, izkarsējas, tad kā no jauna piedzimis.» Bez tam Emīls turējās pretim izplūdumam. .. . Tāpēc atturējās no alus dzeršanas, bet cienīja vairāk vīnu, aizbildinādamies, ka Gēte dienā esot dzēris pat divas pudeles sarkanvīna. Beidzot arī viņš mani pierunāja iet uz karstām vannām. Visa mana argumentācija, ka man nav ne reimatisma, ne buržuja apaļuma, ne viņa velna galvā, tomēr nelīdzēja. Kārtīgi man bija jāiet līdz un jāsautējas otrā vannā bezgala karstā temperatūrā. Beidzot atmetu visam ar roku. Emīls tomēr savu sautēšanos turpināja, labumus gaidīdams no ziemas ...»

Austriņš pastāsta arī, ka Dārziņš ilgojies apmeklēt ārzemes, daudz domājis, kā tālāk izkopt savu mūziķa meistarību, kā tālāk dzīvot...

Vasarā Dārziņš nepārtrauca mūzikas recenzenta darbu. Kārlis Krūza atceras: «. .. Redakcijā tomēr, sevišķi pēc tam, kad pavasari aizbrauca uz jūrmalu, Dārziņš ieradās reti, bet savas kritikas atsūtīja caur citām rokām.» Rakstīja viņš arvien nopietnāk, ar lielāku atbildību. Par mūzikas kritiķa uzdevumiem viņš izsakās atsauksmē par Čaikovska skaņdarbu vakaru Majoros un uzsver profesionālas pieejas nepieciešamību: «... nevis meklēt blusas, kas vienreiz te, otrreiz citur (diletantiska nodarbošanās), bet dalīties ar lasītājiem savos ieskatos un iespaidos.»

Viņš nebaidījās atzīt kļūdas, pats redzēja savu uzskatu evolūciju. Atcerēsimies, cik asi un pat nicinoši viņš kādreiz uzstājās pret Rihardu Strausu. 1910. gadā viņš jau, starp citu, rakstīja tā:

«Strauss ir nepieciešams loceklis vācu simfoniskās mūzikas evolūcijā. Protests pret filistrību mākslā.»

Vai:

«... tad mēs tomēr varam ierādīt Strausam diezgan cienīgu vietu mākslas progresa veicinātāju rindās kā karotājam, kurš mūzikā ir nīdējis visu filistrīgo, buržuisko, šo briesmīgo, nāvējošo elementu, kurš māksliniekam ir daudz sliktāks par laicīgu nāvi, — ir vārda vispilnīgākā nozimē garīga spitālība, jo pataisa jau dzivu esošu par mironi...»

Un pienāk arī pēdējais Emīla Dārziņa vērtētais koncerts, ko vada poļu diriģents Gžegožs Fitelbergs. Dārziņš «Latvijā» raksta:

«Majoros 12. augustā izdvesa jau rudens dvēsmu.»

Cik liktenīga noskaņa.

Un varbūt pēdējo reizi uzliesmo viņa īstās mākslas ka-

ravīra jūsma, kad viņš ierunājas par Bēthovena demokrātismu un tautiskumu:

«Tas pats Bēthovens, kurš Devītās skerco daļā raksta deju Olimpa dieviem un dievietēm, bet iepriekš finālam liek atskanēt trombu fanfarām, kuras tiešām izklausās tā, itin kā ar tām pats Ceiss patlaban sasauktu savus Olimpa iemītniekus uz ģenerālsapulci, — tas pats Bēthovens Sestajā klausās ciema muzikantu «Dudelzack'os» un Septītās finālā liek dancot (nevis dejot, bet «dancot») vācu zemnieku skuķiem kaimiņu kāzās. Tik vispusīgs un savu sižetu izvēlē iegribīgs ir ģēnijs ...»

8. augustā Dārziņš vēl raksta savam audzēknim V. Štā-lam: «Sūtījumus vēl arvien lūdzu uz Karlsbādi sūtīt: es te vēl būšu divas nedēļas vai vairāk.»

Artūrs Bērziņš:

«14. augustā biju pēdējo reizi Mellužos. Dārziņa māte arī bija jau Rīgā. Komponists dzīvoja viens pats. To dienu viņš bija daudz strādājis pie «Rožainām dienām». Bija noguris un drusku melanholisks, vēl zem jaunradītās mūzikas iespaida. Atdzīvojās tikai tad, kad atbrauca B. jaunkundze, tuva Dārziņa draudzene (Hilda Vangele. — A.S.). Bet šoreiz viņš nejāva vaļu savām vīzīgām zobgalībām, kā tas allaž mēdza būt, kad viņš runāja ar jaunavām. Pie tējas galda, cik atminos, Dārziņš daudz runāja un stāstīja. Rudens noskaņa bija visapkārt. Un, kad jau taisījāmies uz Rīgu, komponists, paklausīdams B. jaunkundzes lūgumam, spēlēja iemīļotās skumjās Šopēna miniatūras ar dziļu lirismu un aizrautību. Tā bija pēdējā reize, kad viņu redzēju.»

Kārlis Krūza, kas tolaik strādāja «Latvijā» par korektoru:

«Pēdējo reizi Dārziņu redzēju 15. augustā — Vīgneru Ernesta koncertā Riteņbraucēju biedrības dārzā.»

Dārziņa māte:

«Divas pēdējās nedēļas viņš palika viens pats saimnieces apkalpošanā. Es ar Bērziņu atbraucu uz Rīgu. Kad viņš bija pēdējo reizi Rīgā, tad man teica, ka šinīs divās nedēļās esot vairāk padarījis kā par visu vasaru. Saimniece man vēlāk stāstīja, cik ļoti viņš esot strādājis — jo viņai pretī Emīļa logam bija aveņu dārzs. Sevišķi pēdējā dienā viņš ar tādu steigu skrējis gan pie klavierēm, gan atkal pie galda rakstīt. .. Viņa arī pastāstīja, ka pēdējā rītā, kad viņas meitene uzlikusi traukus uz galda, Emīla tējas glāze ietinkšķējusies un bijusi vidū pārplīsusi. Tad viņa tam uzlikusi jaunu glāzi, kura man vēl tagad glabājas. Tai dienā viņš bij pie mums Rīgā... Pēc tam promiedams sniedza man roku un teica: «Mamma, es Rīgā ilgi nepalikšu, es braukšu uz Mīlgrāvi.» Tie tad arī palika viņa pēdīgie man teiktie vārdi. Tās dienas vakarā viņš bij nejauši saticies ar manu krustdēlu Jāni Dulbi no Jaunpiebalgas. Nebijis vairs daudz laika līdz pēdējam vilcienam, steidzīgi tie parunājušies, iegājuši vēl Suvorova viesnīcā un tāpat, kājās stāvēdami, izdzēruši pa abiem divas pudeles alus. Pēc tam tie mīļi atvadījušies un aizsteigušies katrs uz savu staciju pēc biļetēm.»

Tas notika 1910. gada 17. augusta vēlā vakarā.

Tādas ir pēdējās liecības.

Vai šī nakts bija parasta?

Ja bija parasta, tad viss viegli nostājas savās vietās. Tad parasta ir viņa iegriešanās Suvorova viesnīcā, ko bija iecienījuši mākslinieki, pat atturībnieks Blaumanis ar saviem nerātnajiem draugiem un krustdēliem, arī Dārziņš. Te sastaptais Dulbe, jaunpiebaldzēns, mammas radinieks, apgalvo, ka Emīls bijis drūmi noskaņots, viņi izdzēruši pa pudelei alus, runājuši. Bet vai nu atkal par plaģiāta lietu, vai nu par tik svarīgām mūzikas lietām, kā Dulbe atstāsta. Diena bija galā, cilvēks noguris, kādēļ lai viņš neizskatītos drūms? Varbūt viņš tonakt, kā tas bija parasts, gatavojās pastrādāt pie «Rožainajām dienām», gribējās taču vienreiz to pabeigt. Norēķinājušies ar bufetnieku, viņi šķīrās. Dulbe negribot bija viņam atgādinājis par sievu, par viņa pajukušo ģimenes dzīvi, viņa paša vainu. Arī šovakar viņš aizbrauks uz jūrmalu viens, un viens tur paliks vēl pāris nedēļu. Un tas tādēļ, ka viņš ar visu būtni vairījās tādas pilsoniskas, siltas laimītes. Pa naksnīgajām, ļaužu un ormaņu pārpilnajām ielām viņš aizgāja uz staciju, sagaidīja vilcienu ... Viss bija tik parasti, parasti...

Bet ja nakts bija neparasta?

Tad daudz kas, viss būtu citādi. Tad Dulbem būtu palicis apslēpts Dārziņa noskaņojums, tad pudeles alus būtu par maz, tad pilnīgi atkristu sūdzēšanās par likteni, tad pēdējais nakts vilciens viņam būtu vienīgais. Tad būtu sadegušas arī «Rožainās dienas», tad vajadzētu zināt, kāpēc un pie kā viņš todien braucis uz Mīlgrāvi, kāpēc viņa piezīmju grāmatiņā izplēstas visas aprakstītās lapas un, visbeidzot, kapec tik noteikti jebkādus paskaidrojumus vēlāk atteicās dot viņa sieva Marija Deidere.

Tad viņš vēl būtu paspējis izdomāt cauri visu savu dzīvi — savas pirmās uz klavierēm un ērģelēm izvilinātās skaņas, ciešanas tēva pārestību dēļ un badošanos Pēterburgā, savas dziesmas, savus vistuvākos — Voli un Lai-mīti, savu māmuļu, kuru viņš tā mīlēja, kuras viņam bija tik ļoti žēl...

Laiks nav palīdzējis uzminēt, kāda bijusi šī nakts — parasta vai neparasta.

Tā izskan Emīla Dārziņa dzīves pēdējās taktis un — tāpat kā viņa «Melanholiskā valša» pēdējās taktis — it kā izgaist klusumā, neatminamā noslēpumā.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA NEMIRSTĪBA

«Jā, kas gan uz to varētu atbildēt?» vaicāja Emīls Dārziņš. «Kas pateiks, iekš kā pastāv noslēpums, ka viens pārdzīvo savus darbus, bet otru pārdzīvo darbs uz gadusimte-ņiem?...» Un ar savu neilgo, bet kaismīgo, darbīgo dzīvi un ar savu daiļradi pats deva visizsmeļošāko atbildi uz šo mākslai būtisko jautājumu. Mēdz teikt, ka laiks ir bargākais un reizē taisnīgākais mākslas soģis. Vienā svaru kausā tam aizmirstība, otrā — nemirstība. Agri vai vēlu, taču no sprieduma neizbēgt. Laiks novērtējis arī Emīla Dārziņa personību, viņa mūziku kā vienreizēju parādību, pat kā leģendu. Jo viņa zīmes bija granītā kaltas.

Vienā gadu desmitā, ko liktenis bija atvēlējis profesionālai radošajai darbībai, Emīls Dārziņš spēja dot bagātīgu, laiku laikos nezūdošu ieguldījumu latviešu mūzikas un mūzikas kritikas attīstībā. Četrdesmit viens skaņdarbs, no kuriem deviņpadsmit solodziesmas, septiņpadsmit kor-dziēsmas, četri opusi simfoniskajam orķestrim un viena opera. Kā jau zinām, vairāki no tiem gājuši zudumā tādēļ, ka komponistu noveda izmisumā nepatiesais apvainojums plaģiātā. Bez tam Emīls Dārziņš kā mūzikas vērtētājs atstājis tā laika periodikā izkaisītus un vēlāk krājumos apkopotus vairāk nekā divsimt rakstus. Dārziņa mantojums arī šodien aktīvi iekļaujas mūsu kultūras celtniecībā.

Stāsts par Emīlu Dārziņu ir stāsts par mākslinieka likteni buržuāziskajā sabiedrībā. Sociālā nevienlīdzība, cīņa par eksistenci, traģiskā vientulības sajūta ir mūžīgās domājošā un dziļi jūtošā cilvēka pavadones. Katrs mirklis, katra diena, kas izkarota daiļradei, ir viņa neaizmirstamie svētki. Dārziņam labākais darbalaiks bija vasarās jeb «suņu dienās», kā viņš mēdza jokot. Par savām komponista iespējām strādāt viņš rakstīja: «. .. vasarā, brīvlaikā, taču ražots gandrīz viss, ko latviešu Eiterpe līdz šim var uzrādīt. Varbūt pie latviešu dzejniekiem tas ir citādi. Dzejnieks, tā sakot, ir kā putns zara galā. Zīmiķis, papīra strēmele un drusciņ brīva laika — un varbūt jau pēc pusstundas latviešu dzejas literatūra ir tapusi par vienu ziedu bagātāka. Ne tā mūziķim. Viņam jau no laika gala saviem darbības gājieniem ir jāņem, tā sakot, «lielāks kurss». Viņam ir vajadzīgs labs klavieru instruments, viņam ir jāpērk studijām nedabīgi dārgās orķestra un operu partitūras, kas maksā desmitiem, pat simtiem rubļu gabalā. Tātad, ja viņš jau nav pēc dzimtas bagāts vai vismaz turīgs, tad viņam jānopelna diezgan daudz metāla, lai varētu tikt pie šiem studiju un kompozīcijas nepieciešamajiem atribūtiem. Un šis metāls tam jāiegūst ikdienas darbā ziemas sezonā, lai tad līdz ar savu pavadoni instrumentu varētu ziedot Mūzai tos pāra mēnešus, kurus mēs apzīmējam ar jau augšā pievesto zooloģisko terminu ... Un šie pāra mēneši ir jaukākais laiks latviešu komponista dzīvē, jo še viņš var netraucēts runāt ar savu Mūzu, klausīties viņas balsī.. .»

Un tieši tad, kad Mūzas balsī ieklausīties jau varētu ar lielāku savu spēju pašapzināšanos, nāca negaidīts, varētu teikt, nāvīgs trieciens. Bet izturēt to Dārziņš laikam gan nespēja visvairāk tāpēc, ka palika viens kaujas laukā. Pat vistuvākie viņa biedri un draugi — tāda ir skarbā patiesība — «neiejaucās» konfliktā un līdz pat komponista nāvei nepateica to izšķirošo vārdu, kuru tie varēja pateikt. Netaisnība ņirdza savā tumšajā kaktā — vēl viena lielai mākslai degoša sirds noasiņoja...

Jau pirmajos gados pēc komponista traģiskās bojāejas sākās apskaidrošanās, runas par Emīla Dārziņa nozīmi un lielumu. Savu piemiņas rakstu, kas publicēts 1911. gadā «Latvijā», Alfrēds Kalniņš nobeidz ar vārdiem: «Un šis kaps, šis piemineklis lai atgādina vēlākām paaudzēm, ka zem tā atdusas cilvēks, kurš silti sajūsminājies par jaunību, mīlestību un visu, kas cēls un skaists, kas savu tautu aplaimojis ar dziesmu pērlēm un rakstiem, pie kuriem vēl ilgi atspirdzināsies tie, kas alkst pēc daiļuma.» Līdzīgi gadu vēlāk «Dzimtenes Vēstnesī» rakstīja Jānis Zālītis:

«Šīs cēlās dvēseles stāsts palika nepabeigts, pēkšņi aptrūka galīgi nenoveidots. Bet lai katrs zina, ka Dārziņš kā cilvēks un mākslinieks bija viena no visgaišākām personībām latviešu jaunās kultūras darbinieku vidū.»

Ir tikai jānožēlo, ka šie pilnīgi pareizie un izjustie vārdi netika pateikti savlaicīgāk, tad, kad tika apšaubīts Dārziņa personības gaišums. Par to, ka Emīla Dārziņa apsūdzētājiem nebija taisnība, par to jau 1913. gadā un tomēr ar novēlošanos pēc kāda koncerta rakstīja Emilis Melngailis:

«Tikai Dārziņš ar savu «Melanholisko valsi» (kuru no iznīcības bija paglābis Bobkovics. — AS.) beidzot uzvar klausītāju vienaldzību, un Šnēfogtam valsis jāatkārto.

Sitas jaunpiebaldzēns, kas drusciņ arī sabijis pa tām lielām pilsētām un sadzirdis, kā tur tie modernie gari, piemēram, Čaikovskis, mūziku raksta, itin pareizi taisīja slēdzienu, ka tā rakstīt nav grūti (!? — A.S.). Nepareizi (ret. mans. — AS.) tika pārmests Dārziņam, ka viņš mūziku čiepot, un vēl lielāks bleķis bij teikt, ka viņš tos aizņēmumus darot no Sibeliusa mūzikas pūra. (...) Ja ko var pārmest Dārziņam, tad tas būtu stila trūkums. Stila ziņā viņš ir Čaikovska skolas piederīgais, tāpat kā Kalniņa stils atrodas zem Grīga iespaidiem. Tie arī ir vienīgie latviešu komponisti, kas ir pacēlušies līdz tam augstumam, kur jau sāk rakstīt ko īpatnēju un jaunu ...»

Viss atkal bija nostājies savā vietā. Gāja gadi, gāja gadu desmiti, un Emīla Dārziņa nemirstīgais vārds ieguva arvien jaunu spožumu. Daudzu tūkstošu balsīs skan viņa dziesmas, viņa dvēseles atbalss, viņa ticība nākotnei. Viņš iemantoja visaugstāko, ko var iemantot mākslinieks — tautas mīlestību.

SATURS

Viņš bija «...pasaulei par labu» ......

Marija Laimiņa un Andžs Dārziņš......

Šūpuļa dziesma..........

Skolas Emilis...........

Brīnumbērns ...........

Fantāzija par Rīgu.........

Sapņu tālumā...........

Ziemeļu Palmīrā..........

«Vai zini, citronas kur ziedos līkst?» .... . . .

«Esmu vēl cilvēks bez vārda» .......

«Ar vārdu viņš prata rīkoties tikpat brīvi kā ar skaņām» ...........

Klusuma ostā...........

Baltās viļņu galotnes.........

Kad priedes lūst .... ......

«.. . es jums dodu savu dvēseli!»......

«Es, redzi, mīlu visu tā vienkārši» .....

Trieciens............

Goda un uguns tiesa.........

Kredo.............

Pēdējās taktis...........

Nemirstība ............

Антон Язепович Станкевич ОТЗВУК ДУШИ Повесть о жизни Эмиля Дарзиня Издательство «Лиесма» Рига 1978 Серия «Жизнь замечательных людей» На латышском языке Художник А. Галевиус Фоторепродукции Юриса Криевиня

Antons Stankevičs DVĒSELES ATBALSS

Redaktors H. Galiņš Mākslinieciskais redaktors A. Lipins Tehniskā redaktore L. Vasiļevska Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai 19. 10. 77. Parakstīta iespiešanai 19. 04. 78. JT 05200. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 10,5 uzsk. iespiedi.; 10,79 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 3588-D. Cena 90 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 127/28983/J-2620. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts_ izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīga, Blaumaņa ielā 38/40.

Apvāks un pielikums iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīga, Vienības gatvē 11. Dobspiedums. Pasūt. № 404.

1

Nevis manai! E. Dārziņa piez.

Content

Stankevičs Antons Dvēseles atbalss

PIRMĀ NODAĻA VIŅŠ BIJA «... PASAULEI PAR LABU»

OTRA NODAĻA MARIJA LAIMIŅA UN ANDŽS DĀRZIŅŠ

TREŠĀ NODAĻA ŠŪPUĻA DZIESMA

CETURTĀ NODAĻA SKOLAS EMILIS

PIEKTĀ NODAĻA BRĪNUMBĒRNS

SESTĀ NODAĻA FANTĀZIJA PAR RĪGU

ASTOTA NODAĻA ZIEMEĻU PALMIRĀ

DEVĪTĀ NODAĻA «VAI ZINI, CITRONAS KUR ZIEDOS LĪKST?»...

DESMITĀ NODAĻA «ESMU VEL CILVĒKS BEZ VĀRDA»

VIENPADSMITĀ NODAĻA «AR VĀRDU VIŅŠ PRATA RĪKOTIES TIKPAT BRĪVIKĀ AR SKAŅĀM»

DIVPADSMITĀ NODAĻA KLUSUMA OSTA

ČETRPADSMITA NODAĻA KAD PRIEDES LŪST

PIECPADSMITA NODAĻA «...ES JUMS DODU SAVU DVĒSELI!»

SESPADSMITA nodaļa «ES, REDZI, Mītu VISU TĀ VIENKĀRŠI»

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA TRIECIENS

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA GODA UN UGUNS TIESA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA KREDO

DIVDESMITA NODAĻA' PĒDĒJĀS TAKTIS

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA NEMIRSTĪBA

SATURS

1