Stons Ervings

Dzīves alkas

Ervings Stons

Dzīves alkas

Stāsts par Vinsentu von Gogu

Manas mātes Polinas Stonas piemiņai

PROLOGS. LONDONA

— Mesjē van Gog! Laiks mosties! Vinsents pat miegā bija gaidījis, kad atskanēs Ursulas balss.

— Es jau biju nomodā, mademoiselle Ursula, — viņš atsaucās.

— Nebijāt vis. — Meitene smējās. — Bet tagad esat. Viņš dzirdēja, ka Ursula nokāpj lejā un ieiet virtuvē. Vinsents atbalstījās uz plaukstām un izmetās no gultas.

Krūtis un pleci viņam bija plati, rokas resnas un spēcīgas. Viņš uzrāva drēbes, ielēja no krūzes mazliet auksta ūdens un uzslipēja bārdas nazi.

Vinsentam patika ikdienējais skūšanās rituāls — laist nazi no labajiem deniņiem lejup pār plato vaigu lidz

juteklīgās mutes kaktiņam, no padegunes pār virslūpu uz labo pusi, pēc tam uz kreiso, pēc tam lejup pār zodu, kas atgādināja varenu, ieapaļu, siltu granīta gabalu.

Viņš iespieda seju Brabantas ozollapu un zāļu pušķī, kas nolikts uz skapīša. Vinsenta brālis Teo bija savācis šo pušķi Zundertas virsējā un nosūtījis uz Londonu. Ar Holandes smaržu diena sākās labi.

— Mesjē van Gog! — Ursula iesaucās, atkal pieklauvēdama pie durvīm. — Pastnieks nupat atnesa jums vēstuli.

Atplēsis aploksni, viņš pazina mātes rokrakstu. «Mīļais Vinsent,» viņš lasīja, «gribu Tev žigli uzrakstīt dažus vārdus.»

Sajuzdams, ka seja ir vēsa un mitra, Vinsents iebāza vēstuli bikšu kabatā — gan izlasīs kādā vaļas brīdī «Gu-pila» galerijā. Viņš atsukāja garos, biezos, iedzelteni rudos matus, uzvilka cietinātu baltu kreklu, aplika zemu apkaklīti, sasēja lielā mezglā melnu kaklasaiti un nokāpa lejā iebaudīt brokastis un pavērot Ursulas smaidu.

Ursula Luajē ar māti, kāda Provansas mācītāja atraitni, sētas namiņā turēja bērnudārzu zēniem. Ursula bija smaidīga deviņpadsmit gadus veca meitene lielām acīm, ovālu, gleznu, iebalsnēju seju un sīku, slaidu augumu. Kad viņa smējās, Vinsents nevarēja noraudzīties vien — likās, spilgts krāsains saulessargs met blāzmainu atēnu viņas kairajā sejā. Ursula klāja galdu, ka prieks skatīties, un, kamēr viņš ēda, čaloja vienā čalošanā. Viņam bija divdesmit viens gads un mīlestības pilna sirds. Dzīve pavērusi visus ceļus. Viņš domāja, cik laimīgs būtu, ja cauru mūžu varētu brokastot kopā ar Ursulu.

Meitene ienesa šķēli šķiņķa, olu un tasi stipras, melnas tējas. Viņa iemetās krēslā otrpus galda, glaudīja savas brūnās matu cirtas pakausī un uzsmaidīja viņam, steidzīgi pasniegdama sāli, piparus, sviestu un grauzdētu maizi.

— Jūsu rezēda uzdīgusi, — viņa sacīja, aplaizīdama lūpas. — Varbūt gribat to apskatīt, pirms ejat uz galeriju?

— Jā, — viņš atbildēja. — Vai jūs nevarētu ... tas ir, nebūtu tik laipna ... parādīt?

— Kāds jocīgs! Pats iedēsta rezēdu un vēlāk vairs nezina to atrast.

Viņa mēdza runāt par cilvēkiem tā, it kā to nebūtu klāt.

Vinsents norīstījās. Viņa izturēšanās bija tikpat neveikla kā smagnējais augums, un šķita, ka, sarunādamies ar Ursulu, viņš nevar sameklēt īstos vārdus. Abi izgāja pagalmā. Bija dzestrs aprīļa rīts, bet ābeles jau ziedēja. Luajē māju no sētas namiņa šķīra mazs dārzs. Pirms dažām dienām Vinsents bija iesējis magones un puķu zirnīšus. Rezēda spraucās laukā no zemes. Vinsents un Ur-sula notupās pie rezēdas viens otram pretī, tā ka galvas gandrīz saskārās. Ursulas matiem bija stipra dabiska smarža.

— Mademoiselle Ursula, — viņš ierunājās.

— Nu?

Viņa atrāva galvu un jautājoši smaidīja.

— Es ... es ... tas ir ...

— Ak dievs, ko nozīmē tāda stostīšanās? — meitene noprasīja un pielēca kājās. Vinsents pavadīja viņu līdz sētas namiņa durvīm. — Mani bumbulīši drīz būs klāt, — viņa teica. — Vai nenokavēsit darbu?

— Man vēl ir laiks. Līdz Strendai* varu aiziet četrdesmit piecās minūtēs.

Ursula nezināja, ko sacīt, tāpēc pacēla rokas un tvarstīja atrisušu matu šķipsnu pakausī. Viņas krūtis bija brī-num kuplas tik slaidam augumam.

— Kur palikusi tā Brabantas ainava, ko apsolījāt bērnudārzam? — viņa jautāja.

— Es aizsūtīju uz Parīzi Cēzara de Koka* gleznas reprodukciju. Viņš uzrakstīs jums veltījumu.

— Vai, cik jauki! — Viņa sasita plaukstas, pavērsās mazliet sāņus, pēc tam atkal uzlūkoja Vinsenlu. — Dažreiz, mesjē, jūs esat taisni burvīgs, bet tikai dažreiz.

Meitenes lūpas un acis smaiclīja, un viņa dzīrās iet. Vinsents satvēra viņu aiz rokas.

— Naktī es jums izdomāju vārdu, — viņš teica. — Dēvēšu jūs par Bērnudārza Eņģelīti.

Ursula atmeta galvu un sirsnīgi nosmējās.

— Par Bērnudārza Eņģelīti! — viņa izsaucās. — Tas tūlīt jāpastāsta mātei!

Viņa atbrīvoja roku, iesmējās, atskatījās par plecu, aizskrēja pa celiņu un nozuda mājā.

Il

Vinsents uzlika gardibeni, paņēma cimdus un izgāja uz Klepemroda. Šeit, tik tālu no Londonas centra, mājas bija izkaisītas kur kurā. Visos dārzos ziedēja ceriņi, paērkšķi un zeltlijas.

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri astoņiem, un «Gupila» galerijā viņam nevajadzēja būt agrāk par deviņiem. Vinsents soļoja ātri, mājas arvien ciešāk rindojās cita pie citas, un viņš panāca arvien vairāk komersantu, kas gāja uz darbu. Viņš juta pret visiem tiem siltu draudzību; tie taču arī zināja, cik brīnišķīga ir mīlestība.

Viņš soļoja pa Temzas krastmalu, devās pāri Vestmin-steras tiltam, pagāja garām Vestminsteras abatijai un Parlamenta ēkai un, izkļuvis uz Strendas, iegriezās Sau-themptonstrītā 17, kur atradās «Gupila un biedru» gleznu tirdzniecības un estampu apgāda Londonas filiāle.

Iedams cauri galvenajam salonam, kas bija izklāts biezām grīdsegām un grezni drapēts, viņš redzēja audeklu, kur attēlots kaut kas līdzīgs pūķim vai zivij — piecus metrus garš ērms, virs kura lidinājās sīks vīrelis. Glezna bija nosaukta: «Erceņģelis Miķelis nokauj sātanu.»

— Jums paka uz litogrāfiju galda, — kāds pārdevējs pateica, kad Vinsents gāja viņam garām.

Aiz eļļas gleznu salona, kur bija izstādīti Bautona, Tēr-nera un Džona Mīlē* darbi, atradās tirgotavas otrā telpa — asējumiem un litogrāfijām. Lielākā tiesa darījumu notika trešajā telpā, kas arī vairāk izskatījās pēc veikala nekā abas pārējās. Vinsents pasmējās, atcerēdamies sievieti, kas iepriekšējā vakarā te bija iepirkušies pēdējā.

«Harij, man nepatīk šī bilde, kā tev liekas?» viņa bija teikusi savam vīram. «Taisni tāds pats suns mani sakoda pērnvasar Braitonā.»

«Paklau, mīļais,» Harijs bija sacījis, «vai tad mums vajadzīgs suns? Mana sieva dikti baidās no tiem.»

Vinsents apzinājās, ka pārdod gaužām nevērtīgus darinājumus. Vairums klientu nemaz neapjēdza, ko pirka. Tie maksāja augstas cenas par lētām precēm — bet vai viņam tas nebija vienalga? Viņam vajadzēja tikai rūpēties par to, lai grebumu nodaļa būtu ienesīga.

Viņš attaisīja paku no «Gupila» Parīzes veikala. Tur bija Cēzara de Koka gleznas reprodukcija ar viņa paša uzrakstu: «Vinsentam un Ursulai Luajē — manu draugu draugi ir arī mani draugi.»

— Es bildināšu Ursulu šovakar, kad pasniegšu gleznu, — viņš nodudināja sevī. — Pēc dažām dienām man būs divdesmit divi gadi, un es pelnu piecas mārciņas mēnesī. Ilgāk nav ko gaidīt.

«Gupila» nomaļajā dibentelpā laiks aizsteidzās ļoti ātri. Vinsents pārdeva caurmērā piecdesmit fotogrāfiju dienā, kalpodams «Gupilam un biedriem», un, kaut arī labāk būtu tirgojies ar asējumiem vai eļļas gleznām, priecājās, ka ieņem firmai tik daudz naudas. Viņš labi satika ar citiem pārdevējiem; visi pavadīja kopā daudz jauku stundu, pārrunādami Eiropas nolikumus.

Padrūmais jauneklis bija turējies savrup. Citi cilvēki bija uzskatījuši viņu par savādnieku. Bet Ursula bija pilnīgi pārvērtusi viņa dabu. Iepazinies ar Ursulu, Vinsents vēlējās, kaut viņš būtu visiem mīļš un patīkams; tā bija likusi viņam salauzt sava paša čaulu un palīdzējusi saskatīt skaistumu ikdienas dzīvē.

Pulksten sešos veikalu slēdza. Vinsents gāja ārā, kad viņu uzrunāja misters Obahs.

•— Saņēmu vēstuli no jūsu tēvoča Vinsenta van Goga, — misters Obahs sacīja. — Viņš grib zināt, kā jums veicas. Es priecīgs aizrakstīju, ka esat viens no labākajiem pārdevējiem veikalā.

— Tas bija ļoti laipni no jums, ser.

— Nepavisam. Kad atgriezīsities no vasaras atvaļinājuma, uzticēšu jums asējumus un litogrāfijas.

— Tagad tas nozīmē man ļoti daudz, ser, jo es . .. es precēšos!

— Patiešām? Tas ir kas jauns. Kad būs kāzas?

— Cerams, šovasar.

Par kāzām viņš nebija vēl domājis.

— Nu, manu zēn, tas ir jauki. Gada sākumā mēs palielinājām jums algu, bet, kad pārradīsities no kāzu ceļojuma, droši vien varēsim palielināt vēl.

li

Ill

— Es atnesīšu jums gleznu, made-moiselle Ursula, — Vinsents teica pēc pusdienām, atstumdams krēslu.

Ursula bija uzģērbusi pelēkzaļu kleitu ar moderniem izšuvumiem.

— Vai mākslinieks man uzrakstījis ko skaistu? — viņa jautāja.

— Kā tad. Ja jūs parādītu man uguni, es gleznu piestiprinātu bērnudārzā pie sienas.

Viņa kairi savilka lūpas it kā skūpstam un iesānis paskatījās uz jaunekli.

— Man jāpalīdz mātei. Vai jūs nepagaidītu kādu pusstundu?

Savā istabā Vinsents atbalstīja elkoņus uz skapīša un lūkojās spogulī. Viņš reti kad bija domājis par savu ārieni; Holandē tas nebija licies svarīgi. Vērodams angļus, Vinsents bija atzinis, ka viņa seja un galva ir liela un smaga. Acis bija iedubušas it kā dziļās līmeniskās klints spraugās; deguns ar augstu šķautni, plats un taisns kā stilba kauls; ieapaļās pieres augstums tāds pats kā atstatums starp biezajām uzacīm un juteklisko muti; žokļi plati un spēcīgi, kakls pazems un varenais zods — dzīvs monuments holandiešu raksturam.

Vinsents novērsās no spoguļa un sēdēja dīkā uz gultas malas. Viņš bija audzis stingrā ģimenē. Līdz šim Vinsents nebija mīlējis nevienu meiteni; viņš nekad nebija metis acis uz meitenēm vai lakstojies ap tām. Ursulu viņš mīlēja bez kaisles un iekāres. Viņš bija jauns; viņš bija ideālists; viņš bija iemīlējies pirmo reizi.

Jauneklis pavērās pulkstenī. Pagājušas tikai piecas minūtes. Šķita, ka nākamās divdesmit piecas minūtes vilksies bezgalīgi. Viņš izņēma no mātes vēstules aploksnes brāļa Teo zīmīti un vēlreiz to pārlasīja. Teo bija četrus gadus jaunāks par Vinsentu un tagad stājās Vinsenta vietā «Gupila» Hāgas filiālē. Teo un Vinsents, tāpat kā viņu tēvs Teodors un tēvocis Vinsents, savas jaunās dienas bija nodzīvojuši mīļi, kā jau brāļi.

Vinsents paķēra kādu grāmatu, uzlika uz tās papīra lapiņu un norakstīja brālim atbildi. Viņš izņēma no skapīša augšējās atvilktnes dažas rupjas skices, ko bija uzmetis Temzas krastmalā, pievienoja tām 2akē* gleznas «Meitene ar zobenu» fotogrāfiju un visu ielika aploksnē brālim.

— Ak! — viņš izsaucās. — Es taču piemirsu Ursulu!

Vinsents paskatījās pulkstenī; jau bija nokavēts stundas ceturksnis. Viņš paķēra ķemmi, mēģināja sasukāt viļņaino, rudo matu ceru, pakampa no galda gleznu un atrāva durvis.

— Domāju, ka esat aizmirsis mani, — Ursula sacīja, kad viņš iegāja viesistabā. Viņa līmēja papīra rotaļlietiņas saviem bumbulīšiem. — Vai gleznu atnesāt? Drīkstu redzēt?

— Papriekš es gribētu to piestiprināt pie sienas. Lampu dabūjāt?

— Tā ir mātei.

Kad Vinsents atgriezās no virtuves, Ursula padeva viņam zilu šalli un lūdza to aplikt viņai ap pleciem. Viņš notrīsēja, pieskardamies zīda šallei. Dārzā smaržoja ābeļu ziedi. Celiņš bija tumšs, un Ursula pirkstgaliņiem viegli pieķērās pie viņa raupjo, melno svārku piedurknes. Meitene paklupa, ciešāk satvēra viņa roku un ļoti jautri smējās par savu neveiklību. Vinsents nesaprata, kāpēc viņai paklupiens šķiet jocīgs, taču ar patiku vēroja, ka viņa smiedamās devās tālāk pa tumšo celiņu. Viņš atvēra sētas namiņa durvis, un Ursula, paiedama garām, ar skaisti veidoto seju gandrīz pieskārās viņa sejai, pie tam dziļi ieskatījās viņam acīs, it kā atbildot uz jautājumu, ko viņš nebija vēl uzdevis.

Vinsents nolika lampu uz galda.

— Kur piespraust gleznu? — viņš vaicāja.

— Varbūt šeit, virs manas pults.

Namiņā, Luajē ģimenes agrākajā vasaras mītnē, atradās kādi piecpadsmit zemi krēsli un galdi. Uz maza paaugstinājuma telpas vienā galā bija Ursulas pults. Viņi abi stāvēja blakus, raudzīdami īsto vietu gleznai. Vinsents bija uzbudinājies; spraudes krita zemē, kad viņš mēģināja tās iedurt sienā. Meitene klusi un vēlīgi smējās.

— Nu, lāci, ļaujiet man.

Ursula pacēla rokas virs galvas un veikli strādāja ar visu augumu. Viņas kustības bija žiglas un daiļas. Vin-sentam gribējās viņu cieši apkampt turpat lampas blāvajā gaismā un tā darīt galu mokošajām gaidām. Bet šķita, ka Ursula ikreiz izvairījās, kaut ari pustumsā bieži pieskārās viņam. Vinsents pacēla lampu, un viņa izlasīja uzrakstu. Meitene priecājās, viņa sasita plaukstas, pakāpās uz papēžiem atpakaļ. Ursula kustējās tik strauji, ka viņš joprojām nevarēja notvert īsto brīdi.

— Tātad viņš ir arī mans draugs, vai ne? — viņa jautāja. — Vienmēr esmu vēlējusies iepazīties ar kādu mākslinieku.

Vinsents dzīrās pateikt dažus mīļus vārdus, kas būtu ievads bildinājumam. Ursula pusēnā pievērsās viņam. Lampas spīdums iemeta viņas acīs sīkus gaismas atspulgus. Meitenes ovālo seju ieskāva tumsa, un Vinsents sajuta dīvainas trīsas, uzskatot viņas valgās, sārtās lūpas, kas krasi iezīmējās gludajā, baltajā sejā.

Iestājās nozīmīgs klusums. Vinsentam šķita, ka meitene tiecas viņam pretī un gaida, kad viņš runās par savām jūtām. Viņš vairākas reizes aplaizīja lūpas. Ursula pagrieza galvu, ielūkojās viņam acīs pār viegli uzrautu plecu un izskrēja ārā.

Sabijies, ka nepagūs izrunāties, viņš dzinās Ursulai pakaļ. Tā apstājās zem ābeles.

— Ursula, uzklausiet mani!

Meitene pagriezās un drebinādamās lūkojās viņā. Mirdzēja aukstas zvaigznes. Melnoja nakts. Lampu viņš bija atstājis namiņā. Tikai no virtuves loga plūda bāla gaisma. Vinsents juta Ursulas matu smaržu. Viņa savilka zīda šalli ciešāk ap pleciem un sakrustoja rokas uz krūtīm.

— Jums salst, -— viņš teica.

— Jā. Labāk iesim iekšā.

— Nē. Lūdzu, es . . .

Vinsents nostājās viņai ceļā.

Ursula iespieda zodu siltajā šallē un uzlūkoja viņu platām, izbrīna pilnām acīm.

— Mesjē van Gog, es diemžēl nesaprotu jūs.

— Es tikai vēlējos parunāt ar jums. Redziet... es ... tas ir ...

— Lūdzu, tagad ne. Es drebu.

-— Domāju, ka jāpasaka jums. Šodien mani paaugstināja .. . Pāriešu uz litogrāfiju nodaļu... Tad man palielinās algu ... jau otro reizi šinī gadā . ..

Ursula paspēra dažus soļus atpakaļ, noņēma šalli un droši stāvēja tumsā, viņai nu bija silti bez kāda segauta.

— Ko īsti gribat man sacīt, mesjē van Gog?

Vinsents sajuta vēsumu viņas balsī un nosodījās, ka uzvedies tik neveikli. Viņa satraukums piepeši norima; tagad viņš bija mierīgs un valdīja pār sevi. Viņš domās izmēģināja dažādas balsis un izvēlējās to, kas viņam patika vislabāk.

— Gribu jums, Ursula, sacīt to, ko jūs jau zināt. Es jūs mīlu no visas sirds un būšu laimīgs tikai tad, kad kļūsit mana sieva.

Vinsents ievēroja, ka Ursulu pārsteidza viņa pēkšņā savaldīšanās. Viņš iedomāja, vai nu nevajadzētu meiteni apkampt.

— Jūsu sieva! — Viņas balss kļuva spalga. — Nē, mesjē van Gog, tas nav iespējams!

Vinsents lūkojās meitenē, un tā skaidri redzēja tumsā viņa acis zem klints pārkarēm.

— Nu atkal es nesaprotu . ..

— Brīnums, ka jūs nezināt. Jau vairāk nekā gads, kopš esmu saderinājusies.

Vinsents nevarēja attapt, cik ilgi nostāvējis, ko domājis un jutis.

— Kas ir šis cilvēks? — viņš drūmi jautāja.

— Ak jūs nekad neesat ticies ar manu līgavaini? Viņš agrāk dzīvoja jūsu istabā. Domāju, ka jūs zināt.

— Kā es varēju to zināt?

Ursula piecēlās pirkstgalos un raudzījās uz virtuves pusi.

— Nu, es ... es . .. domāju, kāds būs pastāstījis jums.

— Kāpēc to slēpāt no manis visu gadu, zinādama, ka mīlu jūs?

Tagad viņa balss skanēja stingri un noteikti.

— Vai es vainīga, ka iemīlējāties manī? Gribēju, lai mēs būtu tikai draugi.

— Vai viņš kādreiz jūs apciemojis, kopš esmu apmeties jūsu mājā?

— Nē. Viņš dzīvo Velsā. Vasarā viņš atbrauks pie manis pavadīt atvaļinājumu.

— Neesat viņu redzējusi veselu gadu? Tad jau esat viņu aizmirsusi! Tagad jūs mīlat mani!

Atmetis apdomu un piesardzību, Vinsents satvēra Ursulu un ar 'r*ru noskūpstīja vairīgo muti. Viņš baudīja meitenes lūpu valgmi, viņas mutes saldumu, matu smaržu; viņa jūtas uzbangoja visā spēkā.

-— Ursula, tu nemili viņu. Es tevi neatdošu. Tu būsi mana sieva. Citādi nespēšu dzīvot. Es nelikšos mierā, kamēr nebūsi aizmirsusi viņu un apprecējusies ar mani!

— Apprecēties ar jums! — viņa izsaucās. — Vai man jāapprecas ar katru, kas iemīlējies manī? Laidiet mani vaļā, vai dzirdat, citādi saukšu palīgā!

Meitene izrāvās un aizelsdamās šāvās projām pa tumšo celiņu. Tikusi uz pakāpieniem, viņa apgriezās un pus-čukstus pateica vārdus, no kuriem viņš satrūkās, it kā tie būtu iekliegti ausī.

— Rudmatainais muļķis!

IV

Otrā rītā Vinsentu neviens nemodināja. Viņš gurdi izrausās no gultas. Noskuvās pavirši, dažviet atstādams bārdas rugājus. Brokastlaikā Ursula nerādījās. Viņš devās uz «Gupila» galeriju. Kad viņš gāja garām cilvēkiem, ko bija redzējis iepriekšējā rītā, tie šķita pārvērtušies. Tie izskatījās tik vientuļi, steigdamies savā bezjēdzīgajā darbā.

Vinsents neredzēja ziedošās zeltlijas, neredzēja gar ceļu sastādītās kastaņas. Saule spīdēja vēl spožāk nekā vakarrīt. Viņš to nemanīja.

Todien viņš pārdeva divdesmit Engra «Venēras Ana-diomenas»* novilkumu. Ar tiem «Gupils» daudz pelnīja, bet Vinsents vairs nepriecājās, ka palielina galerijas ienākumus. Pret pircējiem viņš izturējās ļoti neiecietīgi. Tie nespēja atšķirt labu darinājumu no slikta, turklāt šķita, ka tiem ir īpašas dotības izvēlēties tieši seklo, ārišķīgo, amatniecisko.

Citiem pārdevējiem Vinsents nekad nebija licies se višķi jautrs, taču viņš bija ļoti centies uzvesties tā, kā uzvedas laipni un patīkami cilvēki.

— Kā domā, kas uztraucis slavenās van Gogu dzimtas atvasi? — kāds pārdevējs jautāja biedram.

— Būs izkāpis ar kreiso kāju no gultas.

— Kas nu viņam par bēdu Viņa tēvocis Vinsents van Gogs ir «Gupila» galeriju līdzīpašnieks tam pieder puse katra firmas veikala Parīzē, Berlīnē, Briselē, Hāgā un Amsterdamā. Vecajam vīram ir vāja veselība un nav bērnu; visi runā, ka tas savu bagātību atstāšot šim puisim.

— Dažiem jau laime smaida.

— Tas vēl nav viss. Viņa tēvocim Hendrikam van Go-gam pieder lieli mākslas priekšmetu veikali Briselē un Amsterdamā, un cits tēvocis, Kornēlijs van Gogs, ir Holandes lielākās firmas priekšgalā. Jā, Eiropā nav otras tik varenas gleznu tirgotāju ģimenes kā van Gogi. Kādu dienu mūsu rudmatainais draugs, kas strādā blakus telpā, turēs savās rokās vai visu Eiropas mākslas priekšmetu tirdzniecību!

Kad Vinsents tovakar iegāja Luajē ēdamistabā, Ursula ar māti tui sarunājās pusbalsī. Abas tūlīt aprāvās, un teikums palika nepabeigts.

Ursula izskrēja virtuvē.

— Labvakar! — madame Luajē sacīja ar svešādu spīdumu acīs.

Vinsents ēda pusdienas viens pats pie lielā galda. Ur-sulas sitiens viņu bija apdullinājis, bet ne satriecis. «Nē» viņš neuzskatīs par atbildi. Viņš liks Ursulai aizmirst otru vīrieti.

Pagāja gandrīz nedēļa, iekām viņam izdevās meiteni aizturēt pietiekami ilgi, lai parunātos.

Tonedēļ Vinsents maz ēda un gulēja: trulumu nomainīja nervozitāte. Galerijā viņš pārdeva stipri mazāk grebumu. Zaļganās acis kļuva zilas, un tanīs atspoguļojās sāpes. Viņam vēl grūtāk nācās sameklēt vārdus, kad gribēja ko sacīt.

Svētdien pēc bagātīgām pusdienām viņš izgāja Ursulai līdzi dārzā.

— Mademoiselle Ursula, — viņš teica, — piedodiet, ka tovakar jūs nobiedēju.

Ursula paskatījās uz viņu lielām, aukstām acīm, it kā izbrīnījusies, ka viņš sekojis tai.

— Ak, nekas. Tīrais nieks. Aizmirsīsim to, labi?

— Es ļoti vēlētos aizmirst, ka biju rupjš pret jums. Bet sacīju tomēr patiesību.

Viņš paspēra soli tuvāk. Meitene atvirzījās.

-— Kāda jēga atkal runāt par to? — Ursula vaicāja. — Tas atgadījums jau bija man pagaisis no prāta.

Tā uzgrieza viņam muguru un devās projām pa celiņu. Viņš panāca meiteni.

— Man jārunā par to. Ursula, jūs nesaprotat, cik ļoti mīlu jūs. Nezināt, ko esmu izcietis šinī nedēļā. Kāpēc bēgat no manis?

— Vai neiesim iekšā? Liekas, māte gaida viesus.

— Nav tiesa, ka mīlat citu. Es to būtu izlasījis jūsu acīs.

— Man nav laika. Kad brauksit atvaļinājumā uz mājām?

Viņš norīstījās.

— Jūlijā.

— Cik labi. Jūlijā atbrauks mans līgavainis pavadīt atvaļinājumu, un mums vajadzēs viņa agrākās istabas.

— Es nekad jūs neatdošu viņam, Ursula!

— Beidziet muļķoties. Citādi māte jums liks meklēt jaunu dzīvokli.

Nākamajos divos mēnešos Vinsents raudzīja Ursulu pierunāt. Viņš atkal noslēdzās sevī; ja nevarēja būt kopā ar Ursulu, tad gribēja nošķirties no citiem, lai neviens netraucētu viņam domāt par to. Viņš izturējās nelaipni pret klientiem galerijā. Izzuda tā pasaule, ko bija radījusi mīlestība uz Ursulu, un viņš kļuva drūms un īdzīgs, kādu vecāki bija paraduši viņu redzēt Zundertā.

Pienāca jūlijs, Vinsents dabūja atvaļinājumu. Viņš-nevēlējās Londonu pamest uz divām nedēļām. Viņš juta ka Ursula nevar mīlēt nevienu citu, kamēr pats dzīvo Luajē mājā.

Vinsents nokāpa lejā un iegāja viesistabā. Tur sēdēja Ursula ar māti. Abas zīmīgi saskatījās.

— Es ņemšu līdzi tikai vienu somu, madame Luajē, — viņš teica. — Visu pārējo atstāšu istabā. Te ir nauda par tām divām nedēļām, kad būšu projām.

— Es domāju, ka jums būtu jāņem līdzi visas savas mantas, mesjē van Gog, — madame Luajē sacīja.

—- Kāpēc?

— No pirmdienas jūsu istabu izīrēju. Mēs domājam — būs labāk, ja dzīvosit citur.

— Mēs?

Vinsents pagriezās, un viņa dziļi iegrimušās acis vērās Ursulā. Šis skatiens neko nevēstīja. Tas tikai jautāja.

— Jā, mēs, — atbildēja viņas māte. — Manas meitas līgavainis atrakstījis, ka nevēloties jūs redzēt mūsu mājā. Man šķiet, mesjē van Gog, būtu bijis labāk, ja jūs te nemaz nebūtu spēris kāju.

V

Atbraucis Bredas stacijā, Teodors van Gogs sagaidīja savu dēlu. Tēvs bija uzvilcis biezos, melnos draudzes gana svārkus, vesti ar platajiem atlokiem, cietinātu baltu kreklu un aplicis platu, pušķī sasietu kaklasaiti, kas ļāva redzēt tikai šauru augstās apkaklītes maliņu. Uzmezdams ašu mirkli tēva sejai, Vinsents saskatīja divas pazīstamas īpatnības: labais plakstiņš nokārās zemāk nekā kreisais, krietni vien aizsegdams aci, un kreisajā pusē lūpas bija plānas un stingras, bet labajā — pilnīgas un jutekliskas. Viņa acis bija rāmas, tās vienīgi pauda: «Tas esmu es.»

Zundertas iedzīvotāji bieži redzēja, ka mācītājs Teodors iet labdara gaitās, uzlicis augstu cilindru.

Līdz mūža beigām viņš nesaprata, kāpēc viņam nebija vairāk paveicies. Teodoram šķita, ka viņu jau sen vajadzētu aicināt uz kādu augstu kanceli Hāgā vai Amsterdamā. Draudze viņu dēvēja par skaisto mācītāju, viņš bija ļoti izglītots cilvēks ar labu sirdi un gaišu prātu, nenogurstošs dieva kalps. Taču pasaule nelikās zinis par Teodoru van Gogu, un viņš kopš divdesmit pieciem gadiem dzīvoja mazajā Zundertas ciemā. No sešiem brāļiem van Gogiem viņš vienīgais nebija kļuvis plaši pazīstams.

Ar dēļiem apšūtā Zundertas mācītājmāja, kur Vinsents bija dzimis, stāvēja ceļa malā, iepretī tirgus laukumam un rātsnamam. Aiz virtuves atradās dārzs, tur auga akācijas, starp rūpīgi koptām puķu dobēm vijās daudzi celiņi. Baznīca, viegla ēciņa, bija ieslēpusies kokos aiz dārza. Divi mazi gotiski logi katrā pusē, ar vienkārša stikla rūtīm, kādi desmit cieti soli uz dēļu grīdas; daudzie kāju sildītāji uz laiku laikiem piestiprināti pie dēļiem. Dibengalā kāpnes, kas veda uz vecām rokas ērģelēm. Šī bija skarba un vienkārša svētnīca, kur valdīja Kalvina un reformācijas* gars.

Vinsenta māte Anna Kornēlija skatījās caur priekšējās istabas logu un, iekām rati apstājās, atvēra durvis. Jau pirmajā brīdī, mīļi un maigi kļaudama savu zēnu pie kuplajām krūtīm, viņa nomanīja, ka Vinsentam kas kaiš.

— Mans mīļais dēls, — viņa čukstēja. — Mans Vinsent.

Viņas acis zaigoja drīz zilas, drīz zaļas un vienmēr bija

plati atplestas; laipnas un vērīgas tās ielūkojās sirdī un nevienu nenosodīja pārāk bargi. No katras nāss līdz mutes kaktiņam stiepās smalka krunciņa, kas ik gadu iegula dziļāk, un, jo dziļākas kļuva šīs krunciņas, jo sirsnīgāku tās vērta viņas smaidu.

Anna Kornēlija Karbenta bija dzimusi Hāgā, kur viņas tēvs titulēts par galma grāmatsējēju. Vilema Karbenta uzņēmums zēla, un, kad viņam uzdeva iesiet Holandes pirmo konstitūciju, viņš kļuva pazīstams visā valstī. Viņa meitas bija bien élevées*. Jaunākā apprecējās ar tēvoci Vinsentu van Gogu, vecākā — ar ievērojamo reverendu Slrikeru no Amsterdamas.

Anna Kornēlija bija lāga sieviete. Viņa neredzēja ļaunumu pasaulē un nepazina ļaunumu. Viņa pazina tikai vājību, kārdinājumu, grūtības un ciešanas. Teodors van Gogs arī bija labs cilvēks, taču ļaunumu saskatīja it skaidri un nosodīja visniecīgāko tā izpausmi.

Ēdamistaba bija van Gogu mājas centrs, un lielais galds, tiklīdz novākti vakariņu trauki, kļuva par visas ģimenes dzīves centru. Te viņi pavadīja vakaru petrolejas lampas laipnajā gaismā. Anna Kornēlija raizējās par Vinsentu, viņš bija nervozs un novājējis.

— Vai tev kas kaiš, Vinsent? — viņa jautāja, kad bija paēstas vakariņas. — Man liekas, tu neizskaties labi.

Vinsents pārlaida acis galdam, pie kura sēdēja Anna, Elizabete un Vilhelmīna — trīs svešas meitenes, kas iznāk viņam māsas.

— Nē, — viņš atbildēja, — nekas nekaiš.

— Vai tev Londona patīk? — Teodors pētīja. — Ja nav pa prātam, parunāšu ar tēvoci Vinsentu. Viņš varbūt tevi pārceltu uz kādu Parīzes veikalu.

Vinsents stipri uzbudinājās.

— Nē, nē, nedari to! — viņš izsaucās. — Es negribu pamest Londonu, es ... — Viņš nomierinājās. — Gan jau tēvocis Vinsents pats zinās, vai mani pārcelt vai ne.

— Kā vēlies, — Teodors noteica.

«Tur vainīga tā meitene,» Anna Kornēlija nodomāja. «Tagad saprotu, kāpēc viņš rakstīja tādas vēstules.»

Priežu meži un ozolu puduri zaļoja virsējā pie Zunder-las. Vinsents vadīja savas dienas, viens klejodams pa laukiem, raudzīdamies daudzajās lāmās, kas spoguļoja virsējā. Tikai zīmēšana sagādāja viņam prieku. Viņš uzmeta daudzas dārza skices; skatīdamies pa mācītājmājas logu, uzskicēja tirgu sestdienas pievakarē; uzzīmēja mājas galveno ieeju. Tā viņš ikreiz uz kādu laiciņu piemirsa Ur-sulu.

Teodors allaž sūrojās, ka viņa vecākais dēls nebija izvēlējies to pašu ceļu, ko tēvs. Apmeklējuši slimu zemnieku, abi kādu vakaru brauca mājup, šķērsodami virsēju. Viņi izkāpa no ratiem, lai gabaliņu paietu kājām. Saule sarkana rietēja aiz priedēm, vakara debess atspulgojās lāmās, virsējs un dzeltenās ceļa smiltis — pilnīga krāsu harmonija.

— Mans tēvs bija mācītājs, Vinsent, un es allaž cerēju, ka arī tu staigāsi tanīs pašās pēdās.

— Kāpēc tu domā, ka gribu atstāt tagadējo darbu?

— Es tāpat vien ierunājos ... ja tu gribētu ... Tu varētu dzīvot pie tēvoča Jana Amsterdamā un mācīties universitātē. Un reverends Strikers solījies uzmanīt tavas studijas.

— Vai tu ieteic man aiziet no «Gupila»?

— Nē jel, protams, ne. Bet, ja tur nav labi ... viss mainās ...

— Zinu. Taču nedomāju aiziet no «Gupila».

Vinsentam vajadzēja atgriezties Londonā. Tēvs un māte

viņu aizveda uz Bredas staciju.

— Vai rakstīt uz to pašu adresi, Vinsent? — Anna Kornēlija vaicāja.

— Nē. Es pārkravājos.

— Esmu priecīgs, ka nedzīvosi pie Luajē, — tēvs teica. — Tā ģimene man nemaz nepatīk. Tai pārāk daudz noslēpumu.

Vinsents saduga. Māte uzlika savu silto plaukstu uz viņa rokas.

— Neskumsti, dēliņ, — viņa sacīja tik klusi, lai Teodors nedzirdētu. — Gadīsies jauka holandiešu meitene, un kļūsi laimīgs — vēlāk, vēlāk, kad būsi labāk iekārtojies. Tā Ursula nav nekāda labā. Jūs nesaderat kopā.

Viņš nobrīnījās, ka māte visu zina.

Vï

Atbraucis Londonā, Vinsents noīrēja mēbelētu istabu Kenzingtonas Ņūrodā. Viņa saimniece, šika vecenīte, ik vakaru devās pie miera pulksten astoņos. Mājā pastāvīgi valdīja dziļš klusums. Katru vakaru viņš nikni cīnījās pats ar sevi; tā vien gribējās tūlīt traukties uz Luajē māju. Viņš ieslēdzās un nozvērējās iet gulēt. Tomēr pēc minūtēm piecpadsmit, tīri kā par brīnumu, atradās uz ielas un steidzās pie Ursulas.

Tuvodamies mājai, Vinsents jau sajuta viņas klātieni. Tās bija mokas — just šādu tuvību un apzināties, ka viņa nav aizsniedzama; taču tūkstoškārt lielākas mokas viņš cieta, ja palika savā istabā — tik tālu no vilinošās būtnes.

Sāpes viņu savādi pārvērta. Viņš kļuva jūtīgs pret citu cilvēku sāpēm. Kļuva neiecietīgs pret visu, kas mazvērtīgs un tieši ar skaļumu rod piekrišanu. Galerijā vairs nebija nekāda labuma no viņa. Ja klienti vēlējās zināt viņa domas par dažu gravīru, viņš skaidri un gaiši pateica — tā esot riebīga, un tie nepirka to. Viņam šķita, ka patiesīgas un dziļi emocionālas ir vienīgi tās gleznas, kur mākslinieki attēlojuši sāpes.

Oktobrī veikalu apmeklēja pilnmiesīga dāma augstām krūtīm un augstu kruzuļotu apkaklīti, mugurā viņai bija sabuļādu kažoks, galvā apaļa samta cepure ar zilu spalvu. Dāma vēlējās gleznas savai jaunajai pilsētas mājai. Viņu vajadzēja apkalpot Vinsentam.

— Es gribu pirkt vislabāko, kas vien jums ir, — viņa sacīja. — Cenai nav nozīmes. Izmēri šādi: viesistabā divas veselas sienas, katra piecdesmit pēdas gara, viena siena ar diviem logiem, starpas platums . . .

Vinsents pavadīja vai visu pēcpusdienu, lūkodams viņai pārdot dažus asējumus pēc Rembranta oriģināliem, Venēcijas ūdeņu ainavu — lielisku Tērnera gleznas reprodukciju, dažas litogrāfijas pēc Tēja Marisa darbiem, kā arī Koro un Dobiņī* muzejisko gleznu fotogrāfijas. Sievietei piemita instinkts izraudzīties pašu sliktāko no visa, ko Vinsents rādīja. Tāds pats instinkts lika viņai no pirmā acu uzmetiena kategoriski atraidīt to, ko viņš atzina par īstu mākslu. Pagāja stunda pēc stundas, un šī panaivā, ■ mgstprātīgā apaļvaidze viņa acīs kļuva par vidējās buržuāzijas lielīgās muļķības un visas komercijas pilnīgu iemiesojumu.

— Tā! — viņa pašapmierināti izsaucās. — Es domāju, ka esmu izraudzījusies tīri labas gleznas.

— Ar aizvērtām acīm jūs nebūtu izvēlējusies sliktākās, — Vinsents teica.

Sieviete smagi piecēlās kājās, paraustīdama platos samta brunčus. Vinsents redzēja, ka asinis no uzbalstītajām krūtīm sakāpj kaklā aiz kruzuļiem.

— Ak jūs.., — viņa iebrēcās. — Ak jūs... rupjais lauki!

Viņa izdrāzās ārā, lielā spalva noplīvoja vien pie samta cepures.

Misters Obahs sašuta.

— Mīļais Vinsent! — viņš izsaucās. — Kas īsti noticis ar jums? Izjaucāt pašu lielāko pirkumu visā nedēļā un apvainojāt šo sievieti!

— Mister Obah, vai jūs neatbildētu uz vienu jautājumu?

— Nu, kāds tas būtu? Es gan pats gribu jums uzdot dažus jautājumus.

Vinsents pabīdīja sāņus dāmas izraudzītās gravīras un uzlika rokas uz galda malas.

— Pasakiet — kā var attaisnot to, ka cilvēks izšķiež savu vienreizējo mūžu, pārdodams ļoti sliktas gleznas ļoti stulbiem pircējiem?

Obahs nedomāja atbildēt uz šo jautājumu.

— Ja nelabosities, — viņš teica, — man vajadzēs rakstīt jūsu tēvocim, lai pārceļ jūs uz citu filiāli. Es neļaušu izputināt savu veikalu.

Vinsents pameta ar roku, atvairīdams Obaha spēcīgo elpu.

— Kā mēs drīkstam raust tik lielu naudu, pārdodami šādas sēnalas, mister Obah? Un kāpēc tie, kas var tērēties šinī veikalā, negrib ne virsū skatīties īstiem mākslas darbiem? Vai nauda viņus padarījusi trulus? Un kāpēc nabadzīgie ļaudis, kas patiešām prot novērtēt labu mākslu, nevar atlicināt ne fārtinga, lai nopirktu gravīru savai istabai?

Obahs aizdomīgi palūkojās viņā.

— Sociālisms?

Pārnācis mājās, Vinsents paņēma no galda Renāna* sējumu un uzšķīra iezīmēto lappusi. «Lai rīkotos šinī pasaulē,» viņš lasīja, «vajag aizmirst sevi. (. . .) Cilvēks ir zemes virsū ne tikai tamdēļ, lai būtu laimīgs, ne jau tamdēļ vien, lai būtu godīgs, viņš dzīvo, lai veiktu dižus darbus sabiedrības labā, lai kļūtu cildens un pārvarētu seklumu, kurā veģetē vairums ļaužu.»

Kādu nedēļu pirms ziemsvētkiem Luajē pielika pie loga ielas pusē skaistu eglīti. Aiznākamajā vakarā Vinsents, garām iedams, redzēja, ka māja ir spoži apgaismota un tanī pulcējas kaimiņi. No iekšas atskanēja čalas un smiekli. Abas Luajē uzņēma ziemsvētku viesus. Vinsents aizskrēja mājās, steidzīgi noskuvās, uzvilka tīru kreklu, apsēja citu kaklasaiti un, cik jaudas, devās atpakaļ uz Kle-pemu. Pie kāpnēm viņam vajadzēja krietnu brīdi pastāvēt, lai atvilktu elpu.

Bija taču ziemsvētki, tie mudināt mudināja darīt labu un piedot. Vinsents uzkāpa augšā. Piedauzīja. Dzirdēja pazīstamus soļus hallē, pazīstama balss vēl kaut ko uzsauca ļaudīm viesistabā. Durvis atvērās. Lampas gaisma krita viņa sejā. Viņš skatījās uz Ursulu. Meitene bija uzģērbusi zaļu kleitu bez piedurknēm, ar lielām lentām un kruzuļotiem volāniem. Vinsents vēl nekad nebija viņu redzējis tik skaistu.

— Ursula, — viņš ierunājās.

Meitenes sejā varēja skaidri lasīt to pašu, ko viņa bija pateikusi dārzā. Lūkodamies viņā, Vinsents atcerējās toreizējo sarunu.

— Ejiet projām, — Ursula sacīja.

Viņa aizcirta durvis.

Otrā rītā Vinsents brauca uz Holandi.

Ap ziemsvētkiem nolika visdzīvākā tirdzniecība «Gu-pila» galerijās. Misters Obahs aizrakstīja tēvocim Vinsen-tam, ka brāļadēls aizbraucis atvaļinājumā un nemaz neesot pajautājis, vai drīkst to darīt. Tēvocis Vinsents nolēma brāļadēlu iekārtot galvenajā galerijā — Parīzē, Šap-tāla ielā.

Vinsents mierīgi paziņoja, ka esot beidzis tirgoties ar mākslas priekšmetiem. Tēvocis Vinsents bija gaužām pārsteigts un dziļi aizvainots. Viņš pavēstīja, ka mazgāšot

rokas nevainībā — vairs neatbildēšot par Vinsenta nākotni. Taču pēc ziemsvētkiem, kad rokas vēl nebija nomazgātas, viņš izgādāja savam vārdabrālim darbu Blisē un Brāma grāmatnīcā Dordrehtā. Sakari starp abiem Vin-scntiem van Gogiem nu pārtrūka uz visiem laikiem.

Vinsents palika Dordrehtā gandrīz četrus mēnešus. Tā bija dzīve bez prieka un bēdām, bez ieguvumiem un zaudējumiem. Viņš it kā nemaz neuzturējās šinī pilsētā. Kādu sestdienas vakaru viņš aizbrauca ar pēdējo vilcienu līdz Oudebosai un no turienes kājām devās uz Zundertu. Virsējā bija tik jauki, vēsmoja nakts spēcīgās smaržas. Kaut arī viss tinās tumsā, varēja izšķirt priežu mežus un plašos purvājus. Sī aina viņam atgādināja Bodmera* gravīru, kura karājās tēva darbistabā. Debess bija apdugusi, bet zvaigznes mirdzēja cauri mākoņiem. Gaismiņai svīstot, viņš nonāca Zundertas kapsētā; tālumā dzirdēja cīruļus dziedam virs melnajiem laukiem, kur dīga labība.

Vecāki saprata, ka dēls pārdzīvo grūtas dienas. Vasaru visa ģimene pārgāja uz Eteni — tirgus pilsētiņu tikai dažus kilometrus no Zundertas. Teodors bija iecelts par mācītāju Etenē. Tur atradās plašs, gobām apstādīts laukums; ar vilcienu varēja aizbraukt uz Biedu — ievērojamu pilsētu. Teodoram šī pārcelšana bija mazs paaugstinājums.

Tuvojās rudens, un Vinsentam atkal vajadzēja izlemt, ko darīt turpmāk. Ursula vēl nebija apprecējusies.

— Veikals nav tava īstā vieta, Vinsent, — tēvs teica. — Sirds tevi jau sen skubina kalpot dievam.

— Zinu, tēv.

— Vai tad negribi braukt uz Amsterdamu un sākt studijas?

— Es gribētu gan, bet...

— Vēl šaubies?

— Jā. Tagad nespēju to izskaidrot. Ļauj man padomāt kādu laiciņu.

Tēvocis Jans caurbraucot ieradās Etenē.

— Amsterdamā tevi gaida istaba manā mājā, Vinsent, — viņš sacīja.

— Reverends Strikers atrakstījis, ka varot tev sarunāt labus skolotājus, — māte piemetināja.

Kad Vinsents iepazina atraidītas mīlestības sāpes, viņam kjuva tuvi it visi dzīves pabērni. Viņš tagad domāja, ka vislabāko izglītību varētu gūt Amsterdamas universitātē.

Strikeri un van Gogi viņu uzņemtu, iedrosminātu, izlīdzētu viņam ar naudu un grāmatām, pateiktu laipnu vārdu. Tomēr viņš nespēja izšķirties galīgi. Ursula joprojām dzīvoja Anglijā un vēl nebija apprecējusies. Viņa bija tālu. Vinsents lūdza atsūtīt dažas angļu avīzes, atbildēja uz daudziem sludinājumiem un pēdīgi dabūja skolotāja vietu Remsgitā — piejūras pilsētā, no kurienes līdz Londonai bija četrarpus stundu brauciens pa dzelzceļu.

VII

Mistera Stoksa skola stāvēja pie laukuma, kura vidū bija prāvs, dzelzs treliņiem apžogots zāliens. Skolu apmeklēja divdesmit četri zēni desmit līdz četrpadsmit gadu vecumā. Vinsentam vajadzēja mācīt franču, vācu un holandiešu valodu, pēc stundām uzraudzīt zēnus un sestdienas vakarā palīdzēt tiem nomazgāties. Viņam deva uzturu un dzīvokli, bet nemaksāja algu.

Remsgitā bija skumja pilsēta — piemērota viņa noskaņojumam. Beidzot Vinsents neapzinīgi sāka lolot pats savas sāpes kā dārgu draugu; tās vienoja ar Ursulu. Ja nevarēja būt kopā ar mīļoto meiteni, tad bija vienalga, kur dzīvot. Viņš tikai vēlējās, lai citi ļauj pilnīgi izjust šo smeldzi, ko Ursula bija iesvēlusi katrā viņa miesas šūniņā.

— Vai jūs nevarētu man maksāt mazliet arī naudu, mister Stoks? — Vinsents jautāja. — Lai tikai būtu ko nopirkt tabaku un drēbes . . .

— Nē, to vis nedarīšu, —- Stokss atbildēja. — Ir diezgan tādu skolotāju, kas grib strādāt par uzturu un dzīvokli vien.

Nākamajā sestdienā Vinsents rīta agrumā kājām devās no Remsgitas uz Londonu. Ceļš bija garš un laiks līdz pašam vakaram karsts. Viņš aizsniedza Kenterberiju. Nometās atpūsties paēnā zem vecajiem, kokiem, kas iekļāva senatnīgo katedrāli. Pēc brīža gāja tālāk, līdz nonāca pie maza dīķa, kur auga daži lieli skābarži un gobas. Te viņš nogulējās līdz četriem rītā; gaismai austot, putni sāka dziedāt un pamodināja viņu. Pēcpusdienā Vinsents aiz-iiird/.a Četemu un tālumā ieraudzīja aiz līdzenajām, da-11 11 applūdušajām pļavām Temzu ar neskaitāmiem kuģiem. Pret vakaru nokļuva Londonas pazīstamajās priekšpilsētās un, pārvarēdams nogurumu, steidzās uz Luajē māju.

Vinsents bija atgriezies Anglijā, ilgodamies pēc Ursulas tuvuma, un viņš to sajuta ar visu savu būtni, tiklīdz kļuva redzama viņas māja. Anglijā Ursula vēl piederēja viņam, jo te varēja nojaust viņas klātieni.

Sirds skaļi dauzījās, Vinsents nespēja to apvaldīt. Viņš atspiedās pret koku, juzdams trulas sāpes, kas nebija iedomājamas un vārdos izsakāmas. Pēc kāda laika nodzisa lampa viesistabā, vēlāk nodzisa uguns arī Ursulas guļamistabā. Māja iegrima tumsā. Viņš saņēmās un gurdi devās projām pa ceļu. Kad māju vairs nevarēja samanīt, viņš apzinājās, ka Ursula atkal zaudēta.

Iztēlodamies savu laulību ar Ursulu, Vinsents vairs neiedomājās, ka viņa kļuvusi par sekmīga mākslas priekšmetu tirgotāja sievu. Tagad viņš redzēja uzticīgu un pacietīgu evaņģēlija sludinātāja dzīvesbiedri, kas kopā ar vīru strādā pilsētu graustos, palīdzot nabagiem.

Gandrīz katru nedēļas nogali Vinsents soļoja uz Londonu, taču grūti bija tikt atpakaļ pirmdienas rītā, kad vajadzēja sākties mācībām. Dažreiz viņš uzņēma šo ceļu jau piektdienas vakarā, gāja visu nakti, dienu un vēl vienu nakti, lai tikai redzētu svētdienas rītā Ursulu iznākam no mājas un dodamies uz baznīcu. Nebija naudas ēdienam un pajumtei, un viņš gaužām sala, kad tuvojās ziema. Pirmdienas rītā viņš ar gaismiņu atgriezās Rems-gitā, drebēdams no aukstuma, pārguris un izbadojies. Pagāja vai visa nedēļa, kamēr viņš atkopās.

Pēc dažiem mēnešiem Vinsents salūkoja labāku vietu — mistera Džonsa metodistu skolā Ailvērtā. Misters Džonss bija lielas draudzes mācītājs. Vinsentu viņš salīga par skolotāju, bet drīz lika tam izpildīt lauku palīgmācītāja pienākumus.

Nākotnes aina Vinsenta iztēlē atkal pārmainījās. Ursula vis nebūs evaņģēlija sludinātāja sieva un nestrādās graustos, bet kļūs par lauku mācītāja sievu un palīdzēs vīram draudzē, tāpat kā viņa māte palīdz tēvam. Vinsents jau redzēja, cik laimīga ir Ursula, kā priecājas, ka viņš atstājis aprobežoto veikalnieka pasauli, atstājis «Gupilu» un tagad darbojas cilvēces labā.

Viņš ne domāt nedomāja, ka tuvojas Ursulas kāzu diena. Otru vīrieti, viņas līgavaini, Vinsents nemaz neuzskatīja par reālu būtni. Viņš sprieda, ka bildinājums noraidīts tāpēc, ka viņam ir kāds trūkums, no kura vajag tikt vaļā. Vai tas nebūtu visdrošāk panākams, kalpojot dievam?

Mistera Džonsa nabadzīgie skolēni bija no Londonas. Iedevis Vinsentam vecāku adreses, Džonss lika aiziet uz Londonu un savākt mācību naudu. Sie ļaudis dzīvoja Vait-čepelā. Te cirta degunā nejauka smaka, lielas ģimenes saspiesti mitinājās aukstās, kailās istabās, bads un slimība raudzījās no katra acu pāra. Daudzi tēvi tirgojās ar sasmakušu gaļu, kādu nemaz nedrīkstētu pārdot. Vinsents sastapa ģimenes, kas drebinājās skrandās, strēba vakariņās kaut kādu žulgu, ēda sakaltušas garozas un bojātu gaļu. Viņš klausījās šo cilvēku stāstos par postu un trūkumu, līdz metās tumsa.

Uz Londonu Vinsents bija devies ar mīļu prātu, jo šis gājiens sagādāja izdevību atceļā palūkoties uz Ursulas māju. Tomēr Vaitčepelas grausti lika piemirst Ursulu un viņš neieģidās, ka būtu jāiet cauri Klepemai. Viņš atgriezās Ail vērtā, neiekasējis misteram Džonsam ne fārtinga.

Kādu ceturtdienas vakaru mācītājs dievkalpojuma laikā pieliecās pie sava palīga, izlikdamies noguris.

— Šovakar jūtos gaužām piekusis, Vinsent. Jūs taču visu laiku esat rakstījis sprediķus, vai ne? Teiciet svētrunu. Es gribu zināt, vai būsit labs mācītājs.

Vinsents ar trīcošu sirdi uzkāpa kancelē. Viņš piesarka un nezināja, kur likt rokas. Balss bija piesmakuši un dažkārt aizmetās. Ļoti grūti nācās atminēties nogludinātās frāzes, ko viņš tik rūpīgi bija rakstījis. Vinsents tomēr juta, ka viņa gars laužas cauri stomīgajiem vārdiem un neveiklajiem žestiem.

— Skaisti runājāt, Vinsent, — misters Džonss sacīja. — Jaunnedēļ jūs sūtīšu uz Ričmondu.

Rudens diena, dzidrs gaiss, jauks gājiens gar Temzu no Ailvērtas līdz Ričmondai. Zilā debess un lielās, zeltainās kastaņas spoguļojās ūdenī. Ričmondieši rakstīja mis-

I. him Džonsam, ka tiem patīkot jaunais holandiešu spre-iiikol.ijs, tāpēc lāga vīrs nolēma dot Vinsentam iespēju liki u/ augšu. Tērnemgrīnā misteram Džonsam bija ievē-iu|,ima baznīca, draudze liela un prasīga. Ja Vinsentam prediķis tur labi izdotos, viņš varētu runāt no katras kanceles.

Vinsents izvēlējās sprediķim simt deviņpadsmitās Dāvida dziesmas deviņpadsmito pantu: «Es esmu svešinieks vus zemes; neapslēp priekš manis tavus baušļus.» Viņš runāja vienkārši un dedzīgi. Viņa iejūsma, jaunie gadi, smagnējais spēks, varenā galva, asais skatiens atstāja dziļu jo dziļu iespaidu uz dievlūdzējiem.

Daudzi pienāca viņam klāt un pateicās par svētrunu. Valgām acīm Vinsents spieda tiem roku un smaidīja. Tiklīdz visi bija aizgājuši, viņš izmanījās no baznīcas pa dibendurvīm un devās uz Londonu.

Sacēlās negaiss. Viņš bija aizmirsis cepuri un mēteli. Temza kļuva iedzeltena, it sevišķi gar krastu. Pie apvāršņa plaiksnīja zibeņi, virs galvas drūzmējās milzīgi pelēki mākoņi, no kuriem lietus šļāca slīpām strūklām. Viņš izmirka līdz ādai, taču turpināja ceļu vēl mundrāk.

Beidzot viņš bija guvis sekmes! Atradis pats sevi. So panākumu viņš noliks pie Ursulas kājām, lai būtu prieks abiem.

Lietus pēra šaurā celiņa baltās smiltis un locīja paērk-šķu krūmus. Tālumā vīdēja pilsēta, kas atgādināja Dīlera* gravīru, — pilsēta ar torņiem, dzirnavām, šīfera jumtiem, gotiskā stilā celtām mājām.

Neatlaidīgi soļodams, Vinsents nonāca Londonā, ūdens tecēja pa seju un žļakstēja zābakos. Novakarē viņš aizsniedza Luajē māju. Brieda drūma, pelēka krēsla. Pa gabalu bija dzirdama mūzika, vijoļu skaņas, un viņš gudroja, kas tur notiek. Katrā istabā dega lampa. Arā, palsajā lietus gāzmā, stāvēja daudzas karietes. Viņš redzēja pārus dejojam viesistabā. Vecs važonis sarāvies sēdēja uz bukas zem liela lietussarga.

— Kas te notiek? — Vinsents jautāja.

— Man domāt, kāzas.

Vinsents atspiedās pret karieti, straumītes no viņa rudajiem matiem irdzēja pār seju. Pēc kāda laiciņa atvērās namdurvis. Tanīs parādījās Ursula un tievs, garš vīrietis.

Ļaužu pulks no viesistabas izbira verandā, tie smejas, klaigāja.

Vinsents ievilkās ena aiz karietes. Ursula ar viru iekapa. Važonis noplīkšķināja pātagu. Zirgi sāka lēnā gaitā iet. Vinsents paspēra dažus soļus uz priekšu un piespieda seju pie ūdens straumītēm noplūdušā lodziņa. Vīrietis bija cieši apskāvis Ursulu, viņu lūpas satikušās kvēlā skūpstā. Kariete aizripoja.

Kaut kas smalks pārtrūka Vinsenta krūLīs, pārtrūka galīgi. Burvība izgaisa. Viņš nemaz nebija nojautis, ka tas varētu būt tik viegli.

Lietum gāžot, Vinsents aizvilkās atpakaļ uz Ailvērtu. Viņš savāca savas mantas un uz visiem laikiem atstāja Angliju.

PIRMĀ GRĀMATA. BORINĀŽA.

i

Viceadmirālis Johanness van Gogs, izcils holandiešu flotes virsnieks, stāvēja uz lievenim pie sava plašā dienesta dzīvokļa aiz kara kuģu būvētavas. Viņš bija uzvilcis parādes uniformu, lai godam sagaidītu brāļadēlu; plecus greznoja zelta epoletes. Virs pamatīgā vangogiskā zoda dižojās varens, taisns deguns, kura šķautne pārgāja ieapaļā pieres klintī.

— Jauki gan, ka būsi pie manis, Vinsent, — tēvocis sacīja. — Māja ir gaužām klusa, kopš bērni aizprecējušies.

Abi uzkāpa vienu posmu pa platām taisnstūru kāpnēm, un tēvocis Jans atvēra durvis. Vinsents iegāja istabā un nolika somu. Kuģu būvētavas pusē bija liels logs.

Tēvocis Jans apsedas uz gultas malas un lūkoja izturēties tik brīvi, cik vien ļāva viņa zeltainās uzšuves.

— Man bija prieks dzirdēt, ka esi nolēmis gatavoties mācītāja amatam, — viņš teica. — Van Gogu dzimtā kāds allaž bijis baznīcas kalps.

Vinsents izvilka pīpi un rūpīgi piebāza ar tabaku; tā viņš mēdza darīt, lai brītiņu padomātu.

— Ziniet, es gribētu kļūt par sludinātāju un tūlīt ķer-ties pie darba.

— Tev nu nevajadzētu kļūt par sludinātāju, Vinsent. Tie ir nemācīti ļaudis un dievs vien zina kādas aplamības sprediķo. Nē, manu zēn, mūsu dzimtas garīdznieki vienmēr bijuši ar augstāko izglītību. Bet tagad tu droši vien gribi izkravāt savas mantas. Pusdienas būs astoņos.

Tiklīdz viceadmirāļa platā mugura nozuda aiz durvīm, Vinsentu pārņēma liegas skumjas. Viņš pavērās apkārt. Gulta bija ērta un tīkama, skapītis tilpīgs, zemais pulētais rakstāmgalds aicināt aicināja. Vinsents tomēr jutās neveikli tāpat kā svešu cilvēku klātbūtnē. Viņš paķēra cepuri, noskrēja pa kāpnēm un aši devās pāri Dama laukumam. Piegāja pie kāda ebreja, kas tirgojās ar grāmatām un bija izlicis skaistas gravīras pārdošanai. Vinsents ilgi meklēja, līdz beidzot nopirka trīspadsmit litogrāfijas, iespieda padusē un, elpodams stipro darvas smaržu, soļoja gar kanālu mājup.

Kad Vinsents, sargādamies sabojāt sienu, sprauda klāt savas litogrāfijas, kāds pieklauvēja pie durvīm. Ieradās reverends Strikers. Viņš arī iznāca tēvocis Vinsentam, bet nebija no van Gogu dzimtas; Strikers bija apprecējis Vin-senta mātesmāsu. Garīdznieku Strikeru visnotaļ pazina Amsterdamā un uzskatīja par gudru cilvēku. Viņš bija ģērbies melnā, eleganti pašūtā uzvalkā.

Pēc apsveicināšanās mācītājs teica;

— Es sarunāju tev grieķu un latīņu valodas skolotāju — Mendesu da Kostu, vienu no mūsu lielākajiem speciālistiem klasiskajās valodās. Viņš dzīvo ebreju kvartālā; pirmdien pulksten trijos tu aiziesi pie viņa uz pirmo stundu. Bet esmu atnācis tamdēļ, lai tevi ielūgtu pusdienās. Gaidīsim rīt, svētdien. Tava krustmāte Vilhelmīna un māsīca Kēja ļoti vēlas tevi redzēt.

— Aiziešu ar mīļu prātu. Cikos man jābūt pie jums?

KARTUPEĻU ĒDĀJI

(1885; audekls, eRa)

— Mēs ēdam dienas vidū, kad esmu beidzis vēlo rīta dievkalpojumu.

— Lūdzu, pasveiciniet no manis savu ģimeni, — Vin-sents sacīja, kad reverends Strikers paņēma melno platmali un portfeli.

— Uz redzēšanos rīt, — tēvocis pateica un aizgāja.

ii

Keizersgrahta, kur dzīvoja Strikeri, piederēja pie lepnākajām Amsterdamas ielām. Šis bulvāris stiepās gar ceturto pakavveida kanālu, kas sākas ostas dienvidpusē, apliecas ap pilsētas centru un ziemeļos atkal savienojas ar ostu. Ūdens bija tīrs un skaidrs. Tik ievērojamu kanālu nesedza ūdenslēcas — dīvainie, zaļie augi, kuri kopš gadu simtiem blīvi klāj kanālus nabadzīgākajos rajonos.

Šīs ielas nami bija celti īstā flāmu stilā — šauri, stipri, saspiesti cits pie cita; tie stāvēja garā rindā, līdzīgi kārtīgiem puritāņu karavīriem, kas sastinguši pēc komandas «mierā!».

Nākamajā dienā, noklausījies tēvoča Strikera sprediķi, Vinsents devās uz viņa māju. Spoža saule bija pakliedē-jusi pelnu krāsas mākoņus, kas mūžīgi slīd pa Holandes debesīm, un kādu laiciņu gaiss starot staroja. Vinsentam nevajadzēja steigties. Viņš gāja lēnā garā, vērodams laivas, kas tika dzītas pret straumi pa kanālu.

Tās lielākoties bija smilšu laivas, garas, samelnējušas, noplukušas, smailiem galiem, ar prāvu kravas telpu vidū. No viena gala līdz otram stiepās virves, uz kurām žāvējās veļa. Ģimenes tēvs iegrūda kārti dūņās, atspieda pret plecu un izlocīdamies pūlēja laivu uz priekšu. Viņa sieva, smagnēja, tumīga sārtvaidze, aizvien sēdēja pakaļgalā un grozīja neveiklo koka stūres pinni. Bērni rotaļājās ar suni un ik pēc brīža iemetās būdiņā, kur viņi mitinājās.

Reverenda Strikera māja bija flāmu arhitektūras paraugs — šaura trīsstāvu celtne ar garenu torni un atikas logu, greznota vijīgām arabeskām. Pa atikas logu izbāzts sijas gals ar prāvu dzelzs āķi.*

Krustmāte Vilhelmīna saņēma Vinsentu un ieveda ēdamistabā. Tur karājās Kalvina portrets, Ārija Šefera * gleznas reprodukcija, uz bufetes spīdēja sudraba servīze. Sienas bija apdarinātas ar tumša koka paneli.

Iekārn Vinsenta acis pielāgojās istabas parastajai krēslai, no ēnas iznāca šmauga jauna sieviete un sirsnīgi apsveicinājās ar viņu.

— Jūs, protams, nepazīstat mani, — viņa teica samtainā balsī. •— Esmu jūsu māsīca Kēja.

Vinsents satvēra izstiepto roku un pirmo reizi kopš daudziem mēnešiem juta jaunas sievietes miesas maigumu un siltumu.

— Mēs neesam likušies agrāk, — Kēja turpināja tādā pašā draudzīgā noskaņā, — un, domāju, tas ir diezgan savādi, jo man divdesmit seši gadi un jums . .. Cik jums?

Vinsents klusēdams vērās māsīcā. Pagāja krietns brīdis, kamēr viņš apjēdza, ka vajag atbildēt. Cenzdamies savu tūļību vērst par labu, viņš skaļi un dzedri attrauca:

— Divdesmit četri. Mazāk nekā jums.

— Jā. Nu, varbūt nav nemaz tik savādi. Jūs pirmoreiz apmeklējat Amsterdamu, un es nekad neesmu bijusi Bra-bantā. Ak, esmu gan neuzmanīga pret viesi. Lūdzu, sēdieties taču.

Vinsents apsēdās uz cieta krēsla malas. Un piepeši notika dīvaina pārmaiņa — no neaptēsta laucinieka viņš pārvērtās uzvedīgā džentlmenī.

— Māte bieži izteikusi vēlēšanos, kaut jūs atbrauktu pie mums, — viņš sacīja. — Es domāju, Brabanta jums patiktu. Tur ir ļoti skaisti.

— Zinu. Krustmāte Anna ir rakstījusi, viņa vairākkārt aicinājusi mani. Būs jāapciemo drīz vien.

— Jā, — viņš teica, — apciemojiet gan.

Vinsents dzirdēja māsīcas vārdus tikai pa ausu galam un atbildēja gandrīz neapzināti. Viņš kāri uztvēra šīs sievietes daiļumu, kā jau vīrietis, kas pārāk ilgi dzīvojis viens. Kējai bija holandietes tvirtie vaibsti, taču smalkāki un samērīgāki. Mati viņai nebija ne tumši dzelteni, ne koši rudi kā viņas tautietēm, abas nokrāsas brīnišķīgi savienojās, viņas zeltainie mati zvīļoja maigā, kvēlainā spīdumā. Adu viņa sargāja no saules un vēja; zoda baltums nemanāmi pārgāja vaigu sārtumā, tāpat kā holandiešu meistaru gleznās. Tumšzilās acis spridzēja dzīvespriekā; pilnīgās lūpas viegli pavērušās, kā gaidot skūpstu.

Viņa attapa, ka Vinsents klusē, un vaicāja:

•— Par ko domājat, brālēn? Jūs liekaties nogrimis sevī.

— Domāju, ka Rembrants būtu vēlējies jūs gleznot.

Kēja klusi pasmējās sulīgā, tīkamā krūšu balsī.

— Rembrants gribēja gleznot tikai neglītas vecas sievietes, vai nav tiesa? — viņa jautāja.

— Nē, — Vinsents atbildēja. — Viņš gleznoja skaistas vecas sievietes, nabadzīgas un nelaimīgas sievietes, kas bēdās guvušas dvēseli.

Nu Kēja pirmoreiz īsti aplūkoja Vinsentu. Brālēnam ienākot, viņa bija uzmetusi tam paviršu mirkli un ievērojusi smagnējo seju un rūsgano matu biezokni. Tagad viņa ieraudzīja pilnīgās lūpas, degošās, dziļi iedubušās acis, augsto vangogisko pieri un stipro, viegli izslieto zodu.

— Piedodiet, es pateicu muļķību, — viņa pusčukstus izdvesa. -— Saprotu, ko gribējāt sacīt par Rembrantu. Viņš tver skaistuma būtību, gleznodams šos sakrupušos vecos ļaudis, kuru sejās iezīmētas ciešanas un neveiksmes.

— Par ko tik nopietni runājat, bērni? — reverends Strikers durvīs vaicāja.

— Mēs iepazināmies, — Kēja atbildēja. — Kāpēc nestāstīji, ka man ir tāds jauks brālēns?

Ēdamistabā ienāca slaids, iznesīgs vīrietis sirsnīgu smaidu. Kēja piecēlās un cieši noskūpstīja viņu.

— Brālēn Vinsent, — viņa teica, — tas ir mans vīrs, Vosa kungs.

Viņa izgāja un pēc brīža atgriezās ar gaišmatainu divus gadus vecu puisēnu. Tas bija kustīgs bērns domīgu seju un mātes zilajām acīm. Kēja paņēma puisēnu rokās. Voss abus apkampa.

— Varbūt sēdēsi man blakus šaipus galda, Vinsent? — krustmāte Vilhelmīna jautāja.

Vinsentam pretī sēdēja māsīca, viņai līdzās vienā pusē Voss, otrā mazais Jans uz spilveniem. Tagad, kad vīrs bija blakus, viņa piemirsa Vinsentu. Viņas vaigi pietvīka. Reiz, kad Voss klusā, apvaldītā balsī pateica kādu asprātību, Kēja strauji paliecās un noskūpstīja vīru.

Viņu mīlestības virmojošie viļņi applūdināja Vinsentu. Pirmo reizi kopš liktenīgās svētdienas viņš sajuta vecās smeldzošās ilgas pēc Ursulas, tās pamodās noslēpumainos dziļumos un pārņēma visu viņa būtni līdz pēdējai šķiedriņai. Redzēdams šo mazo ģimeni, kur valdīja prieks un saderība, viņš atskārta, ka visus šos skumjos mēnešus salktin salcis mīlestības un tāds salkums nav tik viegli pārvarams.

iii

Ik rītu Vinsents cēlās pirms saules, lai palasītu bībeli. Saule uzlēca ap pieciem, un tad viņš nostājās pie loga, caur kuru redzama kuģu būvētava, un vēroja strādniekus ieejam pa vārtiem — melnas figūras garā, nelīdzenā virtenē. Pa Zeidera līci braukāja tvaiko-nīši, un tālumā, pret ciemu otrpus ostas, viņš saskatīja traucošas, brūnas buras.

Kad saule pakāpās augstāk un izgaisināja miglu virs kokmateriālu grēdām, Vinsents atgāja no loga, apēda brokastīs riku sausas maizes, izdzēra glāzi alus, pēc tam sēdās pie grāmatām, lai veselas septiņas stundas lauzītos grieķu un latīņu valodā.

Pēc četrām piecām spriega darba stundām galva kļuva smaga, tā bieži sakaisa, domas sāka jukt. Vinsents nezināja, vai spēs ilgi un sistemātiski mācīties pēc visiem šiem jūtu dzīves gadiem. Viņš kala galvā gramatikas likumus, līdz saule jau laidās rietēt un pienāca laiks iet pie Men-desa da Kostas uz stundu. Tad Vinsents parasti gāja pa Beitenkantu, garām Oudeziļds kapelai, Vecajai baznīcai un Dienvidu baznīcai, pa līkumotām ielām, kur atradās kalves, spiestuves, mucinieku darbnīcas.

Uzlūkojot Mendesu, Vinsentam nāca prātā Reiperesa glezna «Kristus pēdās». Mendess bija klasisks ebreja tips — gudrām, iekritušām acīm, kalsnu, smalku, apgarotu seju un seno rabīnu mīksto, smailo bārdu. Pievakarē ebreju kvartālā bija ļoti smacīgs gaiss; septiņas stundas nomācījies grieķu un latīņu valodu un vēl pāris stundu Nīderlandes vēsturi un holandiešu valodas gramatiku, Vinsents gribēja ar Mendesu aprunāties par litogrāfijām. Kādreiz viņš atnesa skolotājam Marisa studiju «Kristīšana».

Mendess to paturēja garajos, kaulainajos pirkstos, tā ka putekļainās gaismas spilgtais kūlis no augstā loga krita uz studiju.

— Tā ir laba, — Mendess teica ar cbrejisko rīkles pieskaņu. — Te uztverts vispārējas reliģijas gars.

Vinsentam nogurums uzreiz izzuda. Viņš sāka jūsmīgi stāstīt par Marisa mākslu. Mendess tikko manāmi pakratīja galvu. Viņš saņēma no reverenda Strikera krietnu naudu par to, ka mācīja Vinsentam grieķu un latiņu valodu.

— Vinsent, — Mendess mierīgi sacīja, — Mariss glezno ļoti jauki, bet laiks negaida, tāpēc labāk ķersimies pie darba. Norunāts?

Vinsents saprata. Atceļā pēc divu stundu ilgām nodarbībām viņš mēdza apstāties un ieskatīties mājās, kur strādāja galdnieki, malkas skaldītāji, provianta piegādātāji kuģiem. Kādas lielas vīna noliktavas durvis stāvēja vaļā, un cilvēki ar gaismekļiem skraidelēja zem pagraba tumšās velves.

Tēvocis Jans aizbrauca uz Helvoirtu, viņš domāja atgriezties pēc nedēļas. Zinādami, ka Vinsents palicis viens lielajā mājā aiz kuģu būvētavas, Voss un Kēja kādā novakarē apraudzīja viņu un aicināja pusdienās.

— Nāciet pie mums ik vakaru, kamēr tēvocis Jans ir projām, — Kēja sacīja. — Un māte vēlas, lai jūs pusdienotu kopā ar mums katru svētdienu pēc dievkalpojuma.

Kad pusdienas bija paēstas, mājinieki sāka spēlēt kārtis, bet Vinsents to neprata, viņš lasīja Ogista Grizona «Krusta karu vēsturi», apsēdies kādā omulīgā stūrītī. No turienes Vinsents varēja pavērot Kēju, viņas ašos, tīkamos Smaidus. Kēja piecēlās no galda un pienāca viņam klāt.

— Ko nu lasāt, brālēn Vinsent? — viņa vaicāja.

Viņš atbildēja uz jautājumu un piemetināja:

— Jauka grāmatiņa, tā uzrakstīta, gandrīz jāsaka, Tēja Marisa garā.

Kēja pasmaidīja. Viņam aizvien bija uz mēles tādi savādi salīdzinājumi.

— Kāpēc Tēja Marisa garā? — viņa pētīja.

— Palasiet šinī vietā, un jums ienāks prātā kāds Marisa audekls, — te, kur autors attēlojis senu pili uz klints, rudenīgus, nokrēslī iegrimušus mežus, priekšplānā melnus laukus un arāju ar baltu zirgu.

Kamēr Kēja lasīja, Vinsents pienesa tai krēslu. Kēja uzlūkoja brālēnu, un viņas acis samācās domīgas.

— Jā, — viņa sacīja, — tas patiešām atgādina Marisa ainavu. Rakstniekam un gleznotājam ir katram savi līdzekļi, bet abi pauž vienu un to pašu domu.

Vinsents paņēma grāmatu un aizgūtnēm vilka ar pirkstu pa lappusi.

— Tā vien liekas, it kā šo rindu būtu rakstījis Mišlē vai Kārlails*.

— Nudien, brālēn Vinsent, jūsu zināšanas ir apbrīnojamas, jo vairāk tāpēc, ka esat tik maz skolojies. Jūs droši vien arī tagad daudz lasāt — grāmatu pēc grāmatas?

— Nē. Es gribētu, bet nevaru. Taču man neklājas par to noskumt, jo itin viss pateikts bībelē — labāk un skaistāk nekā jebkurā citā grāmatā.

— Ak Vinsent! — Kēja izsaucās, pietrūkdamās kājās. ■— Cik savādi, ka to apgalvojat jūs!

Vinsents izbrīnījies vērās māsīcā.

— Nupat jūs runājāt kā iesūnojis provinces garīdznieks. Jūs tomēr šķietat patīkamāks, ja «Krusta karu vēsturē» saskatāt Tēja Marisa ainavu, — kaut arī tēvs saka, jums esot cītīgi jāmācās un nevajagot domāt par citu.

Pienāca Voss.

— Kārtis izdalītas, Kēja, — viņš teica.

Ielūkojusies Vinsentam acīs, kas līdzīgi karstām oglēm kvēloja zem uzacu pārkarēm, Kēja paņēma vīru aiz rokas, un abi piebiedrojās pārējiem kāršu spēlētājiem.

iv

Zinādams, ka Vinsentam patik runāties par vispārīgiem jautājumiem, Mendess da Kosta dažas reizes nedēļā sagudroja iemeslu pavadīt viņu, kad stunda bija beigusies.

Kādreiz Mendess veda Vinsentu pa interesantu Amsterdamas rajonu — pa priekšpilsētu, kas stiepjas no Leide-nes vārtiem pie Vondela parka līdz Holandes dzelzceļa stacijai. Viņi redzēja neskaitāmas kokzāģētavas un strādnieku mājiņas ar dārziņiem. Šis bija ļoti biezi apdzīvots rajons. To šķērsoja daudzi mazi kanāli.

— Būtu lieliski šādā vietā kalpot par mācītāju, — Vinsents ierunājās.

Mendess piebāza pīpi un pasniedza Vinsentam konusveida tabakmaku.

— Jā, šiem cilvēkiem dievs un ticība vairāk vajadzīgi nekā mūsu draugiem pilsētas centrā.

Abi gāja pāri koka tiltiņam, kas bija gandrīz tāds pats kā tiltiņi Japānā. Vinsents apstājās.

— Ko jūs gribējāt ar to sacīt, Mendesa kungs?

— Šiem strādniekiem, — Mendess teica ar slaidu žestu, — ir grūta dzīve. Kad uzbrūk slimība, viņiem nav ko maksāt ārstam. Ja viņi šodien nestrādā, tad nav maizes rītdienai, un darbs ir grūts. Šie mitekļi, kā redzat, ir šauri un nabadzīgi; posts un trūkums vienmēr durvju priekšā. Dzīve viņus atstūmusi, viņiem jādomā par dievu, lai rastu mierinājumu.

Vinsents aizsmēķēja pīpi un nometa sērkociņu mazajā kanālā.

— Un tiem, kas dzīvo centrā?

— Tiem ir labas drēbes, nodrošinātas vietas un nauda nebaltām dienām. Ja tie iedomā dievu, tad iztēlojas turīgu vecu kungu, kas tīri apmierināts, ka visu tik glīti iekārtojis zemes virsū.

— Tātad, — Vinsents piezīmēja, — tie ir drusciņ iesūnojuši.

— Pasaulīt! — Mendess izsaucās. — Es nemaz to nesaku.

— Nē, es to saku.

Tovakar Vinsents izlika uz galda grieķu grāmatas un ilgi vērās sienā. Viņš atcerējās Londonas graustus — ciešanas un derdzīgo trūkumu; atcerējās, ka vēlējies kļūt par evaņģēlija sludinātāju un palīdzēt nabadzīgajiem. Gara acu priekšā pavīdēja dievlūdzēji tēvoča Strikera baznīcā. Tur bija pārtikuši, izglītoti ļaudis, kuri prata un varēja baudīt dzīves labumus. Tēvocis Strikers teica skaistus sprediķus, kas patiešām sniedza mierinājumu, bet vai kādam šinī draudzē vajadzēja mierinājuma?

Bija pagājis pusgads, kopš Vinsents apmeties Amsterdamā. Viņš pēdīgi saprata, ka cītīgs darbs nevar aizstāt dabas dotības. Vinsents atbīdīja grieķu grāmatas un ķērās pie algebras. Ap pusnakti ienāca tēvocis Jans.

— Redzēju gaismu spīdam no tavas istabas pa durvju apakšu, Vinsent. Un sargs teica, tu šorīt jau četros esot staigājis pa kuģu būvētavu. Cik stundu dienā tu strādā?

— Kā nu kuru reizi. Astoņpadsmit — divdesmit.

— Divdesmit! — Tēvocis Jans pakratīja galvu, un viņa vaigs apmācās. Viceadmirālim bija grūti aprast ar domu, ka van Gogu dzimtā kādam neveicas. — Tas ir par daudz.

— Viss jāpadara, tēvoci Jan.

Tēvocis Jans uzrauca kuplās uzacis.

— Lai būtu kā būdams, — viņš teica, — esmu taviem vecākiem apsolījies rūpēties par tevi. Tāpēc esi tik labs doties pie miera un turpmāk vairs nestrādā līdz vēlai naktij.

Vinsents atbīdīja burtnīcu. Viņam nevajadzēja miega, nevajadzēja mīlestības, līdzcietības, prieka. Viņam vajadzēja vienīgi mācīties grieķu un latīņu valodu, algebru un gramatiku, lai nokārtotu eksāmenus, iestātos universitātē, kļūtu par garīdznieku un kalpotu dievam.

v

Maijā, nodzīvojis Amsterdamā tieši gadu, Vinsents sāka apzināties, ka nespēs iegūt augstāko izglītību. Viņš domāja, ka beigu beigās cietīs neveiksmi, bet tas vēl bija tikai pieņēmums, un ikreiz, kad uzmācās šī doma, viņš centās to izgaisināt nogurdinošā darbā.

Vinsents nebūtu uztraucies tāpēc vien, ka grūti jāstrādā un viņš, acīm redzot, nespēj tikt galā ar savu darbu. Bet dienu un nakti viņu mocīja jautājums: «Vai es gribu kļūt par tādu pašu gudru, cienīgu mācītāju kā tēvocis Strikers?» Kas notiks ar viņa ideālu palīdzēt cietējiem, nabadzīgajiem, apspiestajiem, ja viņš vēl piecus gadus domās par formulām un deklinācijām?

Reiz, maija beigās, pievakarē, kad stunda bija galā, Vinsents savam skolotājam jautāja:

— Mendesa kungs, vai jums nebūtu laika pastaigāties kopā ar mani?

Mendess bija nomanījis Vinsenta augošās bažas un noģida, ka jauneklim drīzumā vajadzēs par kaut ko izšķirties.

— Jā, es tieši gribēju mazliet paieties. Pēc lietus gaiss tik tīrs. Labprāt pavadīšu jūs.

Mendess aptina ap kaklu vilnas šalli vairākām kārtām un uzvilka melnu mēteli ar augstu apkakli. Abi izgāja uz ielas, devās garām sinagogai, kurā pirms vairāk nekā divsimt gadiem bija ekskomunicēts Baruhs Spinoza*, pēc tam nonāca pie Rembranta vecā nama Brēstrātā.

— Viņš nomira nabags un pazemots, — Mendess sacīja parastā balsī, kad abi gāja garām vecajai mājai.

Vinsents aši pavērās viņā. Mendess jau aptvēra problēmu, pirms citi par to ierunājās. Viņš bija dziļdomīgs cilvēks, otra vārdus viņš iegremdēja savas apziņas neizmērojamās dzīlēs. Tēvocis Jans un tēvocis Strikers bija savādāki, viss, ko sacīja tiem, tūlīt atlēca kā zirņi no sienas — «jā» vai «nē». Turpretī Mendess otra izteikumu ikreiz apcerēja savā viedīgajā prātā, iekām atbildēja.

— Viņš tomēr nomira laimīgs, — Vinsents piezīmēja.

— Jā. Viņš bija pilnīgi izteicis sevi un zināja sava darba vērtību. Toreiz viņš vienīgais to zināja.

— Vai tas tik svarīgi — ka viņš zināja sava darba vērtību? Ja nu viņš būtu maldījies? Ja butu pelnījis, ka pasaule viņu noniecina?

— Ko pasaule domāja, tam maza nozīme. Rembrantam vajadzēja gleznot. Vai viņš gleznoja labi vai slikti — vienalga: glezniecība bija viņa dzīves saturs. Māksla, Vinsent, jo augstāk vērtējama tāpēc, ka dod māksliniekiem iespēju izteikt sevi. Rembrants piepildīja to, ko atzina par savu mūža sapni; tāds bija viņa attaisnojums. Kaut arī viņa darbam nebūtu vērtības, viņš tomēr būtu dzīvojis tūkstoškārt raženāk nekā tad, ja apspiestu savu dziņu un kļūtu par visbagātāko tirgotāju Amsterdamā.

— Skaidrs.

— Ka Rembranta darbi šodien priecina visu pasauli, — Mendess turpināja, risinādams savu domu pavedienu, — tas ir gluži kas cits. Viņš nodzīvoja raženu mūžu, piepildot savu vēlējumos, kaut arī viņu dzīšus iedzina kapā. Tad aizvērās viņa dzīves grāmata, un tā bija skaista grāmata. Viņa neatlaidība, uzticība savai iecerei — tas bija galvenais, nevis viņa darbu vērtība.

Abi apstājās un vēroja strādniekus ostmalā metam smiltis ratos, pēc tam ilgi staigāja pa šaurajām ieliņām, gar dārziem, kas aizauguši ar efejām.

— Bet kā lai jauneklis zina, vai izvēlējies pareizo ceļu, Mendesa kungs? Ja nu izrādās, ka viņš nemaz neder tam, ko uzlūkojis par savu dzīves uzdevumu?

Mendess izslēja zodu no mēteļa apkakles, un viņa melnās acis iezibējās.

— Skatieties, Vinsent, cik koši atsarkst pelēkie mākoņi vakara blāzmā! — viņš izsaucās.

Viņi bija nokļuvuši pie ostas. Kuģu masti un krastmalas koki un vecās mājas iezīmējās pret kvēlajām debesīm, un viss spoguļojās Zeidera līcī. Mendess piebāza pīpi un sniedza tabakmaku Vinsentam.

-— Es jau smēķēju, Mendesa kungs, — Vinsenls atgādināja.

— Ak jā, smēķējat. Vai neaiziesim pa dambi līdz Zē-burgai? Tur atrodas ebreju kapsēta un varēsim brītiņu pasēdēt manu tuvinieku atdusas vietā.

Abi soļoja, draudzīgi klusēdami, vējš gaiņāja dūmus pār pleciem.

— Iepriekš neviens nevar būt cieši pārliecināts, Vinsent, -— Mendess ierunājās. — Taču cilvēkam vajadzētu pietikt drosmes un spēka darīt to, ko pats atzīst par labu. Var izrādīties, ka viņš maldījies, bet tad viņš vismaz darījis savu, un tas ir galvenais. Mums jāklausa savai prāta balsij, un lai tad dievs spriež par mūsu rīcību. Ja šobrīd esat pārliecināts, ka jums šādā vai tādā veidā jākalpo mūsu radītājam, tad šī ticība ir jūsu vienīgais ceļvedis nākotnē. Atmetiet šaubas.

— Varbūt neesmu spējīgs?

— Kalpot dievam? — Mendess vaicāja, ar biklu smaidu pavērdamies Vinsentā.

— Nē, es gribēju sacīt — spējīgs kļūt par tādu mācītu garīdznieku, kas beidzis universitāti.

Mendess nevēlējās tieši runāt par šo jautājumu; viņš tikai gribēja šinī sakarībā pateikt dažas vispārīgas piezīmes — lai tad jauneklis izšķiras pats. Viņi nonāca ebreju kapsētā. Tā bija ļoti vienkārša, visapkārt stāvēja veci kapakmeņi ar uzrakstiem senebreju valodā, zēla gara, tumša zāle, šur tur auga plūškoki. Abi apsēdās uz akmens sola pie kapvietas, kas iedalīta da Kostu ģimenei. Vinsents iebāza pīpi kabatā. Šinī vakara stundā kapsēta bija tukša, nedzirdēja ne skaņas.

— Katram savs krietnums, savas pozitīvās rakstura īpašības, Vinsent, — Mendess sacīja, lūkodamies uz kapiem, kur līdzās viens otram atdusējās viņa tēvs un māte, — un, ja viņš liek tās lietā, pēdīgi viss vēršas par labu, lai viņš būtu darījis ko darīdams. Ja jūs aizvien vēl tirgotos ar mākslas priekšmetiem, tad sava krietnuma dēļ būtu kļuvis par labu tirgotāju. Tāpat ar jūsu mācībām. Pienāks laiks, kad pilnīgi izteiksit sevi, vienalga, kādu līdzekli būsit izvēlējies.

— Un ja aizbraucu no Amsterdamas un nekļūstu par profesionālu garīdznieku?

— Tas nav svarīgi. Jūs atgriezīsities Londonā, lai sludinātu evaņģēliju, vai strādāsit kādā veikalā, vai kopsit zemi Brabantā. Ko darīsit, to padarīsit, kā nākas. Esmu iepazinis jūsu dabu, un tā ir laba, jūs kļūsit par īstu cilvēku. Jums varbūt ne vienreiz vien liksies, ka esat neveiksminieks, bet beidzot izteiksit sevi, un tas attaisnos j ūsu dzīvi.

— Paldies, Mendesa kungs. Jūsu vārdi palīdzēs man izšķirties.

Mendess nodrebinājās. Akmens sols bija auksts un saule norietējusi aiz jūras. Viņš piecēlās.

— Vai neiesim atpakaļ, Vinsent?

VI

Nākamajā dienā, kad jau metās krēsla, Vinsents nostājās pie loga, no kura pavērās skats uz kuģu būvētavu. Pret pelēkajām vakara debesīm maigi zīmējās alejas smuidrās papeles ar smalkajiem zariem.

— Ja nespēju apgūt mācibu priekšmetus, — Vinsents sāka runāties pats ar sevi, — vai tas nozīmē, ka itin nekur nederu? Galu galā, kāds sakars grieķu un latīņu valodai ar milestību pret tuvāko?

Tēvocis Jans lejā apstaigāja kuģu būvētavu. Attālajā dokā Vinsents redzēja mastus, tur stāvēja Atjeh, gluži melns, un sarkani un pelēki bruņu kuģi.

— Es gribu diendienā darīt labu cilvēkiem, nevis vilkt aploces un trīsstūrus. Nekad neesmu vēlējies sev liēlu baznīcu, nemaz negribu teikt nogludinātus sprediķus. Man jābūt pie salkstošajiem un slāpstošajiem — tūlīt, nevis pēc pieciem gadiem!

Atskanēja zvans, uz vārtiem plūda strādnieku straume. Laternu uzraugs nāca iedegt uguni pagalmā. Vinsents atgāja no loga.

Vinsents saprata, ka tēvs, tēvocis Jans un tēvocis Stri-kers pa šo gadu iztērējuši daudz laika un naudas viņa dēļ.

Ja viņš pārtrauktu mācības, tie uzskatītu, ka viss izšķiests veltīgi.

Lai nu kā, viņš bija pūlējies cik spēdams. Viņš nejaudāja strādāt vairāk par divdesmit stundām dienā. Acīm redzot, viņš nederēja šādām studijām. Viņš bija sācis par vēlu. Ja viņš rītdien dotos sludināt evaņģēliju, darbotos ļaužu labā, — vai tā būtu neveiksme? Ja viņš izdziedinātu slimo, uzmundrinātu nogurušo, mierinātu grēcinieku un atgrieztu neticīgo, — vai arī tad vēl būtu neveiksminieks?

Tuvinieki tā sacītu. Tie sacītu, ka viņš neko nepanāks — nederīgs un nepateicīgs cilvēks, kraupjaina aita van Gogu dzimtā.

«Ko darīsit, to padarīsit, kā nākas,» Mendess bija sacījis. «Beidzot izteiksit sevi, un tas attaisnos jūsu dzīvi.»

Vērīgā Kēja piepeši bija pamanījusi, ka viņš jau veidojas par šaursirdīgu garīdznieku. Patiešām, tāds viņš kļūtu, ja paliktu Amsterdamā, kur īstais aicinājums skanēja aizvien klusāk. Viņš zināja savu vietu pasaulē, un Mendess bija iedvesis drosmi uzņemt jaunu gailu. Tuvinieki viņu nicinās, bet tas vairs nelikās svarīgi. Viņš pats neko nezaudēs, kalpodams dievam.

Ātri sakravājis somu, Vinsents pameta māju, viņš pat neatvadījās no tēvoča Jana.

VII

Beļģijas misiones komiteja, kuras locekļi bija reverendi van den Brinks, de Jongs un Pīter-sens, atvēra Briselē jaunu skolu. Mācības bija brīvas, vajadzēja maksāt tikai nelielu summu par uzturu un dzīvokli. Vinsents pieteicās, un viņu uzņēma skolā.

— Pēc trijiem mēnešiem dosim jums vietu kaut kur Beļģijā, — reverends Pītersens sacīja.

— Ja viņam būs spējas, — reverends de Jongs svarīgi iebilda, pagriezdamies pret Pītersenu.

De Jongs bija zaudējis īkšķi, jaunībā strādādams dzirnavās, un tāpēc pievērsies teoloģijai.

— No sludinātāja mēs prasām saistošus un viegli saprotamus sprediķus, mesjē van Gog, — reverends van den Brinks atgādināja.

Reverends Pītersens kopā ar Vinsentu devās ārā no baznīcas, kur bija notikusi šī saruna, un, izejot Briseles saules žilbinošajā gaismā, mācītājs saņēma viņu aiz rokas.

— Priecājos, ka esat ieradies pie mums, mans dēls, — garīdznieks teica. — Beļģijā vēl daudz darba veicams, un pēc jūsu dedzības spriežu, ka esat tam radīts.

Vinsents nezināja, kas sildīja vairāk — karstā saule vai šī vīra piepešā laipnība. Viņi gāja pa ielu, gar kuru abās pusēs kā klintis slējās sešstāvu nami, un Vinsents nekādi nevarēja sameklēt vārdus atbildei. Reverends Pītersens apstājās.

— Te man jānogriežas, — viņš sacīja. — Lūdzu, ņemiet vizītkarti. Ja jums gadās brīvs vakars, apciemojiet mani. Labprāt patērzēšu ar jums.

Misionāru skolā bija pavisam tikai trīs skolnieki. Tos mācīja skolotājs Bokma, sīks, stiegrains vīriņš iekritušu seju; taisne, kas savienotu viņa pieri ar zodu, neskartu ne degunu, ne lūpas.

Abi Vinsenta biedri bija deviņpadsmit gadus veci lauku puiši. Tie uzreiz sadraudzējās, pēc tam zobojās par Vinsentu, stiprinādami savas draudzības saites.

«Es gribu zemoties, aizmirst sevi,» sākumā viņš vaļsirdīgi bija teicis vienam no tiem. Vēlāk, redzēdami, ka viņš pūlas iekalt galvā sprediķi franču valodā vai lauzās ar kādu sausu grāmatu, tie ikreiz jautāja: «Ko jās tur darāt, van Gog? Vai aizmirstat sevi?»

Taču visgrūtāk Vinsentam klājās ar skolotāju Bokmu. Tas vēlējās savus skolniekus izmācīt par labiem runātājiem; ikvienam vajadzēja katru vakaru mājās sagatavot sprediķi un nākamajā dienā norunāt klasē. Abi lauku puiši sagudroja gludus, panaivus stāstījumus un tekoši nodeklamēja. Vinsents ilgi strādāja gar saviem sprediķiem, ik rindā ielikdams sirdi. Viņš dziļi izjuta, ko gribēja sacīt, tomēr vārdi nepavisam neplūda raiti, kad vajadzēja atbildēt klasē.

— Un jūs cerat kļūt par sludinātāju, van Gog? — Bokma noprasīja. — Jums taču nemaz nav runas dāvanu! Kas klausīsies jūs?

Bokma aizsvila dusmās, kad Vinsents strupi atteicās sprediķot no galvas. Vinsents strādāja līdz vēlai naktij, cenzdamies uzrakstīt kodolīgu sacerējumu skaidrā, nevainojamā franču valodā. Otrā dienā abi puiši klasē brīvi runāja par Jēzu Kristu un pestīšanu, dažkārt iemezdami acis savās piezīmēs, un Bokma atzinīgi māja ar galvu. Pēc tam pienāca Vinsenta kārta. Viņš atšķīra savu burtnīcu un sāka lasīt. Bokma ir nedomāja klausīties.

— Vai jūs tā mācīja Amsterdamā? Van Gog, manu kursu beiguši tikai tādi, kas jebkurā brīdī var sprediķot no galvas, turklāt aizkustinot klausītājus.

Vinsents lūkoja runāt no galvas, bet nevarēja īsti atminēties, kādā secībā visu uzrakstījis iepriekšējā vakarā. Abi pārējie skolnieki gardi smējās par viņa stomīgajiem mēģinājumiem, un arī Bokma uzjautrinājās. Vinsenta nervi bija stipri saspīlēti pēc grūtā gada Amsterdamā.

— Mesjē Bokma, — viņš sacīja, — es teikšu savus sprediķus tā, kā atzīšu par vajadzīgu. Tie ir labi, un negribu dzirdēt jūsu apvainojumus!

Bokma saniknojas.

— Jūs darīsit tā, kā likšu! — viņš kliedza. — Citādi izraidīšu no klases!

No šī brīža starp abiem sākās īsts karš. Vinsents sacerēja četrreiz vairāk sprediķu, nekā vajadzēja, jo miegs tikpat nenāca un nebija jēgas likties gultā. Viņš zaudēja ēsLgribu, novājēja un kļuva ļoti nervozs.

Novembrī viņu aicināja uz baznīcu, kur sanāca komiteja, lai jaunos sludinātājus norīkotu darbā. Viņš domāja, ka beidzot uzveicis visas grūtības, un juta reizē nogurumu un apmierinājumu. Kad viņš ieradās, abi skolas biedri jau bija priekšā. Reverends Pītersens nemaz nepalūkojās uz viņu, toties Bokma paskatījās zibošām acīm.

Reverends de Jongs abus puišus apsveica par labajām sekmēm un norīkoja darbā, viens dabūja vietu Hogstrā-tenē, otrs — Etīnhovē. Tie roku rokā izgāja no baznīcas.

— Mesjē van Gog, — de Jongs sacīja, — komiteja nav pārliecināta, ka esat sagatavots sludināt dieva vārdu. Ar nozēlām jāteic, ka nevaram jums apgādāt vietu.

Vinsents ilgi klusēja.

— Kas tad manā darbā peļams? — viņš beidzot jautāja.

— Jūs atteicāties pakļauties priekšniekam. Mūsu baznīcas pirmais likums ir pilnīga paklausība. Bez tam jūs neesat iemācījies runāt no galvas. Jūsu skolotājs domā, ka neesat spējīgs sprediķot.

Vinsents palūkojās uz savu draugu reverendu Pītersenu, bet tas cieši skatījās caur logu.

•— Ko nu iesākt? — Vinsents jautāja it kā savā nodabā.

— Pamācieties mūsu skolā vēl trīs mēnešus, ja vēlaties, — van den Brinks atbildēja. — Varbūt pēc tam. . .

Nodūris acis, Vinsents pētīja savus rupjos zābakus ar platajiem purniem un ievēroja, ka āda sasprēgājusi. Pēc tam, neattapdams, ko sacit, viņš devās ārā. Neviens nebilda ne vārda.

Vinsents steidzās pa pilsētas ielām un nokļuva Lākenē*. Pats nezinādams, kurp īsti grib iet, viņš devās pa laivu velkamo celiņu gar darbnīcām, kas dunēja čaklā rosmē. Drīz mājas palika aiz muguras un viņš nonāca klajā laukā. Tur stāvēja vecs balts zirgs, ribains, izmūrējis, pagalam nodzīts. Sī vieta bija klusa un tuksnesīga. Zemē gulēja zirga galvaskauss, un attālāk, pie dīriķa būdas, baloja vesels ģindenis.

Vinsents mazliet atjēdzās no apstulbuma un gurdi sniedzās pēc pīpes. Viņš ievilka dūmu, bet tas likās neparasti rūgts. Vinsents apsēdās uz kāda baļķa turpat laukā. Vecais baltiņš pienāca klāt un berzēja purnu gar viņa muguru. Viņš pagriezās un noglaudīja dzīvnieka lieso kaklu.

Pēc laiciņa Vinsents iedomājās par dievu, un tad kļuva vieglāk ap sirdi.

— Jēzus bija mierīgs vētrā, — viņš teica sev. — Es neesmu vientuļš, jo dievs nav pametis mani. Gan jau atradīšu kādu iespēju kalpot viņam.

Kad Vinsents atgriezās savā istabā, tur viņu sagaidīja reverends Pītersens.

— Esmu atnācis jūs ielūgt pusdienās, Vinsent, — tas sacīja.

Abi gāja pa ielām, kas bija pilnas ļaužu, jo strādnieki devās uz mājām ieturēt vakara maltīti. Pītersens tērzēja šo un to, it kā nekas nebūtu noticis. Vinsents katru vārdu dzirdēja ārkārtīgi skaidri. Pītersens viņu ieveda priekšistabā, kas bija pārvērsta mākslinieka darbnīcā. Pie sienām karājās daži akvareļi, kaktā stāvēja molberts.

— A, jūs gleznojat, — Vinsents teica. — Es to nezināju.

Pītersens apjuka.

— Esmu tikai diletants, — viņš atbildēja. — Mazliet zīmēju vaļas brīžos, lai izklaidētos. Es gan negribētu, ka jūs pastāstītu to maniem kolēģiem.

Viņi sēdās pie pusdienu galda. Pītersenam bija atvase, bikla, sevī ierāvusies piecpadsmit gadus veca meitene, kas ne reizes nepacēla acis no šķīvja. Pītersens joprojām runāja tukšu, Vinsents mēģināja kaut ko ieēst pieklājības dēļ. Piepeši viņš ar interesi sāka klausīties Pītersenā. Vinsents nemaz nezināja, kādā sakarībā mācītājs bija uzņēmis tādu valodu.

— Borināža ir ogļraktuvju rajons, — namatēvs stāstīja. — Gandrīz visi turienes iedzīvotāji strādā šahtās. .Šinī darbā viņiem pastāvīgi draud briesmas, bieži uzbrūk nelaime, un algas tikko pietiek, ko vilkt garu. Viņi mitinās pussagruvušās būdās, kur sievas un bērnus vārdzina bads, drudzis un aukstums.

Vinsents nobrīnījās, kamdēļ viņam to stāsta.

— Kur atrodas Borināža? — viņš jautāja.

— Beļģijas dienvidos, netālu no Monsas. Es tur nesen pabiju kādu laiku, un, Vinsent, — ja pasaulē vispār ir ļaudis, kuriem vajadzīgs cilvēks, kas sludina dieva vārdu un sniedz mierinājumu, tad tie ir Borināžas iedzīvotāji.

Vinsentam kumoss aizspriedās kaklā. Viņš nolika dakšiņu. Kamdēļ Pītersens viņu tā spīdzina?

— Vinsent, — mācītājs sacīja, — jūs taču varētu braukt uz Borināžu. Ar savu sparu un dedzību jūs padarītu daudz laba.

— Vai tad drīkstu? Komiteja . ..

•— Saprotu. Es aizrakstīju pirms pāris dienām jūsu tēvam, paziņoju, kāds stāvoklis radies. Nupat saņēmu atbildi. Viņš sūtīšot jums naudu uz Borināžu, un es tikmēr parūpēšos, lai jūs apstiprina šinī vietā.

Vinsents pietrūkās kājās.

— Tātad jūs izgādāsit man vietu!

— Jā, bet paies savs laiciņš. Kad komiteja redzēs, kādu krietnu darbu veicat, tā droši vien kļūs pielaidīga. Un ja arī ne . .. De Jongs un van den Brinks kādā jaukā dienā atnāks pie manis un lūgs, lai izlīdzu viņiem, un tad arī es palūgšu . . . Nabaga ļaudīm šinī zemē vajadzīgi tādi cilvēki kā jūs, Vinsent, un, dievs ir mans soģis, labs būtu katrs ceļš, kas jūs aizvestu pie viņiem!

Kad vilciens tuvojās dienvidu robežai, pie apvāršņa parādījās kalni. Vinsents tos vēroja ar prieku un atvieglojumu, jo viņam bija apnicis Flandrijas vienmuļīgais līdzenums. īsu brīdi nopētījis šos kalnus, viņš atzina, ka tie ir savādi. Katrs stāvēja gluži savrup, ļoti krauji izsliedamies no līdzenuma.

— Melnā Ēģipte, — Vinsents nodudināja sevī, caur logu aplūkodams dīvaino piramīdu garo rindu. Viņš pievērsās vīrietim, kas sēdēja blakus, un jautāja:

— Vai nezināt, kā radušies tie kalni?

— Kā nu ne, — kaimiņš atbildēja. — Tur sabērts te-rils — tā saucam nederīgo iezi, ko izceļ kopā ar oglēm. Vai redzat mazo vagoneti, kas tūlīt sasniegs virsotni? Pavērojiet šo vagoneti!

Tieši tobrīd tā apsviedās uz sāniem un melns mākonis vēlās lejup pa nogāzi.

— Lūk, — vīrietis teica, — tā aug šie kalni. Nu jau piecdesmit gadus redzu tos paceļamies ik dienas mazlietiņ augstāk.

Vilciens apstājās Vamā, un Vinsents nolēca no kāpšļa. Pilsēta atradās drūmā ielejā. Bālā saule bija zemu, gaisā gulēja biezs ogļu putekļu slānis. Vama tiecās augšup pa uzkalna atgāzi, divas rindas netīru sarkanu māju aizlocījās pret virsotni, taču nesasniedza to — ķieģeļu mājas izbeidzās, un sākās Mazā Vama.

Iedams augšup pa garo atgāzi, Vinsents nobrīnījās, ka šis ciemats gandrīz tukšs. Nekur neredzēja neviena vīrieša; durvis stāvēja daža sieviete ar trulu, nedzīvu seju.

Mazā Vama bija ogļraču ciemats. Tajā dižojās tikai viena pati ķieģeļu māja, tā atradās pašā uzkalna korē un piederēja maizniekam Žanam Batistam Deni. Tieši uz šo māju devās Vinsents, jo Deni bija rakstījis reverendam Pītersenam, ka varēšot piemitināt jauno sludinātāju.

Madame Deni sirsnīgi apsveicināja Vinsentu, pēc tam izveda cauri siltajai virtuvei, kur smaržoja rūgstoša maize, un ierādīja viņam mitekli — mazu istabiņu zem paša jumta. Logs pavēra skatu uz Mazās Vamas ielu, viņā galā stāvi nolaidās jumta spāres. Madame Deni savām veiklajām, spēcīgajām rokām bija tīri izmazgājusi istabiņu. Tā uzreiz iepatikās Vinsentam. Viņš bija ļoti satraucies,

— Šovakar atnāks mūsu draugs, ar kuru jums derētu iepazīties. Viņš strādā par šleigeru* Markasā un varētu jums pastāstīt tieši to, ko vēlaties zināt.

nemaz neizsaiņoja savas lietas, bet nometās pa īsajām rupju dēļu kāpnēm lejā, virtuvē, un pateica saimniecei, ka iziešot pastaigāties.

-— Nenokavējiet vakariņas, — tā piekodināja. — Mēs ēdam piecos.

Madame Denī Vinsentam patika. Viņš juta, ka tā pieder pie tiem cilvēkiem, kas visu saprot bez lielas domāšanas.

— Drīz būšu atpakaļ, madame, — viņš sacīja. — Es tikai gribu mazliet apskatīt šo vietu.

Ciemats bija piesnidzis. Iedams lejup pa ielu, Vinsents ievēroja ērkšķu žogus, kas ieslēdza dārzus un laukus un bija nomelnējuši dūmos. Austrumos no maiznieka Denī mājas bija dziļa grava, kurā atradās vairums ogļraču būdu; otrā pusē Vinsents redzēja plašu klajumu, melnu terila kalnu un Markasas šahtas dūmeņus. Šinī šahtā strādāja vairums Mazās Vamas ogļraču. Klajumu šķērsoja ieplacis ceļš, ko iekļāva ērkšķu krūmi un klāja grumbuļainas koku saknes.

Markasas šahta, kas kopā ar sešām citām piederēja akciju sabiedrībai «Beļģijas ogļraktuves», bija pati vecākā un bīstamākā visā Borināžā. Markasai bija slikta slava — tur daudzi noslīkuši, daudzi dabūjuši galu sprādzienos un iegruvumos, citi nositušies, citi saindējušies ar gāzi. Divās zemās ķieģeļu ēkās darbināja ceļamo ierīci, izšķiroja ogles un sabēra vagonetēs. No garajiem, kādreiz dzeltenajiem ķieģeļu dūmeņiem cauru dienu un nakti vēlās biezi, melni dūmi, kuri klājās pār apkārtni. Ap Markasu redzēja ogļraču nabadzīgās būdas, ērkšķu žogus, dažus nokaltušus un apkvēpušus kokus, mēslu kaudzes, pelnu blāķus, nederīgo ogļu izgāztuves, un pāri visam pacēlās melnais kalns. Šī bija drūma vieta. Vinsentam no pirmā acu uzmetiena viss izskatījās baigs un tuksnesīgs.

— Nav brīnums, ka tā nosaukta par Melno zemi*, — viņš nodudināja.

Vinsents kādu brīdi pastāvēja, un ogļrači sāka plūst ārā pa vārtiem. Viņiem bija mugurā rupjas, noplīsušas drēbes, galvā ādas cepures. Sievietes valkāja tādu pašu tērpu kā vīrieši. Visi bija melni kā skursteņslaucītāji, acu baltumi savādi atšķīrās no ogļu putekļu klātajām sejām.

Ne jau velti viņus sauca par «melnģīmjiem». Viņi pirms ausmas bija sākuši strādāt pazemes tumsā, un pievakares saules vājais spīdums tagad sūrstināja acis. Apžilbuši viņi meimuroja ārā, sarunādamies ašā, grūti saprotamā izloksnē. Šie bija maza auguma cilvēki šauriem, sagumušiem pleciem un kaulainiem locekļiem.

Nu Vinsentam kļuva skaidrs, kāpēc ciemats bijis tik tukšs. īstā Mazā Vama bija nevis būdu pudurītis gravā, bet labirints dziļā pazemē, kur gandrīz visi iedzīvotāji pavadīja dienu.

IX

— Žaks Vernē pats saviem spēkiem ticis uz augšu, — madame Denī Vinsentam stāstīja pie vakariņu galda, — taču viņš joprojām ir ogļraču draugs.

— Vai tad citi, kas tikuši vīrā, vairs nav strādnieku draugi? — Vinsents jautāja.

— Nē, mesjē Vinsent, nav vis. Pārcēlušies no Mazās Vamas uz Vamu, tie tūlīt sāk griezt kažoku uz otru pusi. Naudas dēļ tie iztop saimniekiem un aizmirst, ka paši reiz melnās miesās strādājuši raktuvēs. Bet Žaks ir godīgs un uzticīgs. Kad streikojam, viņš ir vienīgais, kam ogļrači klausa. Tie ņem vērā tikai viņa padomus. Bet viņš, nabaga cilvēks, vairs ilgi nedzīvos.

— Kas viņam kaiš?

— Parastā vaina — slimas plaušas. Tā piemetas visiem, kas strādā lejā. Viņš diezin vai sagaidīs pavasari.

Drīz atnāca pats Žaks Vernē. Tas bija mazs, salīcis vīriņš skumīgajām, dziļi iegrimušajām Borināžas ogļrača acīm. Spalvas līda ārā no ausīm un deguna, uzacu gali spurojās. Galva bija plika. Izdzirdējis, ka Vinsents ir sludinātājs un ieradies atvieglot ogļraču likteni, Žaks smagi nopūtās.

— Ak mesjē, — viņš teica, — daudzi lūkojuši mums palīdzēt. Bet dzīve nav tapusi labāka.

— Tātad Borināžā klājas grūti? — Vinsents vaicāja.

Brīdi klusējis, Žaks sacīja:

— Man pašam ne. Māte mani iemācija kaut kā lasīt, tāpēc esmu ticis par šteigeru. Man ir mājiņa pie ceļa, kas ved lejup uz Vamu, un badu mēs neciešam. Man pašam nav ko žēloties . ..

Žaks aprāvās, jo viņam uzmācās negants klepus; Vin-sentam šķita, ka plakanās krūtis tūlīt pārplīsīs no piepūles. Žaks piegāja pie ārdurvīm, izspļāvās uz ielas, pēc tam atkal apsēdās siltajā virtuvē un viegli plūkāja uzacis un deguna un auss spalvas.

■— Redziet, mesjē, man bija divdesmit deviņi gadi, kad tiku par šteigeru. Tad manas plaušas jau bija sabeigtas. Un tomēr šinīs pēdējos gados man klājies diezgan labi. Bet ogļračiem ... — Viņš uzskatīja madame Denī un jautāja: — Kā jūs domājat, vai nevajadzētu viņu novest pie Anrī Dekrika?

— Kāpēc ne? Lai uzzina visu patiesību, tas nebūs par ļaunu.

Žaks Vernē atkal pievērsās Vinsentam.

-— Lai nu kā, mesjē, — viņš teica it kā atvainodamies, — tomēr esmu šteigers un man šis tas jādara pēc viņu prāta. Bet Anrī — tas jums izstāstīs, kā ir!

Vinsents sekoja Zakam, abi izgāja ārā, ieelpodami salto nakts gaisu, un tūlīt ienira gravā. Ogļrači mitinājās vienistabas nameļos. Sacelti bez kāda plāna, tie kļāvās pie nogāzes kur kurais, veidodami visvisādus kaktus, tā ka šinī netīrumu pilnajā labirintā varēja atrast ceļu tikai zinātājs. Žaks gāja pa priekšu, Vinsents taustījās nopakaļus, klupdams pret akmeņiem, baļķiem un atkritumu kaudzēm. Pusē nokāpuši pa nogāzi, viņi sasniedza Dekrika būdu. Mazajā dibensienas lodziņā spīdēja gaisma. Žaks pieklauvēja.

Dekrika sieva atšāva durvju augšu, paskatījās atnācējos un ielaida abus istabā. Jau ilgi pirms apprecēšanās viņa ar Dekriku bija strādājusi vienā cirtnē, stūmusi vagonetes ar oglēm uz kontrolpunktu. Viņa vairs nebija nekāda spēcīgā. Sī sieviete bija novītusi un izžuvusi, lai gan tikai divdesmit piecus gadus veca.

Dekrika būda ne ar ko neatšķīrās no citām šinī gravā. Zemes klons, apsūnojis jumts; dēļu starpas aizbāztas lupatām, lai vējš nepūstu cauri. Dibenā abos kaktos stāvēja pa gultai, vienā jau gulēja trīs bērni. Krēsls, soli, koka galds, ovāla krāsniņa, pie sienas pienaglota kaste, kur glabājās daži podi un bļodas, — tāda bija iedzīve. Kā vairums Borināžas ogļraču, Dekriki turēja kazu un kādus trušus, lai šad un tad paēstu gaļu. Kaza gulēja zem bērnu gultas, Irušiem bija salmu midzenis aiz krāsniņas.

Dekriks sēdēja krēslā pie aukstas krāsniņas. Ieraudzījis 2aku, viņš uzlēca kājās.

— Labi gan! — viņš izsaucās. — Sen neesi pie mums ciemojies. Prieks tevi redzēt. Un arī tavs draugs ir mīļš viesis.

Dekriks lielījās, ka visā Borināžā viņš esot vienīgais, ko raktuves nevārol nomaitāt.

«Es piedzīvošu sirmu vecumu un nomiršu gultā,» viņš mēdza sacīt. «Raktuves nevar mani nomaitāt, jo es neļauju!»

Galvas labajā pusē viņa kuplie mati iekļāva prāvu, sarkanu četrstūrainu plikumu. Tā bija piemiņa no dienas, kad lifts, ar kuru viņš laidās šahtā, pēkšņi nokrita kā akmens akā savus simt metrus un tanī aizgāja bojā divdesmit deviņi biedri. Iedams viņš pievilka vienu kāju; tā bija lauzta četrās vietās, jo reiz cirtnē nostiprinājumi bija sabrukuši un viņš palicis iesprostots piecas dienas. Labajos sānos viņa raupjo, melno kreklu izspīlēja puns: eksplodējot raktuvju gāzei, viņš bija triecies pret vagoneti, pārlauzdams trīs ribas, un tās nebija saliktas pareizā stāvoklī. Bet Dekriks bija ezīgs un drosmīgs, šo dūšinieku nekas nevarēja uzveikt. Tā kā viņš mēdza nikni sodīties par akciju sabiedrību, viņam deva pašas sliktākās cirtnes — kur ogles iegūstamas visgrūtāk, kur darba apstākļi vissmagāki. Jo vairāk viņš izcieta, jo lielākās dusmās iedegās pret viņiem, nezināmajiem un neredzamajiem, taču vienmēr klātesošajiem ienaidniekiem. Bedrīte, kas bija iegulusi strupajā zodā, neatradās gluži vidū, tāpēc viņa mazā, sakritusī seja izskatījās drusciņ sašķiebta.

— Mesjē van Gog, — Dekriks teica, — jūs esat atbraucis īstajā vietā. Te, Borināžā, mēs esam nevis vergi, bet lopi. Mēs nolaižamies Markasā trijos no rīta. Piecpadsmit minūtes atpūšamies, kamēr iekožam pusdienas, pēc tam strādājam līdz četriem vakarā. Lejā ir tumšs un karsts. Tāpēc strādājam puspliki, un gaiss pilns ar ogļu putekļiem un indīgu gāzi, tā ka elpa raujas ciet! Izcērtot ogles, nevaram vis stāvēt kājās, mums jātup uz ceļiem, jāsaliecas deviņos līkumos. Mūsu bērni, zēni un meitenes, sāk strādāt raktuvēs jau astoņu deviņu gadu vecumā. Divdesmit gadu vecumā visiem ir drudzis un slimas plaušas.

Ja nedabūjam galu gāzes sprādzienos vai nenositamies liftā, — viņš piešāva roku pie sarkanā galvas plikuma, — varam nodzīvot līdz četrdesmit gadiem un tad nomirt ar diloni. Vai nav taisnība, Vernē?

Dekriks runāja vietējā izloksnē tik strauji, ka Vinsen-tam grūti nācās viņu saprast. Nomaļā bedrīte vērta viņa seju jocīgu, kaut arī acis satumsušas dusmās.

— Skaidra patiesība, Dekrik, — 2aks atbildēja.

Dekrika sieva bija apsēdusies uz gultas attālajā kaktā.

Petrolejas lampas vājais spīdums tik tikko apgaismoja viņas seju. Viņa klausījās vīrā, lai gan bija dzirdējusi šo runu jau tūkstoš reižu. Laidusi pasaulē trīs bērnus, ilgus gadus stūmusi vagonetes ar oglēm, aukstajās ziemās iz-salusies būdā, kuras sienas nodrīvētas lupatām, viņa bija zaudējusi dzīves sparu. Dekriks novērsās no 2aka un atkal pievilka savu sakropļoto kāju tuvāk Vinsentam.

— Un kas mums tiek par visu to, mesjē? Viens kabūzis un tieši tik daudz barības, lai jaudājam vēl cilāt cērti. Un kāds tad ir mūsu ēdamais? Maize, biezpiens, melna kafija. Varbūt pāris reižu gadā gaļa! Ja viņi atrautu mums kaut piecdesmit santīmus dienā, mēs apmirtu badā! Mēs vairs nebūtu ogļu racēji, vienīgi tāpēc mums nemaksā vēl mazāk. Mūsu dzīvība karājas mata galā, mesjē, katru mīļu dienu! Ja saslimstam — mūs izmet ārā ar tukšu kabatu un mēs nobeidzamies kā suņi, un kaimiņi dod žēlastības maizi mūsu bērniem un atraitnēm. No astotā līdz četrdesmitajam, mesjē, — trīsdesmit divi gadi tumšajā raktuvē, pēc tam bedre kalniņā viņpus ceļa, kur varam aizmirst visu.

X

Vinsents atzina, ka ogļrači ir neizglītoti — vairums neprata lasīt, — taču drosmīgi, atklāti, jūtīgi un savā grūtajā darbā veikli un attapīgi. Tie bija vāji un bāli no drudža, izskatījās saguruši un panīkuši. Pelēcīgās, slimīgās sejas — tie pa īstam redzēja sauli tikai svētdienās — bija nosētas sīkiem, melniem punktiņiem. Acis iekritušas un skumīgas kā visiem apspiestajiem, kas nespēj cīnīties.

Vinsents iemīlēja šos cilvēkus. Tie bija vienkārši un labsirdīgi, tāpat kā brabantieši Etenē un Zundertā. Apkārtne viņam vairs nelikās tuksnesīga, tagad viss saistīja, viņš saprata, ka Borināžai ir sava seja, savs raksturs.

Pagāja dažas dienas, un Vinsents noturēja savus pirmos dievvārdus kādā šķūnelī aiz Denī maiznīcas. Viņš rūpīgi iztīrīja telpu un ienesa solus. Ap pieciem sanāca ogļraču ģimenes, tiem bija mazas cepures galvā un garas šalles ap kaklu, lai aukstums netiktu klāt. Telpu vāji apgaismoja petrolejas lampa, ko Vinsents bija patapinājis. Ogļrači pustumsā sēdēja uz rupjajiem soliem un vēroja Vinsentu, kas stāvēja, noliecies pār bībeli, tie uzmanīgi klausījās, sabāzuši plaukstas padusēs, lai pirkstiem būtu silti.

Vinsents ilgi meklēja īsti piemērotu citātu savam pirmajam sprediķim. Pēdīgi viņš izraudzījās Apustuļu darbu sešpadsmitās nodaļas devīto pantu: «Un Pāvils naktī redzēja parādīšanu — viens maķedonietis stāvēja, viņu lūgdams un sacīdams: «Nāc uz Maķedoniju un palīdzi

mums.»»

— Ar maķedonieti jāsaprot strādnieks, mani draugi,— Vinsents runāja, — melna darba strādnieks, kura sejā lasāmas bēdu un ciešanu, un noguruma zīmes. Arī viņš ir skaists un dižens, jo apveltīts ar nemirstīgu dvēseli, un viņam vajag barības, kas nemaitājas, proti — dieva vārda. Dievs vēlējis, lai staigājam Jēzus Kristus pēdās — dzīvojam pieticīgi, nedzenamies pēc augstām lietām, bet turamies pazemīgi, iemantojam, kā māca svētie raksti, lēnprātību un šķīstu sirdi, tā ka noliktajā dienā varam ieiet debesu valstībā un rast mieru.

Ciematā bija daudz slimnieku, un Vinsents katru dienu tos apstaigāja tikpat kā ārsts. Viņš aiznesa tiem, ja vien varēja sadabūt, maizi, pienu, siltas zeķes vai gultas segu. Tīfs un ļauns drudzis, ko ogļrači sauca la sotte tievie*, plosījās būdās, un cilvēki murgoja un svaidījās karstumos. Ar katru dienu auga to izdēdējušo, nespēcīgo, nožēlojamo ogļraču skaits, ko slimība saistīja pie gultas.

Visa Mazā Vama jauno sludinātāju sauca par mesjē Vinsentu, un šinīs vārdos izpaudās gan mīlestība, gan arī vēl zināma atturība. Ciematā nebija nevienas būdas, kur viņš nebūtu ienesis barību, sniedzis mierinājumu, kopis slimos, lūdzis par vārgdieņiem, uzmundrinājis nelaimīgos.

īsi pirms ziemsvētkiem viņš Markasas tuvumā uzgāja pamestu stalli, kur varēja sasēsties ap simt cilvēku. Tā bija kaila, auksta, nemīlīga telpa, taču Mazās Vamas ogļrači to piepildīja līdz pašām durvīm. Tie klausījās Vinsentu, kas runāja par Betīemi un mieru virs zemes. Viņš bija pavadījis Borināžā tikai sešas nedēļas un vērojis, ka dzīve kļūst jo dienas jo grūtāka, bet te, vienkāršā stallī, ko apgaismoja tikai dažu kūpošu lampu sarkanīgais spīdums, viņš sludināja šiem trīcošajiem ogļračiem priecas mācību un sasildīja viņu sirdis cerībā uz dieva valstības iestāšanos.

Tikai vienā ziņā Vinsents nebija apmierināts ar savu dzīvi: viņu joprojām uzturēja tēvs. Ik vakarus viņš lūdza, kaut drīzāk pienāktu laiks, kad varēs pats nopelnīt to mazumiņu, kas viņam vajadzīgs.

Laiks sametās nejauks. Debess aizklājās melniem mākoņiem. Lietus gāza straumēm, klons ogļraču būdās un īeplakušie ceļi izmirka un pludoja. Jaungada dienā Zans Batists nogāja Vamā un no turienes atnesa vēstuli Vin-sentam. Aploksnes augšējā kreisajā stūrī bija rakstīts re-verenda Pītersena vārds. Vinsents uzskrēja savā jumta istabiņā, drebēdams no satraukuma. Viņš nemaz nedzirdēja, ka lietus kapā jumtu. Neveikliem pirkstiem atplēsis aploksni, viņš lasīja:

«Dārgais Vinsent!

Misiones komiteja ir uzzinājusi par Jūsu krietno darbu un apstiprina Jūs amatā no 1. janvāra uz sešiem mēnešiem.

Ja līdz maija beigām viss noritēs labi, Jūs apstiprinās galīgi. Pagaidām Jums maksās piecdesmit frankus mēnesī.

Rakstiet man bieži un nezaudējiet ticību nākotnei.

Ar mīļu sveicienu Jūsu Pītersens.»

Vinsents iekrita garšļaukus gultā, roka žņaudza vēstuli, sirds gavilēja. Beidzot viņam sekmējies! Viņš dabūjis vietu! Viņam jau sen bija gribējies to panākt, tikai trūcis spēka un drosmes iet tieši uz mērķi! Viņš saņems piecdesmit frankus mēnesī, vairāk, nekā vajadzīgs iztikai un miteklim, viņš nebūs vairs apgādājamais.

Vinsents apsēdās pie galda un rakstīja trauksmainu, līksmes pilnu vēstuli tēvam, pavēstīdams, ka palīdzības vairs nevajag, un nosolīdamies turpmāk darīt tuviniekiem tikai godu un prieku. Jau krēslojās, kad Vinsents beidza rakstīt; pār Markasu laistījās zibeņi, grāva pērkons. Viņš noskrēja virtuvē un, jūsmas pārņemts, izmetās lietū.

Madame Deni viņam sekoja līdz durvīm.

— Mesjē Vinsent! Uz kurieni? Jūs aizmirsāt cepuri un mēteli!

Vinsents devās projām, palikdams atbildi parādā. Viņš aizskrēja līdz tuvējam pauguram.

No turienes viņš redzēja gandrīz visu Borināžu — dūmeņus, terikonus, ogļraču būdas; cilvēki plūda ārā no šahtām, melnās figūras mudžēja kā skudras pūznī. Tālumā tumsa priežu meži, pret kuriem iezīmējās baltas mājiņas, aiz tām pacēlās baznīcas tornis un vecas vējdzirnavas. Visa apkārtne tinās dūmakā. Mākoņi meta ēnas, radot brīnišķīgu tumsas un gaismas rotaļu. Tagad Vinsen-tam pirmo reizi ienāca prātā, ka Borināžas ainava atgādina Mišela un Reisdāla* gleznas.

XI

Tā kā Vinsents nu bija pilntiesīgs sludinātājs, viņam vajadzēja pastāvīgas telpas, kur noturēt dievvārdus. Pēc ilgas meklēšanas viņš atrada gravas dibenā pie šaura ceļa, kas veda cauri priedulājam, diezgan prāvu māju, ko dēvēja par Bērnu zāli, jo tur ciemata bērni agrāk bija mācījušies dejot. Vinsents piestiprināja pie sienām visas savas gravīras, un telpa izskatījās tīri mājīga. Te katru pēcpusdienu viņš sapulcināja bērnus četru līdz astoņu gadu vecumā, mācīja tiem lasīt un stāstīja galvenos bībeles stāstus. Vairumam tā palika vienīgā skola, ko tie apmeklēja visā savā mūžā.

— Kur lai ņem ogles, ko apsildīt šo māju? — Vinsents jautāja Žakam Vernē, kas bija palīdzējis izgādāt telpu. — Mazie nedrīkst salt, un, ja krāsns kurēsies, dievlūdzēji vakaros varēs palikt ilgāk.

Brīdi padomājis, Zaks teica:

— Atnāciet te rīt ap pusdienas laiku, un jums parādīs, kā dabūt ogles.

Otrā dienā Vinsentu pie Bērnu zāles sagaidīja pulciņš ogļraču sievu un meitu. Tās bija uzvilkušas melnas blūzes un garus, melnus brunčus un apsējušās zilus lakatiņus. Katra bija paņēmusi līdzi maisu.

— Mesjē Vinsent, es atnesu jums maisu, — Vernē jauniņā meita sauca. — Arī jums viens jāpielasa.

Visi uzkāpa augšā pa līkajām, mudžeklīgajām ieliņām starp ogļraču būdām, pagāja garām Denī maiznīcai virsotnē, devās pāri klajumam, kura vidū atradās Markasa, aizsoļoja gar ēkām un beidzot nonāca pie terikona. Sievietes izklīda un katra no savas puses rausās augšup pa atgāzi; viņas sakāpa melnajā kalnā, kā vagulīši sarāpo uz ietrunējušas siekstas.

— Jums jātiek augšā, citādi ogles neatradīsit, mesjē Vinsent, —- Vernē meita sacīja. — Te apakšā visas jau nolasītas iepriekšējos gados. Sekojiet man, es parādīšu jums, kur ogles.

Viņa kāpa augšup pa melno atgāzi veikli kā jauna stirna, bet Vinsents gandrīz visu laiku rāpoja četreniski, jo terils zem viņa kājām pastāvīgi slīdēja uz leju. Vernē meita aiztika Vinsentam priekšā, attupās un ķircinoties svieda viņam ar sīkiem kukurznīšiem. Viņa bija skaista, sprigana meitene sārtu vaigu. Kad tēvs kļuva par šteigeru, viņai bija septiņi gadi; viņa ne reizes nebija nolaidusies šahtā.

— Rausieties augstāk, mesjē Vinsent, — viņa kliedza, — ja negribat savu maisu pielasīt pēdējais!

Viņai šis kāpiens bija tikai izklaidēšanās; akciju sabied rība pārdeva šteigeram labas ogles par pazeminātu cenu.

Viņi netika līdz pašai virsotnei, jo vagonetes izgāza at metumus ik pa noteiktam laiciņam uz vienu un otru pusi Nenācās viegli sameklēt ogles šinī terikonā. Vernē meita pamācīja Vinsentu — viņa pagrāba terilu un nosijāja caur pirkstiem visu nederīgo: zemi, akmentiņus, mālu. Sabied rība vis neatstāja atmetumos daudz ogļu. Sievas atrada vienīgi glūdainus gružus, ko nevarēja pārdot. Terils bija izmircis sniegā un lietū, un Vinsents drīz nobrāza un saskrāpēja rokas, tomēr viņš paguva ceturtdaļu maisa pielasīt, cerēdams, ka sameklējis ogles. Sievietes savus jau bija gandrīz piepildījušas.

Sievietes atstāja maisus Bērnu zālē un steigšus devās uz mājām gatavot azaidu, iepriekš apsolījušās, ka vakarā atnāks ar saviem tuviniekiem noklausīties dievvārdus.

Vernē meita ielūdza Vinsentu vakariņās, un viņš labprāt gāja līdzi. Vernē mājā bija divas istabas; vienā atradās krāsniņa, virtuves trauki un galda piederumi, otrā stāvēja gultas. Kaut arī Zaks dzīvoja diezgan turīgi, viņa mājā trūka ziepju: Borināžas ļaudīm, kā Vinsents jau zināja, ziepes bija neiespējama greznība. Kopš tās dienas, kad Borināžas zēns pirmoreiz nolaidās šahtā, kad Borināžas meitene pirmoreiz uzrausās terikonā, viņi nekad vairs īsti nenomazgāja no sejas ogļu putekļus.

Vernē meita Vinsentam nolika ārā bļodu ar aukstu ūdeni. Viņš noberzās kā varēdams. Vinsents nezināja, vai nomazgājis muti baltu, bet, sēžot pretī meitenei un redzot tās sejā vēl melnas švīkas -— kvēpus un ogļu putekļus, viņš saprata, ka arī pats droši vien neizskatās tīrāks. Pie vakariņu galda meitene visu laiku čaloja.

— Ziniet, mesjē Vinsent, — Zaks sacīja, — jūs jau esat nodzīvojis Mazajā Vamā gandrīz divus mēnešus un tomēr īsti vēl nepazīstat Borināžu.

— Tiesa, mesjē Vernē, — Vinsents lēnīgi atbildēja,

— taču domāju, ka pamazām sāku saprast šejienes ļaudis.

— Es runāju par ko citu, — Zaks teica, pie tam izrāva no deguna garu spalvu un vērīgi aplūkoja. — Gribēju sacīt, ka esat redzējis vienīgi mūsu dzīvi virszemē. Tas nav svarīgākais. Virszemē tikai guļam. Ja gribat iepazīt mūsu dzīvi, jums jānolaižas šahtā un jāredz, kā strādājam no trijiem rītā līdz četriem pēcpusdienā.

— Es ļoti vēlētos nolaisties lejā, — Vinsents teica.

— Bet vai sabiedrība to atļautu?

— Es jau sarunāju, — Zaks atbildēja. Viņš turēja cukura graudu mutē un sūca rūgto, remdeno, melno kafiju.

— Rīt nolaidīšos Markasā pārbaudīt, vai tiek ievēroti drošības noteikumi. Gaidiet mani ceturksni pirms trijiem no rīta pie Denī mājas, un es paņemšu jūs līdzi.

Vernē ģimene kopā ar Vinsentu devās uz Bērnu zāli, tomēr Zakam, kurš siltajā istabā bija licies tik mundrs un omulīgs, ceļā uznāca drebuļi un neganta klepus lēkme, un viņam vajadzēja atgriezties mājās. Kad Vinsents iegāja Bērnu zālē, Anrī Dekriks jau bija priekšā, tas darbojās gar krāsni, pievilkdams savu stīvo kāju.

— A, labvakar, mesjē Vinsent, — Dekriks izsaucas, smaidīdams pār visu seju. — Mazajā Vamā esmu vienīgais, kas prot aizkurināt šo krāsni. Es to pazīstu jau sen, kopš tiem laikiem, kad rīkojām te vakarus. Tā ir nejauka, bet es smalki zinu, kādi tai untumi.

Starp slapjajiem gružiem maisos bija maz ogļu, taču drīz vien Dekriks sakurināja ovālo, vēderīgo krāsni un tā izplatīja tīkamu siltumu. No lielas rosmes viņa červe-ļainais galvas plikums pietvīka tumši sarkans.

Gandrīz katra Mazās Vamas ogļraču ģimene tovakar ieradās Bērnu zālē, lai noklausītos Vinsenta pirmo sprediķi šinī baznīcā. Kad solos vairs nebija brīvu vietu, no tuvākajām būdām atnesa kastes un krēslus. Sapulcējās vairāk nekā trīssimt cilvēku. Juzdams pateicību pret ogļraču sievām, kas dienā bija sagādājušas kurināmo, un priecādamies, ka beidzot sprediķo pats savā dievnamā, Vinsents runāja tik sirsnīgi un pārliecinoši, ka Borināžas ļaužu drūmās sejas atplauka.

— Sen sen jau sacīts, — Vinsents runāja, vērsdamies pie savas draudzes, — ka mēs esam tikai viesi zemes virsū. Un tā ir patiesība. Taču mēs neesam vieni, jo dievs, mūsu tēvs, ir ar mums. Mēs esam svētceļnieki, mūsu dzīve ir ilgs ceļojums uz debesu valstību.

Labāk bēdas nekā prieks, jo pat līksmībā sirds ir skumja. Ir labāk iet sēru mājā nekā dzīru namā, jo skumjās sirds top skaidrāka.

Kas tic Jēzum Kristum, tas allaž rod cerību arī bēdās. Tas katru brīdi atdzimst jaunai dzīvei, katru brīdi iet no tumsas uz gaismu.

Tēvs, mēs tevi lūdzam, pasargi mūs no Jauna. Nedod mums ne nabadzību, ne bagātību, bet dod mums dienišķo maizi.

Ainen.

Pirmā pie Vinsenta pienāca Dekrika sieva. Viņas acis bija valgas, lūpas drebēja.

— Mesjē Vinsent, — viņa sacīja, — mana dzīve bija tik grūta, ka pazaudēju dievu. Bet jūs man atdevāt viņu. Es jums pateicos par to.

Kad draudze -bija projām, Vinsents aizslēdza Bērnu zāli un domīgs devās kalnup uz maiznieka Denī māju. Pēc tā, kā uzņemts šīvakara sprediķis, Vinsents varēja spriest, ka Borināžas ļaužu atturība pilnīgi izgaisusi un tie beidzot viņam uzticas. Tagad ogļrači viņu bija pilnīgi atzinuši par savu mācītāju. Kāpēc bija notikusi šāda pārmaiņa? Droši vien ne jau tāpēc, ka viņš runājis jaunā baznīcā; tam ogļ-t.u':i nepiešķīra nozīmi. Tie nezināja par viņa apstiprināšanu amatā, jo sākumā viņš nebija tiem stāstījis, ka atbraucis bez oficiāla norīkojuma. Tiesa, šovakar viņš bija i unājis kvēli un skaisti; taču agrāk viņš bija teicis tikpat labus sprediķus nabadzīgajās būdās un pamestajā stallī.

Abi Denī jau gulēja savā mājīgajā istabiņā, tomēr vir-luvē aizvien vēl tīkami smaržoja pēc svaigas maizes. Vin-sents uzvilka ūdeni no dziļās akas, kura izrakta tieši zem virtuves, ielēja bļodā un uzgāja pēc ziepēm un spoguļa. Viņš atslēja spoguli pret sienu un vēroja savu attēlu. Patiešām, viņa nojauta bijusi pareiza, pie Vernē mājas viņš nebija nomazgājies balts. Uz zoda, vaigiem un plakstiņiem bija palikuši ogļu putekļi. Viņš pasmaidīja, iedomādams, ka jauno dievnamu iesvētījis ar netīru seju un ka tēvs un tēvocis Strikers būtu šausminājušies, ja viņu tobrīd būtu redzējuši.

Vinsents iemērca rokas aukstajā ūdenī un saputoja ziepes, ko bija atvedis no Briseles. Viņš jau dzīrās krietni ieziepēt seju, kad prātā paplaiksnījās kāda doma. Turēdams slapjās rokas paceltas, viņš ieskatījās spogulī vēlreiz un redzēja melnos ogļu putekļus pieres grumbās, uz plakstiņiem, vaigiem un lielā, apaļā zoda.

— Kā tad! — Vinsents skaļi noteica. — Tieši tāpēc esmu cēlies viņu acīs. Beidzot esmu kļuvis tāds kā viņi.

Muti nemazgājis, viņš noskaloja rokas un aizgāja gulēt. Turpmāk viņš ar ogļu putekļiem ieberzēja seju, lai neatšķirtos no ogļračiem.

XII

Otrā rītā Vinsents piecēlās pustrijos, apēda virtuvē riku sausas maizes un sagaidīja Žaku durvju priekšā ceturksni pirms trijiem. Naktī bija stipri snidzis. Ceļš, kas veda uz Markasu, bija aizputināts. Abi devās pāri klajumam uz to pusi, kur slējās terikons un melnie dūmeņi, un Vinsents redzēja, ka no visām malām pa sniegu steidzas ogļrači, atgādinādami melnus zvēriņus, kas traucas uz savu alu. Aukstums ķērās pie kauliem, strādnieki bija saliekušies kūkumā un ierāvuši zodus plāno, melno mēteļu apkaklēs.

Žaks vispirms ieveda Vinsentu kādā telpā, kur vadžos karājās daudz numurētu petrolejas lampu.

— Kad lejā gadījusies nelaime, — Žaks skaidroja, — pēc numuriem varam zināt, kas palikuši šahtā, tikai jāpaskatās, kādu lampu trūkst.

Ogļrači ar skubu ņēma savas lampas un pāri sniegainam pagalmam skrēja uz celtņa ēku. Žaks un Vinsents piebiedrojās viņiem. Liftā bija seši nodalījumi — cits virs cita, katrā iegāja vagonete ar oglēm. Nodalījumā puslīdz ērti varēja satupties divi cilvēki, bet tanī vajadzēja iespiesties pieciem ogļračiem, ko laida lejā kā maisus.

Tā kā Žaks bija šteigers, pašā augšējā nodalījumā iespraucās tikai viņš ar Vinsentu un vienu no saviem palīgiem. Viņi zemu notupās, atspiezdami zābaku purngalus pret lifta sāniem, galvas skārās pie augšējā stiepļu režģa.

— Turiet rokas tieši sev priekšā, mesjē Vinsent, — Žaks teica. — Ja piedursities pie šahtas sienas, paliksit bez rokas.

Atskanēja zvans, un divās tērauda trosēs iekārtais lifts šāvās lejup. Tas aizpildīja gandrīz visu šahtas vājumu, no sienas liftu šķīra tikai daži milimetri. Vinsentam šermuļi pārskrēja pār muguru, kolīdz viņš iedomāja, ka baigais tumšums sniedzas septiņsimt metru dziļumā un viņš nosistos, ja celtnis sabojātos. Nirdams šinī melnajā, noslēpumainajā atvarā, viņš izjuta drausmas, kādas agrāk nekad nebija izjutis. Kaut arī viņš sevi mierināja ar domu,, ka baiļojas velti, ka pēdējos divos mēnešos celtnis darbojies bez kļūmēm, taču petrolejas lampu spocīgā, drebošā gaisma mulsināja prātu.

Par šīm neatvairāmām šaušalām Vinsents ieminējās Žakam, un tas zinīgi pasmaidīja.

— To pašu izjūt visi ogļrači, — Žaks sacīja.

— Bet viņi droši vien pierod nolaisties lejā?

— Nē, nekad! Šis lifts viņus biedē un šausmina līdz mūža galam.

— Un jūs?

— Man uzmācas tādas pašas bailes kā jums, kaut arī esmu tā braukājis nu jau trīsdesmit trīs gadus!

Pusceļā, trīssimt piecdesmit metru dziļumā, lifts uz mirkli apstājās, pēc tam atkal traucās lejup. Vinsents ievēroja, ka no šahtas sienas sūcas ūdens, un atkal notrīsēja. Viņš palūkojās augšup un ieraudzīja gaišumiņu, tik mazu kā zvaigzni debesīs. Nolaidušies sešsimt piecdesmit metrus, Žaks ar Vinsentu izrausās laukā, bet ogļrači laidās vel dziļāk. Vinsents iekļuva tunelī, no kura atzarojās sliežu ceļi, kas izcirsti klintī un mālā. Viņš bija domājis, ka sajutīs elles karstumu, tomēr šinī ejā bija diezgan vēsi.

— Šeit nemaz nav tik slikti, mesjē Vernē! — viņš izsaucās.

— Tas tiesa, bet šinī stāvā neviens vairs nestrādā. Ogļu slāņi te jau sen izmantoti. Še ieplūst gaiss, taču ogļračiem lejā no tā nav nekāda labuma.

Viņi nogāja pa tuneli kādus četrsimt metrus, pēc tam Žaks nogriezās.

— Sekojiet man, mesjē Vinsent, — viņš teica. — Tikai uzmanīgi uzmanīgi. Ja jums paslīdēs kāja, mēs būsim pagalam.

Žaks piepeši nozuda, iekrita kā akā. Vinsents paspēra dažus nedrošus soļus, uzgāja vaļumu zemē un sataustīja kāpnes. Šinī alā tikko varēja ielīst tievs cilvēks. Pirmos piecus metrus Vinsents nokāpa tīri viegli, bet pusceļā viņam vajadzēja apgriezties un virzīties lejup uz pretējo pusi. Visur sūcās ūdens; redeļu šķērši bija apskretuši un noglumējuši. Vinsents juta, ka ūdens pil viņam virsū.

Pēdīgi notikuši lejā, viņi sāka rāpot pa garu štreku, kas veda uz pašām tālākajām cirtnēm. Atgādinot kapličas nodalījumus, te stiepās gara rinda iedobumu, kas bija nostiprināti neaptēstiem balstkokiem. Katrā iedobumā strādāja pieci cilvēki: divi ar cērtēm atskaldīja ogles, trešais atgrāba, ceturtais krāva mazā vagonetē un piektais stūma vagoneti projām pa šaurām sliedēm.

Atšķaidītāji valkāja raupjas, nātnas drēbes, kas bija nosmulētas melnas. Par iekrāvēju palaikam strādāja pelēkam melns pusaugu zēns, kura vienīgais apģērba gabals bija audekla apsējs ap gurniem, un vagoneti pa trīs pēdu plato vedamo ceļu stūma vienmēr meitene īsā, raupjā kreklā, tāda pati melna kā vīrieši. Ūdens lāsoja no griestiem kā stalaktītu alā. Darba vietu apgaismoja lampiņas, kuru daktis bija nogrieztas zemu, lai taupītu petroleju. Ventilācijas nebija. Gaisā biezēja ogļu putekļi. Apakšzemes karstumā strādnieki mirka vienos sviedros, melnas straumītes tecēja pa miesu. Pirmajos iedobumos atšķaidītāji varēja strādāt, kājās stāvot, bet, iedams tālāk pa vedamo ceļu, Vinsents redzēja, ka iedobumi kļuva aizvien mazāki un mazāki, līdz beidzot vajadzēja gulēt gar zemi, lai atcirstu ogles, balstoties uz elkoņiem. Cilvēku

ķermeņiem sakaistot, temperatūra iedobumos cēlās, un pēdīgi gaiss tā piesātinājās ogļu putekļiem, ka strādnieki sēkdami ieelpoja karstu, melnu smelkni.

— Šie strādnieki pelna pustreša franka dienā, — 2aks stāstīja Vinsentam, — ja vien pieņēmējs kontrolpunktā ogles atzīst par labām. Pirms pieciem gadiem viņi pelnīja trīs frankus, bet kopš tā laika alga ik gadu pazemināta.

2aks apskatīja nostiprinājumus, kas ogļračus vēl sargāja no nāves. Pēc tam viņš pievērsās atšķaidītājiem.

— Jūsu nostiprinājumi nav droši, — viņš teica. — Tie ir izkustējušies, un griesti var iebrukt.

Viens no atšķaidītājiem, grupas vecākais, sāka neganti sodīties, bērdams vārdus tik ātri, ka Vinsents maz ko saprata.

— Ja maksās par nostiprinājumiem, mēs nostiprināsim, kā nākas! — ogļracis kliedza. — Ja daudz smurgāsimies ar nostiprināšanu — kad cirtīsim un šķūrēsim ogles? Ir gluži vienalga, vai dabūjam galu pazemē vai nomirstam mājās bada nāvē.

Pagājuši garām pēdējam iedobumam, 2aks ar Vinsentu nokļuva pie otra vaļuma zemē. Šinī alā pat nebija kāpņu. Lai ieži nenogrūtu un neapbērtu ogļračus, zināmā atstatumā cits no cita bija iestiprināti šķērskoki. 2aks paņēma Vinsenta lampu un piekabināja viņa jostai.

— Uzmanīgi, mesjē Vinsent, — 2aks piekodināja. — Neuzkāpiet man uz galvas, citādi es nogāzīšos lejā.

Lēnītiņām abi notrausās metrus piecus pa tumšo eju, ar kājām uztaustīdami šķērskokus, rokām pieķerdamies pie sienām, lai nezaudētu līdzsvaru.

Lejā atradās vēl viens ogļu slānis, un šinī stāvā pat nebija parasto iedobumu atšķaidītājiem. Te vajadzēja cirsties štreka sānos, kur veidojās šaurs leņķis. Nometušies uz ceļiem, atspieduši muguru pret klints griestiem, vīri ar cērtēm kārpīja ārā ogles. Nu Vinsents saprata, ka augšējā stāvā ir vēl samērā vēsi un ērti; šeit, apakšā, versmoja tāds karstums kā ceplī, gaiss bija tik biezs, ka to varētu griezt ar nazi. Izkāruši sausās, pietūkušās mēles, strādnieki elsāja kā saskrieti zirgi, miesu klāja netīrumu kārta. Kaut arī Vinsents tikai skatījās, viņam šķita, ka šinīs putekļos un versmē pats nespēs izturēt ne mirkli ilgāk. Ogļračiem bija tūkstošreiz grūtāk nekā viņam, tie strādāja smagu fizisku darbu, taču nevarēja atpūsties un

BURU LAIVAS

(1888; papīrs, lūša)

dl vēsināties. Ja tie kaut brīdi atpūstos, tad nepagūtu vairs 1/.pildīt normu un nesaņemtu divarpus frankus.

Žaks ar Vinsentu rāpoja pa vedamo ceļu gar dobuļiem, ik pēc brītiņa pieplakdami pie sienas, lai palaistu garām vagoneti, kas slīdēja pa šaurām sliedītēm. Sis tunelis bija vēl šaurāks un zemāks nekā augšējais. Gluži mazas meitenītes šeit stūma vagonetes, neviena nebija vecāka par desmit gadiem. Viņas gaužām piepūlējās, grūžot vagonetes ar smagajām oglēm.

Sliežu ceļa galā atradās metāla slīpne, pa kuru vagonetes nolaida ar trosēm.

— Dosimies lejāk, mesjē Vinsent, — Žaks teica. — Es novedīšu jūs pēdējā stāvā, septiņsimt metru dziļumā, un jūs redzēsit kaut ko tādu, kas nav redzams nekur citur pasaulē!

Žaks un Vinsents nošļūca pa metāla slīpni metrus trīsdesmit un iekļuva platā tunelī ar divējām sliedēm. Abi nogāja pa tuneli savus astoņsimt metrus, un tas izbeidzās. Tad viņi uztrausās uz kādas terasītes, parāpoja pa šauru aili un nokāpa nesen izraktā dobumā.

— Šis ir jauns slānis, — Žaks sacīja. — Te visgrūtāk dabūt ogles, otras tādas vietas nebūs visā pasaulē.

No šīs bedres atzarojās divpadsmit melnas alas. Žaks ierausās vienā no tām un uzsauca Vinsentam:

— Rāpojiet man pakaļ!

Vinsenta pleci tik tikko iegāja šinī vājumā. Viņš spraucās tālāk, līda uz vēdera kā čūska, atgrūzdamies rokām un kājām. Viņš nevarēja saredzēt Žaka zābakus turpat acu priekšā, desmit centimetru atstatumā. Klintī izcirstā aile bija tikai pusotras pēdas augsta un divarpus pēdas plata. Gaisa jau trūka bedrē, kur sākās šī eja, bet te bija īsts pekles karstums.

Beidzot viņi nokļuva nelielā velvētā dobumā, kur cilvēks varēja stāvēt gandrīz visā augumā. Te melnoja dziļa tumsa, un sākumā Vinsents nekā neredzēja, tikai vēlāk ievēroja četras zilas uguntiņas gar sienu. Viņš bija nosvīdis slapjš, sviedri, sajaukušies ar ogļu putekļiem, no pieres tecēja acīs, un tās nežēlīgi sūrstēja. Aizelsies no ilgās līšanas uz vēdera, Vinsents ar atvieglojuma sajūtu piecēlās kājās, domādams atgūties. Taču viņš ierāva plaušās nevis gaisu, bet uguni, šķidru uguni, kas smacēja un svilināja. Šī bija visdrausmīgākā vieta Markasā, moku kambaris, kas būtu piederējies viduslaikiem.

— Re, re! — Vinsents izdzirdēja pazīstamu balsi. — Tas tak ir mesjē Vinsents. Vai esat nobraucis paskatīties, kā pelnām pustreša franka, mesjē?

Žaks tūlīt nopētīja ogļraču lampas. Ik liesmiņu iekļāva zils loks.

— Žakam vis nevajadzēja rāpot šurp! — Dekriks iečukstēja Vinsentam ausī, acu baltumus zibinādams. — Te viņam droši vien nāks asinis pa muti, un tad viņš būs jāizvelk ar trīsi.

— Dekrik! — Žaks uzsauca. — Vai šīs lampas tā deg no paša rīta?

— Jā gan, — Dekriks bezrūpīgi atbildēja. — Gāzes sarodas jo dienas jo vairāk. Reiz notiks sprādziens, un tad mūsu bēdām gals.

— Viņsvētdien gāzi no šīm cirtnēm izsūknēja, — Žaks teica.

— Bet tā krājas par jaunu, tā krājas par jaunu, — Dekriks sacīja, ar patiku kasīdams savu rētu — nomelnējušo galvas plikumu.

— Tad palieciet rītdien mājās, lai varam to izsūknēt.

Ogļrači sašutuši runāja pretī.

— Mēs jau tā dodam bērniem bada maizi!

— Ar šo algu tikko velkam dzīvību — un nu vēl taisāties izputināt mums veselu dienu!

— Lai gāzi izsūknē pēc tam, kad būsim beiguši darbu! Arī mums gribas ēst tāpat kā citiem!

— Būs jau labi, Vernē. — Dekriks iesmējās. — Raktuves mani vis nenomušīs. Izmēģinājās gan. Es piedzīvošu sirmu vecumu un nomiršu gultā. Ja nu iegrozījusies runa par ēšanu — pasaki, cik pulkstenis.

Žaks paturēja pulksteni pie lampas zilās liesmas.

— Deviņi.

— Jauki! Laiks iekost pusdienas.

Melnie, sasvīdušie cilvēki ar spīdošajiem acu baltumiem pārtrauca darbu, notupās un, atspieduši muguru pret sienu, raisīja vaļā savas somas. Uz bedri, kur bija mazlietiņ vēsāk, viņi nelīda, jo negribēja zaudēt vairāk par piecpadsmit minūtēm. Un gandrīz tik ilgi viņiem vajadzētu rāpot vien. Apsēdušies turpat smacīgajā karstumā, ogļrači kāri ēda maizes riecienus ar biezpienu, un melnas straumītes pa pirkstiem tecēja uz gaišās maizes. No alus pudelēm viņi piedzēra klāt remdenu kafiju. Par šo kafiju, maizi un biezpienu viņi strādāja trīspadsmit stundas dienā.

Vinsents nu bija pavadījis apakšzemē jau sešas stundas. Galva reiba, jo trūka gaisa, viņš smaka nost aiz karstuma un putekļiem. Vinsents juta, ka šādu mocību diez cik ilgi vairs neizturēs. Viņš kļuva priecīgs, kad Žaks posās doties atpakaļ.

-— Uzmani gāzi, Dekrik, — Žaks piekodināja, pirms ienira alā. — Ja bailīgi strādāt — ved savus cilvēkus ārā.

Dekriks dzedri iesmējās.

— Vai mums tāpat maksās pustreša franka, ja turēsim rokas klēpī?

Sis jautājums palika bez atbildes. Dekriks to zināja tikpat labi kā Vernē. Žaks paraustīja plecus un sāka līst uz vēdera pa aili. Vinsents rāpoja nopakaļus, viņš bija kļuvis vai akls aiz kodīgajiem, melnajiem sviedriem, kas tecēja acīs.

Kādu pusstundu gājuši pa plato tuneli, viņi sasniedza vietu, no kuras lifts cēla augšā ogles un cilvēkus. Žaks nogriezās alā, kur stāvēja zirgi, un atkraukāja melnas krēpas.

Liftā, kas traucās augšup kā akas spainis, Vinsents, pievērsies draugam, jautāja:

— Sakiet, mesjē,— kāpēc šie ļaudis nepamet raktuves? Kāpēc neiet uz citurieni, nemeklē citu darbu?

— Ak mīļais mesjē Vinsent, cita darba nav. Un aiziet uz citurieni nevaram, jo mums nav naudas. Visā Borināžā jūs neatrastu nevienas ogļraču ģimenes, kas būtu iekrājusi kaut desmit frankus. Ja mēs arī varētu aiziet, mesjē, tad tikpat to nedarītu. Jūrnieks krastā ilgojas pēc jūras, labi zinādams, ka viņam kuģī draudēs visvisādas briesmas. Tāpat ir ar mums, mesjē, mēs esam pieraduši pie raktuvēm, apakšzeme mums mīļāka par virszemi. Mēs negribam neko vairāk kā vienīgi algu, ar kuru varēlu daudzmaz iztikt, īsāku darba dienu un drošu darba aizsardzību.

Lifts uzšāvās līdz pašai augšai un apstājās. Vinsents, apžilbis bālās saules gaismā, pārgāja pār sniegaino pagalmu. Mazgājamā istabā viņš paskatījās spogulī un redzēja, ka seja ir gluži melna. Vinsents nedomāja mazgāties. Kā apmāts viņš ar skubu devās pāri klajumam, alkani elpodams auksto gaisu; tā vien šķita, ka viņš saslimis ar «nejēdzīgo drudzi» un murgojis. Protams, viņš redzējis baigu sapni! Dievs taču neļautu saviem bērniem strādāt tādos drausmīgos apstākļos!

Vinsents pagāja garām samērā glītajai Denī mājai, kur dzīvoja puslīdz pārtikusi ģimene, un gandrīz neapzināti klambāja lejup pa ogļraču ciemata netīro labirintu uz Dekrika būdu. Viņš pieklauvēja, bet sākumā neviens neatvēra durvis. Pēc brīža parādījās sešus gadus vecs puisēns. Tas bija bāls, slimīgs un pundurisks, tomēr šim nī-kulītim piemita kaut kas no Dekrika ērcīgās nebēdnības. Vēl divi gadi — un zēns katru rītu pulksten trijos nolaidīsies Markasā, lai krautu ogles vagonetēs.

— Māte aizgāja lasīt terilu, — puisēns teica smalkā balstiņā. — Jums vajadzēs pagaidīt, mesjē Vinsent. Man jāuzrauga mazie.

Divi mazuļi vienos krekliņos pa plānu dzīvojās ar nūjiņām un auklas gabalu. Viņi bija nosaluši zili. Vecākais zēns piesvieda krāsniņā terilu, bet tā sildīja vāji. Vinsents nodrebinājās, uzlūkodams mazos. Viņš iecēla abus gultā un sasedza līdz zodam. Vinsents pats neapjēdza, kamdēļ atnācis šinī nabadzīgajā mitekli. Viņš juta, ka vajag kaut ko darīt, vajag kaut ko pasacīt šiem cilvēkiem, kaut kā palīdzēt. Tiem jāzina, ka viņš vismaz saprot, kādā briesmīgā nabadzībā tie ieslīguši.

Melnām rokām un seju pārnāca Dekrika sieva. Sākumā tā nepazina Vinsentu — tik netīrs viņš bija. Tā piesteidzās pie nelielās kastes, kur glabājās ēdamais, izņēma kafiju un uzlika sasildīt. Kafija kļuva tikko remdena, un Vinsents dzēra tumšo, rūgto šķidrumu ar koka piegaršu, lai darītu prieku lāga sievietei.

— Terils vairs nekur neder, mesjē Vinsent, — Dekrika sieva žēlojās. — Sabiedrība patur yisas ogles — atmetu-mos nepaliek ne kripatiņas. Kā lai paglābju mazuļus no aukstuma? Viņiem nav cita apģērba kā tikai šie krekliņi un vēl kādi maisu drēbes gabali. Rupjais audums noberž miesiņu jēlu. Un, ja viņus cauru dienu guldināšu, — kā tad viņi izaugs?

Asaru kamols iespriedās Vinsentam kaklā. Ko sacīt, ko nesacīt? Viņš pirmo reizi redzēja, ka cilvēki cieš tik lielu trūkumu. Kāds labums no lūgsnām un svētajiem rakstiem, ja bērni salst nost? Kāpēc dievs pieļauj šo postu? Vinsen-tam bija kabatā daži franki, viņš iespieda tos saujā Dek-rika sievai.

— Lūdzu, nopērciet mazuļiem vilnas biksītes, — viņš teica.

Vinsents zināja, ka tā nebija nekāda palīdzība. Borināžā sala simtiem bērnu. Dekrika mazuļi sals no jauna, kad šīs biksītes būs novalkātas.

Vinsents gāja kalnup uz Denī maiznīcu. Virtuvē bija silti un mājīgi. Madame Denī sasildīja viņam ūdeni, ar ko nomazgāties, un pasniedza lieliskas brokastis — sautētu truša gaļu, kas palikusi no vakariņām. Redzēdama, ka Vinsents ir noguris un stipri uzbudināts, viņa vēl piedeva kriksīti sviesta, ko uzziest uz maizes.

Vinsents uzkāpa savā istabā. Viņš bija paēdis un sasildījies. Gulta bija plata un mīksta, palagi tīri, spilvendrāna balta. Pie sienām gravīras pēc lielo meistaru oriģināliem. Viņš atvēra skapīti un aplūkoja salocītos kreklus, apakšveļu, zeķes un vestes. Piegāja pie drēbju skapja un pārlaida acis uzvalkiem, siltajam mētelim un diviem zābaku pāriem. Nu Vinsents saprata, ka viņš ir melis un gļēvulis. Pats dzīvo ērti un pārticīgi, bet ogļračiem viņš sludina, ka nabadzība nāk par labu. Viņš nav nekas vairāk kā liekulīgs balamute. Viņa ticībai taču nav nekādas nozīmes. Ogļračiem vajadzētu viņu nicināt, padzīt no Borināžas. Viņš izliekas, it kā dalītos ar tiem visos grūtumos, bet pašam ir mīksta gulta, siltas, glītas drēbes un vienā reizē vairāk ēdiena nekā ogļracim veselā nedēļā. Un viss šis labums viņam tiek bez darba. Viņš tikai teic svētulīgas runas un tēlo krietnu cilvēku. Borināžas ļaudīm nevajadzētu ticēt nevienam viņa vārdam, nevajadzētu nākt uz sprediķiem un atzīt viņu par draudzes ganu. Viņa vieglā dzīve nekādi nesaskan ar paša vārdiem. Viņš cietis jaunu neveiksmi, bēdīgāku par visām iepriekšējām.

Tagad viņam jāizvēlas viena no divām iespējām: vai nu aizzagties projām, nakti aizbēgt no Borināžas, iekām ogļrači saprot, ka viņš ir tāds melkulis un mīkstčaulis, vai arī likt vērā to, kas šodien atklājies viņa acīm, un kļūt par īstu dieva kalpu.

Vinsents izņēma no skapīša visas drēbes un ātri sapakoja somā. Ielika arī savus uzvalkus, zābakus, grāmatas un gravīras un aiztaisīja somu. Viņš atstāja to uz krēsla un mundri izskrēja ārā.

Pa gravas dibenu tecēja strautiņš. Otrā pusē, pretējā nogāzē, pletās priedulājs. Tanī bija izkaisītas dažas ogļraču būdas. Vinsents taujāja, vai kāda no tām nestāvot tukša. Viņam parādīja diezgan kraujā vietā dēļu būdiņu bez logiem. Nomīdīta zeme bija par grīdu. Augšgalā sniega ūdens sūcās cauri dēļiem. Jumts turējās uz grubuļainām sijām. Ziemu šinī šķūnītī neviens nemitinājās; pa spraugām un zaru caurumiem pūta ledains vējš.

— Kam pieder šī būdiņa? — Vinsents jautāja sievietei, kas bija panākusies viņam līdzi.

— Kādam Vamas veikalniekam.

— Vai nezināt, cik jāmaksā par to?

— Pieci franki mēnesī.

— Lieliski. Es to noīrēšu.

— Bet, mesjē Vinsent, jūs nevarat šeit dzīvot.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc . .. tāpēc, ka būda ir gaužām nolaista. Tā ir vēl sliktāka par manējo. Visā Mazajā Vamā nav otra tik nolaista mitekļa!

— Tieši tādu es gribu!

Vinsents atkal uzkāpa virsotnē, viņš juta, ka sirdī iemājojis miers. Viņam projām esot, madame Denī bija iegājusi jumtistabiņā un redzējusi sakravāto somu.

— Mesjē Vinsent! — madame Denī izsaucās, viņu sagaidīdama. — Kas noticis? Kāpēc gribat tik pēkšņi braukt atpakaļ uz Holandi?

— Es nebraukšu projām, madame Denī. Palikšu Bori-nāžā.

— Kāpēc tad jūs? ...

Viņas sejā pavīdēja apjukums.

Kad Vinsents visu bija paskaidrojis, viņa maigi sacīja:

— Ticiet man, mesjē Vinsent, jūs nevarēsit tur dzīvot, jūs neesat pie tā pieradis. Nav jau vairs kā Jēzus Kristus laikā; mūsu dienās katrs cenšas dzīvot labāk. Pēc jūsu darbiem ļaudis zina, ka esat krietns cilvēks.

Vinsents nebija atrunājams. Viņš uzmeklēja tirgotāju Vamā, noīrēja būdiņu un apmetās tanī. Pēc dažām dienām, saņēmis čeku par piecdesmit frankiem, savu pirmo algu, viņš iegādāja lietotu krāsniņu un šauru koka gultu. Ar pārējo naudu varētu iztikt līdz mēneša beigām — nopirkt maizi, biezpienu un kafiju. Vinsents uzblīvēja zemes gar augšējo sienu, lai ūdens netecētu iekšā, un aizbakstīja ar lupatām spraugas un caurumus. Tagad viņš dzīvoja tādā pašā miteklī kā ogļrači, ēda to pašu, ko tie, gulēja tādā pašā gultā. Viņš bija līdzīgs starp līdzīgiem. Nu viņš ar pilnām tiesībām varēja tiem sludināt dieva vārdu.

XIII

Vamas četras šahtas piederēja «Beļģijas ogļraktuvēm», un šīs sabiedrības direktors nemaz nelikās tāds alkatīgs briesmonis, kā Vinsents bija iztēlojies. Tas bija patukls cilvēks, kura acis raudzījās laipni un līdzjūtīgi un izturēšanās liecināja, ka arī viņš pats šo to izcietis.

— Es jau zinu, mesjē van Gog, -— viņš teica, uzmanīgi noklausījies Vinsenta dedzīgo runu par ogļraču sūro dzīvi. — Tas ir vecs stāsts. Šie ļaudis domā, mēs tīši mērdējam tos badā, lai saraustu lielāku peļņu. Bet, ticiet man, šāds uzskats ir pilnīgi aplams. Atļaujiet jūs iepazīstināt ar dažām diagrammām, ko laidis klajā Parīzes starptautiskais kalnrūpniecības birojs.

Direktors izklāja uz galda lielu diagrammu un vilka ar pirkstu pa zilu svītru pašā apakšā.

— Redziet, mesjē, — viņš sacīja, — Beļģijas ogļraktu-ves ir vissliktākās pasaulē. Pie mūsu oglēm tik grūti piekļūt, ka brīvā tirgū gandrīz nav iespējams tās pārdot ar peļņu. Šahtu ekspluatācijas izdevumi mums ir vislielākie Eiropā, bet peļņa — vismazākā! Jūs saprotat, mēs esam spiesti savas ogles pārdot par tādu pašu cenu kā tie, kam tonna ogļu izmaksā vislētāk. Mums katru dienu draud bankrots. Vai jums skaidrs?

— Šķiet, skaidrs.

— Ja pieliksim pie algas vienu franku dienā, tad ražošanas izmaksas pārsniegs ogļu cenu. Vajadzēs pavisam pārtraukt darbu. Un tad ogļrači patiešām apmirs badā.

— Vai īpašnieki nevarētu ņemt drusciņ mazāku peļņu? Tad strādniekiem atliktu vairāk.

Direktors skumj i pakratīj a galvu.

— Nē, mesjē. Vai zināt, kas uztur šahtas? Kapitāls. Kā jau visus rūpniecības uzņēmumus. Un, ja kapitāls nenes augļus, to iegulda citur. Pašlaik «Beļģijas ogļraktuvju» akcijas dod trīs procentus. Ja dividendes nokritīsies kaut par pusprocentu, akciju īpašnieki ņems atpakaļ savu naudu. Vajadzēs slēgt šahtas, jo nevaram strādāt bez kapitāla. Un arī tad ogļrači mirs badā. Kā redzat, mesjē, ne direktori, ne akcionāri nav vainīgi, ka Borināžā radies tāds drausmīgs stāvoklis. Te visu nosaka akmeņogļu neizdevīgie iegulumi. Un tas, manuprāt, jāpārmet dievam!

Citreiz Vinsents būtu sašutis, dzirdot šādus zaimu vārdus. Tagad viņš laida tos pār galvu. Viņš pārdomāja, ko direktors bija stāstījis.

— Bet jūs vismaz varat parūpēties, lai darba diena nebūtu tik gara. Nostrādināt cilvēkus šahtās trīspadsmit stundas — tā ir slepkavība! Vesels ciemats nolemts iznīcībai!

— Nē, mesjē, mēs nevaram saīsināt darba dienu, tas būtu tikpat kā paaugstināt algu. Strādnieks joprojām saņemtu divarpus frankus dienā, bet ogļu ieguve samazinātos, tātad mums tās izmaksātu dārgāk.

— Jums tomēr ir viena iespēja atvieglot ogļraču likteni.

— Jūs laikam gribat runāt par darba aizsardzību.

-— Jā gan. Jūs taču varat samazināt nelaimes gadījumu skaitu.

Direktors iecietīgi pakratīja galvu.

— Nē, mesjē, nevaram. Nav iespējams izlaist jaunas akcijas, jo mūsu dividendes ir pārāk zemas. Mums neatliek naudas, ko ieguldīt uzlabojumos. Ak mesjē, tas ir īsts burvju loks. Izejas nav, pats to esmu meklējis un meklējis. Tieši tāpēc no stingra, pārliecināta katoļa esmu kļuvis par rūdītu ateistu. Es nespēju saprast, kamdēļ visvarenais dievs tīši radījis šādus apstākļus un vēlējis tik daudziem cilvēkiem mūžīgi badoties un vergot, tā ka tie nevienu stundiņu nedabū manīt viņa žēlastību!

Vinsentam vairs nebija ko sacīt. Gaužām satriekts, viņš vilkās atpakaļ uz savu būdu.

XIV

Februāris bija visaukstākais mēnesis. Skaudri vēji šaustīja ieleju un uzkalnu, gāžot cilvēkus no kājām. Lai apsildītu būdas, ogļračiem tagad vajadzēja daudz vairāk terila, bet ledainie vēji brāza tik neganti, ka sievietes nevarēja iet uz melno kalnu meklēt kurināmo.

Trūcīgais apģērbs nepasargātu no svelotā saltuma — viņām tik vien bija kā raupji brunči, blūzes, kokvilnas zeķes un lakatiņi.

Bērniem caurām dienām vajadzēja palikt gultās, lai nesastingtu no aukstuma. Siltu ēdienu gandrīz nebija iespējams pagatavot, jo trūka ogļu, ko sakurināt krāsniņas. Tiklīdz strādnieki izkļuva no versmojošiem zemes dziļumiem, viņus apņēma sals un viņiem vajadzēja asajā vējā cīnīties pāri sniegainajam klajumam. Katru dienu cilvēki mira ar diloni un plaušu karsoni. Tanī mēnesī Vinsentam bija jāaizlūdz par daudzām dvēselēm.

Vinsents vairs nemācīja nozilējušos bērnus lasīt, viņš pavadīja dienas Markasas kalnā, cenzdamies savākt cik necik kurināmo, lai to izdalītu ģimenēm, kam klājās visgrūtāk. Nu viņam vairs nevajadzēja ar ogļu putekļiem ieberzēt seju, tie jau paši ieēdās ādā. Svešinieks viņu noturētu par vienu no Mazās Vamas ogļračiem.

Daudzas stundas kāpelēdams augšup un lejup, Vinsents ar pūlēm bija salasījis melnajā kalnā gandrīz pusmaisu kurināmā. Nosalušās rokas bija saskrambātas gar apledojušiem terila gabaliem. īsi pirms četriem viņš meta mieru un nolēma aiznest uz ciematu tik, cik sadabūjis: tad vismaz dažas sievas varētu uzvārīt vīriem kafiju. Pie Markasas vārtiem viņš nokļuva tieši tanī brīdī, kad ogļrači sāka plūst ārā. Viens otrs pazina viņu un nomurmināja «. . . bdien», citi pagāja garām, acis nodūruši, plecus sarāvuši, rokas sabāzuši kabatās.

Pēdējais pa vārtiem iznāca vecs viriņš, kura augums raustījās klepus lēkmē, tā ka viņš tikko jaudāja paiet. Ceļgali drebēja, un, kad no sniegainajiem klajumiem uzdrāza stindzinošais vējš, viņš sagrīļojās, it kā būtu saņēmis negantu belzienu. Viņš gandrīz pakrita uz mutes pie apledojušās zemes. Pēc brīža vecais vīrs sasparojās un, pagriezis sānus pret brāzmu, lēni devās pāri klajumam. Ap pleciem viņš bija apmetis maisu, ko droši vien iemantojis kādā Vamas veikalā. Vinsents ievēroja, ka uz maisa kaut kas rakstīts. Labi ieskatījies, viņš saburtoja: «STIKLS».

Iznēsājis terilu pa ogļraču būdām, Vinsents atgriežas savā nabadzīgajā miteklī un izlika uz gultas visas drēbes. Tur nu bija pieci krekli, trīs kārtas apakšveļas, četri pāri zeķu, divi pāri zābaku, divi uzvalki un otrs viņa mētelis — kareivja šinelis. Vienu kreklu, pāri zeķu un kārtu apakšveļas viņš atstāja uz gultas. Pārējo sabāza somā.

Vienu no saviem uzvalkiem Vinsents atdeva vecītim, kuram uz muguras bija rakstīts «STIKLS». Kreklus un apakšveļu lika sagriezt, lai iznāktu drēbītes bērniem. Zeķes izdalīja diloņslimajiem, kas strādāja Markasā. Silto mēteli atdeva grūtniecei, kuras vīrs nesen bija gājis bojā kādā iegruvumā. Tai vajadzēja stāties viņa vietā raktuvē, lai uzturētu divus mazuļus.

Bērnu zāle bija slēgta, jo Vinsents negribēja atraut ogļraču sievām nevienu riekšavu terila. Turklāt Borināžas ļaudis sargājās sabrist kājas pa slapjo sniegu. Vinsents apstaigāja ciematu, teica īsus sprediķus būdās. Viņš aizvien vairāk nodevās praktiskam darbam: vajadzēja ārstēt un mazgāt slimniekus, gatavot zāles un siltu dzērienu. Beidzot viņš atstāja bībeli mājās, jo tik un tā neatliktu laika to atvērt. Dieva vārds bija kļuvis par greznību, ko ogļrači nevarēja atļauties.

Martā aukstums mazliet pielaidās, toties sāka plosīties drudzis. Vinsents gādāja slimniekiem zāles un pārtiku, tā iztērēdams četrdesmit frankus no savas februāra algas. Pats viņš badojās, novājēja, kļuva vēl nervozāks. Izsālies un novārdzis viņš staigāja, trīcēdams drudzī. Lielās, iedu-bušās acis kvēloja, smagnējā vangogiskā galva šķita sarukusi. Vaigi sakrita, bet zods izvirzījās jo lepnāk.

Dekriku dēlēnam piemetās vēdera tīfs, un tie nezināja, kur guldināt abus mazākos bērnus. Būdā bija tikai divas gultas, vienā gulēja vecāki, otrā — bērni. Mazuļi varētu aplipt ar tīfu, ja paliktu kopā ar slimo zēnu vienā gultā. Ja tos apguldītu uz klona, tie saslimtu ar plaušu karsoni. Ja vecāki gulētu uz klona, viņi dienā nejaudātu strādāt. Vinsents uzreiz aptvēra, kas darāms.

— Dekrik, — viņš ierunājās, kad ogļracis, beidzis darbu, pārradās mājās, — vai jūs nenāktu man palīgā uz kādu laiciņu, pirms ieturat vakariņas?

Dekriks bija noguris, savainotā galva sāpēja, tomēr viņš bez kādas jautāšanas sekoja Vinsentam, pievilkdams stīvo kāju. Savā būdā Vinsents piegāja pie gultas, kas bija apklāta divām segām, noņēma vienu segu un sacīja:

-— Ķerieties klāt. Aiznesīsim gultu jūsu zēnam.

Dekriks nošņirkstināja zobus.

— Mums ir trīs bērni, — viņš teica. — Ja dievs tā grib, mēs varam vienu zaudēt. Bet mesjē Vinsents ir tikai viens, viņš rūpējas par visu ciematu, un es neļaušu viņam nobeigt sevi!

Ogļracis gurdi izkliboja ārā. Vinsents izjauca gultu, uzcēla plecos, aizstiepa uz Dekrika būdu un tur salika. Dek-riks ar sievu noraudzījās viņā, ēzdami vakariņās maizi un piedzerdami kafiju. Slimo zēnu Vinsents pārcēla savā gultā un apčubināja.

Tanī pašā vakarā viņš aizgāja uz Denī māju, lai palūgtu klēpi salmu, ar ko sataisīt guļvietu savā būdā. Ma-dame Denī satrūkās, izdzirdēdama, ka viņš palicis bez gultas.

— Mesjē Vinsent, — viņa strauji sacīja, — jūsu istabiņa joprojām ir brīva. Jums atkal jāapmetas tanī.

— Jūs esat ļoti laba, madame Denī, bet es nevaru.

— Zinu, jūs raizējaties par maksu. Bet nav ko bažīties. Mēs ar Žanu Batistu esam labi pārtikuši. Jums nebūs nekas jāmaksā, dzīvosit pie mums kā brālis. Jūs jau pats allaž sakāt mums, ka visi dieva bērni ir brāļi.

Vinsents bija nosalis, gaužām nosalis. Viņš bija izsalcis. Viņš gandrīz murgoja drudzī, ar kuru sirga jau nedēļām ilgi. Viņš bija novārdzis, atraudams sev barību un neizgulēdams miegu. Viņš bija vai zaudējis prātu, ņemdams pie sirds visas ciematnieku bēdas un ciešanas. Augšā, jumtistabiņā, stāvēja gulta, silta un mīksta, un tīra. Madame Denī viņu paēdinātu, un grauzējs pakrūtē norimtu; madame Denī ārstētu drudzi, dotu viņam karstus, spēcinošus dzērienus, kas sasildītu katru miesas šūniņu. Vinsentu kratīja drebuļi, un viņam kļuva nelabi, viņš tikko nesaļima uz sarkanās flīžu grīdas maiznīcā. Viņš tomēr pārvarēja vājumu.

Dievs viņu grib pārbaudīt pēdējo reizi. Ja viņš tagad neizturēs, tad viss viņa līdzšinējais darbs bijis veltīgs. Vai tieši tagad, kad ciematā valda visdrausmīgākais posts un trūkums, viņš atkāpsies, kļūs nicināms gļēvulis, kas ļauj sevi iekārdināt, tiklīdz viņam pasola ērtu un pārtikušu dzīvi?

— Dievs redz jūsu labsirdību, madame Denī, — Vinsents teica, — un viņš to atalgos. Taču jums nevajag mani vedināt nost no ceļa, ko esmu uzņēmis, pildot savu pienākumu. Ja nesameklēsit salmus, man diemžēl būs jāguļ uz kailas zemes. Bet, lūdzu, nepiedāvājiet man neko citu, es tikpat nevaru to pieņemt.

Savā būdā Vinsents izklāja salmus uz drēgnās zemes kaktā un apsedzās ar plāno segu. Tonakt viņš nevarēja iemigt. Otrā rītā viņu māca klepus; acis šķita iekritušas vēl dziļāk. Drudzis bija pastiprinājies, viņš tikko vairs apzinājās, ko dara. Būdā nebija kurināmā: Vinsents allaž juta, ka būtu netaisni paturēt sev kaut saujiņu terila, ko salasījis melnajā kalnā. Viņš nomocīja dažus kumosus cietas, sausas maizes un gāja savās gaitās.

xv

Smagi vilkās marta dienas, līdz beidzot pienāca aprīlis, un tad apstākļi mazliet uzlabojās. Vēji norima, saules stari krita stāvāk, sniegs kusa. Melnie lauki atsedzās kaili, cīruļi dziedāja, mežos plūškoki sāka raisīt pumpurus. Drudzis mitējās, un, iestājoties siltākam laikam, ciemata sievietes atkal sakāpa Markasas piramīdā vākt terilu. Drīz vien kurējās ovālās krāsniņas un būdās lāktīja omulīga uguns; mazajiem vairs nevajadzēja cauru dienu palikt gultās. Vinsents no jauna atvēra Bērnu zāli. Tur sapulcējās viss ciemats noklausīties sprediķi. Tikko jaušams smaids atkal iegula ogļraču skumīgajās acīs, cilvēki bija kļuvuši mazliet mundrāki. Dekriks, kas sevi bija iecēlis Bērnu zāles šveicara amatā, jokojās pie krāsns, sparīgi paberzēdams savu galvas plikumu.

— Nāk labāki laiki! — Vinsents priecīgi sauca no savas kanceles. — Dievs ir pārbaudījis jūs un redz, ka esat stingri savā ticībā. Mūsu vislielākās ciešanas ir garām. Laukos briedīs labība, un saule jūs sildīs, kad sēdēsit savu mājokļu priekšā, pārnākuši no darba. Bērni skries ārā klausīties cīruļa dziesmā un lasīs mežā ogas. Paceliet acis uz dievu, jo dzīves prieki jums neies secen. Dievs ir žēlīgs. Dievs ir taisnīgs. Viņš atalgos jūsu uzticību un pacietību. Pateicieties viņam, jo nāk labāki laiki. Nāk labāki laiki.

Dažas dienas vēlāk, kad Vinsents ar bērniem aiz Markasas lasīja terilu, viņš redzēja, ka ogļrači — sīkas, melnas figūras — metas ārā no ķieģeļu ēkas, kur atradās celtnis, un skriešus izklīst pa klajumu uz visām pusēm.

— Ko tas nozīmē? — Vinsents izsaucās. — Nevar būt, ka pulkstenis jau četri. Saule vēl nav pat pusdiena.

— Gadījusies nelaime! — kliedza kāds no vecākajiem puisēniem. — Es jau agrāk esmu redzējis, ka viņi tā bēg! Apakšā vairs nav labi!

Vinsents un bērni ar steigu vien trausās lejup pa melnā kalna atgāzi, ieža gabali viņiem skrambāja rokas un plosīja drēbes. Klajumā ap Markasu it kā mudžēja melnas skudras, kas meklē patvērumu. Kad Vinsents tika lejā, ļaužu vilnis bija mainījis virzienu: sievietes, baiļu pārņemtas, traucās pār klajumu šurp no ciemata, mazākos bērnus viņas turēja rokās, lielākie tecēja nopakaļus.

Aizsniedzis vārtus, Vinsents dzirdēja satrauktas balsis:

— Gāze! Gāze!

— Jaunais slānis!

— Viņi ir iesprostoti!

— Viņi ir aprakti!

Žaks Vernē, ko stiprā sala laikā slimība bija saistījusi pie gultas, skrēja pāri klajumam, cik ātri jaudāja. Viņš bija izdēdējis, krūtis vēl vairāk iekritušas. Vinsents apturēja viņu un vaicāja:

— Kas īsti noticis? Sakiet taču!

— Dekrika slānis! Vai atceraties zilās liesmiņas? Es jau paredzēju sprādzienu!

—■ Cik tur cilvēku? Cik? Vai viņiem nevar tikt klāt?

-— Divpadsmit cirtnes. Pats redzējāt. Katrā cirtnē pieci.

— Vai viņi nav glābjami?

— Nezinu. Es ar brīvprātīgajiem tūlīt laidīšos lejā.

— Ņemiet mani arī. Es gribu palīdzēt.

-— Nē. Man vajadzīgi piedzīvojuši vīri.

Žaks metās pāri pagalmam pie celtņa.

Pie vārtiem piebrauca pajūgs — mazi rati ar baltu zirgu, tie paši rati, kuros tik daudzi miroņi un savainotie vesti uz būdām pakalna atgāzē. Ogļrači, kas bija skrējuši pār klajumu, sāka atgriezties kopā ar saviem piederīgajiem. Dažas sievietes histēriski raudāja, citas izplestām acīm stingi raudzījās uz priekšu, bērni činkstēja. Steigeri skraidelēja un pilnā balsī kliedza, organizēdami glābšanas komandas.

Piepeši kņada norima. Daži cilvēki iznāca no celtņa ēkas un lēnām devās lejup pa kāpnēm, nesdami kaut ko ietītu segās. Mirkli valdīja baigs klusums. Pēc tam ļaužu pūlis sāka kliegt un vaimanāt.

— Ko nesat?

— Vai viņi ir dzīvi?

— Vai miruši?

— Dieva dēļ, pasakiet, kā viņus sauc!

— Parādiet viņus!

— Tur lejā ir mans vīrs!

— Mani mazie! Tanī stāvā ir divi mani bērni!

Nācēji apstājās pie ratiem ar balto zirgu. Viens no

viņiem teica:

— Trīs vedēji, kas sprādziena brīdī gāza ārā ogles, ir izglābti. Bet tie ir drausmīgi apdeguši.

— Ko izglābāt?

— Jēzus vārdā, sakiet, kas tie ir!

— Parādiet mums! Parādiet!

— Tur lejā ir mans bērns! Mans bērns! Mans bērns!

Vīrietis atlocīja segas no apsvilušajām sejām, parādot

desmit gadus vecu zēnu un divas vēl jaunākas meitenītes. Visi trīs bija bez samaņas. Iekliegdamies priekā un žēlabās, pie viņiem metās tuvinieki. Savīstītos ķermeņus ielika ratos, ko baltais zirgs aizvilka pa ieplakušo ceļu pāri klajumam. Vinsents un cietušo tuvinieki, smagi elsdami, skrēja blakus ratiem. Viņš dzirdēja, ka pūlis aiz muguras gaužas un vaimanā arvien skaļāk un skaļāk. Vinsents skriedams paskatījās atpakaļ un redzēja pie apvāršņa garu virkni terila piramīdu.

— Melnā Ēģipte! — viņš izsaucās, nespēdams vairs valdīties sirdssāpēs. — Melnā Ēģipte, kur izredzētā tauta atkal smok vergu jūgā! Ak dievs, kā varēji to pieļaut? Kā varēji?

Bērni bija apdeguši līdz nāvei. Mati nosviluši, miesa, kur vien nesedza ģērbs, vienās čulgās. Vinsents iegāja līdzi pirmajā būdā. Meitenītes māte žēlabās lauzīja rokas. Vinsents noģērba bērnu un izsaucās:

— Eļļu, eļļu! Žigli!

Sievietei bija mazliet eļļas. Vinsents to uzzieda deguma brūcēm.

;— Tagad pārsējus!

Sieviete stāvēja, stingi vērdamās viņā baiļu pilnām acīm. Vinsents sadusmojās un uzkliedza:

— Pārsējus! Jeb vai gribat, lai jūsu bērns nomirst?

— Mums nekā nav, — sieviete sacīja, gauži ieraudādamās. — Mājās nav nevienas baltas lupatiņas. Kopš ziemas!

Meitenīte sakustējās un kunkstēja. Vinsents norāva mēteli, virskreklu un apakškreklu. Mēteli viņš atkal uzvilka, bet abus kreklus saplēsa strēmelēs un ar tām pārsēja bērnu no galvas līdz kājām. Paķēris bundžu ar eļļu, viņš skrēja pie otrās meitenītes. To pārsēja tāpat. Krekli nu bija izlietoti. Vinsents devās pie desmit gadus vecā zēna. Tas bija tuvu miršanai. Vinsents sagrieza savas siltās apakšbikses pārsienamiem.

Cieši savilcis mēteli ap kailajiem pleciem, viņš steidzās pār klajumu uz Markasu. Jau iztālēm varēja dzirdēt vaimanas, sievu un māšu nebeidzamās raudas.

Ogļrači drūzmējās pie šahtas vārtiem. Lejā varēja strādāt tikai viena glābšanas komanda. Eju uz nelaimes vielu raka šauru. Augšā vīri gaidīja savu kārtu. Vinsents uzrunāja šteigera palīgu.

— Kādas izredzes?

— 'Viņi vairs nav dzīvi.

— Vai viņiem nevar piekļūt?

— Viņi ir apbērti.

— Kad ātrāks?

— Paies nedēļas. Varbūt mēneši.

— Kāpēc? Kāpēc?

— Drīzāk nekad nav izdevies.

— Tad viņi ir pazuduši!

— Piecdesmit septiņi cilvēki — vīrieši un meitenes!

— Visi aizgājuši bojā!

— Jā, viņus vairs neredzēsit!

Glābšanas komandas nomainīja cita citu jau trīsdesmit sešas stundas. Sievas, kuru vīri un bērni bija palikuši lejā, neviens nevarēja aizraidīt projām. Vīrieši centās viņām iegalvot, ka tuviniekus noteikti izglābs. Sievas zināja, ka tas nav tiesa. Sievietes, kas nebija zaudējušas savējos, atnesa maizi un siltu kafiju. Bēdu sagrauztās sievas tomēr neņēma neko mutē. Ap pusnakti 2aku Vernē, segā ietītu, pacēla virszemē. Viņam asiņoja plaušas. Dienā viņš nomira.

Pagāja četrdesmit astoņas stundas, un tad Vinsents pierunāja Dekrika sievu ar bērniem atgriezties mājās. Brīvprātīgie glābēji strādāja bez apstājas divpadsmit dienas.

Darbs šahtā bija pārtraukts. Tā kā ogles netika iegūtas, algu nemaksāja. Nedaudzie franki, kas ciematā bija pataupījušies, drīz vien izkusa. Madame Denī cepa maizi un deva uz parāda. Viņa iztērēja visu savu naudu, un veikalu vajadzēja slēgt. Akciju sabiedrība ne ar ko nepalīdzēja. Divpadsmitās dienas vakarā tā pavēlēja glābšanas komandām mest mieru. Ogļračiem lika atsākt darbu. Mazajā Vamā vairs nebija neviena santīma, draudēja aklais bads.

Ogļrači pieteica streiku.

Vinsents saņēma savu aprīļa algu. Viņš nogāja Vamā un sapirka par piecdesmit frankiem pārtiku. To izdalīja ogļraču ģimenēm. Ciemata ļaudis ar to iztika sešas dienas. Pēc tam viņi klejoja pa mežu, lasīdami ogas, lapas, zāles. Cilvēki medīja katru dzīvu radību: žurkas, gliemežus, krupjus, ķirzakas, kaķus, suņus — visu, ar ko varēja piepildīt vēderu, lai remdētu smeldzinošo izsalkumu. Beidzot pietrūka arī šādas barības. Vinsents aizrakstīja uz Briseli, lūgdams palīdzību. Nekādu palīdzību ogļrači nesaņēma. Viņiem atlika vienīgi sēdēt un skatīties, kā sievas un bērni acu priekšā mirst badu.

Ogļrači vēlējās, lai Vinsents noturētu aizlūgumu par piecdesmit septiņiem bojā aizgājušajiem biedriem — par tiem, kuru gaitas bija izbeigušās ātrāk. Ap simt vīriešu, sieviešu un bērnu saspiedās viņa būdā. Jau vairākas dienas Vinsents bija pārticis vienīgi no kafijas. Kopš nelaid mes gadījuma viņš gandrīz neko nebija ēdis. Aiz nespēka viņš nevarēja nostāvēt kājās. Viņu atkal māca drudzis un izmisums. Acis bija kļuvušas tik mazas, ka līdzinājās diviem melniem adatas dūrumiem, vaigi pavisam iekrituši, vaigu kauli izspiedušies, seja noaugusi ar netīru, pinkainu, rudu bārdu. Vinsents bija aptinies ar raupjas maisu drēbes gabaliem, kas viņam nu aizstāja veļu. Šķūnītī dega viena laterna. Tā karājās pie aizlūzušas sijas, viesdama telpā vāju gaismu. Vinsents kaktā gulēja uz salmiem, atbalstījis galvu rokā. Laternas sarkanīgā liesma lipinājās, un dīvainas, drebelīgas ēnas krita uz grubuļaino dēļu sienām un simt kluso cietēju sejām.

Vinsents sāka runāt sēcošā, piesmakušā balsī, taču klusumā katrs viņa vārds izklausījās skanīgs. Izģindušie, pār-badojušies, satriektie ogļrači nenolaida acis no viņa, it kā skatītu pašu dievu. Bet dievs bija tālu.

PAŠPORTRETS

(1888; audekls, eļļa)

Arā atskanēja svešas, skaļas balsis, paužot sašutumu. Durvis atsprāga, un bērna balstiņa sauca:

— Mesjē Vinsents ir šeit, šeit, mesjē.

Vinsents aprāvās. Visi pagrieza galvu uz durvju pusi. Ienāca divi labi ģērbušies vīri. Laterna gaiši uzliesmoja. Vinsents saskatīja drausmas un izbailes ienācēju sejās.

— Esiet sveicināti, reverend de Jong un reverend van deri Brink, — viņš nepieceldamies sacīja. — Mēs pieminam aizgājušos — piecdesmit septiņus ogļračus, kas dzīvi apbērti Markasā. Varbūt jūs pateiktu ļaudīm kādu mierinājuma vārdu?

Pagāja labs laiks, kamēr abi garīdznieki atdabūja valodu.

— Kauns! Kauns un negods! — de Jongs izsaucās, pie tam uzsita ar plaukstu pa savu resno vēderu, ka nobūkšķēja vien.

— Varētu domāt, ka esam Āfrikas džungļos! — van den Brinks sacīja.

— Tikai debesis zina, kādu ļaunumu viņš nodarījis.

— Liekas, būs vajadzīgi gadi, lai atkal pievērstu šos ļaudis kristīgajai ticībai.

Salicis rokas uz vēdera, de Jongs izgrūda:

— Es jau sākumā jums teicu, ka nevajag dot viņam vietu!

— Jā . . . bet Pītersens ... Kas varēja paredzēt šādu negantību? Šis cilvēks ir jucis!

—- Es tūlīt nojautu, ka viņš nav pilnā prātā. Allaž esmu šaubījies par viņu.

Tā kā mācītāji runāja straujā, tīrā franču valodā, Bori-nāžas ļaudis nesaprata ne vārda. Vinsents bija pārāk vājš un slims, lai īsti aptvertu, ko abi sacīja.

Izspraucies cauri drūzmai, de Jongs pievērsās Vinsen-tam un rāmi, bet bargi teica:

— Raidiet šos netīreļus mājās!

— Bet aizlūgums? ... Mēs vēl neesam beiguši...

— Nekas. Raidiet viņus projām!

Ogļrači cits pēc cita lēnām devās ārā, netikdami gudri. Garīdznieki vērās Vinsentā.

— Vai tad nemaz vairs nevīžojat apkopties? Kas jums par iedomu — noturēt aizlūgumu šādā ūķī? Kādu jaunu elkdievības kultu esat nodibinājis? Vai godu nemaz neprotat? Vai kristīgo mācītājam pieklājas tā uzvesties? Vai esat galīgi sajucis, ka izturaties tik neglīti? Vai gribat apkaunot mūsu baznīcu?

Reverends de Jongs pieklusa, aplūkoja drūmo, nabadzīgo mitekli, salmu cisas, kur gulēja Vinsents, maisu drēbi, kurā viņš bija satinies, uzskatīja viņa kaistošās, dziji iedubušās acis.

— Par laimi mūsu baznīcai, mesjē van Gog, — de Jongs teica, -— esam devuši jums tikai pagaidu vietu. Šinī vietā jūs nepaliksit. Un citu nekad nesagaidīsit no mums. Man jāatzist, ka jūsu uzvešanās ir pretīga un kauna pilna. Algu vairs nesaņemsit, mēs tūlīt sūtīsim uz šejieni citu sludinātāju. Ja es nebūtu tik žēlsirdīgs un neuzskatītu jūs par pēdīgo plānprātiņu, tad sacītu, ka esat visniknākais kristietības ienaidnieks, kāds vien kādreiz piederējis pie Beļģijas evaņģēlistu baznīcas!

Būdā iestājās klusums.

— Nu, mesjē van Gog, vai neko negribat teikt savā labā?

Vinsents atcerējās to dienu Briselē, kad abi mācītāji bija liegušies viņam dot sludinātāja vietu. Viņš ieslīga trulumā, lūpas nevērās atbildēt.

— Iesim, brāli de Jong, — reverends van den Brinks pēc brītiņa sacīja. — Te mums nekas nav darāms. Viņš jau nelabosies. Ja Vamā neatradīsim pieklājīgu viesnīcu, mums šovakar vajadzēs braukt atpakaļ uz Monsu.

XVI

Otrā rītā pie Vinsenta atnāca pulciņš vecāku ogļraču.

— Mesjē, — tie teica, — tā kā Zaks Vernē ir miris, jūs tagad esat vienīgais, kam uzticamies. Sakiet, ko lai darām! Mēs negribam nomirt bada nāvē, ja tas nav vajadzīgs. Varbūt jūs pamudinātu viņus rēķināties ar mūsu prasībām. Parunājiet ar viņiem. Ja pēc tam teiksit, ka mums jāiet darbā, mēs iesim. Ja teiksit, ka mums jānomirst badā, gaidīsim nāvi. Mēs neklausīsim nevienu citu kā tikai jūs, mesjē.

«Beļģijas ogļraktuvju» kantorī valdīja drūma noskaņa. Direktors labprāt pieņēma Vinsentu un tīri līdzcietīgi uzklausīja.

— Es zinu, mesjē van Gog, — direktors sacīja, — ciemata ļaudis ir sašutuši par to, ka neatrakām līķus. Bet kāda jēga atrakt? Sabiedrība ir nolēmusi vairs neizmantot šo slāni, izdevumi neatmaksājas. Mēs droši vien būtu rakušies veselu mēnesi — un ko panāktu? Tikai izraktu miroņus no viena kapa, lai apglabātu citā.

— Nu, un kā būs ar dzīvajiem? Vai neko nevarat darīt, lai uzlabotu darba apstākļus šahtā? Vai -tiešām viņiem visu mūžu jāstrādā nāves ēnā?

— Jā, mesjē, jāstrādā. Diemžēl jāstrādā. Sabiedrībai nav līdzekļu, ko ieguldīt drošības Lehnikā. Šinī cīņā ogļračiem jāzaudē, viņi neko nevar panākt, jo pret viņiem ir ekonomikas dzelžainie likumi. Būs vēl ļaunāk: ja viņi nedēļas laikā neatsāks darbu, mēs Markasas šahtu pavisam slēgsim. Dievs vien zina, kas ar viņiem tad notiks.

Vinsents nomākts devās augšup pa garo, līkumaino ceļu uz Mazo Vamu.

— Varbūt dievs zina, — viņš rūgti teica sev. — Bet var arī būt, ka nezina.

Bija gluži skaidrs, ka viņš ogļračiem vairs nav vajadzīgs. Viņam jāsaka, lai tie atkal nolaižas šahtā, lai strādā par bada maizi trīspadsmit stundas dienā. Tur lejā tiem atkal draudēs pēkšņa bojā eja; dilonis lēnām pieveiks tos, kam neuzbruks nāve pazemē. Viņš nekā nespēj ogļračiem palīdzēt. Un pat dievs tiem nepalīdz. Viņš bija ieradies Borināžā, lai sniegtu to sirdīm dieva vārdu. Ko tagad viņš varētu tiem sacīt, guvis atziņu, ka ogļraču mūžīgais ienaidnieks ir nevis šahtu īpašnieks, bet visspēcīgais debesu tēvs?

Viņš kļūtu, par lieku cilvēku ciematā, tiklīdz pateiktu ogļračiem, lai tie atsāk darbu, no jauna uzņemas vergu jūgu. Viņš nevarētu vairs sacīt nevienu sprediķi, pat ja Misiones komiteja to atļautu — jo kāds labums no svētajiem rakstiem? Viņš nespēj iežēlināt dievu, tas ir gluži kurls pret ogļraču nelaimi.

Piepeši Vinsents apjēdza to, ko bija noģidis jau sen. Visas šīs runas par dievu taču ir bērnišķīga mānīšanās, tie ir meli, ko bailēs un izmisumā čukst vientuļš mirstīgais, kuru apņēmusi salta, melna, mūžīga nakts. Dieva nav. Pavisam vienkārši — dieva nav. Ir tikai juceklis, akls, nebeidzams, posta, ciešanu, liekulības, negantību pilns juceklis.

Ogļrači atsāka darbu. Teodors van Gogs, kas visu bija uzzinājis no Misiones komitejas, atsūtīja Vinsentam naudu un lūdza viņu atgriezties Etenē. Vinsents tikai pārgāja atpakaļ uz Denī māju. Viņš vēl pēdējo reizi aizstaigāja uz Bērnu zāli; noņēma no sienas visas gravīras un pārnesa tās savā jumtistabiņā.

Viņš atkal bija cietis neveiksmi. Nu vajadzēja novērtēt savas izredzes. Tikai nebija ko vērtēt. Viņam nebija ne darba, ne ienākumu, ne veselības, ne spēka, ne nodomu, ne jūsmas, ne vēlēšanos, ne mērķu, ne ideālu, un, visļaunākais, trūka pamata, uz kura celt savu dzīvi. Viņam bija divdesmit seši gadi, šī — jau piektā kļūme, un vairs nepietika drosmes visu sākt no jauna.

Vinsents ieskatījās spogulī. Rudā bārda bija savēlusies. Mati kļuvuši retāki, citkārt biezās, apaļīgās lūpas plānas; acis ieslēpušās tumšos dobuļos. Viss, kas bija palicis pāri no Vinsenta van Goga, šķita sarucis, iestindzis, pamiris.

Viņš palūdza saimniecei gabaliņu ziepju un, stāvēdams mutes bļodā, noberzās no galvas līdz kājām. Vinsents aplūkoja sevi. Citkārt spēcīgais, druknais augums bija vārgs un izģindis. Viņš rūpīgi noskuvās, brīnīdamies, ka sejā pēkšņi iezīmējušies savādi kauli. Pirmo reizi kopš mēnešiem viņš sasukāja matus tāpat kā agrāk. Madame Denī uznesa viņam vīra virskreklu un apakšveļas kārtu. Vinsents apģērbās un nokāpa mājīgajā virtuvē. Kopā ar Denī pāri viņš sēdās pie pusdienu galda. Siltu ēdienu viņš nebija baudījis kopš nelaimes gadījuma šahtā. Viņam šķita dīvaini, ka vispār vajag ēst. Katrs kumoss garšoja pēc siltām zāģu skaidām.

Kaut arī Vinsents ogļračiem nebija stāstījis, ka nedrīkst vairs noturēt dievkalpojumus, ciemata ļaudis nemaz nelūdza, lai viņš to darītu; likās, tie nevēlējās klausīties sprediķus. Tagad Vinsents reti runāja ar ogļračiem. Viņš vispār reti runāja. Satiekoties apsveicinājās un neteica vairāk ne vārda. Viņš vairs neinteresējās par strādnieku dzīvi, neiegriezās to būdās. Mazās Vamas ļaudis nojauta iemeslu un pēc klusas vienošanās vairījās pārspriest viņa izturēšanos. Tie necentās atjaunot agrākās attiecības ar viņu un arī neļaunojās par notikušo pārmaiņu. Tie noprata visu. Un dzīve Borināžā ritēja savu gaitu.

No mājām atrakstīja, ka pēkšņā nāvē miris Kājas Vosas vīrs. Vinsents, kura jūtas bija galīgi notrulējušas, šo vēsti uzņēma vienaldzīgi.

Pagāja nedēļas. Vinsents ēda un gulēja, sēdēja kā no laivas izsviests. Drudzis pamazām rimās. Viņš sāka uzkrāt spēkus, pieņemties svarā. Bet acis joprojām bija stiklainas kā mironim.

Pienāca vasara. Melnie klajumi un dūmeņi, un terikoni spīdēja saulē. Vinsents staigāja pa laukiem. Viņš nestaigāja prieka pēc, ne arī tamdēļ, lai vingrinātu kājas. Klejoja bez mērķa, nevērodams apkārtni. Staigāja tāpēc, ka bija apnicis gulēt, sēdēt, slavēt. Un, kad bija noguris staigājot, atkal gulēja vai sēdēja, vai stāvēja.

Drīz pēc tam, kad tēva atsūtītā nauda bija izsīkusi, Vinsents saņēma vēstuli no Parīzes. Viņa brālis Teo rakstīja, lai velti netērējot laiku Borināžā, bet liekot lietā banknotes, kas pievienotas vēstulei, un enerģiski rīkojoties, lai no jauna atrastu savu vielu dzīvē. Vinsents atdeva naudu saimniecei. Ne jau tāpēc viņš palika Borināžā, ka viņam te patiktu, bet tāpēc, ka nebija kurp doties; un vajadzētu ļoti piepūlēties, lai izkustētu no šejienes.

Vinsents bija zaudējis dievu un pats sevi. Tagad zuda visdārgākais, zuda vienīgais cilvēks, kas allaž bija jutis viņam līdzi, īsti sapratis viņu. Teo nelikās vairs zinot par brāli. Visu ziemu Teo bija rakstījis vienu vai divas reizes nedēļā — sūtījis garas, sirsnīgas, uzmundrinošas vēstules, interesēdamies par Vinsenta gaitām. Nu vairs nepienāca neviena vēstule no Parīzes. Arī Teo, kā šķita, bija zaudējis ticību viņam, atmetis visas cerības. Un Vinsents palika viens, gluži viens, pat bez dieva — dzīvs mironis, kas klejo pa tuksnesīgu pasauli, brīnīdamies, kāpēc vēl atrodas virs zemes.

XVIII

Nemanāmi pagāja vasara. Trūcīgos zaļumus skāra vītums, bet Vinsentā kaut kas atplauka. Viņš vēl nespēja tikt skaidrībā par savu dzīvi, tāpēc pievērsās citu cilvēku dzīvei. Viņš ķērās pie grāmatām. Lasīšana allaž bija sagādājusi viņam vislielāko prieku, un tagad, iedziļinoties stāstos par citu uzvarām un neveiksmēm, baltajām un nebaltajām dienām, viņš patvērās no sava paša neveiksmes uzmācīgā rēga.

Kad bija labs laiks, Vinsents izgāja laukos un lasīdams pavadīja tur visu dienu; kad lija, viņš gulēja savā jumt-istabiņā vai nolika krēslu pie sienas Denī virtuvē un stundām ilgi sēdēja, neatraudamies no grāmatas. Aizritēja nedēļa pēc nedēļas, Vinsents uzzināja, kā cīnījušies, guvuši mazus panākumus un cietuši lielas neveiksmes simtiem viņam līdzīgu vienkāršu cilvēku; un šie dzīves stāsti vedināja vērīgi ielūkoties pašam sevī, objektīvi spriest par savām iespējām. Smadzenēs vairs neurbās doma «man neveicas, man neveicas, man neveicas», — tagad viņš jautāja sev: «Kq darīt turpmāk? Kam vislabāk esmu piemērots? Kur mana īstā vieta pasaulē?» Katrā grāmatā, ko gadījās lasīt, viņš meklēja atbildi uz to, kādu ceļu izvēlēties.

No mājām Vinsentam rakstīja, ka dzīve, ko viņš pasācis, esot apkaunojoša; tēvs sirdījās, ka dēls, kļūdams par dīkdieni, noziedzies pret sabiedrību, pārkāpis visus pieklājības noteikumus. Kad viņš sākšot strādāt, pelnīšot sev maizi, tapšot par derīgu sabiedrības locekli, iesaistīšoties cilvēces lielajā darbā?

Vinsents jau pats vēlētos zināt atbildi uz šo jautājumu.

Beidzot Vinsents atlasījās un negribēja vairs ņemt rokā nevienu grāmatu. Pirmajās nedēļās pēc sabrukuma, galīgi nomākts, drudža izvārdzināts, viņš nemaz nebija izjutis savu nelaimi. Vēlāk bija ieracies grāmatās, apklusinādams mostošos smeldzi. Tagad viņš bija gandrīz vesels un sāpes, kas mēnešiem ilgi krājušās sirds dziļumos, kā ban-gaina straume lauzās uz āru, ieraujot viņu bēdu un izmisuma atvarā. Vairs nelīdzēja nekādi objektīvi spriedumi.

Viņš dzīvoja visgrūtākās dienas savā mūžā un pats to apzinājās.

Vinsents juta, ka viņā ir kaut kas vērtīgs, ka viņš nav pēdīgais slaists un nelga, ka spēj ko darīt citu labā. Bet ko? Viņš neprata veikalot un jau bija izmēģinājies visu, uz ko tiekusies sirds. Vai viņam lemtas tikai neveiksmes un ciešanas? Vai tiešām viņš būtu pazudis cilvēks?

Šie uzmācīgie jautājumi tomēr palika bez atbildēm. Un Vinsents mulsi vadīja savas dienas. Tuvojās ziema. Tēvs laiku pa laikam tik ļoti sadusmojās, ka vairs nesūtīja viņam naudu; tad Vinsents atteicās ēst pie Denī ģimenes galda un savilka jostu ciešāk. Tādās reizēs Teo sāka just sirdsapziņas pārmetumus un atsūtīja caur Eteni nelielu summu. Kad Teo zaudēja pacietību, tēvs atkal iežēlojās par dēlu. Starplaikos Vinsenls dzīvoja pusbada.

Kādā skaidrā novembra dienā Vinsents tukšām rokām un tukšu galvu aizklejoja līdz Markasai un apsēdās uz sarūsējuša dzelzs riteņa pie ķieģeļu sienas. Pa vārtiem iznāca vecs ogļracis, melnā cepure tam bija uzmaukta uz pieres, rokas sabāztas kabatās, pleci sagumuši, kaulainie ceļgali izspīlējušies. Kaut kas šinī cilvēkā saistīja uzmanību, taču Vinsents nezināja, kas īsti. Laiski, it kā neviļus, viņš iebāza roku kabatā, izvilka zīmuļa galiņu un tēva vēstuli un aploksnes otrā pusē ātri uzskicēja mazo figūru — vīru, kas smagiem soļiem gāja pāri melnajam klajumam.

Vinsents izņēma vēstuli no aploksnes un redzēja, ka aprakstīta ir tikai viena puse. Pēc brītiņa pa vārtiem iznāca otrs ogļracis, gadus septiņpadsmit vecs puisis. Tas bija garāks un staltāks; plecu līnija mundri izliecās, kad viņš devās gar Markasas augsto mūra sētu uz sliežu ceļu pusi. Vinsents dažās minūtēs uzskicēja puisi, iekām tas nozuda skatienam.

XIX

Denī mājā Vinsents atrada resnu zīmuli un vairākas loksnes tīra, balta papīra. Viņš nolika uz rakstāmgalda abas paviršās skices un sāka tās pārzīmēt. Pirksti bija stīvi, roka neklausīja; viņš nevarēja uzvilkt tādu līniju, kādu gribēja. Viņš lietoja gumiju biežāk nekā zīmuli, taču neatlaidīgi centās atveidot uzskicētās iigūras. Vinsents tā aizrāvās, ka nemanīja tumsu metamies. Viņš satrūkās, kad madame Denī pieklauvēja pie durvīm.

— Mesjē Vinsent, — viņa nosaucās, — vakariņas galdā.

— Vakariņas! — Vinsents nobrīnījās. — Vai tiešām jau būtu tik vēls?

Pie galda viņš moži sarunājās ar abiem Denī, un viņa acīs iezagās vājš spīdums. Denī pāris zīmīgi saskatījās. Pēc vieglās maltītes Vinsents aizbildinājās un tūlīt uzgāja savā istabā. Viņš aizdedza petrolejas lampiņu, piesprauda abus zīmējumus pie sienas un labi atkāpās, lai tos aplūkotu no zināma atstatuma.

— Slikti, — viņš teica ar savādu smīnu, — ļoti slikti. Bet varbūt rītdien man izdosies mazliet labāk.

Vinsents atgūlās, nolicis lampiņu uz grīdas pie galvgaļa. Viņš ilgi vērās savos zīmējumos, ne par ko īsti nedomādams, pēc tam uzskatīja gravīras pie sienas. Viņš ieraudzīja šīs gravīras, gandrīz jāsaka, pirmo reizi, kopš bija tās atnesis no Bērnu zāles priekš septiņiem mēnešiem. Piepeši Vinsents atskārta, ka ilgojas pēc gleznu pasaules. Kādreiz viņš bija zinājis, kas ir Rembrants, zinājis, kas ir Milē, Delakruā, Zils Diprē*, Mariss. Viņš iedomāja visas skaistās reprodukcijas, kas agrāk bija piederējušas viņam, asējumus un litogrāfijas, ko sūtījis brālim un vecākiem. Iedomāja visus lieliskos audeklus, ko redzējis Londonas un Amsterdamas muzejos, un, kavēdamies šinīs atmiņās, aizmirsa savu nelaimi un iegrima dziļā, spirdzinošā miegā. Petrolejas lampiņa sāka spraukšķēt, liesma kļuva zila un nodzisa.

Vinsents pamodās jau pustrijos un jutās brīnum spirgts. Mundri izmeties no gultas, viņš apģērbās, paņēma rakstāmpapīru un lielo zīmuli, sameklēja ceptuvē plānu dēlīti un devās uz Markasu. Tumsā viņš apsēdās uz tā paša sarūsējušā dzelzs riteņa un gaidīja ogļračus nākam.

Vinsents zīmēja steigšus, rupjiem vilcieniem, tikai cenzdamies tvert pirmo iespaidu no katra cilvēka. Pēc stundas, kad visi ogļrači atradās pazemē, uz viņa lapām bija piecas figūras bez sejām. Veicīgi atgriezies mājās, viņš izdzēra jumtistabiņā tasi kafijas un, līdzko atausa gaisma, sāka pārzīmēt savas skices. Viņš mēģināja piešķirt figūrām Borināžas ļaužu mazliet dīvainās īpatnības, ko zināja tik labi, taču patumšā nebija varējis saredzēt, vērodams garām ejošos ogļračus.

Apveidi iznāca galīgi aplami, samēri — groteski, zīmējumi izskatījās tik ērmīgi, ka tīri vai jāsmejas. Un tomēr šie bija Borināžas ļaužu attēli, tos nevarēja noturēt par ko citu. Uzjautrinādamies par savu neveiklību un stū-rainību, Vinsents saplēsa zīmējumus. Pēc tam apsēdās uz gultas malas pretim Alebē* litogrāfijai un mēģināja to nokopēt. Tanī bija redzama veca sieviņa, kas atnesusi pa sniegainu ielu ūdeni un karstas ogles. Figūru izdevās atveidot puslīdz labi, taču nekādi nevarēja panākt, lai tā būtu pareizā attiecībā pret ielu un mājām dibenplānā. Vinsents saburnīja lapu, iesvieda to kaktā un nolika krēslu pretī Bosboma* studijai, kur bija attēlots vientuļš koks pret mākoņainām debesīm. Aina šķita gaužām vienkārša: koks, mālainas zemes gabaliņš, augšā — mākoņi. Bet Bosbomam piemita skaidrība un smalkums, un Vin-sents pārliecinājās, ka visgrūtāk ir nokopēt vienkāršu mākslas darbu, kurā nav itin nekā lieka.

Rīta cēliens pagāja nemanāmi. Izlietojis pēdējo papīra lapu, Vinsents jo cītīgi pārmeklēja savu mantību, lai noskaidrotu, cik naudas viņam palicis. Atradās divi franki, un, cerēdams nopirkt Monsā labu papīru un varbūt pat ogles zīmuli, viņš devās ceļā. Līdz Monsai bija divpadsmit kilometru. Iedams lejup pa garo atkalni no Mazās Vamas uz Vamu, viņš redzēja dažas ogļraču sievas stāvam durvju priekšā. Pie sava ierastā «labdien!» Vinsents nu sirsnīgi piemetināja: «Kā klājas?» Patirāžas miestiņā, pusceļā uz Monsu, viņš maiznīcas logā ieraudzīja skaistu meiteni. Viņš iegāja un palūdza smalkmaizīti par pieciem santīmiem, lai tikai apbrīnotu meiteni.

Lauki starp Palirāžu un Kjemu bija koši atzaļojuši pēc gara lietus. Vinsents apņēmās atnākt citreiz un tos uzskicēt, kad viņam būs zaļš pasteļkrīts. Monsā viņš iegādājās gluda, iedzeltena papīra bloku, dažus ogles zīmuļus un pamatīgu grafīta zīmuli. Veikala priekšā stāvēja lāde ar vecām gravīrām. Vinsents tās pētīja stundām ilgi, lai gan zināja, ka nevar vairs neko nopirkt. Viņam piebiedrojās veikala īpašnieks, un abi nu pateica savas domas par katru gravīru kā labi draugi, kas staigā pa muzeju.

— Man jāatvainojas, ka nevaru nopirkt nevienu no šīm gleznām, — Vinsents sacīja, kad viņi bija tās izskatījušies. — Nav vairāk naudas.

Veikalnieks ar izteiksmīgu gallisku žestu pacēla rokas, uzraudams plecus.

— Tas nekas, mesjē. Pienāciet vēl, kaut arī jums nebūtu naudas.

Vinsents devās mājup un visus divpadsmit kilometrus nogāja it kā pastaigādamies. Piramīdām izrobotā pamalē rietēja saule, maigi sārtojot dažu viegli slīdošu mākoņu maliņas. Vinsents ievēroja, cik jauki iekļaujas pašas dabas asējumā Kjemas mazās mūra mājiņas, un, uzkāpis pakalnā, izjuta, kādā mierā dus zaļā ieleja. Viņš bija laimīgs, pats nezinādams, kāpēc.

Otrā dienā viņš aizgāja līdz Markasas terikonam un uzskicēja sievietes un meitenītes, kas līkājās pa kalna nogāzi, izkārpīdamas melnā zelta gabaliņus.

Pēc pusdienām viņš teica Denī pārim:

— Lūdzu, pasēdiet vēl brītiņu pie galda. Es gribu kaut ko darīt.

Viņš uzskrēja jumtistabiņā, atgriezās ar bloknotu un ogles zīmuli un ātri uzmeta savu draugu portretu. Ma-darne Denī piecēlās un palūkojās viņam pār plecu.

— Mesjē Vinsent, jūs taču esat mākslinieks! — viņa izsaucās.

Vinsents apjuka.

— Nē, — viņš sacīja. — Es vienīgi kavēju sev laiku.

— Bet zīmējums ir lielisks, — madame Denī palika pie sava. — Es tanī izskatos gandrīz kā dzīva.

— Gandrīz! — Vinsents iesmējās. — Gandrīz, nevis gluži.

Mājiniekiem viņš nerakstīja par savu nodarbi, jo zināja, ka tie pamatoti sacītu: «Ak, Vinsents atradis jājamo zirdziņu. Kad viņš beigs aušoties un īsti ķersies pie derīga darba?»

Turklāt — šai jaunajai rosmei piemita kaut kas sevišķs, dīvains: Vinsentam likās, tā vēlēta viņam vienīgajam. Viņš nevarēja nedz runāt, nedz rakstīt par saviem zīmējumiem. Juta, ka visādā ziņā jāklusē par tiem, negribēja tos rādīt citiem. Kaut arī šie darbi būtu caur un cauri nemākulīgi, viņa acīs tie bija tādi kā svēti.

Nu Vinsents atkal iegriezās ogļraču būdās, tikai nesa līdzi nevis bībeli, bet bloknotu un zīmuli. Tomēr ogļrači par viņa apciemojumiem bija tikpat priecīgi kā agrāk. Viņš zīmēja bērnus, kas dzīvojas pa klonu, sievas, kas noliekušās pār ovālajām krāsniņām, ģimeni, kura ēd vakariņas, kad darba diena ir galā. Zīmēja Markasu ar garajiem dūmeņiem, melnos klajumus, priedulāju otrpus gravas, arājus Patirāžas apkaimē. Nejaukā laikā Vinsents sēdēja savā istabiņā, pārzīmēdams gravīras, ko bija piespraudis pie sienām, un iepriekšējā dienā uzmestās rupjās skices. Dodamies pie miera, viņš juta, ka aizvadītajā dienā tā kā būtu guvis zināmas sekmes. Taču otrā rītā, izgulējis radošās trauksmes skurbumu, viņš pārliecinājās, ka zīmējumi ir slikti, pavisam slikti. Bez kādas šaubīšanās viņš aizsvieda tos projām.

Vinsents bija apslāpējis savas negantās sāpes, viņš jutās laimīgs, jo vairs nedomāja par savu nelaimi. Viņš zināja, ka jākaunas pārtikt no tēva un brāļa naudas, ka pašam vajag pelnīt sev maizi, taču daudz nebēdāja un joprojām nodevās zīmēšanai.

Pēc dažām nedēļām, neskaitāmas reizes pārzīmējis visas savas gravīras, Vinsents saprata, ka viņam jāvingrinās, pārzīmējot vēl citus paraugus, gravīras pēc meistaru oriģināliem. Kaut arī viņš kopš gada nebija saņēmis no Teo nevienu vēstuli, viņš paslēpa savu lepnumu zem vājo zīmējumu kaudzes un rakstīja brālim:

«Mīļais Teo!

Tev droši vien vēl būs paglabājušies Milē «Lauku darbi»*.

Esi tik labs, atsūti tos, patapini man uz kādu laiciņu.

Zini, es kopēju lielas Alebē un Bosboma litogrāfijas. Nu, ja Tu redzētu manus zīmējumus, tad varbūt pateiktu arī kādu labu vārdu par tiem.

Atsūti, kas Tev ir, un neraizējies par mani. Ja vien varēšu turpināt darbu, gan jau kaut kā tikšu atkal uz ciņa.

Esmu pārtraucis zīmēšanu, lai uzrakstītu Tev vēstuli, un prāts nestin nesas strādāt, tad nu paliec sveiks un atsūti man gravīras cik iespējams drīzāk.

Cieši spiežu Tavu roku.

Vinsents.»

Pamazām Vinsentā modās vēl viena vēlēšanās — viņam gribējās ar kādu mākslinieku aprunāties par savu darbu, noskaidrot, kas ir pareizi un kas nav pareizi. Vinsents zināja, ka viņa zīmējumi ir slikti, bet viņam tie bija pārāk dārgi, lai pats varētu saredzēt, kas tiem īsti par vainu. Vajadzēja svešinieka stingrās acs, ko nav aizmiglojis autora lepnums.

Sī vēlēšanās kļuva stiprāka par izsalkumu, ko Vinsents bija cietis pērnajā ziemā, dienām ilgi pārtikdams no sausas maizes. Vajadzēja just un apzināties, ka pasaulē ir

yi

citi mākslinieki, viņa amata brāļi, kas sastopas ar tām pašām meistarības problēmām, domā par to pašu, par ko domā viņš; redzēdams, kā tie cenšas izkopt savas spējas, viņš saskatītu jēgu arī savā darbā. Viņš atcerējās, ka ir cilvēki, kas savu mūžu ziedo glezniecībai, kā Mariss un Mauve*. Te, Borināžā, tas likās gandrīz neticami. Bet kam varētu vaicāt padomu?

Kādā lietainā pēcpusdienā, kad Vinsents istabā zīmēja, viņš piepeši atminējās reverendu Pītersenu, kas Briselē, stāvēdams savā darbnīcā, bija sacījis: «Es gan negribētu, ka jūs pastāstītu to maniem kolēģiem.» Nu Vinsents zināja, kam jāvērtē viņa pūliņi. Viņš pārlūkoja savas skices un izvēlējās trīs figūras; ogļraci, sievieti, kas noliekusies pār ovālo krāsniņu, un vecenīti, kas terikonā lasa kurināmo. Viņš devās uz Briseli.

Braukt ar vilcienu Vinsents nevarēja, jo kabatā bija tikai trīs franki un daži santīmi. Vajadzēja kājām noiet ap astoņdesmit kilometru. Viņš izgāja pavakarē, soļoja cauru nakti un gandrīz visu nākamo dienu. Līdz Briselei atlika vēl trīsdesmit kilometru. Viņš būtu devies vien tālāk, bet gribot negribot vajadzēja pārgulēt — vecie zābaki bija galīgi izvalkāti, no viena jau līda ārā pirksti. Mēteli, kas Mazajā Vamā viņam bija kalpojis cauru gadu, klāja putekļu kārta. Vinsents nebija paņēmis līdzi ne ķemmi, ne tīru kreklu. Piecēlies pašā rīta agrumā, viņš tikai noskaloja seju aukstā ūdenī.

Vinsents ielika zābakos papes gabalus un turpināja savu ceļu. Zābaka āda graizīja pirkstus, kas spraucās laukā; drīz tie sāka asiņot. Pape nodila, pēdas sačulgoja, čulgas piekrājās asinīm un pārplīsa. Vinsents bija izsalcis, izslāpis un noguris, bet jutās neizsakāmi laimīgs.

Viņš taču gāja pie mākslinieka!

Pēcpusdienā Vinsents aizsniedza Briseles nomali, bez santīma kabatā. Viņš skaidri atcerējās, kur dzīvo Pīter-sens, un ātri soļoja pa ielām. Ļaudis žigli grieza viņam ceļu un, kratīdami galvas, nolūkojās pakaļ. Vinsents nelikās tos manām, viņš steidzās uz priekšu, cik vien ļāva savainotās kājas.

Vinsents piezvanīja. Durvis atvēra Pītersena jauniņā meita. Tā drausmās iepleta acis, uzskatot viņa netīro, sviedriem notecējušo seju, pinkainos, sajukušos matus, putekļaino mēteli, dubļiem apskretušās bikses un melnās, asiņainās kājas. Meitene iekliedzās un aizskrēja pasaukt tēvu. Reverends Pītersens pienāca pie durvīm, brīdi vērās Vinsentā, to nepazīdams, pēc tam viņa seja atplauka sirsnīgā smaidā.

— Vinsent, mans dēls! — viņš izsaucās. — Kāds prieks jūs atkal redzēt! Nāciet iekšā, nāciet taču!

Viņš nosēdināja ciemiņu ērtā, mīkstā krēslā. Tagad, kad Vinsents bija aizsniedzis mērķi, viņa spars saplaka, un viņš piepeši sajuta, ka pēdējās divās dienās nogājis astoņdesmit kilometru, izLikdams vienīgi ar maizi un gabaliņu siera. Mugura salīka, pleci nošļuka, elpa dīvaini lāvās ciet.

— Kādam manam draugam tepat tuvumā ir brīva istaba, Vinsent, — Pītersens teica. — Vai jūs nevēlētos tur apkopties un atpūsties pēc ceļa?

— Jā. Es nemaz nezināju, ka esmu tik ļoti noguris.

Mācītājs paņēma cepuri un, nepiegriezdams vērību kaimiņu ziņkārīgajiem skatieniem, kopā ar Vinsentu izgāja uz ielas.

— Jūs droši vien gribēsit krietni izgulēties, — viņš atvadoties sacīja. — Bet rīt divpadsmitos jūs taču atnāksit pie manis pusdienās, vai ne? Mums būs daudz kas pārrunājams.

Vinsents noberzās, stāvēdams skārda bļodā, un, lai gan pulkstenis bija tikai seši, neēdis devās pie miera.

Otrā rītā viņš pamodās desmitos. Izsalkums dzeldināja iekšas, citādi viņš būtu nogulējis vēl ilgāk. Palūdzis mājastēvam ķemmi, bārdas nazi un drēbju suku, Vinsents jo cītīgi uzposās, tikai zābakus vairs nekā nevarēja sakopt.

Pie pusdienu galda Pītersens mundri stāstīja, kas pēdējā laikā noticis Briselē, bet Vinsents nekautrēdamies remdēja skaudro izsalkumu. Pēc maltītes abi iegāja darbnīcā.

— Ā, jūs čakli vien esat strādājis, vai ne? — Vinsents sacīja. — Pie sienām ir daudz jaunu gleznu.

— Jā, — Pītersens atbildēja. — Tagad man labāk patīk gleznot nekā teikt sprediķus.

— Vai jūs dažkārt nemoka sirdsapziņas pārmetumi, ka ziedojat mazāk laika savam īstajam darbam? — Vinsents ar smaidu jautāja.

Pītersens pasmējās.

— Vai tad neesat dzirdējis anekdoti par Rubensu*? Viņš bija Holandes vēstnieks Spānijā un pēcpusdienas mēdza pavadīt pie molberta karaļa parkā. Kādu dienu iet garām lepnīgs galminieks un saka: «Es redzu, diplomāts dažreiz kavē laiku gleznodams.» Bet Rubenss atbild: «Nē, gleznotājs dažreiz kavē laiku, pildīdams diplomāta pienākumus!»

Pītersens ar Vinsentu nosmējās, viņi saprata viens otru. Vinsents attina savu vīstokli.

— Es pats šo to esmu uzskicējis, — viņš sacīja, — un trīs zīmējumus atnesu parādīt jums. Vai jūs nepateiktu, ko domājat par tiem?

Pītersens sarauca pieri, zinādams, ka vērtēt iesācēja darbu nav nekāds pateicīgais uzdevums. Viņš tomēr nolika visas trīs studijas uz molberta un, labi tālu atkāpies, vērīgi aplūkoja. Vinsents savus zīmējumus piepeši ieraudzīja drauga acīm un atskārta, ka tie ir nemākulīgi caur un cauri.

— Tūlīt rodas iespaids, ka esat strādājis ļoti tuvu pie saviem modeļiem, — Pītersens pēc brīža sacīja. — Vai tas tiesa?

— Jā, es nevarēju citādi. Pa lielākai daļai esmu strādājis šaurās ogļraču būdās.

— Saprotu. Tāpēc jūsu zīmējumos trūkst perspektīvas. Vai jūs nevarētu atrast vietu, kur būtu iespējams stāvēt tālāk no modeļiem? Tad jūs tos redzētu daudz skaidrāk, ticiet man.

— Ir dažas prāvākas ogļraču būdas. Par lētu naudu es varētu kādu noīrēt darbnīcai.

— Ļoti laba doma.

Pītersens atkal brīdi klusēja, pēc tam piespiezdamies jautāja:

— Vai kādreiz esat mācījies zīmēšanu? Vai sejas apveidus zīmējat pa rūtiņām? Vai apsverat samērus?

Vinsents nosarka.

— Es neko neprotu. Ziniet — neviens nav mācījis mani. Agrāk domāju, ka jāsāk tikai zīmēt un tā ir visa gudrība.

— Nu nē, — Pītersens skumīgi sacīja. — Jums vispirms jāapgūst elementārā tehnika, pēc tam padosies zīmējumi. Skatieties, es parādīšu, kādas vainas ir šai sievietes figūrai.

Viņš paņēma lineālu, sadalīja visu figūru rūtiņās, parādīja, cik aplami ir tās samēri, pēc tam pārzīmēja galvu, sniegdams paskaidrojumus. Nostrādājis gandrīz veselu stundu, viņš pakāpās atpakaļ, aplūkoja skicējumu un sacīja:

— Nu redziet. Manuprāt, tagad esam uzzīmējuši figūru pareizi.

Vinsents nostājās viņam blakus pie pretējās sienas un pētīja skicējumu. Bez šaubām, vecenīte tagad bija uzzīmēta, ieturot visas proporcijas. Bet tā vairs nebija ogļrača sieva, Borināžas iedzīvotāja, kas lasa kurināmo teri-kona atgāzē. Bija tikai sieviete, nevainojami uzzīmēta sieviete, kura noliekusies pie zemes. Neteikdams ne vārda, Vinsents piegāja pie molberta un nolika izlabotajam zīmējumam līdzās lapu, kur bija uzskicējis sievieti, kas pārliekusies pār ovālo krāsniņu, un atkal nostājās blakus draugam.

— Hmm, — Pītersens novilka. — Jā, saprotu, ko gribat sacīt. Esmu piešķīris pareizas proporcijas, bet atņēmis raksturu.

Abi ilgi skatījās uz molbertu.

— Ziniet, Vinsent, — Pītersens neviļus ierunājās, — šī sieviete pie krāsniņas nav slikta. Nepavisam nav slikta. Tiesa gan, tehnika ir drausmīga, samēri — galīgi aplami, seja — nejēdzīga. īstenībā viņai nemaz nav sejas. Bet šinī zīmējumā ir kas īpatnējs. Jūs esat kaut ko uztvēris, ko īsti — nevaru izprast. Kas tas ir, Vinsent?

— Nudien nezinu. Es tikai zīmēju viņu tādu, kādu redzēju.

Tagad Pītersens veicīgi piegāja pie molberta.

— Jums, protams, nebūs nekas pretim, — viņš teica, iesviezdams pārlaboto zīmējumu papīrkurvī, — es tikpat esmu to sabojājis.

Otro zīmējumu, sievieti pie krāsniņas, viņš novietoja pašā vidū un atkal pievienojās Vinsentam. Abi apsēdās. Pītersens vairākas reizes dzīrās uzņemt valodu, bet nevarēja atrast īstos vārdus.

— Vinsent, — viņš beidzot sacīja, — es brīnos pats par sevi, taču jāatzīstas, ka šī sieviete man gandrīz vai patīk. Sākumā tā šķita briesmīga, bet tai piemīt kaut kas tāds, kas iesilda sirdi.

— Kāpēc tad brīnāties par sevi?

— Tāpēc, ka tai nevajadzētu man patikt. Te viss ir aplams, pilnīgi aplams! Ja jūs daudzmaz būtu apmeklējis mākslas skolu, tad saplēstu šo zīmējumu un sāktu visu no jauna. Un tomēr tā nez kāpēc ir aizkustinājusi mani. Es varētu vai apzvērēt, ka šo sievieti kaut kur jau esmu redzējis.

— Jūs būsit redzējis to Borināžā, — Vinsents vientiesīgi sacīja.

Pītersens aši uzmeta viņam mirkli, gribēdams pārliecināties, vai viņš nejoko.

— Manuprāt, jums taisnība. Viņai nav sejas. Mēs redzam nevis kādu zināmu cilvēku, bet ikvienu no Borinā-žas ogļraču sievām. Jūs esat uztvēris ogļrača sievas dvēseli, Vinsent, un tam ir tūkstošreiz lielāka nozīme nekā pareizai zīmēšanas tehnikai. Jā, man patīk jūsu sieviete. Tā man kaut ko stāsta.

Vinsents trīcēja satraukumā, neuzdrošinādamies runāt. Pītersens bija pieredzējis mākslinieks, lietpratējs... Ja nu viņš palūgtu šo studiju, ja nu tā tik ļoti būtu iepatikusies viņam...

— Vai jūs man neiedāvinātu šo zīmējumu, Vinsent? Es to labprāt piespraustu pie sienas. Domāju, mēs ar šo sievieti kļūsim labi draugi.

xx

Kad Vinsents posās atpakaļ uz Mazo Vamu, reverends Pītersens viņam iedeva apvalkātus zābakus un naudu dzelzceļa biļetei uz Borināžu. Vinsents visu pieņēma kā draugs no drauga, būdams pilnā pārliecībā, ka savu parādu varēs nolīdzināt.

Vilcienā viņš atskārta divus svarīgus apstākļus: reverends Pītersens ne reizes nebija ierunājies par to, cik bēdīgi beigušās viņa sludinātāja gaitas, un bija uzņēmis viņu kā līdzīgu, kā biedru un mākslinieku. Pītersens bija pateicis labu vārdu par viņa zīmējumu, vēlējies to paturēt, un tā bija liela uzvara.

— Viņš palīdzējis man sākt jaunu dzīvi, — Vinsents savā nodabā sacīja. — Ja viņam patīk mani uzmetumi, tie patiks arī citiem.

Pārradies mājās, Vinsents redzēja, ka brālis atsūtījis

SĒJĒJS

(1888; audekls, eļļa)

«Lauku darbus», taču nebija rakstījis vēstuli. Pēc tikšanās ,ii Pītersenu Vinsents jutās kā no jauna piedzimis un aizgūtnēm vien ķērās pie gravīrām. Kopā ar tām Teo bija atsūtījis liela formāta zīmējamo papīru, un dažās dienās Vinsents nokopēja visas desmit «Lauku darbu» lapas. Pēc tam, sapratis, ka vajag vingrināties akta zīmēšanā, bet Borināžā nevarēs atrast nevienu, kas būtu ar mieru pozēt kails, viņš aizrakstīja savam senajam draugam Terstēgam, Hāgas «Gupila» galerijas vadītājam, lūgdams patapināt viņam Barga* «Ogles zīmējuma studijas».

Tikmēr, atminēdamies Pītersena padomu, viņš noīrēja par diviem frankiem mēnesī ogļrača būdu Mazās Vamas ielas augšgalā. Šoreiz viņš sameklēja pašu labāko, nevis sliktāko būdu. Tanī bija gulta, galds, krēsls, krāsns, rupju dēļu grīda; gaisma ieplūda caur diviem prāviem logiem. Telpa bija diezgan plaša, tā ka Vinsents varēja atiet pietiekami tālu no modeļa, lai tas būtu redzams vajadzīgajā perspektīvā. Pagājušajā ziemā viņš šā vai tā bija palīdzējis katrai sievai, katram bērnam Mazajā Vamā, un neviens neatteicās viņam pozēt. Svētdienās ogļrači sanāca Vinsenta būdā, un viņš ātri uzmeta daudzas skices. Ogļračiem tas likās varen jocīgi. Tie drūzmējās viņam aiz muguras, ar ziņkāri un izbrīnu raudzīdamies, kā top attēls.

Vinsents saņēma «Ogles zīmējuma studijas» un nākamajās divās nedēļās, strādādams no agra rīta līdz vēlam vakaram, nokopēja visas sešdesmit lapas. Terstēgs atsūtīja no Hāgas arī Barga «Zīmēšanas kursu». Vinsents ar lielu skubu sāka to apgūt.

Visas savas piecas iepriekšējās neveiksmes viņš pilnīgi bija aizmirsis. Radošā māksla iekvēlināja viņa sirdi tādā dziļā jūsmā un allaž sniedza tādu apmierinājumu, kādu viņš nebija pazinis, pat kalpodams dievam. Kad Vinsents vienpadsmit dienas dzīvoja bez santīma kabatā, pārtikdams no maizes, ko madame Denī deva uz parāda, viņam ne reizes neienāca prātā žēloties par izsalkumu, pat savās domās ne. Garīgās barības viņam bija papilnam, vai tad kāda bēda, ka vēderam netika sava tiesa?

Veselu nedēļu Vinsents ik rītu pustrijos gāja uz Markusu, viņš darināja lielu zīmējumu, attēlodams vīriešus un sievietes, kas devās pa sniegaino taku gar ērkšķu dzīvžogu uz šahtu — tikko samanāmas slīdošas ēnas nokrēslā.

Dibenplānā viņš iezīmēja šahtas lielās celtnes un izdedžu kaudzes, kas tumšoja pret debesīm. Pabeidzis skicējumu, viņš to pārzīmēja un kopiju līdz ar vēstuli aizsūtīja brālim.

Tā pagāja divi mēneši. Vinsents zīmēja no ausmas līdz tumsai, pēc tam kopēja lampas gaismā. Viņš atkal sajuta vēlēšanos parunāt ar kādu mākslinieku, noskaidrot, kā izdevušies paša darbi; viņš gan domāja, ka guvis zināmus panākumus, ka roka kļuvusi mazliet vingrāka un acs vērīgāka, tomēr pārliecināts nebija. Tagad viņam gribējās sastapt īstu meistaru, kas ņemtu viņu zem saviem spārniem un pamazām rūpīgi iepazīstinātu ar lielās mākas pirmelementiem. Par mācībām viņš atlīdzinātu kā varēdams: spodrinātu skolotāja zābakus, desmit reizes dienā slaucītu tā darbnīcu.

Zils Bretons*, par kura gleznām Vinsents jūsmoja kopš agras jaunības, dzīvoja Kurjērā, kādus simt septiņdesmit kilometrus no Borināžas. Vinsents pabrauca ar vilcienu, cik atļāva kabata, un pēc tam piecas dienas gāja kājām; viņš pārgulēja siena kaudzēs, iemainīja maizi pret saviem zīmējumiem. Kad Vinsents apstājās zem Kurjēras kokiem un ieraudzīja sarkanu ķieģeļu māju — Bretona lielo, skaisto, tikko celto darbnīcu, viņa drosme izgaisa. Divas dienas viņš klejoja pa pilsētu, tomēr neuzdrīkstējās iegriezties pie mākslinieka — darbnīca izskatījās tik barga, tik neviesmīlīga. Noguris, pagalam izsalcis, bez naudas, ar nodeldētiem zābakiem kājās viņš sāka soļot uz Borināžu, dodamies simt septiņdesmit kilometru garajā atceļā.

Vinsents pārnāca savā būdā slims un nomākts. Ne naudas, ne vēstuļu nebija. Viņš nolikās gultā.

Ogļraču sievas viņu kopa, ēdināja ar to mazumiņu, ko varēja atraut no savu bērnu un vīru mutēm.

Vinsents bija stipri noliesējis ceļojuma laikā, vaigi bija atkal iekrituši, dzelmīgās, zaļi melnās acis dega drudzī. Lai gan viņu vārdzināja slimība, prāts palika skaidrs, un viņš apzinājās, ka pienācis brīdis, kad noteikti par kaut ko jāizšķiras.

Kā iekārtot savu dzīvi? Kļūt par skolotāju vai pārdevēju, tirgoties ar grāmatām, mākslas priekšmetiem? Kur dzīvot? Elenē, pie vecākiem? Parīzē, pie brāļa? Amster-dāmā, pie kāda no tēvočiem? Vai piemesties, kur pagadās, strādāt jebkuru darbu, ko palaimējas sameklēt?

Reiz, kad Vinsents, cik necik atlabis, iezvilu sēdēja gultā un kopēja Teodora Ruso* «Maizes ceptuvi lan-dos*», jautādams sev, vai ilgi vēl varēs atļauties šādu jauku, nevainīgu nodarbošanos, — kāds, nemaz nepieklauvējis, atvēra durvis un ienāca iekšā.

Tas bija Teo.

XXI

Brālis bija ticis uz zaļa zara. Lai gan tikai divdesmit trīs gadus vecs, viņš jau bija veiksmīgs mākslas priekšmetu tirgotājs Parīzē, viņu cienīja kolēģi un tuvinieki. Viņš prata ģērbties, uzvesties un sarunāties, kā piederas labāko aprindu cilvēkam. Teo valkāja augstu, cietinātu apkaklīti, lielā mezglā sasietu baltu kaklasaiti, glītus, augsti sapogājamus melnus svārkus platiem atlokiem, kas apmaloti ar atlasu.

Piere viņam bija milzīga, kā jau van Gogam. Mati tumši brūni, vaibsti smalki, gandrīz sievišķīgi. Acis maigas un sapņainas, seja skaisti veidota.

Teo satrūcināts atslējās pret būdas durvīm un cieši skatījās uz Vinsentu. Tikai pirms dažām stundām Teo bija atstājis savu dzīvokli. Tur, Parīzē, viņam bija tīkamas mēbeles Luija Filipa stilā, mazgājamā bļoda ar dvieļiem un ziepēm, aizkari pie logiem, paklāji uz grīdas, rakstāmgalds, grāmatu skapji, maigi starojošas lampas, jauki iztapsētas sienas. Bet Vinsents te gulēja uz kaila, netīra matrača, ietinies vecā segā. Grīda un sienas bija rupju dēļu, vienīgās istablietas — nobružāts galds, krēsls un gulta. Vinsents gulēja nemazgājies un nesukājies, viņa seja un kakls noauguši ar cietu, rudu bārdu.

—- Teo . . . — viņš ierunājās.

Teo piesteidzās pie gultas un noliecās pār brāli.

— Vinsent, kas tev kaiš? Dieva dēļ, saki — ko esi padarījis sev?

— Neko. Nu jau esmu atžirdzis. Kādu laiciņu nosli-moju.

— Bet... šis . . . šis jau ir īsts būcenis! Tu, protams, te nedzīvo ... šis taču nav tavs miteklis?

— Mans. Kas tam par vainu? Te man ir darbnīca.

— Ak Vinsent!

Teo noglaudīja brālim matus, kaklā iespriedās kamols, neļaudams viņam runāt.

— Cik labi, ka esi pie manis, Teo.

— Vinsent, lūdzu, pastāsti, kas tev atgadījies. Kāpēc slimoji? Kas īsti noticis?

Vinsents pastāstīja par savu ceļojumu uz Kurjēru.

— Tu galīgi nomocījies. Skaidrs. Vai pēc tam, atgriezies no Kurjēras, tik neesi badojies? Vai esi taupījis sevi?

. — Ogļraču sievas mani kopa.

-— Jā, bet ko tu ēdi? — Teo aplaida skatienu apkārt. — Kur glabājas tavi pārtikas krājumi? Es tos neredzu.

— Sievietes man šo to atnes katru dienu. Atnes, ko vien var: maizi, kafiju, kriksīti biezpiena vai pat gabaliņu truša gaļas.

— Bet, Vinsent, tu taču zini, ka neatgūsi spēkus ar maizi un kafiju vien! Kāpēc nepērc olas, saknes, gaļu?

— Tas viss Borināžā maksā naudu, tāpat kā citur.

Teo apsēdās uz gultas.

— Vinsent, no dieva puses, piedod man! Es nezināju ... Man nebija ne jausmas ...

— Nesūksties, manu zēn, tu darīji, ko varēji. Es jūtos labi. Pēc pāris dienām būšu atkal uz pekām.

Teo pārlaida roku pār acīm, it kā notraukdams tīmekli.

— Nē, nē, man nenāca ne prātā ... Es domāju, tu... Es nezināju, Vinsent, nemaz nezināju . . .

— Ej, ej! Nieki. Man nekas ļauns nav noticis. Kā klājas Parīzē? Kurp brauksi? Vai biji Etenē?

Teo uzlēca kājās.

— Vai šinī pamestajā ciematā ir veikali? Vai te var ko nopirkt?

— Var, tikai lejā, Vārnā. Bet tagad paņem krēslu un apsēdies. Es gribu parunāties ar tevi. Mīļo dieniņ! Teo, ir pagājuši gandrīz divi gadi!

Teo maigi noglāstīja brālim seju.

— Vispirms es tevi pabarošu ar pašu labāko ēdienu, kāds vien sameklējams Beļģijā. Tu esi kāris zobus vadzī, tā ir tā nelaime. Pēc tam iedošu tev zāles pret drudzi, tu noliksi galvu uz mīksta spilvena un aizmigsi. Labi, ka atbraucu laikā. Ja es tikai būtu noģidis... Guli mierīgi, līdz pārnākšu.

Viņš izmetās pa durvīm. Vinsents paņēma zīmuli un sāka atkal kopēt «Maizes ceptuvi landos». Pēc pusstundas Teo atgriezās, viņam sekoja divi puisēni. Viņš bija nopircis palagus, spilvenu, katliņus, traukus, pārtiku. Viņš uzklāja vēsos, baltos palagus un noguldīja Vinsentu.

— Kā nu varētu iekurt šo krāsniņu? — Teo jautāja, novilkdams savus lepnos svārkus un atrotīdams krekla piedurknes.

— Tur ir aizkurs — papīrs un žagariņi. Pēc tam piesvied ogles.

Teo platām acīm pablenza uz terilu.

— Ogles! Kas tad tās par oglēm?

— Tāds jau ir mūsu kareklis. Pag, es parādīšu, kā aizdedzināt.

Vinsents rausās ārā no gultas, bet brālis ar vienu lēcienu pieklupa viņam klāt.

— Muļķadesa! — Teo izsaucās. — Liecies slīpi un guli rāmi, citādi man vajadzēs tevi iepērt!

Vinsents pasmaidīja — pirmo reizi kopš daudziem mēnešiem. Smaids gandrīz vai izdzēsa drudža spīdumu viņa acīs. Vienā no jaunajiem katliņiem Teo ielika divas olas, otrā sagrieza pupiņas, trešajā ielēja uzkarsēt svaigu pienu, uz restītēm sāka grauzdēt baltmaizi. Vinsents raudzījās, kā Teo, vestē izmeties, rosās ap krāsniņu, un apziņa, ka brālis atkal ir viņa tuvumā, stiprināja viņu vairāk par vislabāko ēdienu.

Pēdīgi cienasts bija gatavs. Teo piebīdīja galdu pie gultas un uzklāja tīru, baltu dvieli, ko bija atvedis līdzi. Viņš piešāva pupiņām krietnu piku sviesta, nolupināja apvārītās olas, paņēma karoti.

— Nu, draudziņ, — Teo sacīja, — atplet muti. Tu pamatīgi ieturēsies — pirmo reizi kopš diezin kādiem laikiem.

— Neniekojies, Teo. — Vinsents vairījās. — It kā es pats nejaudātu ēst!

Teo pielika brālim pie lūpām karoti ar olas dzeltenumu.

— Muti vaļā, puisīt! — viņš teica. — Citādi es ieķepi-nāšu tev acī.

Paēdis Vinsents atlaida galvu uz spilvena, nopūzdamies dziļā apmierinājumā.

— Tas iet pie dūšas, — viņš sacīja. — Es biju aizmirsis, ka pasaulē ir tādi gardumi.

tot

— Nu vairs neaizmirsīsi.

— Stāsti, Teo, stāsti par visu. Kā klājas «Gupila» galerijā? Esmu izsalcis pēc jaunām ziņām.

— Šo izsalkumu apremdēsi mazlietiņ vēlāk. Man ir tādas zāles, kas liks tev iemigt. Še, iedzer un paguli, lai ēdiens tevi spēcina.

— Bet es negribu gulēt, Teo. Gribu parunāties. Gan jau izgulēšos.

— Neviens tev nejautā, ko gribi, ko ne. Tev pavēl. Norij šo malciņu, netiepies. Kad būsi izčučējies, pagatavošu tev lielisku bifšteku ar kartupeļiem, un tu viens divi tiksi uz kājām.

Vinsents nogulēja līdz pašam vakaram, viņš pamodās krietni atspirdzis. Teo sēdēja pie loga un aplūkoja viņa zīmējumus. Labu brīdi Vinsents klusēdams vēroja brāli, sirds bija tik viegla un mierīga. Pamanījis, ka Vinsents nomodā, Teo pietrūkās kājās, smaidīdams kā saulīte.

— Nu, kā jūties? Labāk? Tu gulēji saldā miegā.

— Ko teiksi par manām skicēm? Vai tev kāda patīk?

— Pagaidi, vispirms uzcepšu bifšteku. Kartupeļus nomizoju, tie tikai vēl jāizvāra.

Viņš parīkojās ap krāsniņu, pēc tam pienesa pie gultas mazgājamo bļodu ar siltu ūdeni.

— Kādu bārdas nazi lai ņemu, Vinsent, savu vai tavu?

— Vai nevaru paēst bifšteku tāds pats neskūts?

— Nē, cienītais. Un vēl tev jānomazgā kakls un ausis, glīti jāsasukā mati. Še, pabāz dvieli zem zoda.

Teo gludi noskuva, pamatīgi nomazgāja brāli, sasukāja tam matus un uzvilka vienu no jaunajiem krekliem, ko bija atvedis līdzi.

— Lieliski! — viņš izsaucās, atkāpdamies un aplūkodams savu darbu. — Tagad tu izskaties pēc van Goga.

— Mudīgi, Teo! Gaļa piedeg!

Teo piebīdīja atkal galdu pie gultas un uzlika pienu, sviestu, vārītus kartupeļus un biezu, sulīgu bifšteku.

— Vai akls! Teo, tu taču nedomā, ka apēdīšu tādu gabalu?

— Protams, ne. Puse pienākas man. Nu, ķersimies klāt. Mums tikai jāaizmiedz acis — un varēsim iztēloties, ka esam mājās, Etenē.

Pēc maltītes Teo piebāza ar Parīzes tabaku Vinsenta pīpi.

— Uzrauj dūmu, — viņš teica. — To gan nevajadzētu atjaut, bet man liekas, krietna tabaka tev nāks vairāk par labu nekā par ļaunu.

Vinsents apmierināts smēķēja, ar silto, ievalgano pīpes kātu šad un tad paberzēdams gludo vaigu. Teo, dūmus laizdams, domīgi skatījās uz grubuļaino dēļu sienu un redzēja savu bērnību Brabantā. Vinsents viņam allaž bijis vistuvākais cilvēks pasaulē, daudz tuvāks par tēvu un māti. Vinsents bija darījis viņa bērnību gaišu un jauku. Pa šo gadu Parīzē viņš visu to bija aizmirsis. Nekad vairs nedrīkst to aizmirst! Viņš taču nevarēja īsti dzīvot bez Vinsenta. Juta, ka abi ar brāli ir viena veselā daļas. Kopā tie allaž bija izpratuši pasauli; vienam pašam tā šķita mīklaina. Kopā tie bija saskatījuši dzīves jēgu un mērķi, augstu vērtējuši dzīvi; viens pats viņš bieži jautāja sev, kāda nozīme visām viņa pūlēm un sekmēm. Viņam vajadzīgs Vinsents, lai dzīve būtu pilnīga. Un Vinsents nevar iztikt bez viņa, jo īstenībā ir tīrais bērns. Jāparūpējas, lai brālis tiek ārā no šī būceņa, atkal nostājas uz savām kājām. Vinsents jānorāj, ka iznieko sevi, jāuzpurina, lai “ķeras pie kāda svētīga darba.

— Vinsent, — Teo ierunājās, — pagaidīsim pāris dienu, līdz atspirgsi, un pēc tam brauksim uz mājām — uz Eteni.

Krietnu brīdi Vinsents klusēja, kūpinādams pīpi. Viņš zināja, ka vajag izskaidroties un diemžēl to nevar izdarīt, citādi kā vienīgi ar vārdiem. Nu, viņš neko neslēps, brālis viņu sapratīs. Un viss būs labi.

— Teo, vai ir kāda jēga atgriezties mājās? Gribot negribot esmu kļuvis par neciešamu un aizdomīgu cilvēku ģimenē, katrā ziņā par tādu, kam neuzticas. Tāpēc uzskatu, ka visprātīgākais ir palikt pienācīgā attālumā no saviešiem, lai viņi pilnīgi aizmirstu mani. Esmu kaislas dabas, vienmēr varu izdarīt aplamības. Esmu straujš vārdos un darbos, kad vajadzētu pacietīgi nogaidīt. Tas nu tā ir, bet vai tāpēc man jāatzīst sevi par bīstamu, nekur nederīgu cilvēku? Nedomāju vis. Vajag tikai šo pašu kaislo dabu likt lietā. Piemēram, man ir nevaldāma kaislība uz gleznām un grāmatām, un es gribu pastāvīgi mācīties, tas man ir tikpat nepieciešams kā maize. Tu droši vien saproti mani.

— Saprotu, Vinsent. Bet skatīties gleznas un lasīt grāmatas tavā vecumā ir tikai izklaidēšanās. Tā nav pati dzīve. Nu jau gandrīz piecus gadus tu esi bez noteikta darba, klejo šurpu turpu. Pa šo laiku esi pagrimis, nodzīvojies.

Vinsents paņēma šķipsnu tabakas, savirpināja starp plaukstām, lai tā kļūtu valga, un piebāza pīpi. Bet viņš piemirsa to aizsmēķēt.

— Tiesa, — viņš sacīja, — dažreiz pats esmu nopelnījis sev maizes riecienu, citreiz draugi to iedevuši man aiz žēlastības. Tiesa, daudzi man vairs neuzticas, mans materiālais stāvoklis ir bēdīgs, nākotne — gaužām tumša. Bet vai tas visādā ziņā nozīmē, ka esmu pagrimis? Man jāiet tālāk pa to ceļu, ko esmu izvēlējies, Teo. Ja nemācīšos, ja vairs nemeklēšu — tad gan būšu beigts cilvēks.

— Tu, jādomā, kaut ko pūlies man ieskaidrot, veco zēn, bet, sit mani vai nost, es nevaru to apjēgt!

Vinsents aizsmēķēja pīpi, ievilkdams galviņā sērkociņa liesmu.

— Es atceros tos laikus, — viņš teica, — kad abi kopā staigājām gar Reisveikas vecajām dzirnavām. Toreiz mēs par daudz ko bijām vienis prātis.

— Tu esi tik ļoti pārvērties, Vinsent.

— Gluži tā nav. Dzīve man toreiz bija vieglāka, tas liesa, bet mani uzskati ir palikuši tādi paši.

— Tevis dēļ man gribētos tam ticēt.

— Nedomā, Teo, ka es ko noliedzu. Esmu, tā sacīt, ticīgs savā neticībā, raizējos tikai par to, kā varētu kļūt derīgs cilvēkiem. Vai tiešām nespēju neko paveikt citu labā?

Teo piecēlās, nopūlējās ar petrolejas lampu un pēdīgi to aizdedzināja. Viņš ielēja glāzi piena.

— Ņem iedzer. Tu nedrīksti atkal zaudēt spēkus.

Vinsents aizgūdamies izdzēra glāzi tukšu. Vēl nenoslaucījis lūpas, viņš strauji atsāka valodu.

— Vai tas, kas noliek iekšienē, izpaužas uz āru? Dvēselē var būt liela uguns, un neviens nenāk pie tās sildīties. Garāmgājēji redz tikai dūmaciņu kāpjam no skursteņa un turpina savu ceļu. Nu saki — ko lai dara? Vai nevajag saglabāt šo iekšējo uguni, ticēt sev, pacietīgi gaidīt brīdi, kad beidzot kāds nāks un nometīsies pie tās?

Teo pārsēdās uz gultu.

— Vai zini, kas nupat pazibēja man atmiņā? — viņš jautāja.

— Nē.

— Vecas dzirnavas Reisveikā.

— Jaukas bija šīs dzirnavas,.. vai ne?

— Jā.

— Un jauka bija mušu bērnība.

— Par skaisto bērnību man jāpateicas tev, Vinsent. Visas manas pirmās atmiņas saistās ar tevi.

Abi ilgi klusēja.

— Vinsent, es ceru, tu saproti, ka pārmetumi, ko pirmīt dzirdēji, nāk no vecākiem, nevis no manis. Viņi pierunāja mani braukt uz šejieni, lika tevi nokaunināt, lai tu atgrieztos Holandē un stātos darbā.

— Nekas, Teo, vecāki saka tīru patiesību. Viņi tikai neapjauš manas rīcības iemeslus un neredz, ka šiem gadiem ir sava nozīme manā dzīvē. Bet, ja nu tiešām esmu pagrimis, — toties tu esi ticis uz augšu. Ja esmu kritis citu acīs — tu esi cēlies. Un tāpēc esmu tīri priecīgs. Es to saku no visas sirds un vienmēr priecāšos par tavām sekmēm. Taču man dikti gribētos, lai tu neuzlūkotu mani gluži par pēdīgo slaistu.

— Aizmirsīsim pārmetumus. Es gan veselu gadu netiku tev rakstījis, bet tas bija aiz nevērības, nevis aiz īgnuma. Es ticēju tev, cieši ticēju jau bērnu dienās, kad roku rokā gājām pa Zundertas zālainajām pļavām. Un cieši ticu joprojām. Man tikai jāpaliek tavā tuvumā, un zinu — viss galu galā būs labi, lai darīsi ko darīdams.

Vinsents smaidīja platu, sirsnīgu brabantieša smaidu.

— Tu esi labs, Teo.

Teo piepeši samundrinājās.

— Paklau, Vinsent, nokārtosim visu tūlīt, uz vietas. Man šķiet, aiz taviem vispārīgajiem prātojumiem slēpjas noteikta vēlēšanās kaut ko sasniegt, tu droši vien jau esi izraudzījies sev īsto darbu, kur beidzot gūsi laimi un panākumus. Nu, veco zēn, pastāsti, kas tev nodomā. Pēdējos pusotros gados «Gupils un biedri» man divas reizes paaugstināja algu, un tagad esmu tik bagāts, ka nezinu, kur likt naudu. Ja nu gribi ko sasniegt un sākumā tev vajag palīdzības, saki skaidri un gaiši, uz ko sirds nesas, un mēs sametīsimies kopā. Tavs darbs — mans kapitāls. Kad mūsu uzņēmums kļūs ienesīgs, tu varēsi ieguldīto kapitālu atmaksāt ar augļu augļiem. Klāj tikai vaļā, ko domā pasākt. Tu varbūt jau sen esi izlēmis, ar ko nodarbosies priekšdienās, visu mūžu!

Vinsents uzmeta mirkli kaudzē saliktajiem zīmējumiem, kurus Teo bija pētījis pie loga. Viņa sejā noplaiksnījās izbrīna pilns smaids, pēc tam pavīdēja šaubas un pēdīgi atspoguļojās dziļš prieks. Acis iepletās, mute pavērās, viņš atplauka gluži kā saulespuķe saulē.

— Cik dīvaini! — viņš izdvesa. -— Tieši to es visu laiku gribēju sacīt, bet skaidri neapzinājos . ..

Ari Teo uzskatīja zīmējumu kaudzi.

-— Es jau tā domāju, — viņš teica.

Vinsents trīcēja līksmā satraukumā, viņš jutās, it kā pēkšņi būtu pamodies no dziļa miega.

-— Tu to zināji, Teo, kad pats vēl nezināju. Es par to neuzdrošinājos ne domāt. Baidījos. Protams, man ir savs mērķis. Visu mūžu esmu tiecies uz šo mērķi, pats to nenojauzdams. Kad mācījos Amsterdamā un Briselē, man ļoti ļoti gribējās zīmēt, attēlot uz papīra visu, ko redzēju. Bet es neļāvu vaļu šai dziņai. Baidījos, ka paliks nedarīts mans īstais darbs. Mans īstais darbs! Esmu bijis gan akls! Visus šos gadus kaut kas manī ir briedis, lauzdamies uz āru, un es esmu pretojies tam, centies to apspiest. Man jau ir divdesmit septiņi gadi, un es neko vēl neesmu paveicis. Kāds nelga esmu bijis! Galīgi akls nelga!

— Nesūrojies, Vinsent! Ar savu sparu un apņēmību paveiksi tūkstošreiz vairāk nekā jebkurš cits iesācējs. Un dzīvosi vēl ilgi.

-— Vismaz desmit gadus. Pa to laiku iespēšu radīt vienu otru vērtīgu darbu.

— Protams, iespēsi! Un vari apmesties, kur tev patīk: Parīzē, Briselē, Amsterdamā, Hāgā. Tikai izvēlies, un es katru mēnesi sūtīšu tev naudu. Tas nekas, Vinsent, ja būs vajadzīgi daudzi gadi: es aizvien ticēšu un cerēšu, kamēr vien ticēsi pats.

— Ak Teo, visus šos grūtos mēnešus esmu pūlējies kaut ko panākt, centies izdibināt savas dzīves jēgu, īsto mērķi, un es nezināju šo mērķi! Bet tagad, kad to skaidri zinu, man vairs nepietrūks drosmes. Teo, vai saproti, ko tas nozīmē? Pēc tik daudziem izniekotiem gadiem es beidzot esmu atradis sevi! Es kļūšu mākslinieks. Katrā ziņā kļūšu mākslinieks. Man jākļūst. Tāpēc man agrāk nekas neizdevās — es nesekoju savam aicinājumam. Bet nu esmu ķēries pie darba, kas noteikti padosies. Ak Teo, cietums pēdīgi ir vaļā — un tu, tu atvēri man durvis!

— Nekas mūs neatsvešinās, Vinsent! Mēs atkal esam kopā, vai ne?

— Jā, Teo, uz visu mūžu.

— Nu tikai atpūties un paveseļojies. Pēc pāris dienām, kad būsi atkopies, vedīšu tevi uz Holandi vai Parīzi, vai citur — kur vien gribēsi.

Ar vienu pašu lēcienu Vinsents izlēca no gultas istabas vidū.

— Es tev gaidīšu pāris dienu! — viņš izsaucās. — Laidīsimies tūlīt! Deviņos atiet vilciens uz Briseli.

Viņš sāka ar lielu steigu ģērbties.

— Bet tu nevari braukt šovakar, Vinsent. Tu esi slims.

— Slims? Kādreiz biju. Savu mūžu neesmu juties tik žirgts. Veicīgi, puikiņ, desmit minūtēs mums jā tiek līdz stacijai. Iemet somā šos smalkos, baltos palagus — un šausimies projām!

OTRA GRĀMATA. ETENE.

i

Teo pavadīja vienu dienu Briselē kopā ar Vinsentu un pēc tam aizbrauca atpakaļ uz Parīzi. Pavasaris tuvojās, Brabantas āres vilināja, tēva māja šķita burvigs patvērums. Vinsents nopirka darba uzvalku, kas bija šūts no raupja melna samta, kuru sauc par velutīnu, nopirka iepelēku Engra papīru un ar nākamo vilcienu devās uz Eteni, uz savu vecāku ligzdu.

Anna Kornēlija pēla Vinsenta dzīves veidu, jo manīja, ka tas viņam sagādā vairāk bēdu nekā prieka. Teodors pēla aiz citiem iemesliem; ja Vinsents nebūtu viņa dēls, viņš par to neliktos ne zinis. Viņš juta, ka Vinsenta nelāgā dzīve nav patīkama dievam, taču arī noģida, ka dievam būtu vēl nepatīkamāk, ja tēvs aizliegtu savu dēlu.

Vinsents ievēroja, ka mati tēvam kļuvuši sirmāki un labais plakstiņš nokāries vēl zemāk. Gadu gaitā viņa vaigs bija sarucis; šis zudums palika neaizpildīts, jo bārdu viņš neaudzēja, un viņa acis vairs nepauda: «Tas esmu es,» — bet jautāja: «Vai tas esmu es?»

Māte šķita Vinsentam žirgtāka un pievilcīgāka nekā agrāk. Ar gadiem viņa nesaruka, bet vērtās kuplāka. Smaids, kas bija iegulis krunciņās ap muti, jau laikus piedeva visas kļūdas; lielā, platā, laipnā seja allaž apliecināja ticību dzīves skaistumam.

Vairākas dienas tuvinieki lolot loloja Vinsentu, ēdināja, cik labi vien varēdami; tie likās aizmirsuši, ka viņam ir luksa kabata un nav nākotnes izredžu. Viņš klejoja pa virsēju, kur bija izkaisītas mājiņas ar salmu jumtiem. Vēroja malciniekus, kas strādāja cirtumā. Lēnā garā soļoja pa Rozendālas ceļu, kura malā stāvēja tā sauktais protestantu šķūnis; tam pretī, pļavā otrpus ceļa, atradās vējdzirnavas; netālu bija kapsēta, kurā auga gobas. Borināža grima pagājībā, Vinsents strauji atguva spēkus un veselību un drīz vien sailgojās pēc sava darba.

Kādā lietainā rītā, pašā agrumā, Anna Kornēlija nokāpa virtuvē un redzēja, ka plīts jau nokaitusi sarkana un pie tās, atspiedis kājas pret restēm, sēž Vinsents. Viņš kopēja kādu no «Dienas stundu»* lapām.

— A, tas esi tu, dēliņ! Labrīt! — Anna Kornēlija ar izbrīnu sacīja.

— Labrīt, māt!

Vinsents to mīļi noskūpstīja uz vaiga.

— Kāpēc uzcēlies tik agri, Vinsent?

— Zini, māt, es vēlējos pastrādāt.

— Pastrādāt?

Anna Kornēlija palūkojās uz zīmējumu, pēc tam uz no-kaitušo plīti.

— Ak tu gribēji iekurt uguni. Tev nu gan nevajadzēja par to rūpēties.

— Es gribēju zīmēt.

Anna Kornēlija atkal paskatījās pār dēla plecu uz pusgatavo kopiju. Viņai šķita, ka tas piederas tikai bērniem: tie jau dzīvodamies mēģina kaut ko nozīmēt no žurnāliem.

— Tu domā nodarboties ar zīmēšanu, Vinsent?

— Jā.

Viņš pastāstīja par savu apņemšanos un arī par to, ka

Teo solījies viņam palīdzēt. Gluži necerēti Anna Kornēlija kļuva priecīga. Viņa žigli iegāja dzīvojamā istabā un atgriezās ar vēstuli rokā.

— Mūsu radinieks Antons Mauve ir gleznotājs, — Anna Kornēlija teica, — un viņam nauda nākot kā pa reni. Pirms pāris dienām saņēmu šo vēstuli no māsas, — tu jau zini, Mauve ir precējies ar viņas meitu Jetu, — nu, māsa raksta, ka Terstēga kungs «Gupila» veikalā pārdodot katru Antona gleznu par pieci vai seši simti guldeņiem.

— Jā, Mauve ir kļuvis par ievērojamu mākslinieku.

— Cik ilgā laikā var pataisīt tādu gleznu, Vinsent?

— Kā nu kuru, māt. Dažs audekls prasa dienas, cits — gadus.

— Gadus! Pasaulīt!

Anna Kornēlija brītiņu padomāja, pēc tam jautāja:

— Vai māki uzzīmēt cilvēku tā, ka var pazīt?

— Mmm, nezinu. Augšā man ir daži uzmetumi. Es tev parādīšu tos.

Kad viņš atgriezās, māte bija uzmaukusi galvā ballu virtuves aubi un lika uz platās plīts katliņus ar ūdeni. Spīdošie zilie un baltie podiņi, ar kuriem bija apdarināta siena, radīja priecīgu noskaņu telpā.

— Es pagatavošu biezpiena pudiņu, tavu mīļāko ēdienu, — Anna Kornēlija sacīja. — Vai atceries, Vinsent?

— Vai atceros! Ak māt!

Viņš neveikli aplika tai roku ap pleciem. Māte viņu uzskatīja, sērīgi smaidīdama. Vinsents bija viņas vecākā atvase, viņas mīlulis; viņa bēdājās vienīgi par to, ka dēlam nesekmējas.

— Vai nav labi dzīvot mājās, pie mātes? — Anna Kornēlija jautāja.

Vinsents pa jokam ieknieba viņai sārtajā, grumbainajā vaigā.

— Labi gan, māmucīt, — viņš atbildēja.

Anna Kornēlija paņēma Borināžas zīmējumus un sāka tos pētīt.

— Bet. .. kas noticis ar sejām, Vinsent?

— Nekas. Kāpēc tu tā vaicā?

— Šiem cilvēkiem nemaz nav seju.

— Nu jā. Mani interesēja tikai figūras.

— Bet tu māki uzzīmēt sejas, vai ne? Es domāju, ka šeit, Etenē, daudzas sievietes liktu darināt savus portretus. Un tā var nopelnīt iztiku.

— Droši vien. Bet jāgaida, kamēr iemanīšos zīmēt.

Māte šķīla olas pannā ar biezpienu, ko bija nosusinājusi iepriekšējā dienā. Viņa uz mirkli it kā sastinga, turēdama katrā rokā pusi čaumalas, pēc tam pievērsās dēlam.

— Tu gribi sacīt, tev jāiemanās zīmēt, lai portretus varētu pārdot?

— Nē, — Vinsents atbildēja, steidzīgi skicēdams, — vajag iemanīties zīmēt tā, lai zīmējums būtu labs.

Anna Kornēlija domīgi iemaisīja olu dzeltenumus baltajā biezpienā, pēc tam sacīja:

— Diemžēl es to nesaprotu, dēls.

— Es arī ne, — Vinsents teica, — bet tas tomēr tā ir.

Pie brokaslgalda, kad visi ēda čaugano, zeltaino pudiņu,

Anna Kornēlija šo sarunu atstāstīja vīram. Abi klusībā ne vienreiz vien bija bažīgi pārsprieduši Vinsenta dzīvi.

— Vai tur iznāks kas prātīgs, Vinsent? — tēvs jautāja. — Vai varēsi uzturēt pats sevi?

— Pēc kāda laika. Teo man palīdzēs, kamēr nostāšos uz savām kājām. Kad pratīšu labi zīmēt, varēšu no tā pārtikt. Zīmētāji Parīzē un Londonā pelna desmit līdz piecpadsmit franku dienā, un tie, kas darina ilustrācijas žurnāliem, saņem lielu naudu.

Teodors jutās atvieglots jau tāpēc vien, ka Vinsents spraudis sev kādu mērķi un nedomā dīkā dzīvot kā visu šo laiku.

—• Es ceru, Vinsent, ja tu ķersies pie darba, tad arī turpināsi to. Zini: deviņi amati. . .

— Tam visam nu ir beigas, tēv. Šo amatu es nepametīšu.

II

Lietus drīz mitējās, un iestājās silts laiks. Paņēmis molbertu un zīmēšanas piederumus, Vinsents devās izlūkot apkārtni. Vismīļāk viņš strādāja virsējā pie Sepes, tā sauktajā Pasīvārtā; te kādā purvā auga daudz ūdensrožu.

Etene bija maza, cieši sakļāvusies pilsētiņa, un iedzīvotāji uz Vinsentu skatījās greizi. Tādu melnu kokvilnas samta uzvalku te redzēja pirmo reizi; un tejienieši brīnījās, ka pieaudzis cilvēks cauras dienas laukā pavada ar zīmuli un papīru. Lai gan stūrains un noslēgts, Vinsents tomēr bija laipns pret tēva draudzes locekļiem, bet tie vairījās no viņa. Šinī provinces pilsētiņā viņu uzskatīja par savādnieku, par tādu kā ērmu; viss taču bija tik dīvains, neparasts: viņa drēbes, izturēšanās, rudā bārda, viņa pagātne, klajā bezdarbība, tas, ka viņš bez apnīkas sēž laukā un kaut ko vēro. Etenes ļaudis neuzticējās Vinsentam un baidījās no viņa tāpēc, ka Vinsents nebija tiem līdzīgs — kaut arī viņš nedarīja tiem nekā ļauna un tikai vēlējās, lai viņam ļauj mieru. Vinsents nenojauta, ka tie viņu neieredz.

Viņš darināja lielu studiju, attēlodams plašu cirtumu, kur malcinieki rosījās pie nolaistām priedēm; īpašu uzmanību viņš veltīja vientuļam kokam straulmalā. Kāds cirtējs laiku pa laikam pienāca klāt, raudzījās viņam pār plecu uz zīmējumu, truli vīpsnāja, šad tad skaļi iesmējās. Pie šī zīmējuma vajadzēja strādāt diezgan ilgi. Zemnieks smējās jo dienas jo skaļāk. Vinsents nolēma izdibināt, kas viņu tā uzjautrina.

— Vai jocīgi, ka zīmēju koku? — Vinsents pieklājīgi jautāja.

Malkas cirtējs nosmējās pilnā kaklā.

— Nu dikti jocīgi. Jūs gan esat muļķis!

Vinsents padomāja.

— Vai es būtu muļķis, ja iestādītu koku?

Zemnieka seja uz rāviena kļuva nopietna.

-— Nē, nepavisam.

— Vai es būtu muļķis, ja koptu un audzētu šo koku?

— Nē, kur nu.

— Vai es būtu muļķis, ja novāktu augļus?

— Jūs zobojaties par mani!

-— Vai es būtu muļķis, ja koku nocirstu — tāpat kā darāt j ūs?

— Nē jel, koki jācērt.

— Tātad es varu koku stādīt, kopt, ievākt tā augļus, to nocirst, bet, ja to zīmēju, — esmu muļķis. Vai tas ir pareizi?

Zemnieks atkal pavīpsnāja.

— Skaidrs, ka esat muļķis, ja tā kvernat. To saka viss miests.

Vakarus Vinsents pavadīja tuvinieku vidū dzīvojamā istabā. Ap milzīgu koka galdu sēdēja visa ģimene — rakstīja vēstules, šuva, lasīja. Kors, viņa jaunākais brālis, bija kluss bērns, tas reti kad ierunājās. Māsa Anna bija aizprecēta. Elizabete nevarēja Vinsentu ieredzēt ne acu galā un izturējās tā, it kā viņa nemaz nebūtu. Vilhelmīna vēlēja brālim tikai labu, nekad neatteicās pozēt, dāvāja draudzību, nemeklējot viņā vainas. Bet viņa garīgās intereses palika māsai svešas.

Pašā galda vidū stāvēja liela lampa ar dzeltenu aba-žūru, kuras gaismā Vinsents izpildīja savus vingrinājumus un pārzīmēja skices, ko bija uzmetis pa dienu laukos. Teodors skatījās, kā dēls zīmē vienu un to pašu figūru pārdesmit reižu un neapmierināts atsviež zīmējumu pēc zīmējuma. Beidzot mācītājs vairs nevarēja noraudzīties.

— Vinsent, — viņš teica, pārliekdamies pār plato galdu, — vai kādreiz tev padodas tā, kā vajag?

— Nē, — Vinsents atbildēja.

— Tad jādomā, ka būsi kļūdījies.

— Esmu pieļāvis daudz kļūdu, tēv. Par kādu tu runā?

— Manuprāt, ja tev būtu talants, ja tu būtu dzimis mākslinieks, tev viss padotos uzreiz.

Vinsents palūkojās uz savu zīmējumu — zemnieks, nometies ceļos, lasīja maisā kartupeļus. Viņa rokas līniju Vinsents nekādi nevarēja atrast.

— Laikam gan, tēv.

— Es gribu sacīt, ka nav jēgas zīmēt vienu un to pašu simt reižu bez kādiem panākumiem. Ja tev būtu dotības, tad darbs paveiktos bez visas šīs lielās vingrināšanās.

— Sākumā daba māksliniekam vienmēr pretojas, tēv, — Vinsents teica, zīmuli nenolikdams. — Bet, ja esmu ķēries pie darba nopietni, šī pretestība mani nebiedē. Gluži otrādi -— tā mani mudina cīnīties un uzvarēt.

— To es nesaprotu, — Teodors sacīja. — No ļauna nekad neiznāk labs, un slikts darbs nekļūst par labu.

— Teoloģijā tas laikam tā ir. Bet mākslā slikts darbs var kļūt par labu. Un tam jākļūst.

— Tu maldies, manu zēn. Mākslinieka darbs var būt vai nu labs, vai slikts. Un, ja tas ir slikts, viņš nav nekāds mākslinieks. Viņam vajadzētu to apjēgt pašā sākumā un nevajadzētu veltīgi tērēt laiku un spēkus.

— Bet ja nu viņš ir laimīgs, kaut arī zīmē slikti? Ko tad?

Teodors domās pārcilāja savas teologa zināšanas, taču neatrada atbildi uz šo jautājumu.

— Nē, — Vinsents teica un izdzēsa zīmējumā kartupeļu maisu, tā ka zemnieka kreisā roka palika neērti sastingusi gaisā. — Pēc būtības daba un godīgs mākslinieks ir saskaņā. Var paiet gadi neatlaidīgā cīņā, iekām daba pakļaujas māksliniekam, bet galu galā pat ļoti slikts darbs kļūst labs un pūliņi attaisnojas.

— Bet ja darbs tā arī paliek slikts? Jau kuro dienu tu zīmē šo vīru ar maisu un — kā aplam, tā aplam. Varbūt zīmēsi viņu gadiem ilgi un tomēr neuzšvīkāsi labāk?

Vinsents paraustīja plecus.

— Mākslinieks uzņemas šo risku, tēv.

— Vai atalgojums ir šāda riska vērts?

— Atalgojums? Kāds atalgojums?

— Nauda. Stāvoklis sabiedrībā.

Beidzot Vinsents novērsa acis no papīra lapas un uzlūkoja tēvu — cieši nopētīja viņa seju, it kā redzētu gluži svešu cilvēku.

— Man liekas, mēs runājām nevis par to, bet par mākslu, — viņš sacīja.

III

Vinsents strādāja dienu un nakti, lai iegūtu amata prasmi. Ja viņš arī domāja par savu nākotni, tad vienīgi iztēlojās, ka neapgrūtina vairs brāli un ir krietni ievingrinājies savā darbā. Viņš zīmēja līdz nogurumam, pēc tam lasīja. Kad nogura arī lasot — gāja gulēt.

Teo atsūtīja Vinsentam Engra papīru, govs, zirga, aitas anatomiskus attēlus, kas domāti veterinārmedicīnas skolām, dažus reproducētus Holbeina* darbus no «Parauga gleznām», sēpiju*, zīmuļus, zoss spalvas, cilvēka skeleta maketu, kā arī naudu, cik varēja pieciest; turklāt piekodināja strādāt cītīgi un nekļūt par viduvēju mākslinieku. Uz to Vinsents atbildēja: «Darīšu, ko spēšu, taču es nepavisam neniecinu viduvējību šī vārda parastajā nozīmē. Un, protams, viduvējības niecināšana mākslinieku nepa-ccļ tai pāri. Jāstrādā gan cītīgi, kas tiesa, tas tiesa. «Nevienu dienu bez līnijas!» — kā mācījis mums Gavarnī*.»

Vinsents aizvien skaidrāk apzinājās, ka figūru zīmēšana ir ļoti svarīga, ka tā netieši sekmē darbu pie ainavas. Ja, zīmēdams vītolu, viņš raudzījās uz to kā dzīvu būtni — un īstenībā tā jau arī bija dzīva būtne, — apkārtne vēlāk padevās itin viegli; tikai vajadzēja veltīt šim kokam visu vērību, vajadzēja papūlēties, līdz attēlā ienāk dzīvība. Viņš ļoti mīlēja ainavu, taču desmitkārt vairāk mīlēja žanra studijas, kas aizkustina ar savu reālismu un ko tik meistariski darinājuši Domjē, Dorē, de Grū, Felisjēns Ropss*, Gavarnī. Vinsents cerēja, ka, zīmējot darba cilvēkus, ar laiku ievingrināsies gatavot ilustrācijas žurnāliem un avīzēm; viņš gribēja pilnam uzturēt pats sevi ilgajos, grūtajos gados, kad izkops savu tehniku un atradīs mākslinieciskās izteiksmes augstākas formas.

Domādams, ka dēls lasa tikai prieka pēc, Teodors kādreiz ieminējās:

— Vinsent, tu aizvien saki, tev esot daudz jāstrādā. Kamdēļ tad tērē laiku ar šīm muļķīgajām franču grāmatām?

Vinsents aizvēra grāmatu «Gorio tēvs», ielikdams pirkstu starp lappusēm, un pacēla acis. Viņš joprojām cerēja, ka tēvs kaut kad sapratīs, cik nopietni ir dēla uzskati.

— Redzi, — viņš lēnām ierunājās, — lai zīmētu cilvēkus, žanra ainas, vajag ne tikai apgūt zīmēšanas tehniku, bet arī pamatīgi izstudēt daiļliteratūru.

— Jāatzīstas, ka nespēju to sajēgt. Ja gribu teikt labu sprediķi, man taču nevajag iet virtuvē un skatīties, kā tava māte sāla mēles.

— Ziniet, — Anna Kornēlija iemeta vidū, — mēles, ko nesen iesālīju, rīt varēšu celt galdā brokastīs.

Tēva salīdzinājumu Vinsents laida pār galvu.

— Es nevaru zīmēt cilvēka figūru, ja neesmu izpētījis tā kaulus, muskuļus un cīpslas, — viņš teica. — Un seju nevaru zīmēt, ja nezinu, kas notiek ļaužu dvēselēs. Lai attēlotu dzīvi, ar anatomijas zināšanām vien nepietiek, vajag arī saprast, ko cilvēks jūt un ko viņš domā par pasauli, kurā dzīvo. Tas, kas māk tikai savu amatu un nejēdz neko vairāk, galu galā ir paviršs mākslinieks.

— Ak Vinsent, — tēvs grūti nopūtās, — es baidos, no tevis iznāks teorētiķis.

Vinsents atkal pievērsās «Gorio tēvam».

Viņš stipri satraucās, kad saņēma pāris Kasaņa* grāmatu, ko Teo bija sūtījis, lai brālis tiktu vaļā no perspektīvas kļūdām. Vinsenlam gribējās vai noglāstīt katru lappusi, viņš izšķirstīja grāmatas un parādīja Vilhelmīnai.

— Labākas zāles pret savu vainu diezin vai varu vēlēties, — viņš sacīja māsai. — Ja izdziedēšos — būs jāpateicas vienīgi šīm grāmatām.

Vilhelmīna smaidīja ar mīlīgajām acīm, kas bija tādas pašas skaidras kā mātei.

— Vai tu domā, Vinsent, — pētīja Teodors, kas neuzticīgi skatījās uz visu, kas nāca no Parīzes, — ka varēsi iemācīties pareizi zīmēt, lasīdams grāmatās prātojumus par mākslu?

— Kā tad.

— Brīnums!

— Iemācīšos, ja tikai man izdosies teoriju likt lietā. Praksi tomēr nevar iegūt reizē ar grāmatām. Citādi tām būtu daudz vairāk pircēju.

Ritēja laimīgas, rosmes pilnas dienas, atnāca vasara, un tagad nevis lietus, bet karstums neļāva Vinsentam klejot pa virsāju. Viņš uzzīmēja savu māsu Vilhelmīnu pie šujmašīnas, trešo reizi nokopēja Barga «Ogles zīmējuma studijas», piecas reizes no vietas uzskicēja vīru ar lāpstu — zemes racēju dažādos stāvokļos, divas reizes uzzīmēja sējēju, divas reizes meiteni ar slotu, pēc tam attēloja kartupeļu mizotāju ar baltu aubi galvā, ganu, kurš atmeties uz savas nūjas, un beidzot — slimu vecu zemnieku, kas sēž uz krēsla pie krāsns, galvu rokās atbalstījis, elkoņus pret ceļiem atspiedis. Racēji, arāji, sējēji, vīrieši un sievietes — tos Vinsentam gribējās zīmēt un zīmēt; viņš saprata, ka vajag izpētīt un attēlot visu, kas saistās ar lauku dzīvi. Nu viņš vairs nebija tik bezspēcīgs dabas priekšā kā citkārt, un tas darīja viņam tādu prieku, kādu viņš agrāk nekad nebija pazinis.

Pilsētiņas iedzīvotāji joprojām vairījās no Vinsenta un uzskatīja viņu par savādnieku. Lai gan māte un Vilhelmīna un savā ziņā arī tēvs viņu mīļoja un lutināja, sirds dziļumos, kur nevarēja ielūkoties pat mājinieki, viņš palika dziļi vientuļš.

Zemnieki vēlāk viņu ieredzēja tīri labi un viņam uzticējās. To vienkāršībā Vinsents saskatīja kaut ko līdzīgu zemei, kuru tie raka un kaplēja. Šo līdzību viņš centās izteikt savos zīmējumos. Tanīs noraugoties, tuvinieki bieži vien nevarēja pasacīt, kur beidzas zemnieka figūra un kur sākas zeme. Vinsents lāgā nezināja, kāpēc viņa zīmējumos tas tā iznāk, tomēr juta, ka tieši tā ir pareizi.

—- Ar skaidru līniju atdalīt nevajag, — viņš kādu vakaru teica, atbildot uz mātes jautājumu. — Te īstenībā ir divi zemes veidi, kas pāriet viens otrā, papildina viens otru, — tās pašas vielas divas formas, kas būtībā nav atšķiramas.

Anna Kornēlija nosprieda: ja nu Vinsentam nav sievas, mātei jāuzņemas visas rūpes par dēlu un jāpalīdz viņam tikt uz augšu.

— Vinsent, — viņa kādu rītu ierunājās, — man gribētos, lai šodien tu pārnāktu jau divos. Vai būsi tik labiņš?

— Protams, māt. Kas tev nodomā?

— Ņemt tevi līdzi uz pēcpusdienas viesībām.

Vinsents iztrūkās.

— Bet, māt, es nevaru velti zaudēt laiku!

— Velti zaudēt laiku?

— Nu jā. Saviesībās taču nav ko zīmēt.

— Tu gan maldies, dēliņ. Tur būs Etenes augstāko aprindu dāmas.

Vinsents uzmeta mirkli virtuves durvīm. Tā vien gribējās dot kājām ziņu. Viņš tomēr savaldījās un dzīrās paskaidrot, kāpēc nevēlas iet tādos ciemos; tikai vārdi šķita kaut kur aizķērušies.

— Kā lai to pasaka, māt, — viņš minstinājās. — Sabiedrības dāmās nav nekā ievērojama.

— Ej nu ej! Viņas visas ir ievērojamas. Par viņām neviens nav bildis ļauna vārda.

— Protams, māmuliņ, protams. Es gribēju tikai sacīt, ka viņas visas ir līdzīgas cita citai. Dzīve, kas vēlēta šīm sievietēm, izveidojusi viņas pēc viena parauga.

— Bet man nemaz nav grūti viņas atšķirt citu no citas.

— Tiesa, mīļo māmulīt, tomēr, zini. .. viņas visas ir dzīvojušas tik vieglas dienas, ka sejās nav iezīmējusies neviena interesanta līnija.

— Es diemžēl tevi nesaprotu, dēls. Tu taču zīmē ikvienu strādnieku, ikvienu zemnieku, ko redzi laukos.

— Kā tad.

— Un kāds tev labums no tā? Viņi ir nabagi, viņi nekā nepirks. Bet pilsētas dāmas var samaksāt par saviem portretiem.

Vinsents ar vienu roku apkampa māti, ar otru saņēma viņu aiz zoda. Viņas zilās acis bija tik skaidras, tik dziļas, tik maigas un mīļas. Kāpēc tās nevar ieskatīties viņam dvēselē?

— Māmucīt, — viņš klusi teica, — lūdzu, tici man kaut jel mazdrusciņ. Es zinu, kas jādara, tikai pacieties, es gūšu sekmes. Lai ari tagad tev šķiet, ka nopūlos veltīgi, beigu beigās tomēr varēšu pārdot savus zīmējumus un sagādāt labu iztiku.

Anna Kornēlija tikpat karsti vēlējās saprast dēlu, kā Vinsents vēlējās, lai saprot to. Viņa pieskārās ar lūpām pie dēla cietās, rudās bārdas un atcerējās baiļpilno, nemierīgo dienu, kad Zundertas mācītājmājā bija atšķirts no viņas miesām mazulītis, kurš nu izaudzis par šo tvirto, spēcīgo vīru, ko viņa apkampusi. Viņas pirmais bērns bija piedzimis nedzīvs, un, kad Vinsents, skaļi un ilgi brēkdams, vēstīja par savu ierašanos pasaulē, viņa izjuta bezgalīgu līksmi un pateicību. Vinsentu mīlēdama, Anna Kornēlija gan skuma par pirmo bērnu, kas nemaz nebija atvēris acis, gan priecājās par visām savām atvasēm.

— Tu esi labiņš, Vinsent, — viņa sacīja. — Dari, kā redzi. Tev jau pašam galva uz pleciem. Es tikai gribēju tev palīdzēt.

Todien Vinsents nedomāja zīmēt laukos, bet lūdza dārznieku Pītu Kaufmani, lai tas pozē viņam. Pīts gan atrunājās, bet pēdīgi bija ar mieru.

— Pēc pusdienām, — viņš apsolījās. — Dārzā.

Kad Vinsents izgāja dārzā, Pīts viņu gaidīja, uzposies svētdienas drēbēs un cītīgi nomazgājis rokas un muti.

-— Pag! — Pīts satraukts izsaucās. — Atnesīšu ķeblīti. Tad varēsit sākt.

Nolicis ķeblīti, viņš apsēdās, stīvs kā milna, sak, lai nu viņu nofotografē. Vmsentam gribot' negribot bija jā-smejas.

— Bet, Pīt, — viņš teica, — es nevaru zīmēt tevi tanīs drēbēs.

Pīts izbrīnījies noskatīja savas drānas.

— Kas tām par vainu? — viņš noprasīja. — Tās ir jaunas. Tikai pāris reižu pavalkātas svētdienās.

— Zinu, — Vinsents sacīja. — Tā jau ir tā nelaime, lis gribu zīmēt tevi vecās darba drēbēs, kad rīkojies ar grābekli. Tad auguma līnijas kļūst skaidras. Man vajag īedzēt tavus elkoņus un ceļgalus, un lāpstiņas. Bet tagad neredzu neko vairāk kā tikai tavu uzvalku.

Izdzirdējis par lāpstiņām, Pīts iecirtās.

— Manas vecās drēbes ir netīras un ielāpainas. Ja gribat mani zīmēt — zīmējiet, kāds esmu patlaban.

Vinsentam neatlika nekas cits kā doties atkal laukos un zīmēt zemes racējus nolīkušām mugurām. Vasara jau beidzās, un viņš saprata, ka vismaz pagaidām nevar neko vairāk iemācīties patstāvīgi. No jauna viņš sajuta karstu vēlēšanos saistīties ar kādu mākslinieku un strādāt labā darbnīcā. Jā, viņam katrā ziņā vajadzēja skatīt meistaru gleznas, redzēt, kā mākslinieki strādā, — tad viņš tiks skaidrībā par saviem trūkumiem un sasniegs labākus rezultātus.

Teo atrakstīja, aicinādams viņu uz Parīzi, bet Vinsents apzinājās, ka vēl par agru spert šādu soli. Viņa darbi vēl bija pārāk rupji, pārāk neveikli, pārāk diletantiski. Līdz Māgai bija tikai dažu stundu brauciens, tur viņam droši vien palīdzētu draugs Terstēgs, «Gupila un biedru» veikala vadītājs, un radinieks Antons Mauve. Varbūt garā mācības laika nākamo posmu vislabāk pavadīt Hāgā? Viņš aizrakstīja brālim, lūgdams padomu, un Teo par atbildi atsūtīja ceļa naudu.

Pirms pārcelšanās Vinsents nolēma uzzināt, kā izturētos Terstēgs un Mauve, vai tie būtu ar mieru palīdzēt; ja ne, viņš apmestos citur. Viņš rūpīgi sasaiņoja savus zīmējumus — šoreiz kopā ar veļas kārtu — un devās uz galvaspilsētu, kā to bija darījuši daudzi jo daudzi jaunie provinces mākslinieki.

IV

Hermanis Geisberts Terstēgs bija «Hāgas glezniecības skolas» organizētājs un pats ievērojamākais mākslas priekšmetu tirgotājs Holandē. No visas zemes brauca pie viņa prasīt padomu, kādas gleznas pirkt; ja Terstēga kungs teica, ka audekls ir vērtīgs, viņa spriedumu neviens nedomāja apšaubīt.

Kad Terstēga kungs nomainīja tēvoci Vinsentu van Gogu, kļūdams par «Gupila un biedru» veikala vadītāju, jaunie, talantīgie holandiešu mākslinieki dzīvoja izklaidus pa visu zemi. Antons Mauve un Jozefs mita Amsterdamā, Jakobs un Vilems Marisi* uzturējās provincē, bet Blom-merss, Jozefs Izraelss* un Johanness Bosboms klejoja no pilsētas uz pilsētu — tiem nebija pastāvīgas dzīves vietas. Terstēgs aizrakstīja viņiem visiem šādu vēstuli:

«Kā būtu, ja mēs apvienotu savus pūliņus Hāgā un to padarītu par holandiešu mākslas centru? Mēs varētu palīdzēt cits citam, mācīties cits no cita un kopīgiem spēkiem atgūt holandiešu glezniecībai pasaules slavu, kāda tai bija Fransa Halsa* un Rembranta laikā.»

Mākslinieki neatsaucās tik drīz, taču nākamajos gados visi jaunie gleznotāji, kuriem, pēc Terstēga atzinuma, bija spējas, pārceļoja uz Hāgu. Viņi vēl nevarēja pārdot itin nevienu audeklu. Kaut arī pēc viņu gleznām nebija pieprasījuma, Terstēgs gādāja par šiem māksliniekiem, jo redzēja viņu darbos liela talanta iezīmes. Viņš jau sešus gadus bija pircis Mauves, īzraelsa un Jakoba Marisa gleznas, iekām viņam izdevās skatītājus pārliecināt, ka tās pelna ievērību.

Gāja gads pēc gada, Terstēgs pacietīgi pirka Marisa, Bosboma un Neiheisa* darbus un krāva pie sienas sava veikala dibentelpā. Viņš bija pārliecināts, ka šie cilvēki jāatbalsta, kamēr tie cīnās, lai sasniegtu mākslas kalngalus; ja holandiešu sabiedrība ir akla — neredz savas tautas talantus, viņš, kritiķis un tirgotājs, parūpēsies, lai šie apdāvinātie jaunie mākslinieki neaizietu bojā, novārtā likti, trūkuma un bezcerības nomākti. Terstēgs ne vien pirka viņu audeklus, bet arī kritizēja viņu darbu, sapazīstināja viņus ar citiem gleznotājiem un šinīs grūtajos gados allaž uzmundrināja. Diendienā viņš centās attīstīt holandiešu gaumi, atvērt tiem acis, lai tie beidzot redzētu, kādu spēku un skaistumu pauž pašu mākslinieki.

Tolaik, kad Vinsents posās uz Hāgu, Terstēgs jau bija panācis, ko gribējis. Mauve, Neiheiss, Izraelss, Jakobs un Vilems Marisi, Bosboms un Blommerss ne tikai varēja par dārgu naudu pārdot «Gupila un biedru» veikalā visus savus darbus — viņi gandrīz vai bija kļuvuši klasiķi.

Terstēgs bija skaists vīrietis, tipisks senatnīga izskata holandietis — parupji, spēcīgi sejas panti, augsta piere, brūni atsukāti mati, liela, plakana, glīti apcirpta bārda, acis kā dzidrs Holandes debesu atspulgs ezerā. Viņš valkāja ērtus, melnus svārkus prinča Alberta gaumē, platas, svītrainas bikses, kas piesedza puszābakus, nēsāja augstu, neatliecamu apkaklīti un melnu, pušķī sasietu kaklasaiti, kuru viņam ik rītus aizlika sieva.

Terstēgs mīlēja Vinsentu, un, kad jaunekli pārcēla «Gu-pila un biedru» Londonas nodaļā, viņš deva tam siltu ieteikuma vēstuli turienes veikala vadītājam. Terstēgs aizsūtīja uz Borināžu Barga «Zīmēšanas kursu» un «Ogles zīmējuma studijas», zinādams, ka jaunam māksliniekam šīs grāmatas īpaši vajadzīgas. Kaut arī «Gupila un biedru» veikals Hāgā piederēja tēvocim Vinsentam van Gogam, Vinsenls nemaz nešaubījās, ka Terstēgs viņam no visas sirds vēl labu viņa paša dēļ. Terstēgs nebija lišķis.

«Gupila un biedru» galerija atradās Plācā, Hāgas lepnākajā laukumā, divdesmitajā namā. No šejienes varēja vai ar roku aizsniegt Holandes grāfu kādreizējo «medību pili», ap kuru augusi pilsēta; pagalms bija tāds pats kā viduslaikos, aizsarga grāvis pārvērsts skaistā ezerā, viņā pusē staltojās Morica nams, kurā izstādīti Halsa, Rubensa, Rembranta un holandiešu mazo meistaru darbi.

Vinsents devās no stacijas pa šauro, līkumaino, rosmes pilno Vagenstrātu, šķērsoja Pleinu un Binnenhofu un nokļuva Plācā. Pēdējo reizi viņš bija izgājis no Hāgas «Gupila» galerijas pirms astoņiem gadiem; Vinsents atminējās, kādas ciešanas izbaudījis pa šo laiku, un neganta, apdullinoša smeldze pārņēma visu viņa būtni.

Pirms astoņiem gadiem! Tad visi viņu mīlēja, ar viņu lepojās. Viņš bija tēvoča Vinsenta mīļākais brāļadēls. Visi bija pārliecināti, ka viņš ne tikai turpinās tēvoča darbu, bet arī mantos īpašumu. Tagad viņš jau būtu varens un bagāts, ikviens viņu cienītu un apbrīnotu. Un kādreiz viņam piederētu ievērojamākā gleznu galeriju apvienība Eiropā.

Kas bija noticis ar viņu?

Vinsents nevēlējās zaudēt laiku, prātojot par šo jautājumu, bet šķērsoja Plācu un iegāja «Gupila» galerijā. Te valdīja izsmalcināta greznība, ko viņš bija aizmirsis. Savās strādnieka drēbēs, velulīna uzvalkā viņš pēkšņi sajutās niecīgs un nožēlojams. Apakšējā stāvā atradās garš salons, ko rotāja smagi smilškrāsas aizkari; trīs pakāpienus

m

augstāk bija mazāka zāle ar stikla griestiem, aiz tās, vēl dažus pakāpienus augstāk, īpašs saloniņš, kurā izstādīja tos mākslas darbus, ko rādīja tikai izredzētajiem. Platas kāpnes veda otrajā stāvā, kur atradās Terstēga kantoris un dzīvoklis. Sienas gar kāpnēm bija klātin noklātas gleznām.

Galerija liecināja par bagātību un augstu kultūru. Pārdevēji bija iznesīgi un labi kopušies. Gleznām dārgi ietvari un krāšņi drapējumi. Vinsenta kājas grima biezos, mīkstos paklājos, un viņš atcerējās, ka krēsli, kas pieticīgi stāvēja kaktos, ir ļoti vērtīgi, seni mākslas priekšmeti. Viņš iedomāja savus zīmējumus, kur attēlojis noskrandu-šus ogļračus, kas nāk ārā no šahtas, to sievas, kas noliekušās pār terila maisiem, brabantiešus — sējējus un zemes racējus. Vinsents jautāja sev, vai šinī dižajā dailes pilī jel kādreiz izstādīs un pārdos viņa necilos zīmējumus, kuros redzami vienkāršie, nabadzīgie ļaudis.

Tas gan grūti bija ticams.

Vinsents palika stāvot kā sastindzis un apbrīnoja Marīves gleznotu aitas galvu. Pārdevēji klusām sarunājās pie asējumu galda, tie uzmeta mirkļus viņa drēbēm, ievēroja nevīžīgo stāju, un neviens nepapūlējās pajautāt, ko ienācējs vēlas. Terstēgs, kas mazajā saloniņā bija kārtojis izstādi, nokāpa galvenajā zālē. Vinsents viņu nepamanīja.

Terstēgs apstājās pie kāpnēm un nopētīja savu kādreizējo darbinieku. Viņš uzlūkoja rudos bārdas rugājus, īsi apgrieztos matus, laucinieka zābakus, līdz pašai augšai aizpogātos strādnieka svārkus — kaklasaites Vinsentam nebija — un ērmīgo, padusē iespiesto saini. Vinsents izskatījās gaužām lempīgs; šinī greznajā galerijā viņa stū-rainība jo sevišķi dūrās acīs.

— Nu, Vinsent, — Terstēgs ierunājās, nedzirdami soļodams pa mīksto grīdsegu. — Kā redzu, mūsu gleznas jūs valdzina.

Vinsents pagriezās.

— Ak, tās ir burvīgas! Kā jums klājas, Terstēga kungs? Mani tēvs un māte lika jūs sveicināt.

Un viņi sasniedzās rokas pār astoņu gadu bezdibeni.

— Jūs gan labi izskatāties, Terstēga kungs. Pat labāk nekā tolaik, kad šķīrāmies.

— Nu jā, dzīve mani lutina, Vinsent. Tāpēc neesmu novecojis. Vai neuziesim kantorī?

Vinsents sekoja viņam pa platajām kāpnēm, bieži vien paklupdams, jo nespēja atraut acis no gleznām, ar kurām bija apkārtas sienas. Viņš pirmo reizi redzēja īstus mākslas darbus kopš tās īsās dienas, ko Briselē bija pavadījis kopā ar Teo. Tie nu saistīt saistīja. Terstēgs atvēra durvis un paklanīdamies ielaida Vinsentu kantorī.

— Lūdzu, Vinsent, sēdieties taču, — viņš mudināja.

Vinsents nevarēja noraudzīties vien kādā Veisenbruha*

audeklā; šo mākslinieku viņš vēl nepazina. Viņš apsēdās, nometa savu saini, pacēla to, uztrūkās un piegāja pie Ter-stēga spīdīgā rakstāmgalda.

— Atdošu jums grāmatas, ko tik laipni man patapinājāt, Terstēga kungs.

Viņš atraisīja saini, pastūma sānis zeķu pāri un kreklu, izņēma Barga «Ogles zīmējuma studijas» un nolika uz galda.

— Esmu daudz strādājis pie zīmējumiem. Lielais paldies par to, ka aizdevāt šo grāmatu.

— Parādiet, ko esat nokopējis, — Terstēgs lietišķi sacīja.

Vinsents pajauca papīru žūksni un izvilka pašus pirmos — Borināžā izpildītos vingrinājumus. Terstēgs klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis. Tad Vinsents ātri nolika viņam priekšā vingrinājumus, ko veicis tūlīt pēc apmešanās Etenē. Tos aplūkodams, Terstēgs laiku pa laikam novilka «hmm», taču nebilda ne vārda. Vinsents rādīja pēdējo, īsi pirms aizbraukšanas pabeigto sēriju. Tā ieinteresēja Terstēgu.

— Laba līnija, — viņš teica par kādu kopiju. — Man patīk šis ēnojums, — piezīmēja, vērtēdams citu. — Tā gandrīz padevusies, kā vajag.

— Man jau pašam šķita, ka tā nav slikta, — Vinsents sacīja.

Izrādījis visas savas kopijas, viņš gaidīja Terstēga spriedumu.

— Jā, Vinsent, — Terstēgs atsāka valodu, pie tam uzlika garās, kalsnās rokas uz galda un viegli bungoja ar pirkstiem, — jūs mazliet esat pavirzījies uz priekšu. Daudz ne, tikai mazliet. Es gan nobažījos, ieraudzīdams jūsu pirmos zīmējumus... Taču jūsu darbs vismaz liecina, ka esat pūlējies.

— Un tas ir viss? Pūles vien? Nekādu dotību?

Vinsents zināja, ka neklājas tā jautāt, bet nespēja nociesties.

— Šķiet, vēl nav pienācis laiks runāt par dotībām, Vinsent.

— Droši vien Esmu atvedis arī savus oriģināl-zīmējumus. Varbūt jūs apskatītu ...

— Ar mīļu prātu.

Vinsents izlika dažus zīmējumus — ogļraču un zemnieku attēlus.

Iestājās tas smagais, visā Holandē zināmais klusums, kas daudziem jo daudziem jauniem māksliniekiem bija vēstījis neapstrīdamo spriedumu, ka viņu darbi nekur neder. Ter-stēgs pārlūkoja katru lapu, taču nenoņurdēja pat «hmm», Vinsentam sažņaudzās sirds. Terstēgs atliecās krēslā un raudzījās caur logu — pāri Plācai, uz gulbjiem ezerā. Vinsents no pieredzes zināja, ka šim klusumam nebūs gala, ja viņš pats neierunāsies.

— Vai patiešām es itin neko neesmu panācis, Terstēga kungs? — viņš jautāja. — Vai mani Brabantas zīmējumi neliekas jums labāki par tiem, kas radušies Borināžā?

— Nu, — Terstēgs sacīja, novērsdamies no loga, — labāki jau ir. Bet nav nekādi labie. Tanīs ir kaut kas aplams pašos pamatos. Kas īsti — uzreiz nevaru pateikt. Manuprāt, jums vajadzētu vēl kādu laiku nodarboties ar kopēšanu. Oriģinālzīmējumi — tie jums pagaidām nav pa spēkam. Jāizkopj elementārā tehnika, iekām zīmējat no dabas.

— Es gribētu apmesties Hāgā un mācīties. Vai būtu vērts, Terstēga kungs?

Terstēgs nevēlējās uzņemties nekādus pienākumus pret Vinsentu. Šis gadījums viņam šķita visai savāds.

— Hāga ir jauka pilsēta, — viņš teica. — Te ir labas galerijas un daudz jaunu mākslinieku. Bet es nudien nezinu, vai tā ir pārāka par Briseli, Antverpeni vai Parīzi.

Vinsents aizgāja diezgan možā noskaņojumā. Terstēgs, Holandes bargākais kritiķis, tomēr bija atzinis, ka viņam mazliet sekmējies. Lai nu kā, viņš nestāv uz vietas. Protams, viņam nav izdevušies zīmējumi no dabas, bet viņš galu galā panāks savu, ja ilgi un cītīgi strādās.

Hāga laikam gan ir vistīrākā un pieklājīgākā pilsēta Eiropā. Saglabājusi īsti holandisku garu, šī pilsēta ir skaista, vienkārša, nopietna. Kupli koki ieskāvuši spodras ielas, ķieģeļu mājas celtas glīti un kārtīgi, to priekšā jo rūpīgi kopti dārziņi, kuros zied rozes un ģerānijas. Te nav graustu, nav nabadzīgu kvartālu, nekā tāda, kas pamests novārtā. Viss uzposts ar holandisku stingrību.

Pirms daudziem gadiem Hāga bija izraudzījusies ģerboni, kurā attēlots stārķis. Un kopš tā laika iedzīvotāju skaits augtin audzis.

Vinsents pagaidīja līdz nākamajai dienai, iekām apmeklēja Mauvi, kas dzīvoja Eilenbomenē 198. Mauves sievasmāte, dzimusi Karbenta, bija Annas Kornēlijas māsa; Vinsentu uzņēma sirsnīgi, jo radniecības saites šinīs aprindās daudz ko nozīmēja.

Mauve bija drukns, spēcīgs vīrs slīpiem pleciem un platām krūtīm. Tāpat kā Terstēgam un gandrīz visiem van Gogiem, viņam bija varena galva, kuras apveids atstāja lielāku iespaidu nekā paši sejas panti. Spīdošas, mazliet skumīgas acis, taisns, pamatīgs deguns, kas savienojās bez kāda uzliekuma ar augstu un stūrainu pieri, plakanas ausis, iesirmojusi bārda, kura piesedza pareizu sejas ovālu. Mati sasukāti uz labo pusi, cekuls krita uz acs.

Mauve bija enerģijas pilns, taču neizšķieda to veltīgi. Viņš gleznoja un, ja nogura, gleznodams pārvarēja nogurumu. Tā atspirdzinājies, viņš gleznoja ar jaunu sparu.

— Jēlas nav mājās, Vinsent, — Mauve sacīja. — Varbūt iesim uz darbnīcu? Es domāju — tur jutīsimies omulīgāk.

— Ejam.

Vinsentam kārojās redzēt darbnīcu.

Abi izgāja ārā un devās uz darbnīcu — prāvu koka celtni dārzā. Ieeja bija nama pusē, kādu gabaliņu no tā. Dārzu ieskāva dzīvžogi, tā ka Mauve varēja strādāt pilnīgā atšķirtībā.

Kad Vinsents spēra kāju pār slieksni, viņu apsveica tīkama tabakas dūmu smarža, veclaicīgas pīpes un spožs lakojums. Darbnīca bija plaša, molberti ar gleznām stāvēja uz bieza Deventeres paklāja. Pie sienām visnotaļ studijas siltās krāsās; kaktā atradās antīks galds, kura priekšā paklāta neliela persiešu grīdsega. Pusi ziemeļu sienas aizņēma logs. Šur un tur saliktas grāmatas, katrā brīvā vi-diņā — gleznošanas piederumi. Kaut arī telpa bija pilna ar priekšmetiem un pauda jautru noskaņu, Vinsents juta, ka šeit valda zināma kārtība, ko noteica Mauves raksturs.

Par ģimenes lietām Mauve un Vinsents izrunājās dažos mirkļos; pēc tam viņi ar skubu uzņēma vienīgo valodu, kas abiem īsti vedās. Pēdējā laikā Mauve loloja ieceri uzgleznot krēslas ainavu sevišķi klusinātos toņos, tāpēc vairījās no citiem māksliniekiem, jo allaž apgalvoja, ka cilvēks varot vai nu gleznot, vai runāt par glezniecību, bet nevarot reizē darīt gan vienu, gan otru. Viņš neapspriedās ar Vinsentu, bet dedzīgi izklāstīja savu nodomu.

Pārnāca Mauves sieva un pierunāja Vinsentu palikt uz vakariņām.

Pēc garšīgas maltītes viņš sēdēja pie kamīna un tērzēja ar bērniem, vēlēdamies, kaut viņam būtu savs pavards, sava ģimene — mīļa sieva, kas ticētu viņa spēkiem, un bērni, kuri sauktu viņu par tēti — šinī vienkāršajā vārdā, kas mazo valodā nozīmē «visstiprākais un varenākais cilvēks». Vai patiešām viņš nekad nepiedzīvos šādas laimīgas dienas?

Drīz abi vīri atgriezās darbnīcā, ar baudu kūpinādami pīpes. Vinsents izkravāja savas kopijas. Mauve tās pārlūkoja vērīgām lietpratēja acīm.

— Nav slikti nozīmēts, — viņš teica. — Bet kāda jēga kopēt?

— Kāda jēga? Es ...

— Tu vienīgi esi kopējis, Vinsent, — kā skolēns. īsto, radošo darbu jau paveicis cits.

— Domāju, ka tā ievingrināšu aci un roku.

— Nieki. Ja gribi radīt — pievērsies dzīvei. Atdarināt nav vajadzīgs. Varbūt pats esi ko uzskicējis?

Vinsents atminējās, ko Terstēgs sacījis par viņa paša zīmējumiem. Vai būtu vērts rādīt tos Mauvem? Viņš braucis uz Hāgu, lai lūgtu Mauvi pieņemt viņu mācībā. Bet ja nu viņš var parādīt tikai neizdevušos darbus . . .

— Jā, — Vinsents atbildēja. — Daudz esmu strādājis, darinādams žanra zīmējumus.

— Lieliski!

— Man te ir daži uzmetumi — esmu zīmējis Borināžas ogļračus un Brabantas zemniekus. Šīs skices nav nekādas labās, taču ...

—- Lai nu, lai, — Mauve sacīja. — Es gribu tās redzēt. Tur, jādomā, daudzmaz būsi uztvēris reālo dzīvi.

Vinsents izlika savas lapas, sirds dauzījās kā negudra. Mauve apsēdās un pētīja skices, ar kreiso roku aizvien pieglaudīdams kuplos matus. Viņš klusi nosmējās savā iesirmajā bārdā. Reiz viņš piešāva roku pie galvas, sabužinādams matus, un uzmeta Vinsentam asu, nosodošu skatienu. Taču nākamajā brīdī Mauve paņēma kādu zīmējumu, kurā attēlots zemnieks, uzcēlās un pielika to blakus iigūrai, ko pavirši bija ieskicējis savā jaunajā audeklā.

—- Nu redzu, kur esmu kļūdījies! — viņš izsaucās.

Mauve paņēma zīmuli, pagrieza molbertu pret gaismu un strauji ievilka dažas līnijas, nenovērsdams acis no Vin-senla skices.

— Tā ir labāk, — viņš teica, atkāpdamies no audekla. — Tagad šis cilvēks īsti saderas ar zemi.

Mauve piegāja Vinsentam klāt un uzlika tam roku uz pleca.

— Nebēdā, — viņš drošināja savu radinieku. — Tu esi uz pareizā ceļa. Tavas skices ir neveiklas, taču patiesīgas. Tanīs ir tāds ritms un dzīvība, ko pats ikreiz nevaru sasniegt. Atmet kopēšanu, Vinsent; nopērc krāsas. Jo drīzāk sāksi strādāt ar otu, jo labāk. Zīmējums nav tik slikts, un tas pamazām izkopsies.

Vinsents nosprieda, ka pienācis izdevīgs brīdis.

-— Brālēn Mauve, es domāju pārcelties uz Hāgu un šeit turpināt darbu, — viņš ierunājās. — Vai jūs man reizēm nepalīdzētu? Man nepieciešama tāda cilvēka palīdzība, kāds esat jūs. Es jau negribētu no jums neko lielu, parādiet man tikai šo un to, kā pirmīt, kad stāstījāt par savām skicēm. Katram jaunam māksliniekam vajag skolotāja, un es jums būtu ļoti pateicīgs, ja varētu strādāt jūsu vadībā, brālēn Mauve.

Mauve bažīgi pārlaida acis visām savām nepabeigtajām gleznām. Ja arī viņš atrāvās no darba, izbrīvēdams sev kādu laiciņu, tad gribēja to pavadīt ģimenes vidū. Izgaisa tā sirsnīgā noskaņa, ko bija radījuši Mauves atzinīgie

vārdi. Mauve ierāvās sevī. Vinsents, kas labi uztvēra, kā citi izturas pret viņu, uzreiz nomanīja šo atsalumu.

— Esmu nevaļīgs, Vinsent, — Mauve sacīja, — man grūti palīdzēt citiem. Māksliniekam jābūt savtīgam; viņam jāsarga katra minūte sava darba laika. Man šķiet, neko daudz nepagūšu tev iemācīt.

— Es jau arī nevēlos neko daudz, — Vinsents teica. — Atļaujiet man tikai šad un tad pastrādāt šeit kopā ar jums un pavērot, kā gleznojat. Pastāstiet par savu darbu, tāpat kā stāstījāt šodien, un es redzēšu, kā piepildās iecere. Un vienu otru reizi, kad atpūtīsities, jūs varētu pārlūkot manus zīmējumus un aizrādīt uz kļūdām. Tas ir viss, ko lūdzu.

— Tev liekas, tas ir maz. Bet tici man — mācīt nav viegli.

— Es nebūšu jums par apgrūtinājumu, vīrs un vārds.

Mauve iegrima ilgās pārdomās. Viņš negribēja nevienu

ņemt mācībā, jo darba laikā necieta tuvumā cilvēkus. Mauvem tikai retumis radās vēlēšanās runāt par saviem audekliem, un viņš dzirdēja vienīgi apvainojumus no iesācējiem, kam devis padomu. Taču Vinsents bija viņa radinieks, Gupils un tēvocis Vinsents van Gogs pirkuši viņa gleznas, turklāt viņam patika skarbā, spēcīgā kaisme, kas piemita šim jauneklim un izpaudās tā zīmējumos.

— Lai notiek, Vinsent, — Mauve sacīja. — Pamēģināsim.

— Kāda laime!

— Liec vērā, es neko neapsolu. Varbūt mums nekas neizdosies. Bet, kad būsi apmeties Hāgā, atnāc pie manis darbnīcā, un mēs palūkosim, vai varam palīdzēt viens otram. Rudeni gan pavadīšu Drentē*. Atnāc, teiksim, ziemas sākumā.

— Tieši tanī laikā es arī domāju braukt uz Hāgu. Man vēl dažus mēnešus jāpastrādā Brabantā.

— Tātad — norunāts.

Visu atceļu Vinsenta dvēselē skanēja kāda līksma balss: «Man ir skolotājs. Man ir skolotājs. Drīz mācīšos pie liela gleznotāja, sākšu gleznot pats. Es strādāšu, ai, kā tagad strādāšu, un viņš redzēs, ko spēju.»

Pārradies Etenē, Vinsents sastapa Kēju Vosu.

VI

Lielās bēdas Kēju bija vērtušas dvēselīgāku. Viņa no sirds bija mīlējusi vīru, un līdz ar laulāto draugu bija miris arī kaut kas viņā pašā. No jautrības, dzīvesprieka, mundruma un spara nemanīja vairs ne miņas. Pat košie mati šķita zaudējuši silto spīdumu. Seja bija pavājējusi, zilo acu dzelmēs ēnojās skumjas, ādas cēlais, vizošais baltums noblāvējis pelēcīgs. Kaut arī šī sieviete vairs neizskatījās tāda ziedoša kā toreiz, kad Vin-sents viņu redzēja Amsterdamā, tagad viņai piemita klusināts skaistums, turklāt nebeidzamās sēras piešķīra visai viņas būtnei dziļumu un cildenumu.

— Cik jauki, ka pēdīgi atbraucāt pie mums, Kēja, — Vinsents sacīja.

— Paldies, Vinsent.

Šī bija pirmā reize, kad abi sauca viens otru tikai vārdā, atmetot «brālēn» vai «māsīca». Viņi nezināja, kā tas gadījās, pat nenomanīja to.

— Janu jūs, protams, atvedāt līdzi?

— Jā, viņš ir dārzā.

— Jūs agrāk nekad neesat bijusi Brabantā. Man prieks, ka esmu šeit un varēšu jums visu parādīt. Izstaigāsimies

pa virsēju.

— Labprāt, Vinsent.

Kēja runāja laipni, taču bez iejūsmas. Vinsents ievēroja, ka māsīcas balss kļuvusi zemāka un dobjāka. Viņš atcerējās, cik draudzīgi Kēja bija izturējusies pret viņu Sirikera mājā Keizersgrahtā. Vai runāt par viņas vīra nāvi, izteikt līdzjūtību? Protams, piederējās kaut ko sacīt šinī sakarībā, bet Vinsents noģida, ka vienīgi sāpinās māsīcu, ja ieminēsies par viņas zaudējumu.

Kēja prata novērtēt brālēna smalkjūtību. Vīrs viņai bija svētums, un viņa nevarēja par to runāt. Arī viņa atcerējās tos brīnišķīgos ziemas vakarus Keizersgrahtā, kad bija spēlējusi ar Vosu un vecākiem pie kamīna kārtis, bet Vinsents sēdējis zem lampas attālā kakLā. Sirds viņai sažņaudzās mēmās sāpēs, acis samācās un aizmiglojās. Vin-sents maigi uzlika plaukstu uz viņas rokas, un viņa dziļā, izjustā pateicībā uzlūkoja brālēnu. Tas vēroja, cik glezna kļuvusi Kēja ciešanās. Agrāk viņa bijusi tikai meitene, laimīga meitene, tagad Vinsents redzēja ciešanu kveldinātu sievieti, tik piemīlīgu, kādu vien dara dvēseles mokas. Un viņam atkal pazibēja prātā senie vārdi: «No sāpēm izaug skaistums.»

— Jums šeit patiks, Kēja, — viņš klusi teica. — Es cauru dienu pavadu laukos un zīmēju; jūs nāksit man līdzi, kopā ar Janu.

— Es jūs tikai traucēšu.

— Nē, nē! Man prieks, ja tuvumā kāds cilvēks. Staigājot parādīšu jums daudz ko interesantu.

— Nu, tad iesim ar.

— Un Janam būs labi. Svaigs gaiss viņu spēcinās.

Kēja vieglītēm paspieda brālēna roku.

— Būsim draugi, vai ne, Vinsent?

— Jā, Kēja.

Allaidusi Vinsenta roku, viņa stīvu skatienu raudzījās pāri ielai — uz protestantu baznīcas pusi.

Vinsents izgāja dārzā, nolika solu māsīcai un palīdzēja viņas dēlēnam uzcelt smilšu mājiņu. Uz laiku viņš piemirsa, kādu svarīgu ziņu pārvedis no Hāgas.

Pie pusdienu galda viņš tovakar pastāstīja, ka Mauve esot ar mieru ņemt viņu mācībā. Citreiz Vinsents nebūtu bildis ne vārda par uzslavu, ko dzirdējis no Mauves vai Terstēga, bet tagad gribēja parādīt sevi izdevīgā gaismā, lai celtos Kējas acīs. Anna Kornēlija nevarēja nopriecāties vien.

— Bet tā ka klausi mūsu radinieku Mauvi, — viņa piekodināja dēlam. — Tas zina, kā tikt uz augšu.

Otrā rītā, pašā agrumā, Jans, Kēja un Vinsents posās uz Līsbosu, kur Vinsents gribēja zīmēt. Viņam nekad nebija rūpējis ņemt līdzi ko ēdamu, bet šoreiz māte salika groziņā garšīgas brokastis visiem trim. Tā domāja — viņi gatavojas uz tādu kā pikniku.

Pa ceļam viņi kapsētā redzēja žagatas ligzdu, kas ietaisīta lielā akācijā; satrauktajam puisēnam Vinsents apsolīja olu. Viņi gāja pa priedaini, sausās skujas spraukšķēja zem kājām; iznākuši virsējā, devās tālāk pa baltām, dzeltenām un pelēkām smiltīm. Kādā tīrumā bija atstāti rati un arkls. Vinsents uzrīkoja mazo molbertu, iecēla Janu ratos un ātri uzmeta skici. Kēja stāvēja nosāņus, vērodama, kā Jans draiskojas. Viņa klusēja. Vinsents negribēja nekādi apgrūtināt māsīcu, viņš bija priecīgs par to

vien, ka tā ir viņam blakus. Viņš nebija zinājis, cik patīkami strādāt, ja tuvumā ir sieviete.

Viņi pagāja garām vairākām būdiņām ar salmu jumtiem un sasniedza ceļu, kas veda uz Rozendālu. Pēdīgi Kēja uzsāka valodu.

— Ziniet, Vinsent, — viņa sacīja, — redzot jūs pie molberta, es atminējos, ko tiku domājusi par jums toreiz Amsterdamā.

— Ko īsti, Kēja?

— Neapvainosities?

— Nemaz.

— Nu, jāatzīstas, es allaž biju pārliecināta, ka neesat dzimis mācītāja amatam. Zināju, ka gluži veltīgi tērējat laiku.

— Kāpēc to neteicāt tūlīt?

— Man nebija tiesības to sacīt, Vinsent.

Kēja parausa zem melnās cepurītes rudi zeltainās matu šķipsnas; iebrauktā gramba pēkšņi izliecās, un viņa, solim sametoties, pieskārās brālēna plecam. Vinsents saņēma Kējas elkoni, gribēdams viņu atbalstīt, un aizmirsa palaist vaļā.

— Es sapratu, ka jums pašam jātiek skaidrībā par visu, — viņa piebilda. — Nekādas pamācības nebūtu nākušas par labu.

— Tagad atceros, — Vinsents teica, — ka brīdinājāt mani, lai nekļūstu šaursirdīgs garīdznieks. Dīvaini gan, ka mācītāja meitai vērās mute sacīt šādus vārdus.

Viņš sirsnīgi uzsmaidīja, bet Kējas acis bija sērīgas.

— Jā, protams. Bet, ziniet, Voss man atklāja daudz ko tādu, ko pati nekad īrebūtu izdibinājusi.

Nu Vinsenta roka nošļuka gar sāniem. Dīvaina, neredzama siena viņu atšķīra no Kējas, tiklīdz viņš dzirdēja pieminam Vosu.

Kādu stundu gājuši, viņi aizsniedza Līsbosu, un Vinsents atkal uzstatīja molbertu. Viņš gribēja uzskicēt kādu purva nostūri. Jans dzīvojās pa smiltīm, Kēja aizmugurē sēdēja uz ķeblīša, ko Vinsents bija paņēmis līdzi. Viņa turēja rokā grāmatu, bet nelasīja. Vinsents zīmēja ātri, iejūsmīgi. So studiju viņš veidoja tik strauji kā vēl nekad. Viņš pats īsti nezināja, kas piešķīris viņa zīmulim drošumu — vai Mauves atzinīgie vārdi vai Kējas klātiene. Vienā steigā viņš citu pēc citas uzmeta vairākas skices.

Vinsents ne reizes nepievērsās Kējai, tā savukārt klusēja, lai viņu netraucētu, bet viņam bija tik labi, jūtot šīs sievietes tuvumu. Šodien viņš vēlējās zīmēt tā, lai Kēja apbrīnotu viņa darbu.

Pienāca laiks ēst brokastis, un viņi pagājās līdz tuvējai ozolu birzij. Kēja izkravāja groziņu vēsajā pavēnī. Gaiss bija rāms. Tikko jūtamā ozollapu smarža jaucās ar ūdensrožu aromātu, kas dvesmoja no purviņa. Kēja un Vinsents sēdēja pie groziņa katrs savā pusē. Māsīca pasniedza viņam siermaizi. Viņš atminējās, cik omulīgi bija sēdējusi pie vakariņu galda Mauves ģimene.

Vinsents vērās Kējā un domāja, ka pirmo reizi redz tik daiļu sievieti. Dzeltenā siera biezā šķēle bija īsts kārums, un mātes ceptajai maizei kā parasti piemita īpaša tīkama garša, bet viņš nevarēja ēst. Viņā modās jauns, negants izsalkums. Viņu valdzināja Kējas maigā āda, skaisti veidotā seja, skumjās, tumšiem dzelmeņiem līdzīgās acis, kairās, pilnīgās lūpas, kas tagad bija pabālas, bet — viņš to zināja — drīz uzziedēs no jauna.

Pēc brokastīm Jans aizmiga, nolicis galviņu mātes klēpī. Vinsents raudzījās, kā viņa glāsta bērna gaišos matus, cieši lūkodamās skaidrajā sejiņā. Viņš zināja: Kēja saskata sava vīra vaibstus dēlēna sejā, viņa ir savā mājā Keizersgrahtā kopā ar mīļoto cilvēku, nevis Brabantas virsājā ar brālēnu Vinsentu.

Viņš zīmēja visu pēcpusdienu. Jans bieži vien sēdēja viņam uz ceļiem. Puisēns jau lipa viņam klāt. Vinsents ļāva tam izraibināt ar melniem plankumiem dažas Engra papīra lapas. Zēns smējās un klaigāja, un skraidelēja pa dzelteno smilti, aizvien atgriezās pie Vinsenta, šo to pajautāja, izrādīja, ko atradis, uzplijās ar dažādām prasībām. Vinsents nemaz nedusmojās, viņam bija patīkami, ka siltā, spriganā radībiņa mīļi kļaujas klāt.

Rudens jau bija durvju priekšā, un saule grima agri. Pa ceļam uz mājām viņi apstājās pie akačiem, lai pavērotu rieta krāsas, kas atspoguļojās ūdenī košas kā tauriņu spārni, lēnām dzisa un pēdīgi izzuda krēslā. Vinsents parādīja Kējai šāsdienas zīmējumus. Viņa tikai pārlaida tiem acis, un, pēc viņas domām, tie izskatījās rupji un neveikli. Bet Vinsents bija mīlīgs pret Janu, un viņa gaužām labi zināja, kas ir sāpes . ..

— Man tie patīk, Vinsent, — viņa teica.

— Tiešām?

Šī uzslava sabangoja viņa jūtas. Kēja tik sirsnīgi bija izturējusies Amsterdamā; Kēja sapratīs visus viņa centienus. Nezin kāpēc šķita, ka visā pasaulē viņa vienīgā sapratīs. Ar tuviniekiem viņš nevar runāt par savām iecerēm, tie nemaz neaptvertu viņa vārdus; Mauves un Ter-stēga priekšā piederas iesācēja pazemība, un viņš ikreiz to neizjūt.

Vinsents atklāja sirdi, runādams aizgūtnēm, saraustītiem teikumiem. Iekārsies viņš paātrināja soļus, un Kējai grūti nācās tikt līdzi. Ja Vinsentu kaut kas dziļi satrauca, viņa nosvērtība pagaisa un viņš atkal kļuva nervozs un brāzmains. Visu dienu viņš bija uzvedies kā īsts džentlmenis, bet tagad pārvērtās neiznesīgā lauciniekā, izbiedēdams un pārsteigdams Kēju. Viņa jūtu izvirdums Kējai likās tik puicisks, tik nepiedienīgs. Tā neapjauta, ka viņš sniedz vislabāko, visdārgāko velti, kādu vien vīrietis var sniegt sievietei.

Vinsents izpauda visu, ko loloja sevī, kopš Teo bija aizbraucis uz Parīzi. Viņš pastāstīja par saviem nodomiem un ilgojumiem, par to, kādā garā cenšas darināt savus zīmējumus. Kēja nesaprata viņa dvēseles saviļņojumu. Viņa nepārtrauca Vinsentu, bet arī neklausījās. Kēja dzīvoja pagātnē, vienīgi pagātnē, un viņai bija mazliet nepatīkami, ka cilvēks ar tādu prieku un dedzību pievēršas nākotnei. Bet Vinsents bija pārāk aizrāvies, lai sajustu viņas atturību. Rokas vēcinādams, viņš runāja vienā laidā, līdz pieminēja vārdu, kas saistīja Kējas uzmanību.

— Neiheiss? Vai tas pats mākslinieks, kas dzīvoja Amsterdamā?

— Jā. Tagad viņš dzīvo Hāgā.

— Voss draudzējās ar viņu. Dažreiz atveda pie mums.

Vinsents pēkšņi apstājās.

Voss! Vienmēr Voss! Kāpēc? Viņš taču ir miris. Nu jau vairāk nekā gads, kopš miris. Būtu gan laiks aizmirst Vosu. Viņš pieder pagātnei, tāpat kā Ursula. Kāpēc Kēja to vien zina kā pieminēt Vosu? Jau toreiz Amsterdamā Vinsents ne visai bija ieredzējis Kējas vīru.

Dienas nāca aizvien rudenīgākas. Skuju paklājs priedainē metās rūsgans. Gandrīz katru reizi, kad Vinsents devās laukos zīmēt, viņam piebiedrojās Kēja ar Janu. No ilgajiem gājieniem pa virsāju Kējas vaigos iegula viegls

sārtums un viņas gaita kļuva drošāka un vingrāka. Tagad viņa ņēma līdzi savu šujamo groziņu un bija tikpat darbīga kā Vinsents. Viņa tapa runīgāka, stāstīja par savu bērnību, par grāmatām, ko lasījusi, par interesantiem cilvēkiem, ar kuriem pazinusies Amsterdamā.

Vinsenta tuvinieki bija apmierināti. Viņš modināja Kējā interesi par dzīvi. Un viņa ar savu klātieni vērta Vinsentu laipnāku. Anna Kornēlija un Teodors pateicās dievam par šīm svētīgajām pārmaiņām un centās, lai abi jaunie cilvēki jo biežāk būtu kopā.

Kēja burtiņ apbūra Vinsentu — valdzināja viņas slaikais, trauslais augums, kās tik rūpīgi ieslēpts garā, melnā tērpā, dižīgā, melnā cepurīte, ko viņa uzlika, posdamās iziet laukos, viņas miesas dabiskā smarža, kuru Vinsents sajuta, kad viņa pieliecās tam tuvāk, mute, ko viņa savilka krunciņās, ātri runājot, viņas dzelmīgo, zilo acu pētošais skatiens, drebošās plaukstas pieskāriens rokai vai plecam, kad viņa no Vinsenta paņēma Janu, samtainā krūšu balss, kas satrauca visu viņa būtni un pat miegā skanēja viņam ausīs, balti vizošā āda, kuru viņš karsti vēlējās skūpstīt alkanām lūpām.

Tagad Vinsents atskārta, ka ilgus gadus dzīvojis nepilnīgu dzīvi, ka iztvīcis glāstu un maiguma, jo nebija veldzējies pie mīlestības dzidrā, spirdzinošā avota. Viņš jutās laimīgs vienīgi tad, kad Kēja bija tuvumā; Kējas klātiene viesa viņā liegu tīksmi. Ja viņa nāca līdzi laukos, zīmējumi padevās ātri un viegli; ja palika mājās, ik līnija prasīja daudz pūļu. Vakaros Vinsents sēdēja pretī Kējai pie lielā galda dzīvojamā istabā un pārzīmēja savus uzmetumus, taču viņa acu priekšā visu laiku ainojās viņas gleznā seja. Reizēm viņš pacēla galvu, skatieni sastapās, un viņa prāvās lampas rāmajā, dzeltenajā gaismā uzsmaidīja mīļi, skumji, lēnīgi. Bieži vien Vinsents juta, ka neizturēs vairs ne mirkli, ka tūlīt uztrūksies kājās, visu tuvinieku acu priekšā brāzmaini piekļaus Kēju sev klāt un dzesēs sausās, kaistošās lūpas pie viņas vēsās mutes.

Vinsents dievināja ne tikai Kējas daiļumu, bet visu viņas būtni, katru kustību: viņas rāmo gaitu, nevainojamo stāju un uzvešanos, smalko iznesību, ko pauda ikviens viņas rokas mājiens.

Viņš pat nebija nojautis, kādā vientulībā dzīvojis šos septiņus ilgos gadus, kopš zaudējis Ursulu. Neviena sie-

vicie viņam vēl nebija teikusi mīļus vārdus, uzlūkojusi viņu ar maigu, tvīksmainu skatienu, pārlaidusi glāstošu roku pār viņa seju un apbērusi to skūpstiem.

Neviena sieviete viņu nebija mīlējusi. Tāda dzīve līdzinājās nāvei. Mīlēdams Ursulu, viņš nebija cietis tik ļoti, jo toreiz — agrā jaunībā — bija gribējis vienīgi dot un ticis atraidīts. Bet tagad, savas mīlestības pilnbriedā, viņš gribēja tiklab dot, kā arī ņemt. Viņš juta, ka nespēs dzīvot, ja Kēja neremdēs viņa slāpes.

Kādu vakaru viņš lasīja Mišlē un atrada šādu teikumu: II faut qu'une lemme souille sur toi pour que tu sois homme*

Mišlē tēvam jau allaž taisnība. Vai viņš, Vinsents, bijis vīrietis? Lai gan divdesmit astoņus gadus vecs, viņš vēl nebija dzimis. Nu viņš sajutis Kējas daiļuma un mīlestības smaržīgo elpu un pēdīgi kļuvis par vīrieti.

Būdams vīrietis, viņš vēlējās gūt Kēju. Vēlējās karsti, kaislīgi. Viņš mīlēja arī Janu: bērns bija daļa no mīļotās sievietes. Bet viņš nīda Vosu, nīda ar visiem dvēseles spēkiem, jo Kēja to aizvien vēl turēja prātā. Kējas agrāko mīlestību un laulību viņš nenožēloja vairāk kā ciešanas, ko izbaudījis, mīlēdams Ursulu. Abi nu rūdīti sāpju ugunīs, tāpēc viņu mīlestība būs jo skaidrāka.

Viņš, protams, liktu Kējai aizmirst šo cilvēku, kas pieder pagātnei. Viņa mīlestība uzliesmotu tik kvēla, ka pagātne izgaistu bez miņas. Drīz viņš dosies uz Hāgu, lai mācītos pie Mauves. Viņš ņemtu Kēju līdzi, viņam būtu ģimene — tāda pati, kādu viņš tika redzējis Eilenbomenē. Viņš gribēja, lai Kēja kļūtu viņa sieva, lai vienmēr būtu viņa tuvumā. Gribēja savu pavardu, bērnus, kuru sejas vērojami viņa paša vaibsti. Viņš nobriedis par vīru, laiks izbeigt klaiņošanu. Viņam vajag mīlestības; tā noapaļotu asos stūrus, izdeldētu rupjumu viņa zīmējumos, piešķirtu tiem dzīvību, kuras vēl trūkst. Tikai tagad viņš saprata, cik nīkulīga bijusi dzīve bez mīlestības; sapratis to agrāk, viņš būtu karsti iemīlējis pirmo sievieti, ko sastaptu. Mīlestība dara mūžu bagātāku; tā vajadzīga, lai pilnam izjustu pasaules skaistumu.

Tagad viņš pat priecājās, ka Ursula viņu nebija mīlējusi. Cik sīka bijusi mīlestība toreiz, cik dziļa un krāšņa tā ir tagad! Apprecējies ar Ursulu, viņš nekad nebutu iepazinis īstu mīlestību. Tad viņš nebūtu iemīlējis Keju!

Pirmo reizi viņš atskārta, ka Ursula bijusi sekla, aušīga meitene, kurai trūkst cēluma un iznesības. Gadiem ilgi viņš cietis paijas dēļ! Viena stunda, kas pavadīta kopā ar Kēju, atsver visu mūžu ar Ursulu. Ceļš bijis ērkšķains, bet tas aizvedis pie Kējas, un viņa grūtā gaita attaisnojusies. Turpmāk dzīve ritēs gludi; viņš strādās, mīlēs, viņš pārdos savus zīmējumus. Kopā viņi būs laimīgi. Katra cilvēka dzīvei ir savs mērķis, savs ideāls, un viņam cītīgi jāstrādā, lai to sasniegtu.

Par spīti savai straujajai dabai un sakvēlinātajām jūtām, Vinsents vēl valdīja pār sevi. Laukos, kad viņi ar Kēju bija vieni un risināja nenozīmīgas sarunas, viņam jo bieži gribējās izsaukties: «Klausies, atmetīsim visu šo izlikšanos un ārišķību! Es gribu tevi apskaut un skūpstīt tavas lūpas, skūpstīt un skūpstīt! Gribu, lai tu kļūsti mana sieva un mūžam paliec pie manis! Mēs piederam viens otram, mēs esam vientuļi un vajadzīgi viens otram, ļoti ļoti vajadzīgi!»

Kā par brīnumu, viņš tomēr noturējās. Viņš nevarēja tā uzreiz ierunāties par mīlestību, tas būtu pārāk strupi. Kēja nepavisam nevedināja uz šādu valodu. Viņa ne ar pušplēstu vārdu neieminējās par mīlestību vai laulību. Kā lai viņš runā? Kā lai iesāk? Viņš zināja, ka nevar vilcināties ilgi, jo tuvojas ziema un viņam jābrauc uz Hāgu.

Pēdīgi viņš neizturēja un ļāva savām jūtām vaļu. Tas notika pie ceļa uz Bredu. Visu rītu Vinsents bija zīmējis zemes racējus. Viņš ar Kēju ēda brokastis pie strautiņa gobu paēnā. Jans bija apgūlies zālē un aizmidzis. Kēja sēdēja pie groziņa. Nometies uz ceļiem, Vinsents tai rādīja dažas skices. Juzdams Kējas silto plecu, viņš vairs nezināja, ko runā; šī saskarsme viņu iesvēla nevaldāmā kaislē. Zīmējumi izkrita viņam no rokām, viņš pēkšņi sagrāba Kēju, spēji pierāva sev klāt, versmīgi vārdi lauzās pār viņa lūpām:

— Kēja, es gribu tev ko sacīt, ilgāk nevaru par to klusēt! Zini, Kēja, es mīlu tevi vairāk nekā dzīvību! Vienmēr esmu mīlējis, jau no pirmās reizes, kad tevi ieraudzīju Amsterdamā! Tev jābūt pie manis vienmēr! Kēja, saki jel, ka mīli mani kaut mazdrusciņ! Mēs apmetīsimies Hāgā, dzīvosim vieni paši. Mums būs savs pavards, un mēs būsim laimīgi. Tu taču mīli mani, Kēja? Teic, ka nāksi pie manis, Kēja, dārgumiņ!

Kēja nemēģināja atbrīvoties. Seja viņai pārviebās izbailēs un riebumā. Viņa nedzirdēja Vinsenta vārdus, bet apjauta, ko tie nozīmē, un viņai gāja šermuļi pār kauliem. Tumšzilās acis dzedri vērās Vinsentā, viņa aši pielika sev plaukstu pie mutes, lai apspiestu kliedzienu.

— Nē, nekad, nekad! — viņa spīvi izdvesa.

Kēja izrāvās no viņa rokām, paķēra aizmigušo bērnu un aizgūtnēm metās projām pa lauku. Vinsents dzinās pakaļ. Drausmas steidzināja Kējas soļus. Vinsents netika tai līdzi. Viņš lāgā nesaprata, kas noticis.

— Kēja! Kēja! — viņš sauca. -— Pagaidiet!

Izdzirdējusi viņa balsi, Kēja traucās vēl ātrāk. Vinsents

skrēja, rokas svaidīdams kā negudrs, galva kratījās uz visām pusēm. Kēja paklupa un iekrita miklā vagā. Jans sāka knukstēt. Vinsents nometās uz ceļiem dubļos un satvēra Kējas roku.

— Kēja, kāpēc bēgat no manis? Es taču jūs tik ļoti mīlu! Vai tad neredzat, ka nespēju dzīvot bez jums. Jūs mīlat, mīlat mani, Kēja! Nebaidieties, es jau vienīgi sacīju, ka mīlu jūs. Mēs aizmirsīsim pagātni, Kēja, un sāksim jaunu dzīvi.

Tagad Kējas skatiens pauda nevis drausmas, bet naidu. Viņa izrāva roku. Jans tikmēr bija pilnīgi pamodies. Vinsenta kaistošā, pārvērstā seja, šī svešā vīra skaļā, uzbudinātā balss izbiedēja bērnu. Tas apķērās mātei ap kaklu un ņēmās raudāt.

— Kēja, sirsniņ, vai patiešām neteiksi, ka mīli mani kaut mazliet?

— Nē, nekad, nekad!

Un viņa atkal traucās projām pa lauku uz ceļa pusi. Vinsents kā apmāts sēdēja uz mīkstās zemes. Kēja uztika uz ceļa un izzuda skatienam. Vinsents uzlēca kājās un joņoja viņai nopakaļ, saukdams viņu pilnā balsī. Aizsniedzis ceļu, viņš redzēja, ka bēgle jau gabalā; piespiedusi bērnu pie krūtīm, viņa arvien vēl skrēja. Vinsents apstājās. Kēja nozuda aiz ceļa līkuma. Viņš ilgi stāvēja nekustēdamies. Pēc tam devās atpakaļ pa lauku. Uzlasīja savus zīmējumus. Tie bija mazliet notraipījušies. Viņš sakravāja azaida groziņu, uzcēla molbertu plecos un gurdiem, smagiem soļiem gāja mājup.

Mācītājmājā tikmēr bija sabriedis negaiss; Vinsents to manīja, kolīdz spēra kāju pār slieksni. Kēja ar Janu bija

ieslēgusies. Tēvs un māte vieni sēdēja dzīvojamā istabā. Tie sarunājās, bet, Vinsentam ienākot, valoda spēji aprāvās; viņš juta, ka teikums palicis nepabeigts. Viņš aizvēra durvis. Tēvs izskatījās saniknots, jo labās acs plakstiņš tam gandrīz bija aizkritis ciet. ■

— Vinsent, kā tu varēji... — māte sāka zūdīties.

— Ko tad?

Viņš nesaprata, ko viņam pārmet.

— Tā apvainot māsīcu!

Vinsents nezināja, ko atbildēt. Viņš noņēma no pleciem molbertu un ielika to kaktā. Tēvs vēl bija pārāk uzbudināts, lai bilstu kādu vārdu.

— Vai Kēja visu izstāstīja? — Vinsents jautāja.

Tēvs paraustīja augsto apkaklīti, kas viņam griezās sasarkušajā pazodē. Ar labo roku viņš krampjaini spieda galda malu.

— Tu esot sagrābis viņu un melsis kā bez prāta.

— Es sacīju, ka viņu mīlu, — Vinsents mierīgi atteica.

— Nudien nespēju sajēgt, kāds tur apvainojums.

— Varbūt sacīji viņai vēl ko? — tēvs noprasīja ledainā balsī.

— Jā. Es lūdzu, lai viņa kļūst mana sieva.

— Tava sieva!

— Kā tad. Kas tur savāds?

— Ak Vinsent, Vinsent, — māte sūrojās, — kā varēji par to domāt!

— Tu pati droši vien domāji par to . . .

— Man nenāca ne prātā, ka tu viņā iemīlēsies!

— Vinsent, — tēvs teica, — vai zini, ka viņa ir tava māsīca?

— Nu jā. Un tad?

— Tu nedrīksti precēt māsīcu. Tas būtu ... tas būtu . . . Mācītājs nevarēja saņemties un izrunāt kļūmo vārdu.

Vinsents piegāja pie loga un vērās dārzā.

— Kas būtu?

— Asinsgrēks!

Vinsents tikko spēja novaldīties. Kā šie uzdrošinās ar tādu netīru vārdu aptraipīt viņa mīlestību?

— Tās ir blēņas, tev nemaz neklājas tā runāt, tēt.

— Es tev saku, tas būtu asinsgrēks! — Teodors kliedza.

— Es nepieļaušu tādu noziedzību van Gogu dzimtā!

— Tu varbūt domājies citējam bibeli, tēv? Brālēnam ar māsīcu allaž bijis ļauts precēties.

— Ak Vinsent, manu dēliņ, — māte sacīja, — ja paliesām mīli Kēju, kāpēc tad nevari pagaidīt? Aizritējis likai gads, kopš miris viņas vīrs. Viņa to joprojām mīl no visas sirds. Un tu jau pats zini — tev nav vēl naudas, ko uzturēt sievu.

— Es ieskatu, ka esi uzvedies gaužām puiciski un piedauzīgi, — tēvs noteica.

Vinsents sarāvās kā dzelts. Viņš sataustīja kabatā pīpi, izvilka to, paturēja rokā un iebāza atpakaļ.

— Tēv, neņem mutē šādus vārdus, esi tik labs. Mana mīlestība uz Kēju — visskaistākais, ko esmu iepazinis. Es negribu, ka tu sauc to par puiciskumu un piedauzību.

Vinsents paķēra molbertu un devās uz savu istabu. Apsēdies uz gultas, viņš jautāja sev: «Kas īsti noticis? Ko tad esmu nodarījis? Es pateicu Kējai, ka viņu mīlu, un viņa aizbēga. Kāpēc? Vai viņa nevar mani ieredzēt?»

«Nē, nekad, nekad!»

Visu nakti viņš mocīja sevi, atkal un atkal pārdomādams notikušo. Un katru reizi pavediens notrūka vienā un tanī pašā vietā. īsais atraidījums ieskanējās viņam ausīs kā bēru zvans, kā likteņa lēmums.

Jau bija liela diena, kad viņš saņēmās un nokāpa lejā. Negaisa mākoņi šķita izklīduši. Māte atradās virtuvē. Ieraudzījusi Vinsentu, viņa noskūpstīja to un līdzjūtīgi paplikšķināja tam vaigu.

— Kā gulēji, dēliņ? — māte vaicāja.

— Kur Kēja?

— Tēvs viņu aizveda uz Bredu.

— Kamdēļ?

— Lai tiktu uz vilcienu. Viņa brauc mājās.

— Uz Amsterdamu?

— Jā.

— Skaidrs ...

— Viņa domā, tā būs labāk, Vinsent.

— Vai viņa neatstāja man vēstuli?

— Nē, dēliņ. Sēdies nu ieturēt brokastis.

— Un nelika pateikt it nevienu vārdu? Par vakardienu. Vai viņa vēl dusmojās uz mani?

— Nē, viņa tikai nolēma braukt mājās, pie vecākiem.

Anna Kornēlija nosprieda, ka nevajag atstāstīt, ko sacījusi Kēja. Māte klusēdama iešķīla pannā olu.

— Cikos atiet vilciens no Bredas?

— Desmitos divdesmit minūtēs.

Vinsents paskatījās zilajā virtuves pulkstenī.

— Pašreiz atiet, — viņš teica.

— Jā.

-— Tātad neko nevaru vairs darīt.

— Sēdies tikai ēst, dēliņ. Šorīt gadījies tāds labs, garšīgs mēles gabals.

Daudzmaz noridājusi virtuves galdu, Anna Kornēlija izklāja salveti un uzlika ēdienu. Viņa neatgāja ne soli no Vinsenta, skubināja to ķerties pie brokastīm, viņai bija tāda sajūta, ka galu galā viss vērtīsies par labu, ja vien dēls pielocīs pilnu vēderu.

Lai izdabātu mātei, Vinsents notiesāja visu, ko viņa cēla galdā. Bet katrs kumoss bija rūgtināts ar «nē, nekad, nekad!».

vil

Vinsents saprata, ka savu darbu mīl vairāk par Kēju. Ja viņš būtu spiests izvēlēties, tad nešaubītos ne mirkli. Bet tagad viņš piepeši zaudēja interesi par zīmēšanu. Nevarēja vairs strādāt ar iejūsmu. Pārlūkodams savus darbus — brabantiešu attēlus, ko pakāris pie sienas, viņš redzēja, ka guvis krietnus panākumus mākslā, kopš modusies mīlestība uz Kēju. Vinsents juta, ka viņa zīmējumos joprojām ir kaut kas pārāk raupjš un skaudrs, taču cerēja, ka visu to mīkstinās Kējas mīlestība. Viņš Kēju mīlēja dziļi un karsti un nedomāja atlaisties, kaut arī tā vai tūkstoš reižu sacītu: «Nē, nekad, nekad!» Viņam šis atraidījums bija kā ledus gabals, kas jātur pie sirds, kamēr izkūst.

Un tomēr viņā dīga sīks šaubu asns, kas neļāva strādāt. Ja nu viņam neizdodas grozīt Kējas prātu? Viņa jau droši vien uzskata, ka grēks pat iedomāt par jaunu mīlestību. Vinsents gribēja viņu glābt no slimīgās gremdēšanās pagātnē. Gribēja savu lielo zīmētāja roku savienot ar viņas maigo roku un pelnīt dienišķo maizi, strādāt kopīgas laimes labad.

Viņš palika istabā un rakstīja Kējai kaislīgas, lūdzošas vēstules. Pagāja vairākas nedējas, iekām Vinsents uzzināja, ka viņa šīs vēstules nemaz nelasa. Gandrīz katru dienu viņš rakstīja brālim Teo, kam uzticēja visus savus noslēpumus, gūdams spēkus, lai cīnītos ar savām šaubām un aizstāvētos pret vecāku un mācītāja Strikera vienprātīgajiem uzbrukumiem. Vinsents cieta, dziļi cieta un dažkārt nespēja to apslēpt. Ar skumīgu vaigu māte viņam teica daudz mierinošu vārdu.

— Vinsent, — viņa kādreiz ierunājās, — ar pieri caur sienu izskriet neviens nevar. Tēvocis Strikers saka — viņas atraidījums esot galīgs.

— Es nemaz nebēdāju par to, ko saka tēvocis.

— Kēja taču pali to teikusi, dēliņ.

— Ka mani nemīlot?

— Jā, teikusi reizi par visām reizēm.

-— Nu, to mēs vēl redzēsim.

— Diezin vai vari ko cerēt, Vinsent. Tēvocis Strikers saka — ja arī Kēja tevi mīlētu, viņš arvien vēl nepiekristu jūsu laulībai, kamēr tu nepelnītu vismaz tūkstoš franku gadā. Un kad tas būs?

— Ek, māt, kas mīl, tas dzīvo, kas dzīvo, tas strādā, un, kas strādā, tas nepaliek bez maizes.

— Izklausās jauki, manu dēliņ. Bet Kēja ir uzaugusi pārticībā. Viņai nekad nav trūcis greznu rotu.

— Tagad šīs greznās rotas viņu nemaz neaplaimo.

— Ja jūs abi kļūtu vieglprātīgi un apprecētos, tā būtu posta dzīve — bads, nabadzība, aukstums, slimības. Pats saproti — no tēva tu nedabūtu ne adatas bez acs.

— Es jau esmu izbaudījis visas šīs likstas, māt, un tās mani nebiedē. Tomēr būtu labāk, ja mēs dzīvotu kopā, nevis šķirti.

— Bet, manu puisīt, Kēja taču tevi nemīl!

— Ja vien es varētu aizbraukt uz Amsterdamu — tici man, viņa galu galā sacītu jāvārdu.

Vinsents jutās gaužām nelaimīgs, ka nevar aizbraukt pie mīļotās sievietes, ka nevar nopelnīt ceļa naudu. Viņš saniknojās, apzinādamies savu nespēcību. Viņam divdesmit astoņi gadi; divpadsmit gadus viņš neatlaidīgi strādājis, vilkdams kailu dzīvību, atteikdamies no visa, un beigu beigās ir tik nabags, ka nevar nopirkt pat biļeti uz Amsterdamu.

Viņš domāja noiet kājām šos simt kilometrus, taču zināja, ka galā nonāks netīrs, izsalcis un applīsis. Vinsentu nebaidīja ceļa grūtības, bet ja nu viņš reverenda Stri-kera mājā ierastos tāds, kāds bija iegājis pie reverenda Pītersena! ... Lai gan Vinsents no rīta jau bija aizsūtījis brālim garu vēstuli, vakarā viņš rakstīja tam otru:

«Mīļais Teo!

Man ļoti ļoti vajadzīga nauda braucienam uz Amsterdamu. Kaut vai biļetei vien.

Nosūtu Tev dažus zīmējumus; atraksti, kāpēc tos nepērk un kas jādara, lai varētu tos pārdot. Man vajag nopelnīt naudu, aizbraukt pie viņas un izdibināt, ko īsti nozīmē šis «nē, nekad, nekad!».»

Aizritēja dažas dienas, un Vinsents sajuta jaunu spēka uzplūdumu. Mīlestība stiprināja viņa gribu. Apspiedis visas šaubas, viņš tagad cieši ticēja, ka vajadzētu vienīgi tikties ar Kēju — un viņš prastu atvērt tai acis, tā ieskatītos viņa iekšējā pasaulē, un «nē, nekad, nekad!» kļūtu «jā, uz mūžu, uz mūžu!». Ar jaunu sparu viņš ķērās pie darba. Viņš zināja — rokai vēl trūkst īsta vingruma, taču bija pilnā pārliecībā, ka iegūs ne vien Kējas sirdi, bet ari veiksmi darbā.

Nākamajā dienā viņš rakstīja vaļsirdīgu vēstuli reve-rendam Strikeram. Vinsents nemeklēja nekādus smalkos vārdus un pavīpsnāja, iedomājot, kā pukosies tēvocis, lasīdams šo vēstuli. Tēvs bija noteicis, ka Vinsents nedrīkst rakstīt Strikeram. Mācītājmājā kuru katru brīdi varēja izcelties neganta ķilda. Teodors uzskatīja, ka dzīvē galvenais ir paklausīt un pieklājīgi uzvesties; par cilvēka jūtu bangojumiem viņš negribēja ne dzirdēt. Ja dēls nevar piemēroties šim viedoklim, tad lai vaino pats sevi, nevis viedokli.

— Tevi samaitājušas franču grāmatas, — Teodors vakarā sacīja, kad ģimene sēdēja pie galda. — Ja biedrojies ar zagļiem un slepkavām, neviens nevar gaidīt, ka būsi paklausīgs dēls un krietns cilvēks.

Vinsents tādā kā izbrīnā pacēla acis no Mišlē grāmatas.

— Ar zagļiem un slepkavām? Pēc tavām domām, Mišlē un Viktors Igo — zagļi?

— Nē, bet viņi abi raksta par šādiem tādiem. Viņu grāmatas ir ļaunuma pilnas.

— Nieki, tēv. Mišlē ir šķīsts kā pati bībele.

— Kā drīksti manā mājā pulgot dievu, jaunais cilvēk! — Teodors kliedza svētās dusmās. — Šīs grāmatas ir amorālas. Tieši franču idejas jau tevi ir samaitājušas.

Vinsents piecēlās, apgāja ap galdu un nolika tēvam priekšā abas grāmatas —- «Sievieti» un «Mīlestību».

— Es zinu, kā pārliecināt tevi, — viņš teica. — Izlasi pats kaut dažas lappuses. Tev iesils sirds. Mišlē vienīgi pamāca, kā atrisināt mūsu dzīves mīklas un tikt galā ar sīkajām likstām.

Teodors nogrūda grāmatas uz grīdas kā taisns vīrs, kas atvairās no grēka.

— Man nav tās jālasa! — viņš nikni atcirta. — Tava vectēva brāli apsēda franču idejas, un viņš palaidās dzeršanā!

— Mille pardons* Mišlē tēv, — Vinsents nodudināja, paceldams grāmatu.

— Vai atļauts zināt, kamdēļ tu sauc Mišlē par tēvu? — Teodors ledaini noprasīja. — Varbūt gribi mani aizvainot?

— Nav nācis ne prātā, — Vinsents atbildēja. — Bet varu tev pateikt taisni acīs: ja man vajadzēs padoma, es to drīzāk palūgšu Zilam Mišlē nekā tev. Tā būs drošāk.

- Ak Vinsent, — māte sūrojās, — kamdēļ tu tā runā? Kamdēļ tev jāsarauj ģimenes saites?

— Jā, tieši to viņš dara! — Teodors izsaucās. — Viņš sarauj ģimenes saites. Vinsent, tu uzvedies nekaunīgi. Tev vajadzētu aiziet no šīs mājas un meklēt citu pajumti.

Vinsents uzkāpa savā darbistabā un apsēdās uz gultas. Pats nezinādams, kā tas nākas, viņš vienmēr pēc smaga trieciena sēdās uz gultas, nevis uz krēsla. Viņš laida skatienu pār sienām, uzlūkodams racējus, sējējus, strādniekus, šuvēju, jauniņu apkopēju, malkas cirtējus, Heikes* zīmējumus. Jā, viņš guvis sekmes. Viņš ticis uz priekšu. Bet pagaidām jā turpina darbs tepat. Mauve bija Drentē un atgriezīsies tikai pēc kāda mēneša. Vinsents vēl negribēja aizbraukt no Etenes. Te viņš dzīvoja kā dieva azotē, citur būtu grūti ar dienišķo iztiku. Viņam kādu laiku jāpastrādā, lai pārvarētu neveiklību zīmējumā un uztvertu brabantiešu īsteno garu, pēc tam viņš aizbrauks pavisam. Tēvs viņu aizliedzis, raidījis projām no mājas. Tas gan

bija teikts dusmās. Bet ja nu vecāki no visas tiesas parādītu viņam durvis... Vai tiešām viņš bija tik nekrietns — padzenams no tēva mājas?

Otrā rītā Vinsents saņēma uzreiz divas vēstules. Viena bija no reverenda Strikera -— atbilde uz ierakstīto Vin-senta vēstuli. Tanī pašā aploksnē bija Strikera sievas zīmīte. Abi nopēla Vinsenta līdzšinējo dzīvi, apgalvoja, ka meita mīlot citu, naudīgu cilvēku, un piekodināja, lai Kēju turpmāk netraucējot.

— Jā, acīm redzot, garīdznieki ir viscietsirdīgākie, bezdievīgākie un mantkārīgākie ļaudis pasaulē, — Vinsents noteica sevī, ar tādu ļaunu prieku saņurcīdams Amsterdamas vēstuli, it kā viņa rokās būtu ticis pats reverends Strikers.

Otra vēstule bija no brāļa.

«Tavi zīmējumi ir visai izteiksmīgi. Es papūlēšos tos pārdot. Pagaidām pielieku divdesmit frankus braucienam uz Amsterdamu. Labu izdošanos, veco zēn.»

VIII

Jau metās tumsa, kad Vinsents iznāca no Galvenās stacijas. Viņš naigi soļoja pa Damraku, pagāja garām karaļa pilij un pasta namam un devās pāri Dama laukumam uz Keizersgrahtu. Šinī stundā no visiem veikaliem un kantoriem plūda laukā pārdevēji un kalpotāji.

Šķērsojis Singelu, Vinsents apstājās pie Hērengrahtas tilta un kādu brīdi vēroja cilvēkus, kas puķēm piekrautā liellaivā ēda maizi un siļķi, sēdēdami pie galda zem klajas debess. Viņš nogriezās pa kreisi Keizersgrahtā, pagāja garām šauro flāmisko māju slaidajai rindai un nokļuva pie reverenda Strikera nama, kurā veda īsas akmens kāpnes ar melnām margām. Viņš atcerējās, kā stāvējis te pirmo reizi — tolaik, kad sācis savas gaitas Amsterdamā, un nodomāja, ka dažās pilsētās nekad nelaimējas.

Vinsents bija steigšus steidzies pa Damraku un pāri Centram, bet tagad sajuta bailes un vilcinājās ieiet mājā. Viņš pacēla galvu un uzlūkoja dzelzs āķi sijas galā. Vi-

ņam iešāvās prātā, ka pašnāvnieks varētu pie šī āķa ērti pakārties.

Vinsents šķērsoja plato, sarkaniem ķieģeļiem bruģēto ielu, apstājās kanāla malā un raudzījās ūdenī. Viņš zināja, ka nākamajā stundā izšķirsies viņa liktenis. Ja viņam tikai izdotos sastapt Kēju, parunāt ar to, izskaidroties, viss būtu labi. Bet jaunās sievietes tēvam bija namdurvju atslēga. Ja nu reverends Strikers viņu nemaz nelaiž iekšā?

Pret straumi lēnām slīdēja smilšu liellaiva, to dzina uz naktsvietu. Melnais borts bija apbārstīts miklām, dzeltenām smiltīm, lāpstojot kravu ārā. Vinsents ievēroja, ka uz virvēm, kas izstieptas visā laivas garumā, nežāvējas neviens veļas gabals, un tukšā ziņkārē noprātoja, kāpēc. Tievs, kaulains vīrs sāniski spiedās ar krūtīm pret stumjamo kārti un piepūlēdamies dzina smago, neveiklo laivu uz priekšu. Pakaļgalā kā pelēks akmens sēdēja sieviete netīrā priekšautā un, pastiepusi roku aiz muguras, grozīja rupjo stūres pinni. Meitene, mazs puisītis un balts, savārtījies suns stāvēja uz būdiņas jumta un sērīgi raudzījās Keizersgrahtas namos.

Vinsents uzkāpa augšā pa pieciem akmens pakāpieniem un piezvanīja. Pēc brīža kalpone atvēra durvis. Tā nopētīja ēnā stāvošo Vinsentu, pazina viņu un ar savu kuplo augumu aizsprostoja ieeju.

— Vai mācītājs Strikers mājā? — Vinsents jautāja.

— Nē. Izgājis.

Kalponei bija piekodināts, ko sacīt.

Vinsents izdzirdēja mājā balsis. Daudz nekautrējoties, viņš pastūma sievieti sāņus.

— Laidiet! — viņš teica.

Kalpone viņam sekoja, gribēdama aizstāties ceļā.

— Viņi ēd pusdienas, — tā iecirtīgi sacīja. — Jūs nedrīkstat traucēt.

Vinsents devās tālāk pa garo gaiteni un iegāja ēdamistabā. Sperdams kāju pār slieksni, viņš ievēroja pazīstamā melnā tērpa malu nozūdam otrās durvīs. Pie galda sēdēja reverends Strikers, krustmāte Vilhelmīna un abi jaunākie bērni. Klāts bija pieciem. Pie greizi atbīdīta krēsla stāvēja šķīvis ar ceptu teļa gaļu, pupiņām un kartupeļiem.

— Es nevarēju viņu atturēt, mācītāja kungs, — kalpone taisnojās. — Viņš laušus ielauzās.

Uz galda stāvēja divi sudraba svečturi, kuros dega šmaugas baltas sveces, viešot istabā vāju gaismu. Dzeltenajā vizmā Kalvina portrets pie sienas izskatījās spocīgs. Sudraba servīze uz grieztās bufetes spīdēja pakrēslā, un Vinsents ievēroja mazo, augsto logu, pie kura pirmoreiz bija ticies ar Kēju.

•— Ak tā, Vinsent, — tēvocis teica. — Acīm redzot, tu kļūsti aizvien neuzvedīgāks.

-— Es gribētu parunāt ar Kēju.

— Nav mājās. Viņa aizgāja ciemos.

— Kēja sēdēja tepat, kad piezvanīju. Viņa kopā ar jums ēda pusdienas.

Strikers pavērsās pret sievu:

•— Izved bērnus.

Pēc tam viņš sacīja:

— Nu, Vinsent, tu sagādā mums lielas nepatikšanas. Diezgan esam jēgušies ar tevi, mūsu pacietības mērs ir pilns. Tu esi klaidonis, dīkdienis, rupulis un, manuprāt, arī ļauns, nepateicīgs cilvēks. Kā drīksti cerēt uz manu meitu? Tas mani aizvaino.

— Laidiet mani pie Kējas, tēvoci Striker. Man jāparunā ar viņu.

— Kēja negrib ar tevi runāt. Viņa tevi vairs negrib ne acīs redzēt.

— Vai Kēja tā teica?

— Jā.

— Neticu.

Strikers sastinga. Ka viņu apvaino melos — to viņš piedzīvoja pirmo reizi, kopš iesvētījies par garīdznieku.

— Tu iedrošinies šaubīties par manu vārdu patiesību!

— Es jums neticēšu, iekām to nebūšu dzirdējis no viņas pašas mutes. Un arī tad vēl neticēšu.

— 2ēl gan, ka tevis dēļ iztērēju tik daudz dārgā laika un naudas, kad dzīvoji Amsterdamā.

Vinsents gurdi noslīga krēslā, kur nesen bija sēdējusi Kēja, un uzlika rokas uz galda malas.

— Tēvoci, uzklausiet mani. Pierādiet, ka garīdzniekam aiz trīskāršām tērauda bruņām ir tomēr cilvēka sirds. Es mīlu jūsu meitu. Mīlu līdz neprātam. Katru brīdi es domāju par Kēju un ilgojos pēc viņas. Jūs kalpojat dievam — tad dieva dēļ iežēlojieties par mani. Neesiet tik ciets! Tiesa, es vēl neesmu ticis vīrā, bet pagaidiet mazliet, gan tikšu. Ļaujiet man pierādīt jūsu meitai, ka viņu mīlu. Es lūkošu Kēju pārliecināt, viņai jāsaprot, ka vajag iemīlēt mani. Tēvoci, jūs taču pats kādreiz esat mīlējis, jūs zināt, cik dziļi cilvēks var ciest. Esmu diezgan izcieties, atvēliet man kaut brītiņu laimes. Dodiet tikai iespēju gūt viņas mīlestību, tas ir viss, ko lūdzu. Es vairs ne dienu nevaru panest skumjas un vientulību.

Kādu brīdi reverends Strikers nievīgi noskatījās Vin-sentā, pēc tam sacīja:

— Vai patiešām esi tāds vārgulis un gļēvulis, ka nespēj panest niecīgas sāpes? Visu mūžu nevarēsi nogausties vien?

Vinsents strauji uzlēca kājās. Viņa lēnīgums bija izgaisis. Viņš būtu iesitis mācītājam, ja vien abus nešķirtu galds ar divām garām svecēm sudraba svečturos. Istabā iestājās sasprindzināts klusums; vīri zvērojošām acīm vērās viens otrā.

Vinsents neatjauta, cik ilgi tā nostāvējis. Viņš pacēla roku un turēja to sveces tuvumā.

— Atļaujiet man runāt ar Kēju tieši tik ilgi, — viņš teica, — cik ilgi noturēšu roku šinī liesmā.

Viņš pielika roku ar virspusi pie liesmas. Istabā sametās tumšāks. Roka uzreiz apkvēpa melna. Pēc dažiem mirkļiem tā kļuva koši sarkana. Vinsents mierīgi stāvēja, nenovērsdams skatienu no tēvoča. Pagāja piecas sekundes. Desmit. Ada sāka čulgot. Mācītāja acis bija ieplestas drausmās. Likās — viņu ķērusi trieka. Vairākas reizes viņš saņēmās, bet nevarēja ne parunāt, nedz pakustēties. Viņu stindzināja Vinsenta bargais, caururbīgais skatiens. Pagāja piecpadsmit sekundes. Čulgas sprēgāja, bet roka pat neiedrebējās. Pēdīgi reverends Strikers atjēdzās, spēji satrūkdamies.

— Tu esi jucis! — viņš iekliedzās pilnā balsī. — Idiots!

Viņš saguma pār galdu, parāva sveci projām no Vinsenta rokas un nospieda liesmu. Pēc tam pieliecās pie otras sveces un sparīgi to nopūta.

Istaba iegrima melnā tumsā. Atspieduši plaukstas uz galda, abi vīri stāvēja katrs savā pusē, nevarēdami tumsā neko izšķirt un tomēr gaužām skaidri redzēdami viens otru.

— Tu esi prātu zaudējis! — mācītājs bļāva. — Kēja

tevi nīst un nievā! Taisies, ka tiec! Un vairs nekad nemēģini spert kāju manā mājā!

Vinsents aiztaustījās pa tumšajām ielām un atģida, ka izkļuvis pilsētas nomalē. Ielūkodamies klusā, aizlaistā kanālā, viņš sajuta stāvoša ūdens pazīstamo, savā ziņā tīkamo smaku. Gāzes laterna ielas stūrī meta gaismu uz kreiso roku, — dīvains zīmētāja instinkts bija liedzis likt ugunī labo, — un viņš redzēja, ka virspusē ēno brūce. Viņš pārgāja pāri daudziem kanāliņiem, no kuriem tikko jaušami dvesmoja sen aizmirsta jūras smarža. Beidzot viņš nonāca pie Mendesa da Kostas mājas. Vinsents attupās kanāla malā. Pasvieda oli uz biezās, zaļās ūdenslēcu segas. Tas nogrima klusi, bez šļakstiena.

Kēja bija aizgājusi no viņa dzīves. Vārdi «nē, nekad, nekad» viņai toreiz bija izlauzušies no sirds dziļumiem. Tagad viņš pats atkārtoja šos vārdus. Smadzenēs urbās doma: «Nē, nekad, nekad viņu vairs neredzēsi. Nekad nedzirdēsi viņas glāsīgo, samtaino balsi, nevērosi smaidu dzelmīgajās, zilajās acīs, nejutīsi uz vaiga viņas miesas siltumu. Nekad tu nepazīsi mīlestību, tā neuzplauks, tevi nemīlēs ne tik ilgi, cik ilgi vari paciest svelošas sāpes, turēdams roku ugunī!»

Kaklā sakāpa skaudra, neizsakāma smeldze. Vinsents piespieda kreiso roku pie mutes, apslāpēdams kliedzienu, lai Amsterdama un pasaule nekad neuzzinātu, ka viņš ticis vērtēts un atzīts par necienīgu. Lūpās iegula nepiepildītu ilgu sīvā, rūgtā garša.

TRESA gramata HĀGA

i

Mauve uzturējās vēl Drentē. Vin-senls izstaigāja Eilenbomenes apkaimi un noīrēja pie Rei-nas stacijas istabu par četrpadsmit frankiem mēnesī. Par viņa darbnīcu kļuva diezgan plaša telpa ar alkovu, kur gatavot ēdienu. Dienvidu pusē bija liels logs. Kaktā zema krāsns, kuras garais, melnais dūmvads iegāja sienā pie pašiem griestiem. Tapetes dzidrā, gaišpelēkā krāsā. Caur logu Vinsents redzēja kokdarbu laukumu, kas piederēja viņa saimniekam, aiz laukuma — zaļu pļavu un plašas kāpas. Māja atradās pašā Hāgas nomalē, Shenkvegā; dienvidaustrumos no šīs ielas uzreiz sākās pļavas. Jumtu klāja sodrēji, ko izvirda lokomotīves, rībinādamas zemi ap Rei-nas staciju.

Vinsents nopirka stipru virtuves galdu, divus vienkāršus krēslus, kā arī segu, lai nebūtu uz grīdas tik auksta guļa. Tā izsīka viņa niecīgie naudas līdzekļi, taču tuvojās pirmais datums, un tad varētu gaidīt tos simt frankus, ko Teo solījies sūtīt ik mēnesi. Janvāra sals nejāva strādāt ārā, un, tā kā Vinsentam nebija naudas modeļiem, tad vajadzēja sēdēt un turēt rokas klēpī, līdz atgriezīsies Mauve.

Pēdīgi Mauve pārradās Eilenbomenē. Vinsents tūlīt devās uz viņa darbnīcu. Mauve satraukts rīkojās apgleznot lielu audeklu Salonam*, rosoties matu cekuls aizvien krita uz acīm. Tā bija viņa galvenā iecere šinī gadā, viņš gribēja attēlot, kā zirgi no ūdens izvelk zvejas kuģi Sheve-ningenes pludmalē. Mauve un viņa sieva Jeta bija stipri šaubījušies, vai Vinsents brauks uz Hāgu: tie zināja, ka gandrīz katram cilvēkam kaut kad rodas neskaidra vēlēšanās tapt par mākslinieku.

— Ak tad atbrauci gan. Ļoti labi, Vinsent. Mēs tevi iztaisīsim par gleznotāju. Vai esi atradis mitekli?

— Jā. Dzīvoju Shenkvegā 138, tieši aiz Reinas stacijas.

— Tas ir tepat kaimiņos. Kā tev ar naudu?

— Nu, kabata plāna, neko lielu nevaru pasākt. Iegādāju galdu un divus krēslus.

— Un gultu, — Jeta piebilda.

— Nē, guļu uz grīdas.

Mauve kaut ko pačukstēja sievai, tā izgāja un pēc brīža atnesa naudas maku. Mauve izvilka simtguldeņu banknoti.

— Ņem šo naudu, Vinsent, vēlāk atdosi, — viņš teica. — Nopērc gultu. Pa naktīm tev krietni jāizguļas. Vai īri esi samaksājis?

— Vēl ne.

— Tad samaksā, lai prāts mierīgs. Kā tur ir ar gaismu?

— Gaismas papilnam, tikai diemžēl mans vienīgais logs ir dienvidu pusē.

— Slikti. Vajadzētu ko sagudrot. Ik pēc desmit minūtēm modeļa apgaismojums būs citāds. Nu, nopērc aizkarus.

— Man negribētos no jums aizņemties naudu, brālēn Mauve. Pietiek jau ar to, ka esat ar mieru mācīt mani.

— Nieki, Vinsent. Iedzīve reiz tik un tā jāierīko. Paša istablietas galu galā atmaksājas.

— Tas tiesa. Es ceru, ka drīz varēšu pārdot dažus zīmējumus, un tad dzēsīšu parādu.

— Terstēgs tev izpalīdzēs. Manas gleznas viņš pirka jau tad, kad tikai vēl mācījos. Bet tev jāsāk strādāt eļļas un akvareļa tehnikā. Pēc vienkāršiem zīmējumiem nav pieprasījuma.

Lai gan smagnējs, Mauve tomēr šaudījās kā atspole. Ieraudzījis meklēto priekšmetu, viņš spēji pasvērās ar plecu uz priekšu un traucās turp.

— Skaties, Vinsent, — viņš teica. — Te ir akvareļ-krāsas, eļļa, terpentīns, otas, palete un paletes nazis. Es tevi pamācīšu, kā turēt paleti un stāvēt pie molberta.

Viņš parādīja Vinsenlam dažus tehniskus paņēmienus. Vinsents tos apguva ātri vien.

— Lieliski! -— Mauve izsaucās. — Man likās, tu neesi nekāds vērīgais, bet tagad redzu, ka esmu maldījies. Vari te atnākt rītos un pagleznot ar akvareļkrāsām. Es palūgšu, lai tevi uzņem Pu.lchri*, pagaidām par ārinieku; tur varēsi divas reizes nedēļā zīmēt modeli. Pie tam — tu iepazīsies ar māksliniekiem. Kad sāksi pārdot savus darbus — samaksāsi savu daļu un kļūsi par pilntiesīgu biedru.

— Jā, es gribu zīmēt modeli. Lūkošu arī kādu sarunāt, lai katru dienu nāk pie manis. Ja pratīšu atveidot cilvēka figūru, viss pārējais radīsies pats no sevis.

— Tev taisnība, — Mauve piekrita. — Figūru atveidot ir visgrūtāk, taču, kad esam iemanījušies to uztvert, koki, govis un saulrieti padodas viegli. Ja mākslinieki atstāj figūru novārtā, tad vienīgi tāpēc, ka viņiem tā nav pa spēkam.

Vinsents iegādāja gultu un loga aizkarus, samaksāja īri un piesprauda pie sienas savus Brabantas zīmējumus. Viņš necerēja tos pārdot un skaidri redzēja, kur kļūdas, bet šinīs uzmetumos jautās kaut kas no pašas dabas, un tie bija darināti ar zināmu kaismi. Vinsents nevarētu pateikt, kur īsti šī kaisme izpaudusies, kā iekļuvusi zīmējumos; viņš pat nenoģida tās patieso nozīmi, kamēr neiedraudzējās ar de Boķu*.

De Boks bija visai patīkams cilvēks. Viņš bija labi audzināts, viņam netrūka iznesības un pastāvīgu ienākumu. Izglītību guvis Anglijā. Vinsents ar viņu iepazinās «Gupila» veikalā. De Boks bija pilnīgs Vinsenta pretstats;

viņš dzīvoja ar vieglu sirdi, visu uzņēma mierīgi un bezbēdīgi un šķita smalkāks par smalku.

— Vai neienāksit pie manis izdzert tasi tējas? — de Boks vedināja Vinsentu. — Es vēlētos parādīt savus jaunākos darbus. Liekas, visu uztveru labāk, kopš Terstēgs sācis pārdot manas gleznas.

De Boka darbnīca atradās aristokrātiskā Hāgas rajonā. Sienas bija nodrapētas ar pelēku samtu. Kaktos stāvēja ērti dīvāni ar grezniem spilveniem. Te bija arī smēķējamie galdiņi, austrumnieku paklāji un pilnum pilni grāmatu skapji. Iedomājot savu darbnīcu, Vinsents sajutās galīgs tukšinieks.

De Boks aizdedzināja gāzi zem krievu patvāra un palūdza saimnieci atnest cepumus. Pēc tam izņēma no skapja gleznu un nolika uz molberta.

— Šis ir mans jaunākais darbs, — viņš teica. — Vai nevēlaties pakūpināt cigāru, kamēr skatāties? Tad varbūt glezna kļūs labāka — visādi joki jau gadās.

Viņš runāja jautrā, bezrūpīgā noskaņā. Iemantojis Ter-stēga atzinību, de Boks cieši paļāvās uz savām spējām. Viņš bija pārliecināts, ka Vinsentam glezna patiks. Izņēmis krievu papirosu, — visa Hāga zināja, ka viņš iecienījis šos garos papirosus, — de Boks to aizsmēķēja un vēroja Vinsenta seju, gaidīdams spriedumu.

Vinsents pētīja audeklu, ietinies dārgā cigāra zilajos dūmos. Viņš nomanīja, ka de Boks nu pārdzīvo to baisīgo sprieguma brīdi, kad mākslinieks savu darbu pirmoreiz rāda otram. Ko varēja sacīt? Ainava nebija ne slikta, ne laba. Tai piemita daudz kas no paša de Boka rakstura — tā radīja priekšstatu par tādu kā paviršību. Vinsents atcerējās, kā pats bija niknojies un apvainojies, kad jauns izlēcējs bija iedrošinājies augstprātīgi nokritizēt viņa darbu. Kaut arī de Boka glezna piederēja pie tām, kas novērtējamas ar vienu skatienu, Vinsents raudzījās ilgi.

— Jūs izjūtat ainavu, de Bok, — viņš beidzot teica. — Un, protams, zināt, kā piešķirt tai burvību.

— O, paldies, — de Boks glaimots sacīja, domādams, ka izpelnījies uzslavu. — Dzeriet tēju, laipni lūdzu.

Vinsents satvēra tasi abām rokām, baidīdamies apšļakstīt krāšņo paklāju. De Boks piegāja pie patvāra un ielēja arī sev tēju. Vinsents sargāt sargājās bilst kaut vienu sliktu vārdu par de Boka gleznu. Šis cilvēks viņam patika,

un viņš augstu vērtēja tā draudzību. Bet viņā sadumpojās godīgs mākslinieks, un Vinsents nespēja noturēties, nepateicis kritisku piezīmi.

— Vienā ziņā man tomēr tā kā nepatīk šis audekls.

De Boks paņēma no saimnieces paplāti.

— Iebaudiet cepumus, mīļais draugs, — viņš mudināja.

Vinsents atteicās, jo nezināja, kā varētu reizē ēst cepumus un turēt klēpi tējas tasi.

— Kas tad jums nebūtu pa prātam? —- de Boks rāmi vaicāja.

— Cilvēku figūras. Tās liekas nedabiskas.

— Ziniet, — de Boks vaļsirdīgi ierunājās, laiski atstiepdamies uz plata dīvāna, — es bieži esmu domājis pa īstam stāties pie figūras. Bet nekad neiznāk to apgūt. Salīgstu modeli un strādāju dažas dienas, un piepeši mani ieinteresē kāda ainava. Galu galā esmu ainavists, tālab nav vajadzības veltīt figūrai lielu vērību, vai ne?

— Kad strādāju pie ainavas, — Vinsents atbildēja, — es cenšos tanī ietēlot kaut ko no cilvēka figūras. Jūs savā darbā esat ticis man tālu priekšā, turklāt esat atzīts mākslinieks. Bet varbūt jūs atļautu pateikt kā draugam vēl dažus kritiskus vārdus.

— Protams.

— Nu, jāatzīst, jūsu gleznās trūkst kaismes.

— Trūkst kaismes? — de Boks noprasīja, pie tam viltīgi pašķielēja ar vienu aci uz Vinsentu, paliekdamies pie patvāra. — Kādu kaismi jūs domājat?

— Tas nav tik viegli paskaidrojams. Jūsu nostāja ir mazliet miglaina. Manuprāt, to vajadzētu paust spēcīgāk.

— Paklausieties, veco zēn, — de Boks teica, saslieda-mies un cieši ielūkodamies kādā no savām gleznām. — Es taču nevaru pa visu audeklu iztriept pārdzīvojumus vienīgi tāpēc, ka citi tā vēlas! Gleznoju to, ko redzu un jūtu. Ja nekādu stipru kaismi nesajūtu — kā tad lai piešķiru to olai? Kaismi jau veikalā nevar iegādāties!

Kad Vinsents pārnāca mājās, paša darbnīca viņam gandrīz šķita nabadzīga un nožēlojama, bet viņš zināja, ka šādai vienkāršībai ir savas priekšrocības. Viņš iestūma gultu kaktā un nokravāja virtuves piederumus — viņam gribējās, lai istaba līdzinātos darbnīcai, nevis dzīvojamai telpai. Teo vēl nebija atsūtījis šāmēneša pabalstu, bet Vin-sentam pagaidām turējās kāds mazumiņš Mauves aizdotās

naudas. No šī atlikuma viņš maksāja modeļiem. Pēc laiciņa Mauve viņu apmeklēja.

— Atnācu pie tevis nieka desmit minūtēs, — viņš teica, aplaizdams acis apkārt. — Jā, tā ir labi. Logam, protams, jābūt ziemeļu pusē, bet ir labi arī tā. Tagad neviens vairs tevi neuzskatīs par sliņķi un diletantu. Es redzu, tu šodien esi zīmējis modeli.

— Jā. Katru dienu zīmēju modeli. Iznāk gan dārgi.

— Bet galu galā attaisnojas. Vai tev netrūkst naudas, Vinsent?

— Paldies, brālēn Mauve. Kaut kā izkulšos.

Viņš nepavisam negribēja šinī ziņā apgrūtināt Mauvi. Ka bālā Vinsentam bija palicis viens vienīgs franks, ar to varēja iztikt vēl dienu; bet viņš daudz nebēdāja par naudu, kaut tikai Mauve devīgi sniegtu viņam zināšanas.

Mauve pavadīja veselu stundu, rādīdams, kā iekļūt un nomazgāt akvareļkrāsas. Vinsents tik drīz nevarēja to iemācīties.

— Nav ko uztraukties, — Mauve viņu mundrināja. — Tu izbojāsi vismaz desmit lapas, kamēr iemanīsies rīkoties ar otu. Parādi kādus no saviem pēdējiem Bra-bantas zīmējumiem.

Vinsents izņēma savus uzmetumus. Mauve bija apguvis tehniku tādā mērā, ka varēja pāris vārdos atsegt katra darba galveno trūkumu. Ja viņš pateica: «Tā nav labi,» — tad neapmierinājās ar vērtējumu vien. Viņš allaž piebilda: «Vajag pamēģināt, lūk, tā.» Vinsents klausījās uzmanīgi, jo zināja, ka Mauve ar viņu runā gluži tāpat, kā runātu pats ar sevi, saskatīdams kļūmes savā audeklā.

— Zīmēt tu proti,— Mauve sacīja. — Ļoti labi, ka visu šo gadu esi strādājis ar zimuli. Es nemaz nebrīnīšos, ja Terstēgs drizumā sāks pirkt tavus akvareļus.

Šis lieliskais mierinājums Vinsentam maz līdzēja aiznākamajā dienā, kad viņš palika bez neviena santīma. Jau pagājušas mēneša pirmās dienas, bet Teo vēl nebija atsūtījis solītos simt frankus. Kas bija noticis? Vai Teo dusmojas uz viņu? Vai tiešām Teo atteiktos viņam palīdzēt — tagad, kad viņš stāv pie panākumu sliekšņa? Mēteļa kabatā Vinsents atrada pastmarku; nu viņš aizrakstīja brālim, lūgdams kaut daļu no cerētā pabalsta, lai neciestu badu un šad tad varētu sarunāt modeli.

Trīs dienas Vinsents nodzīvoja, neņemdams mutē ne kripatiņas; rītos viņš gleznoja ar akvareļkrāsām Mauves darbnīcā, pēcpusdienās uzmeta skices nabagu virtuvēs un trešās klases uzgaidāmās telpās stacijā, vakaros strādāja biedrībā Pulchri vai atkal pie Mauves. Viņš baidījās, ka Mauve nomanīs viņa kļūmīgo stāvokli un atsals. Vinsents domāja, ka brālēns, lai arī labvēlīgi noskaņots, bez lielas prātošanas viņu atraidīs, tiklīdz rūpes par mācekli traucēs pašu darbā. Kad Jeta aicināja Vinsentu pusdienās, viņš atteicās.

Trulās, grauzīgās sāpes pakrūtē lika viņam atminēties Borināžu. Vai būs jābadojas visu mūžu? Vai viņš nekad neiepazīs mieru un pārticību?

Otrā dienā Vinsents atmeta lepnumu un devās pie Ter-stēga. Droši vien varētu aizņemties desmit frankus no cilvēka, kurš pabalsta pusi Hāgas mākslinieku.

Terstēgs bija veikala darīšanās aizbraucis uz Parīzi.

Vinsents drebēja drudzī un nespēja vairs saturēt zīmuli. Viņš nolikās gultā. Nākamajā dienā viņš aizvilkās atkal uz Plācu un sastapa Terstēgu galerijā. Tas bija apsolījies Teo parūpēties par Vinsentu. Terstēgs nu aizdeva viņam divdesmit piecus frankus.

— Es arvien taisos apciemot tevi darbnīcā, Vinsent, — veikalnieks teica. — Gaidi, drīz piekāpšu.

Vinsents tikko spēja atbildēt pieklājīgi. Viņam gribējās tikt projām un paēst. Iedams uz «Gupila» galeriju, viņš bija domājis: «Ja vien dabūšu naudu, viss atkal būs labi.» Bet tagad, saņēmis naudu, viņš jutās vēl nelaimīgāks. Viņu nomāca baiga, neizturama vientulība.

«Gan viss pāries, kad iebaudīšu pusdienas,» viņš mierināja sevi.

Ēdiens noremdināja sāpes pakrūtē, bet neapklusināja vientulības sāpes. Vinsents nopirka lētu tabaku, pārnāca mājās, atlaidās gultā un aizsmēķēja pīpi. Ar negantu smeldzi pamodās ilgas pēc Kējas. Izmisums smacēja vai nost. Viņš uzlēca no gultas, atvēra logu un izbāza galvu sniegainā februāra nakts tumsā. Viņš iedomāja reverendu Strikeru. Vinsentam pārskrēja auksti drebuļi pār muguru, it kā viņš būtu ilgi spiedies pie baznīcas saltā mūra. Viņš aiztaisīja logu, paķēra cepuri un mēteli un traucās uz vīna krodziņu, ko bija ievērojis Reinas stacijas priekšā.

Vīna krodziņā dega divas petrolejas lampas, viena karājās pie ieejas, otra — virs letes. Telpas vidū valdīja pakrēsla. Pie sienas stāvēja daži soli, to priekšā — galdiņi ar raibumotām akmens virsām. Sis bija strādnieku krodziņš izbalējušām sienām un cementa grīdu, te meklēja patvērumu, nevis izpriecu.

Vinsents apsēdās pie galdiņa. Viņš gurdi atslēja muguru pret sienu. Dzīve jau šķita tīri laba, ja varēja strādāt, ja pietika naudas uzturam un modeļiem. Bet vai viņam bija draugs, ar kuru pavadīt vaļas brīžus, tāpat vien patērzēt par jaunākajiem notikumiem? Mauve bija viņa skolotājs, Terstēgs — ievērojams, allaž aizņemts veikalnieks, de Boks — bagāts augstāko aprindu cilvēks. Varbūt glāze vīna pagaidām atvieglos sirdi. Rīt viņš aLkal spēs strādāt, un tad drūmums izkūpēs.

Vinsents nesteigdamies sūca skābo sarkanvīnu. Krodziņš bija patukšs. Viņam pretī kruknēja kāds melna darba strādnieks. Kaktā, turpat pie letes, sēdēja pārītis, sieviete bija ģērbusies bezgaumīgi. Pie blakus galdiņa sēdēja sieviete viena pati. Viņš neskatījās uz to.

Viesmīlis, garām iedams, strupi noprasīja sievietei:

— Vēl glāzi?

— Makā tukšpadsmit, — viņa atbildēja.

Vinsents pagriezās.

— Varbūt izdzersit glāzi kopā ar mani? — viņš jautāja.

Sieviete parlaida viņam skatienu.

—- Labprāt.

Viesmīlis atnesa glāzi vīna, saņēma divdesmit santīmus un aizgāja. Galdiņi bija tuvu viens pie otra.

—- Paldies, — sieviete sacīja.

Vinsents viņu cieši aplūkoja. Viņa nebija vairs jauna, nebija skaista: seja pavītusi, gadi atstājuši pēdas. Lai arī kalsnēja, viņa tomēr bija labi noaugusi. Vinsents uzskatīja viņas roku, kas turēja vīna glāzi; šī roka bija sastrādāta, nevis maiga kā Kējai. Pusgaismā viņa atgādināja kādu tīkamu Šardēna vai Jana Stēna* gleznotu figūru. Viņai bija līks deguns ar kumpumu vidū un tumšas pūciņas uz virslūpas, Acis raudzījās skumīgi, un tomēr tanīs jautās kāda dzirksts.

— Ne par ko, — Vinsents atbildēja. — Man prieks pabūt kopā ar jums.

— Mani sauc — Kristīna, — viņa teica. — Un jūs?

— Vinsents.

— Vai strādājat šitepat Hāgā?

— Jā.

— Ko darāt?

— Esmu mākslinieks.

— Ak! Tā jau ar suņa dzīve, vai ne?

— Visādi gadās.

— Es mazgāju veļu. Kad jaudāju strādāt. Bieži vien pietrūkst spēka.

— Ko jūs tad darāt?

— Ilgu laiku esmu valkājusies pa ielām. Eju vecajās pēdās, kad vārguļoju un nejaudāju strādāt.

— Vai grūti veļas mazgātājām?

— Vai nu bez grūtuma. Nostrādina divpadsmit stundas. Un atmet bada tiesu. Dažreiz, kad esmu cauru dienu izstāvējusies pie baļļas, man vēl jāmeklē kāds vīrietis un jāpelnās, lai mazuļi nepaliktu ar tukšiem vēderiem.

— Cik tev bērnu, Kristīn?

— Pieci. Un esmu gaidībās.

— Vai vīrs miris?

— Visi bērni sadabūti tāpat.

— Tad jau rūgtumu vien esi baudījusi, vai ne?

Viņa paraustīja plecus.

— Ak dievs! Vai ogļracis atteiksies nobraukt pazemē, baidīdamies ka lejā ņems galu?

— Nē. Vai pazīsti tos vīriešus, no kuriem tev bērni?

— Tikai pašu pirmo mēgli. Nezinu pat, kā sauc cilus.

— Un kā ar to mazuli, ko vēl laidīsi pasaulē?

— Nu, grūti pateikt, kurš vainīgs. Es toreiz sanīku, nejaudāju mazgāt veļu, tāpēc staiguļoju daudz. Bet tas ir vienalga.

— Vai gribi vēl vīnu?

— Pasūti džinu ar rūgto liķieri. — Viņa parakņājās somiņā, izņēma lēta, melna cigāra galu un aizsmēķēja. — Tu neizskaties pēc naudinieka. Vai tavas bildes kāds pērk?

— Nē, esmu tikai iesācējs.

— Tā kā par vecu, lai būtu iesācējs.

— Man ir trīsdesmit.

— Var dot četrdesmit. No kā tu pārtiec?

— Brālis man sūta mazliet naudas.

— Nu, tev jau neklājas labāk kā veļas mazgātājai.

— Kur tu dzīvo, Kristin?

— Pie mātes. Mēs visi tur mitināmies.

— Vai viņa zina, ka tu ej uz ielas pelnīties?

Sieviete iesmējās pilnā kaklā, taču bez kādas jautrības.

— Ak tu tētīt, protams, zina! Viņa jau mani sūtīja. Pati to piekopusi visu mūžu. Tā viņa sadabūjusi mani un brāli.

— Ko dara tavs brālis?

— Uztur sievieti. Un ved pie viņas vīriešus.

— Jādomā, tas nenāk par labu taviem pieciem bērniem.

— Lai. Kādreiz viņi visi nodarbosies ar to pašu.

— Bēdu liktenis. Vai ne, Kristīn?

— Nav ko činkstēt. Vai nevari izmaksāt vēl glāzi džina ar liķieri? Kas tev ar roku? Tāda liela, melna vāts...

— Apdedzināju.

— Ai, ai, tad laikam gan briesmīgi sāpēja.

Viņa maigi saņēma Vinsenta roku un mazliet pacēla virs galdiņa.

— Nē, Kristīn, nesāpēja. Es apdedzināju tīšām.

Viņa atlaida roku.

— Kāpēc nāci uz krodziņu viens? Vai tev draugu nav?

— Nav. Ir brālis, bet tas dzīvo Parīzē.

— Vientulība grauž sirdi, vai ne?

— Jā, Kristīn, neganti.

— Man ar. Mājās bērnēni un māte, un brālis. Un kur tad vēl visi tie vīrieši, ko tvarstu uz ielas. Tomēr, zini, es mūžīgi jūtos vientuļa. Cilvēku daudz, bet ko tas līdz? Nav neviena, kam pieķerties.

— Vai kādu esi mīlējusi, Kristīn?

— Pirmo vīrišķi. Man toreiz bija sešpadsmit. Viņš bija bagāts. Nevarēja mani precēt, viņa tuvinieki liedza. Bet viņš deva naudu, ko uzturēt bērnu. Pēcāk nomira, un es paliku tukša kā izšauta plinte.

— Cik tev gadu?

— Trīsdesmit divi. Esmu jau par vecu, lai gādātu mazuļus. Ārsts nabagu slimnīcā sacīja, ka sitas bērns mani nobeigšot.

— Ja ārsts labi parūpēsies par tevi, tad nekas ļauns nenotiks.

— Kur, velns, ķeršu tādu ārstu? Es tak neesmu neko iekrājusi. Ārsti nabagu slimnīcās tik smalki neskatās — tur jau lērums sasirgušu meitiešu.

— Vai patiešām nevari nekā sadabūt cik necik naudas?

— Es varētu ik nakti valkāties pa ielām vēl pāris mēnešu. Bet tas mani nobeigtu drīzāk nekā bērnēns.

Mazu brītiņu abi klusēja.

— Kur iesi tagad, Kristīn?

— Es cauru dienu līkājos pie baļļas, ienācu izdzert glāzi vīna, jo biju pagalam nomocījusies. Cerēju tūlīt saņemt par darbu pusotra franka, bet šie teica, lai pagaidot līdz sestdienai. Nu man vajadzīgi divi franki, ko nopirkt ēdamo. Gribēju šite atpūsties, pēcāk meklēt kādu vīrieti.

— Vai drīkstu iet tev līdzi, Kristīn? Esmu gaužām vientuļš. Ar tevi būtu labi. . . Drīkstu?

— Protams. Tu man esi gadījies pašā reizē. Turklāt liecies tīri piemīlīgs.

— Tu man patīc, Kristīn. Kad saņēmi manu apdedzināto roku ... es pirmo reizi kopš nezin kādiem laikiem dzirdēju no sievietes laipnus vārdus.

-— Ērmoti. Tu izskaties diezgan paglīts. Un esi tāds vēlīgs.

— Man nav un nav laimes mīlestībā.

— Nu jā, ar varu nevienu mīlēt nepiespiedīsi. Vai tu neizsauktu vēl glāzi džina ar liķieri?

— Paklau, mums nevajag sadzerties, lai mēs iepatiktos viens otram. Se, liec somiņā, tik daudz varu pieciest. Žēl, ka nav vairāk.

— Tu izskaties pēc tāda, kam kurpe spiež vēl ciešāk nekā man. Nāc līdzi tāpat. . . Kad būsi aizgājis, es sameklēšu kādu citu puisieti un izdabūšu tos divus frankus no viņa.

— Nē. Ņem naudu. Es varu to pieciest. Kāds paziņa aizdeva man divdesmit piecus frankus.

— Lai notiek. Ejam.

Soļodami pa tumšajām ielām uz Kristīnas māju, abi runājās kā seni draugi. Viņa stāstīja par savu dzīvi, stāstīja bez žēluma, bez gaušanās.

— Vai kādreiz esi pozējusi māksliniekiem? — Vinsents jautāja.

— Kad biju jauna.

— Vai tu nepozētu man? Ar naudu gan jāskopojas.

Nevaru tev maksāt pat franku dienā. Bet vēlāk, kad manus darbus pirks, es maksāšu tev divus frankus. Pozēt taču vieglāk nekā mazgāt veļu.

— Protams. Esmu ar mieru. Atvedīšu savu dēlēnu. To varēsi zīmēt par brīvu. Kad es tev apnikšu — zīmēsi māti. Viņa labprāt šad un tad piepelnītu kādu franku. Viņa strādā par apkopēju.

Beidzot abi nonāca pie Kristīnas mājas. Tā bija vienstāva ēciņa nelīdzenām mūra sienām, ar pagalmu.

— Tu nevienu nesatiksi, — Kristīna teica. — Mana istaba ir pati pirmā.

Viņa dzīvoja diezgan šaurā, trūcīgā istabā; vienkrāsas tapetes piešķīra tai klusu, pelēku toni, bet tas bija silts kā Sardēna glezna. Uz dēļu grīdas kājslauķis un veca tumšsarkana paklāja gabals. Kaktā kumode, otrā kaktā — vienkāršs virtuves galds, vidū — plata gulta. Šis bija īsts strādnieces miteklis.

Kad Vinsents, no rīta pamodies, juta, ka nav viens, un nokrēslā saredzēja sev līdzās cilvēku, pasaule viņam šķita daudz laipnāka. Vientulības sāpes bija norimušas, un dvēselē mājoja dziļš miers.

in

Ar rīta pastu Vinsents saņēma no Teo vēstulīti un gaidītos simt frankus. Brālis nebija varējis naudu atsūtīt agrāk. Vinsents izmetās ārā, ieraudzīja turpat kaimiņos kādu vecenīti rokam savu dārziņu mājas priekšā un pajautāja, vai viņa par piecdesmit santīmiem nebūtu ar mieru pozēt. Vecenīte nāca mīļu prātu.

Darbnīcā Vinsents apsēdināja sievieti pret mierīgu fonu, pie krāsns, uz kuras bija uzlikta maza tējkanna. Viņš meklēja toni; vecenītes sejā bija daudz gaismas un dzīvības. Gleznodams kaktu, kur sieviete sēdēja, viņš centās radīt klusu, maigu, izjustu noskaņu. Darbs kopš kāda laika viņam bija ķēries vien; tagad tas šķīrās. Šī studija tapa strauji un padevās tieši tā, kā Vinsents gribēja. Viņš bija pateicīgs Kristīnai. Tas, ka viņam trūka mīlestības, skaudri sāpināja Vinsentu, taču nevarēja viņu salauzt; bet neapmierināta asiņu prasība liktu apsīkt mākslinieka jaunrades avotiem, un tā būtu viņa nāve.

PACEĻAMAIS TILTS PIE ARLAS

(1888; audekls, eļļa)

— Sievietes miesas siltums raisa spēkus, — viņš nomurmināja sevī, viegli un raiti rīkodamies ar otu. — Brīnums, kāpēc par to neraksta Mišlē papus.

Pie durvīm klauvēja. Vinsents ielaida Terstēga kungu Svītrainajām biksēm vīles bija pamatīgi iegludinātas. Brūnie platpurnu puszābaki laistījās kā spogulis. Bārda bija rūpīgi apcirpta, mati glīti pāršķirti uz celiņa, apkaklīte nevainojami balta.

Terstēgs no sirds priecājās, redzēdams, ka Vinsentam ir īsta darbnīca un viņš cītīgi strādā. Terstēgam patika vērot, kā jauni mākslinieki izcīna panākumus; tas reizē bija viņa arods un jājamais zirdziņš. Viņš tomēr gribēja, lai šie panākumi tiktu gūti vispāratzītā, iepriekš nosacītā ceļā; pēc viņa domām, labāk strādāt saskaņā ar tradīcijām un piedzīvot neveiksmi nekā pārkāpt visus likumus un sasniegt mērķi. Spēles noteikumi viņam rūpēja vairāk par pašu uzvaru. Terstēgs bija labs un godprātīgs cilvēks un uzskatīja, ka visiem citiem jābūt tikpat labiem un godprātīgiem. Viņš nepieļāva domu, ka varētu būt tādi apstākļi, kad ļauns izvēršas par labu un grēks kļūst par atpestīšanu. Mākslinieki, kas pārdeva savas gleznas «Gu-pila» galerijai, zināja, ka viņiem jārīkojas tā, kā piederas. Ja viņi nepakļautos pieklājības normām, Terstēgs atraidītu viņu audeklus, kaut arī tie būtu meistardarbi.

— Tā, Vinsent, — Terstēgs sacīja. — Prieks redzēt tevi strādājam. Man patīk apciemot savus māksliniekus, ja tie raujas ar darbu.

— Ļoti laipni no jums, ka nācāt tādu gabalu, lai apraudzītu mani, Terstēga kungs.

— Kas nu par laipnību. Es jau gribēju apskatīt tavu darbnīcu, tiklīdz tu apmeties šeit.

Vinsents palūkojās apkārt — uz gultu, galdu, krēsliem, krāsni un molbertu.

— Daudz gan nav ko skatīt.

— Lai, lai. Strādā vien dūšīgi, un dienās tev būs arī kas labāks. Mauve jau stāstīja — tu esot sācis gleznot ar akvareļkrāsām. Akvareļus ļoti pieprasa. Es varētu aizlaist tavas glezniņas, tāpat tavs brālis.

— Es loloju tādas cerības, Terstēga kungs.

— Liekas, tu esi labākā omā nekā vakar, kad redzējāmies.

— Jā. Es biju slims. Tagad esmu atžirdzis.

Vinsents iedomāja par viņu, džinu, Kristīņu; viņš notrīsēja, ieprātodamies, ko Terstēgs sacītu, ja visu to zinātu.

— Vai jūs neapskatītu dažas manas studijas, Terstēga kungs? Jūsu spriedums man sevišķi svarīgs.

Terstēgs pētīja akvareli — vecenīti ar baltu priekšautu, kas uzgleznota uz maigi zaļa fona. Viņa klusēšana vairs nebija tik noraidīga kā toreiz Plācā. Viņš atspiedās uz spieķa, tā pastāvēja kādu brīdi, pēc tam pakāra spieķi uz rokas.

— Jā, jā, — Terstēgs teica, — tu esi spēris soli uz priekšu. Mauve no tevis iztaisīs akvarelistu. Es jau jūtu. Paies savs laiciņš, bet galu galā tu izmācīsies. Sapurinies, Vinsent, ka vari pats pelnīt sev maizi. Tavam brālim nemaz nav viegli ik mēnesi atlicināt tos simt frankus, es to redzēju, kad biju Parīzē. Tev jānostājas uz savām kājām cik iespējams drīzāk. Tuvākajā laikā pacentīšos iepirkt dažas tavas glezniņas.

— Paldies, Terstēga kungs. Jūs tā rūpējaties par mani!

— Es gribu, lai tu gūtu sekmes, Vinsent. Tas ir «Gu-pila» interesēs. Tiklīdz sākšu pārdot tavus darbus, tu varēsi noīrēt labāku darbnīcu, iegādāt godīgas drēbes un šad tad iziet ļaudīs. Tas ir vajadzīgs, ja gribi, lai vēlāk no tevis pērk eļļas gleznas. Nu, man jāsteidzas pie Mau-ves. Jāapskatās, kā top Sheveningenes glezna, ko viņš darina Salonam.

— Vai jūs vēl pienāksit, Terstēga kungs?

— Jā, protams. Pēc pāris nedēļām. Raujies tikai krietni, es palūgšu atrādīt, kas sasniegts. Zini: maniem apmeklējumiem jāatmaksājas.

Terstēgs padeva roku un aizgāja. Vinsents atkal metās darbā. Kaut varētu nopelnīt iztiku, vienīgi dienišķo iztiku! Viņš nevēlas vairāk. Viņš kļūtu neatkarīgs. Nebūtu nevienam par nastu. Un, pats galvenais, viņam nevajadzētu steigties; viņš lēnām un mierīgi uztaustītu savu ceļu, izkopdams meistarību un atrazdams īsto izteiksmi.

Pēcpusdienā pienāca iesārta vēstulīte no de Boka:

«Mīļais van Gog!

Rīt no rīta atvedīšu pie Jums Arca* modeli un mēs pazīmēsim kopā.

De B.»

|yrādījās, ka Arca modelis ir ļoti skaista jauna meitene,

1 i ņēma pusotra guldeņa par dienu. Vinsents nopriecā-ļi. — tik dārgu modeli viņš pats nevarētu atļauties. Meitene izģērbās pie krāsns, kur sprēgāja uguns. Hāgā tikai ptofesionālie modeļi pozēja kaili. Tas īdzināja Vinsentu: viņš gribēja zīmēt vecu vīriešu un sieviešu augumus, tiem piemita savs tonis un raksturs.

— Es paņēmu līdzi tabakmaku un arī mazas brokastis, ko sagādāja mana saimniece, — de Boks sacīja. — Mums nevajadzēs iziet — iekodīsim tepat.

— Nu, pamēģināšu jūsu tabaku. Manējā ir drusciņ par stipru, lai to smēķētu no rīta.

— Esmu gatava, — meitene ierunājās. — Kā pozēt?

— Stāvus vai sēdus, de Bok?

— Vispirms stāvus. Manā jaunajā ainavā ir dažas stāvošās figūras.

Abi zīmēja kādas pusotras stundas, pēc tam meitene pagura.

— Lai pozē sēdus, — Vinsents teica. — Figūra nebūs tik sasprindzināta.

Sagumuši pār zīmēšanas dēļiem, abi nostrādāja līdz dienvidum, tikai retumis apmainīdami dažu strupu vārdu par gaismu vai tabaku. Pēc tam de Boks iztina brokastis un visi Lrīs apsēdās pie krāsns ieturēties. Ēzdami plānus maizes riecienus ar šķiņķi un sieru, Vinsents un de Boks pētīja savus šārīta uzmetumus.

— Taisni brīnums, kādā objektīvā skatījumā cilvēks ierauga pats savu darbu, tiklīdz sāk stiprināties, — de Boks noteica.

— Vai drīkstu aplūkot, ko esat uzzīmējis?

— Lūdzu.

De Boks bija labi uztvēris meitenes seju, bet augumu atveidojis bez jebkādām individuālām īpatnībām. Tas bija skaists augums — un vairāk nekā.

— Paklausieties! — de Boks izsaucās, apskatīdams Vin-senta zīmējumu. — Ko jūs esat uzšvīkājis sejas vietā? Varbūt tā izpaužat savu kaismi?

— Mēs taču nezīmējām portretu, — Vinsents aizbildinājās. — Zīmējām figūru.

— Pirmo reizi dzirdu, ka seja nepieder pie figūras.

— Paraugieties, kādu vēderu esat uzvilcis, — Vinsents savukārt aizrādīja.

— Kas vainas?

— Tas liekas uzpūsts. Nevaru nemaz manīt iekšas.

— Iekšas? Vai tad nabaga meitenei tās kaut kur spiežas ārā?

Meitene tikai ēda, pat nepasmaidīja. Tā domāja, ka neviens mākslinieks nav īsti pilnā prātā.

Vinsents nolika savu skici līdzās de Boka zīmējumam.

— Lūk, — viņš sacīja, — šis vēders ir tomēr pilns ar zarnām. To uzskatot, var redzēt, ka milzums barības virzīts pa šo labirintu.

— Kāds tam visam sakars ar mākslu? — de Boks noprasīja. — Vai mums smalki jāzina iekšējie orgāni? Es gribu, lai cilvēki, raudzīdamies manās gleznās, redz, kā migla ietin kokus, kā saule riet sarkana aiz mākoņiem. Es negribu, lai viņi redz zarnas.

Ik rītu Vinsents jo agri devās meklēt modeli. Viendien viņš sarunāja kalēja dēlēnu, citdien vecenīti no Gēstas, reiz atveda kādu vīru no kūdras tirgus, citreiz vecmāmiņu un mazmeitu no Pademusas — ebreju kvartāla. Maksādams modeļiem, viņš iztērēja diezgan lielu naudu, kaut arī zināja, ka viņam vajag to pietaupīt, lai mēneša beigās nebūtu jābadojas. Bet kāda jēga būtu dzīvot Hāgā un mācīties pie Mauves, ja viņš visiem spēkiem necenstos tikt uz priekšu? Gan jau viņš atēdīsies vēlāk, kad būs nostiprinājis savu stāvokli.

Mauve joprojām ziedoja savam skolniekam daudz laika. Gandrīz katru vakaru Vinsents gāja strādāt siltajā, rosmes pilnajā darbnīcā Eilenbomenē. Brīžam viņš izmisa, jo akvareļkrāsas iznāca blāvas, duļķainas, ieklājums biezs. Mauve smējās vien.

— Protams, tavs gleznojums vēl nav labs, — viņš sacīja. — Ja krāsas tev padotos dzidras jau tagad, tas būtu tikai tāds ārējs spīdums un vēlāk tava ota droši vien kļūtu smaga. Tagad tu strādā sūri grūti un akvareļi iznāk drūmi, bet pēcāk vicināsi raiti un tie būs gaiši.

— No jūsu mutes dieva ausī, brālēn Mauve. Bet ja nu cilvēkam jāpelna maize — kādu padomu tad dosit?

' — Tici man, Vinsent, ja tu steigsies — vienīgi pazudināsi sevī mākslinieku. Dienas varonis jau parasti ir tikai vienas dienas varonis. Mākslā jāvadās pēc senās parunas: «Godīgums ir vislielākā gudrība.» Labāk pasvīst mācoties nekā ieņemties to ārišķīgo manieri, kas glaimo publikai.

— Es gribu palikt uzticīgs pats sev, brālēn Mauve, un skaudru patiesību paust skarbi. Bet kad vajag pelnīt, iztiku . .. Esmu uzgleznojis dažas studijas, domāju, Terstēgs tās varētu . . . protams, es zinu . . .

— Parādi savas studijas, — Mauve teica.

Viņš uzmeta acis akvareļiem un saplēsa tos gabalu gabalos.

-— Paliec pie sava skarbuma, Vinsent, — viņš sacīja,

— un necenties iztapt diletantiem un veikalniekiem. Kas grib — lai uzmeklē tevi. Pienāks laiks, kad baudīsi sava darba augļus.

Vinsents nodūra galvu, skatīdamies uz papīra driskām.

— Paldies, brālēn Mauve. Tā man būs laba mācība.

Tovakar Mauve rīkoja mazas viesības, un drīz sanāca

mākslinieki: Veisenbruhs, kas iesaukts par Neganto Zobenu, tāpēc ka asi kritizēja savu kolēģu darbus, Breit-ners, Jūliuss Bakheizens*, de Boks un Neiheiss, Vosa draugs.

Veisenbruhs bija mazs augumā, bet jutās liels savā garā. Viņš nekad nepiekāpās. To, kas viņam nepatika — un nepatika gandrīz nekas, — viņš iznīcināja ar pāris indīgiem vārdiem. Viņš gleznoja, ko gribēja un kā pašam patika, un piespieda skatītājus cienīt viņa darbus. Reiz Terstēgs kaut ko iebilda pret vienu viņa audeklu, un Veisenbruhs uz laiku laikiem atteicās no «Gupila» pakalpojumiem. Taču viņš pārdeva itin visu, ko uzgleznoja; kam, kādā ceļā — tas palika noslēpums. Seja viņam bija tikpat asa kā mēle: zods, deguns, pati galva līdzinājās dzelksnim. Visi baidījās no Veisenbruha un tīkoja viņa atzinības. Tikai ar nicināšanu vien viņš bija kļuvis pazīstams visā zemē. Aizvedis Vmsentu kaktā pie kamīna, viņš spļaudīja ugunī, ar tīksmi klausīdamies, kā nočukst siekalas uz oglēm, un glaudīja kādu ģipša kāju.

— Es padzirdēju, ka jūs esot van Gogs, — viņš teica.

— Vai gleznojat ar tādiem pašiem panākumiem, kā jūsu tēvoči gleznas pārdod?

-— Nē. Man nav panākumu, lai daru ko darīdams.

— Tad labi vien ir. Māksliniekam vajag badoties vismaz līdz sešdesmit gadu vecumam. Tikai pēc tam viņš varbūt rada kaut ko krietnu.

— Blēņas! Jums tikko pāri četrdesmitiem, un jūs strādājat labi.

Veisenbruham patika šis izsauciens: «Blēņas!» Kopš gadiem neviens nebija uzdrošinājies viņam tā atbildēt. Savu atzinību viņš tūlīt izpauda, uzbrukdams Vinsentam.

— Ja uzskatāt, ka manas gleznas ir kaut cik ciešamas, tad metiet otu pie malas un ejiet par sētnieku. Kāpēc pārdodu savus darbus nelgām, kā jūs domājat? Tāpēc, ka tie nekur neder! Ja tie būtu labi, es tos paturētu. Nē, puis, es vēl tikai mācos. Kad man paliks sešdesmit, sākšu gleznot pa īstam. Tad paturēšu visu, ko vien darināšu; un mirdams lūgšu, lai tās gleznas aprok kopā ar mani. Mākslinieks nelaiž projām savus darbus, ja pats tos uzlūko par labiem, van Gog. Viņš pārdod tikai draņķus.

De Boks no sava kakta pamirkšķināja Vinsentam, un tas sacīja:

— Jūs neesat izvēlējies gluži īsto profesiju, Veisenbruh. Jums vajadzēja kļūt par mākslas kritiķi.

Veisenbruhs skaļi iesmējās.

— Nu, Mauve, — viņš izsaucās, — šis jūsu brālēns nemaz nav tāds aplamnieks, kāds izskatās! Viņam mute labā vietā iemetusies.

Viņš pagriezās atkal pret Vinsentu un dzedri noprasīja:

—- Kāda velna pēc staigājat tanīs noķellētajās skrandās? Kāpēc nenopērkat sev godīgas drēbes?

Vinsents nēsāja vecu pāršūtu Teo uzvalku. Tas nebija pielaikots, turklāt Vinsents ik dienas to traipīja ar krāsām.

— Jūsu tēvoči tik naudīgi, ka varētu apģērbt visus Holandes iedzīvotājus. Vai šie augstie radi jums nepalīdz?

•— Kāpēc lai tie palīdzētu? Tie domā tāpat kā jūs — māksliniekam jābadojas.

—- Ja tie jums netic — tas nebūs bez ziņas. Runā, ka van Gogi krietnu gleznotāju saožot pa lielu gabalu. Jūs droši vien esat plānā galdiņa urbējs.

— Ejiet ratā!

Vinsents sirdīgi novērsās, bet Veisenbruhs to saķēra aiz rokas. Viņš plati smaidīja.

— Tavu lielu dūšu! — viņš izsaucās. — Es tikai gribēju redzēt, cik ilgi ļausit sevi āzēt. Nezaudējiet šo drosmi, manu zēn. Jūs esat lietas koks.

Mauve mīļuprāt notēloja viesiem dažādas lomas. Viņš bija mācītāja dēls, taču savā mūžā nezināja nekādu citu reliģiju kā tikai glezniecību. Kamēr Jeta pasniedza tēju, rozīņmaizītes un biezpienraušus, viņš teica sprediķi par Pētera zvejas laivu. Vai Pēteris šo laivu bija saņēmis kā dāvanu vai mantojis? Vai nopircis par skaidru naudu vai iegādājies uz nomaksu? Vai varbūt — ak, bail pat iedomāties! — viņš to zadzis? Mākslinieki vilka kuplus dūmus, smējās, ar skubu dzēra tēju un tiesāja biezpienraušus.

«Mauve kļuvis pavisam cits cilvēks,» Vinsents nobrīnījās.

Vinsents nezināja, ka Mauve, būdams radošs mākslinieks, pakļauts šādām pārvērtībām. Mauve iesāka gleznu gurdeni, strādādams gandrīz bez intereses. Domām raisoties, iecerei gūstot veidu, viņā pamazām modās enerģija. Ar katru dienu viņš strādāja ilgāk un spriegāk. Jo skaidrāki kļuva attēli uz audekla, jo bargāks viņš kļuva prasībās pret sevi. Viņš aizmirsa ģimeni, draugus, prātā bija tikai darbs. Viņš zaudēja ēstgribu, naktīs gulēja bez miega, apsverot, kas vēl veicams. Spēki sīka, uzbudinājums auga. Drīz viņu uzturēja nervu enerģija vien. Lielais augums izģinda, un sapņainās acis apmiglojās. Jo vairāk viņš pagura, jo aizrautīgāk strādāja. Nervozā kaisme, kādā viņš dega, aizvien pieņēmās. Mauve nojauta, cik laika vajadzēs, lai darbu pabeigtu; viņš sasprindzināja gribu, lai izturētu līdz galam. Šķita, ka viņu apsēduši tūkstoš dēmoni; viņš varētu gadiem ilgi strādāt pie vienas gleznas, taču steidzināja, izdzina pats sevi, nezinādams ne brītiņu miera. Pēdīgi viņš tā iekaisa un uzbudinājās, ka sākās baismīga scēna, ja kāds gadījās viņam pa kājām. Viņš ielika gleznā itin visus savus spēkus. Kaut arī darbs ievilkās, viņam allaž pietika gribas to nostrādāt līdz pēdējam triepienam. Nekas nevarēja viņu salauzt, kamēr audekls nebija īsti nobeigts.

Kad glezna bija gatava, Mauve sabruka. Viņš bija slims, vārgs, sajucis. Daudzas dienas Jetai vajadzēja vīru kopt, kamēr viņš atlaba miesā un* garā. Viņš bija tā pārpūlējies, ka viņam derdzās pat uzskatīt krāsas vai ieelpot to smaku. Lēnām, ļoti lēnām viņš atguva spēkus. Tiem līdzi nāca interese. Viņš jau čāpāja pa darbnīcu, šo to pieposdams. Staigāja pa laukiem, bet sākumā neko neredzēja. Pēdīgi kāda ainava saistīja viņa uzmanību. Un viss sākās no jauna.

Vinsentam pirmoreiz atbraucot Hāgā, Mauve tikko bija stājies pie sava Sbeveningenes audekla. Tagad viņš kļuva jo dienas jo trauksmlgāks: tuvojās kaisls, cildens, valdonīgs neprāts — mākslinieciskās radīšanas neprāts.

IV

Pēc dažām dienām Kristīna vakarā pieklauvēja pie Vinsenta durvīm. Viņa bija ģērbusies melnos svārciņos un tumšzilā blūzē, matus piesedza melna cepurīte. Visu dienu viņa bija nostāvējusi pie veļas baļļas. Mute aiz pārlieka noguruma bija pavērta; baku rētas Vinsentam likās lielākas un dziļākas nekā citkārt.

— Labvakar, Vinsent, — viņa teica. — Sagudroju palūkoties, kā tu dzīvo.

— Kristīn, tu esi pirmā sieviete, kas nākusi pie manis ciemos. Jūties kā mājās. Pag, es noņemšu tev šalli.

Kristīna apsēdās pie krāsns un sildījās. Pēc brīža viņa pārlaida acis istabai.

— Te nav slikti, — viņa sacīja. — Patukšs gan.

— Jā. Man trūkst naudas mēbelēm.

— Nu, man rādās, tev jau ar nekā vairāk šite nevajag.

— Es nupat taisījos raudzīt vakariņas, Kristīn. Varbūt paēdīsi kopā ar mani?

— Kāpēc tu nesauc mani par Sīnu? Visi lā sauc.

— Labi — lai būtu Sīna.

— Kas vakariņās?

— Kartupeļi un tēja.

— Šodien nopelnīju divus frankus. Iešu nopirkt drusciņ gaļas.

— Es iedošu tev naudu. Brālis atsūtīja. Cik vajag?

— Pietiek ar piecdesmit santīmiem — vairāk neapēdīsim.

Drīz viņa atgriezās ar vīstokli rokā. Vinsents paņēma gaļu un dzīrās gatavot ēdienu.

— Nu, nu, sēdi jel! Tu neko nejēdz no vārīšanas. Tas ir sieviešu darbs.

Sīna noliecās pār karsto krāsni, viņas vaigi pietvīka kvēlā sārtumā. Viņa šķita tīri glīta. Kad viņa iegrieza kartupeļus katliņā un kopā ar gaļu uzlika sautēties uz lēnas uguns — tas izskatījās tik dabiski un radīja tādu mājīguma sajūtu! Atslējis krēslu pie sienas, Vinsents raudzījās Šinā, un viņam kļuva silti ap sirdi. Te bija viņa mājoklis, un gādīga sieviete gatavoja viņam vakariņas. Cik bieži viņš bija iztēlojies šādu ainu, cerēdams uz Kēju! Sīna uzmeta viņam acis. Vinsents bija atzvēlies ar krēslu lik slīpi pret sienu, ka bail skatīties.

— Paklau, dulburi, — viņa teica, — sēdi taisni! Vai gribi nolauzt kaklu?

Vinsents pasmaidīja. Visas sievietes, ar kurām viņš dzīvojis zem viena jumta — māte, māsas, krustmātes un māsīcas, — itin visas viņam bija sacījušas: «Vinsent, sēdi taisni. Nolauzīsi kaklu.»

— Labi, Sīn, — viņš atsaucās, — es būšu rātns.

Tiklīdz viņa pagrieza muguru, Vinsents atslēja atkal

krēslu pret sienu un tīksmīgi aizkūpināja pīpi. Sīna cēla vakariņas galdā. Viņa bija nopirkusi arī divus apalīšus; apēduši gaļu un kartupeļus, abi ar maizi uzvāca mērci.

— Nu, — Sīna ierunājās, — varu saderēt, ka lādas vakariņas tu pats vis nepataisītu.

— Nē, Sīn. Kad esmu ko izvārījis, tad netieku gudrs, vai ēdu zivi, putnu vai pašu nelabo.

Tēju dzerot, Sīna atkal smēķēja melnu cigāru. Abi omulīgi tērzēja. Vinsents ar viņu jutās brīvāk nekā ar Mauvi vai de Boķu. Vinsentu un Sīnu vienoja tāda kā radniecība, Un viņš nemaz necentās to izprast. Abi runāja par ikdienas būšanām, iecietīgi, bez dižošanās. Kad Vinsents runāja, Sīna tikai klausījās; viņa nevēlējās, lai tas beigtu un pati drīzāk varētu stāstīt par sevi. Viņa neizcēla sevi. Neviens negribēja atstāt iespaidu uz otru. Kad Sīna stāstīja par savu dzīvi, par saviem grūtumiem un nelaimēm, Vinsentam vajadzētu tikai šo to pārmainīt — un iznāktu viņa paša dzīves stāsts. Viņu vārdos nebija ne mazākā izaicinājuma, klusuma brīži iestājās nepiespiesti. Bija sastapušies divi vienkārši cilvēki, kas neizliekas, kas brīvi no aprēķina, mākslotības un visiem šķiru aizspriedumiem.

Vinsents piecēlās.

— Ko gribi darīt? — Sīna jautāja.

— Mazgāt traukus.

— Sēdi. Tu nejēdz mazgāt traukus. Tas ir sieviešu darbs.

Viņš piestūma krēslu pie krāsns, piebāza pīpi, tīksmlgi uzvilka dūmu, bet Šina noliecās pār mutes bļodu. Vinsen-tam patika vērot viņas rokas: tās aplipa ar ziepju putām, dzīslas piepampa, režģotais krunciņu tīkls liecināja, ka viņa savā mūžā strādājusi sūri grūti. Viņš paņēma zīmuli un papīru un zīmēja Sīnas rokas.

— Šite ir jauki, — viņa sacīja, pabeigusi mazgāt traukus. — Kad tikai būtu drusciņ džina un rūgtā liķiera .. .

Viņi īsināja vakaru, sūkdami rūgto dzērienu. Vinsents skicēja Sīnu. Viņa šķita apmierināta, ka var netraucēti atpūsties krēslā pie karsti nokurinātas krāsns, rokas klēpi salikusi. Siltums un patīkama saruna ar atsaucīgu cilvēku vērta viņu možu un ņipru.

— Kad beigsi mazgāt veļu? — Vinsents vaicāja.

— Rīt. Un paldies dievam. Nejaudāju vairs.

— Vai jūties slikti?

— Nē, bet tuvojas . . . tuvojas . .. Tas sasodītais bērnēns reizi pa reizei jau sakustas.

— Varbūt nākamnedēļ sāksi man pozēt?

— Tikai jāsēž — un vairāk nekā?

— Protams. Vajadzēs gan pastāvēt arī, pozēt kailai.

— Lieliski. Tu strādāsi, un es saņemšu naudu.

Viņa paskatījās caur logu. Sniga.

-— Kaut es būtu jau mājās. Ārā auksts, un man tik šalle vien. Un tālu ko iet.

— Vai tev rīt no rīta atkal jātiek šinī pusē?

— Sešos. Pa gaismas apakšu.

— Ja gribi, paliec pie manis, Sīn. Es būšu priecīgs.

— Vai es tevi netraucēšu?

— Nemaz. Man plata gulta.

— Vai tur divi var sagulties?

— Ērti.

— Tad es palieku.

— Jauki.

— Cik labi, ka tu piedāvā man naktsmājas, Vinsent. - — Cik labi, ka paliec.

No rīta viņa uzvārīja Vinsentam kafiju, saposa gultu un izslaucīja darbnīcu. Pēc tam aizgāja uz veļas mazgātavu. Vinsentam šķita, ka istaba uzreiz kļuvusi tukša.

Pēcpusdienā atkal piestaigāja Ter-stēgs. Acis viņam spīdēja un vaigi stiprajā salā bija sa~

sārtuši.

— Kā sviežas, Vinsent?

— Lieliski, Terstēga kungs. Paldies, ka atkal apraugāt mani.

— Varbūt parādīsi ko interesantu? Tieši tāpēc esmu piekāpis.

— Jā, man ir daži jauni darbi. Piesēdiet, lūdzu.

Terstēgs pablenza uz krēslu, grasījās ņemt mutautiņu,

lai notrauktu putekļus, bet apdomājās, ka tas nebūtu pieklājīgi. Viņš apsēdās. Vinsents parādīja viņam trīs četrus mazus akvareļus. Terstēgs aši uzmeta tiem visiem acis, it kā pārlaizdams skatienu garai vēstulei, pēc tam atgriezās pie pirmās glezniņas un ņēmās to pētīt.

— Uz-labo pusi jau iet, — viņš teica pēc brīža. — Akvareļi vēl nav tādi, kā vajadzētu, tie ir parupji, taču redzams, ka esi ticis uz priekšu. Tev drīzumā jāuzglezno kaut kas tāds, ko es varētu nopirkt, Vinsent.

— Jā, Terstēga kungs.

— Tev jālūko nopelnīt pašam sev iztiku, manu zēn. Neklājas dzīvot uz citu rēķina.

Vinsents paņēma akvareļus un apskatīja tos. Viņš zināja — tie ir parupji, bet, tāpat kā kurš katrs mākslinieks, nevarēja īsti saredzēt trūkumus sava paša darbos.

— Es būtu bezgala laimīgs, ja spētu uzturēt sevi.

— Tad pastrādā dūšīgāk. Tev jāpaskubinās. Es vēlētos kaut ko drīzumā nopirkt no tevis, tikai darbam jābūt krietnam.

— Paldies, Terstēga kungs.

— Lai nu kā, man prieks, ka nenoskumsti un strādā. Teo lūdza, lai pieskatu tevi. Uzglezno kaut ko labi, Vinsent; es gribu, lai arī tu ieņemtu savu vietu Plācā.

— Es cenšos gleznot labi. Bet roka man ikreiz neklausa. Tomēr Mauve tā kā uzslavēja vienu no šiem darbiņiem.

— Ko tad viņš teica?

— Teica: «Tas jau gandrīz izskatās pēc akvareļa.»

Terstēgs nosmējās un aptina vilnas šalli ap kaklu.

— Jāsapurinās, Vinsent, jāsapurinās, citādi netop krietnas gleznas, — viņš piekodināja un projām bija.

Vinsents bija aizrakstījis tēvocim Koram, ka apmeties Hāgā un gaida viņu ciemos. Tēvocis Kors bieži brauca uz Hāgu iepirkt gleznas un materiālus savam mākslas veikalam — pašam ievērojamākajam visā Amsterdamā. Kādā svētdienas pavakarē Vinsents saaicināja bērnus, ar kuriem bija paguvis iepazīties. Lai bērniem, kamēr viņš skicē, nekļūtu garlaicīgi, Vinsents bija nopircis tiem konfektes un, neatraudamies no zīmēšanas dēļa, stāstīja pasakas. Izdzirdējis spalgus klaukšķus pie durvīm un zemu pērkona balsi, viņš saprata, ka ieradies tēvocis.

Kornēlijs Marins van Gogs bija bagāts un plaši pazīstams, viņa veikals zēla. Un tomēr viņa lielajās, tumšajās acīs vīdēja skumjas. Lūpas viņam nebija gluži tik pilnīgas kā citiem van Gogiem. Galva gan bija vangogiska: liela, augsta piere, plati vaigu kauli, varens, apaļīgs zods, pamatīgs deguns.

Kornēlijs Marins smalki nopētīja darbnīcu, taču izlikās, it kā nepievērstu nekam uzmanību. Viņš droši vien bija redzējis vairāk mākslinieka darbnīcu nekā jebkurš cits cilvēks Holandē.

Vinsents bērniem izdalīja atlikušās konfektes un aizsūtīja tos uz mājām.

_ — Vai kopā ar mani neizdzersit tasi tējas, tēvoci Kor? Arā laikam ļoti auksts.

— Paldies, Vinsent. Dzeršu.

Vinsents pasniedza tēvocim tēju un brīnījās, cik bezrūpīgi viņš tur tasi uz ceļgala, mundri tērzēdams par jaunākajiem notikumiem.

— Tātad tu gribi kļūt par mākslinieku, Vinsent, — viņš teica. — Jā, vajag, vajag van Gogiem sava mākslinieka. Mēs ar Heinu un Vinsentu nu jau trīsdesmit gadus esam pirkuši gleznas no svešiem. Turpmāk daļa naudas paliks mūsu dzimtā.

Vinsents pasmaidīja.

— Man laimīgi izgadījies: brālis un trīs tēvoči nodarbojas ar gleznu tirdzniecību. Vai neieēdīsit maizi ar sieru, tēvoci Kor? Varbūt esat izsalcis?

Kornēlijs Marins zināja, cik viegli var aizvainot nabaga mākslinieku, atraidot viņa cienastu.

— Labprāt iekodīšu. Brokastis ieturēju agri.

Vinsents uzlika uz apdrupuša šķīvja biezus rupjmaizes riecienus un izvīstīja no papīra lētu sieru. Kornēlijs Ma-i ins piespiedās, lai cik necik ieēstu.

— Terstēgs man stāstīja, Teo tev sūtot simt frankus mēnesī.

— Sūta.

— Teo ir jauns, viņam vajadzētu iekrāt naudu. Tev pienākas pašam pelnīt maizi.

Vinsents nevarēja vairs aizklausīties: to pašu viņš iepriekšējā dienā jau bija dzirdējis no Terstēga. Viņš atbildēja ātri, bez apdomāšanās.

— Pelnīt maizi, tēvoci Kor? Ko tas nozīmē? Pelnīt maizi. . . vai neēst to velti? Kas velti ēd maizi, citiem vārdiem, nav savas maizes vērts, tas, protams, ir noziedznieks, jo katrs godīgs cilvēks ir savas maizes cienīgs. Bet, kas, būdams savas maizes vērts, nespēj to nopelnīt, tas ir nelaimīgs, gaužām nelaimīgs cilvēks.

Atknubinājis gabaliņu melnās maizes mīkstuma, Vinsents to viļāja cietā lodītē.

— Tātad, tēvoci Kor, ja man teiksit: «Tu neesi savas maizes vērts,» — jūs mani apvainosit. Bet, ja tīri pamatoti aizrādīsit, ka ne vienmēr to nopelnu, tad neko neiebildīšu. Bet kāda jēga aizrādīt? Tas man nepavisam nepalīdzēs, ja nevarat pasacīt neko vairāk.

Kornēlijs Marins vairs nerunāja par maizes pelnīšanu. Abi tērzēja gluži omulīgi, līdz Vinsents pieminēja de Grū — sakarā ar izteiksmīgumu mākslā.

— Bet vai tu zini, Vinsent, ka de Grū ticis neslavā savas personiskās dzīves dēļ? — Kornēlijs Marins pēkšņi jautāja.

Izdzirdējis tādus vārdus par labo de Grū tēvu, Vinsents iecirtās. Viņš zināja, ka prātīgāk būtu piebalsot tēvocim, taču, likās, nekad nevarēja piekrist nevienam van Gogam.

— Tēvoci Kor, es allaž esmu uzskatījis, ka māksliniekam, kurš savu darbu rāda ļaudīm, ir tiesības paturēt sev personiskās dzīves iekšējo cīņu, kas tieši un kļūmīgi saistās ar īpatnējām grūtībām, kādas jāpārvar, radot mākslas darbu.

— Un tomēr, — Kornēlijs Marins iebilda, pie tam sūca tēju, ko Vinsents bija pasniedzis, nepiedāvādams cukuru, — tas vien, ka cilvēks neiegrāmato summas vai nestaigā arklam pakaļ, bet strādā ar gleznotāja otu, nedod viņam tiesības ļauties izlaidībām. Manuprāt, mums nevajadzētu pirkt to mākslinieku gleznas, kuri nedzīvo tā, kā pieklājas.

— Es domāju, ka kritiķis nepavisam nav pieklājīgs, ja rakņājas pa mākslinieka netīro veļu, neatradis nekādu vainu viņa darbā. Mākslinieka darbs un viņa personiskā dzīve ir tikpat kā nedēļniece un viņas bērns. Var aplūkot bērnu, bet nevajag pacelt viņai kreklu un skatīties, vai tas notraipīts asinīm. Tas būtu piedauzīgi.

Kornēlijs Marins tikko bija nokodis kumosiņu siermai-zes. Viņš to izspļāva ar skubu vien saujā un, pielēcis kājās, iemeta krāsnī.

— Saki viens cilvēks, — viņš purpināja. — Jel saki viens cilvēks!

Vinsents iztrūcinājās, ka tēvocis apskaitīsies, taču viss vērtās par labu. Brāļadēls izvilka mapi ar savām mazākajām skicēm un studijām. Nolika tēvocim krēslu pie loga. Kornēlijs Marins skatījās klusēdams, līdz viņa rokās nokļuva neliels zīmējums, kur attēlota Pademusa no kūdras tirgus puses, — Vinsents reiz bija izgājis ar Breitneru paklejot un pusnaktī uzmetis šo skici.

— Sis ir tīri labs, — tēvocis ierunājās. — Vai lu varētu man uzzīmēt vēl kādus pilsētas skatus?

-— Protams. Es tos skicēju pārmaiņas pēc — dažreiz, kad esmu noguris, zīmējot modeli. Te ir vēl daži. Varbūt aplūkosit?

Raudzīdamies pār tēvoča plecu, Vinsents sāka šķirstīt nevienādās papīra lapas.

— Lūk, Vlērstēga . .. lūk, Gēsta. Un šis ir zivju tirgus.

— Vai vari uzzīmēt man duci šādu skatu?

— Jā, bet tas jau ir darījums, tātad — mums jānorunā cena.

— Labi. Cik vēlies?

— Par šādiem maziem darbiņiem spalvas vai zīmuļa tehnikā esmu domājis prasīt divarpus franku gabalā. Vai tas jums neliekas par dārgu?

Kornēlijs Marins gribot negribot pasmaidīja sevī. Kas nu tā par naudu!

— Nē. Ja tie izdosies labi, es vēl palūgšu tevi uzzīmēt divpadsmit Amsterdamas skatu. Tad pats noteikšu cenu, tā ka saņemsi mazliet vairāk.

— Tēvoci Kor, šis ir mans pirmais pasūtījums! Kāda laime!

— Mēs visi vēlamies tev palīdzēt, Vinsent. Tev tikai jāpiestrādā, lai gleznas atbilst mūsu prasībām, un mēs nopirksim visu, ko būsi darinājis. — Viņš paņēma cimdus un platmali, — Kad rakstīsi brālim — pasveicini viņu no manis.

Panākumu apreibināts, Vinsents paķēra savu jauno akvareli un skriešus vien devās uz Eilenbomeni. Jeta atvēra durvis. Tā izskatījās satraukta.

— Labāk vis neej darbnīcā, Vinsent. Antons gluži kā

apmāts.

•— Kas noticis? Vai viņš saslimis?

Jeta nopūtās.

•— Parastā vaina.

— Tad laikam viņš nemaz negribēs mani redzēt.

— Es domāju, Vinsent, tev vajadzētu paciesties, gan tiksities citreiz. Pateikšu Antonam, ka biji atnācis. Kad viņš būs daudzmaz nomierinājies, tad pats aizies pie tevis.

— Vai neaizmirsīsi viņam pateikt?

— Neaizmirsīšu.

Dienas gāja, bet Vinsents nesagaidīja Mauvi. Toties pienāca Terstēgs, veselas divas reizes. Katru reizi vērtējums bija viens un tas pats.

— Jā, jā, tu tā kā būtu ticis mazliet uz priekšu. Bet vēl nav labi. Tādus darbus es Plācā nevarētu pārdot. Man šķiet, ka tu nestrādā pietiekami cītīgi vai ari darbs tev nešķiras.

— Mīļais Terstēga kungs, es ceļos piecos no rīta un strādāju līdz vienpadsmitiem divpadsmitiem naktī. Tikai pāris reižu atraujos no darba — lai drusciņ iekostu.

Terstēgs neizpratnē nogrozīja galvu. Viņš par jaunu aplūkoja akvareļus.

— Es netieku gudrs. Tavos darbos joprojām ir tas pats rupjums un stūrainums, ko redzēju todien, kad atnāci pie manis Plācā pirmo reizi. Pa šo laiku lev vajadzēja to visu pārvarēt. Neatlaidīgā darbā tas parasti izdodas, ja cilvēkam vispār ir spējas.

— Neatlaidīgā darbā! — Vinsents atkārtoja.

— Nudien, es gribu pirkt tavas gleznas, Vinsent. Gribu, lai tu sāktu pelnīt sev iztiku. Tīri vai kauns, ka brālim tevi. . . Bet es nevaru pirkt tavus darbus, ja tie vēl nav labi, nudien nevaru. Tu taču negaidi žēlastības dāvanas.

— Nē.

— Tev jāpaskubinās, jāpaskubinās, tas ir viss. Tev jāsāk pārdot savus darbus un pelnīt sev iztiku.

Kad Terstēgs šādus vārdus atkārtoja ceturto reizi, Vin-sents nodomāja — vai tikai šis cilvēks viņu nejoko. «Tev jāpelna sev iztika . . . bet es nevaru neko pirkt no tevis!» Velna milti, kā lai nopelna sev iztiku, ja neviens neko nepērk?

Kādu dienu Vinsents satika Mauvi. Mākslinieks traucās kā sadedzis pa ielu, izvirzījis labo plecu uz priekšu, nodūris galvu, kas leperēja uz vienu un otru pusi. Likās, it kā viņš nepazītu Vinsentu.

— Sen neesmu jūs redzējis, brālēn Mauve.

— Es biju aizņemts, — Mauve atteica vēsā, vienaldzīgā balsī.

— Zinu. Jaunā glezna ... Kā veicas?

— Ak ... — Viņš mīklaini pameta ar roku.

— Vai kādreiz drīkstu uz brīdi pieiet pie jums darbnīcā? Man tādas kā bažas, ka mīņājos ar saviem akvareļiem uz vietas.

— Tagad nenāc! Es tev saku, esmu aizņemts. Nevaru veltīgi tērēt laiku.

-— Vai jūs pastaigādamies neiegrieztos pie manis? Tikai daži vārdi no jums — un es zinātu pareizo ceļu.

— Varbūt, varbūt. Bet pašreiz esmu aizņemts. Man jāiet!

Mauve šavas projām pa ielu, ar visu augumu tiekdamies uz priekšu, kā glābdamies no vajātājiem. Acis iepletis, Vinsents noraudzījās tam pakaļ.

Kas gan bija noticis? Vai viņš apvainojis Mauvi? Devis iemeslu atsalumam?

Vinsentam par lielu brīnumu, pēc dažām dienām viņa darbnīcā ienāca Veisenbruhs. Tas nepavisam neraizējās par jaunajiem māksliniekiem, arī par atzītajiem daudz nelikās zinis, tikai šad tad dzēlīgi nopēla viņu darbus.

— Vai re! — Veisenbruhs sacīja, aplūkodams istabu. — Pils, īsta pils! Drīz vien sāksit te darināt karaļa un karalienes portretus.

— Ja jums te nepatīk, varat vākties projām, — Vinsents atcirta.

— Kāpēc nemetat gleznošanu pie malas, van Gog? Tā taču suņa dzīve.

— Jūs, kā rādās, dzīvojat zaļas dienas.

— Nu jā, bet es esmu guvis panākumus. Jūs nekad

negūsit.

— Varbūt arī ne. Bet es gleznošu daudz labāk par jums.

Veisenbruhs nosmējās.

— Par mani gan ne. Bet, domājams, jūs pārspēsit visus citus Hāgā. Ja vien jūsu darbos atspoguļosies jūsu raksturs . ..

— Kamdēļ to neteicāt tūlīt? — Vinsents noprasīja, paņemdams savu mapi. — Vai neapsēdīsities?

— Sēžot neprotu skatīt ies.

Viņš pagrūda akvareļus sānis.

— Akvareļa tehnika jums neder — pārāk pliekana, lai izteiktu, ko gribat.

Viņu ieinteresēja zīmuļa skicējumi, kur redzami Bori-nāžas ļaudis un brabantieši, kā arī veci cilvēki, ko Vinsents bija zīmējis Hāgā. Nopētīdams lapu pēc lapas, Veisenbruhs tikai spurca jautrus smieklus savā nodabā. Vinsents jau gatavojās saņemt krietnu brāzienu.

— Jūs zīmējat ellišķi labi, Vinsent, — Veisenbruhs beidzot sacīja, zibinādams skadrās acis. — Es pats varētu strādāt pēc šiem uzmetumiem!

Vinsentam no brinumiem saļodzījās ceļi — šādus vārdus viņš nepavisam nebija gaidījis. Viņš noslīga krēslā.

— Jās esot iesaukts par Neganto Zobenu.

— Tas arī esmu. Ja šie uzmetumi būtu slikti, es jūs vis nežēlotu.

— Par tiem Terstēgs mani sarāja. Tie esot pārāk rupji un stūraini.

— Muļķības! Tieši tāpēc tie ir tik spēcīgi.

— Es gribētu zīmēt ar spalvu, bet Terstēgs saka, man esot jāmācās visu atveidot akvareļkrāsās.

— Lai viņš varētu jūsu akvareļus pārdot, jā? Mīļais draugs, ja jums prāts nesas visu atveidot spalvas tehnikā, tad arī zīmējiet ar spalvu. Un, galvenais, neklausiet nevienu, pat mani ne. Ejiet pats savu ceļu.

— Man laikam nekas cits neatliks.

— Kad Mauve teica, ka jūs esot dzimis mākslinieks, Terstēgs viņam nepiekrita, un tad Mauve ņēmās jūs lielīt. Es biju klāt. Ja vēl iznāks tāda runa, arī es iestāšos par jums, jo tagad esmu redzējis jūsu darbus.

— Tātad Mauve teica, es esot dzimis mākslinieks?

— Tikai nekļūstiet iedomīgs. Būs labi, ja nomirsit mākslinieks.

— Kāpēc tad viņš tik vēss pret mani?

— Viņš tāds pret visiem, Vinsent, kad taisās beigt gleznu. Neņemiet to pie sirds. Kad Sheveningenes glezna būs gatava, viņš pats atnāks pie jums. Pagaidām, ja jums vajadzīga palīdzība, varat pieskriet pie manis darbnīcā.

— Vai drīkstu jums uzdot vienu jautājumu, Veisen-bruh?

— Lūdzu.

— Vai Mauve jūs sūtīja šurp?

— Jā.

— Kamdēļ?

— Viņš grib dzirdēt manas domas par jūsu darbu.

— Kāpēc viņam jādzird jūsu domas? Ja viņš pārliecināts, ka esmu dzimis . . .

— Nezinu. Varbūt Terslēgs pamodinājis viņā šaubas.

VI

Terstēgs zaudēja ticību Vinsentam, Mauve vēl vairāk atsala, bet Vinsenta dzīve nekļuva tukša, jo tanī ienāca Kristīna, dāvādama viņam vienkāršu draudzību, pēc kādas viņš ilgojās. Katru dienu agri no rīta Kristīna ieradās pozēt, paņēmusi līdzi šujamo groziņu, — viņa gribēja būt tikpat darbīga kā Vinsents. Balss viņai bija rupja, viņa neizvēlējās nekādus smalkos vārdus, taču runāja tik rāmi, ka nemaz netraucēja Vinsentu, kad tam vajadzēja sasprindzināt uzmanību darbam. Gandrīz visu laiku Kristīna lēnīga un apmierināta sēdēja pie krāsns, lūkodamās caur logu vai šūdama drēbītes gaidāmajam bērnam. Viņa pozēja neveikli, gausi ielāgoja, ko vēlas no viņas, tomēr ļoti centās visu izpildīt. Drīz Kristīna parada pirms aiziešanas izvārīt Vinsentam pusdienas,

— Nepūlies, Sīn, — viņš teica.

-— Tās nav nekādas pūles. Man jau tas padodas labāk nekā tev.

— Tad varbūt paēdīsi kopā ar mani?

— Protams. Māte pieskata bērnēnus. Man palīk pie tevis.

Vinsents tai maksāja franku dienā. Viņš zināja, ka izdod vairāk, nekā drīkst atļauties, bet gribēja, lai Kristīna būtu viņa tuvumā; turklāt viņu priecināja doma, ka viņš paglābj šo sievieti no smaga darba. Dažreiz, ja Vinsentam pēcpusdienā vajadzēja uz kādu laiku aiziet, viņš zīmēja Kristīņu vakarā, līdz melnai tumsai, un viņa, protams, palika pa nakti. Cik patīkami bija atmosties, ieelpojot svaigas kafijas smaržu un redzot gādīgu sievieti rosāmies pie pavarda! Pirmo reizi mūžā viņam nu bija sava saimniecība; viņš patiešām jutās kā mājas.

Dažreiz Krislīna palika tāpat vien.

— Es domāju šito nakti pārgulēt pie tevis, Vinsent, — viņa sacīja. — Vai drīkstu?

— Bez vārda runas, Sīn. Paliec, kad vien vēlies. Tu jau zini, man prieks, ja esi pie manis.

Kaut arī viņš nekad netika lūdzis, lai Kristīna ko padara, tā sāka viņam mazgāt veļu un lāpīt drēbes, pati gāja iepirkties.

— Jūs, vīrieši, jau nejēdzat gādāt par sevi, — viņa teica. — Jums vajadzīga sieviete priekšā pakaļā. Droši vien tirgū tu ļauj sevi apšmaukt.

Viņa nebija nekāda labā saimniece; nolaidība, kas valdīja mātes mājā, ilgajos gados bija gaužām notrulinājusi viņā tieksmi pēc tīrības un kārtības. Taču laiku pa laikam viņa strauji un apņēmīgi ķērās pie darba, gribēdama visu sakopt. Pirmo reizi mūžā Kristīna saimniekoja, rūpēdamās par vīrieti, kas viņai patika, un tālab viņa strādāja ar prieku — ja vien ieprātojās strādāt. Vinsents priecājās, ka viņa vispār cenšas ko padarīt; viņš ne domāt nedomāja Kristīņu paļāt. Tagad, kad viņa vairs nejutās nogurusī līdz nāvei, balss viņai mazliet atmaiga, biezie vārdi cits pēc cita izzuda no valodas. Tomēr Kristīna joprojām nespēja noturēt sevi grožos: ja kaut kas nebija viņai pa prātam, viņa aizsvila ātrās dusmās, pie tam balss kļuva atkal rupja un viņa ņēma mutē tik bezkaunīgus vārdus, kādus Vinsents netika dzirdējis kopš agrajiem skolas gadiem.

Tādās reizēs viņš redzēja Kristīnē pats savu karikatūru; viņš rāmi sēdēja, nogaidīdams, kamēr vētra iztrakojas. Kristīna savukārt bija tikpat iecietīga pret Vinsentu. Ja viņam zīmējums nemaz nepadevās vai arī tā aizmirsa visu, ko viņš piesacījis, un pozēja aplam, viņš pēkšņi saniknojās un sāka tik neganti sodīties, ka vai griesti cēlās nost. Kristīna viņam Jāva izsildīties, un drīz atkal bija miers mājās. Par laimi, viņi nekad neapskaitās abi reizē.

Kad Vinsents, diendienā zīmēdams Kristīņu, bija apradis ar viņas auguma līnijām, viņš nolēma darināt lielāku studiju. Uz šādu domu uzvedināja Mišlē teikums: Comment se fait-il qu'il y ait sur la terre une femme seule désespérée?* Vinsents apsēdināja Kristīņu kailu uz zema bluķīša pie krāsns. Visu skatu viņš pārcēla brīvā dabā, bluķītis kļuva par celmu, ap kuru šis tas zaļo un zied. Kristīna sēdēja, nolikusi sakrupušas delnas krusteniski uz ceļiem un nolaidusi galvu uz kalsnējām rokām, plānie mati atiruši krita pār muguru, izvājējušās krūtis skāra liesos gurnus, izdilušās pēdas nedroši balstījās uz zemes. Savu zīmējumu Vinsents nosauca «Bēdas». Viņš bija attēlojis sievieti, kurai izspiesta pēdējā sula. Apakšā viņš parakstīja Mišlē rindu.

Šī studija prasīja veselu nedēļu un iztukšoja Vinsenta kabatu. Līdz pirmajam martam vēl bija desmit dienas. Mājās paglabājusies rupjmaize, ar kuru varētu iztikt divas trīs dienas. Vinsentam vajadzēja pārtraukt modeļa zīmēšanu, un tas bija tikpat kā spert soli atpakaļ.

— Sīn, — viņš teica, — es diemžēl vairs nevaru tevi zīmēt, jāpagaida līdz nākamajam mēnesim.

— Kas noticis?

— Man nav vairs naudas.

— Nevarēsi man maksāt?

— Nevarēšu.

— Man tik un tā nav ko darīt. Es nākšu tāpat.

— Bet tev vajag naudas, Sīn.

— Sadabūšu cik necik.

— Iesi atkal mazgāt veļu? Pa kuru laiku tad mazgāsi, ja visu dienu būsi te?

—■ Ak . .. neraizējies . . . gan jau sadabūšu cik necik.

Viņš ļāva tai pozēt vēl trīs dienas, un tad maize izbeidzās. Līdz pirmajam bija atlikusi vesela nedēļa. Vinsents teica Kristīnai, ka došoties uz Amsterdamu apciemot tēvoci un, tiklīdz pārbraukšot, aiziešot pie viņas. Trīs dienas viņš palika darbnīcā, šo to kopēdams, dzīvodams no ūdens vien; izsalkums nemaz nebija tik skaudrs.

Novakarē viņš tomēr aizgāja pie de Boka, cerēdams, ka tas piedāvās viņam tēju un cepumus.

— Sveiks, veco zēn, — de Boks sacīja, stāvēdams pie molberta. — Jūtieties kā mājās. Esmu ielūgts vakariņās, bet kādu laiku vēl pastrādāšu. Tur uz galda ir žurnāli. Ierīkojieties pēc sirds patikas.

Un ne vārda par tēju.

Vinsents zināja, ka Mauve negrib viņu redzēt, un kaunējās iet pie Jetas nabagos. Un viņš drīzāk nomirtu badā nekā lūgtu palīdzību no Terstēga, kas bija paļājis viņu Mauves acīs. Lai cik spiedīgi bija apstākļi, Vinsentam nenāca ne prātā, ka viņš varētu kaut ko nopelnīt nevis ar zīmēšanu, bet ar kādu citu darbu. Uzmācās drudzis, viņa vecais naidnieks, ceļgalos iemetās sāpe, un viņš nolikās slimības gultā. Viņš zināja, ka gaida veltīgi, un tomēr cerēja uz brīnumu — cerēja, ka Teo atsūtīs simt frankus dažas dienas agrāk. Bet Teo pats saņēma algu pirmajā datumā.

Piektās dienas pavakarē nepieklauvēdama ienāca darbnīcā Kristīna. Vinsents gulēja. Kristīna noliecās pār viņu, ieraudzīja dziļās rievas sejā, apkaltušās, sasprēgājušās lūpas, rudo bārdu, caur kuru vīdēja bāla āda. Viņa vieglītēm pataustīja Vinsenta pieri — tā bija karsta. Kristīna pārmeklēja plauktu, kur parasti glabājās ēdiens. Tur vairs nebija ne drupačas cietas rupjmaizes, ne graudiņa kafijas. Viņa izgāja.

Pēc kādas stundas Vinsents sapņoja, ka sēž Etenes mā-cītājmājas virtuvē un māte kā citkārt vāra viņam pupiņas. Pamodies viņš ieraudzīja pie krāsns Kristīņu maisām kaut ko katliņā.

— Sīn, — viņš ierunājās.

Kristīna piegāja pie gultas un noglāstīja ar vēso roku viņam vaigu. Rudā bārda dega kā ugunī.

— Met lepnumu pie malas, — viņa sacīja. — Un nemānies vairs. Ja esam nabagi, tā nav mūsu vaina. Mums jāpalīdzas. Vai tovakar vīna pagrabiņā, kad pirmoreiz tikāmies, tu nepalīdzēji man?

— Sīn, — viņš atkārtoja.

— Paliec vien tāpat slīpi. Es aizskrēju uz mājām un atnesu pupiņas un kartupeļus. Viss jau gatavs.

Viņa saspaidīja kartupeļus šķīvī, pielika klāt zaļās pupiņas un, apsēdusies uz gultas malas, sāka barot Vinsentu.

— Kāpēc katru dienu devi man naudu, ja pašam nepietika? Nav labi dzīvot ar tukšu vēderu.

Viņš būtu cīnījies ar trūkumu, līdz saņemtu naudu no brāļa, kaut arī vajadzētu gaidīt nedēļām ilgi. Bet kā allaž viņu pievārēja necerēta labsirdība. Viņš nolēma iet pie Terstēga. Kristīna izmazgāja Vinsentam kreklu, bet nevarēja izgludināt, jo nebija gludekļa. No rīta Kristīna padeva viņam brokastīs maizi un kafiju. Vinsents izgāja no mājām un uzņēma ceļu uz Plaču. Zābaki viņam bija dubļaini, viens papēdis atrauts, bikses netīras un nolāpītas. Mugurā Teo mētelis, kas plecos viņam bija pārāk šaurs. Veca kaklasaite sagriezusies uz kreiso pusi. Galvā kāda no tām ērmotajām cepurēm, kuras viņš visiem par lielu brīnumu prata kaut kur sameklēt.

Vinsents aizsoļoja gar dzelzceļa sliedēm pa mežmalu, garām Reinas stacijai, no kurienes atgāja vilcieni uz She-veningeni. Viņš devās uz pilsētas centru. Vārgā saule viņam atgādināja par paša nespēku. Nonācis Pleinā, viņš nejauši uzskatīja savu attēlu kāda veikala logā. Sis bija viens no retajiem mirkļiem, kad viņš ieraudzīja sevi tieši tādu, kādu viņu redzēja Hāgas iedzīvotāji: lempīgu, netīru, izpērušu klaidoni, lieku, atstumtu, slimu, vārgu, galīgi nolaidušos cilvēku.

Plāca pavērās lielā trīsstūrī; aiz laukuma ezers, krastā pils. Vienīgi paši bagātākie tirgotāji varēja turēt veikalus Plācā. Vinsents brīdi vilcinājās, neuzdrīkstēdamies spert kāju šinī svētajā trīsstūrī. Tikai tagad viņš atskārta, cik dziļa sociāla plaisa viņu šķir no Plūcas.

Pārdevēji «Gupila» galerijā slaucīja putekļus. Ar neslēptu ziņkāri viņi blenza uz Vinsentu. Viņa radinieki taču lemj par visas Eiropas mākslu. Kāpēc tad viņš staigā noplīsis kā nabags?

Terstēgs sēdēja augšā, savā kabinetā. Ar nazīti nefrīta spalā viņš taisīja vaļā vēstules. Pacēlis galvu, Terstēgs uzskatīja Vinsenta mazās, apaļās ausis, kas atradās zemāk par uzacīm, viņa seju, kas sašaurinājās lejpus vaigu kauliem un nobeidzās ar stūrainu zodu, matus, kuri virs kreisās acs kļuva plānāki, zaļgani zilās acis, kuras raudzījās pētoši un tomēr neko neizpauda, pilnīgās, sarkanās lūpas, kas likās jo košākas ūsu un bārdas ietvarā. Terstēgs nekad nevarēja tikt gudrs, vai Vinsenta seja ir skaista vai nejauka.

— Tu šorīt esi pats pirmais apmeklētājs mūsu veikalā, Vinsent, — viņš teica. — Ar ko varu pakalpot?

Vinsents pastāstīja par savām grūtībām.

— Kur liki savus simt frankus?

— Iztērēju.

— Ja esi tik izšķērdīgs, tad negaidi, ka tevi vēl glaudīšu pa spalvai. Tu zini, cik mēnesī dienu; nauda jātērē tā, lai iznāk katrai dienai.

— Es neesmu izšķērdīgs. Gandrīz visa nauda aizgāja modeļiem.

— Tad jau nevajag līgt modeļus. Vari strādāt viens, tā būs lētāk.

— Strādāt bez modeļa — tas nozīmē pazudināt sevī mākslinieku, kas grib atveidot cilvēka figūru.

— Nu, nezīmē cilvēkus. Zīmē govis un aitas. Tām nav jāmaksā.

— Kā varu zīmēt govis un aitas, Terstēga kungs, ja neizjūtu govis un aitas?

— Lai nu būtu kā būdams, tev tomēr nav vērts zīmēt cilvēkus; tādas skices tikpat nepārdosi. Glezno akvareļus un nedarini neko citu.

— Akvareļkrāsa nav mans īstais izteiksmes līdzeklis.

— Man šķiet, zīmēšana tev ir kā opijs, ar kuru tu apdullinies, lai noremdinātu smeldzi, ka nemāki gleznot akvareļus.

Iestājās klusumbrīdis. Vinsents nezināja, ko atbildēt.

— De Boks tikpat kā neizmanto modeļus, un viņš ir bagāts. Tu taču nenoliegsi, ka viņa gleznas ir lieliskas. Par tām maksā aizvien vairāk. Es cerēju, ka savos darbos aizgūsi kaut ko no viņa valdzinošās manieres. Bet, kā redzu, tas nav noticis. Es nudien esmu vīlies, Vinsent; tavi darbi joprojām ir rupji un nemākulīgi. Skaidrs, ka neesi mākslinieks.

Vinsents bija badojies jau piecas dienas un pēkšņi sagrīļojās, ilgā izsalkuma nomocīts. Viņš noslīga uz grieztā itāliešu krēsla. Balss likās pazudusi tukšajā vēderā un grūti atgūstama.

— Kāpēc sakāt man tādus vārdus, Terstēga kungs? — viņš beidzot izdabūja.

Terstēgs izvilka spodri ballu mutautiņu, noslaucīja degunu, lūpu kaktiņus, arī bārdu.

— Tāpēc, ka man ir pienākums pret tevi un tavu ģimeni. Tev jāzina patiesība. Vēl vari sevi glābt, Vinsent, tikai jārīkojas ātri. Tu neesi dzimis mākslinieks. Tev jāatrod sava īstā vieta dzīvē. Attiecībā uz māksliniekiem es nekad nekļūdos.

— Zinu, — Vinsents teica.

— Manuprāt, nelaime ir tā, ka esi sācis pārāk vēlu. Ja tu būtu nodarbojies ar zīmēšanu kopš mazām dienām, tad, jādomā, pa visiem šiem gadiem kaut ko būtu sasniedzis. Bet tev ir trīsdesmit, Vinsent. Laiks tikt uz ciņa. Es tavā vecumā jau biju vīrā. Kā vari cerēt uz panākumiem, ja tev nav talanta? Vēl ļaunāk — kā vari sevi attaisnot, ka pieņem žēlastības dāvanas no Teo?

— Reiz Mauve man sacīja: «Vinsent, kad tu zīmē — tu esi gleznotājs.»

— Mauve ir tavs brālēns; viņš tevi saudzē. Es esmu tavs draugs un, tici man, izturos pret tevi labāk nekā Mauve. Met zīmēšanu pie malas, citādi tev pašam kādreiz būs jāatzīst, ka visa dzīve pagājusi veltīgi. Kad būsi atradis sev īsto darbu un guvis sekmes, tu kādu dienu atnāksi pie manis un pateiksi paldies.

— Terstēga kungs, jau sesto dienu man nav ko nopirkt maizi. Un tomēr es nelūgtu jums naudu, ja runa būtu par mani vien. Man ir modelis — slima, nabadzīga sieviete. Esmu viņai parādā. Viņai ļoti vajag naudas. Aizdodiet man piecus guldeņus, esiet tik labs. Kad Teo atsūtīs naudu — tūlīt nolīdzināšos ar jums.

Terstēgs piecēlās un lūkojās caur logu, vērodams gulbjus ezerā, kas izveidots no agrākajiem pils baseiniem. Viņš nevarēja saprast, kāpēc Vinsents nolēmis apmesties Hāgā, ja tēvočiem pieder mākslas veikali Parīzē, Briselē, Amsterdamā un Roterdamā.

— Tu domā, es darītu labu, aizdodams tev piecus guldeņus, — Terstēgs teica, joprojām skatīdamies ārup un turēdams rokas saliktas uz muguras, ko apkļāva prinča Alberta svārki. — Man tomēr šķiet, es būtu lielāks labdaris, ja atraidītu tavu lūgumu.

Vinsents zināja, kā Sīna nopelnījusi naudu pupiņām un kartupeļiem. Viņš nevarēja pieļaut, lai Sīna arī turpmāk gādā viņam iztiku.

— Jums, protams, taisnība, Terstēga kungs. Es neesmu mākslinieks, man nav talanta. Jūs nepavisam nerīkotos gudri, mani pabalstīdams ar naudu. Man jāsāk tūlīt pelnīt sev maizi un jāatrod sava vieta dzīvē. Bet mūsu senās draudzības dēļ es lūdzu jūs aizdot piecus guldeņus.

Terstēgs izvilka no svārku iekškabatas maku, sameklēja piecus guldeņus un pasniedza Vinsentam, neteikdams ne vārda.

— Paldies, — Vinsents sacīja. — Jūs esat ļoti laipns.

Iedams mājup pa spodrajām ielām, gar glītajām, nelielajām ķieģeļu mājām, kas spilgti vēstīja par mieru, nodrošinātību un ērtībām, viņš prātoja sevī:

«Nevar tikai draudzēties vien, dažreiz gadās arī pa-ķildoties. Bet pagaidām, kādu pusgadu, es neapmeklēšu Terstēgu, nerunāšu ar to, nerādīšu tam nevienu darbu.»

Vinsents iegriezās pie de Boka papētīt tā audeklus — par tiem taču maksā lielu naudu un tie gleznoti valdzinošā manierē, kādas viņam trūkst. De Boks sēdēja, uzlicis kājas uz krēsla, un lasīja angļu romānu.

— Labrīt! — viņš teica. — Man skumīgs prāts. Nevaru uzvilkt nevienu līniju. Piebīdiet krēslu un pakavējiet man laiku. Vai nebūs par agru smēķēt cigāru? Vai nepastāstīsit ko jaunu un interesantu?

— Lūdzu, ļaujiet man vēlreiz aplūkot jūsu gleznas, de Bok. Es gribētu noskaidrot, kāpēc jūsu darbus pērk, bet manējos ne.

— Talants, draudziņ, talants, — de Boks sacīja, laiski pieceldamies. — Dotības. Vai nu kādam tās ir, vai arī to nav. Smalkāk nezinu izklāstīt, es tikai vicinu otu.

Atnesis piecus sešus no palogiem vēl nenoņemtus audeklus, viņš veikli par tiem mēļoja, un Vinsents sēdēja, degošām acīm gandrīz vai izurbdamies cauri plānajam, ārišķīgajam gleznojumam.

«Mani darbi ir labāki,» viņš nodomāja. «Tie ir dziļāki, patiesīgāki. Ar galdnieka zīmuli es pasaku vairāk nekā de Boks ar krāsu paleti. Viņš attēlo tikai to, kas skaidri redzams. Un galu galā viņš neko īsti nav pateicis. Kāpēc viņam tiek gods un nauda, bet man nemaksā pat kafijas un rupjmaizes tiesu?»

Gandrīz bēgšus aizbēgdams no de Boka, Vinsents murmināja sevī:

— Tanī mājā valda neveselīgs gars. De Bokam piemīt kaut kas pārsmalcināts un samākslots, un tas mani nomāc. Milē tēvam taisnība: J'aimerais mieux ne rien dire que m'exprimer faiblement.* Lai de Boks patur savu valdzinošo manieri un lielo naudu. Es palikšu uzticīgs reālajai īstenībai un spītēšu trūkumam. Kas izvēlējies šādu ceļu, tas nepazudīs.

Vinsentam pārnākot, Kristīna ar slapju lupatu slaucīja darbnīcas dēļu grīdu. Matus viņa bija iesējusi melnā lakatiņā, un sīkas sviedru lāsītes spīdēja bakurētainajā sejā.

— Vai dabūji naudu? — viņa jautāja, paceldama galvu.

— Dabūju. Desmit frankus.

— Labi gan, ka ir bagāti draugi!

— Protams. Te būs tie seši franki, ko esmu tev parādā.

Sīna izslējās un noslaucīja seju melnajā priekšautā.

— Tu nevari tagad man dot itin neko, — viņa sacīja. — Kamēr brālis neatsūtīs tev naudu. Ar četriem frankiem tu ilgi neizvilksies.

— Kaut kā izkulšos, Sīn. Bet tev nauda vajadzīga.

— Tev pašam ar. Zini, darīsim tā. Es palikšu šite, līdz saņemsi vēstuli no brāļa. Dzīvosim no šitiem desmit frankiem, it kā tie piederētu mums abiem. Ja es saimniekošu, tie neizies tik drīz.

— Bet kā nu būs ar pozēšanu? Pagaidām nevarēšu tev maksāt.

— Tu dosi man ēdamo un naktsmājas. Vai ar to nepietiek? Esmu gluži priecīga, man ir labi šite siltumā, nevajag iet uz darbu un rauties pušu.

Vinsents apkampa Kristīņu un atglaudīja tai no pieres plānos, cietos matus.

— Sīn, dažreiz tu dari gandrīz brīnumus! Tīri vai jātic, ka debesīs patiešām ir dievs!

VII

Pēc kādas nedēļas viņš devās pie Mauves. Brālēns ielaida viņu darbnīcā, bet steigšus aizklāja savu Sheveningenes gleznu, iekām Vinsents paguva tai uzmest mirkli.

— Ko gribi? — Mauve noprasīja, it kā viņam nebūtu ne jausmas, kamdēļ Vinsents atnācis.

— Vēlējos parādīt jums dažus akvareļus. Domāju, ka varēsit man ziedot kādu brītiņu.

Mauve tīrīja olas, viņa kustības bija nervozas, sasprindzinājuma pilnas. Nu jau trīs diennaktis, kamēr viņš ne-

bija gājis gulēt. Šad tad viņš tepat darbnīcā bija pasnaudis uz kušetes, bet caurs miegs neatspirdzināja.

— Ikreiz nespēju tevi mācīt, Vinsent. Dažkārt esmu pārāk noguris, un tad, dieva dēļ, gaidi laimīgāku dienu.

— Piedodiet, brālēn Mauve, — Vinsents teica, virzīdamies uz durvīm. — Es jūs negribēju traucēt. Varbūt drīkstu pienākt rītvakar?

Mauve bija noņēmis pārklāju no molberta un nemaz vairs neklausījās Vinsentā.

Nākamajā vakarā, aizstaigājis pie Mauves, Vinsents sastapa Veisenbruhu. Mauve bija izvārdzis līdz neprātam. Viņš izmantoja Vinsentā apmeklējumu, lai izklaidētos un pajautrinātu draugu.

— Veisenbruh! — viņš iesaucās. — Lūk, tāds viņš izskatās!

Un Mauve lika lietā savas aktiera spējas, — atdarinādams Vinsentu, savieba seju dziļās krunkās un aši izslēja zodu. Tā bija īsta karikatūra. Mauve piegāja Veisenbru-ham klāt, pavērās viņā piemiegtām acīm un sacīja:

— Tagad paklausieties, kā viņš runā. — Un, izgrūzdams nesakarīgus vārdus, viņš vervelēja čērkstošā balsī, kādā bieži vien runāja Vinsents. Veisenbruhs smējās aiz-gūdamies.

— Eh, lieliski, lieliski! — viņš kliedza. — Tādu jūs redz citi, van Gog. Laikam pats nemaz nezinājāt, ka esat tik glīts lopiņš? Mauve, nu izslieniet vēl zodu tāpat un pakasiet bārdu. Tas ir traki jocīgi.

Vinsents apstulba. Viņš nolīda kaktā. Kad viņš ierunājās, paša balss šķita sveša.

— Ja jūs būtu pārlaidis lietainas naktis Londonas ielās vai saltas naktis zem klajas debess Borināžā — bez pajumtes, izsalcis, drudža mocīts, arī jums būtu nejaukas grumbas sejā un aizsmakusi balss!

Pēc brītiņa Veisenbruhs atvadījās. Tiklīdz tas aizgāja, Mauve aizstreipuļoja līdz krēslam. Notēlojis mazo lomu, viņš piepeši sajutās gaužām vājš. Vinsents kā sastindzis stāvēja kaktā; pēdīgi Mauve viņu ieraudzīja.

— Ā, tu vēl esi šeit? — viņš pabrīnījās.

— Brālēn Mauve, — Vinsents strauji teica, pie tam sarauca seju tieši tā, kā Mauve pirmīt bija rādījis, viņu jokodams. — Kas noticis starp mums? Pasakiet tikai, ko esmu nodarījis. Kāpēc tā izturaties pret mani?

Mauve gurdi piecēlās, atgrūzdams no pieres kuplo cekulu.

— Es neesmu ar tevi apmierināts, Vinsent. Tev jau vajadzētu pašam pelnīt sev maizi. Un tu apkauno van Goga vārdu, staigādams apkārt un diedelēdams, kur vien pagadās.

Vinsents brītiņu padomāja.

— Vai Terstēgs bija pie jums?

— Nē.

— Tātad jūs negribat vairs mani mācīt?

— Negribu.

— Nu, paspiedīsim viens otram roku un šķirsimies bez ienaida un rūgtuma. Nekas nespēs manī nomākt pateicības jūtas pret jums — tikpat esmu jūsu parādnieks.

Mauve ilgi klusēja. Pēc tam sacīja:

— Neņem to pie sirds, Vinsent. Esmu slims un noguris. Es tev palīdzēšu kā varēdams. Vai atnesi savus zīmējumus?

— Jā. Bet tagad diezin vai būtu īstais laiks...

— Rādi šurp.

Sasarkušām acīm nopētījis skices, viņš pateica:

—- Tavs zīmējums ir aplams. Galīgi aplams. Brīnums, ka neredzēju to agrāk.

— Jūs mani reiz uzslavējāt: kad es zīmējot, tad esot gleznotājs.

— Es kļūdījos, rupjumu noturēju par spēku. Ja tu patiešām gribi mācīties, tev jāsāk viss vēlreiz no paša gala. Tur kaktā pie ogļu kastes ir daži ģipša atveidojumi. Ja vēlies, vari tos zīmēt tūlīt pat.

Vinsents apmulsis ievilkās kaktā. Apsēdās, nolicis baltu ģipša kāju sev priekšā. Ilgi ilgi viņš nespēja ne domāt, ne pakustēties. Beidzot viņš izņēma no kabatas dažas lapas zīmējamā papīra. Taču nevarēja uzvilkt nevienu līniju. Viņš pagriezās un skatījās uz Mauvi, kas stāvēja pie molberta.

— Kā veicas, brālēn Mauve?

Mauve nozvēlās uz dīvāniņa, asinīm pieplūdušās acis tūlīt aizvērās.

— Terstēgs šodien sacīja — šī esot vislabākā glezna, kādu es jebkad darinājis.

Pēc dažiem mirkļiem Vinsents skaļi noteica:

— Tātad Terstēgs tomēr bijis šeit!

Mauve krāca un vairs neko nedzirdēja.

Laiks gāja, un Vinsents daudzmaz nomierinājās. Viņš sāka zīmēt ģipša kāju. Kad brālēns pēc pāris stundām pamodās, Vinsentam bija gatavi jau septiņi zīmējumi. Mauve nolēca no kušetes līdzīgi kaķim, it kā nebūtu ne acu salicis, un šāvās pie Vinsenta.

— Atrādi! — viņš izsaucās. — Atrādi!

Viņš pārlūkoja visus septiņus zīmējumus, atkārtodams vienu un to pašu:

— Neder! Neder! Neder!

Viņš tos saplēsa un papīra gabalus nometa uz grīdas.

— Tas pats rupjums, tā pati neveiklība! Vai patiešām nevari šo ģipša lējumu uzzīmēt tādu, kāds tas izskatās? Vai tad tu nespēj atrast noteiktu līniju? Vai vismaz reizi mūžā nevari kaut ko atveidot precīzi?

— Jūs runājat gluži kā skolotājs mākslas skolā, brālēn Mauve.

— Ja tu būtu pamācījies skola, tad zinātu, kā jāzīmē. Papūlies vēl. Un pielūko, lai kāja izskatītos pēc kājas!

Viņš izgāja dārzā un devās uz virtuvi iekost, pēc laiciņa atgriezās un sāka pie savas gleznas strādāt lampas gaismā. Nolaidās nakts, aizritēja stunda pēc stundas. Vinsents zīmēja un zīmēja kāju, arvien no jauna. Jo ilgāk viņš strādāja, jo riebīgāks viņam šķita šis nelādzīgais ģipša gabals, kas rēgojās priekšā. Kad ziemeļu logā iezagās drūms rīta svīdums, Vinsents bija sazīmējis veselu kaudzi. Viņš piecēlās, stīvs, ar nelabu sirdi. Mauve pārskatīja viņa lapas un saņurcīja.

— Bēdīgi, — viņš teica, — gaužām bēdīgi. Tu grēko pret visiem elementārajiem likumiem. Zini ko: ej mājās un ņem līdzi šo kāju. Zīmē to atkal un atkal. Un nerādies man acīs, kamēr neesi uzzīmējis pareizi!

— Ne velna! — Vinsents izsaucās.

Viņš iesvieda ģipša lējumu ogļu kastē, un tas sašķīda gabalu gabalos.

— Es negribu vairs ne dzirdēt par ģipsi, tas šķebina man dūšu. Kamēr būs dzīvu cilvēku rokas un kājas, es nezīmēšu nekādus ģipša modeļus.

— Kā nu pats vēlies ... — Mauve ledaini sacīja.

— Brālēn Mauve, es neļaušu sevi urdīt pēc kaut kādiem akmeņainiem priekšrakstiem, ne jums, ne citam. Es zīmēšu, kā liek mana sirds, mana daba. Man viss jāattēlo tā, kā redzu pats, nevis tā, kā redzat jūs!

— Par tevi man vairs nav nekādas daļas, — Mauve vienaldzīgi pateica, kā ārsts pie nomirēja gultas.

Atmodies ap pusdienas laiku, Vinsents ieraudzīja darbnīcā Kristīņu ar viņas vecāko dēlēnu Hermani. Tas bija bāls gadus desmit vecs zēns tramīgām, blāvi zaļām acīm un sīciņu zodu. Lai Hermanis sēdētu klusu, Kristīna bija iedevusi tam rokā zīmuli un papīra lapu. Puisēns nebija mācījies ne lasīt, ne rakstīt. Pie Vinsenla viņš pienāca bikli, jo vairījās no svešiem. Vinsents viņam parādīja, kā jātur zīmulis, un viņi par abiem uzzīmēja govi. Zēns kļuva itin priecīgs, abi sadraudzējās. Kristīna uzlika uz galda maizi un biezpienu, un visi trīs sēdās iekost vēlās brokastis.

Vinsentam ienāca prātā Kēja un viņas skaistais puisītis Jans. Kaklā sakāpa rūgtums.

—- Šodien jūtos visai slikti, tu vari manā vietā zīmēt Hermani.

— Kas noticis, Sīn?

— Nezinu. Visas iekšas griežas riņķī.

— Vai tāpat juties arī agrāk, kad biji cerībās?

— Sasirgt jau sasirgu, bet tā ne. Šoreiz ir ļaunāk.

— Tev jāiet pie ārsta.

— Nav nekādas jēgas iet pie ārsta nabagu slimnīcā. Tas tik iedos zāles. No zālēm vieglāk nebūs.

— Tev vajadzētu aizbraukt uz Leideni, uz valsts slimnīcu.

— Mm . . . vajadzētu . . .

— Ar vilcienu — tikai mazs palaidiens. Rīt rītā es tevi aizvedīšu. Ļaudis no visas Holandes brauc uz šo slimnīcu.

— Tā esot laba slimnīca.

Cauru dienu Kristīna sagulēja. Vinsents zīmēja zēnu. Pavakarē viņš aizvadīja Hermani pie vecāsmātes. Agri no rīta Vinsents un Kristīna iekāpa Leidenes vilcienā.

— Nav brīnums, ka jūtaties slikti, — ārsts pavēstīja, izmeklējis un sīki iztaujājis Kristīņu. — Bērns ir nepareizā stāvoklī.

— Vai varat palīdzēt, ārsta kungs? — Vinsents vaicāja.

— Jā. Vajadzīga operācija.

— Vai tā būtu bīstama?

— Pagaidām ne. Bērns tikai jāpagriež ar knaiblēm. Lai nu kā, būs mazliet jāmaksā. Ne jau_par pašu operāciju, bet par uzturēšanos slimnīcā. — Ārsts pievērsās Kris-tīnai. — Vai esat ko iekrājusi?

— Neko.

Ārsts tikko apvaldīja nopūtu.

— Kā jau parasti.

— Cik būtu jāmaksā, ārsta kungs? — Vinsents vaicāja.

— Augstākais, divdesmit pieci guldeņi.

— Bet ja operāciju neizdarītu?

— Tad nebūtu nekādu cerību, ka viņa izcietīs.

Vinsents padomāja. Tēvoča Kora pasūtītie divpadsmit

zīmējumi bija gandrīz gatavi; par tiem pienācās trīsdesmit franki. Pārējie divdesmit jāpaņem no naudas, ko atsūtījis Teo.

— Es visu atlīdzināšu, ārsta kungs, — Vinsents teica.

— Labi. Atvediet viņu sestdienas rītā, es pats izdarīšu operāciju. Un vēl kas. Es nezinu, kādas ir jūsu attiecības, un nevēlos to izdibināt. Tā nav ārsta darīšana. Bet es uzskatu par savu pienākumu jūs brīdināt: ja šis sievišķītis sāks atkal staiguļot pa ielām, tad nenodzīvos ne sešus mēnešus.

— Viņa nekad vairs neies vecajās pēdās, ārsta kungs. To es jums apsolu.

— Jauki. Tātad — uz redzēšanos sestdien.

Pēc dažām dienām pie Vinsenta atnāca Terstēgs.

— Kā redzu, tu vēl tāpat raujies, — viņš sacīja.

■— Jā, strādāju.

— Es saņēmu tos desmit frankus, ko atsūtīji pa pastu. Tu varēji vismaz atstaigāt pie manis un pateikt paldies.

— Tālu ko iet, Terstēga kungs, un laiks bija draņķīgs.

-— Toreiz, kad tev ievajadzējās naudas, nemaz nebija

tik tālu ko iet:, vai nav tiesa?

Vinsents neatbildēja.

— Tu neesi pieklājīgs, Vinsent, un tieši tas mani noskaņo pret tevi. Tāpēc es neticu tev un nevaru pirkt tavus darbus.

Vinsents apsēdēs uz galda malas un sagatavojās jaunam cīniņam.

— Pirkt vai nepirkt — to, manuprāt, nedrīkstētu noteikt mūsu personiskie strīdi un domstarpības, ■—- viņš sacīja. — Jums vajadzētu vērtēt manu darbu, nevis mani

pašu. Jūs nepavisam neesat taisnīgs, ja savu spriedumu ļaujat ietekmēt personiskas nepatikas jūtam.

— Nu, nu. Ja tu spētu radīt kaut ko valdzinošu, tādu darbu, ko var pārdot, — es ar lielāko prieku to izstādītu Plācā.

— Terslēga kungs, darbam, pie kura grūti strādāts, kurā ielikts kas īpatnējs un izjusts, jābūt pievilcīgam un pārdodamam. Man šķiet, labi vien ir, ka es jau sākumā necenšos izpatikt.

Terstēgs apsēdās, neatpogājis mēteli un nenovilcis cimdus. Abām rokām viņš atspiedās uz spieķa apaļā turekļa.

— Zini, Vinsent, man dažkārt liekas, tu nemaz negribi savus darbus pārdot, tev patīk dzīvot uz citu rēķina.

— Es būtu ļoti priecīgs pārdot kaut vienu zīmējumu, taču esmu vēl priecīgāks, ja tāds mākslinieks kā Veisen-bruhs saka par manu darbu, kas, pēc jūsu domām, nav pārdodams: «Tanī ir dzīves patiesība. Es pats varētu strādāt pēc šī uzmetuma.» Lai gan nauda, it sevišķi tagad, man ārkārtīgi vajadzīga, manas galvenās rūpes ir radīt kaut ko nopietnu.

— Par tādām rūpēm varētu runāt bagāts cilvēks, teiksim, de Boks, bet tev tas nemaz nepiederas.

— Mīļais Terstēga kungs, mākslas principiem nav nekāda sakara ar ienākumiem.

Terstēgs pārlika spieķi pār ceļiem un atzvēlās krēslā.

— Es saņēmu vēstuli no taviem vecākiem, Vinsent, un tie mani lūdz darīt tavā labā visu iespējamo. Lai notiek. Ja arī nevaru ar mierīgu sirdi pirkt tavus zīmējumus, vismaz došu tev mazu lietišķu padomu. Tu pazudini pats sevi, staigādams šinīs riebīgajās skrandās. Tev jāiegādā jaunas drēbes un jākopj sava āriene. Neaizmirsti, ka esi van Gogs. Turklāt tev vajadzētu saieties ar Hāgas augstāko aprindu ļaudīm, nevis pastāvīgi brāļoties ar melna darba strādniekiem un šādiem tādiem. Tā vien šķiet, ka tevi tieši pievelk netīrais un nejaukais; tu esot redzēts visšaubīgākajās vietās un visšaubīgākajā sabiedrībā. Kā vari cerēt uz panākumiem, ja negribi uzvesties pa godam?

Vinsents nometās no galda un piegāja pie Terstēga. Ja vispār bija kāda iespēja atgūt šī vīra draudzību — vajadzēja mēģināt šinī brīdī un šinī vietā. Vinsents centās runāt maigā, vēlīgā balsī.

— Terstēga kungs, jūs esat ļoti laipns, lūkodams man

GLEZNOTĀJS CEĻĀ UZ DARBU

(1888; audekls, eļļa)

palīdzēt, un es atbildēšu tik tieši un atklāti, kā vien pra-lišu. Kā lai ģērbjos labāk, ja man nemaz neatliek naudas drēbēm un pats nevaru to nopelnīt?

Klaiņot pa krauluvēm un sānielām, un tirgus laukumiem, kavēties uzgaidāmajās telpās un pat krogos — tā nav nekāda glītā nodarbošanās, bet māksliniekam tas ir nepieciešams! Viņam labāk visdraņķīgākajā nostūrī, kur ir ko zīmēt, nekā viesībās daiļu dāmu sabiedrībā. Sižetu meklēšana, dzīve strādnieku vidū, zīmēšana no dabas, tieši uz vietas — tas ir sūrs, reizēm pat netīrs darbs. Komija drēbes un iznesība man nepiedien, tāpat kā visiem, kas nevēlas pieglaimoties skaistām dāmām un bagātiem kungiem, lai pārdotu savas gleznas un iesistu dārgu naudu.

Man patīk zīmēt ielas strādniekus — racējus Gēstā, kā to esmu darījis cauru dienu. Tur mana neglītā seja un noplukušie svārki īsti saderas ar apkārtni, tur es jūtos brīvi un strādāju ar prieku. Ja es uzvilktu lepnus svārkus, darba cilvēki, visi tie, ko gribu zīmēt, man neuzticētos un no manis vairītos. Es zīmēju, lai norādītu uz to, kas pelna ievērību un ko neredz katrs. Ja sava darba dēļ es dažkārt izturos tā, kā nepieklātos,—vai tad tas nav attaisnojams? Vai es pazemoju sevi, ja dzīvoju starp tiem cilvēkiem, ko zīmēju? Vai pazemoju sevi, kad eju strādnieku, nabadzīgu ļaužu mitekļos, kad aicinu viņus savā darbnīcā? Es domāju, to prasa mans arods. Bet jūs uzskatāt, ka tas viss mani pazudina, vai ne?

— Tu esi stūrgalvīgs, Vinsent, un neklausi vecākus cilvēkus, kas vēl tev labu. Tev nav veicies līdz šim un neveiksies arī turpmāk. Tāpat vien būs.

— Man ir mākslinieka roka, Terstēga kungs, un es nevaru atmest zīmēšanu, lai dodat kādu padomu dodams! Nu sakiet — vai kopš tās dienas, kad sāku zīmēt, esmu šaubījies, vilcinājies, atkāpies? Man šķiet, jūs tīri labi zināt, ka esmu lauzies uz priekšu un kļūstu aizvien spēcīgāks šinī cīņā.

— Iespējams. Bet nav ko cerēt, ka izcīnīsi uzvaru.

Terstēgs piecēlās, aizpogāja cimdu un uzlika galvā gardibeni.

—- Mēs ar Mauvi pacentīsimies, lai Teo vairs nesūta tev naudu. Citādi pie prāta nenāksi.

Vinsents juta, ka viņa krūtīs kaut kas it kā pārtrūkst. Ja tie samusinās Teo, tad — beigas.

— Ak dievs! — Vinsents izsaucās. — Kāpēc jums tā jārīkojas? Ko esmu nodarījis jums, ka gribat mani iegrūst postā? Vai tas ir godīgi — iznīcināt cilvēku tikai tāpēc, ka viņš domā savādāk nekā jūs? Es lūdzu, ļaujiet man iet savu ceļu. Es apsolu, ka jūs nekad vairs netraucēšu. Brālis man ir vienīgais tuvais cilvēks pasaulē. Kā jūs drīkstat man atņemt viņu?

— Tas jādara tevis paša labā, Vinsent, — Terstēgs pateica un aizgāja.

Vinsents paķēra naudas maku un skriešus vien steidzās uz pilsētu nopirkt ģipša kāju. Jeta atvēra durvis, kad viņš piezvanīja Eilenbomenē. Ieraudzījusi Vinsentu, viņa izbrīnā iepleta acis.

— Antona nav mājās, — Jeta sacīja. — Viņš neganti noskaities uz tevi. Teica, ka nemaz vairs negribot tevi redzēt. Ai Vinsent, man ļoti žēl, ka viss tā iznācis!

Vinsents ielika ģipša kāju viņai rokās.

— Nodod, lūdzu, to Antonam un pasaki viņam, ka es no visas sirds atvainojos.

Vinsents jau pagriezās, lai nokāptu pa lieveni, kad Jeta glāstoši pieskārās viņa plecam.

— Sheveningenes glezna ir pabeigta. Vai nevēlies apskatīt?

Klusēdams viņš vēroja Mauves lielo gleznu, kur zirgi izvelk krastā zvejas kuģi. Viņš zināja, ka aplūko meistardarbu. Zirgi — melnītis, baltiņš un bērītis — bija veci ādeņi, galīgi nodzīti; tur nu tie stāvēja, rāmi, klausīgi, padevīgi, samierinājušies ar savu likteni. Smagais kuģis vēl jāpavelk mazu gabaliņu, grūtais darbs gandrīz veikls. Zirgi plēšā, tie nosvīduši cauri slapji, bet nesūdzas. Tie pieraduši pie grūtuma, pieraduši jau sen. Tie gatavi strādāt vēl kādu laiku, bet, ja rīt tos vedīs pie dīriķa, — nu, lai ved, tie gatavi arī mirt.

Vinsents saskatīja dziļu dzīves gudrību šinī gleznā. Tā runāja uz viņu: «Ciešanās negausties — tas ir vienīgais, kas dzīvē nepieciešams, tā ir liela zinātne, mācība, kas jāapgūst, tas ir dzīves mīklas atrisinājums.»

Kā atjaunots viņš izgāja no darbnīcas, pavīpsnādams, ka tieši tas cilvēks, kas devis viņam vissmagāko triecienu, māca viņu panest likstas lēnprātīgi.

Operācija izdevās, un vajadzēja maksāt par ārstēšanu. Vinsents aizsūtīja visus divpadsmit zīmējumus tēvocim Koram un gaidīja norunātos trīsdesmit frankus. Viņš gaidīja ilgi, tēvocis Kors nesteidzās nolīdzināties. Ar Leidenes slimnīcas ārstu gribējās uzturēt labas attiecības, jo tas bija solījies ari saņemt Kristīnas bērnu. Vinsents aizsūtīja savus pēdējos divdesmit frankus, kaut arī līdz pirmajam datumam vēl bija tālu. Un atkal — tāpat kā iepriekšējā mēnesī. Sākumā vēl kafija un rupjmaize, pēc tam tikai rupjmaize, pēc tam ūdens vien, vēlāk nespēks, drudzis, murgi. Kristīna ēda pie mātes, bet nevarēja neko atlicināt Vinsentam. Pēdīgi, kad bija klāt beidzamais posts, viņš iztrausās no gultas un pa kaistošu, sarkanu miglu aizkumuroja uz Veisenbruha darbnīcu.

Veisenbruhs bija naudīgs, bet uzskatīja, ka jādzīvo pieticīgi. Viņa darbnīca atradās ceturtajā stāvā, un tai bija plašs virsgaismas logs ziemeļu pusē. Te nebija nekā tāda, kas izklaidētu mākslinieku: ne grāmatu, ne žurnālu, ne dīvāna, ne atzveltņa, ne zīmējumu pie sienām, ne loga, kas paver skatu, — nekā cita kā tikai viņa amata piederumi. Trūka pat ķeblīša, kur apsēsties ciemiņam; tā varēja atvairīties no apmeklētājiem.

— A, tas esat jūs, — Veisenbruhs norūca, otu nenolikdams.

Viņš nemaz nekautrējās traucēt savus kolēģus darbā, bet, ja kāds apraudzīja viņu, — Veisenbruhs to saņēma ar iesprostota lauvas viesmīlību.

Vinsents izteica savu lūgumu.

— O, nē, puikiņ! — Veisenbruhs izsaucās. — Jūs esat sajaucis adreses, galīgi nomaldījies. Es jums nepašaušu ne desmit santīmu.

— Vai jums nav brīvas naudas?

— Ir, protams, ir! Vai domājat, ka esmu tāds pats sasodīts diletants kā jūs un nevaru neko pārdot? Man pašreiz bankā tik daudz naudas, ka es nevarētu to notērēt trijos mūžos.

— Kāpēc tad negribat aizdot man divdesmit piecus frankus? Esmu nogājies līdz pēdējam! Mājās nav ne drupatiņas maizes.

Veisenbruhs priecīgs paberzēja rokas.

— Jauki! Jauki! Tieši tas jums vajadzīgs! Tā ir jūsu laime. No jums varbūt vēl iznāks mākslinieks.

Vinsents atslēja muguru pie kailās sienas, viņš nespēja vairs nostāvēt bez atbalsta.

— Vai bads ir laime?

— Tas ir jūsu lielākais labdaris, van Gog. Tas sagādā jums ciešanas.

— Kāpēc vēlaties, lai ciešu?

Veisenbruhs apsēdās uz vienīgā ķeblīša un, salicis kājas krusteniski, ar otu, kas satriepta sarkanajā krāsā, gandrīz iebadīja Vinsentam zodā.

— Tāpēc, ka tas pataisīs jūs par īstu mākslinieku. Jo vairāk ciešat, jo pateicīgākam jums jābūt. Tā ir kalve, kurā top pirmās šķiras gleznotāji. Tukšs vēders labāks nekā pilns, van Gog, un sāpoša sirds labāka par līksmu. Lieciet aiz auss!

— Tās ir tīrās muļķības, Veisenbruh, un jūs pats to

zināt.

Veisenbruhs ar otu bakstīja uz Vinsenta pusi.

— Kas nepazīst trūkumu, tam nav ko gleznot, van Gog. Zaļa dzīve piederas raglopiem un veikalniekiem. Mākslinieki aug sāpēs; ja esat izsalcis, sagrauzts, pazemots — sakiet paldies! Dievs ir jums žēlīgs!

— Nabadzība pazudina cilvēku.

— Jā gan, tā pazudina vājos. Bet stipros — nekad. Ja nabadzība var jūs pazudināt, tad esat vārgulis un jums jālaižas vien dibenā.

— Un jūs nepalīdzētu man — nepakustinātu ne pirksta?

— Nē, kaut arī es būtu pārliecināts, ka esat vislielākais gleznotājs pasaulē. Ko bads un sāpes spēj nobeigt, tas nepelna, ka to glābj. Zemes virsū ir vieta tikai tiem māksliniekiem, kurus nevar paraut ne velns, ne dievs, kamēr tie nav izteikuši visu, ko gribējuši teikt.

— Esmu badojies gadiem ilgi, Veisenbruh. Esmu bijis bez pajumtes, pamests viens, staigājis puspliks, izsālies gan lietū, gan sniegā, izvārdzies, izslimojies. Šinī ziņā jau esmu piedzīvojis visu.

— Jūs tikai mazlietiņ esat nobaudījis ciešanas. Tas vēl ir sākums. Es jums saku, vienīgi sāpēm šai pasaulē nav gala. Bet tagad joziet mājās un ķerieties pie zīmuļa. Jo vairāk cietīsit badu un trūkumu, jo labāk strādāsit.

— Un jo drīzāk nopels manus zīmējumus.

Veisenbruhs gardi nosmējās.

— Protams, tos nopels! Tam tā.jābūt. Arī tas jums nāks par svētību. Tad iepazīsit vēl lielāku postu. Un gleznas jums izdosies aizvien labākas. Ja ilgus gadus badosities un cietīsit un jūsu darbus niecinās vai nemaz neievēros, tad galu galā varbūt -— iegaumējiet, es saku: varbūt — uzgleznosit kaut ko tikpat krietni kā Jans Stēns vai...

— Veisenbruhs!

— Kā tad. Veisenbruhs. Ja es tagad aizdošu jums naudu, jūs zaudēsit izredzes uz nemirstību.

— Pie velna nemirstību! Es gribu zīmēt, kamēr manas acis platas. Un nevaru strādāt ar tukšu vēderu.

— Blēņas, puikiņ. Visas vērtīgās gleznas darinātas tukšā dūšā. Pilns vēders neļauj gleznot, kā nākas.

— Šķiet, jūs pats vis neesat izbaudījis nekādas dziļās ciešanas.

— Man ir bagāta radošā iztēle. Es varu apjaust sāpes, man nevajag tās piedzīvot.

— Ak jūs vecais meli!

— Nemaz nemeloju. Ja es pārliecinātos, ka gleznoju tikpat pliekani kā de Boks, tad atmestu ar roku naudai un sāktu klaidoņa dzīvi. Bet tas nu tā ir, ka īsti protu radīt sāpju ilūziju, kaut arī pats īsti neesmu cietis. Tāpēc jau esmu liels mākslinieks.

— Tāpēc jau esat liels plātībnieks. Klausieties, Veisen-bruh, aizdodiet man divdesmit piecus frankus, esiet pēc cilvēka!

— Nedabūsit no manis ne divdesmit piecus santīmus! Ticiet man, es runāju gluži vaļsirdīgi. Esmu pārāk augstās domās par jums, lai maitātu jūs, aizdodot jums naudu. Kādreiz radīsit lieliskus darbus, Vinsent, ja vien pats veidosit savu dzīvi; par to mani pārliecināja ģipša kājas drumslas Mauves ogļu kastē. Tagad šaujiet uz mājām, pa ceļam iegriezieties nabagu virtuvē un izstrebiet bļodiņu brīvas zupas.

Vinsents brīdi noraudzījās Veisenbruhā, pēc tam devās uz durvīm.

— Pagaidiet! — Veisenbruhs izsaucās.

— Jūs taču neteiksit, ka esat kļuvis gļēvs un pieļaujaties? — Vinsents skarbi noprasīja.

— Ziniet, van Gog, es neesmu skopulis; es tā rīkojos principa pēc. Ja es turētu jūs par nelgu, tad iespiestu jums saujā divdesmit piecus frankus, lai tiktu no jums vaļa. Bet es cienu jūs, cienu kā aroda biedru. Es jums došu to, ko nenopirksit ne par kādu naudu. Un es nedotu to nevienam citam visā Hāgā — ja atskaita Mauvi. Panāciet šurp! Pavelciet to aizkaru! Tā, tā. Aplūkojiet šo studiju. Un tagad skatieties, kā izstrādāšu zīmējumu un komponēšu gleznu. Ak dievs, vai tad jūs varat ko redzēt, ja stāvat gaismai priekšā?

Pēc stundas Vinsents aizgāja, laimīgs, pacilāts. Šinī īsajā laikā viņš bija uzzinājis vairāk, nekā varētu apgūt pa veselu gadu mākslas skolā. Viņš nosoļoja krietnu gabalu, iekām atģida, ka ir slims, novārdzis un izsalcis un kabata viņam tukša.

IX

Pēc dažām dienām viņš nejauši sastapa kāpās Mauvi. Ja arī Vinsents vēl bija cerējis izlīgt ar savu skolotāju, viņu gaidīja vilšanās.

— Brālēn Mauve, man jālūdz piedošana par to, kas notika jūsu darbnīcā. Es toreiz uzvedos muļķīgi. Vai nevarat mani atvainot? Vai kādu dienu neatnāksit apskatīt manus darbus un parunāties?

Mauve strupi atteicās.

— Es nekad vairs neiešu pie tevis, tam nu ir beigas.

— Vai domājat — es nekur nederu?

— Jā. Tev ir nejauka daba.

— Ja jūs pateiktu, kādu nejaucību esmu izdarījis, es censtos laboties.

— Man tagad vienalga, ko dari.

-— Esmu ēdis, gulējis un strādājis — kā jau mākslinieks. Kas tur nejauks?

— Vai uzskati sevi par mākslinieku?

— Kā tad.

— Tīri vai jāsmejas. Tu taču neesi pārdevis nevienu gleznu.

— Vai mākslinieks ir gleznu pārdevējs? Es domāju, mākslinieks ir cilvēks, kas mūžīgi meklē un nekad īsti neatrod. Manuprāt, viņam nemaz nepiederas vārdi «es jau zinu, esmu jau atradis». Kad saku «esmu mākslinieks», tas vienīgi nozīmē — «es meklēju, es cenšos, es tam nododos ar visu sirdi».

— Lai būtu kā būdams, tev ir nejauka daba.

— Jums ir kādas aizdomas pret mani — kaut kas gatavojas, — jūs domājat, ka man ir kaut kas aiz ādas: «Vinsents glabā kādu noslēpumu, kas nedrīkst nākt gaismā.» Ko īsti esat ieņēmis prātā, Mauve? Sakiet atklāti!

Mauve atgriezās pie molberta un lika virsū krāsu. Vinsents novērsās un lēnām devās projām pa smiltāju.

Viņš nebija maldījies. Patiešām kaut kas gatavojās. Hāgā bija kļuvis zināms par viņa sakaru ar Kristinu. Pirmais atnesa šo vēsti de Boks. Viņš iespērās darbnīcā, savilcis nerātnā smaidā kuplo, pumpuram līdzīgo muti. Tā kā Kristīna pozēja, viņš runāja angliski.

— Ak vai, van Gog, — viņš teica, pie tam nometa savu smago melno mēteli un aizkūpināja garo papirosu. — Visa pilsēta tērgā, ka turat mīļāko. Es dzirdēju no Veisenbruha, Mauves un Terstēga. Jūs grib apēst bez sāls.

— Ahā, — Vinsents novilka. — Tad tā gan.

— Jābūt piesardzīgākam, veco zēn. Vai tā ir kāda no mūsu pozētājām? Man šķiet, es viņas visas pazīstu.

Vinsents pavērās uz Kristīņu, kas šuva kādu apģērbā gabaliņu. Kad viņa tā sēdēja pie krāsns — priekšautā, vilnas jaciņā, noliekusies pār darbu, tad izskatījās piemīlīga savā vienkāršībā. Pēkšņi de Boks nosvieda papirosu uz grīdas un pielēca kājās.

— Augstās debesis! -— viņš izsaucās. — Vai patiešām šī... šī pati ir jūsu mīļākā?

— Man nav mīļākās, de Bok. Bet, jādomā, šī ir tā pati sieviete, par kuru tērgā visa pilsēta.

De Boks likās noslaukām sviedrus no pieres un appē-tīja Kristīņu.

— Fu! Kā jūs varat ar viņu gulēt?

— Kāpēc jūs tā jautājat?

—- Mīļais draugs, tā ir veca ragana! īsta ragana! Kas jums nācis prātā? Nav brīnums, ka Terstēgs tik ļoti sašutis. Ja jums vajadzīga mīļākā, varējāt taču palūkot kādu glītu modelīti. Hāgā to netrūkst.

— Es jums jau teicu, de Bok, ka šī sieviete nav mana mīļākā.

— Kas tad? ...

— Viņa ir mana sieva!

De Boks sačūrināja lūpas kā cilvēks, kas mēģina ietrāpīt pogu pogcaurumā.

— Jūsu sieva!

— Jā. Es viņu precēšu.

— Augstās debesis!

De Boks uzmeta vēl Kristīnai šausmu un riebuma pilnu skatienu un izdrāzās no darbnīcas, pat neuzvilcis mēteli.

— Ko jūs abi tur runājāt par mani? — Kristīna ievaicājās.

Vinsents piegāja Kristīnai klāt un brītiņu noraudzījās viņā.

— Es pateicu de Bokam, ka ņemšu tevi par sievu.

Kristīna ilgi klusēja, šūdama naigi vien. Mute bija pavērta, un viņa pastāvīgi aplaizīja sausās lūpas, šaudot mēli kā čūska.

— Vai patiešām gribi mani precēt, Vinsent? Kamdēļ?

— Ja tevi neprecu, tad vispār man nevajadzēja likties par tevi zinis, tā būtu bijis labāk. Es vēlos iepazīt ģimenes dzīves priekus un bēdas, lai tos attēlotu pēc paša piedzīvojumiem. Es reiz mīlēju kādu sievieti, Kristīn. Kad aizgāju uz viņas māju, man teica, ka es viņai derdzoties. Mana mīlestība bija paliesa, godprātīga un kvēla, Kristīn, un, atstādams viņas māju, es zināju, ka šī mīlestība ir nokauta. Nāvei tomēr seko augšāmcelšanās; tu esi mana augšāmcelšanās.

— Bet tu nevari mani precēt! Man taču ir bērni! Un droši vien brālis tev naudu vairs nesūtīs.

— Es cienu sievieti, kas kļuvusi māte, Kristīn. Maziņo un Hermani piemitināsim tepat, citi lai paliek pie tavas mātes. Un Teo ... jā . .. viņš var mani pazudināt. Bet es aizrakstīšu viņam, izskaidrošu visu, un ceru, ka viņš mani nepametīs.

Vinsents apsēdās uz grīdas viņai pie kājām. Kristīna izskatījās daudz labāk nekā tolaik, kad viņš ar to iepazinās. Viņas skumīgajās, brūnajās acīs nu vīdēja tāda kā laimes atblāzmiņa. Dzīves prieks no jauna bija piestrāvojis visu viņas būtni. Pozēt nenācās viegli, bet viņa pūlējās cik spēdama. Kad Vinsents pirmoreiz sastapa Kristīņu, viņa bija rupja, savārgusi, nomākta; tagad viņā jautās lēnība un možums. Viņa bija atveseļojusies un sākusi jaunu dzīvi. Raudzīdamies viņas neizskatīgajā, baku sa-rētātajā sejā, kas bija atmaigusi, Vinsentam atkal ienāca prātā Mišlē vārdi: Comment se fait-il qu'il y ait sur la terre une femme seule désespérée?

— Sīn, mēs iztiksim ar mazumiņu, taupīsim kā prazdami, vai ne? Es baidos — pienāks laiks, kad palikšu gluži bez naudas. Pagaidām varu tev palīdzēt, bet nezinu, vai man būs maize, kad tu atgriezīsies no Leidenes. Lai nu kā, es ar tevi un bērnu dalīšos pēdējā kumosiņā.

Kristīna noslīdēja uz grīdas, apsēdās Vinsentam blakus, aplika viņam rokas ap kaklu un atspieda galvu pie viņa pleca.

— Ļauj man palikt pie tevis, Vinsent. Vairāk neko nelūdzu. Es nežēlošos, ja būs maize un kafija vien. Es tevi mīlu, Vinsent. Tu esi pirmais vīrietis, kas bijis labs pret mani. Tev nav mani jāprec, ja negribi. Es pozēšu, strādāšu melnās miesās, darīšu visu, ko tu vēlēsies. Tik ļauj man palikt pie tevis! Pirmo reizi mūžā esmu laimīga, Vinsent. Man nekā nevajag. Es dalīšos ar tevi visā un būšu laimīga.

Vinsents juta bērnu viņas kuplajā klēpī, siltu, dzīvu. Viņš noglāstīja ar pirkstgaliņiem Kristīnas nedaiļo seju un skūpstīja baku rētas. Izlaida viņai matus pār muguru, maigi glaudīdams plānās šķieznas. Kristīna piekļāva laimē tvīkstošo vaigu pie viņa bārdas un vieglītēm triņāja pret cietajiem sariem.

— Vai patiešām mani mīli, Kristīn?

— Jā, Vinsent.

— Cik labi būt mīlētam. Lai ļaudis to nosoda, ja grib.

— Nieks par ļaužu valodām, — Kristīna vienkārši teica.

— Es būšu strādnieks, man tāda dzīve pa prātam. Mēs saprotam viens otru, un mums nevajag bēdāt par to, ko saka citi. Mums nav jāizliekas, nav jāsarga savs stāvoklis sabiedrībā. Manas kārtas ļaudis jau sen mani atstūmuši. Labāk pietikt ar maizes garoziņu paša miteklī, lai cik tas nabadzīgs, nekā dzīvot bez tevis.

Abi sēdēja uz grīdas, cieši apskāvušies, sildīdamies pie nokaitētās krāsns. Burvību izjauca pastnieks. Tas pasniedza Vinsentam vēstuli no Amsterdamas. Vēstulē bija rakstīts:

«Vinsent!

Nupat uzzināju par tavu kaunpilno rīcību. Lūdzu, aizmirsti, ka toreiz pasūtīju vēl divpadsmit zīmējumus. Par tavu darbu man vairs nav nekādas daļas.

K. M. van Gogs.»

Tagad Vinsenta liktenis bija pilnīgi brāļa rokās. Ja neizdosies tam izskaidrot, kādas ir viņa attiecības ar Kristīņu, tas bez lielām nozēlām droši vien atraus pabalstu. Viņš var iztikt bez skolotāja Mauves, var iztikt bez veikalnieka Terstēga, viņš var iztikt bez saviešiem, draugiem un kolēģiem — kamēr viņam ir darbs un Kristīna. Bet viņš nekādi nevar iztikt bez šiem simt frankiem mēnesī!

Vinsents rakstīja brālim garas, kaislīgas vēstules, centās tam visu izskaidrot, lūdza, lai Teo viņu saprot un nepamet. Gāja diena pēc dienas, Vinsentu mocīja baiga nojauta. Viņš vairs neņēma zīmēšanas piederumus uz parāda, jo baidījās, ka nespēs samaksāt; viņam trūka spara uzgleznot akvareli vai turpināt aizsāktu darbu.

Brālim bija savi iebildumi, daudzi iebildumi, bet viņš Vinsentu nenosodīja. Viņš arī deva padomu, bet ne reizes nelika noprast, ka pārstās sūtīt naudu, ja Vinsents nepaklausīs. Un beidzot, kaut arī nemierā ar brāli, Teo apstiprināja, ka palīdzēs tam joprojām.

Pienāca maijs. Leidenes slimnīcas ārsts bija teicis, ka bērns gaidāms jūnijā. Vinsents domāja, ka Kristīnai vajadzētu pārkravāties pie viņa tikai pēc dzemdībām: līdz tam laikam viņš varbūt noīrētu brīvo māju turpat blakus Shenkvegā. Kristīna gandrīz visu laiku pavadīja darbnīcā, bet viņas mantas vēl palika pie mātes. Tika norunāts, ķa abi salaulāsies, kolīdz Kristīna atspirgs.

Kad Kristīnas bērnam vajadzēja nākt pasaulē, Vinsents aizbrauca uz Leideni. Dzemdības bija ilgas un grūtas. Bērnu vilka ar knaiblēm, tomēr tas piedzima sveiks un vesels. Kristīna ļoti cieta, bet, ieraudzījusi Vinsentu, aizmirsa sāpes.

-— Drīz sāksim atkal zīmēt, — viņa sacīja.

Vinsents noraudzījās viņā asarām acīs. Viņš nedomāja par to, ka nav šī bērna tēvs. Nē, te bija viņa sieva, viņa mazulītis, — no laimes aizrāvās elpa.

Atgriezies Shenkvegā, Vinsents mājas priekšā sastapa savu saimnieku, kokdarbu laukuma īpašnieku.

— Nu, kā paliek ar māju, van Goga kungs? Vai īrēsit? Būs jāmaksā tikai astoņi franki nedēļā. Likšu pielāpīt un nokrāsot. Un iztapsēšu pēc jūsu gaumes.

— Dodiet laiku, — Vinsents teica. — Man būs vajadzīga māja, kad sieva pārbrauks no slimnīcas, bet vispirms man jāaizraksta brālim.

— Lai vai kā, izvēlieties tapetes pēc sava prāta, jātapsē tik un tā, un nekāds ļaunums nebūs noticis, ja arī nevarēsit noīrēt māju.

Par to Vinsents savās vēstulēs brālim bija ieminējies ne vienreiz vien. Tā bija prāva māja ar darbnīcu, dzīvojamo istabu, alkovu un guļamistabu bēniņos. īre gan būtu gandrīz par četriem frankiem nedēļā augstāka, bet Kristīna ar Hermani un jaunpiedzimušo pārnāks uz Shenkvegu, tāpēc vajadzēja gādāt plašāku mitekli. Teo atrakstīja, ka viņam atkal palielināta alga un Vinsents pagaidām varot cerēt uz simt piecdesmit frankiem mēnesī. Vinsents tūlīt noīrēja māju. Pēc nedēļas vajadzēja atgriezties Kristīnai, un viņš gribēja tai ierīkot siltu ligzdiņu. Saimnieks atsūtīja divus laukuma strādniekus, tie pārnesa istablietas šurp no vecās darbnīcas. Kristīnas māte atnāca uzkopt jauno mājokli.

x

Jaunā darbnīca izskatījās tīri lepna — iepelēki brūnas tapetes, spodri noberzta dēļu grīda, studijas pie sienām, abās pusēs pa molbertam, liels, balts koka galds. Kristīnas*māte pielika baltus muslīna aizkarus pie logiem. Darbnīcai piekļāvās alkovs, kur Vinsents glabāja mapes, kārbas, zīmēšanas dēļus; kaktā bija skapis grāmatām, pudelēm, krāsu trauciņiem. Dzīvojamā istabā stāvēja galds, pāris vienkāršu krēslu, petrolejas plītiņa, pie loga liels pīts atzveltnes krēsls Kristīnai. Tam blakus Vinsents nolika dzelzs šūpuli ar zaļu pārsegu, turpat pie sienas pakāra asējumu pēc Rembranta gleznas, kur redzamas divas sievietes pie šūpuļa un viena no viņām sveces gaismā lasa bībeli.

Vinsents iegādāja visu nepieciešamo virtuvei, lai

Kristīna, atgriezusies no slimnīcas, varētu desmit minūtēs pagatavot pusdienas. Viņš nopirka lieku nazi, dakšiņu, karoti un šķīvi, cerēdams, ka Teo kādā jaukā dienā atbrauks ciemos. Jumtistabā viņš nolika platu gultu sev un sievai un arī savu veco gultu — to saposa Hermanim. Vinsents ar Kristīnas māti atnesa salmus un jūras zāli un paši bēniņos piebāza gultas maisus.

Kristīnai atstājot slimnīcu, no viņas atvadījās gan ārsts, gan kopēja, gan vecākā māsa. Tad Vinsents jo skaidrāk saprata, ka krietni cilvēki var cienīt un mīlēt arī Kristīņu. «Viņa taču nav pieredzējusi neko labu,» viņš nodomāja, «kā tad viņa var būt laba?»

Māte ar Hermani sagaidīja Kristīņu Shenkvegā. Kristīna samulsa aiz prieka, jo Vinsents tai nemaz nebija stāstījis par jauno ligzdu. Viņa skraidīja apkārt, pataustīdama visu: šūpuli, atzveltnes krēslu, puķu podu, ko Vinsents bija nolicis uz palodzes ārpusē . .. Viņa bija sevišķi labā omā.

■— Tas dakteris nu gan dikti jocīgs, — Kristīna trieca. — Viņš saka: «Paklau, vai jums garšo džins ar rūgto liķieri? Vai smēķējat cigārus?» — «Kā tad,» atbildu. «Es jautāju tāpat vien,» šis saka, «dzeršana un smēķēšana jums nav jāatmet. Bet jūs nedrīkstat ņemt mutē ne etiķi, ne piparus, ne sinepes. Un jums vismaz reizi nedēļā jāēd gaļa.»

Guļamistaba stipri atgādināja kuģa tilpni, jo bija izšūta ar dēļiem. Dzelzs šūpuli Vinsentam vajadzēja ik vakarus uznest augšā un rītos atkal nonest dzīvojamā istabā. Tā kā Kristīna vēl bija pavārga, viņš pats kopa mājas soli — klāja gultas, kūra uguni, berza grīdu. Vinsentam bija tāda sajūta, it kā viņš jau ilgi būtu dzīvojis kopā ar Kristīņu un bērniem, un sirds kutēja laimē.» Un Kristīna jautās īpašs dzīvīgums, kaut arī viņa vēl nebija atlabusi pēc grūtajām dzemdībām.

Vinsents atkal ķērās pie darba, viņa dvēselē mājoja miers. Viņš juta, cik labi, ka pašam savs pavards, sava saimniecība, cik labi būt rosīgas ģimenes vidū. Dzīvodams ar Kristīņu, viņš guva spēku un sparu jaunam darba cēlienam. Viņš cieši ticēja, ka dienās kļūs par krietnu mākslinieku, ja vien Teo viņu nepametīs.

Tolaik Borināžā Vinsents verdziski bija kalpojis dievam; tagad viņš zināja citu — uzskatāmu dievu, jaunu reliģiju, ko varēja izskaidrot vienā teikumā: darba cilvēka augums, dažas vagas tīrumā, gabaliņš kāpu, jūras un debesu ir ievērības cienīgi sižeti — tik grūti, bet arī tik skaisti, ka vērts ziedot visu mūžu, lai izceltu poēziju, kas tanīs iemīt.

Kādā pavakarē, pārnākdams no kāpām, Vinsents mājas priekšā sastapa Terstēgu.

— Prieks tevi redzēt, Vinsent, — tas sacīja. — Es sadomāju piekāpt un apjautāties, kā tev veicas.

Vinsentam uzmācās bailes: kāda vētra sacelsies, kad Terstēgs ieies mājā! Lai sadūšotos, viņš pastāvēja uz ielas, runādamies ar Terstēgu. Tas bija laipns un vēlīgs. Vinsentam tirpuļi skrēja pār kauliem.

Kad abi vīri iegāja istabā, Kristīna sēdēja pītajā krēslā un zīdīja bērnu. Hermanis dzīvojās pie krāsns. Acis iepletis, Terstēgs ilgi noraudzījās viņos. Beidzot viņš angliski noprasīja:

— Ko tas nozīmē — šī sieviete un bērns?

— Kristīna ir mana sieva. Un tas ir mūsu mazulītis.

— Vai patiešām viņu esi apprecējis?

— Vēl ne, ja runājat par formālo pusi.

— Kā vari dzīvot kopā ar sievieti... un bērniem ...

— Kas tur sevišķs, ja vīrietis precas?

— Bet tev taču nav naudas. Tevi apgādā brālis.

-— Nav tiesa. Teo maksā man algu. Viss, ko darinu, pieder viņam. Kādreiz viņš atgūs savu naudu.

— Vai nebūsi sajucis, Vinsent? Nudien, tā var runāt tikai tāds, kam prātiņš vējā.

— Ar cilvēka izturēšanos, Terstēga kungs, ir tāpat kā ar zīmēšanu. Perspektīva mainās, ja mainās pozīcija, no kuras raugās, un tā ir atkarīga nevis no objekta, bet no paša skatītāja.

— Es aizrakstīšu tavam tēvam, Vinsent. Pavēstīšu tam visu.

— Kā jums liekas, vai nebūs jocīgi, ja vecāki saņems sašutuma pilnu vēstuli no jums un mazliet vēlāk manu ielūgumu atbraukt uz mana rēķina pie mums ciemos?

— Tu gribi viņiem aizrakstīt pats!

— Un jūs vēl brīnāties? Protams, aizrakstīšu. Jums gan būtu jāatzīst, ka tagad nav īstā reize tādām vēstīm. Tēvs pārceļas uz Nueneni. Un mana sieva nav vēl atžirgusi un nedrīkst ne uztraukties, ne piepūlēties.

— Ja nu tā, es, protams, nerakstīšu. Mīļo zēn, tu esi tāds nelga, ka tīšām skrien postā. Es tevi tikai gribu no tā pasargāt.

— Es nešaubos par jūsu labajiem nolūkiem, Terstēga kungs, un tāpēc nedomāju ņemt ļaunā jūsu vārdus. Tomēr šī saruna man ļoti nepatīkama.

Terstēgs aizgāja ar sadrūmušu vaigu. Bet pirmais apmeklētājs, kas deva Vinsentam īstu triecienu, bija Vei-senbruhs. Kādā pavakarē tas iegriezās paskatīties, vai Vinsents vēl dzīvs.

— Sveicināts! — Veisenbruhs teica. — Kā redzu, jūs tomēr esat izkūlies cauri arī bez maniem divdesmit pieciem frankiem.

— Jā.

— Vai nu neesat priecīgs, ka jūs nepalutināju?

— Atceros -— jau tovakar, kad tikāmies pie Mauves, es jums sacīju: «Ejiet ratā!» Un tagad dodu jums līdzi to pašu novēlējumu.

— Ja šādā garā turpināsit, no jums iznāks otrs Veisenbruhs; jums ir īsta cilvēka iedaba. Kāpēc jūs mani neiepazīstināt ar savu mīļāko? Tādu godu vēl neesmu piedzīvojis.

— Par mani varat ņirgāties, cik patīk, Veisenbruh, tikai lieciet mierā šo sievieti.

Kristīna kustināja dzelzs šūpuli ar zaļo pārsegu. Viņa juta, ka kļuvusi par izsmieklu, un pievērsa Vinsentam sāpju apēnotu seju. Vinsents piegāja pie viņas un nostājās blakus šūpulim, it kā sargādams māti un bērnu. Veisenbruhs palūkojās viņos, pēc tam asējumā pie sienas.

— Nudien, lielisks sižets! — viņš izsaucās. — Tā vien gribas jūs visus trīs uzgleznot. Un gleznu es nosauktu — «Svētā ģimene».

Vinsents nosodījās un metās virsā Veisenbruham, bet tas mudīgi izmanījās pa durvīm. Vinsents atgriezās pie Kristīnas un bērna. Pie sienas blakus asē jumam karājās spogulītis. Vinsents tanī uzskatīja Kristīņu, bērnu un sevi un drausmīgas, sirdi plosošas skaidrības mirklī redzēja Veisenbruba acīm — padauza, dabūtenis un žēlīgs labdaris.

— Kā viņš mūs nosauca? — Kristīna ievaicājās.

— «Svētā ģimene».

— Kas tā tāda ir?

— Glezna, kur attēlota Marija, Jēzus un Jāzeps.

Kristīnai sariesās acīs asaras, un viņa paslēpa seju bērna autiņos. Gribēdams viņu mierināt, Vinsents nometās uz ceļiem pie šūpuļa. Ziemeļu logā zagās krēsla, istabā viesās maiga pustumsa. Vinsents atkal uzlūkoja savu ģimeni kā nomaļš vērotājs. Šoreiz viņš uzlūkoja savas sirds acīm.

•— Neraudi, Sīn, — viņš teica. — Neraudi, mīļā. Pacel galvu un noslauki asaras. Veisenbruham taisnība!

XI

Vinsents iepazinās ar Sheveningeni un šinī laikā spēra savus pirmos soļus eļļas glezniecībā. Sheveningene bija mazs zvejnieku ciems pie Ziemeļjūras, aizvējā starp divām kāpām. Valgumā sarindotas stāvēja stūrainas vienmasta barkas ar tumšām, noplukušām burām. Šīm laivām bija rupjas, šķautnainas stūres, tīkli gulēja gatavi zvejai, mastā plīvoja trīsstūrains zils vai rūs-gansarkans karodziņš. Te bija zilas ores sarkaniem riteņiem, ar kurām pārveda zivis ciemā; zvejnieku sievas baltās vaska drānas aubēs, kas priekšā bija piestiprinātas divām apaļām zeltītām adatām; ģimenes, kas drūzmējās ūdens malā, lai sagaidītu barkas; kūrmāja ar dažādu krāsu karogiem — izpriecas vieta ārzemniekiem, kam patika sajust jūras vēja sāļo garšu uz lūpām, bet negribējās to baudīt pilniem malkiem.

Jūra pie krasta bija palsa no putām, bet tālāk ūdens klaids pamazām vērtās zaļš un visbeidzot blāvi zils; debesis rotāja gaišpelēku mākoņu raksti, tikai šur un tur vīdēja pa zilai plaisai, it kā atgādinot zvejniekiem, ka saule joprojām spīd pār Holandi. Sheveningenē dzīvoja darba cilvēki, kas bija rada šai zemei un jūrai.

Vinsents bija uzgleznojis ar akvareļkrāsām diezgan daudzus ielas skatus un atzina, ka šinī tehnikā var puslīdz labi izteikt mirkļa iespaidu. Bet akvareļkrāsas bija pārāk plānas, pārāk dzidras, lai paustu tieši to, ko viņš gribēja sacīt. Viņš ļoti vēlējās strādāt ar eļļas krāsām, taču baidījās ķerties pie tām, zinādams, ka daudzi mākslinieki piedzīvojuši posta dienu, ja atstājuši novārtā zīmējumu un pasteigušies gleznot ar eļļas krāsām.

Tad Hāgā ieradās Teo.

Brālim nu bija divdesmit seši gadi un krietna pieredze mākslas priekšmetu tirdzniecībā. Viņš bieži brauca veikala darīšanās un visnotaļ bija pazīstams kā viens no spējīgākajiem jaunajiem komersantiem. Firmas vadību bija pārņēmuši Gupila znoti Buso un Valadons — tos mēdza saukt Ies Messieurs,* — un mākslas priekšmetu tirdzniecību tagad noteica citi apsvērumi nekā Gupila un tēvoča Vinsenta laikā. Ies Messieurs centās gleznas pārdot cik iespējams dārgi, vienalga, kāda būtu to vērtība, un gādāja tikai par tiem māksliniekiem, kas guvuši spožas sekmes. Gupils, Terstēgs un tēvocis Vinsents bija uzskatījuši par savu galveno pienākumu atrast un pabalstīt jaunus talantus; Buso un Valadons veltīja vērību vienīgi atzītiem meistariem. Topošie mākslinieki — Manē, Monē, Pisaro, Sislē, Renuārs, Degā, Sezāns, Gijomēns, Berta Morizo, arī viņu jaunākie amata brāļi Serā, Gogēns, Siņaks, Tu-lūzs-Lotreks — nevēlējās atdarināt Bugro* un pārējos akadēmiķus, kas allaž atkārtoja to pašu, jaunie lūkoja pateikt ko citu, bet neviens negribēja viņos klausīties. Buso un Valadons nepirka no šiem dumpiniekiem nevienu audeklu, neizstādīja viņu darbus. Teo nevarēja ciest akadēmiskās skolas gleznotājus un ļoti simpatizēja jaunajiem meklētājiem. Diendienā viņš centās pārliecināt Ies Messieurs, ka vajadzētu izstādīt jaunās glezniecības darbus un ieteikt tos pircējiem. Ies Messieurs joprojām domāja, ka jauno ceļu gājēji ir negudri, vēl bērna prātā, ka viņiem nepavisam nav tehniskās izveicības. Bet Teo viņos redzēja nākamas meistarus.

Kristīna bija augšā guļamistabā, kad brāļi darbnīcā satikās. Pēc apsveicināšanās Teo sacīja:

— Esmu atbraucis veikala darīšanās, bet, jāatzīstas, mans galvenais nolūks ir pierunāt tevi, lai nesaisties ar to sievieti. Vispirms pastāsti, kāda viņa izskatās.

— Vai atceries Lēnu Vērmani — mūsu aukli Zundertā?

— Atceros.

— Sīna ir līdzīga. Viņa ir vienkārša sieviete no tautas, bet manās acīs viņai piemīt kaut kas cēls. Kad mīlu vienkāršu, ikdienišķu cilvēku un šis cilvēks mīl mani, tad jau esmu laimīgs, lai kādi būtu dzīves grūtumi. Apziņa, ka esmu kādam vajadzīgs, lika man atdzimt, deva jaunu spēku. Es nemeklēju šo sajūtu, tā pati atrada mani. Sīna samierinās ar visām mākslinieka dzīves likstām un neērtībām un pozē tik cītīgi, ka, manuprāt, es kļūšu par labāku mākslinieku, palikdams kopā ar viņu, nekā kļūtu tad, ja būtu apprecējis Kēju.

Pagājies pa darbnīcu, Teo, cieši vērdamies kādā akvarelī, pēdīgi sacīja:

— Vienu gan nesaprotu — kā varēji iemīlēties tanī sievietē, ja tik karsti mīlēji Kēju.

— Es neiemīlējos tā uzreiz, Teo. Ja Kēja mani atraidīja, vai tas nozīmē, ka visām cilvēciskām jūtām manī jāiz-dziest? Atbraucis pie manis, tu redzi, ka neesmu sašļucis un grūtsirdīgs; man ir jauna darbnīca, jaunā saimniecība rit pilnā sparā; un mana darbnīca nav noslēpumaina, tā atvērta pašai dzīvei, te stāv šūpulis un bērna krēsliņš, te nav miera, viss mudināt mudina uz rosību. Man gluži skaidrs, ka mums jāizjūt tas, ko attēlojam, pašiem jābūt ģimenes cilvēkiem, ja gribam ar sirsnību atainot ģimenes dzīvi.

— Tu zini, Vinsent, ka esmu brīvs no šķiru aizspriedumiem, bet vai patiešām uzskati par prātīgu. . .

— Nē, es neuzskatu, ka būtu pazemojis vai apkaunojis sevi, — Vinsents viņu pārtrauca, —- jo jūtu, mans darbalauks ir tautas vidū, man jāturas pie ikdienišķā, dziļi jātver dzīve un, spītējot raizēm un grūtībām, jātiek uz priekšu.

— To es neapstrīdu. — Teo ātri piegāja pie brāļa un ieskatījās tam sejā. — Bet kāpēc tev viņa noteikti jāprec?

— Tāpēc, ka esam solījušies viens otram. Es negribu, lai tu uzlūko viņu par manu draugaļu, par sievieti, pret kuru man nav nekādu pienākumu. Mēs esam viens otram devuši solījumu sareģistrēties, tikko apstākļi to atļaus, un jau tagad lolot viens otru, palīdzēt viens otram, dalīties priekos un bēdās, kā piederas dzīvesbiedriem.

— Tātad tu vēl mazliet pagaidīsi, iekām stāsies civillaulībā?

— Jā, Teo, ja vēlies. Mēs pagaidīsim, līdz varēšu pats nopelnīt simt piecdesmit frankus mēnesī un man nevajadzēs vairs tavas naudas. Es tev apsolu, ka neprecēšos, kamēr nebūšu iemanījies labi zīmēt un kļuvis patstāvīgs. Es sākšu pelnīt, tu man sūtīsi arvien mazāk un mazāk, un beidzot varēšu pavisam iztikt bez tava pabalsta. Tad atkal parunāsim par civillaulību.

— Tā laikam būs visprātīgāk.

— Teo, viņa nāk. Manis labad pacenties raudzīties uz viņu vienīgi kā uz sievu un māti! Īstenībā tā jau arī ir.

Kristīna nokāpa darbnīcā. Viņa bija ģērbusies glītā melnā tērpā, mati gludi atsukāti, sejā iegulis maigs sārtums, kas gandrīz apslēpa baku rētas. Viņa šķita atplaukusi klusā skaistumā. No viņas dvesa pašapziņa un apmierinātība, jo Vinsents viņu mīlēja. Rāmi pasniegusi viesim roku, Kristīna piedāvāja viņam tasi tējas un lūdza viņu palikt uz vakariņām. Pēc tam apsēdās savā atzveltnī pie loga, strādāja rokdarbu un kustināja šūpuli. Vinsents satraukts šaudījās pa darbnīcu, rādīdams ogles zīmējumus, akvareļkrāsām gleznotus ielas skatus, ar galdnieka zīmuli rupji uzmestas grupu studijas. Gribējās taču, lai Teo redzētu,Trā brālim veicies.

Teo ticēja, ka Vinsents kādreiz kļūs par lielu mākslinieku, bet brāļa darbi viņam lāgā nepatika . . . vismaz pagaidām. Teo prata vērtēt gleznas, viņš bija izgājis labu skolu, tomēr netika gudrs, ko īsti domāt par brāļa darbu. Likās — Vinsents pastāvīgi tiecas un nekad nesasniedz mērķi.

— Ja jau tev prāts nesas strādāt ar eļļas gleznām, kāpēc tad nesāc? — Teo sacīja, kad Vinsents bija izrādījis studijas un ieminējies par savu lielo vēlēšanos. — Ko gaidi?

— Vēl neesmu drošs, vai zīmējums ir pietiekami labs. Mauve un Terstēgs saka, es nemākot. ..

— Un Veisenbruhs saka, tu mākot. Par to jāspriež galu galā tev pašam. Ja jūti, ka tev vajag izteikties spēcīgākās krāsās, tas nozīmē — laiks ir pienācis. Sukā vaļā!

— Ak Teo, tos izdevumus! Tām sasodītajām tūbiņām gandrīz vai zelta vērtība.

— Atnāc rīt no rīta desmitos pie manis viesnīcā. Jo drīzāk sāksi man sūtīt eļļas gleznas, jo drīzāk atgūšu ieguldīto naudu.

Pie vakariņu galda Teo un Kristīna moži tērzēja.

Projām ejot, Teo uz lievenēm pagriezās pret Vinsentu un lranciski teica:

— Viņa ir jauka, patiešam jauka. To nemaz nebiju domājis!

Nākamajā rītā abi gāja pa Vagenstrātu — tādi atšķirīgi viens no otra, ka brīnums. Jaunākais brālis smalki ģērbies, puszābaki nospodrināti, krekls sastīvināts, kaklasaite uz mata vidū, uzvalks izgludināts, melnais katliņš eleganti nošķiebts, mīkstā brūnā bārda jo glīti apcirpta, gaita rāma, nosvērta; vecākais — noplīsušos zābakos, salāpītās biksēs, kas nepiederējās šaurajiem svārkiem, bez kaklasaites, ar ērmotu zemnieka cepuri pakausī, rudā bārda izpūrusi un savēlusies sprogu sprogās, viņš slāja spējiem, nevienmērīgiem soļiem, runādams mētāja rokas, vaibstīja seju.

Skats bija dīvains, tikai viņi paši to neapzinājās.

Teo aizveda Vinsentu «Gupila» veikalā nopirkt eļļas krāsas, otas un audeklu. Terstēgs cienīja un apbrīnoja Teo, gribēja saprast Vinsentu. Izdzirdējis, kāpēc abi atnākuši, Terstēgs pats piesolījās sameklēt visu vajadzīgo un ieteica labākās krāsas.

Teo ar Vinsentu pa kāpām aizstaigāja līdz Shevenin-genei. Pašreiz atgriezās kāds zvejas kuģis. Blakus piemineklim stāvēja dēļu būdiņa, kurā sēdēja novērotājs. Pārliecinājies, ka kuģis tuvojas, viņš iznāca ar lielu karogu. Ap viņu saskrēja bērni. Novērotājs vicināja karogu, un drīz atjāja vīrs vecā zirgā, lai izvilktu malā enkuru. Pāri smilšu pauguram no ciema vīrieši un sievietes bariņos steidzās pretī jūras arājiem. Kad kuģis piebrauca gluži tuvu, vīrs iejāja ūdenī un izšļūcināja krastā enkuru. Pēc tam puiši garos gumijas zābakos ņēma zvejniekus kuka-ragās un nesa malā, un sagaidītāju pulks katru apsveica skaļām gavilēm. Kad visi bija krastā un zirgi izstīvējuši kuģi valgumā, ļaudis garā virtenē pār smilšu pauguru devās mājup; jātnieks savā vecajā zirgā slējās pāri citiem kā rēgs.

— Tieši tādus skatus es gribētu gleznot ar eļļas krāsām, — Vinsents teica.

— Atsūti savus audeklus, tiklīdz jūti, ka esi ko sasniedzis. Varbūt atradīšu Parīzē pircējus.

— Ak Teo, esi tik labs. Tev jāsāk pārdot manus darbus!

Kad Teo bija aizbraucis, Vinsents lūkoja strādāt ar eļļas krāsām. Viņš uzgleznoja trīs studijas: apgrieztu vītolu rindu aiz Gēstas tilta, izdedžiem bruģētu ceļu un, beidzot, Mērdervortas sakņu dārzus ar vīru, kas, apvilcis zilu uzsvārci, ņēma kartupeļus. Lauks bija pusē norakts, sakaltušie laksti gulēja uz gaišās smilts zemes, pastarpās zaļas nezāles. Tālumā — tumšs zaļums un daži jumti. Aplūkodams darbnīcā šīs studijas, Vinsents nopriecājās; viņš bija pārliecināts, ka neviens nepateiktu — šie ir viņa pirmie eļļas gleznojumi. Zīmējums — glezniecības pamats, visu balstošais skelets — bija drošs U4i pareizs. Viņš pats pabrīnījās, jo tika domājis, ka viņa pirmie mēģinājumi nemaz neizdosies.

Mežā Vinsents aizgūtnēm gleznoja piegāzi, ko sedza sausas un ietrunējušas skābaržu lapas. Zeme bija sarkani brūna, vietām gaišāka, vietām tumšāka, jo koku ēnas krita te blāvākas, te sulīgākas, gandrīz melnas. Vajadzēja panākt, lai krāsa būtu intensīva, izteikt zemes vareno spēku un tvirtumu. Tikai tagad viņš gleznodams ievēroja, cik daudz gaismas vēl palicis šinī tumšumā. Viņš centās tvert tiklab šo gaismu, kā arī leknās krāsas dziļumu.

Grimstošās rudens saules staros, ko lapotne klusināja, zeme izskatījās pēc koša sarkanbrūna paklāja. Augšup tiecās jauni skābarži, to stumbri zalgoja pret gaismu, bet ēnas pusē tumšoja siltā zaļumā. Aiz šiem kociņiem, aiz sarkanbrūnās piegāzes vīdēja debess, maiga, iezilgi pe-lēkana, ņirbīga, silta, tikpat kā bez zilās nokrāsas. Pret debesīm iezīmējās zaļa izplūdusi apmale un tievu sturn-briņu un dzeltenīgu lapu raksti. Pa mežu kā tumši, noslēpumaini ēnu kumuri klīņāja žagaru lasītāji. Kāda sieviete noliecās pēc sausa zara, un viņas baltā aube atdzīvināja zemes sulīgo sarkanējo brūnumu. Mežmalā izcēlās tumšs vīrieša stāvs; tā apveids uz debess fona bija dižens un poēzijas pilns.

Strādādams Vinsents sev teica:

— Tikmēr neiešu projām, kamēr nebūšu iegleznojis rudens vakara noskaņu, kaut ko dziļu, kaut ko noslēpumainu.

Bet gaisma dzisa. Vinsentam vajadzēja pasteigties. Cilvēku figūras viņš ietēioja vienā mirklī, dažiem spēcīgiem triepieniem. Viņš īpaši ievēroja, cik cieši turas zemē tievie stumbriņi; Vinsents mēģināja tos uzgleznot, taču, attēlodams zemi, jau bija ieklājis krāsu tik biezi, ka otas vilcieni pilnīgi pazuda. Viņš mēģināja vēl un vēlreiz, ar skubu, jo metās krēsla. Pēdīgi viņš saprata, ka pūlas velti; šinī leknajā rudumā neko vairs nevarēja ar otu ietriept. Gandrīz neapzināti viņš nosvieda otu, izspieda krāsu no tūbiņām uz audekla tanīs vietās, kur jābūt saknēm un stumbriem, paķēra cilu otu un ar kātiņu paveidoja biezo ziedumu.

— Tā! — Vinsents izsaucās, kad mežs jau grima tumsā. — Tagad ir arī stumbri, tie aug no zemes, stingri sakņojas zemē. Esmu sasniedzis, ko gribēju!

Tovakar viņu apraudzīja Veisenbruhs.

— Nāciet man līdzi uz Pulchri. Būs šarādes un dzīvās bildes.

Vinsents nebija aizmirsis Veisenbruha iepriekšējo apciemojumu.

— Paldies. Es tomēr negribu sievu atstāt mājās vienu.

Veisenbruhs piegāja pie Kristīnas, noskūpstīja viņai

roku, apjautājās par viņas veselību un jautri pakaitējās ar bērniņu. Šķita, viņš nemaz neatcerējās, ko toreiz teicis par tiem.

— Pāradiet savus jaunos darbus, Vinsent.

Vinsents nelikās lūgties. Veisenbruhs atlasīja piecas studijas: būdu nojaukšanu pirmdienas tirgū, ļaužu rindu pie nabagu virtuves, trīs vecus vīrus no nespējnieku patversmes, zvejas kuģi ar paceltu enkuru pie Shevenin-genes un, visbeidzot, ainu, ko Vinsents bija gleznojis kāpās, vētrā un lietū, uz ceļiem dubļos.

— Vai pārdodat? Es vēlos tās pirkt.

-— Jums atkal prāts nesas uz nelādzīgiem jokiem, Vei-senbruh.

— Es vis nejokoju, kad runa ir par glezniecību. Šīs studijas ir lieliskas. Cik gribat?

— Nosakiet cenu pats, — Vinsents mulsi noteica, baidīdamies, ka Veisenbruhs viņu tūlīt piezobos.

— Lai notiek. Pieci franki gabalā. Pavisam divdesmit pieci franki. Ar mieru?

Vinsents iepleta acis.

— Cik daudz! Tēvocis Kors man samaksāja tikai divarpus frankus par gabalu.

— Viņš jūs apveda ap stūri, mīļais. Visi tirgotāji ir krāpnieki. Jūsu darbus viņi kādreiz pārdos par piectūkstoš frankiem gabalā. Nu, vai sitīsit saujā?

— Veisenbruh, brīžam jūs esat īsts eņģelis, brīžam — pats nelabais!

— Dažādības pēc. Citādi es apniktu draugiem.

Viņš izvilka maku un iedeva Vinsentam divdesmit piecus frankus.

— Un tagad iesim uz Pulchii. Jums mazlietiņ jāizklaidējas. Izrādīs Tonija Ofermansa* farsu. Izsmiesities — un tas jums nāks par labu.

Vinsents gāja arī. Zāle bija ļaužu pilna, visi smēķēja lētu, stipru tabaku. Pirmā dzīvā bilde bija veidota pēc Nikolāsa Māsa* asējuma «Betlemes kūts», ļoti laba gaismas un krāsas ziņā, bet gaužām neizteiksmīga. Otrā bija pēc Rembranta darba «īzaks svēta Jēkabu», ar lielisku Rebeku, kas vēro, vai viņas viltība izdosies. Smacīgajā gaisā Vinsentam sāka sāpēt galva. Viņš atstāja zāli, nesagaidījis farsa izrādi, un devās uz mājām, apdomādams, ko rakstīt tēvam.

Par Kristīņu viņš nestāstīja vairāk, kā būtu vajadzīgs, aicināja tēvu uz Hāgu ciemos un kopā ar vēstuli aizsūtīja Veisenbruha dotos divdesmit piecus frankus.

Pēc nedēļas Teodors atbrauca. Viņa zilās acis bija zaudējušas spodrumu, solis kļuvis gausāks. Kopš tās reizes, kad tēvs vecāko dēlu izraidīja no mājām, viņi nebija redzējušies. Laiku pa laikam viņi tomēr bija apmainījušies draudzīgām vēstulēm. Teodors un Anna Kornēlija bija atsūtījuši veļu, mēteli, cigārus, pašceptu kūku un šad tad pa desmitfranku zīmei. Vinsents nezināja, kā viņa tēvs izturēsies pret Kristīņu. Dažreiz ļaudis ir smalkjūtīgi un cēlsirdīgi, citreiz akli un nežēlīgi.

Vinsents gan domāja, ka tēvs, redzēdams bērna šūpuli, kļūs pieļāvīgs, nevis apcietinās savu sirdi. Šūpulis uzliek pienākumus, tas ir tāds kā svētums. Tēvs gribot negribot piedos Kristīnai viņas kļūmīgo pagātni.

Teodors bija iespiedis padusē lielu saini. To attaisījis, Vinsents ieraudzīja siltu mēteli Kristīnai — nu viņš zināja, ka viss kārtībā. Kristīna uzkāpa jumtistabā, Vinsents un Teodors palika vieni darbnīcā.

— Vinsent, — tēvs teica, — par bērnu tu netiki man rakstījis. Vai tas ir tavs?

— Nē. Sīna bija cerībās, kad es ar viņu iepazinos.

— Kur tad bērna tēvs?

— Pametis sievieti.

Ka tēvs nemaz nav zināms — to Vinsents atzina par labāku noklusēt.

— Tu taču viņu precēsi, vai ne? Tā dzīvot neklājas.

— Esmu vienis prātis. Gribu stāties likumīgā laulībā pēc iespējas drīzāk. Bet mēs ar Teo norunājām, ka jāpagaida, līdz sākšu pats pelnīt simt piecdesmit frankus mēnesī.

Teodors nopūtās.

— Jā, tā laikam būs labāk. Vinsent, māte vēlas, lai tu kādreiz atbrauktu pasērst. Arī es būtu priecīgs. Nuenene tev patiks, dēls; tas ir viens no jaukākajiem ciemiem Bra-bantā. Baznīca maza mazītiņa un izskatās pēc eskimosu būdas. Iedomājies — nevar sasēsties ne simt cilvēku! Ap mūsu māju paērkšķu žogs, aiz baznīciņas kapsēta — smilšu kopiņas, veci koka krusti un puķes, puķes...

— Koka krusti! Vai balti?

— Balti. Vārdi rakstīti ar melnu krāsu, bet lietus tos gandrīz izdzēsis.

— Vai baznīcai ir skaists, slaids tornis, tēv?

— Tornis ir smalks un trausls, Vinsent, bet ietiecas pašās debesīs. Es dažkārt domāju, tas gandrīz aizsniedz dievu.

— Un met šauru ēnu pār kapsētu. — Vinsentam iemirdzējās acis. — Derētu uzgleznot.

— Turpat blakus plešas virsājs, zaļo priedalas, pa laukiem rokas zemnieki. Atbrauc gan pasērst, dēls, — labi drīz.

— Jā, es gribētu redzēt Nueneni. Krustiņi. .. baznīcas tornis . . . racēji laukos ... Katru mīļu brīdi jutīšu, ka esmu Brabantā.

Pārradies mājās, Teodors nomierināja sievu: ar puiku nemaz neesot tik ļauni, kā viņi iedomājušies.

Vinsents jo dedzīgāk metās darbā. Aizvien biežāk viņš pieminēja Milē vārdus: L'art c'est un combat; dans l’ari il ļaut y mettie sa peau* Teo ticēja brālim, tēvs un māte neatstūma Kristīņu, neviens Hāgā vairs netraucēja Vin-sentu. Būdams gluži brīvs, viņš varēja nodoties darbam.

Modeļu viņam netrūka, jo laukuma īpašnieks pie viņa sūtīja darba meklētājus, ko pats bija atraidījis. Vinsenta kabata tukšojās, mape pildījās. Daudzkārt viņš zīmēja bērnu šūpulī pie krāsns. Sākās rudens lietavas, viņš strādāja brīvā dabā, tverdams efektus, kas saistīja viņa uzmanību. Viņš drīz saprata, ka īsts kolorisls, redzot dabā krāsu, tūlīt var pasacīt, ko tā satur: «Šis pelēkzaļais tonis ir dzeltenās un melnās krāsas sajaukums, zilās tikpat kā nav.»

Gan ainavā, gan cilvēka figūrā viņš centās izteikt patiesas sāpes, nevis salkanu skumību. Gribēja, lai skatītāji saprastu viņa noskaņu un sacītu: «Viņš jūt dziļi, viņš jūt smalki.»

Vinsents zināja, ka pasaules acīs viņš ir nulle, savādnieks, nepatīkams tips, cilvēks bez stāvokļa sabiedrībā. Viņš gribēja savos darbos parādīt, kas mājo sirdī lādam savādniekam, tādam niecīgam cilvēkam. Visnabadzīgākajās būdiņās, visnetīrākajos kaktos viņš saredzēja gleznas un zīmējumus. Gleznot, tikai gleznot! Ļaudamies šai spēcīgajai tieksmei, viņš aizvien skadrāk uztvēra dzīves poēziju. Māksla prasīja darbu, neatlaidīgu darbu, par spīti visam, prasīja možu, vērīgu skatienu.

Nelaime bija tikai tā, ka eļļas krāsas maksāja bargu naudu, — un Vinsents tās triepa ļoti biezi. Viņš spieda no tūbām uz audekla īstus krāsas blāķus, un tas bija tikpat kā bārstīt frankus Zeidera līcī. Tā kā viņš strādāja ātri, augtin auga rēķins par audeklu; vienā ņēmienā viņš radīja gleznu, ko Mauve būtu darinājis divus mēnešus. Lai nu kā, Vinsents nevarēja triept plāni, nevarēja strādāt lēni; nauda kusa, un darbnīcā krājās gleznas. Tiklīdz pienāca nauda no brāļa — Teo tagad sūtīja ik pa piecdesmit frankiem katra mēneša pirmajā, desmitajā un divdesmitajā datumā, — Vinsents traucās pie tirgotāja sapirkt lielas tūbas ar okeru, kobaltu, Prūsijas zilumu un mazas tūbiņas ar gumigutu, Sjēnas zemi*, ultramarīnu un Neapoles dzeltenumu. Nu viņš priecīgs strādāja, līdz izbeidzās franki un krāsas — parasti jau piektajā vai sestajā dienā pēc naudas saņemšanas, tad atkal sākās bēdas.

Viņš nobrīnījās, ka tāds mazulis jāapgādā ar veselu iedzīvi, ka Kristīnai vajadzīgas jaunas drēbes, pastāvīgi vajadzīgas zāles un īpaši ēdieni, ka Hermanim, ko sūtīja skolā, jāpērk grāmatas un rakstāmpiederumi, ka mājsaimniecība ir kā bezdibenis, kas jāpūlas piepildīt, gādājot lampas, katliņus, segas, ogles un malku, aizkarus, paklājus, sveces, palagus, nažus un dakšiņas, šķīvjus, istab-lietas un pārliku, pārtiku .. . Kārtējos piecdesmit frankus Vinsentam ļoti grūti nācās sadalīt tiklab gleznošanas vajadzībām, kā arī tiem trijiem cilvēkiem, ko viņš uzturēja.

— Tu esi kā strādnieks, kas šaujas uz krogu, tiklīdz saņēmis algu, — Kristīna kādreiz pajokoja, kad Vinsents izrāva no aploksnes piecdesmit frankus un sāka vākt kopā tukšās krāsu tūbas.

Viņš izgatavoja sev jaunu perspektīvas rāmi ar divām garām kājiņām, ko varēja stingri iedurt kāpu smiltīs, un palūdza kalēju piesist dzelzs uzstūrus. Sheveningene ar jūru, kāpām, zvejniekiem, laivām, zirgiem un tīkliem vilināt vilināja. Apkrāvies ar smago molbertu un perspektīvas rāmi, viņš katru dienu aizklambāja pa kāpām, lai uztvertu jūras un debesu mainīgo raksturu. Rudens pieņēmās, citi mākslinieki jau palika savās siltajās darbnīcās, bet Vinsents gāja gleznot vējā, lietū, miglā, pat vētrā. Tādā nelāgā laikā viņa miklos audeklus bieži apputināja smiltīm un apšļāca ar sāļo ūdeni. Lietus viņu izmērcēja līdz ādai, vējš un migla saldēja, smiltis iekļuva acīs un nāsīs . .. bet viņam šķita jauks ik brīdis. Tagad tikai nāve spētu viņu atraut no darba.

Kādu vakaru viņš parādija savu jauno gleznu Kristīnai.

— Vinsent! — viņa izbrīnā iesaucās. — Kā tev viss iznāk tik patiesi?

Vinsents piemirsa, ka runā ar vienkāršu, neizglītotu sievieti. Viņš atbildēja tāpat, kā būtu atbildējis Mauvem vai Veisenbruham.

-— Pats nezinu. Acu priekšā ir kaut kas valdzinošs, es apsēžos pie balta audekla gabala un saku: «Uz šī audekla kaut kam jātop!» Es citīgi strādāju, neapmierināts pārnāku mājās un noglabāju gleznu. Mazliet atpūties, es ceļu to gaismā un aplūkoju ar tādām kā bailēm. Es aizvien vēl esmu neapmierināts, jo pārāk skaidri atceros lielisko oriģinālu, lai būtu priecīgs par tādu atveidojumu. Un tomēr redzu savā darbā atspīdumu no tā, kas mani valdzinājis. Daba ir runājusi uz mani, kaut ko pavēstījusi, un es to esmu stenografējis. Manā stenogrammā var būt

nesalasāmi vārdi, var būt kļūdas vai izlaidumi, bet tanī ir kaut kas no tā, ko pavēstījusi mežaine, pludmale vai cilvēka figūra. Saproti?

— Nē.

XIII

Kristīnai vispār trūka sapratnes par viņa darbu. Tai šķita, ka viņa kāre gleznot ir skurbulis, kas dārgi maksā. Kristīna gan redzēja, ka gleznošana ir viņa dzīves pamats, un nemēģināja neko iebilst, bet neapjēdza, ko viņš cenšas sasniegt savā darbā, kā nopūlas izteikt sevi, cik lēni gūst sekmes. Viņa bija laba biedre ierastajā mājas dzīvē, bet šai mājas dzivei Vinsents ziedoja tikai mazu daļiņu sava laika. Ja viņš vēlējās sevi izteikt vārdos, tad rakstīja brālim, nekas cits neatlika; gandrīz katru vakaru Vinsents kaismīgi norakstīja tam garu vēstuli, pastāstīdams par visu, ko dienā redzējis, gleznojis, domājis. Ja viņš vēlējās baudīt vārda mākslu — lasīja franču, angļu, vācu vai holandiešu romānus. Kristīna viņa dzīvē palika nomaļus. Vinsents tomēr bija apmierināts; viņš nenožēloja, ka ņēmis Kristīņu par sievu, un necentās tai uzspiest nekādas garīgas nodarbības, kas, acīm redzot, tai nebija pa spēkam.

Viss ritēja gluži labi ilgajos vasaras un rudens mēnešos, kad Vinsents izgāja agrā rītā, jau piecos vai sešos, un bija projām visu dienu — strādāja, līdz gaisma izdzisa un viņam vajadzēja vēsajā krēslā soļot pa kāpām mājup. Bet, kad nikns sniegputenis bija iezīmējis vienu gadu kopš viņu sapazīšanās vīna krodziņā pretim Reinus stacijai un Vinsents bija spiests no rīta līdz vakaram strādāt mājās, —- tad viņi vairs nesadzīvoja tik mīļi.

Vinsents atsāka zīmēt, tā ietaupīdams krāsas, toties modeļi viņu cirpa kā jēru. Cilvēki, kas būtu ar mieru tikpat kā par velti strādāt visgrūtāko un draņķīgāko darbu, prasīja lielu naudu par to vien, ka nāca un pasēdēja, viņa priekšā. Viņš lūdza atļauju zīmēt vājprātīgo namā, bet viņam atbildēja, to vēl neviens neesot vēlējies, turklāt amatnieki liekot jaunu grīdu, tā ka viņš varētu strādāt tikai apmeklētāju dienās.

Viņa vienīgā cerība nu bija Kristīna. Vinsents domāja, ka, atguvusi spēkus un veselību, viņa atkal pozēs — būs tāda pati cītīga kā pirms bērna dzimšanas. Kristīnai bija savas domas. Sākumā viņa sacīja:

— Es vēl neesmu īsti atkopusies. Pagaidi mazdrusciņ. Tev nekur nav jāsteidzas.

Vēlāk, pilnīgi atspirgusi, viņa aizbildinājās ar nevaļu:

— Nav tak vairs tā kā agrāk, Vinsent. Man jāauklē mazulis. Un jāpoš tāds liels miteklis. Jātaisa ēst četrām mutēm.

Vinsents cēlās piecos no rīta un apdarīja mājas darbus, lai dienā viņa būtu brīva un varētu tam pozēt.

— Bet es tev neesmu vairs nekāds modelis, — viņa iecirtās. — Es esmu tava sieva.

— Sīn, tev jāpozē! Es nevaru ņemt un algot modeli katru dienu. Tāpēc jau esi šeit.

Kristīna iesvila trakās dusmās, kā tas bieži bija noticis viņu kopdzīves sākumā.

— Ak tamdēļ tu mani piemitināji! Lai izsūktu mani un aiztaupītu naudu! Velna būšana, es tev esmu tikai kalpone! Ja nepozēšu, tu izmetīsi mani ārā!

Brītiņu padomājis, Vinsents teica:

— To visu tev iestāstījusi māte. Tu pati nemaz tā nedomāji.

—■ Nu, un ja es pati ar domātu? Tā tak ir tīra, dzīva patiesība.

— Sīn, tu vairs neiesi uz turieni.

— Kā tad tā? Vai nedrīkstu mīlēt savu mammu?

— Tie ļaudis posta mūsu dzīvi. Zini, viņi grib grozīt tavu prātu, vedina tevi vecajās pēdās. Kā tad būs ar mūsu laulībām?

— Vai tu pats mani nesāti pie viņiem, kad mājās nav ko grauzt? Gādā vairāk naudas, un man nevajadzēs iet uz turieni.

Pēdīgi Vinsents pierunāja viņu pozēt, bet labuma nebija nekāda. Kristīna atkārtoja visas kļūdas, no kurām lik grūti bija nācies to atradināt pagājušajā gadā. Dažkārt Vinsentam šķita, ka Kristīna tīšām saliecas, neveikli izkustas, lai viņš apskaistos un vairs neliktu tai pozēt. Galu galā viņš arī atmeta ar roku. Nu palielinājās viņa izdevumi modeļiem. Tāpat palielinājās to dienu skaits, kad mājās nebija naudas, ar ko nopirkt maizi, un Kristīnai vēl ilgāku laiku vajadzēja pavadīt pie mātes. Ikreiz, kad Kristīna atgriezās, Vinsents pamanīja, ka zināmā mērā pārmainījusies viņas uzvešanās un nostāja. Tas bija īsts burvju loks: ja viņš visu naudu tērētu par iztiku vien, tad Kristīna vairs nepakļautos mātes ietekmei un viņiem abiem būtu iespējams uzturēt veselīgas attiecības — bet viņam vajadzētu atteikties no sava darba. Vai viņš glābis šai sievietei dzīvību, lai pats sevi nonāvētu? Ja viņa vairākas reizes mēnesī neaizies pie mātes, tad pati un bērni cietīs badu; ja ies — beigu beigās viņu ģimene sairs. Kā lai viņš atrod padomu?

Kristīna, kas grūta un novārgusi, Kristīna slimnīcā, Kristāla, kas atlabojas pēc dzemdībām, — tā bija viena sieviete, pamesta, izmisusi sieviete uz nožēlojamas nāves sliekšņa, no visas sirds pateicīga par mazāko palīdzību, par vienu vienīgu laipnu vārdu, sāpju izmocīta sieviete, kura gatava darīt visu, kaut tikai uz brīdi kļūtu vieglāk, kura dod kvēlus un grūti izpildāmus solījumus sev un citiem. Kristīna, kas atguvusi spēkus, atspirgusi no laba ēdiena, zālēm un rūpīgas kopšanas, — tā bija cita sieviete. Sāpju atmiņas bālēja, apņemšanās būt par krietnu māti un saimnieci zuda, agrākie paradumi un ieskati pamazām guva virsroku. Četrpadsmit gadus Kristīna bija dzīvojusi izlaidīgi, staiguļojusi pa ielām, dzērusi, lamājusies, smēķējusi melnus cigārus, sagājušies ar rupjiem vīriešiem. Kad viņa atspirga, šie četrpadsmit nevīžības gadi aizēnoja vienīgo rūpības un maigas mīlestības gadu. Viņā notika nelāga pārmaiņa. Sākumā Vinsents to neizprata; vēlāk viņš pamazām apjauta, kas īsti norisinās.

Taisni šinī laikā, janvāra pirmajās dienās, Vinsents saņēma savādu vēstuli no brāļa. Teo Parīzē bija saticis uz ielas sievieti, slimu, vientuļu, izmisušu. Viņu mocīja kāda vaina kājā, strādāt viņa nevarēja. Viņa bija gatavojusies padarīt sev galu. Vinsents bija rādījis priekšzīmi, Teo tai sekoja. Viņš lūdza senus draugus, lai tie dod pajumti šai sievietei. Lika ārstam parūpēties par viņas veselību. Ņēma savā apgādībā. Vēstulēs viņš sauca šo sievieti par savu pacienti.

«Vai man būtu jāprec sava paciente, Vinsent? Vai tas būtu visprātīgākais, ko varu darīt viņas labā? Vai jāstājas likumīgā laulībā? Viņa ļoti cieš, viņa ir nelaimīga, viņu pametis vienīgais cilvēks, ko viņa mīlējusi. Kā lai viņu glābju?»

Vinsents bija dziļi aizkustināts un rakstīja, ka saprotot brāli. Bet Kristīna kļuva aizvien ērcīgāka. Viņa šķendējās, kad vajadzēja pietikt ar maizi un kafiju. Uzstāja, lai viņš neņem vairs modeļus un visu naudu atvēl ģimenei. Ja viņa nevarēja sev nopirkt jaunu tērpu, tad veco valkāja tik nevīžīgi, ka tas nosmulējās un apsekšķēja. Viņa vairs nelāpīja Vinsenta drēbes. Atkal klausījās mātē, kas meitai apgalvoja, ka Vinsents vai nu aizlaidīšoties, vai izsviedīšot viņu pa durvīm. Ja nevarot saiet kopā, kā piederas, kāda jēga tad dzīvot tā uz zila gaisa?

Mudināt brāli, lai tas apprec savu pacienti? Vai likumīga laulība būtu šīm sievietēm īstais glābiņš? Jeb vai vislabākais būtu pagādāt tām pajumti, krietnu uzturu, kas atjaunotu spēkus, pateikt laipnu vārdu, kas modinātu mīlestību uz dzīvi?

«Pagaidi!» Vinsents brīdināja brāli. «Dari viņas labā visu, ko vien vari; mērķis ir cēls. Bet ar laulību nebūs līdzēts. Ja iemīlēsit viens otru, tad arī apprecēsities. Bet vispirms raugi viņu glābt.»

Teo sūtīja pa piecdesmit frankiem trīsreiz mēnesī. Tagad, kad Kristīna saimniekoja pa roku galam, nauda neturējās tik ilgi kā agrāk. Vinsents cik spēdams centās to pietaupīt modeļiem, jo gribēja sakrāt studijas dažām prāvām gleznām. Viņam bija žēl katra franka, ko vajadzēja atraut zīmēšanai un iztērēt saimniecībā. Kristīna sūrojās par katru franku, ko viņš noskopoja saimniecībai un iztērēja savas mākslas labā. Sī bija cīņa uz dzīvību vai nāvi. Simt piecdesmit franku mēnesī — ar tiem pietiktu vienīgi viņam pašam, lai samaksātu par uzturu, mitekli un vajadzīgajiem materiāliem; mēģinājumi sadalīt šo summu tā, lai pietiktu četriem, bija gan cildeni, taču veltīgi. Viņš jau palika parādā savam saimniekam, kurpniekam, maizniekam, pārtikas preču tirgotājam, krāsu tirgotājam. Turklāt Teo bija naudas grūtības.

Vinsents rakstīja lūgumu pilnas vēstules. «Ja vari, atsūti, lūdzu, naudu mazlietiņ agrāk — kādu dieniņu pirms divdesmitā, katrā ziņā ne vēlāk. Man vēl ir tikai divas loksnes papīra un gabaliņš krīta. Nav vairs ne franka modeļiem un ēdienam.» Tā viņš rakstīja trīs reizes mēnesī. Sagaidījis piecdesmit frankus, viņš nolīdzināja parādus, un viņam nekas nepalika pāri nākamajām desmit dienām.

Brāļa pacienti vajadzēja operēt, viņai auga kāja. Teo bija ievietojis viņu labā slimnīcā. Un viņš sūtīja naudu vecākiem Nuenenē, jo tēva jaunā draudze bija maza un tas ar saviem ienākumiem vien nevarēja uzturēt ģimeni. Teo apgādāja pats sevi, savu pacienti, Vinsentu, Kristīņu, Hermani, Antonu, palīdzēja tuviniekiem Nuenenē. Viņš nespēja no savas algas atvēlēt brālim nekādas piedevas, katrs santīms bija stingri nodalīts.

Tā nu pašā marta sākumā Vinsentam kabatā palika viens vienīgs franks, nodriskāts papīriņš, ko tirgotājs neņēma pretī. Mājās nebija ne miltumiņa. Nākamo naudas sūtījumu no Teo vajadzētu gaidīt vismaz deviņas dienas. Vin-sents drausminājās, ka Kristīna jāatlaiž pie mātes uz tik ilgu laiku.

— Sīn, — viņš teica, — mēs nedrīkstam mērdēt bērnus badā. Ņem viņus pie mātes — lai padzīvo tur, līdz pienāks Teo vēstule.

Viņi paraudzījās viens otrā, neiedrošinādamies izteikt domu, kas bija prātā abiem.

— Jāņem jau būs, — Kristīna sacīja.

Pārtikas preču veikalā Vinsentam par nodriskāto franku tomēr iedeva mazliet kafijas un klaipu rupjmaizes. Viņš sarunāja modeļus un palika tiem parādā. Kļuva aizvien nervozāks. Zīmējumi iznāca dzedri un sausi. Viņš bija panīcis badā. Pastāvīgi viņu bija krimtušas naudas rūpes. Bez darba dzīvot viņš nespēja, bet tagad katra darbā pavadītā stunda liecināja, ka viņš zīmē arvien sliktāk.

Tieši pēc deviņām dienām pienāca brāļa vēstule ar piecdesmit frankiem. Paciente esot atspirgusi pēc operācijas, un viņš noīrējis tai istabu. Naudas spaidi ietekmēja arī brāli, viņš slīga bezcerībā. «Uz priekšdienām diemžēl nevaru tev dot nekādu cerību,» viņš rakstīja.

Šis teikums gandrīz aptumšoja Vinsentam prātu. Vai Teo grib sacīt vienīgi to, ka nevarēs vairs sūtīt viņam naudu? Pats par sevi tas vēl nebūtu tik ļauni. Bet ja nu Teo liek noprast: viņš, vērtēdams zīmējumus, ko brālis gandrīz ik dienas viņam sūtīja, lai rādītu savu veikumu, galu galā atzinis, ka Vinsentam nav dotību un tas velti cer ko sasniegt nākotnē.

Miega negulēdams, viņš kāvās ar šīm domām; rakstīja brālim vēstuli pēc vēstules, lūgdams paskaidrojumus; lauzīja galvu par to, kā atrast izeju, nopelnīt sev iztiku. Izejas nebija.

Atnācis Kristīnai pakaļ, viņš to sastapa mātes, brāļa, brāļa mīļākās un kāda sveša vīrieša sabiedrībā. Kristīna smēķēja melnu cigāru un dzēra džinu. Šķita, viņa nepavisam nepriecājās, ka jādodas atpakaļ uz Shenkvegu.

Deviņās mātes mājā pavadītajās dienās viņa bija padevusies vecajiem ieradumiem, postošajiem netikumiem.

— Es nedrīkstēšot pīpēt cigārus! — viņa laida vaļā.

— Ko tu vari man aizliegt, tie tak nav pirkti par tavu naudu! Un ārsts slimnīcā man teica, lai dzerot džinu un rūgto liķieri, cik sirds ņem pretī.

— Jā, kā zāles . . . ēstgribas uzlabošanai.

Viņa sēcoši nosmējās.

— Zāles! Ak tu---

Tādus vārdus viņš nebija dzirdējis no Kristīnas kopš viņu pazīšanās pirmajām dienām.

Vinsenta nervi neizturēja. Viņu pārņēma nevaldāms niknums. Arī Kristīna aizdegās dusmās.

— Vai tad tu vairs bēdā par mani! — viņa kliedza.

— Pat nedod ko grauzt! Kamdēļ negādā vairāk naudas? Kas, ellē, tu esi par vīrieti?

Aukstā ziema pamazām vērtās skarbā pavasarī, un Vin-senta stāvoklis kļuva aizvien bēdīgāks. Parādi krājās. Dzīvodams pusbadā, Vinsents sasirga ar vēderu, nu viņš nevarēja norīt ne kumosa. Kuņģa kaitēm pievienojās zobu sāpes. Tas izvārdzināja viņu naktīs. Labajā ausī iemetās dūrējs un nedeva mieru.

Kristīnas māte pasāka ciemoties viņa mājā un dzēra un smēķēja kopā ar meitu. Māte vairs nedomāja, ka meita būtu cēlusies, ja apprecētos ar Vinsentu. Reiz viņš sastapa savā darbnīcā Kristīnas brāli, bet tas izmanījās pa durvīm, tiklīdz Vinsents ienāca.

— Kāds vējš viņu te bija atpūtis? — Vinsents noprasīja. — Ko viņš grib no tevis?

— Viņi saka — tu grasoties mani padzīt.

— Tu jau zini, ka es nekad to nedarīšu, Sīn. Kaut tikai tu pati gribētu palikt pie manis.

— Māte mani gumda, lai ejot projām. Ko es šite kver-not ar tukšu vēderu.

— Kur tad tu ietu?

— Uz mājām, skaidrs.

-— Un ņemtu bērnus līdzi tanī zaņķi?

— Tas būtu labāk nekā šite mirt badu. Es varētu strādāt un pelnīt iztiku.

-— Ko strādātu?

— Nu . . . kauc ko ...

— Ietu par apkopēju? Par veļas mazgātāju?

— Mm . . . droši vien.

Viņš uzreiz redzēja, ka Kristīna melo.

-— Ak tad viņi vedina tevi uz tiem pašiem neceļiem!

— Nu . .. tas nav tik slikti... dzīvot var.

— Klausies, Sīn, tu labu galu neņemsi, ja atgriezīsies tanī mājā. Tu zini, ka māte atkal sūtīs tevi uz ielas. Atceries, ko teica ārsts Leidenē. Atsāksi vecās gaitas —• beigas būs.

— Ne nu būs, nekā. Es jau jūtos gluži vesela.

— Tu jūties labi, tāpēc ka esi dzīvojusi pa godam. Bet ja iesi atpakaļ...

— Dievs kungs, vai tad es iešu! Vienīgi — kad pats mani raidīsi projām.

Vinsents atmetās pret pītā krēsla elkoņbalstu un uzlika ioku uz viņas pleca. Mati viņai nebija sukāti.

— Tici man, Sīn, es tevi nekad neatstumšu. Kamēr gribēsi ar mani dalīties visā, kas vien man ir, tikmēr paliksi pie manis. Lai būtu kā būdams, tev jāvairās no savas mātes un brāļa. Tie tevi pazudinās! Apsoli man sevis pašas labā, ka tu vairs nesaiesies ar tiem.

— Apsolu.

Divas dienas vēlāk, kad Vinsents, uzmetis skices nespējnieku patversmē, pārnāca mājās, viņš darbnīcā nevienu nesastapa. Vakariņas nebija gādātas. Kristīņu viņš atrada pie mātes dzeram.

— Es tak mīlu mammu, — Kristīna runāja pretī, kad viņi devās mājup. — Es laikam gan drīkstu to apraudzīt, kad vien gribu. Neesmu jau tev nekāda verdzene. Varu darīt, kas pašai patīk.

Viņa palaidās slinkumā, kļuva tikpat nevīžīga kā senāk. Ja Vinsents lūkoja viņu sarosināt un aizrādīja, ka viņa no tā atsvešinās, Kristīna mēdza atbildēt:

— Zinu jau, zinu — tu negribi, ka dzīvoju pie tevis.

Vinsents atgādināja, ka māja nav apkopta, viss ir netīrs, atstāts novārtā. Kristīna atrunājās:

PĻĀVĒJS

(1888; audekls, eļļa)

— Jā, es esmu laiska un nekārtīga; tāda vienmēr esmu bijusi, un tur neko nevar darīt.

Ja Vinsents raudzīja ieskaidrot, kur galu galā novedīs tāda nevīžība, viņa sacīja:

— Kas tiesa, tas tiesa, esmu beigts cilvēks, jālec tik upē iekšā!

Māte tagad nāca uz darbnīcu gandrīz ik dienas un atņēma Vinsentam biedreni — to Kristīņu, kas bija tam dārga. Mājā valdīja juceklis. Maltītes ieturēja, kad izgadījās. Hermanis staigāja netīrs un noplīsis, kavēja skolu. Jo mazāk Kristīna strādāja, jo vairāk dzēra džinu un smēķēja. Viņa neteica Vinsentam, kur ņem naudu tādam tēriņam.

Pienāca vasara. Vinsents atkal gāja gleznot brīvā dabā. Radās jauni izdevumi, vajadzēja gādāt krāsas, otas, audeklu, palogus, lielākus molbertus. Teo rakstīja, ka pacientes veselība uzlabojusies, bet viņš netiekot skaidrībā par to, kādām jābūt viņu attiecībām. Ko darīt ar šo sievieti tagad, kad tā atspirgusi?

Vinsents nelikās manām savas personiskās dzīves likstas un nodevās gleznošanai. Viņš zināja, ka ģimene irst un grūst, ka pats aizvien dziļāk stieg Kristīnas laiskuma purvā. Viņš meklēja glābiņu darbā. Ik rītu, ķerdamies pie jauna audekla, viņš loloja cerību, ka glezna būs skaistā un nevainojama, tai tūlīt atradīsies pircēji un viņš kļūs par alzītu mākslinieku. Ik vakaru viņš atgriezās ar skumju apziņu, ka paies vēl daudzi gadi, kamēr viņš sasniegs ilgoto meistarību.

Vinsenta vienīgais prieks bija Antons. Tas bija brinum sprigans bērns; smiedamies un dūdodams viņš tiesāja nost visu, kas vien ēdams. Viņš bieži sēdēja pie Vinsenta darbnīcas kaktā uz grīdas. Mazulis čaloja, skatīdamies, kā Vinsents zīmē, vai sēdēja rāmi un vērās gleznās, kas sakārtas pie sienām. Bērns auga skaists un mundrs. Jo mazāk par to rūpējās Kristīna, jo mīļāks tas kļuva Vinsentam. Antonā viņš redzēja īsto jēgu un attaisnojumu tam, ko bija darījis pagājušajā ziemā.

Pa visu šo laiku Veisenbruhs viņu apmeklēja tikai vienu reizi. Vinsents tam parādīja dažas pērngada skices. Viņš pats nepagalam nebija apmierināts ar tām.

— Nav ko sūkstīties, — Veisenbruhs teica. — Kādreiz, pēc ilgiem gadiem, jūs aplūkosit šos agros darbiņus un sapratīsit, ka tie ir skaudri un patiesīgi. Strādājiet vien, puikiņ, strādājiet dūšīgi, neapstājieties, lai tur vai kas.

Drīz viņu tomēr apturēja sitiens pa seju. Pavasari viņš bija aiznesis trauku tirgotājam salabot lampu. Tas bija uzplijies, lai Vinsents nopērk dažas māla bļodas.

— Man nav ko samaksāt.

— Nekas. Pagaidīšu. Ņemiet vien, nolīdzināsities vēlāk, kad būs nauda.

Pēc diviem mēnešiem tirgotājs rībināja darbnīcas durvis. Tas bija plecīgs vīrs ar vērša kaklu.

— Kamdēļ vazājat mani aiz deguna? — viņš noprasīja. — Jūs pievācat manu preci un nemaksājat, kaut arī jums visu laiku turas nauda!

— Pašreiz esmu gluži sausā. Norēķināšos, tiklīdz saņemšu naudu.

— Nepūtiet pīlītes! Jūs nupat samaksājāt kurpniekam — manam kaimiņam.

— Es strādāju, — Vinsents teica. — Lūdzu, netraucējiet mani. Nolīdzināšos ar jums, kad dabūšu naudu. Ejiet projām, esiet tik labs.

— Es neiešu projām, kamēr neatdosit man parādu!

Vinsents aizkaitināts pastūma tirgotāju uz durvju pusi.

— Projām no manām acīm! — viņš uzstāja.

Šķiet, spēkavīrs to vien bija gaidījis. Tas tūlīt zvēla ar dūri Vinsentam pa seju, brāzdams viņu pret sienu. Iesita vēlreiz un notrieca Vinsentu uz grīdas, pēc tam, ne vārda nesakot, izgāja no darbnīcas.

Kristīna bija pie mātes. Antons pierāpoja pie Vinsenta un raudādams pačāja ar rociņu tam pa seju. Pēc brīža Vinsents atžilba, uzrausās jumtistabā un šķērseniski iekrita gultā.

Zvēlieni nebija savainojuši viņam seju. Viņš nejuta sāpes. Viņš nebija sasities, nogāzdamies uz grīdas. Bet šie divi zvēlieni viņu bija uzveikuši, kaut ko iedragājuši. Viņš to zināja.

Pārnāca Kristīna. Viņa uzkāpa jumtistabā. Mājās nebija nedz naudas, nedz ēdiena. Viņa dažkārt brīnījās, kā Vinsents vispār velk dzīvību. Kristīna ieraudzīja viņu pārkritušu pār gultu, galva un rokas nokarājās vienā, kājas otrā pusē.

— Kas lēcies? — viņa jautāja.

Pagāja ilgs laiks, iekām Vinsents saņēma spēkus, piecēlās un nolika galvu uz spilvena.

— SIn, man jābrauc projām no Hāgas.

— Jā . . . Skaidrs.

— Man jātiek projām no šejienes. Jāapmetas kaut kur laukos. Varbūt Drentē. Tur mums būs lētāka dzīve.

— Tu gribi, lai braucu tev līdzi? Drente ir briesmīgi nomaļš kakts. Ko es tur iesākšu, ja paliksim bez naudas un maizes?

— Nezinu, Sīn. Tev droši vien vajadzēs pabadoties.

— Vai apsoli visus simt piecdesmit frankus izdot par iztiku? Netērēsi krāsām un modeļiem?

— Nevaru, Sīn. Tas ir galvenais.

— Jā, tev!

— Kā tad. Ne jau tev!

— Man ar jādzīvo, Vinsent. Un es nevaru dzīvot bez ēšanas.

— Bet es nevaru dzīvot bez gleznošanas.

— Nu . . . tava nauda . .. pats zini, kas tev galvenais ... saprotu ... Vai tev nebūtu pārdesmit santīmu? Aiziesim uz to vīna krodziņu pie Reinas stacijas.

Krodziņā oda pēc skāba vīna. Metās jau vakars, bet lampas vēl nebija iedegtas. Neviens nesēdēja pie tiem diviem galdiņiem, kur viņi bija iepazinušies. Kristīna devās uz veco vietu. Katrs pasūtīja pa glāzei skābā vīna. Kristīna virpināja glāzes kājiņu. Vinsents atcerējās, ka bija apbrīnojis viņas raupjās, sastrādātās rokas, kad viņa pie šī galdiņa gandrīz pirms diviem gadiem tāpat bija grozījusi pirkstos glāzi.

— Viņi jau teica — tu mani atstāšot, — Kristīna klusi ierunājās. — Un pati to nojautu.

— Es negribu tevi pamest, Sīn.

— Tā nav nekāda pamešana, Vinsent. Tu man esi darījis vienīgi labu.

— Ja vēlies dzīvot kopā ar mani, es tevi ņemšu līdzi uz Drenti.

Viņa gurdi pakratīja galvu.

— Nē, abiem maizes nepietiks.

— Tu mani saproti, Sīn, vai ne? Ja es būtu naudīgāks, tev netrūktu nekā. Bet, kad jāizvēlas starp tevi un darbu ...

Kristīna uzlika plaukstu uz viņa rokas, un Vinsents sajuta, cik asa ir viņas delna.

— Labi vien ir. Tev nav iemesla sūrstīties. Tu man esi palīdzējis cik spēdams. Gluži vienkārši — mums pienācis laiks šķirties ... un viss ...

— Vai gribi, lai šķiramies, Sīn? Es tevi apprecēšu un ņemšu līdzi — kaut tikai tu būtu laimīga.

— Man jāturas pie mātes. Mums pašiem sava dzīve. Viss būs labi, brālis taisās īrēt jaunu mitekli savai meičai un man.

Vinsents iztukšoja glāzi, ieķerdams rūgtās mieles.

— Sīn, esmu centies tevi dabūt uz ceļa. Es tevi mīlēju no visas sirds. Pretī es nu lūdzu tikai vienu.

— Ko? — viņa drūmi vaicāja.

— Neej atkal uz ielas. Tas tevi nobeigs! Antona dēļ — neklaiņo vairs.

— Vai vari izmaksāt vēl glāzi vīna?

— Varu.

Vienā malkā nodzērusi glāzi līdz pusei, viņa sacīja:

— Es tik zinu, man būs jādzīvo no rokas mutē, grūti nāksies apgādāt bērnus. Ja iešu uz ielas, tad — pret savu gribu, nevis no laba prāta.

— Ja atradīsi darbu un varēsi nopelnīt iztiku, tad neiesi, vai ne? Apsoli?

— Protams.

— Es tev sūtīšu naudu, Sīn, katru mēnesi. Maziņo es apgādāšu. Vēlos, lai tu palīdzētu puisēnam izaugt par krietnu cilvēku.

— Gan jau izaugs ... tāds pats kā citi.

Vinsents aizrakstīja brālim, ka nodomājis aizbraukt uz laukiem un pārtraukt sakarus ar Kristīņu. Teo tūlīt atbildēja — viņš apsveica Vinsenta lēmumu un papildus atsūtīja simt frankus, ko samaksāt parādus. «Pirms pāris dienām mana paciente naktī nozuda,» viņš rakstīja. «Viņa bija pilnīgi atveseļojusies, bet mēs nevarējām saprasties. Viņa paņēma visu līdzi un neatstāja man adresi. Tā būs labāk. Tagad mēs ar tevi esam brīvi.»

Vinsents noglabāja savu iedzīvi jumtistabā. Viņš domāja pēc kāda laika atgriezties Hāgā. Dienu pirms paredzētā ceļojuma uz Drenti viņš saņēma vēstuli un paciņu no Nuenenes. Paciņā bija tabaka un eļļas papīrā ietīts biezpienrausis — mātes cepums.

«Kad brauksi pie mums gleznot tos koka krustus kapsētā?» tēvs jautāja.

Un Vinsents sailgojās pēc dzimtās puses. Viņš bija slims, izbadojies, nomākts, pārpūlējies, sabeidzis nervus. Uz dažām nedējām viņš aizbrauks pie mātes paveseļoties un atgūt dzīvesprieku. Viņš iedomāja Brabantas ainavas, iedomāja žogus, kāpas, zemniekus, kas strādā laukos, — un sirdī viesās miers, kādu viņš nebija izjutis kopš daudziem mēnešiem.

Kristīna ar bērniem pavadīja viņu uz staciju. Viņi stāvēja uz perona un nezināja, ko sacīt. Pienāca vilciens, Vinsents iekāpa. Kristīna stāvēja, piespiedusi maziņo pie krūtīm un saņēmusi Hermani aiz rokas. Vinsents noraudzījās viņos, līdz vilciens aizslīdēja žilbinošā saules gaismā un sieviete pie nokvēpušās stacijas uz mūžu izzuda skatienam.

CETURTĀ GRAMATA. NUENENE

i

Nuenenes mācītājmāja bija balti krāsota divstāvu ēka, aiz kuras pletās liels dārzs. Gobas, dzīvžogi, dīķis, puķu dobes un trīs apgriezti ozoli tīksmināja acis. Lai gan Nuenenē mita divi tūkstoši seši simti iedzīvotāju, tikai simts no tiem bija protestanti. Teodora baznīca bija maziņa. Pēc Etenes — plaukstošās tirgus pilsētiņas — šī vieta viņam nozīmēja soli atpakaļ.

Pati Nuenene bija tikai tāds māju pudurītis, tās stāvēja abpus ceļa, kas veda uz Eindhoveni, apgabala lielāko pilsētu. Vairums iedzīvotāju — audēji un zemnieki — mitinājās būdās, kas izkaisītas pa virsēju. Tie bija dievticīgi ļaudis, īsti darba rūķi, kas cieši turējās pie sentēvu paražām un tikumiem.

Pie mācītājmājas fasādes virs durvīm bija piestiprinātas melnas dzelzs zīmes: A° 1764. Namdurvis atradās paša ceļa malā, aiz tām bija plats gaitenis, kas šķīra mūra māju divās daļās. Kreisajā pusē starp virtuvi un ēdamistabu vienkāršas kāpnes veda uz guļamistabām augšstāvā. Vin-sents piemetās pie brāļa Kora guļamistabā virs dzīvojamās telpas. Rītos pamodies, Vinsents redzēja sauli lecam virs tēva baznīcas trauslā torņa un dīķi atmargojam maigos pasteļa toņos. Rieta stundā, kad šie toņi bija tumšāki nekā ausmā, viņš mēdza sēdēt pie loga un raudzīties, kā vakara krāsas klājas pār ūdeni līdzīgi smagai eļļainai segai un pēc tam pamazītiņām izzūd krēslā.

Vinsents mīlēja vecākus, un tie mīlēja viņu. Visi trīs jo stingri bija apņēmušies dzīvot rimti un saticīgi. Vinsents daudz ēda, daudz gulēja, šad tad paklejoja pa vir-sāju. Viņš nezīmēja, nelasīja, maz runāja. Visi mājnieki pret viņu izturējās sevišķi uzmanīgi, un viņš atmaksa ja ar to pašu. Tās bija neveiklas attiecības. Katrs vispirms apsvēra savus vārdus, atgādinot sev: «Jārunā piesardzīgi! Es nedrīkstu izjaukt saskaņu!»

Saskaņa pastāvēja tik ilgi, kamēr Vinsents nebija atveseļojies. Viņš nespēja rāmi nosēdēt vienā istabā kopā ar cilvēkiem, kas domāja savādāk nekā viņš. Kad tēvs reiz sacīja, ka lasīšot Gētes «Faustu», grāmata nevarot būt nekāda nemorālā, to taču esot tulkojis mācītājs ten Kate*, — Vinsentam sirds cēlās.

Vinsents bija atbraucis pāris nedēļu atpūsties, bet gribēja palikt ilgāk, jo mīlēja Brabantu. Viņš domāja vienkārši un mierīgi gleznot brīvā dabā, rādot tikai to, ko pats redz. Viņš nevēlējās neko citu kā vien piemājot šinī klusajā novadā un atainot lauku dzīvi. Tāpat kā labsirdīgais Milē tēvs, Vinsents gribēja dzīvot starp zemniekiem, tos saprast un gleznot. Viņš cieši ticēja, ka ir tādi cilvēki, kas, pārgājuši uz pilsētu un iekļāvušies jaunā vidē, tomēr saglabā dziļus lauku iespaidus un mūžam ilgojas pēc ārēm un zemniekiem.

Vinsents allaž bija jutis, ka reiz atgriezīsies Brabantā un paliks uz visiem laikiem. Bet viņš nevarētu dzīvot Nu-enenē pret vecāku gribu.

— Durvīm jābūt vai nu vaļā, vai ciet, — viņš teica tēvam. — Raudzīsim saprasties.

— Jā, Vinsent, to es ļoti gribu. Redzu, ka no tavas gleznošanas beidzot kaut kas iznāks, un tas mani iepriecina.

— Jauki. Tad saki skaidri un gaiši — vai varam te visi dzīvot saticībā? Vai gribi, lai palieku?

— Jā.

— Ilgu laiku?

— Cik ilgi vien vēlies. Šīs ir tavas mājas. Tava vieta ir te, mūsu vidū.

— Un ja mums katram savi uzskati?

— Par to nevajag ļaunoties. Lūkosim dzīvot rāmi, izturēsimies iecietīgi cits pret citu.

— Kā būs ar darbnīcu? Tu negribi, ka es strādāju mājā.

— Esmu domājis par to. Vai tev nederētu veļas mazgātava dārzā? Tā pilnīgi būtu tavā rīcībā. Tur tevi neviens netraucētu.

Veļas mazgātava atradās blakus virtuvei. Tas bija mazs kabūzītis ar augstu lodziņu dārza pusē. Klons ziemā bija vienmēr mikls.

— Sakursim te krietnu uguni, Vinsent, un visu izsausē-sim. Pēc tam ieliksim dēļu grīdu, un tev būs gluži ērti. Ko teiksi?

Vinsents apskatījās. Istabiņa bija vienkārša, tā stipri līdzinājās zemnieku būdām virsājā. Te varēja gan iekārtot lauku mākslinieka darbnīcu.

— Ja logs par mazu, — Teodors turpināja, — liksim pataisīt to lielāku, man ir tāds kušķītis brīvas naudas.

— Nē, nē, labi tāpat. Uz modeli te kritīs tik daudz gaismas, cik kristu viņa paša būdā.

Viņi ievēla caurumotu mucu un sakurināja tanī pamatīgu uguni. Kad sienas un griesti bija izžuvuši un klons nokaltis — ielika dēļu grīdu. Vinsents ienesa gultiņu, galdu, krēslu, molbertus. Viņš izsprauda savas studijas, rupji iešvīkāja balsinātajā sienā pret virtuvi GOGS un bija gatavs kļūt par holandiešu Milē.

II

Vinsentu visvairāk ieinteresēja Nue-nenes audēji. Tie mita mālu kleķa būdās ar salmu jumtiem. Būdā parasti bija divas istabas. Vienu istabu, kuras mazais lodziņš ielaida tikai šauru gaismas strēli, aizņēma ģimene.

Te stāvēja galds, daži krēsli, kūdras krāsns un rupji darināts skapis traukiem. Sienās kādas trīs pēdas no zemes bija četrstūrainas nišas, kur ierīkotas guļvietas. Māla klons bija nelīdzens. Otrā istabā atradās stelles, tā bija trīsreiz mazāka nekā dzīvojamā, un to nošķēla divtik zemu jumta slīpne.

Cītīgi strādājot, audējs varēja noaust sešdesmit olektis nedēļā. Kamēr viņš auda, sievietei vajadzēja pievērpt spolītes. Tā viņš nedēļā nopelnīja četrarpus franku. Taču, nodevis drēbes gabalu uzņēmējam, viņš bieži vien atgriezās bez jauna pasūtījuma — lai pagaidot pāris nedēļu. Vin-sents redzēja, ka šiem ļaudīm savādāks noskaņojums nekā Borināžas ogļračiem; audēji bija klusi, no tiem nedzirdēja nekādas dumpīgas runas. Bet tie izskatījās skumīgi kā ormaņu zirgi, kā aitas, ko tvaikonī ved uz Angliju.

Vinsents drīz iedraudzējās ar audējiem. Tie bija labsirdīgi ļautiņi, kas tikai vēlējās daudzmaz nopelnīt, lai iznāktu, ko nopirkt kafiju, kartupeļus un dažreiz kādu šķēli speķa. Audēji strādāja, neko neiebilzdami pret to, ka viņus glezno; Vinsents vienmēr atnesa saldumus bērnam vai tabaku vectētiņam.

Vinsents atrada vecas zaļganbrūna ozola stelles, kurās bija iegriezts gada skaitlis 1730. Blakus stellēm, pie lodziņa, caur kuru redzams zaļa lauka stūris, stāvēja bērna krēsliņš. Tanī sēdēja mazulis, stundām ilgi skatīdamies, kā šaudās atspole. Istabiņa bija nabadzīga, ar māla klonu, bet Vinsents te jauta īpašu mieru un skaistumu un centās visu to attēlot uz audekla.

Vinsents cēlās agri no rīta un pavadīja cauru dienu brīvā dabā vai zemnieku un audēju būdās. Pie šiem cilvēkiem viņš jutās mājās. Ne velti viņš bija sēdējis un prātojis tik daudzus vakarus pie ogļraču, zemnieku un kūdras racēju pavardiem. Pastāvīgi vērodams zemniekus, jebkurā dienas stundā, Vinsents tā iedziļinājās viņu dzīvē, ka maz domāja par ko citu. Viņš meklēja ce qui ne passe pas dans ce qui passe*

Viņš atkal zīmēja cilvēkus, bet tagad viņu valdzināja ne tikai figūra vien, bet arī kolorīts. Labības lauki pus-briedā tumši zeltojās rudā vai brūnganā nokrāsā, un tie šķita jo košāki pret iepelēki zilām debesīm. Notālumā bija redzamas sieviešu figūras, skarbas, spēka pilnas; sejas un rokas iedegušas, mugurā raupjas, apputējušas indigo krāsas drēbes, galvā uz īsi apcirptiem matiem melnas, beretēm līdzīgas cepures.

Kad Vinsents, lielus soļus sperdams, ar molbertu uz muguras un miklu audeklu padusē atgriezās ciemā, viņš gāja kā caur strostēm — galvenās ielas abās pusēs ik logā mazliet pavilkās uz augšu aizklājs un viņu dzelstīja ziņkārīgas un sašutušas sieviešu acis. Mājās viņš guva atziņu, ka vecā paruna «durvīm jābūt vai nu vaļā, vai ciet» tuvinieku attiecībās gluži neatbilst patiesībai. Saderības durvis te noslēpumaini virinājās viņa priekšā un nekad nebija ne īsti vaļā, ne īsti ciet. Māsa Elizabete viņu neieredzēja, tā baidījās, ka tikai nepaliek vecmeitās brāļa savādās izturēšanās dēļ. Vilhelmīna viņu mīlēja, taču uzskatīja par garlaicīgu cilvēku. Tikai pēc laba laika viņš iedraudzējās ar savu jaunāko brāli Koru.

Vinsents ēda pusdienas nevis pie lielā galda kopā ar citiem, bet kaktā, nolicis šķīvi uz ceļiem un atslējis pret krēsla atzveltni turpat priekšā savas jaunākās studijas, — viņš cieši jo cieši pārlūkoja šos darbus, cenzdamies atklāt visus trūkumus un kļūmes. Ar tuviniekiem viņš neiesāka gandrīz nekādas sarunas. Un tie reti kad vērsās pie viņa. Maizi viņš ēda sausu, jo sargājās sevi izlutināt. Vienu otru reizi, kad pie galda sprieda par kādu rakstnieku, ko Vinsents mīlēja, viņš no sava kakta iemeta starpā dažus vārdus. Bet vispār viņš atzina: jo mazāk runā ar savējiem, jo labāk tiem un pašam.

III

Vinsents bija gleznojis brīvā dabā kādu mēnesi, kad pēkšņi manīja, ka viņu pastāvīgi novēro. Viņš jau zināja: Nuenenes ļaudis viņā raugās platām acīm, zemnieki laukā dažkārt atspiežas uz kapļiem un noskatās viņā kā brīnumā. Bet tagad bija vēl kas cits. Vinsentam mācās virsū dīvaina sajūta, ka viņu ne tikai novēro, bet arī izseko. Pirmajās dienās viņš sirdīgi vien gaiņāja to projām, taču netika no tās vaļā, viņš juta, ka mugurā kāds urbjas ar acīm. Daudzkārt viņš nopētīja apkārtējo lauku, bet neko sevišķu neredzēja. Reiz, spēji atskatīdamies, viņš tā kā savīdēja baltus sievietes svārciņus nozūdam aiz koka. Citreiz, iznākdams no audēja būdas, ieraudzīja kādu metamies projām pa ceļu. Viendien viņš strādāja mežā un, atstājis molbertu, aizgāja pie dīķa nodzerties; atgriezies viņš pamanīja pirkstu nospiedumus miklā gleznojumā.

Aizritēja gandrīz divas nedēļas, līdz Vinsents guva skaidrību. Viņš gleznoja kūdras racējus virsējā; netālu stāvēja veca, pamesta ore. Aiz tās slēpās sieviete, kamēr Vinsents strādāja. Viņš pēkšņi paķēra audeklu un molbertu un izlikās, it kā ietu uz mājām. Sieviete skriešus devās viņam pa priekšu. Viņš tai sekoja, nemodinādams aizdomas, un redzēja to iegriežamies mājā blakus pastorālam.

— Māt, kas dzīvo pa kreisi no mums? — Vinsents va-ķarā ievaicājās, kad visi sēdās pie galda.

— Begemaņu ģimene.

— Kas tie ir par ļaudīm?

— Mēs neko daudz nezinām. Māte ar piecām meitām. Tēvs, liekas, jau sen kamēr miris.

— Kādas viņas ir?

— īsti nemāku sacīt, viņas tā kā ierāvušās sevi.

— Vai viņas ir katolietes?

— Protestantes. Pats bijis mācītājs.

— Vai kāda no atvasēm vēl meitas kārtā?

— Visas. Kamdēļ tu tā jautā?

— Tāpat. . . Kas tad uztur ģimeni?

— Neviens. Viņas šķiet bagātas.

— Tu laikam nezini, kā meitas sauc?

Māte vērīgi palūkojās viņā.

— Nē.

Otrā rītā Vinsents devās uz to pašu vietu laukos. Viņš gribēja uzgleznot zemnieku zilos stāvus nobriedušā druvā vai pret skābaržu žoga sakaltušajām lapām. Šie ļaudis valkāja raupjas pašaustas nātna drēbes, melni meti un zili audi veidoja svītrainu melnzilu rakstu. Izbalējusi un lietū paplukusi, drāna ieguva bezgala klusu, maigu toni, kas īpaši izcēla miesas krāsu.

Kad rīta cēliens bija pusē, viņš atkal sajuta sievieti slēpjamies aizmugurē. Ar acs kaktiņu samanīja viņas tērpu ataudziņā aiz pamestās ores.

— Šodien es viņu noķeršu, kaut arī man būtu jāatraujas no šīs studijas, — viņš nodudināja sevī.

Vinsents jo dienas jo vairāk ierada strādāt vienā paņēmienā, gūto iespaidu viņš atainoja vienā varenā kaismīgas enerģijas uzplūdumā. Vecie holandiešu darbi viņu vispirms pārsteidza ar to, ka bija radīti strauji, ka lielie meistari gleznas uztriepuši it kā vienā rāvienā un maz ko labojuši. Tie bija gleznojuši cildenā trauksmē, lai nezustu pirmā iespaida svaigums, saglabātos noskaņa, kādā motīvs uztverts.

Radošā darba kaismē Vinsents piemirsa sievieti. Pēc kādas stundas, neviļus atskatīdamies, viņš ievēroja, ka tā iznākusi no mežiņa un nostājusies aiz ores. Vinsents gribēja pielēkt kājās, saķert viņu, noprasīt, kāpēc viņa tam sekojusi visu šo laiku, — taču nespēja pārtraukt darbu. Mazliet vēlāk viņš atskatījās pa otram lāgam un pārsteigts redzēja, ka sieviete stāv šaipus ores, cieši vērdamās viņā. Pirmo reizi viņa neslēpdamās bija iznākusi klajumā.

Vinsents aizgūtnēm vien turpināja darbu. Jo cītīgāk viņš strādāja, jo tuvāk nāca sieviete. Jo kaismīgāks kļuva viņa triepiens, jo skaudrāk viņu dedzināja acis, kas urbās mugurā. Viņš pagrieza molbertu mazliet vairāk pret gaismu un šinī brīdī ieraudzīja sievieti jau pusceļā starp ori un viņu. Sieviete šķita apburta, gāja kā miegā. Soli pa solim viņa nāca aizvien tuvāk un tuvāk, allaž apstājās, lūkoja griezties atpakaļ, bet ikreiz devās uz priekšu, pakļaudamās kādai neuzveicamai varai. Vinsents sajuta viņu turpat aiz muguras. Apsviedās apkārt un ieskatījās viņai acīs. Bailes, satraukums atspoguļojās viņas sejā, viņa šķita pieķerta kādās grēcīgās jūtās, ko velti pūlējusies apspiest. Viņa raudzījās nevis uz Vinsentu, bet uz audeklu. Vinsents gaidīja, ka viņa sāks runāt. Viņa klusēja. Viņš pievērsās darbam un pēdējā enerģijas uzvir-dumā to pabeidza. Sieviete nekustējās. Vinsents juta pie saviem svārkiem skaramies viņas tērpu.

Diena sliecās uz vakaru. Sieviete bija nostāvējusi laukā daudzas stundas. Vinsents bija gaužām noguris, nervi līdz pēdējam sasprindzināti jaunrades uzbudinājumā. Viņš piecēlās un pagriezās pret sievieti.

Viņas lūpas kļuva sausas. Viņa aplaizīja virslūpu, ar to apslapināja apakšlūpu. Valgums tūlīt nozuda, un mute apkalta. Viņa turēja roku pie kakla, it kā būtu grūti elpot. Dzīrās runāt, bet nespēja.

— Es esmu jūsu kaimiņš Vinsents van Gogs, — viņš teica. — Bet jūs laikam to jau zināt.

— Jā, — viņa tikko dzirdami izdvesa.

— Kura no māsām Begemanēm jūs esat?

Sieviete sagrīļojās, pieķērās viņam pie elkoņa, taču atguvās un noturējās kājās. Viņa pārlaida ar sausu mēli pār lūpām, vairākas reizes raudzīja ierunāties, līdz beidzot izsacīja:

— Margo.

— Un kamdēļ jūs man sekojat, Margo Begemane? Es to jau sen pamanīju.

Viņai izlauzās kluss kliedziens. Tverdama Vinsenta rokas, viņa pakrita ģībonī.

Vinsents nometās ceļos, palika viņai roku zem galvas un atglauda matus no pieres. Sarkana saule laidās rietēt aiz laukiem, un zemnieki, soļus skaitīdami, devās mājup. Vinsents un Margo bija vieni. Viņš cieši pavērās sievietē. Viņa nebija skaista. Jādomā, viņa bija krietni pāri trīs-desmitiem. Kreisajā pusē mute veidoja asu kaktiņu, labajā smalka rieviņa nostīdzēja līdz pašam zodam. Zem acīm zili loki ar sīkiem lāsumiņiem. Adu jau skāra vītums.

Vinsentam bija blašķē mazliet ūdens. Ar drēbes gabaliņu, kas domāts krāsas noslaucīšanai, viņš apslapēja sievietei seju. Viņa spēji atvēra plakstiņus, un Vinsents ieraudzīja, cik skaistas ir viņas acis — tumšbrūnas, glāstī-gas, noslēpumainas. Viņš apmērcēja pirkstgalus ūdenī un pārlaida pār Margo seju. Rokai pieduroties, viņa notrīsēja.

— Vai jums labak, Margo? — viņš jautaja.

īsu brīdi Margo palika tā guļam, raudzīdamās viņa zaļganzilajās acīs, kas bija tik līdzjūtīgas, tik vērīgas, tik saprotošas. Pēc tam, nespēdama apvaldīt elsas, kas lauztin lauzās no pašiem sirds dziļumiem, viņa apķērās Vinsentam ap kaklu un iespieda lūpas rudajā bārdā.

tv

Nākamajā dienā abi satikās norunātajā vietā ārpus ciema. Margo bija apvilkusi skaistu baltu batista kleitu ar augstu kaklu un turēja rokā salmenīcu. Viņa gan vēl satraucās Vinsenta tuvumā, taču jau bija mierīgāka nekā iepriekšējā dienā. Vinsents nolika paleti, ieraudzījis viņu nākam. Viņā nemanīja pat atspuldziņu no

Kājas gleznā daiļuma, bet salīdzinājumā ar Kristīņu viņa bija ļoti pievilcīga sieviete.

Vinsents piecēlās no soliņa, nezinādams, ko darīt. Uz sievietēm, kas valkā kleitas, viņš parasti raudzījās greizi;* viņš mīļāk uzlūkoja tās, kas ģērbušās jakā un svārciņos. Tā sauktās lielmaņu kārtas holandietes negribējās lāgā uzskatīt, kur nu vēl gleznot. Viņam labāk patika vienkāršas kalpones; daudzas no tām bija īsti šardēniskas.

Pacēlusies pirkstgalos, Margo viņu noskūpstīja, brīvi, droši, it kā abi jau sen būtu cerējušies; pēc tam piekļāvās viņam, viegli nodrebēdama. Vinsents paklāja viņai svārkus un apsēdās uz soliņa. Margo atspiedās pret viņa celi un pievērsa viņam tādu skatienu, ar kādu vēl neviena sieviete viņu nebija uzlūkojusi.

— Vinsent, — viņa bilda, izrunādama šo vārdu prieka pēc.

— Jā, Margo.

Viņš nezināja, ko sacīt, kā izturēties.

— Tu laikam vakar sāki domāt slikti par mani?

— Slikti? Nē. Kāpēc tā?

— Tu varbūt man neticēsi, Vinsent, bet vakar, tevi noskūpstot, es pirmo reizi mūžā noskūpstīju vīrieti.

— Patiešām? Vai nekad neesi mīlējusi?

— Nē.

— Žēl.

— Tā nu ir. — Viņa brīdi klusēja. —- Tu jau esi mīlējis sievietes, vai ne?

— Esmu.

— Daudzas?

— Nē ... Trīs.

— Un viņas tevi mīlēja?

— Nē, Margo.

— Brīnums.

— Man nekad nav bijis laimes mīlestībā.

Margo pavirzījās tuvāk un atbalstījās ar roku pret viņa ceļiem. Ar otru roku draišķīgi pārvilka viņam pār seju, skardama šķautnaino, vareno degunu, pilnīgās, pavērtās lūpas, cieto, apaļīgo zodu. Viņai pārskrēja dīvainas šalkas; viņa atrāva pirkstus.

— Cik tu stiprs, — viņa klusi teica. — Tev viss stiprs — rokas un zods, un kakls. Agrāk nekad neesmu satikusi tādu vīrieti.

Vinsents strauji aptvēra plaukstām viņas seju. Sī sieviete, kas satraukta tvīka maigās jūtās, viņu valdzināja.

— Vai es tev kaut mazdrusciņ patīku? — viņa bažīgi jautāja.

— Patīc.

— Noskūpstīsi mani?

Viņš noskūpstīja.

— Lūdzu, tikai nedomā par mani Jauni, Vinsent. Es nevarēju uzveikt sevi. Zini, es . .. iemīlējos tevī... un alku tava tuvuma.

— Tu iemīlējies manī? No visas tiesas? Kāpēc?

Margo pieglaudās viņam un noskūpstīja mutes kaktiņu.

— Tāpēc, — viņa sacīja.

Viņi sēdēja nekustēdamies. Netālu bija Zemnieku kapi. Kopš gadu simtiem zemnieki bija guldīti atdusēties tanīs pašos laukos, ko viņi izrakušies savā dzīves laikā. Vinsents gribēja parādīt uz sava audekla, cik vienkārša ir nāve — vienkārša kā lapu krišana rudenī, tikai zemes kopiņa, koka krusts. Lauki visapkārt, kur izbeidzās kapu zāle, iezīmēja aiz mūra sētiņas smalku pamales līniju, kas atgādināja jūras apvārsni.

— Vai tu ko zini par mani, Vinsent? — viņa maigi jautāja.

— Ļoti maz.

— Vai tev . . . kāds teicis ... cik man gadu?

— Nē, neviens.

— Nu . . . man ir trīsdesmit deviņi. Drīz būs četrdesmit. Pēdējos piecus gadus allaž domāju, ka padarīšu sev galu, ja, sagaidot savu četrdesmito dzimšanas dienu, vēl nebūšu mīlējusi.

— Mīlēt — tas taču ir viegli, Margo.

— Ak . . . tev tā liekas?

— Jā. Iegūt pretmīlestību — tas gan ir grūti.

— Nuenenē viss ir grūti. Vairāk nekā divdesmit gadus es karsti ilgojos kādu iemīlēt. Un nekad negadījās.

— Nekad?

Viņa novērsās.

— Reiz ... kad biju vēl skuķe ... man iepatikās kāds zēns.

— Un?

— Tas bija katolis. To padzina.

— Kas?

— Māte un māsas.

Margo uzrausās ceļos, aptraipīdama ar mālaino zemi savu jauko, balto kleitu. Iespieda elkoņus viņa klēpī un aizklāja ar rokām seju. Vinsenta ceļgali viegli skārās viņai pie sāniem.

— Sievietes dzīve ir tukša, ja tanī nav mīlestības, Vin-sent.

— Saprotu.

— Ik rītu, atverot acis, sacīju sev: «Šodien noteikti kādu sastapšu un iemīlēšu! Citām sievietēm uzsmaida laime, — vai es esmu sliktāka par tām?» Bet pienāca vakars, un es joprojām jutos vientuļa un nelaimīga. Gara gara virtene tukšu dienu, Vinsent. Mājās man nekas nav jādara, mums ir kalpones, un katra mana stunda bija pilna ilgām pēc mīlestības. Ik vakaru teicu sev: «Nav vērts dzīvot, ja tādas ir mūža dienas.» Es sevi uzmundrināju ar domu, ka reiz tomēr satikšu mīlamu vīrieti. Gāja gadi, man palika trīsdesmit septiņi, trīsdesmit astoņi, jau trīsdesmit deviņi. Četrdesmito gadskārtu es nevarētu nosvētīt, nevienu nemīlējusi. Tad nāci tu, Vinsent. Nu beidzot mīlu arī es!

Tas bija prieka kliedziens, it kā viņa būtu guvusi lielu uzvaru. Viņa pasniedzās, gai'dot skūpstu. Vinsents viņai atglauda no ausīm zīdainos matus. Margo to apskāva un bērtin apbēra skūpstiem. Šeit, Zemnieku kapu tuvumā, sēdēdams uz gleznotāja soliņa, nolicis paleti pie malas, apķēris ceļos pieslējušos sievieti, ierauts viņas kaismes mutulī, Vinsents pirmo reizi mūžā baudīja sievietes mīlestības uzplūduma dziedinošo saldmi. Un viņš trīsēja, juzdams, ka šī vieta ir svēta.

Margo noslīga Vinsentam pie kājām un atspieda galvu pret tā ceļgalu. Viņas acis mirdzēja, vaigos liesmoja sārtums; viņa elpoja dziļi un smagi. Savā mīlestības kvēlē viņa nelikās vecāka par trīsdesmit. Vinsents, galīgi samulsis, glāstīja viņas maigo seju, līdz viņa satvēra tā roku, noskūpstīja un piespieda pie sava degošā vaiga. Pēc brīža viņa ierunājās.

— Es zinu, tu nemīli mani, — viņa klusi teica. — Tā būtu pārāk liela laime. Es dievam lūdzu, lai viņš liek mīlēt tikai man. Es pat nesapņoju, ka mīlēs arī mani. Galvenais ir mīlēt, nevis rast mīlestību, vai nav tiesa, Vinsent?

Vinsents atcerējās Kēju un Ursulu.

— Tiesa gan, — viņš atbildēja.

Margo triņāja pakausi pret viņa celi, raudzīdamās zilajās debesīs.

— Vai drīkstēšu iet tev līdzi? Ja negribēsi runāt, es sēdēšu klusi -— neteikšu ne vārdiņa. Tikai ļauj būt pie tevis; es apsolu, ka neapgrūtināšu tevi, netraucēšu darbā.

— Protams, varēsi nākt līdzi. Bet saki, Margo, — ja Nuenenē bija tik skumīgi, kāpēc neaizbrauci no šejienes? Nu kaut vai uz kādu laiku. Trūka naudas?

— Nē, nē, man ir daudz naudas. Vecaistēvs atstāja man prāvu mantojumu.

— Kāpēc tad neaizbrauci uz Hāgu vai Amsterdamu? Būtu iepazinusies ar interesantiem vīriešiem.

— Nelaida.

— Neviena no tavām māsām vēl nav precējusies?

— Neviena, mīļais, visas piecas esam meitās.

Vinsentam iesmeldzās sirds. Nekad agrāk sieviete viņam nebija teikusi «mīļais». Viņš gan pazina atraidītas mīlestības rūgtumu, bet netika pat nojautis, kādu lieg-laimi dāvā krietna sieviete, kas mīl ar visu savu būtni. Margo mīlestība viņam bija šķitusi tāda dīvaina nejaušība, kur pašam nav daļas. Bet šis vienkāršais vārdiņš, ko Margo izrunāja tik klusi un maigi, sabangoja viņa jūtas. Viņš pievilka Margo klāt un apskāva drebošo augumu.

— Vinsent, Vinsent, — viņa čukstēja, — es tevi mīlu ļoti ļoti.

— Cik savādi dzirdēt, ka mani tā mīli.

— Man vairs nav žēl, ka visus šos gadus nodzīvoju bez mīlestības. Tu atalgoji manas gaidas, dārgumiņ. Pat sapņos nebiju iztēlojusies, ka mani kāds varētu tā aplaimot.

— Es tevi arī mīlu, Margo.

Viņa mazliet atvirzījās.

— To vis nesaki, Vinsent. Varbūt pēc kāda laika es tev drusciņ iepatikšos. Bet tagad lūdzu tikai vienu: ļauj man mīlēt tevi!

Margo izslīdēja no viņa apkampieniem, paklāja svārkus tālāk un apsēdās.

— Strādā, mīļais, — viņa teica. — Es nedrīkstu tevi kavēt. Un man patīk skatīties, kā darini gleznu.

Gandrīz katru dienu Margo gāja Vin-sentam līdzi, kad viņš devās virsējā gleznot. Nereti viņš nostaigāja desmit kilometrus, iekārn sasniedza īsto vietu darbam, un tad abi nonāca galā piekusuši un iztvīkuši saules svelmē. Bet Margo nekad nežēlojās. Viņā notika apbrīnojama pārvērtība. Pelēkani brūnie mati guva košu zeltainu nokrāsu. Citkārt plānās un apkaltušās lūpas kjuva pilnīgas un sārtas. Sausā, pavītusī āda atplauka maiga, gluda un silta. Acis likās lielākas, krūtis piebrieda, balss skanēja mundri, gaita kļuva droša un vingra. Mīlestība it kā bija atvērusi kādu brīnumavotu, un Margo ik dienas dzēra tā dzīvinošo veldzi. Viņa sarūpēja Vinsentam negaidītas brokastis uz kāro zobu, pasūtīja Parīzē gravīras, ko viņš ar sajūsmu bija pieminējis, un nekad netraucēja viņu darbā. Kamēr Vinsents gleznoja, viņa rāmi sēdēja līdzās, degdama tanī pašā cildenajā kaismē, ko viņš trauksmīgi atainoja uz saviem audekliem.

Margo neko nezināja par glezniecību, taču bija vērīga un iejūtīga, atģida pateikt īsto vārdu īstajā reizē. Vinsents pārliecinājās, ka viņa saprot bez zināšanas. Viņa tam atgādināja Kremonas* vijoli, ko labojušas nemākulīgas rokas.

— Kaut es viņu būtu saticis pirms desmit gadiem! — viņš teica sev.

Reiz, kad Vinsents ar skubu gatavojās sākt jaunu gleznu, Margo jautāja:

— Kā vari būt drošs, ka vieta, ko esi izvēlējies, tev padosies uz audekla?

Vinsents padomāja un atbildēja:

— Kas grib darboties, tas nedrīkst baidīties no neveiksmēm. Ja redzu tukšu audeklu, kas truli blenž manī, es mudīgi kaut ko uztriepju.

— Mudīgi gan. Man šķiet, nekas netop tik ātri kā tavas gleznas.

— Jāsteidz vien ir. Tukšais audekls blenž, ka tīri vai prāti mulst, tas saka: «Tu neko nevari!»

— Tas it kā izaicina tevi, vai ne?

— Jā, jā. Tukšais audekls stulbi blenž manī, bet es zinu — tas baidās no drosmīga, kaismes pilna gleznotāja, kurš reizi par visām reizēm uzveicis ļauno burvību «tu neko nevari». Pati dzīve uzšķir cilvēkam gauži baltu lappusi, kas laupa drosmi un cerības, — lappusi, kur nav itin nekā, gluži tāpat kā uz šī baltā audekla, Margo.

— Tiesa.

— Bet cilvēks, kam ticība un spars, nebīstas no tukšuma; viņš metas cīņā, viņš rīkojas, ceļ, rada, un beidzot lapa vairs nav tukša, to rotā dzīves krāšņais raksts.

Vinsents izjuta, cik jauki, ka Margo viņu mīl. Tā nemeklēja viņā nekādus trūkumus. Visu, ko viņš darīja, tā atzina par labu. Neteica, ka viņa izturēšanās ir lācīga, balss skarba, sejā bargas grumbas. Margo viņam nekad nepārmeta, ka viņš nepelna naudu, ne reizes neieminējās, lai viņš lūkotu sev maizes darbu. Pa liego krēslu dodamies mājup, aplicis viņai roku ap vidu, Vinsents atmaigušā balsī — Margo taču bija tik atsaucīga klausītāja — stāstīja, ko paveicis, skaidroja, kāpēc viņš labprātāk glezno sērotāju zemnieku nekā pilsētas galvu, kāpēc viņa acīs zemnieku meitene apputējušos, salāpītos zilos svārciņos un jakā ir skaistāka par augstas kārtas dāmu. Margo neko neapšaubīja, visam piekrita. Kāds viņš bija, tāds bija, un Margo viņu mīlēja neprātīgi.

Vinsents nevarēja pierast pie jaunā stāvokļa. Ik dienas viņš gaidīja, ka tuvība izbeigsies, Margo kļūs sīva un dzedra, metīs acīs viņa līdzšinējās neveiksmes. Bet, vasarai noziedot, Margo mīlēja arvien kvēlāk; viņa mīlēja ar tādu dziļu jūsmu un sirsnību, kādu spēj dāvāt tikai nobriedusi sieviete. Tā kā viņa ir nedomāja Vinsentu nonievāt, tas tīšām raudzīja viņu uzmusināt, visādi nopaļādams savas neveiksmes. Bet Margo uzskatīja, ka tās nav nekādas neveiksmes, viņš tikai darījis to, kas jādara.

Viņš pastāstīja par savu nesekmi Amsterdamā un Bori-nāžā.

— Skaidrs, ka tā bija neveiksme, — viņš teica. — Viena vienīga liela kļūda, vai nav taisnība?

Margo vēlīgi uzsmaidīja.

— Karalis nekļūdās.

Vinsents viņu noskūpstīja.

Citreiz Margo teica;

— Māte saka, tu esot samaitāts cilvēks. Viņa dzirdējusi — tu Hāgā esot dzīvojis ar izlaidīgām sievietēm. Es attraucu, ka tas viss ir ļaunas tenkas.

Vinsents nu stāstīja par Kristīņu. Margo klausījās, un

viņas acīs iezagās tikko jaušamas skumjas, kādreizējās grūtsirdības atēna.

— Ak Vinsent, tevī ir kaut kas no Kristus. Droši vien arī mans tēvs tā būtu domājis.

— Un tas ir viss, ko vari man sacīt, uzzinājusi, ka divus gadus esmu dzīvojis ar ielas staiguli?

— Kristīna bija nevis ielas staigule, bet tava sieva. Ka neizdevās viņu glābt, tā nav tava vaina, tāpat kā neesi vainīgs, ka tev neizdevās glābt Borināžas ļaudis. Viena pūles — piliens jūrā.

— Tas tiesa, Kristīna bija mana sieva. Kad biju jaunāks, teicu savam brālim Teo: «Ja neatradīšu sev labu sievu, ņemšu sliktu. Labāk slikta nekā nekāda.»

. Iestājās neveikls klusums; par laulību viņi nekad nebija runājuši.

— Tikai viens kas mani skumdina šinī stāstā par Kristīņu, — Margo sacīja, — žēl, ka tie divi gadi tavas mīlestības nav piederējuši man.

Vinsents vairs nemēģināja apslāpēt viņas mīlestību un bez ierunām to pieņēma.

— Kad biju jaunāks, Margo, — viņš teica, — tad domāju, ka viss atkarīgs no gadījuma, no šādām tādām nejaušībām, nieka pārpratumiem. Bet, kļūdams vecāks, es saskatu dziļākus iemeslus. Daudziem, ļoti daudziem cilvēkiem ir lemts ilgi meklēt gaismu.

— Tāpat kā man bija vēlēts meklēt tevi!

Viņi nonāca pie audēja mājiņas zemajām durvīm. Vinsents cieši saspieda viņas roku. Margo uzsmaidīja tik jauki un padevīgi, ka Vinsentam bija jādomā, kāpēc liktenis visus šos gadus liedzis viņam mīlestību. Abi iegāja būdā ar salmu jumtu. Bija iestājies rudens, dienas kļuvušas krēslīgas. Virs stellēm, piekārta pie griestiem, dega iampa. Bija aužama sarkana drāna. Audējs ar sievu patlaban uzgrieza metus; nolīkušie augumi tumši zīmējās pret gaismu, līdzās sarkanajiem velkiem tie īpaši izcēlās; steļļu bomji un šķērskoki plaši atēnojās uz baltajām sienām. Margo un Vinsents zinīgi saskatījās un pasmaidīja; viņš tai bija mācījis sajust skaistumu, kas slēpjas nepievilcīgās vietās.

Novembrī, lapkritī, kad koki pāris dienās nometas kaili, jau visa Nuenene runāja par Vinsentu un Margo. Ciemi-nieki mīlēja Margo, bet Vinsentu uzlūkoja ar bailēm un neuzticību. Māte un četras māsas centās abu sakariem darīt galu, bet Margo apgalvoja, ka viņu ar Vinsentu saistot tikai draudzība, un vai tas nu esot kas ļauns, ja viņi kopā staigājot pa laukiem?

Begemanes uzskatīja Vinsentu par pasaules gājēju un cieši cerēja, ka viņš kādā jaukā dienā nozudīs. Tās neko daudz neraizējās. Bet nobažījies bija viss ciems; tur runāja vienā runāšanā, ka nekas labs neesot gaidāms no šī savādnieka van Goga, ka Begemaņu ģimene nožēlošot, ja neizraušot meitu no viņa nagiem.

Vinsents nekādi nevarēja saprast, kāpēc nuenenieši viņu neieredz. Viņš nevienu netraucēja, nevienam nedarīja ļauna. Viņš neapjauta, cik dīvains liekas šinī klusajā ciemā, kur ļaudis dzīvo tā, kā ierasts pirms gadu simtiem. Vēlāk, guvis pārliecību, ka viņu te uzlūko par slaistu, viņš atmeta cerību sadraudzēties ar cieminiekiem. Dīns van den Bēks, kas turēja veikaliņu, kādu rītu, kad Vinsents gāja garām, pasauca viņu un ņēma uz grauda.

— Rudens klāt, jaukās dieniņas beigpšās, ko? — Dīns bilda.

— Jā.

— Man domāt, jus drīz ķersities pie darba, ko?

Vinsents saraustīja molbertu uz muguras.

— Kā tad. Es jau eju uz virsāju.

— Nē, nē, es runāju par darbu, — Dīns attrauca. —Par īstu darbu, ko strādā cauru gadu.

— Gleznošana ir mans darbs, — Vinsents mierīgi sacīja.

— Man domāt, darbs ir tas, par ko maksā. Nu, nodarbošanās.

— Iet laukos un gleznot — tā ir mana nodarbošanās, van den Bēka kungs, tāpat kā pārdot preces — jūsu nodarbošanās.

-— Jā, jā, es pārdodu preces! Vai jūs pārdodat to, ko

taisāt?

Lai Vinsents runāja ar ko runādams šinī ciemā, visi jautāja to pašu. Tas viņam bija apriebies līdz kaklam.

— Dažreiz. Mans brālis ir tirgotājs, un viņš iepērk.

— Jums vajadzētu ķerties pie darba, cienīgais. Neklājas tā slamstīties. Pienāks vecums, un jums nebūs sava aizgāda.

— Slamstīties! Es strādāju divreiz ilgāk, nekā jūs nīkstat šinī bodē.

— Tas esot darbs! Tupēt un pindzelēt! Tā niekojas bērni. Tirgoties, art zemi — tas ir vīra darbs. Jūsu gados vairs nedrīkst veltīgi tērēt laiku.

Vinsents zināja, ka Dīns van den Bēks tikai izteicis visu ciema iedzīvotāju uzskatus un ka nomaliešu prātiem mākslinieks un darba cilvēks ir nesavienojami jēdzieni. Viņš vairs nebēdāja par to, ko ļaudis domā, un, iedams savu ceļu, nelikās tos redzam. Neuzticība pret Vinsentu auga, un tieši tad, kad mērs bija pilns, kāds atgadījums viņam ļāva iemantot nueneniešu labvēlību.

Helmondā izkāpdama no vilciena, Anna Kornēlija pārlauza kāju. Viņu steidzīgi pārveda mājās. Ārsts baidījās par viņas dzīvību, lai gan piederīgajiem to nesacīja. Vinsents bez kādas gudrošanas pameta darbu. Borināžā viņš bija pamatīgi iemācījies kopt slimniekus. Pusstundu noraudzījies, ārsts teica:

— Neviena sieviete neaprūpēs labāk par jums, slimniece ir gādīgās rokās.

Nuenenes ļaudis, kas varēja būt dzedri savā vienmulīgajā ikdienā, kļuva atsaucīgi, ja kādam uzbruka nelaime. Ar gardumiem, grāmatām un mierinājuma vārdiem tie nu nāca uz mācītājmāju. Uzlūkodami Vinsentu, tie acis vien iepleta: viņš mainīja gultas veļu tā, ka slimniecei nevajadzēja pakustēties, viņš to mazgāja un ēdināja, uzmanīja ieģipsējumu. Pēc divām nedēļām cieminieki jau bija pavisam citādās domās par Vinsentu. Viņš runājās ar apraudzītajiem viņu pašu izloksnē, visi pārsprieda, kā novērst izgulējumus, kādam jābūt slimnieces uzturam, cik silta jāsakurina istaba. Pārcilājot šādus jautājumus, nuenenieši sapratās ar Vinsentu un atzina, ka viņš tomēr ir lāga cilvēks. Kad māte jutās mazliet labāk un viņš varēja ik dienas uz kādu laiciņu iziet gleznot, tie viņu uzrunāja ar smaidu, saucot vārdā. Soļodams pa ciema ielu, viņš vairs neredzēja štoras citu pēc citas pavelkamies uz augšu.

Margo allaž bija kopā ar Vinsentu. Tā vienīgā nebrīnījās par viņa labo sirdi. Kādu dienu abi čukstot sarunājās slimnieces istabā un viņš starp citu ieminējās:

— Daudz kas atkarīgs no tā, cik labi pazīstam cilvēka ķermeni, bet, lai to izpētītu, katrā ziņā vajag naudas. Lieliska ir Džona Māršala grāmata «Anatomija māksliniec kiem», taču ļoti dārga.

— Vai tev nav liekas naudas?

— Nav. Un nebūs, kamēr nevarēšu neko pārdot.

— Vinsent, es būtu bezgala laimīga, ja tu aizņemtos no manis. Zini, man ir pastāvīgi ienākumi, un tīri vai jāgudro, kur likt naudu.

— Tu esi laba, Margo, bet tas nav iespējams.

Margo neuzplijās, taču pēc pāris nedēļām pasniedza viņam paciņu no Hāgas.

— Kas tur ir? — viņš vaicāja.

— Attaisi, tad redzēsi.

Aukliņā bija iesieta kartīte. Iepakojumā Džona Māršala grāmata; uz kartītes rakstīts; «Vislaimīgākajā dzimšanas dienā.»

— Nav taču mana dzimšanas diena! — Vinsents izsaucās.

— Zinu. — Margo smējās. — Pienākusi mana dzimšanas diena! Četrdesmitā, Vinsent. Tu iedāvināji man dzīvi. Lūdzu, ņem grāmatu, mīļais. Šodien esmu tik laimīga, un gribu, lai arī tu būtu laimīgs.

Viņi atradās darbnīcā dārza pusē. Neviena nebija tuvumā, tikai Vilhelmīna sēdēja pie mātes istabā. Metās vakars, uz balsinātās sienas rotājās vājš grimstošās saules blāznums. Vinsents saudzīgi paņēma grāmatu; līdz šim vienīgi Teo viņam bija palīdzējis ar tādu prieku. Viņš nolika grāmatu uz gultas un apskāva devēju. Viņas acis vieglītēm apmiglojās tvīksmē. Pēdējā laikā viņi laukos bija apmīļojuši viens otru ļoti reti, baidījušies, ka tikai ļaudis neredz. Margo allaž ļāvās viņa glāstiem, atdodamās ar visu savu būtni. Jau bija pagājuši pieci mēneši, kops Vinsents šķīries no Kristīnas. Viņš uzbudinājās, iedomājot, ka varētu aiziet par tālu. Viņš negribēja apkaunot Margo, negribēja aizvainot viņas jūtas.

Vinsents ielūkojās laipnajās, brūnajās acīs. Viņa uzsmaidīja tam, aizdarīja acis un pavēra lūpas skūpstam. Ar visu augumu viņi cieši piekļāvās viens otram. Līdz gultai bija tikai solis. Kopā viņi apsēdās. Šinīs karstajās skaujās abi aizmirsa skarbos, bez mīlestības nodzīvotos gadus.

Saule norietēja, un gaismas laukums uz sienas izzuda. Darbnīca slīga maigā krēslā. Margo noglāstīja Vinsenta seju, dvešot skaņas, kādas ir tikai mīlestības valodā. Vin-sents juta, ka grimst bezdibenī, no kura tūlīt jātiek ārā. Viņš izrāvās no Margo apkampieniem un uzlēca kājās. Piegāja pie molberta un satina papīra lapu, uz kuras bija zīmējis. Visapkārt klusums, tikai žagata čarkstēja akācijās un govis, nākdamas no ganībām, šķindināja zvaniņus. Pēc brīža Margo ierunājās.

— Tu drīksti, ja vēlies, mīļais, — viņa sacīja rāmi un vienkārši.

— Kāpēc? — viņš jautāja nepagriezdamies.

— Tāpēc, ka es tevi mīlu.

— Tā būtu kļūda.

— Es tev jau teicu, Vinsent, — karalis nekļūdās!

Viņš nokrita uz viena ceļa. Margo bija atlaidusi galvu uz spilvena. Vinsents atkal ievēroja grumbiņu, kas stīdzēja no labā mutes kaktiņa līdz zodam. Viņš noskūpstīja krunciņu. Noskūpstīja šauriņo virsdeguni, pārāk platās nāsis, ļāva lūpām slīdēt pār seju, kas likās kļuvusi gadus desmit jaunāka. Šinī krēslas stundā, kad viņa tā gulēja, cieši apķērusies Vinsentam ap kaklu, viņa bija atguvusi jaunību un skaistumu.

— Es tevi arī mīlu, Margo, — Vinsents teica. — Līdz šim to īsti nezināju, bet tagad zinu.

— Cik jauki to dzirdēt no tevis, mīļais. — Viņas balss skanēja maigi un sapņaini. — Zinu, ka tev mazdrusciņ patīku. Un es tevi mīlu no visas sirds. Man ir labi.

Vinsents viņu nemīlēja tā, kā bija mīlējis Ursulu un Kēju. Nemīlēja pat tā, kā mīlējis Kristīņu. Viņš tomēr juta dziļu maigumu pret šo sievieti, kas padevīgi iekļāvusies viņa rokās. Viņš zināja, ka mīlestība ieaužas gandrīz visās cilvēku attiecībās. Vinsentam krūtīs iesmeldzās, iedomājot, cik remdenas ir viņa jūtas pret vienīgo sievieti, kas viņu karsti iemīlējusi, un viņš atminējās, ko izcietis, kad Ursula un Kēja viņu bija atraidījušas. Viņš cienīja Margo dāsno mīlestību, tomēr tā nezin kāpēc šķita mazliet nepatīkama. Noslīdzis ceļos uz dēļu grīdas tumšajā darbnīcā, palicis roku zem galvas sievietei, kas viņu mīlēja tā, kā pats bija mīlējis Ursulu un Kēju, Vinsents pēdīgi atskārta, kālab šīs abas sievietes no viņa vairījušās.

— Margo, — viņš teica, — mana dzīve nav viegla, bet es būtu laimīgs, ja tu kļūtu mana sieva.

— Es gribu kļūt tava sieva, mīļais.

— Mēs varam palikt tepat Nuenenē. Jeb vai vēlies labāk aizbraukt no šejienes pēc tam, kad būsim apprecējušies?

Margo glaudīgi patriņāja galvu pret viņa roku.

— Ko Rute sacīja? «Kurp tu iesi, ir es iešu ...»

VI

Viņi nemaz nebija gaidījuši to vētru, kas sacēlās nākamajā rītā, kad abi mājās piesardzīgi pavēstīja savu lēmumu. Van Gogiem tas bija tikai naudas jautājums. Kā Vinsents var domāt par precēšanos, ja viņu pašu uztur brālis?

— Vispirms sāc pelnīt naudu un izcērt sev ceļu dzīvē, pēc tam varēsi precēties, — tēvs teica.

— Ja savu ceļu cirtīšu ar skaudras, patiesīgas mākslas zobenu, pienāks arī laiks, kad pelnīšu naudu, — Vinsents atbildēja.

— Un precies, kad pienāks laiks. Bet tagad ne!

Nemiers mācītājmājā bija tīrais nieks pret kņadu turpat

blakus, namā, kur valdīja sievietes. Ja visas piecas meitas paliktu neprecētas, Begemanes joprojām varētu stāties pasaulei pretī vienotā frontē. Tiklīdz Margo izietu pie vīra, viņas māsas nueneniešu acīs kļūtu par neveiksminiecēm. Māte sprieda, ka labāk laupīt laimi vienai meitai nekā padarīt nelaimīgas pārējās četras.

Todien Margo neaizgāja Vinsentam līdzi pie audējiem. Pievakarē viņa atnāca darbnīcā. Acis viņai bija sasarkušas un uztūkušas; nu viņa nepavisam neizskatījās jaunāka par saviem četrdesmit gadiem. Viņa cieši jo cieši apkampa Vinsentu.

— Cauru dienu viņas tevi lamāja vai no pasaules ārā,— Margo pēc brītiņa ierunājās. — Nekad netiku domājusi, ka tāds nelabs cilvēks var vispār tverties zemes virsū.

— Iebildumi jau bija gaidāmi.

— Jā. Bet man nenāca ne prātā, ka tevi tik neganti sunīs.

Mīļi aplicis viņai roku, Vinsents noskūpstīja Margo uz vaiga.

— Es parunāšu ar viņām. Šovakar pēc azaida aiziešu j pie jums. Varbūt man izdosies viņas pārliecināt, ka nemaz 1 neesmu tāds briesmonis.

Kolīdz Vinsents pārkāpa Begemaņu mājas slieksni, viņš sajutās nokļuvis naidīgā, svešā vietā. Tāda kā baisma vai- 1 dīja sešu sieviešu miteklī, kur sen nebija skanējusi vīrieša balss, klaudzējuši vīrieša soļi.

Vinsentu ieveda viesistabā. Tā bija auksta un piesmakuši. Kopš mēnešiem tur neviens nebija spēris kāju. Vinsents gan zināja četru pārējo māsu vārdus, taču nekad nebija papūlējies tās atšķirt citu no citas. Tās visas izskatījās pēc Margo karikatūras. Vecākā meita, saimniecības vadītāja, uzņēmās pratināšanu.

— Margo saka, jūs gribot viņu precēt. Vai atļauts jau- I tāt, kas noticis ar jūsu sievu Hāgā?

Vinsents pastāstīja par savām attiecībām ar Kristīņu. Noskaņa viesistabā kļuva vēl naidīgāka.

— Cik jums gadu, van Goga kungs?

— Trīsdesmit viens.

— Vai Margo jums teikusi, ka viņai . ..

— Es zinu viņas vecumu.

— Vai atļauts jautāt, cik jūs pelnāt?

— Saņemu simt piecdesmit frankus mēnesī.

— Kāds ir šo ienākumu avots?

— Naudu man sūta brālis.

— Tātad brālis jūs uztur?

— Nē. Viņš maksā man mēnešalgu. Pretī dabū visas manas gleznas.

— Cik viņš pārdod?

— Nudien nevaru pateikt.

— Es gan varu. Jūsu tēvs man pastāstīja, ka brālis vēl neesot pārdevis nevienu jūsu gleznu.

— Viņš tās pārdos vēlāk. Un ieņems daudzkārt vairāk, nekā ieņemtu pašlaik.

— Tas vēl ir zara galā — lai neteiktu vairāk. Runāsim par īstenību.

Vinsents nopētīja vecākās meitas bargo, neglīto seju. Nē, līdzjūtību no šīs sievietes nesagaidīt.

— Vai drīkstu jautāt, — viņa turpināja, — kā domājat uzturēt sievu, ja pats neko nepelnāt?

— Brālis ik mēnesi atvēl man simt piecdesmit frankus; kāpēc — tā ir viņa darīšana, nevis jūsu. Man šī nauda ir

alga. Un es to pelnu grūtā darbā. Mēs ar Margo varēsim no tās pārtikt, ja taupīgi saimniekosim.

— Bet mums nevajadzēs no tās pārtikt! — Margo izsaucās. — Man naudas diezgan, lai pati apgādātu sevi.

— Ciet klusu, Margo! — vecākā māsa pavēlēja.

— Neaizmirsti, Margo, — māte sacīja, — es varu aizturēt tavus ienākumus, ja liksi negodā mūsu ģimeni!

Vinsents pasmaidīja.

— Vai apprecēties ar mani būtu negods? — viņš jautāja.

— Mes ļoti maz zinām par jums, van Goga kungs, un las pats nav nekas labs. Vai ilgi jau nodarbojaties ar gleznošanu?

— Trīs gadus.

— Un vēl neko neesat sasniedzis. Cik gadu paies, kamēr gūsit panākumus?

— Nezinu.

— Ko darījāt agrāk?

— Tirgojos ar mākslas priekšmetiem, strādāju par skolotāju, par grāmatu pārdevēju, studēju teoloģiju, sludināju dieva vārdu.

— Un nekas jums neveicās?

— Es visu to atmetu.

— Kāpēc?

— Neesmu tam piemērots.

— Kad atmetīsit gleznošanu?

— Viņš nekad to nedarīs! — Margo strauji iebilda.

— Man šķiet, van Goga kungs, — vecākā māsa teica, — ka esat pārāk nekaunīgs, ja gribat precēt Margo. Jūs esat galīgi nogājies, pēdīgais plikadīda, nevarat neko nopelnīt, neviens darbs jums nav pa prātam, jūs blandāties pa dieva pasauli kā klaidonis un dienaszaglis. Mēs taču nedrīkstam pieļaut, ka mūsu māsa iziet pie jums!

Vinsents pavilka no kabatas pīpi, bet tūlīt iebāza atpakaļ.

— Mēs ar Margo mīlam viens otru. Ar mani viņa būs laimīga. Pāris gadu padzīvosim tepat, pēc tam aizbrauksim uz ārzemēm. Viņa no manis pieredzēs tikai laipnību un mīlestību.

— Jūs viņu atstāsit! — iespiedzās otra māsa. — Viņa jums apniks, un jūs sametīsities kopā ar padauzu, ar tādu pašu, kāda jums bija Hāgā!

— Jus gribat viņu precēt tikai naudas deļ! —

teica

trešā.

— Bet naudu jūs nedabūsit, — paziņoja ceturtā. — Māte par to parūpēsies.

Margo acis apskrēja asarām. Vinsents piecēlās. Viņš atskārta, ka nav vērts tērēt laiku pie šīm dusmu pūcēm Bez kādas gudrošanas viņam ar Margo jāsalaulājas Eind-hovenē un jāaizbrauc uz Parīzi. Vinsentam gan negribējās atstāt Brabantu, te vajadzēja vēl pastrādāt. Bet viņš nodrebēja, iedomājot, ka Margo paliktu šinī savītušo sieviešu namā.

Margo ļoti cieta nākamajās dienās. Uzkrita sniegs, un Vinsents bija spiests strādāt darbnīcā. Margo nedrīkstēja viņu apciemot. No paša rīta, tikko acis vaļā, viņai bija jāklausās, kā ķengā Vinsentu, — līdz vakaram, kad ļāva do ties pie miera un viņa izlikās aizmiegam. Ģimenē viņai bija aizritējuši četrdesmit gadi; ar Vinsentu viņa pazinusies tikai dažus mēnešus. Margo ienīda māsas, juzdama, ka tās sagandējušas viņas dzīvi, bet naids ir tāda kā apslēpta mīlestība un reizumis pastiprina pienākuma apziņu.

— Nesaprotu, kāpēc negribi ar mani aizbraukt no šejienes vai vismaz salaulāties tepat bez viņu piekrišanas, — Vinsents viņai sacīja.

— Nejaus. ī

— Māte?

— Māsas. Māte viņām tikai piebalso.

— Vai vērts klausīties viņās?

— Vai atceries — es tev stāstīju, ka jaunībā gandrīz iemīlējos kādā puisī.

— Jā.

— Viņas mūs abus izšķīra. Manas māsas. Nezinu, kamdēļ. Nekad savā mūžā nedrīkstēju darīt to, ko vēlējos, visu viņas liedza. Kad dzīros apraudzīt radus pilsētā — viņas mani nelaida. Kad gribēju lasīt — neļāva turēt mājas nevienu labāku grāmatu. Ja ielūdzu viesos vīrieti — vēlāk, kad tas bija aizgājis, viņas ņēmās to gānīt suņa negodā, tā ka nemaz vairs neuzdrošinājos to uzskatīt. Es tiecos pēc pilnvērtīgas dzīves, gribēju kļūt par žēlsirdīgo māsu vai iegūt muzikālo izglitību. Bet nē, viņas spieda mani domāt par to, par ko domāja pašas, un dzīvot tieši tā, kā dzīvoja pašas.

— Un tagad?

— Tagad man liedz ar tevi precēties.

Maz bija palicis no jaunatgūtā mundruma viņas balsī un stājā. Lūpas viņai bija sausas un lāsumiņi zem acīm tumšāki.

— Neliecies par viņām zinis, Margo. Mēs apprecēsimies — un dievs un miers. Brālis mani daudzkārt mudinājis pārcelties uz Parīzi. Varēsim tur dzīvot.

Margo neatbildēja. Viņa apsēdās uz gultas malas un vērās grīdas dēļos. Pleci viņai sakņupa. Vinsents apsēdās blakus un saņēma viņas roku.

— Vai baidies ar mani apprecēties bez viņu piekrišanas?

— Nē. — Viņas balsī nebija ne spara, ne pārliecības. — Es padarīšu sev galu, ja viņas mani atraus no tevis, Vinsent. Es to nepārcietīšu. Tu esi man kļuvis tik mīļš. Padarīšu sev galu — un viss.

— Tavām māsām tūlīt nav jāzina. Vispirms salaulāsimies, vēlāk pateiksi.

— Es nevaru nostāties pret viņām. Pārspēks ir viņu pusē. Nejaudāju cīnīties ar viņām visām,

— Tev nemaz nav jācīnās. Apprecies ar mani — un cauri.

— Nebūs vis cauri. Tad tikai sāksies. Tu nepazīsti manas māsas.

— Un negribu pazīt! Lai nu kā, es vēlreiz pacentīšos viņas pierunāt, šovakar pat.

Iegājis viesistabā, Vinsents tūlīt saprata, ka viņa runas būs veltīgas. Viņš bija piemirsis, kāda ledaina noskaņa te valda.

— To visu jau esam dzirdējušas, van Goga kungs, — vecākā māsa teica, — un mums no tā ne silts, ne auksts. Mēs esam izlēmušas. Gribam, lai Margo būtu laimīga, bet negribam, ka viņa izpostītu savu dzīvi. Nospriedām, ka jums jāpagaida divi gadi, — ja arī tad vēl domāsit viņu precēt, mēs necelsim iebildumus.

— Divi gadi! — Vinsents izsaucās.

— Pēc diviem gadiem manis te vairs nebūs, — Margo klusi teica.

— Kur tad būsi?

— Kapā. Es padarīšu sev galu, ja neļausit ar viņu apprecēties tūlīt.

Vārdi plūda aumaļām: «Kā drīksti tā runāt!» — «Vai re, kā viņš to apmājis!» — un Vinsents izmanījās ārā. Nekas cits neatlika.

Ilgie nomāktības gadi bija atstājuši savu iespaidu uz Margo. Viņai nebija nedz stipru nervu, nedz labas veselības. No piecu sparīgo sieviešu kopīgajiem uzbrukumiem viņai kļuva jo dienas jo smagāk ap sirdi. Jauna meitene būtu cīnījusies un palikusi nesalauzta, taču no Margo bija iztramdīta visa pretestība un gribas spēks. Viņas sejā iezīmējās grumbas, acīs atkal iegula skumjas, āda metās raupja un dzeltenīga. Krunka pie labā mutes kaktiņa vērtās dziļāka.

Maigums, ko Vinsents bija jutis pret Margo, izgaisa līdz ar viņas skaistumu. Vinsents nekad viņu īsti nebija mīlējis un gribējis precēt; tagad viņš negribēja ne tik. Viņš kaunējās par savu atsalumu un tāpēc jo vairāk centās notēlot mīlētāju. Vinsents nezināja, vai Margo nojauš viņa patiesās jūtas.

— Vai tu viņas mīli vairāk nekā mani, Margo? — viņš jautāja, kad tai atkal bija izdevies atlavīties pie viņa darbnīcā.

Margo uzmeta viņam izbrīna un pārmetumu pilnu skatienu

— Vinsent, Vinsent!

— Kāpēc tad esi ar mieru atteikties no manis?

Margo iekļāvās viņam rokās gluži kā noguris bērns.

Viņas balss bija vārga, aizlūzusi.

— Ja būtu pārliecināta, ka mīli mani tāpat, kā es mīlu tevi, tad nostātos pret visu pasauli. Bet tev tas nozīmē tik maz ... un viņām — daudz ko . . .

— Margo, tu maldies, es tevi mīlu . ..

Viņa vieglītēm pielika tam pirkstu pie lūpām.

— Nē, dārgumiņ, tu gribi mīlēt . . . bet nemīli. Tev nevajag par to ļaunoties uz sevi. Es gribu, lai mana mīlestība būtu stiprāka par tavu.

— Kāpēc nesarauj saites ar viņām un pati neveido savu dzīvi?

— Tev viegli tā runāt. Tu esi stiprs, ar katru vari cīnīties. Bet man jau četrdesmit... Nuenenē esmu dzimusi..,

Nekad neesmu bijusi tālāk par Eindhoveni. Mīļais, tev taču skaidrs, ka savā mūžā neesmu sarāvusi nekādas saites.

— Skaidrs.

— Ja tu ari, Vinsent, to gribētu, es visiem spēkiem cīnītos par tevi. Bet gribu tikai es viena. Turklāt... tas viss nācis tik vēlu . . . mans mūžs jau galā...

Pēdējie vārdi izskanēja čukstus. Vinsents saņēma viņu aiz zoda un ielūkojās sejā. Acīs viņai bija asaras.

— Mīļā, — viņš teica, — manu drostaliņ. Mēs mūžam paliksim kopā. Saki tikai vienu vienīgu vārdu. Šonakt, kamēr tavas māsas un māte gulēs, sasien savas drēbes pauniņā. To padosi man ārā pa logu. Aiziesim līdz Eindho-venei un ar pirmo rīta vilcienu brauksim uz Parīzi.

— Viss velti, mīļais. Mēs esam ģimene, mums jāturas kopā. Bet beigu beigās es izdarīšu pēc sava prāta.

— Margo, man sirds vai pušu plīst, kad redzu tevi tik nelaimīgu.

Viņa pievērsa tam seju. Asaras noritēja. Viņa pasmaidīja.

— Nē, Vinsent, esmu laimīga. Manas ilgas piepildījušās. Tas bija brīnišķīgi — mīlēt tevi.

Vinsents noskūpstīja viņu, sajuzdams uz viņas lūpām sāļu garšu — to asaru garšu, kas tikko notecējušas pa viņas vaigiem.

— Vairs nesnieg, — viņa pēc brīža sacīja. — Vai rīt iesi ārā strādāt?

— Domāju gan.

— Kur būsi? Pievakarē aiziešu pie tevis.

Nākamajā dienā Vinsents ilgi nostrādāja laukā, ar ka-žokcepuri galvā, nātna blūzi cieši sarāvis ap kaklu. Vakara debess bija zeltaini mēļa, mājiņas tumšoja starp plašām, sarkanīgām paaugām, tām pāri slējās tievas, melnas papeles, priekšplānā — noplucis un balsens zaļums, ko pārtrauca melnas zemes svītras un palsas, nokaltušas niedres gar grāvmalām.

Margo steidzīgiem soļiem nāca pār lauku. Viņai bija mugurā tā pati baltā kleita, kas pirmās satikšanās dienā, ap pleciem apmesta šalle. Vinsents ievēroja, ka viņas vaigos rotājas liegs sārtums. Nu viņa līdzinājās tai sievietei, kura pirms pāris nedēļām vēl bija krāšņi ziedējusi, tvīkdama mīlestībā. Viņa nesa šujamo groziņu.

Margo apvija viņam rokas ap kaklu. Viņš juta, cik strauji sitas sievietes sirds. Vinsents atlieca viņas galvu un ielūkojās brūno acu dziļumos. Tās vairs nebija skumīgas.

— Ko labu teiksi? — viņš jautāja. — Vai kas mainījies?

— Nē, nē! — viņa izsaucās. — Man tikai... man tikai prieks ... ka esam atkal kopā . . .

— Bet kāpēc esi iznākusi šinī plānajā kleitā?

Brīdi klusējusi, viņa sacīja:

— Vinsent, lai cik tālu tu aizbrauktu, es vēlos, kaut, pieminot mani, tu allaž atcerētos vienu.

— Ko īsti, Margo?

— Ka es tevi mīlēju! Allaž atceries, ka neviena sieviete nav mīlējusi tevi tā kā es.

— Kāpēc tā trīci?

— Ak, nieki. Man vajadzēja nogaidīt. Tāpēc aizkavējos. Vai drīz metīsi mieru?

— Pēc brītiņa.

— Tad ļauj man pasēdēt tev aiz muguras, kamēr tu strādā, — tāpat kā sēdēju agrāk. Tu jau zini, mīļais, es nekad neesmu gribējusi tevi traucēt, stāties tev ceļā. Gribēju tikai, lai man būtu ļauts tevi mīlēt.

— Jā, Margo, — viņš noteica, neatrazdams citus vārdus.

— Ķeries atkal pie darba, manu dārgumiņ, un, kad būsi pabeidzis ... abi kopā iesim mājās. — Viņa nodrebinājās un savilka šalli ciešāk ap pleciem. — Vinsent, noskūpsti mani vēlreiz, iekām sāc. Noskūpsti tā, kā skūpstīji... toreiz . . . darbnīcā .. . kad bijām laimīgi viens otra skaujas.

Vinsents viņu maigi noskūpstīja. Margo sakārtoja kleitu un apsēdās tam aiz muguras. Saule nogrima, un īsais ziemas mijkrēslis sagula pār līdzenumu. Viņus apņēma vakara klusums laukos.

Pēkšņi noklinkstēja pudele. Margo iekliedzās aizdves-damās, pieslējās ceļos un, drausmīgu krampju sarauta, noslīga zemē. Vinsents uzšāvās kājās un metās pie viņas. Acis viņai bija aizvērtas, seja savaikstīta rūgtā smaidā. Viņa spēji noraustījās, atkal un atkal, augums kļuva stīvs un, rokām saliecoties, izriezās. Vinsents apskatīja pudeli, kas gulēja sniegā. Kakliņā bija palikusi šķipsniņa baltas kristāliskas vielas. Tai nebija nekādas smaržas.

Viņš pacēla Margo rokās un joņoja pāri laukam. Līdz Nuenenei bija kāds kilometrs. Vinsents baidījās, ka Margo

nomirs, kamēr viņš aizsniegs ciemu. Nāca vakariņu laiks. Ļaudis sēdēja durvju priekšā pie savām mājām. Vinsen-tam ar Margo rokās vajadzēja doties cauri visam ciemam. Viņš aizskrēja līdz Begemaņu mājai, atspēra ārdurvis, ienesa Margo viesistabā un nolika uz dīvāna. Iesteidzās viņas māte un māsas.

— Margo iedzērusi indi! — viņš kliedza. — Es atsaukšu ārstu!

Ciema ārstu Vinsents uzrāva no vakariņu galda.

— Vai esat pārliecināts, ka tas bija strihnīns? — dziednieks noprasīja.

— Tā izskatījās.

— Un viņa vēl bija dzīva, kad pārnesāt viņu mājās?

— Jā.

_ Margo uz dīvāna raustījās, kad abi iegāja viesistabā. Ārsts noliecās pār viņu.

— Strihnīns gan, — tas teica. — Bet viņa vēl iedzērusi kaut ko sāpju remdēšanai. Ož pēc opija. Viņa nezināja, ka tas iedarbosies kā pretinde.

— Tātad Margo paliks dzīva, ārsta kungs? — māte jautāja.

— Ir cerība. Viņa tūlīt jāved uz Utrehtu. Viņai pastāvīgi jābūt ārsta uzraudzībā.

— Vai varat ieteikt kādu Utrehtas slimnīcu?

— Manuprāt, viņu nevajadzētu likt slimnīcā. Labāk ievietosim psihiatriskā dziedniecības iestādē uz kādu laiku. Es zinu ļoti labu dziedinātavu. Lieciet jūgt zirgus. Mums jātiek Eindhovenē uz pēdējo vilcienu.

Vinsents klusēdams stāvēja, atgājis tumšā kaktā. Piebrauca kariete. Ārsts ietina Margo segā un nesa ārā. Māte un četras māsas sekoja pa pēdām. Vinsents devās nopakaļus. Blakus mājas durvīs stāvēja viņa tuvinieki. Pie Begemaņu mājas bija saskrējis vai viss ciems. Nolaidās smags klusums, kad ārsts iznāca ar Margo rokās. Viņš iecēla Margo karietē. Iekāpa māte un māsas. Vinsents stāvēja līdzās. Ārsts saņēma grožus. Māte pagriezās, ieraudzīja Vinsentu un iespiedzās:

— Jūs esat vainīgs! Jūs nobendējāt manu meitu!

Ļaudis vērās Vinsentā. Ārsts uzšāva zirgiem.

Kariete izzuda skatienam.

Līdz tam, kad Anna Kornēlija pārlauza kāju, ciema ļaudis bija raudzījušies uz Vinsentu greizi, jo neuzticējās viņam un nevarēja tikt gudri, kas viņam par prātu tā dzīvot. Bet viņu ienīduši tie nebija. Tagad tie viņu neieredzēja ne acu galā, un viņš visnotaļ sajuta šo naida dvesmu. Tiklīdz viņš kādam tuvojās, tas uzgrieza muguru. Neviens viņu neuzrunāja, neviens viņam neskatījās virsū. Viņš bija atstumts.

Vinsents neraizējās sevis dēļ — audēji un zemnieki savās būdās viņu joprojām uzņēma kā draugu, — bet, kad nuenenieši vairs nenāca uz mācītājmāju apmeklēt vecākus, viņš saprata, ka jāaun kājas.

Vinsents zināja, ka vislabākais būtu aizbraukt no Bra-bantas pavisam un likt vecākus mierā. Bet kurp doties? Brabanla bija viņa dzimtene. Viņam gribējās te nodzīvot mūžu. Gribējās zīmēt audējus un zemniekus; šķita, ka citādi darbam nebūtu jēgas. Viņš zināja, kāds jaukums ziemai ar baltajiem sniegiem, rudenim ar dzeltenajām lapām, vasarai ar briestošajām druvām, pavasarim ar zaļo zāli; zināja, cik jauki būt allaž kopā ar pļāvējiem un zemnieku meitenēm, cik labi vasarā zem plašās debess, ziemā pie melnā kamīna, cik tīkama sajūta, ka tā vienmēr bijis un vienmēr būs.

Pēc viņa domām, Milē Angelus* bija viscildenākais darbs, kādu vien cilvēks radījis. Zemnieku dzīves skarbumā Vinsents saskatīja patieso un mūžīgo. Viņš gribēja gleznot laukā, tieši no dabas. Viņam būs jānoņem milzums pielipušo mušu, jākaujas ar smiltīm un putekļiem, audekli uzrausies un sašvīkosies, staigājot pa virsāju un spraucoties cauri žogiem. Bet, pārnācis mājās, viņš zinās, ka vaigu vaigā redzējis pašu dzīvi, uztverdams kaut ko no tās sākotnējā vienkāršuma. Ja viņa gleznas, kur atainota zemnieku dzīve, smaržos pēc speķa, dūmiem, kartupeļu garaiņiem, tad labi vien būs: tās ir veselīgas smaržas. Ja kūlī ož pēc mēsliem — tas tā piederas. Ja no lauka vēdī briestošas labības smarža vai plūst mēslu smaka — tas ir isti veselīgi, it sevišķi pilsētniekiem.

Vinsents atrada gluži vienkāršu izeju. Ceļa malā, kādu gabaliņu no ciema, stāvēja katoļu baznīca, tai blakus ķestera māja. Johans Shafrats veica ķestera pienākumus un

lirīvā laikā piekopa drēbnieka amatu. Viņa sieva Adriana bija lāga dvēsele. Tā izīrēja Vinsentam divas istabas, sajuzdama tādu kā prieku, ka iespēj daudzmaz palīdzēt cilvēkam, no kura novērsies viss ciems.

Shafratu māju pa vidu pārdalīja plašs gaitenis. Pa labi no ieejas atradās dzīvojamās telpas, pa kreisi — liela viesistaba, no kuras varēja pārredzēt ceļu, un aiz tās vēl kambarītis. Viesistabā Vinsents iekārtoja darbnīcu, kambarītis kļuva par viņa pieliekamo. Viņš gulēja bēniņos, zem pašām spārēm. Vienā galā Shafrati žāvēja veļu, otrā stāvēja krēsls un augsta gulta. Vakaros Vinsents pārsvieda drēbes pār krēslu, ielēca gultā, izsmēķēja pīpi, noraudzījās, kā izdziest saulrieta atsarkums, un aizmiga.

Jaunajā darbnīcā viņš sakāra pie sienām savus akvareļus un krīta zīmējumus. Tanīs atveidotas vīriešu un sieviešu galvas, stipri uzsverot lielās ausis, izspiedušos vaigu kaulus un nēģeriskos uzrautos degunus. Tur bija attēloti audēji un stelles, spolētājas, kartupeļu stādītāji. Vinsents ciešāk sadraudzējās ar savu brāli Koru. Alai uztaisīja skapi, un tanī sakrājās vesela kolekcija — mazākais, savas trīsdesmit dažādas putnu ligzdas, visvisādi augi un sūnas, ko viņi savākuši virsājā, trauki, dzijas spoles, vērpjamais ratiņš, vecas cepures, gultas sildītāji, koka tupeles, zemnieku darba rīki un daudzi jo daudzi citi priekšmeti, kam sakars ar lauku dzīvi. Istabas dibena kaktā viņi pat ieslēja mazu kociņu.

Vinsents iegrima darbā. Viņš pārliecinājās, ka bistra un bitumens*, no kuriem daudzi mākslinieki atsacījās, piešķir kolorītam maigumu un sulīgumu. Atklāja, ka jāpiejauc kādai krāsai tikai mazlietiņ dzeltenās, lai sajaukums blakus mēļam vai tumši violetam tonim izskatītos stipri dzeltens.

Un vēl viņš uzzināja, ka atstumtība ir kaut kas līdzīgs cietumam.

Martā tēvs aizgāja tālu virsājā apmeklēt savas draudzes slimnieku un pārnākdams sabruka uz mācītājmājas lieve-nēm pie sētas durvīm. Kad izsteidzās Anna Kornēlija, viņš jau bija miris. Tēvu paglabāja dārzā pie vecās baznīcas. Bērēs bija atbraucis Teo. Tovakar viņš sēdēja Vin-senta darbnīcā, abi pārsprieda ģimenes lietas, pēc tam sāka runāt par savu darbu.

— Kāda jauna firma piedāvā man tūkstoš franku mēnesī, — Teo sacīja.

— Vai pametīsi veco vietu?

— Nedomāju vis. Šķiet, jaunā firma vadīsies no tīri veikalnieciskiem apsvērumiem.

— Tu man rakstīji, ka arī. ..

— Tiesa, arī Ies Messieurs dzenas pēc lielas peļņas. Taču esmu tur nostrādājis jau divpadsmit gadu. Vai tās nieka piemaksas dēļ ir vērts mainīt vietu? Varbūt kādreiz man uzticēs veselu filiāli. Un tad sākšu pārdot impresionistus.

— Impresionistus? Liekas, šo vārdu kaut kur esmu lasījis. Kas tie tādi ir?

— Parīzes mākslinieki — Eduārs Manē, Dega, Renuārs, Klods Monē, Sislē, Kurbē*, Lotreks, Gogēns, Sezāns, Serā.

— Kā viņi tikuši pie tāda vārda?

— Izstādē, ko tūkstoš astoņsimt septiņdesmit ceturtajā gadā sarīkoja pie Nadāra*, bija Kloda Monē glezna ar nosaukumu Impression. Soleil Levant.* Luijs Leruā, kāda laikraksta kritiķis, izstādi nodēvēja par impresionistu skati, un tā šis vārds viņiem palicis.

— Vai viņi glezno gaišos vai tumšos toņos?

— Tikai gaišos! Tumšie viņiem nepavisam nav pa prātam.

— Ja nu tā, es nedomāju, ka varētu ar viņiem sastrādāties. Es gribu mainīt savu krāsu gammu, taču meklēšu tumšākus, nevis gaišākus toņus.

— Varbūt domāsi citādi, kad atbrauksi Parīzē.

— Var jau būt. Vai viņu darbus pērk?

— Dirāns-Riels pārdod vienu otru Manē gleznu. Tas arī ir gandrīz viss.

— Kā tad viņi iztiek?

— Dievs vien zina. Kuļas kā mācēdami. Ruso* pasniedz bērniem vijoles stundas. Gogēnam aizdod naudu viņa agrākie darba biedri fondu biržā. Sezānu uztur tēvs, Serā — māte. Kur citi ņem naudu — man nav ne jausmas.

— Vai tu viņus pazīsti, Teo?

— Pamazām iepazīstos. Mēģināju pierunāt Ies Mes-sieuis, lai atvēl viņiem kādu stūrīti izstādei, bet impresionistu audeklus tie necieš ne lūdzami.

— Liekas, tomēr būtu vērts tikties ar šiem ļaudīm.

Vadzi, Teo, tu nemaz necenties mani izklaidēt — salaist kopā ar citiem māksliniekiem.

Teo piegāja pie darbnīcas loga un nolūkojās pļaviņā starp ķestera māju un Eindhovenes ceļu.

— Tad brauc uz Parīzi un dzīvo pie manis, — viņš teica. — Parīzē tev būs jāapmetas tik un tā.

— Par agru. Man vēl jāpastrādā šeit.

— Nu, ja dzīvosi nomalē, tad nesaiesies ar saviem amata brāļiem.

— Tā laikam būs. Bet, Teo, kaut ko es nevaru saprast. Tu vēl neesi pārdevis nevienu manu zīmējumu, nevienu eļļas gleznu, pat neesi mēģinājis. Vai nav tiesa?

— Tiesa, neesmu mēģinājis.

— Kāpēc ne?

— Esmu rādījis tavus darbus lietpratējiem. Tie saka ...

— Ak lietpratējiem! — Vinsents paraustīja plecus. — Es ļoti labi zinu, kādus nodrāztus vārdus skandina vairums lietpratēju. Tev taču vajadzētu būt skaidram, Teo, ka, vērtējot darbu, viņi neiedziļinās tā būtībā.

— Nu, es gan tā neteiktu. Tavi darbi gandrīz jau ir pārdodami, bet. . .

— Teo, Teo, to pašu tu rakstīji par manām pirmajām Brabantas skicēm, ko tev aizsūtīju no Etenes.

— Es runāju tīru patiesību, Vinsent. Šķiet — visu laiku tu mīņājies pie spožas meistarības sliekšņa. Es aizgūtnēm tveru katru jaunu studiju, cerēdams, ka pēdīgi esi to sasniedzis. Bet pagaidām ...

— Kas pārdodams un kas nav pārdodams, — Vinsents viņu aprāva, izdauzīdams pīpi pret krāsni, — tā ir veca dziesma, es vairs negribu tanī klausīties.

— Tu saki — tev jāpastrādā vēl šeit. Tad sasparojies un padari, kas darāms. Jo drīzāk tu pārcelsies uz Parīzi, jo labāk. Pagaidām, ja gribi, lai es ko pārdodu, sūti man gleznas, nevis studijas. Par studijām neviens neinteresējas.

— Grūti gan pateikt, kur tieši beidzas studija un sākas glezna. Radīsim, cik vien varēsim, Teo, un būsim mēs paši ar sliktiem un labiem tikumiem. Es saku «radīsim», jo, sūtīdams man naudu, ko tev, protams, nenākas viegli atlicināt, tu esi kļuvis pilntiesīgs manu darbu līdzautors.

— Ak, par to . . . — Teo aizgāja attālajā kaktā un kavējās ar vecu aubi, kas bija pakārta zariņā.

Pirms tēva nāves Vinsents šad tad bija aizgājis uz mācltājmāju paēst vakariņas vai tāpat parunāties. Pēc bērēm viņa māsa Elizabete lika noprast, ka viņš visnotaļ ir persona non grafa*. Ģimene gribēja saglabāt zināmu stāvokli sabiedrībā. Māte uzskatīja, ka Vinsen-tam nu pašam jāatbild par savu dzīvi un viņas pienākums ir atbalstīt meitas.

Vinsents tagad bija Nuenenē gluži vientuļš. Viņš pievērsās dabai. Sākumā viņš izpūlējās to atdarināt un viss iznāca aplam; beigās mierīgi radīja pats no savas paletes un daba pakļāvās un pieskaņojās. Kad vientulība spieda sirdi, viņš atcerējās strīdiņu Veisenbruha darbnīcā, vārdus, ko dzēlīgais meistars bija teicis, slavinādams ciešanas. Vinsents atklāja, ka viņa uzticamais Milē vēl spilgtāk pauž to pašu Veisenbruha filozofiju: «Es nemaz negribu izdeldēt ciešanas, jo nereti tieši tās piešķir māksliniekiem vislielāko izteiksmes spēku.»

Viņš iedraudzējās ar de Grotiem. Šinī zemnieku ģimenē bija tēvs, māte, dēls un divas meitas, visi viņi gāja strādāt uz lauka. De Grotus — un lielo vairumu Brabantas zemnieku — ar tādu pašu tiesību varēja saukt par «meln-ģīmjiem» kā Borināžas ogļračus. Sejas bija nēģeriskas, deguni uzcirsti, nāsis plati ieplestas, lūpas biezas, ausis garas un stūrainas. Pieres atvirzītas stipri atpakaļ, galvas mazas un iesmailas. De Groti dzīvoja mājiņā ar vienu pašu istabu, kuras sienās atradās iedobumi guļas vietām. Vidū stāvēja galds, pie negludiem sijotiem griestiem karājās lampa. Istabā vēl bija divi krēsli un vairākas lādes.

De Groti bija kartupeļu ēdāji. Vakariņās viņi piedzēra pa tasei melnas kafijas un kādu reizi nedēļā vēl apēda pa šķēlītei speķa. Viņi stādīja un raka, un ēda kartupeļus, tā bija viņu dzīve.

Stīna de Grota bija patīkama septiņpadsmit gadus veca meitene. Viņa darbā valkāja platu baltu aubi un melnu jaku ar baltu apkakli. Vinsents pasāka ciemoties pie de Grotiem ik vakaru. Viņi abi ar Stīnu dažbrīd nevarēja izsmieties vien.

— Vai re! — viņa palaikam izsaucās. — Kas es par glaunu dāmu! Mani nobildēs. Varbūt vēlaties, lai uzlieku jaunu aubi, cienītais kungs?

— Nevajag, Stīn, tu esi daiļa tāpat.

— Es . .. daiļa!

Stlna smējās kā kutināta.

Viņa bija mīlīga no vaiga, ar lielām, spriganām acīm. Sejā rotājās pati daba. Kad viņa, rokot kartupeļus, pieliecās, viņas auguma līnijās Vinsents saskatīja tādu patiesu grāciju, kādas nebija pat Kējai. Viņš guva atziņu, ka figūras zīmēšanā pats galvenais ir attēlot kustību un ka veco meistaru gleznās cilvēku figūrām piemīt liels trūkums — tās ir statiskas. Vinsents zīmēja de Grotus, kad tie laukā strādāja, kad mājās klāja galdu, ēda kūpošus kartupeļus, un Stlna allaž ķīķerēja viņam pār plecu un jokojās. Vien-otrreiz svētdienās Stīna uzmauca tīru aubi, aplika tīru apkakli un gāja ar viņu pastaigāties pa virsāju. Citu izpriecu šejienes zemnieki nepazina.

— Vai Margo Begemane meta acis uz tevi? — Stīna reiz iejautājās.

— Jā.

— Kālab tad viņa gribēja nozāļoties?

— Piederīgie liedza viņai precēties ar mani.

— Muļķe kas muļķe. Vai zini, ko es darītu? Es vis nedzertu nāves zāles, es tevi ņemtu un apmīļotu!

Stīna iesmiedamās pavērās viņam sejā un aizšāvās uz priežu puduri. Cauru dienu abi smējās un draiskuļoja priedulājā. Citi pārīši, kas turpat pastaigājās, viņus redzēja. Stīna jau pēc dabas bija liela smējēja; Vinsents paniekojās vai izmeta kādu vārdu, un viņa tūlīt iegavilējās pilnā kaklā. Viņa spēkojās ar Vinsentu un mēģināja to pagāzt gar zemi.

Kad Vinsents skicēja pie de Grotiem un Stīnai zīmējumi nepatika, viņa tos aplēja ar kafiju vai iesvieda ugunī. Viņa bieži atskrēja darbnīcā pozēt un sataisīja tur jucekli.

Tā pagāja vasara un rudens un atkal pienāca ziema. Sniegs piespieda Vinsentu pastāvīgi strādāt darbnīcā. Nuenenieši negribēja pozēt un nebūtu pierunājami, ja tiem nevajadzētu naudas. Māgā viņš bija uzskicējis gandrīz deviņdesmit šuvējas, lai sakomponētu triju figūru grupu. Tagad Vinsents vēlējās uzgleznot de Grotu ģimeni pie vakariņu galda, kad tie ēd savus kartupeļus un dzer kafiju, taču viņš uzskatīja, ka pirmām kārtām jāuzzīmē visi tuvējie zemnieki, lai glezna izdotos.

Katoļu mācītājs pukojās, ka tieši ķestera mājā izīrētas istabas bezdievim un māksliniekam, bet, tā kā Vinsents bija kluss un pieklājīgs, svētais tēvs neatrada iegansta viņu izraidīt. Kādu dienu Adriana Shafrate ļoti satraukta ienāca darbnīcā.

— Paters Pauvelss grib tūlīt runāt ar jums!

Paters Andreass Pauvelss bija liela auguma vīrs ar sarkanu seju. Viņš pārlaida ašu skatienu darbnīcai un atzina, ka pirmo reizi redz tik briesmīgu nekārtību.

— Ar ko varu jums pakalpot, pater? — Vinsents pieklājīgi vaicāja.

— Jūs man nevarat pakalpot! Bet es varu pakalpot jums! Es jums palīdzēšu to nokārtot, ja vien klausīsit mani.

— Kas jānokārto, pater?

— Viņa ir katoliete, un jūs tā kā būtu protestants, bet es izgādāšu īpašu bīskapa atļauju. Posieties tikai — pēc dažām dienām laulības!

Vinsents pagājās uz loga pusi, lai gaismā īsti aplūkotu garīdznieku.

— Es diemžēl jūs nesaprotu, pater, — viņš teica.

— Ē, saprotat gan! Velti izliekaties. Stīna de Grota ir mātes cerībās! Nu jāglābj ģimenes gods.

— Lai velns top par stenderi, ja viņa ir cerībās!

— Velnu varat pieminēt. Šis patiešām ir velna darbs.

■— Vai esat pārliecināts, pater? Vai nemaldāties?

— Es neapvainoju cilvēkus, ja trūkst skaidru pierādījumu.

— Un Stīna stāstīja ... viņa teica ... tas esmu es?

— Nē, viņa liedzas nosaukt vārdu.

— Kāpēc tad ceļat mani tēva godā?

— Jūs vairākkārt esat redzēti kopā. Vai viņa bieži nenāk pie jums darbnīcā?

— Nāk.

-— Un vai svētdienās neesat gājis ar viņu pastaigāties?

— Esmu.

— Nu, kādi pierādījumi man vēl vajadzīgi?

Vinsents bridi klusēja. Pēc tam rāmi sacīja:

— Tas viss mani ļoti skumdina, pater, it īpaši tāpēc, ka Stīnai, ar kuru draudzējos, droši vien klāsies grūti. Varu jums apgalvot, ka manas attiecības ar viņu bijušas tīras.

— Vai domājat, es jums noticēšu?

— Nē, — Vinsents atbildēja. — Nedomāju.

Vakarā, apsēdies uz pakāpiena, viņš sagaidīja Stinu pārnākam no lauka. Cili iegāja būdā ēst vakariņas. Stīna noslīga viņam blakus.

— Drīz pieradīsies vēl viens, ko zīmēt, — viņa sacīja.

— Tātad . .. tiesa, Stīn?

— Tiesa. Vai gribi palūkāt?

Viņa saņēma Vinsenta roku un pielika sev pie vēdera. Varēja samanīt, ka tas piebriedis.

— Paters Pauvelss man šodien pavēstīja, ka bērns esot no manis.

Stīna iesmējās.

— Kaut būtu no tevis! Bet tu jau nekad negribēji, vai ne?

Vinsents uzskatīja viņas tumšo miesu, kur bija ieēdušies darba sviedri, greizos, smagos, rupjos vaibstus, prāvo degunu, biezās lūpas. Stīna viņam uzsmaidīja.

— Es arī vēlētos, kaut būtu mans.

— Ak paters Pauvelss teica — tu esot vainīgais. Jocīgi gan.

— Kas tur jocīgs?

— Vai neizpļāpāsi?

— Apsolu.

— Tas ir viņa baznīcas sargs.

Vinsents iesvilpās.

— Vai tavējie zina?

— Protams, ne. Un es viņiem nekad neteikšu. Bet viņi zina — tas neesi tu.

Vinsents iegāja iekšā. Nekādu pārmaiņu te nejuta. Ka Stīna kļuvusi grūta — viņas tuvinieki uzņēma ar rāmu garu, it kā govij būtu gaidāms teliņš. Pret Vinsentu šie ļaudis izturējās kā agrāk, viņš redzēja, ka tie viņu nevaino.

Bet ciemā sprieda citādi. Adriana Shafrate bija klausījusies pie durvīm. Tā tūlīt atstāstīja dzirdēto sarunu kaimiņiem. Pēc kādas stundas visi divtūkstoš sešsimt nuenenieši zināja, ka Stīna de Grota laidīs pasaulē Vinsenta bērnu un paters Pauvelss uzstāj, lai viņi salaulājas.

Bija novembris, jau ziema. Vajadzēja aizbraukt. Nebija nozīmes vēl ilgāk palikt Nuenenē. Te viņš uzgleznojis visu, kas gleznojams, uzzinājis visu, ko varēja uzzināt par zemnieku dzīvi. Viņš juta, ka nespēs vairs dzīvot šinī

ciemā, kur atkal uzliesmojis naids pret viņu. Bija skaidrs, ka jātiek projām. Bet kurp doties?

— Van Goga kungs, — Adriana bēdīgi teica, pieklauvējusi pie durvīm. — Paters Pauvelss saka — jums tūdaļ jāatstāj mūsu māja un jāapmetas citur.

— Lai notiek, ja viņš tā vēlas.

Vinsents pagājās pa darbnīcu, aplūkodams savas gleznas. Divi gadi grūta, nerimtīga darba! Simtiem studiju. Stelles, audēji un viņu sievas, zemnieki laukā, apgrieztie ozoli aiz mācītājmājas dārza, vecais baznīcas tornis; virsējs un dzīvžogi gan saules tveicē, gan saltajā ziemas nokrēslā.

Viņu pārņēma smaga sajūta. Visi šie darbi taču bija fragmentāri. Daudzpusīgais zemnieku dzīves attēlojums sadrumstalojies sīkās ainiņās, trūka gleznas, kur būtu viss apkopots, kur uztverta Brabantas zemnieku būdas noskaņa un viņu kūpošo kartupeļu smarža. Vai viņš paliks bez sava Brabantas Angelus? Vai drīkst aizbraukt, to neradījis?

Vinsents uzmeta acis kalendāram. Līdz pirmajam decembrim atlikušas vēl divpadsmit dienas. Viņš pasauca Adrianu.

— Pasakiet pateram Pauvelsam, ka esmu samaksājis īri līdz pirmajam un šo mēnesi nodzīvošu tepat.

Viņš paņēma krāsas, otas, audeklu, molbertu un lēnām aizsoļoja uz de Grotu būdu. Neviena nebija mājās. Viņš sāka ar zīmuli skicēt iekšieni. Kad ģimene pārnāca no lauka, viņš saplēsa zīmējumu. De Groti sēdās pie vakariņām, galdā bija kūpoši kartupeļi ar speķi un melna kafija. Vinsents uzstiepa audeklu un cītīgi gleznoja, līdz zemnieki gāja gulēt. Visu nakti viņš strādāja pie gleznas darbnīcā. Dienu nogulējās. Pamodies viņš sadedzināja audeklu, iesvildamies nepatikā, un atkal devās uz de Grotu būdu.

No vecajiem holandiešu meistariem viņš bija mācījies, ka zīmējums un krāsa ir vienots veselais. De Groti sasēdās ap galdu tieši tāpat, kā bija sēdušies visu mūžu. Vinsents gribēja, lai glezna stāstītu par melnu darbu, par to, ka šie ļautiņi, kas lampas gaismā ēd kartupeļus, godīgi nopelnījuši savu iztiku; gribēja rādīt, ka tās pašas rokas, kuras sniedzas pēc ēdiena, arī rakušas zemi.

Kā jau paradis, Vinsents sirdīgi klupa pie audekla, un

— Šodien bija atnācis Pauvelsa tēvs, — de Grota sieva ierunājās.

viņa vecais paņēmiens nu bija pašā reizē; viņš gleznoja ar visu skubu un sparu. Daudz arī nevajadzēja domāt — viņš bija zīmējis simtiem zemnieku un būdu, ne vienu vien ģimeni, kura sēž pie kūpošu kartupeļu bļodas.

— Ko viņš gribēja? — Vinsents jautāja.

— Piesolīja naudu, lai tikai vairs nepozierējot jums.

— Ko jūs atbildējāt?

— Teicām — jūs esat mūsu draugs.

— Viņš te apstaigājis visas mājas, — Stīna piemetināja. — Bet šie atbildējuši, ka labāk nopelnīšot kādu mazumiņu pozierēdami nekā pieņemšot viņa žēlastības dāvanas.

Otrā rītā Vinsents atkal iznīcināja savu gleznu. Viņu sagrāba niknums un nevarības sajūta. Viņa rīcībā vairs bija tikai desmit dienas. Vajadzēja tikt projām no Nuene-nes; dzīve te kļuva neciešama. Bet viņš nedrīkstēja aizbraukt, neizpildījis solījumu, ko klusībā bija devis Milē tēvam.

Ik vakaru Vinsents atgriezās pie de Grotiem. Tur viņš strādāja, lidz beidzot tos pārvarēja miegs. Katru vakaru viņš mēģināja jaunas krāsu kombinācijas, gaismas attiecības, citas proporcijas; un katru dienu atzina, ka nav sasniedzis mērķi, ka gleznai kaut kā pietrūkst.

Pienāca mēneša pēdējā diena. Vinsents bija nostrādājies līdz neprātam. Atrāvis sev miegu; iebaudījis tikai kādu miltumiņu. Viņu uzturēja nervu enerģija. Ar katru jaunu neveiksmi viņa uzbudinājums auga.

Viņš sagaidīja de Grotus pārnākam no lauka. Molberts jau bija uzstatīts, krāsas sajauktas, audekls uzstiepts uz paloga. Vajadzēja izmantot pašu pēdējo iespēju. Rīt no rīta viņš uz visiem laikiem atstās Brabantu.

Darbā aizritēja stundas. De Groti viņu saprata. Beiguši vakariņas, tie palika pie galda, klusi sarunādamies vietējā izloksnē. Vinsents neapjēdza, ko glezno. Vienā trauksmē viņš triepa krāsas, neapdomājot un nesamanot savas otas vilcienus. Ap desmitiem de Groti galīgi samiegojās un Vinsents nogura. Viņš bija pūlējies cik spēdams. Viņš savāca savas lietas, noskūpstīja Stīnu un atvadījās no visiem. Pa tumsu viņš klambāja mājup, sperdams soļus kā neziņā.

Darbnīcā Vinsents nostatīja gleznu uz krēsla un, aizkūpinājis pīpi, aplūkoja audeklu. Aplam, viss aplam. Mērķis nebija sasniegts. Trūka īstās noskaņas. Atkal neveiksme. Veltīgs bijis viņa divu gadu darbs Brabantā.

Viņš izsmēķēja pīpi līdz pēdējam karstajam dūmam. Sakravāja ceļa somu. Savāca savas studijas no sienām un skapīša un salika lielā kastē. Pēc tam atkrita uz dīvāna.

Vinsents neapģida, cik ilgi nogulējis. Viņš piecēlās, norāva audeklu no paloga, iesvieda kaktā un uzstiepa jaunu. Sajauca dažas krāsas, apsēdās un sāka strādāt.

Mākslinieks sākumā izpūlas atdarināt dabu un viss iznāk aplam; beigās mierīgi rada pats no savas paletes un daba pakļaujas un pieskaņojas.

On croit que j'imagine — ce n'est pas vrai — je me souviens.*

Jā, vecā vaina, tas pats, ko Pītersens viņam teicis Briselē, — viņš atradies pārāk tuvu modeļiem. Viņam trūcis perspektīvas. Viņš bija lūkojis iekļauties dabas veidolā; tagad viņš iekļāva dabu paša veidolā.

Viņš ieturēja gleznu laba putekļaina, nemizota kartupeļa tonī. Netīrs linu galdauts, apkvēpusi siena, lampa piekārta pie nelīdzeniem griestiem, Stīna pasniegusi tēvam kūpošus kartupeļus, māte ielej melnu kafiju, dēls ceļ pie mutes tasi, un viņu sejas pauž rāmu, lēnprātīgu padevību mūžseniem pasaules likumiem.

Uzlēca saule, iemezdama staru kūlīti mazās istabiņas logā. Vinsents piecēlās no soliņa. Sirdī iemājoja dziļš miers. Izgaisis bija divpadsmit dienu ilgais uzbudinājums. Viņš noskatījās savā darbā. Tas smaržoja pēc speķa, dūmiem un kartupeļu garaiņiem. Viņš pasmaidīja. Viņš bija uzgleznojis savu Angelus. Uztvēris paliekamo pārejošajā. Brabantas zemnieks mūžam dzīvos.

Gleznu viņš pārzieda ar olas baltumu. Aiznesa kasti ar zīmējumiem un gleznojumiem uz mācītāj māju, atstāja tos pie mātes un pateica viņai ardievas. Viņš atgriezās darbnīcā, uzrakstīja uz gleznas «Kartupeļu ēdāji», piepakoja klāt dažas savas labākās studijas un devās uz Parīzi.

PIEKTĀ GRAMATA. PARĪZE

i

— Vai neesi saņēmis manu pēdējo vēstuli? — Teo jautāja nākamajā rītā, kad abi dzēra kafiju, piekozdami apalīšus.

— Nevaru pateikt, —- Vinsents atbildēja — Ko rakstīji?

— Darīju tev zināmu, ka esmu paaugstināts.

— Ak Teo, kāpēc vakar nesacīji par to ne vārda?

— Tu biji pārāk satraukts, lai klausītos. Man uzticēja galeriju Monmartras bulvārī.

— Lieliski, Teo! Pašam sava gleznu galerija!

— Mana jau nav, Vinsent. Firmas politika mani iegrožo. Taču antresolā es drīkstu rādīt impresionistus ...

— Ko izstādīji?

— Monē, Degā, Manē un Pisaro.

— Nemaz neesmu redzējis.

— Tad atnāc līdzi un skaties, cik uziet!

— Kāpēc tik blēdīgi smīni, Teo?

— Tāpat vien. Pēc brīža mums jāsāk kustēties. Es katru rītu eju uz galeriju kājām. Vai gribi vēl kafiju?

— Paldies. Nē, nē, tikai pustasi. Velns lai parauj, Teo, veco zēn, kāds prieks sēdēt atkal ar tevi pie brokastgalda!

— Es jau sen gaidīju, ka atbrauksi Parīzē. Tik un tā reiz būtu jāpārceļas uz šejieni, tas skaidrs kā diena. Varbūt tomēr tev vajadzēja paciesties līdz jūnijam, kad pārkravāšos uz Lepika ielu. Tur mums būs trīs lielas istabas. Te, kā redzi, nevarēsi necik ērti strādāt.

Vinsents grozījās krēslā, raudzīdamies apkārt. Brālim bija dzīvojamā istaba, viena maza istabiņa un virtuvīte. Istabu greznoja īstas Luija Filipa stila mēbeles, bet tās pieblīvēja telpu, ka nebija kur apgriezties.

— Ja sadomāšu te uzstatīt molbertu, — Vinsents teica, — mums vajadzēs vienu otru no tavām skaistajām istab-lietām iznest pagalmā.

—- Tiesa, te piebāztas malu maliņas. Gadījās ļoti izdevīgi nopirkt šīs mēbeles, un tās ir tieši tādas, kādas vēlos savam jaunajam dzīvoklim. Taisies līdzi, Vinsent, iesim pa manu iemīļoto ceļu uz Monmartras bulvāri. Kas nav ošņājis Parīzes gaisu rīta agrumā — nepazīst šo pilsētu.

Teo uzvilka biezos melnos svārkus, kas sapogājami augstu, zem koši baltās kaklasaites pušķa, vēl piešāva suku abās pusēs pie celiņa, kur slējās pa sprodziņai, pēc tam saglauda ūsas un mīksto bārdu. Viņš uzlika melno katliņu, paņēma cimdus un spieķi un paspēra soli uz durvīm.

— Nu, Vinsent, vai esi gatavs? Ak mūžs, kāds tu izskaties! Ja tu šādā uzvalkā parādītos citā pilsētā, tevi saņemtu ciet!

— Kas vainas? — Vinsents appētīja sevi. — Šīs drānas valkāju gandrīz jau divus gadus, un neviens neko nav iebildis.

Teo nosmējās.

— Nav arī liela bēda, parīzieši pie tādiem ļaudīm pieraduši. Vakarā, pēc galerijas slēgšanas, tomēr nopirkšu tev jaunas drēbes.

Brāļi nokāpa vienu posmu pa vītņu kāpnēm, pagāja garām durvju sarga istabiņai un izkļuva Lavāla ielā. Tā bija paplata iela, grezna un cienīga, ar lieliem veikaliem, kur piedāvāja drogas, gleznu ietvarus, antīkas lietas.

— Vai redzi trīs daiļās dāmas mūsu mājas trešajā stāvā? — Teo iejautājās.

Vinsents atgāza galvu un ieraudzīja trīs ģipša bistes. Zem pirmās bija rakstīts «Tēlniecība», zem otrās — «Celtniecība», zem trešās — «Glezniecība».

-— Kāpēc glezniecība pielīdzināta tik neglītam sievišķim?

— Nezinu, — Teo atbildēja. — Lai nu kā, tu esi apmeties īstajā mājā.

Abi pagāja garām antikvariātam «Vecruāna», kur Teo bija pircis savas Luija Filipa mēbeles. Drīz viņi nokļuva Monmartras ielā, kas graciozi aizvijās uz Klišī bulvāri un Monmartras pakalnu, pēc tam veda lejup, uz pilsētas sirdi. Ielā paloja rīta saules gaisma un mostošās Parīzes smaržas; kafejnīcās dzēra kafiju un ēda trauslos radziņus; patlaban vēra vaļā sakņu, gaļas un siera veikalus.

Šis bija rosmes pilns sīkpilsonisks rajons ar daudziem maziem veikaliņiem. Pa ielas vidu gāja strādnieki. Namamātes taustīja un skatīja veikalu priekšā izliktās preces un sīvi kaulējās ar tirgotājiem.

Vinsents dziļi ievilka elpu.

— Parīze, — viņš teica. — Pēc visiem šiem gadiem!

— Jā, Parīze! Eiropas galvaspilsēta. Mākslinieku galvaspilsēta.

Vinsents baudīja šo trauksmaino dzīvības plūsmu, kas līču loču vijās pa Monmartru, — viesmīļi melnsarkanās svītrotās jakās, namamātes ar gariem neietītiem klaipiem padusē, ratiņu stūmēji, kas turējās gar ietves malu, istabenes mīkstās kurpēs, naudīgi veikalnieki, kuri devās uz savām darba vietām. Kad brāļi bija pagājuši garām neskaitāmām konditorejām, maiznīcām, desu bodēm, veļas mazgātavām un mazām kafejnīcām, Monmartras iela izliecās pašā pakalna nokājē un ieplūda Šatodēnas laukumā — apaļā klajumā, kas izveidojies, satekot sešām ielām. Viņi šķērsoja laukumu un devās garām Loretas dievmātes baznīcai, netīrai četrstūrainai tumša akmens ēkai ar trijiem eņģeļiem uz jumta, kuri idiliski tiecās aizlidot zilajā izplatījumā. Vinsents vērīgi ieskatījās uzrakstā virs ieejas.

— Teo, vai viņi paši tic vārdiem Liberté, Egalité, Fraternité?*

— Liekas gan. Trešā republika, domājams, pastāvēs ilgi. Rojālisti ir sagrauti, un sociālisti gūst varu. Emils Zolā man nesen teica, ka nākamā revolūcija vērsīšoties pret kapitālismu, nevis pret monarhiju.

— Zolā! Teo, laimīgais, tu saejies ar Zolā!

— Pols Sezāns mūs sapazīstināja. Ik nedēļas mēs visi tiekamies Batiņolas kafejnīcā. Nākamreiz ņemšu tevi līdzi.

Aiz Šatodēnas laukuma Monmartras iela zaudēja sīk-pilsonisko raksturu un vērtās diženāka. Veikali bija lielāki, kafejnīcas lepnākas, ļaudis ģērbušies labāk, mājas staltākas. Restorāni un koncertu nami cits pie cita rindojās gar ietvi, parādījās viesnīcas, kravas ratu vietā braukāja ekipāžas.

Brāļi raiti soļoja tālāk. Dzestrā saule spirdzināja, smaržas strāvoja, vēstīdamas par šīs pilsētas daudzveidīgo, pilnskanīgo dzīvi.

— Tā kā mājās strādāt nevari, — Teo bilda, — es iesaku tev Kormona darbnīcu.

— Kā tur ir?

— Nu, Kormons ir tikpat akadēmisks kā vairums skolotāju, bet viņš tevi liks mierā, ja tu nevēlēsies dzirdēt viņa kritiskās piezīmes.

— Vai dārgi izmaksās?

Teo ar spieķi iebelza Vinsentam pa gurnu.

— Vai neteicu, ka esmu paaugstināts? Drīz būšu viens no tiem plutokrātiem, ko Zolā taisās iznīcināt savā nākamajā revolūcijā!

Monmartras iela pārgāja platā, lepnā Monmartras bulvārī ar pasāžām*, dārgām tirgotavām, lieliem universālveikaliem. Sī gatve, kas tālāk saucās par Itāliešu bulvāri, veda uz Operas laukumu un bija viena no galvenajām pilsētas artērijām. Lai gan šinī rīta stundā iela bija patukša, pārdevēji veikalos jau gatavojās saņemt pircējus.

Mākslas veikals, ko tagad pārzināja Teo, atradās deviņpadsmitā namā, gabaliņu pa labi no Monmartras ielas. Brāļi devās pāri platajai gatvei, apstājās vidū pie gāzes luktura, lai palaistu garām kādu ekipāžu, pēc tam turpināja ceļu uz galeriju.

Labi kopušies pārdevēji godbijīgi paklanījās, kad Teo gāja pa salonu. Vinsents atminējās, ka, pārdevējs bu-dams, tāpat klanījies Terstēgam un Obaham. Te lidināja kultūras un izsmalcinātības gars, dvesa aromāts, no kura viņa nāsis jau sen bija atradušas. Pie sienām karājās Enēra, Delaroša*, Bugro gleznas. Viņā galā kāpnes no galvenā salona veda augšup uz nelielu balkonu.

— Gleznas, ko vēlies redzēt, ir augšā, antresolā, — Teo sacīja. — Kad būsi izskatījies, nonāc lejā un dari zināmas savas domas.

— Teo, kāpēc tu aplaizies?

Teo sejā iegula vēl platāks smīns.

— A toute ā l'heure* — viņš izmeta un nozuda savā kabinetā.

II

«Vai esmu trako mājā?»

Antresolā Vinsents apžilbis piestreipuļoja pie vientulīga krēsla, apsēdās un berzēja acis. Kopš divpadsmit gadu vecuma viņš bija pazinis tikai tumšas, drūmos toņos ieturētas gleznas, kur otas vilcieni nav manāmi, itin viss ir pareizs un smalki nostrādāts, krāsas gludi ieklātas un pamazām pāriet cita citā.

Te gleznas smietin smējās, tādas viņš nekad nebija redzējis, pat sapņos ne. Projām bija gludais, plānais klājiens. Projām sentimentālais miers. Projām brūnā mērce, ar kuru Eiropa gadsimtiem ilgi laistījusi savas gleznas. Te bija gleznas, kas trakulīgi piešķiestas ar sauli. Tanīs juta gaisu un gaismu, strauju dzīvības pulsu. Tīri sarkanas, zaļas un zilas krāsas nebēdnīgi samestas blakus, attēlojot jauniņas baletdejotājas aiz kulisēm. Vinsents uzskatīja parakstu: Degā.

Te bija vairākas ainavas — upmalas skati, kas ņirbēja pusdienas saules un briestošas vasaras košajos, sulīgajos toņos. Mākslinieks — Monē. Ikkatrā no šīm spilgtajām gleznām bija vairāk spožuma, dvēseles un smaržas nekā visos tanīs simtos, ko Vinsents redzējis līdz šim. Pati tumšākā krāsa Monē paletē desmitreiz gaišāka par visgaišāko toni, kāds vien sameklējams Holandes muzeju audeklos. Otas vilcieni droši izcēlās, ik triepiens acīm redzams, ik triepiens iederējās dabas ritmā. Klājiens biezs, tas virmoja košo, pilnskanīgo krāsu bagātīgajos iecirtumos.

Vinsents nostājās pie kādas gleznas. Kreklā izmeties vīrs ar ciešu gallisku uzmaņu turēja nelielas laivas stūri, kā jau francūzis, kas tīkami pavada svētdienas pievakari; sieva, salikusi rokas klēpī, sēdēja līdzās. Vinsents skatījās, kā sauc mākslinieku.

— Tas pats Monē? — viņš brīnījās. — Savādi gan. Nekādas līdzības ar tām ainavām.

Viņš lasīja vēlreiz un redzēja, ka pārskatījies. Te bija rakstīts «Manē», nevis «Monē». Nu viņš atcerējās, kādu vētru sacēlušas Manē gleznas «Brokastis zaļumos» un «Olimpija» — žandarmiem vajadzējis šos audeklus nožogot ar virvēm, lai pūlis tos nesagraizītu nažiem un neap-spļaudītu.

Manē gleznas atgādināja Emila Zolā grāmatas, kaut arī Vinsents īsti nezināja, kā tas nākas. Te laikam bija tā pali kaislā dziņa pēc patiesības, tā pati drosmīgā iedziļināšanās, tas pats viedoklis, ka raksturam, lai cik nelādzīgs tas liktos, piemīt savs skaistums. Vinsents cieši nopētīja Manē tehniku — pamatkrāsas trieptas cita pie citas bez pārejas, daudzas detaļas vienīgi ieskicētas, nokrāsas, līnijas, gaisma un ēnas plūstošas, nevis skaidri norobežotas.

— Tāpat kā redzam tās dabā, — Vinsents noteica.

Viņš domās dzirdēja Mauvi sakām: «Vai tad tu nespēj

atrast skaidru līniju, Vinsent?»

Viņš piesēda atkal un ļāva redzētajam nogulties apziņā. Pēc brīža viņš uztvēra vienu no tiem vienkāršajiem paņēmieniem, ar kuriem radīts glezniecībā vesels apvērsums. Sie mākslinieki lieliski atainoja gaisu! Un šī dzīvā, kustīgā, piesātinātā gaisa vidē viss guva īpašu burvību! Vinsents zināja: akadēmiķi nevelta gaisam nekādu vērību — tas ir tikai tukšums, kur nolikt stingus, statiskus priekšmetus.

Bet šie jaunie gleznotāji! ... Viņi bija atklājuši gaisu! Atklājuši gaismu un dvēseli, atmosfēru un sauli; viņi redzēja, cik skaistu dara pasauli bezgala daudzie spēki, kas verd un strāvo šinī smalkajā matērijā. Vinsents juta: šai glezniecībai pieder nākotne. Fotogrāfi un akadēmiķi gatavos nevainojamas kopijas; mākslinieki visu skatīs caur savas individualitātes prizmu un saules piestaroto gaisu, kurā tie strādā. Tā vien šķita, ka šie gleznotāji radījuši jaunu mākslu.

Krišus klupšus Vinsents nokāpa lejā. Teo bija galvenajā salonā. Viņš smaidot pievērsās brālim, aši ielūkodamies tam sejā.

— Nu, Vinsent? — viņš bilda.

— Ak Teo!— tas izdvesa.

Vinsents dzīrās runāt, bet nespēja. Skatiens pašāvās augšup uz antresolu. Viņš pagriezās un izskrēja no galerijas.

Vinsents soļoja tālāk pa plato bulvāri, līdz nonāca pie astoņstūrainas celtnes, tā, acīm redzot, bija Opera. Pa mūra namu spraugu samanījis tiltu, viņš devās uz upes pusi. Viņš nošļūdinājās pie ūdens un apslapēja pirkstus Sēnā. Pēc tam pārgāja pāri tiltam, nemaz neparaudzīda-mies uz bronzas jātniekiem, un klimta pa Kreisā krasta mudžeklīgajām ielām. Tās viņu veda aizvien iekalnis. Viņš pagāja garām kapsētai, nogriezās pa labi un nokļuva pie lielas dzelzceļa stacijas. Viņš vairs neatcerējās, ka šķērsojis Sēņu, un jautāja žandarmam, kā varētu tikt uz La vāla ielu.

— Uz Lavāla ielu? — žandarms atvaicāja. — Jūs esat pavisam citā pilsētas pusē, mesjē. Sī ir Monparnasa. Noejiet lejā, šķērsojiet Sēņu un kāpiet Monmartrā.

Ilgi Vinsents maldījās pa pilsētu, daudz nedomādams, kurp dodas. Viņš redzēja spodrus, platus bulvārus ar lepniem veikaliem, skumīgas, netīras ieliņas, sīkpilsoniskas ielas ar vīna tirgotavām no vienas vietas. Viņš atkal nokļuva pakalnā, kur slējās Triumfa arka. Austrumos viņa skatienam atklājās kokiem apstādīts bulvāris, kam no abām pusēm piesliedzās šauras parka joslas un kas nobeidzās lielā laukumā ar ēģiptiešu obelisku. Rietumos bija pārredzams plašs mežs.

Tikai pievakarē Vinsents atgriezās Lavāla ielā. Trulo sāpi bija pārmācis nogurums. Viņš tūlīt ņēmās izsaiņot savus darbus. Izlika tos uz grīdas.

Viņš vērās savos audeklos. Ak dievs, cik tumšs un drūms triepiens! Cik smags, vēss, nedzīvs! Viņš atjauta, ka gleznojis gadsimtam, kas sen pagājis, un pats to nemaz nebija zinājis.

Teo pārnāca mijkrēslī un atrada brāli nomāktu sēžam uz grīdas. Viņš nometās Vinsentam blakus. Istabā dzisa pēdējā dienas gaismiņa. Teo brīdi klusēja.

— Vinsent, — viņš ierunājās, — es zinu, kāda tev sajūta. Tu esi kā apdullināts. Tas ir briesmīgi, vai ne? Tiek atmests gandrīz viss, kas glezniecībā līdz šim bijis svēts.

Vinsents piemiegtām, sasarkušām acīm notvēra brāļa skatienu.

— Teo, kāpēc neteici agrāk? Kāpēc agrāk nerāvi mani šurp? Tu esi ļāvis man izšķiest sešus garus gadus.

— Izšķiest? Nieki. Tu esi izstrādājis pats savu rokrakstu. Tu glezno kā Vinsents van Gogs un neviens cits pasaulē. Tev vajadzēja braukt šurp tikai tad, kad jau izkopies savdabīgs izteiksmes veids, citādi Parīze tevi būtu locījusi pēc savas gaumes.

— Bet ko lai nu daru? Paskaties uz šito drazu! — Vinsents ar kāju paspēra lielu, tumšu gleznu. —■ Viss nedzīvs, Teo. Un nekur nederīgs.

— Tu jautā, ko darīt. Pateikšu. Tev jāmācās no impresionistiem gaisma un kolorīts. Tik daudz drīksti no viņiem aizgūt. Bet vairāk ne. Tu nedrīksti atdarināt. Nedrīksti zaudēt savu īpatnību. Lai Parīze tevi neizmiekšķē.

— Bet, Teo, man atkal jāsāk no gala. Ko vien daru — viss aplam.

— Viss pareizi. .. tikai gaisma un kolorīts jāmaina. Tu esi impresionists kopš tās dienas, kad uzmeti savu pirmo skici Borināžā. Ieskaties savā zīmējumā! Ieskaties savos otas vilcienos! Pirms Manē vēl neviens nebija tā gleznojis. Ieskaties savās līnijās! Tās gandrīz nekur nav cietas. Aplūko šīs sejas, šos kokus, šīs figūras laukos! Tu taču esi attēlojis savas impresijas. Viss ir raupjš, nenobeigts, viss gājis caur tavas individualitātes prizmu. Impresionists jau ir tieši tāds mākslinieks, kurš glezno savādāk nekā citi, kurš verdziski nepakļaujas kanoniem un noteikumiem. Tu piederi savam gadsimtam, Vinsent, un tu esi impresionists, vai nu pašam patīk vai ne.

— Ak Teo, traki patīk!

•— Jaunie Parīzes gleznotāji, par kuriem vērts runāt, pazīst tavus darbus. Nevis tie mākslinieki, kas iemanījušies pārdot savus audeklus, — nē, es domāju lielos meklētājus. Viņi vēlas ar tevi iepazīties. Tu iemācīsies no viņiem kaut ko brīnišķīgu.

— Viņi pazīst manus darbus? Impresionisti pazīst manus darbus?

Vinsents uzrausās ceļos, lai skaidrāk redzētu brāli. Teo atcerējās Zundertā pavadītās dienas, kad abi kopā bija rotaļājušies uz grīdas bērnistabā.

— Protams. Ko tad, pēc tavām domām, esmu darījis Parīzē visus šos gadus? Viņi atzīst, ka tev ir vērīga acs un zīmētāja roka. Tagad tev tikai jāpadara gaišāka sava palete un jāiemācās gleznot dzīvs, starojošs gaiss. Vin-sent, vai nav jauki — dzīvot tādu svarīgu pārmaiņu laikā?

— Teo, vecais puika, vecais velna puika!

— Nu, nu, piecelies. Iededz uguni. Uzcirtīsimies un iesim pusdienās. Vedīšu tevi uz Brasserie Universelle. Tur pasniedz vislabāko šatobriānu Parīzē. Sarīkošu īstu goda mielastu. Ar pudeli šampanieša, veco zēn. Nosvinēsim to lielo dienu, kad Parīze un Vinsents van Gogs savienojušies!

m

Otrā rītā Vinsents paņēma zīmēšanas piederumus un devās pie Kormona. Darbnīca atradās trešajā stāvā; tā bija liela telpa ar plašu logu ziemeļu pusē. Dibenā, iepretī durvīm, pozēja kails vīrietis. Apkārt izklaidus stāvēja kādi trīsdesmit molberti ar krēsliem. Kor-mons ierakstīja Vinsentu audzēkņos un atvēlēja viņam molbertu.

Kad Vinsents savu stundu bija zīmējis, atvērās durvis un ienāca kāda sieviete. Galva viņai bija apsieta, un viņa turēja roku pie vaiga. Sieviete uzmeta šausmu pilnu skatienu kailajam modelim, iekliedzās: «Mon Dieu!»* — un izskrēja ārā.

Vinsents pievērsās kaimiņam.

— Kas viņai lēcies? Kā jums liekas?

— A . . . tas gadās katru dienu. Viņa nomaldījusies, iedama pie zobārsta, kas dzīvo tepat blakus. Ieraugot kailu vīrieti, viņas palaikam tā iztrūkstas, ka zobu sāpes norimst. Ja zobārsts nepārkravāsies, viņš droši vien izputēs. Jūs, šķiet, vēl svešinieks?

— Jā. Esmu tikai trešo dienu Parīzē.

— Kā jūs sauc?

— Van Gogs. Un jūs?

— Anrī Tulūzs-Lotreks. Vai esat Teo van Goga radinieks?

— Tas ir mans brālis.

— Tad jums jābūt Vinsentam! Nu, prieks iepazīties ar jums. Jūsu brālis ir krietnākais gleznu tirgotājs Parīzē. Viņš ir vienīgais, kas dod jaunajiem iespēju izsisties uz augšu. Vēl vairāk — viņš cīnās par mums. Ja Parīzes publika mūs vispār kādreiz atzīs, tas būs arī Teo van Goga nopelns. Viņš ir jauks puisis, mēs visi tā domājam.

— Es arī tā domāju.

Vinsents nopētīja sarunu biedru. Lotrekam bija tāda kā pieplacināta galva; vaibsti, deguns, lūpas, zods tiecās uz priekšu. Viņa lielā melnā bārda bija sabozusies, to, likās, nevarēja saglaust uz leju.

— Kāda velna pēc nākat uz šo draņķīgo Kormona darbnīcu? — Lotrelcs noprasīja.

— Man nav kur zīmēt. Kāpēc jūs nākat?

— Ek, pats nezinu. Visu pagājušo mēnesi nodzīvoju Monmartrā kādā prieka mājā. Taisīju meiču portretus. Tas bija īsts darbs. Šitā zīmēt darbnīcā ir tikai tāda niekošanās.

— Es vēlētos redzēt, kā esat attēlojis tās sievietes.

— Patiešām?

— Jā, jā. Kāpēc ne?

— Daudzi domā, ka esmu jucis, jo gleznoju klaunus, dejotājas un māsiņas. Bet taisni šinīs cilvēkos īsti saskatāms raksturs.

— Zinu. Hāgā pats dzīvoju ar ielasmeitu.

— Labi! Šie van Gogi ir vīri uz goda! Vai jūs neparādītu savu zīmējumu?

— Apskatiet visus. Man jau ir veseli četri.

Aplūkojis zīmējumus, Lotreks teica:

— Mēs sapratīsimies, mans draugs. Mēs domājam vienādi. Vai Kormons jau redzējis jūsu zīmējumus?

— Nē.

— Kad viņš tos ieraudzīs, jūs būsit beigts cilvēks. Kormona acīs, protams. Man viņš nesen sacīja: «Lotrek, jūs pārspīlējat, vienmēr pārspīlējat. No katras jūsu studijas raugās karikatūra.»

— Un jūs atbildējāt: «Mans mīļais Kormon, tā nav karikatūra, tas ir raksturs.»

Lotreka skadrās, melnās acis dīvaini iezibējās.

— Tātad jūs gribat redzēt manu meiču portretus?

— Nu, protams, gribu.

— Ejam. Šis ir līķu kambaris, nav vārdam vietas.

Lotrekam bija īss, resns kakls, vareni pleci un rokas.

Kad viņš piecēlās, Vinsents redzēja, ka jaunais draugs ir kroplis. Stāvot Lotreks nebija lielāks kā sēžot. Resnais rumpis izriezās uz priekšu, bet jostas vietā spēji saruka un balstījās uz mazām, sakrupušām kājām.

Abi soļoja pa Klišī bulvāri. Lotreks smagi atspiedās uz spieķa. Ik pēc brīža viņš apstājās atpūsties, pie tam norādīdams uz dažu skaistu līniju celtņu arhitektūrā. Viņi aizgāja gandrīz līdz «Mulēnrūžai», tad pagriezās un devās augšup Monmartrā. Lotrekam vajadzēja atpūsties biežāk.

— Jūs droši vien gribat zināt, kā esmu ticis pie tādām kājām. Visi grib zināt. Nu, pastāstīšu ar.

— Ko niekus! Nevajag par to runāt.

— Nav arī ko slēpt no jums. — Viņš saguma, abām rokam atspiezdamies uz spieķa. — Es piedzimu ar trausliem kauliem. Kad man bija divpadsmit, pakritu uz dejas grīdas un pārlauzu labo ciskas kaulu. Nākamajā gadā iegāzos grāvī un pārlauzu kreiso. Kopš tā laika manas kājas nemaz nav augušas garākas.

— Vai jūtaties nelaimīgs?

— Nē. Vesels būdams, es nekad nekļūtu par mākslinieku. Mans tēvs ir Tulūzas grāfs. Man vajadzētu mantot viņa titulu. Ja vien būtu gribējis, man pasniegtu maršala zizli un es jātu blakus Francijas karalim. Protams, ja Francijai būtu karalis . .. Bet, velns lai parauj, kāpēc jābūt grāfam, ja var kļūt par gleznotāju?

— Jā, grāfu laiks šķiet pagājis.

— Vai kustēsimies? Mazliet tālāk šinī pašā ielā ir Dega darbnīca. Runā, ka daru viņam pakaļ, jo viņš glezno baletdejotājas un es gleznoju «Mulēnrūžas» meitenes. Lai nu runā, ko grib. Te ir mans miteklis, Fontēna ielā 19 b. Esmu apmeties pirmajā stāvā, kā jau varat noprast.

Viņš atgrūda durvis un palocīdamies ielaida Vinsentu.

— Es dzīvoju viens, — Lotreks teica. — Sēdieties, ja varat atrast brīvu vietu.

Vinsents apskatījās. Starp gleznām, ietvariem, molbertiem, ķeblīšiem, pakāpņiem un audekla baķiem stāvēja divi lieli galdi. Uz viena bija saliktas pudeles ar dārgiem vīniem un karafes ar dažādu krāsu liķieriem. Otrs apkrauts parūkām, vecām grāmatām, baleta kurpēm, sieviešu kleitām, cimdiem, zeķēm, nepieklājīgām fotogrāfijām

un vērtīgām japāņu gravīrām. Visā šinī juceklī atlika tikai viena vietiņa, kur Lotreks varēja sēdēt un gleznot.

— Nu, ko stāvat, van Gog? — Lotreks noprasīja. — Vai patiešām nav kur apsēsties? Nogrūdiet to drazu uz grīdas un pieceliet krēslu pie loga. Tanī namā bija divdesmit septiņas meičas. Pagulējos ar visām. Vajag pagulēt ar sievieti, lai viņu pilnīgi saprastu, vai ne?

— Gluži manas domas.

— Te ir tie zīmējumi. Es tos aiznesu kādam gleznu tirgotājam Kapucīniešu bulvārī. «Lotrek,» šis saka, «nu kāds velns jūs dīda attēlot nejaucību? Kāpēc vienmēr gleznojat visnetīrākos un izlaidīgākos cilvēkus, kādus vien varat sameklēt? Šīs sievietes ir pretīgas, pagalam pretīgas. Izvirtība un baismīgs ļaunums visnotaļ lasāms viņu sejās. Vai tāda ir jaunās mākslas jēga — radīt nejaucību? Vai jūs, mākslinieki, esat kļuvuši tik akli pret skaistumu, ka spējat gleznot tikai draņķi, sabiedrības padibenes?» Es saku: «Piedodiet, bet man nāk vēmiens, un es negribētu notaisīt jūsu jauko paklāju.» Vai gaisma piemērota, van Gog? Vai negribat iedzert? Klājiet vaļā — ko sirds vismīļāk pieņem. Man ir viss, ko varat vēlēties.

Veikli izgrozījies starp krēsliem, galdiem un audekla baķiem, viņš ielēja dzērienu un pasniedza Vinsentam.

— Uz nejaucību, van Gog! — viņš izsaucās. — Lai tā nekad neieperinās Akadēmijā!

Maziem malciņiem iebaudīdams cienastu, Vinsents pētīja Lotreka divdesmit septiņus zīmējumus, kur rādītas atklātā nama meitenes. Viņš saprata, ka mākslinieks tās attēlojis tādas, kādas redzējis īstenībā. Tie bija patiesīgi portreti, bez autora nosodošās attieksmes, bez vērtējuma no tikumības viedokļa. Meiteņu sejas pauda postu un ciešanas, aukstu juteklīgumu, rupju izvirtību un garīgu nabadzību.

— Vai jums patīk zemnieku portreti, Lotrek? — Vinsents iejautājās.

— Patīk, ja tikai nav asaraini.

— Ziniet, es gleznoju zemniekus. Un nupat man iešāvās prātā, ka arī šīs sievietes ir zemnieces. Tā sacīt, miesas kopējas. Zeme un miesa taču ir vienas un tās pašas vielas divi dažādi veidi, vai ne? Un šīs sievietes kopj miesu, cilvēka miesu. Šie ir labi zīmējumi, Lotrek; jūs esat pateicis to, ko vērts teikt.

— Un, pēc jūsu domām, viņas nav nejaukas?

—- Tie ir skaudri, pārliecinoši stāsti par dzīvi. Un tas ir viscēlākais skaistums, vai nav tiesa? Ja jūs idealizētu šīs sievietes, asaraini attēlotu — tad padarītu viņas nejaukas, portreti būtu gļēvi un liekulīgi. Bet jūs, neko neslēpdams, pilnā balsī runājat patiesību — un tas jau ir īsts skaistums, vai ne?

— Mīļais dievs! Kāpēc pasaulē nav vairāk tādu kā jūs? Iedzeriet vēl! Un studijas ņemiet pats! Skatiet, ko gribat!

Turēdams pret gaismu kādu audeklu, Vinsents uz brīdi iegrima domās.

— Domjē! — viņš izsaucās. — Šis darbs taču atgādina Domjē.

Lotreka seja iemirdzējās.

— Jā, Domjē. Tas ir vislielākais mākslinieks. Vienīgais cilvēks, no kura kaut ko esmu mācījies. Ak, cik vareni viņš prata nīst!

— Bet kāpēc gleznot to, ko nīstam? Es gleznoju tikai to, ko mīlu.

— Jebkura liela māksla izaug no naida, van Gog. A, es redzu, jūs apbrīnojat manu Gogēnu.

— Kā jūs teicāt — kas ir gleznas autors?

— Pols Gogēns. Vai pazīstat?

— Nē.

— Jums vajadzētu ar viņu iepazīties. Un tā ir Marti-nikas iezemiete. Gogēns tur nodzīvoja kādu laiku. Viņš gluži kā uzburts uz primitīvismu, taču glezno brīnišķīgi. Viņam bija sieva, trīs bērni un laba vieta biržā, kur viņš pelnīja trīsdesmittūkstoš franku gadā. Par veseliem piecpadsmit tūkstošiem viņš sapirka Manē, Sislē un Pisaro darbus. Kāzu dienā uzgleznoja savas sievas portretu. Viņai tas likās cēls žests. Gogēns mēdza gleznot svētdienās, — jūs varbūt esat dzirdējis par Biržas mākslinieku klubu? Reiz viņš parādīja savu gleznu Manē, un tas uzslavēja viņa darbu. «Ak,» atbddēja Gogēns, «esmu tikai amatieris.» — «Nav tiesa,» Manē sacīja, «amatieri ir tie, kas taisa sliktas gleznas.» Šie vārdi sakāpa Gogēnam galvā līdzīgi tīram spirtam, un reibonis neizgaisa. Gogēns pameta darbu biržā, kādu gadu nodzīvoja ar ģimeni Ruāna, iztērēdams savus ietaupījumus, pēc tam aizraidīja sievu un bērnus pie viņas vecākiem uz Kopenhāgenu. Kopš tā laika viņš kuļas cauri kā mācēdams.

— Šķiet interesants puisis.

— Kad tiksities ar viņu — esiet uzmanīgs; viņš labprāt moka savus draugus. Klausieties, van Gog, — kā būtu, ja es jums parādītu «Mulēnrāžu» un «Elizēmonmartru»? Man visas meitenes tur pazīstamas. Vai mīlat sievietes, van Gog? Es domāju — vai jums patik ar viņām gulēt? Man patīk. Varbūt pavadīsim kādu jautru naksniņu?

— Katrā ziņā.

— Lieliski. Bet nu būs jādodas atpakaļ pie Kormona. Vai neiedzersit ceļa kāju? Tā, tā. Vēl vienu kraukšķīti — un pudele būs tukša. E, e, neapgāziet galdu! Nekas, lai paliek uz grīdas, apkopēja uzvāks. Jādomā, vajadzēs drīz vien pāriet uz citu vietu. Esmu bagāts, van Gog. Tēvs baidās, ka es varētu vainot viņu par to, ka esmu kroplis, un tāpēc neliedz man itin neko. Pāriedams uz jaunu mitekli, es ņemu līdzi tikai gleznas. Noīrēju tukšu darbnīcu un sapērku vajadzīgās lietas. Kad pietrūkst gaisa — pārvācos atkal. Starp citu — kādas sievietes jums vislabāk patīk? Blondīnes? Sarkanmates? .. .

Neraizējieties, durvis nav ko slēgt. . . Redziet, kā skārda jumti viļņo lejup uz Klišī bulvāri līdzīgi melnam okeānam. Ek, velna būšana! Man taču jūsu priekšā nevajag izlikties. Es atspiežos uz spieķa un rādu skaistus skatus tāpēc, ka esmu sasodīts kroplis un nejaudāju bez pūšanās noiet pat mazu gabaliņu. Nu, vienā otrā ziņā mēs visi esam kropļi. Kājosim tālāk.

IV

Viss likās gluži vienkārši. Viņam vajadzēja tikai atmest veco paleti, nopirkt gaišas krāsas un gleznot tā, kā glezno impresionisti. Vinsents izmēģinājās vienu dienu un bija izbrīnījies un mazliet sasirdījies. Nākamās dienas vakarā viņš bija apjucis. Pēc tam apjukumu nomainīja vilšanās, dusmas un bailes. Nedēļas beigās viņu pārņēma negants niknums. Pēc visiem kolorīta meklējumiem, pēc daudzu mēnešu darba viņš aizvien vēl jutās iesācējs! Gleznas iznāca tumšas, pelēcīgas, duļķainas. Kor-mona darbnīcā Vinsents šķiedās ar krāsu un lāstiem, Lot-reks, blakus sēdēdams, vēroja biedru, taču atturējās no padomiem.

Tā nedēļa bija grūta Vinsentam un vēl jo grūtāka viņa brālim. Teo bija lēnīgs cilvēks, laipns un smalkjūtīgs. Viņa drēbes, iznesība, dzīvokļa iekārta, darba vieta — viss liecināja par izsmalcinātu gaumi. Viņā bija maz tāda brāzmaina spēka un spara, kāds piemita Vinsentam.

Lavāla ielas dzīvoklītī īsti pietika vietas tikai pašam Teo un viņa trauslajām Luija Filipa mēbelēm. Nedēļas nogalē Vinsents jau bija paspējis visu, kā saka, apgriezt otrādi. Viņš staigāja šurp un turp pa dzīvojamo istabu, spārdīja mēbeles, piemētāja grīdu otām, audekliem un tukšām tūbiņām, svieda uz galdiem un dīvāniem savas netīrās drēbes, plēsa traukus, šķaidīja krāsu, galīgi izjauca brāļa iedibināto kārtību.

— Vinsent, Vinsent, neesi taču tāds mežonis! — Teo lūdzās.

Vinsents staigāja pa mazo dzīvokli, kodīdams pirkstu krumšļus un purpinādams. Pēc tam smagi iezvila trauslā krēslā.

— Viss velti, — viņš ievaidējās, — Esmu sācis par vēlu. Esmu jau par vecu, lai mainītos. Nudien, Teo, es pūlējos, cik jaudas! Šinī nedēļā iestrādāju divdesmit darbus. Bet esmu iesūnojis savā tehnikā un vairs nevaru sākt no gala. Tik tiešām — esmu pazudis! Redzējis impresionistu audeklus, es nevaru atgriezties Holandē un gleznot aitas. Un esmu ieradies par vēlu, lai tiktu līdzi šiem jaunajiem māksliniekiem. Ak dievs, ko darīt?

Viņš uzlēca kājās, piestreipuļoja pie durvīm iekampt svaigu gaisu; aizcirta durvis, atrāva vaļā logu, brīdi noraudzījās uz Bataijas restorānu, aizsita logu tik spēcīgi, ka gandrīz rūtis izbira; aizspērās uz virtuvi padzerties, nolēja grīdu un ar aptecējušu zodu atgriezās dzīvojamā istabā.

— Nu, ko teiksi, Teo? Vai jāmet viss pie malas? Vai esmu beigts cilvēks? Tā liekas, vai ne?

— Vinsent, tu uzvedies kā bērns. Nomierinies un uzklausi mani. Nē, nē, beidz staigāt. Citādi nevarēšu ar tevi runāt. Un, dieva dēļ, novelc smagos zābakus, ja, garām iedams, gribi vienmēr iespert šim zeltītajam krēslam!

— Teo, veselus sešus gadus tu mani esi uzturējis. Un kas tev tagad tiek par to? Lēvenis audeklu, kas noziesti ar brūnu mērci. Un galīgs neveiksminieks uz kakla.

— Paklau, veco zēn, —• vai toreiz, kad sadomāji zīmēt zemniekus, tu iemanījies jau pirmajā nedēļā? Vai nepagāja pieci gadi?

— Jā, bet tolaik es tikai sāku . . .

— Pašlaik tu tikai sāc apgūt kolorītu! Un tas droši vien tev aizņems vēl piecus gadus.

— Vai tā turpināsies bez gala, Teo? Vai visu mūžu man vajadzēs mācīties kā skolēnam? Man ir trīsdesmit trīs gadi. Piķis un zēvele, kad nobriedīšu par mākslinieku?

— Tev jāpārvar pēdējais šķērslis, Vinsent. Es pazīstu visu Eiropas glezniecību; darbi, ko redzēji manā antresola, ir pēdējais vārds. Tiklīdz padarīsi gaišāku savu paleti.

— Ak Teo, vai tu patiešām domā, ka iespēšu? Tu mani neuzskati par nelaimes putnu?

— Es tevi drīzāk uzskatītu par ēzeli. Šī ir pati lielākā revolūcija mākslas vēsturē, un tu gribi visu panākt vienā nedēļā! Iesim pastaigāties pa Monmartru, atvēsināsim galvas. Ja palikšu ar tevi istabā vēl piecas minūtes — man laikam saskries sirds.

Nākamajā pēcpusdienā Vinsents nostrādāja pie Kor-mona līdz vēlai stundai un pēc tam aizgāja pretī brālim uz galeriju. Metās agrā aprīļa krēsla; gaismai dziestot, garās sešstāvu namu rindas blāzmoja koraļļu sārtumā. Visa Parīze dzēra aperitīvu. Monmartras ielas kafejnīcas bija pilnas ļaužu, kas tērzēja ar draugiem. No kafejnīcu telpām skanēja maiga mūzika, tā parīziešus atsvaidzināja pēc dienas darba. Tika iedegtas gāzes laternas; viesmīļi restorānos klāja galdus; universālveikalus slēdza, pārdevēji nolaida rievotos dzelzs aizklājus un izvāca preces no ielas vitrīnām.

Teo un Vinsents soļoja lēnā garā. Viņi šķērsoja Šato-dēnas laukumu, kur, sešām ielām satekot, ekipāžas sabrauca drūzmu drūzmām. Pēc tam abi pagāja garām Lo-retas dievmātes baznīcai un līču loču devās kalnup uz Lavāla ielu.

— Vai neiedzersim aperitīvu, Vinsent?

— Kāpēc ne? Apsēdīsimies, kur varam novērot ļaudis.

— Tad pakāpsim līdz Bataijas restorānam Abašu ielā. Tur droši vien iegriezīsies mani draugi.

Bataijas restorānu apmeklēja galvenokārt mākslinieki. Tikai četri vai pieci galdi stāvēja ārā, toties abas zāles bija plašas un mājīgas. Madame Bataija allaž veda māksliniekus vienā zālē un visus pārējos — otrā; viņa no pirmā acu uzmetiena redzēja, pie kādām aprindām cilvēks pieder.

— Viesmīli — Teo uzsauca. — Atnesiet man ķimenīti.

— Ko ieteiksi, Teo?

— Nobaudi kuantro. Tev vajadzēs kādu laiku garšot vien, līdz atradīsi savu mīļāko dzērienu.

Apkalpotājs nolika viņiem priekšā pilnās glāzes, uz katras apakštases melniem cipariem bija rakstīta cena. Teo aizkūpināja cigāru, Vinsents savu pīpi. Garām gāja veļas mazgātājas melnos priekšautos, nesdamas padusēs grozus ar izgludinātu veļu, strādnieks, kuļinādams neietītu siļķi aiz astes, mākslinieki audekla virsvalkos, atgriezdamies ar gleznām, kas vēl žuva, piestiprinātas pie molbertiem, veikalnieki melnos katliņos un pelēkos rūtainos svārkos, namamātes drēbes kurpēs, ar pudeli vīna vai papīrā ievīstītu gabalu gaļas, daiļavas garos, kuplos svārciņos, šmaugiem vidukļiem, mazās, uz pieres uzšķiebtās cepurītēs, ko greznoja spalvas.

— Spožs gājiens, vai ne, Teo?

— Jā, Parīze īsti atmostas tikai aperitīva stundā.

— Es nupat domāju. .. kas gan piešķir Parīzei tādu burvību?

— Taisnību sakot — es arī nezinu. Tas ir mūžīgs noslēpums. Man liekas — tam kaut kāds sakars ar franču raksturu. Te allaž jaušama brīvība un iecietība, nebēdnīga attieksme pret dzīvi. .. Ahā, atnācis mans draugs, es tieši gribēju salaist jūs abus kopā. Labvakar, Pol. Kā klājas?

— Paldies, Teo. Vareni.

— Atļauj tevi iepazīstināt ar manu brāli Vinsentu van Gogu. Vinsent, tas ir Pols Gogēns. Piesēdi, Pol, un iedzer glāzi sava mīļā absinta.

Gogēns pacēla glāzi, iemērca mēles galu absintā un aplaizīja muti. Pēc tam pievērsās Vinsentam.

— Kā patīk Parīze, mesjē van Gog?

— Ļoti.

— Vai re! Brīnums. Ir tomēr cilvēki, kuriem tā patīk. Turpretī manās acīs tā ir milzīga mēslu kaste. Mēsli — tā ir civilizācija.

— Kuantro man diez kā neiet pie dūšas, Teo. Varbūt ieteiksi ko citu?

—- Nomēģiniet absintu, mesjē van Gog, vedināja Go gēns. — Tas ir īstais mākslinieka dzēriens.

— Kā domā, Teo?

— Kāpēc prašini mani? Izvēlies pats. Viesmīli Glāzi ab-sinta. Tu šodien izskaties tāds priecīgs, Pol. Kas noticis? Vai pārdevi kādu gleznu?

— Fui, kāda prastība, Teo. Nē, šorīt es piedzīvoju kaut ko lielisku.

Teo slepus pamirkšķināja Vinsentam.

— Pastāsti, Pol. Viesmīli Vēl absintu mesjē Gogēnam.

Gogēns iemērca mēles galu pasniegtajā absintā, izslāpi-

nāja atkal muti un sāka stāstīt.

— Vai zināt Impass Frenier — aklo ieliņu, kas atzaro no Krāšņu ielas? Nu, šorīt, tā ap pieciem, dzirdu, ka Fu-rela māte, ormaņa sieva, iespiedzas: «Palīgā! Mans vīrs pakāries!» Es izlecu no gultas, uzrauju bikses -— pieklā jība vienmēr pirmajā vietā, — noskrienu lejā, paķeru nazi un pārgriežu virvi. Ormanis bija beigts, bet vēl gluži silts. Es gribēju šo iecelt gultā. «Nē, nē!» Furela māte iekliedzās. «Jāpagaida, kamēr atnāks policija!»

Otrā pusē ir sakņu dārzs, un mana māja tieši pārkaras pāri kādai dobei. «Vai jums nebūtu viena melone?» es uzsaucu sakņu dārzniekam. «Protams, mesjē, gluži gatava.» Brokastīs es nu tiesāju meloni, nemaz nedomādams par vīru, kas pakāries. Kā redzat, dzīvē ir kaut kas labs Ir ne vien inde, bet arī pretinde. Otrajās brokastīs biju ielūgts, tāpēc uzvilku savu labāko kreklu, cerēdams paku tināt klausītājiem nervus. Izklāstīju, kas atgadījies. Bet šie tikai vienaldzīgi smaidīja un lūdza, lai es pagādājot katram gabaliņu virves, kurā ormanis pakāries.

Vinsents nopētīja Polu Gogēnu. Viņam bija barbara galva — melna un varena, pamatīgs deguns, kas šķiebās uz labo mutes kaktiņu, milzīgas izspiedušās mandeļveida acis, kur ēnojās nikna grūtsirdība. Kumpaini kaulu izciļņi virs acīm, zem acīm, garenajos vaigos un platajā zoda. Gogēns bija milzis, viņā vira pirmatnēji dzīvības spēki

Teo tikko manāmi pasmaidīja.

— Pol, man šķiet, tu pārāk tīksminies ar citu ciešanām, tas vairs neliekas gluži normāli. Man tagad jāiet, esmu uzaicināts pusdienās. Vinsent, varbūt arī tu kustēsies?

— Lai viņš paliek ar mani, Teo, — Gogēns teica. — Es gribu tavu brāli iepazīt tuvāk.

— Labi. Tikai nepiedzirdi ar absintu. Viņš nav radis. Viesmīli Cik jāmaksā?

— Jūsu brālis ir lāga cilvēks, Vinsent, — Gogēns sacīja, kad viņi bija atstājuši restorānu. — Viņš gan vēl baidās izstādīt pašu jaunāko mākslinieku darbus, taču, jādomā, tur vainīgs Valadons.

— Balkonā Teo izstādījis Monē, Sislē, Manē, Pisaro.

— Tiesa. Bet kur tad Serā? Un Gogēns? Un Sezāns, un Tulūzs-Lotreks? Tie citi jau top veci, un viņu laiks paiet.

— A, jūs pazīstat Tulūzu-Lotreku?

— Anrī? Protams! Kas viņu nepazīst? Viņš ir sasodīti smalks gleznotājs, taču traks cilvēks. Viņš domā — ja izgulēsies ar piectūkstoš sievietēm, tad izpirks savu kroplību. Rītos viņš pamostas ar skaudru mazvērtības sajūtu, jo viņam tikpat kā nav kāju; katru vakaru remdē šo smeldzi vīnā un mīlas priekos. Bet otrā rītā viņu atkal tirda tā pati mazvērtības sajūta. Ja viņš nebūtu traks, tad kļūtu par vienu no mūsu izcilākajiem gleznotājiem. Tā — te mums jānogriežas. Mana darbnīca ir ceturtajā stāvā... Uzmanieties! Sis pakāpiens ielūzis.

Gogēns iegāja pirmais un aizdedza lampu. Tā apgaismoja nabadzīgu jumtistabiņu, kur stāvēja molberts, galds, krēsls un misiņa gulta. Kādā nišā pie durvīm Vinsents ievēroja rupjas, bezkaunīgas fotogrāfijas.

— Spriežot pēc šīm bildītēm, jāatzīst, ka neesat nekādās augstās domās par mīlestību.

— Kur sēdēsit — uz gultas vai krēsla? Uz galda ir tabaka, varat piebāzt pīpi. Ziniet, man patīk kuplas un izlaidīgas sievietes. Gudras mani īdzina. Es meklēju sev kuplu draugaļu, bet nevaru un nevaru atrast. Kā par izsmieklu, arvien izrādās, ka viņa jau ir grūta. Vai esat lasījis stāstu, ko pagājušajā mēnesī laidis klajā Mopasāns, jauns puisis? Viņš ir Zolā mīlulis. Kāds vīrietis, ko pievelk kuplas sievietes, ziemsvētku vakarā liek uzklāt galdu divām personām un iziet lūkot sev biedreni. Viņš ierauga sievieti, kas īsti viņa gaumē. Bet, kad šī atgūlusies, viņam jāskrien pēc ārsta, lai nāk bērnu ķert.

— Tam visam gan gaužām maz sakara ar mīlestību, Gogēn.

Gogēns atlaidās gultā, palika muskuļaino roku zem galvas un aumaļām vien pūta dūmus pret nekrāsotām spārēm.

—- Es gribu sacīt, Vinsent, ka spēju sajust sievietes skaistumu, bet tas mani neaizkustina. Kā noprotat, es nepazīstu mīlestību. Teikt sievietei: «Es jūs mīlu,» — tas neizklausītos pēc manis. Bet nav iemesla gausties. Es saku tāpat kā Jēzus: «Miesa paliek miesa, un gars paliek gars.» Tāpēc maza naudas summa palīdz apmierināt manu miesu, un mans gars netiek traucēts.

— Jādomā — jūs visu nodarāt vienaldzīgi!

— Nē. Man nav vienalga, ar ko guļu. Sieviete, kas atdodas ar prieku, sniedz divkāršu baudu. Bet es drīzāk iztiktu bez viņām nekā šķērdētu savas jūtas. Tās jātaupa mākslai.

— Pēdējā laikā es sāku spriest tāpat. Nē, nē, paldies, vairāk absinta nespēšu turēt. Dzeriet, dzeriet, uz mani neskatieties . .. Mans brālis augstu vērtē jūsu darbus. Vai drīkstu redzēt jūsu studijas?

Gogēns uzlēca kājās.

— Nedrīkstat vis! Studijas ir manas privātās, personiskās dzīves daļa, tāpat kā vēstules. Bet es parādīšu savas gleznas. Šinī gaismā gan neko daudz neredzēsit. Lai notiek, ja tik ļoti vēlaties.

Gogēns nometās ceļos, izvilka no pagultes audeklu blāķi un citu pēc citas atslēja gleznas pret absinta pudeli uz galda. Vinsents jau bija sagatavojies kaut kam neparastam, bet Gogēna darbi viņu tīri vai apdullināja. Viņš redzēja raibu jucekli — gleznas, kas mirktin mirka saulē. Skatīja kokus, ko nenoteiktu neviens botāniķis, dzīvniekus, par kuriem nebūtu ne jausmas pat Kivjē, cilvēkus, kādus spēja radīt tikai Gogēns, jūru, kas likās izplūdusi no vulkāna, debesis, kur nevarētu mājot neviens dievs. Stūraini, neveikli iezemieši, kuru bērnišķīgās, vientiesīgās acis glabāja bezgalības noslēpumu; fantāzijas, kas gleznotas košiem krāsu laukumiem rožainos, violetos un ņirbošos sarkanos toņos; tīri dekoratīvas ainas, kur augi un dzīvnieki paši izplatīja saules gaismu un kvēli.

— Jūs līdzināties Lotrekam, — Vinsents atzina. — Jūs nīstat. Nīstat cik spēdams.

Gogēns iesmējās.

— Ko teiksit par manām gleznām, Vinsent?

— Jāatzīstas — nezinu, ko sacīt. Dodiet man laiku, lai varu apdomāties. Ļaujiet atnākt vēlreiz un apskatīt jūsu darbus.

— Nāciet, cik bieži vēlaties. Parīzē patlaban ir tikai viens jauns cilvēks, kura gleznas nav sliktākas par manējām, — 2oržs Serā. Arī viņš ir primitīvists. Visi citi Parīzes nelgas ir civilizēti.

— 2oržs Serā, — Vinsents novilka. — Šķiet, neko no viņa neesmu redzējis.

— Kur nu redzējis! Neviens tirgotājs negrib izstādīt viņa audeklus. Un tomēr viņš ir liels mākslinieks.

— Es vēlētos ar viņu iepazīties, Gogēn.

— Aizvedīšu pie viņa vēlāk. Vai tagad neaiziesim pie Briāna paēst pusdienas? Kā jums ar naudu? Man ir tikai pāris franku. Šo pudeli labāk ņemsim līdzi. Ejiet pirmais. Es paturēšu lampu, kamēr nokāpsit līdz pusei, citādi lauzīsit kaklu.

V

Ap pulksten diviem naktī abi nokļuva pie Serā mājas.

— Vai mēs viņu neuzrausim no miega? — Vinsents iejautājās.

— Ko niekus! Viņš strādā cauru nakti. Un gandrīz visu dienu. Man liekas, viņš nemaz neguļ. Klāt esam. Šī māja pieder 2orža mātei. Viņa man kādreiz sacīja: «2oržs, mans zēniņš, grib gleznot. Nu, labi — lai glezno vien. Man naudas diezgan, pietiks mums abiem. Kaut tikai viņš būtu laimīgs.» 2oržs savai mātei ir priekšzīmīgs dēls. Nedzer, nesmēķē, nelamājas, nestaigā pa naktīm apkārt, neskrien sievietēm pakaļ, naudu izdod tikai par vajadzīgajiem piederumiem. Viņa vienīgā vājība ir gleznošana. Esmu dzirdējis — tepat tuvumā dzīvojot viņa mīļākā un dēls; 2oržs gan nekad nestāsta par tiem.

— Māja šķiet tumša, — Vinsents teica. — Kā tiksim iekšā, neiztraucējuši visu ģimeni?

— 2oržs dzīvo bēniņos. No otras puses droši vien redzēsim gaismu. Iemetīsim viņa logā akmentiņus. Pag, es pats. Jums varbūt vilsies — iemetīsit trešā stāva logā un uzmodināsit māti.

Serā nonāca lejā, atvēra durvis, pielika pirkstu pie lūpām un uzveda ciemiņus pa trijiem kāpņu posmiem.

— Žorž, — Gogēns sacīja, kad Serā bija aiztaisījis bēniņu istabas durvis, — es gribu tevi iepazīstināt ar Vin-sentu van Gogu, Teo brāli. Viņš glezno kā holandietis, bet citādi ir sasodīti jauks puisis.

Bēniņu istaba bija varen liela, tā sniedzās gandrīz visā mājas garumā. Pie sienām karājās milzīgas nepabeigtas gleznas, to priekšā bija ierīkotas sastatnes. Zem gāzes lampas nolikts augsts četrstūrains galds, uz kura gulēja vēl mikla glezna.

— Man prieks iepazīties ar jums, mesjē van Gog. Lūdzu, atvainojiet mani, es vēl brīdi pastrādāšu. Jāaizpilda kāds taisnstūris, kamēr krāsa nav iežuvusi.

Serā uzrausās uz augsta ķebļa un noliecās pār audeklu. Gāzes lampa viesa rāmu iedzeltenu gaismu. Savi divdesmit trauciņi ar krāsu bija glīti sarindoti uz galda. Serā iemērca krāsā otiņas galu — tik mazu otiņu Vinsents redzēja pirmo reizi — un sāka ar matemātisku precizitāti likt uz audekla punktus. Viņš darbojās vēsi un mierīgi. Kustības viņam bija gandrīz neapzinātas, kā amatniekam. Punkts, punkts, punkts, punkts. Viņš turēja otiņu taisn. pirkstos, tik tikko pieskārās ar to krāsai, un atkal punkts, punkts, punkts, punkts uz audekla — simtiem un simtiem sīku punktu.

Vinsents skatījās, muti iepletis. Pēdīgi Serā uz sava ķebļa pagriezās un sacīja:

— Kārtībā. Tā vieta nostrādāta.

— Varbūt parādīsi savu darbu Vinsentam, Žorž? —Gogēns iejautājās. — Viņš atbraucis no tās puses, kur glezno govis un aitas. Par jauno mākslu viņš uzzinājis tikai pirms nedēļas.

— Ja jūs apsēstos uz šī ķebļa, mesjē van Gog . ..

Vinsents uzrausās uz ķebļa un vērās audeklā, kas gulēja

viņa priekšā. Neko tādu viņš līdz šim nebija redzējis ne dabā, ne mākslā. Gleznā bija attēlota Granžatas sala. Arhitektoniski veidotas, no bezgalīgi niansētiem krāsu punktiem saliktas cilvēciskas būtnes slējās līdzīgi gotiskas katedrāles kolonām. Zāle, upe, laivas, koki — viss bija lā-sumotas gaismas abstrakts, nenoteikts blīvējums. Audekls zaigoja visspilgtākajās nokrāsās, kādas vien paletē iespējamas, pat Manē un Degā, pat Gogēns neiedrošinājās lietot tik spožus toņus. Glezna aizveda skatītāju tādas kā abstraktas harmonijas valstībā. Ja arī tur bija dzīvība, tad pārpasaulīga dzīvība. Gaiss spulgoja, bet tanī nemanīja ne vēsmiņas. Te bija it kā klusā daba, kurā norimušas dzīvības trīsas.

Gogēns stāvēja Vinsentam blakus un, vērodams viņa seju, smējās.

— Tā jau ir parasti, Vinsent. Žorža audekli samulsina katru, kas pirmoreiz tos skata. Ko jūs domājat? Speriet nu laukā!

Vinsents, kā vainīgs juzdamies, pievērsās pašam Serā.

— Piedodiet, mesjē, bet pēdējās dienās man gadījies piedzīvot tādus pārsteigumus, ka esmu galīgi izsists no sliedēm. Es mācījos, sekodams holandiešu tradīcijām. Nemaz nezināju, ko nozīmē impresionisms. Un tagad pēkšņi ieraugu, ka aizmests viss, ko atzinu par labu.

— Es jūs saprotu, — Serā mierīgi sacīja. — Mana metode rada gleznošanas mākslā veselu apvērsumu, tāpēc nav domājams, ka jūs visu aptvertu ar vienu skatienu. Redziet, mesjē, gleznošana līdz šim balstījās uz personiskās prasmes. Mans mērķis ir gleznošanu pārvērst abstraktā zinātnē. Mums jāiemācās klasificēt savas izjūtas un šinī ziņā jāsasniedz matemātiska precizitāte. Katru cilvēka izjūtu var un vajag reducēt uz abstraktu izteiksmi krāsās, līnijās, toņos. Vai redzat šos trauciņus ar krāsu uz mana galda?

— Jā, es tos jau pirmīt ievēroju.

— Katrs no šiem trauciņiem, mesjē van Gog, satur kādu cilvēka izjūtu. Pēc manām formulām tās var izgatavot fabrikās un pārdot drogu veikalos. Pietiek jaukt krāsas uz paletes — kā pagadās! Tā metode ir novecojusi. Turpmāk gleznotājs aizies uz drogu veikalu, sapirks trauciņus ar izjūtām un taisīs tikai vaļā. Mēs dzīvojam zinātnes laikmetā, un es gleznošanu izveidošu par zinātni. Personiskajai meistarībai jāizzūd, un gleznošana jādibina uz precīza aprēķina, tāpat kā arhitektūra. Vai varat sekot manai domai, mesjē?

— Nē, — Vinsents teica, — diemžēl ne.

Gogēns piebikstīja Vinsentam.

— Paklau, Žorž, kamdēļ tu apgalvo, ka tā ir tava paša metode? Pisaro to izstrādāja, kad tevis vēl nebija pasaulē.

— Nav tiesa!

Serā pietvīka. Viņš nolēca no ķebļa, aizmetās pie loga, pabungoja ar pirkstiem palodzi un šāvās atpakaļ.

— Kas teicis, ka Pisaro to izstrādājis pirms manis? Es tev saku, tā ir mana metode. Es to atradu pirmais. Pisaro puantilismu mācījies no manis. Esmu ēdies cauri mākslas vēsturei, sākot no itāliešu primitīvisma, un varu apzvērēt: agrāk neviens nav atradis ... Kā tu uzdrošinies! ...

Nikni iekodis lūpā, viņš piegāja pie sastatnēm un uzgrieza ciemiņiem kūkumu.

Vinsentu šī pārvērtība ļoti pārsteidza. Pie galda, gleznodams savu audeklu, tikko bija sēdējis cilvēks stingiem, samērīgiem, kā akmenī kaltiem vaibstiem. Viņam bija vienaldzīgas acis un laboratorijas zinātnieka vēsā izturēšanās. Balss dzedra, gandrīz kā skolotājam. Skatiens tāls, tikpat abstrakts kā viņa glezna. Bet cilvēks, kas stāvēja istabas galā, kodīja pilnīgo, sārto apakšlūpu, kas izriezu-sies no kuplās bārdas, un sirdīgi bužināja biezos, cirtainos, iepriekš tik glīti sasukātos brūnos matus.

— Nu, diezgan, Žorž, — Gogēns ierunājās, pamirkšķi nādams Vinsentam. — Visi taču zina — tā ir tava metode. Bez tevis nebūtu nekāda puantilisma.

Serā salabināts nāca atpakaļ pie galda. Dusmu svēle viņa acīs pamazām dzisa.

— Mesjē Serā, — Vinsents teica, — kā tad varam gleznošanu pārvērst bezpersoniskā zinātnē, ja tieši individualitāte ir pats galvenais mākslas darbā?

— Lūk! Tūlīt parādīšu.

Serā paķēra no galda krāsainos krītiņus un nosēdās uz kailās dēļu grīdas. Gāzes lampa blāvi apgaismoja telpu. Nakts bija klusa jo klusa. Vinsents nometās viņam blakus vienā pusē, Gogēns pietupās otrā. Serā vēl nebija lāgā nomierinājies un runāja aizgūtnēm.

— Manuprāt, — viņš teica, — gleznotājs visus iespaidus var reducēt uz formulām. Iedomāsimies, es gribu attēlot cirku. Te ir akrobāte uz neseglota zirga, te — dresētājs, te — skatītāji. Es gribu atainot jautrību. Kas ir glezniecības trīs elementi? Līnija, tonis un krāsa. Lieliski. Lai atainotu jautrību, es savelku līnijas augšup virs horizontāles — tā, uzsveru spilgtās krāsas — tā, uzsveru silto toni — tā. Rau! Vai tā nav jautrības abstrakcija?

— Nu, — Vinsents atbildēja, — tā varbūt ir jautrības abstrakcija, bet pati jautrība nav uztverta.

Joprojām sēdēdams uz grīdas, Serā paskatījās augšup. Viņa seja bija ēnā. Vinsents ievēroja, kāds skaistulis ir šis cilvēks.

— Es necenšos izteikt pašu jautrību. Es cenšos izteikt jautrības ideju. Vai pazīstat Platona mācību, mans draugs?

— Pazīstu.

— Lieliski. Gleznotājam jāattēlo nevis priekšmets, bet priekšmeta būtība. Ja viņš glezno zirgu, tam nav jābūt vienam atsevišķam zirgam, ko varat pazīt uz ielas. Lai fotogrāfi taisa uzņēmumus; mums jātiek tālāk. Gleznojot zirgu, mums, mesjē van Gog, jātver, kā Platons sacītu, zirdziskums — zirga objektīvā ideja. Un, gleznojot cilvēku, jārāda nevis durvju sargs ar kārpu degungalā, bet cilvēciskums, cilvēka ideja, viņa būtība. Vai nu sajēdzat, mans draugs?

— Sajēdzu, — Vinsents teica, — bet neesmu vienis pratis.

— Gan vēlāk būsit vienis prātis.

Serā pietrausās kājās, norāva uzsvārci un ar to noslaucīja savu cirka ainu.

— Tagad paraugieties, kā attēlojams miers, — viņš turpināja. -— Lūk, es gleznoju Granžatas skatu. Līnijas velku horizontāli — tā; toni ieturu pilnīgā līdzsvarā starp siltu un aukstu — tā; krāsas līdzsvarā starp gaišām un tumšām — tā. Vai redzat?

— Tālāk, Zorž, — Gogēns mudināja. — Un neuzdod muļķīgus jautājumus.

— Tagad — skumjas. Liekam līnijām slīdēt lejup — šādi; uzsveram aukstos toņus — tā; un uzsveram tumšās krāsas — tā. Rau! Skumju būtība! To varētu uzgleznot pat bērns. Matemātiskās formulas, pēc kurām sadalāms audekla laukums, būs sakopotas mazā grāmatiņā. Es jau esmu tās izstrādājis. Gleznotājam vajadzēs tikai izlasīt grāmatiņu, aiziet pie drogista, sapirkt attiecīgos trauciņus ar krāsu un ievērot likumus. Viņš gleznos zinātniski un perfekti. Viņš var strādāt saules vai gāzes gaismā, var būt mūks vai izvirtulis, var būt septiņus vai septiņdesmit gadus vecs — katra glezna aizsniegs to pašu arhitektonisko, bezpersonisko pilnību.

Vinsents blisināja acis. Gogēns smējās.

— Viņš tevi tur par traku, Zorž.

Serā ar uzsvārci nodzēsa pēdējo zīmējumu un iesvieda savu apģērba gabalu tumšā kaktā.

— Vai patiešām, mesjē van Gog? — viņš noprasīja.

— Nē, nē, — Vinsents strauji atbildēja. — Es jau pats tik bieži esmu saukts par traku — man šis vārds derdzas. Taču jūsu domas ir visai dīvainas, to gan atzīstu!

— Tātad viņš tomēr tevi uzskata par traku, 2orž, — Gogēns teica.

Pie durvīm spalgi pieklauvēja.

— Vai dieniņ! -— Gogēns nogaudās. — Mēs atkal esam uzmodinājuši tavu māti! Viņa teicās mani pamielot ar grīdas suku, ja naktī vēlreiz atradīs mani te!

Ienāca Serā māte. Viņai bija mugurā biezi rītasvārki, galvā naktsmice.

— 2orž, tu taču man apsolīji, ka nestrādāsi vairs cauru nakti. A, Pol, tu esi te, nu kā tad! Kāpēc neesi samaksājis īri? Tev atkal nav kur pārgulēt.

— Serā māt, ja jūs piemitinātu mani te, man nemaz nebūtu jābēdā par īri .. .

— Nē, paldies, man pietiek ar vienu mākslinieku. Lūdzu, kafija un maizītes. Ar tukšu vēderu nevajag strādāt. Man būs jānoiet lejā un jāuznes absints, Pol.

— Vai tikai neesat to pudeli izdzērusi, Serā māt?

— Pol, ka nedabū ar suku!

Vinsents iznāca no ēnas.

— Māt, — Serā sacīja, — tas ir mans jaunais draugs, Vinsents van Gogs.

Serā māte paturēja viņa roku savējā.

— Dēla draugu es uzņemu ar mīļu prātu, pat četros no rīta. Ko dzersit, mesjē?

— Ja atļaujat, iedzeršu glāzi Gogēna absinta.

— Tā neiet! — Gogēns izsaucās. — Absintu Serā māte man dod ar mēru. Tikai vienu pudeli mēnesī. Izvēlieties ko citu. Jūsu muļķa mēles galam jau vienalga — absints vai dzeltenā šartrēza.

Visi trīs vīri un Serā māte ieturējās un tērzēja, līdz saullēkts caur ziemeļu logu iesprauca istabā dzeltenu trīs--stūrīti.

— Nu man jāģērbjas tikai ciet, — Serā māte sacīja. — Atnāciet kādreiz pusdienās, mesjē van Gog. Mēs ar Žoržu būsim priecīgi.

Pie namdurvīm Serā teica Vinsentam:

— Var jau būt, ka savu metodi paskaidroju primitīvi. Nāciet, cik bieži vēlaties, strādāsim kopā. Kad būsit izpratis manu metodi, jums kļūs skaidrs, ka vecajai glezniecībai beigas. Nu, un tagad atgriezīšos pie sava audekla. Vēl jāaizpilda kāds laukumiņš, iekām eju gulēt. Pasveiciniet, lūdzu, savu brāli no manis.

Vinsents un Gogēns pagāja pa tukšajām, dziļajām akmens namu aizām un devās Monmartrā. Parīze vēl nebija modusies. Zaļie slēģi bija ciet, veikaliem žalūzijas nolaistas; laucinieki savās orītēs brauca mājup, atstājuši tirgū saknes, augļus, puķes.

— Uzkāpsim virsotnē un paskatīsimies, kā saule modina Parīzi, — Gogēns vedināja.

— Labprāt!

Sasnieguši Klišī bulvāri, viņi nogriezās pa Lepika ielu, kas apliecās ap restorānu Moulin de la Galette un aizvijās kalnup. Mājas gadījās arvien retāk un retāk; parādījās koku pudurīši un puķainas pļaviņas. Lepika iela pēkšņi izbeidzās. Abi devās pa celiņu, kas līkumoja starp krūmājiem.

— Ko domājat par Serā? — Vinsents vaicāja. — Sakiet vaļsirdīgi, Gogēn.

— Par Žoržu? Es jau zināju, ka jautāsit. Viņš ir vislielākais krāsu gudrinieks kopš Delakruā nāves. Taču Žor-žam ir prātnieciskas teorijas par mākslu. Un tas vairs nav labi. Gleznotājiem nevajag galvu lauzīt. Teorijas lai paliek kritiķiem. Žoržs dos krietnu ieguldījumu koloris-tikā, un viņa gotiskā arhitektūra droši vien paātrinās mākslas atgriešanos pie primitīvisma. Bet, kā pats redzējāt, viņš ir traks, galīgi traks.

Kāpiens bija grūts, bet, kad abi uztika virsotnē, viņu priekšā atklājās visa Parīze — kā rāms ezers no rīta dūmakas iznira melnie jumti un daudzie baznīcu torņi. Sēna pārdalīja pilsētu, atgādinot ločainu gaismas straumi. Nami viļņoja pa Monmartras nogāzēm līdz Sēnas lejai un viņā pusē kāpuļoja Monparnasā. Atspīdēja saule, apmirdzēdama Vensēnas mežu. Zaļais Buloņas mežs pilsētas otrā malā joprojām bija tumšs un miegains. Pilsētas trīs iezīmes — Opera centrā, Parīzes dievmātes katedrāle austru-mos un Triumfa arka rietumos — izcēlās kā raiba akmens pauguri.

Mazo dzīvoklīti Lavāla ielā pārņēm^ miers. Laimīgs, ka vētras rimušas, Teo pateicās liktenim. Klusums tomēr nebija ilgs. Vinsentam vajadzētu rūpīgā, pacietīgā darbā atsvaidzināt paša paleti, bet viņš saka atdarināt savus draugus. Par varu gribēdams kļūt impresionists, viņš aizmirsa visu, ko jau bija mācījies. Viņa au dekli izskatījās pēc Serā, Gogēna un Tulūza-Lotreka gleznu rupjām kopijām. Vinsents pats gan domāja, ka spēris lielu soli uz priekšu.

— Paklau, veco zēn, — Teo kādu vakaru ierunājās. — Kā tevi sauc?

— Vinsents van Gogs.

— Vai skaidri zini? Varbūt esi Žoržs Serā vai Pols Go-gēns?

— Velna milti! Kas tev aiz ādas, Teo?

— Vai patiešām tu domā, ka vari kļūt Žoržs Serā? Vai nesaproti, ka ir un var būt tikai viens Lotreks? Un tikai viens Gogēns ... paldies dievam! Cik muļķīgi, ka centies viņus atdarināt.

— Es neatdarinu. Es mācos.

— Atdarini gan. Parādi man kādu no saviem jaunajiem audekliem, un es pateikšu, pie kura iepriekšējā vakarā esi ciemojies.

— Es taču visu šo laiku esmu strādājis veiksmīgi. Palūk, šīs gleznas ir daudz gaišākas nekā agrākās.

— Tu dienu no dienas slīdi uz leju. Katrā nākamajā gleznā arvien mazāk jūtams Vinsents van Gogs. Vieglais ceļš nav vēlēts tev, veco zēn. Tev jāuzņemas ilgs, grūts darbs. Vai esi tik vājš, ka tev jāatdarina citi? Vajag aizgūt, nezaudējot sevi.

— Teo, es tev saku, šīs gleznas ir labas!

— Un es saku, tās ir briesmīgas!

Karš bija sācies.

Ik vakaru, kad Teo nostrādājies un līdz beidzamam saspringtiem nerviem pārnāca no galerijas, Vinsents aiz-cieties viņu sagaidīja ar jaunu gleznu. Vinsents kā sadedzis klupa brālim klāt, iekām tas paguva atģērbties.

— Palūk! Nu saki tik, ka šī glezna nav laba! Saki tik, ka mana palete netop bagātāka! Paskaties, kāda saule, kāds gaismas efekts! Paskaties ...

Ja Teo ša tā izmelotos, viņš ar mīlīgu brāli tikami pavadītu vakaru; ja teiktu patiesību, brālis viņu vajātu un Urdītu līdz ausmai. Teo bija gaužām noguris. Teikt patiesību — to viņš nevarēja atļauties. Un tomēr atļāvās.

— Kad tu pēdējo reizi biji pie Dirāna-Riela? — Teo vaicāja gurdenā balsī.

— Kāda tam nozīme?

Atbildi uz manu jautājumu.

— Nu, — Vinsents pielaidīgi sacīja, - vakar pēcpusdienā.

— Vai zini. Vinsent, ka Parīzē ir gandrīz piectūkstoš gleznotāju, kas cenšas atdarināt Eduāru Manē? Un vairumam izdodas labāk nekā tev.

Kaujas lauks bija tik mazs, ka pretinieki cīnījās uz dzīvību vai nāvi.

Vinsents izmēģināja citu paņēmienu. Viņš ietilpināja visus impresionistus vienā pašā gleznā.

— Burvīgi, — Teo tovakar norūca. — Šo nosauksim par

«Kopsavilkumu». Uz šī audekla varam uzlīmēt etiķetes. Koks — kā Gogēnam, ne dots, ne ņemts. Meitene stūrī — kā Tulūzam-Lotrekam, nav divu domu. Un tā vien šķiet, ka saules mirguļi upē — Sislē darbs, kolorītu piešķīris Monē, zāli gleznojis Pisaro, gaisu Serā, centrālo

figūru — Manē.

Vinsents cīnījās, cik jaudas. Viņš cauru dienu rāvās vai pušu, un Teo, pārnācis mājās, viņu izrāja kā mazu bērnu. Teo gulēja dzīvojamā istabā, tā ka Vinsents naktī nevarēja tur gleznot. Ar Teo ērcēdamies, viņš iekarsa un uzbudinājās, miegs viņam nenāca. Stundām ilgi viņš vārdoja brāli. Tas stīvējās pretī, līdz aizmiga, pagalam izvārdzis; uguns palika degot, un Vinsents, arvien vēl satraukts, plātījās ar rokām. Teo turējās vienīgi ar domu, ka drīz pārkravāsies uz Lepika ielu, kur viņam būs atsevišķa guļamistaba un stipra bulta pie durvīm.

Kad Vinsentam naktī apnika strīdēties par sava paša audekliem, viņš brāli ievilka vētrainās debatēs par mākslu, gleznu tirdzniecību un mākslinieka sūro likteni.

— Teo, es tevi nesaprotu, — viņš žēlojās. — Tavā pārziņā ir gandrīz vai ievērojamākā gleznu galerija Parīzē, un tu negribi izstādīt nevienu sava brāļa audeklu.

— Valadons man neļauj.

— Vai esi mēģinājis?

— Tūkstoš, reižu.

— Nu, nekas. Pieņemsim, ka vēl neesmu tik labs gleznotājs. Bet Sera? Un Gogēns? Un Lotreks?

— Ikreiz, kad tie atnes savas jaunās gleznas, es lūdzu Valadonam atļauju izstādīt tās antresolā.

— Kas tad noteicējs tanī galerijā — tu vai kāds cits?

— Diemžēl es tur tikai kalpoju.

— Tad tev jātaisās projām no turienes. Tik tiešām, tas taču ir pazemojums. Teo, es to neciestu. Es aizietu.

— To pārrunāsim pie brokastgalda, Vinsent. Man bija grūta diena, acis līp ciet.

— Es negribu gaidīt līdz brokastīm. Gribu izrunāties tūlīt. Teo, kāda jēga izstādīt Manē un Degā? Tie jau ir atzīti. Viņu audeklus sāk pirkt. Tagad tev jācīnās par jaunākajiem.

— Dod man laiku! Varbūt pēc gadiem trim. . .

— Nē! Mēs nevaram gaidīt trīs gadus. Mums jārīkojas tūlīt. Ak Teo, kāpēc nepamet to darbu un neatver pats savu mākslas galeriju? Iedomājies — tiksi vaļa no Vala-dona, Bugro, Enēra!

— Tam vajag daudz naudas, Vinsent. Un es neko neesmu iekrājis.

— Naudu mēs kaut kā sagrabināsim.

— Mākslas veikals tik drīz neatmaksāsies, pats zini.

—- Vēlāk atmaksāsies. Mēs strādāsim dienu un nakti,

palīdzēsim tev nodibināt īstu uzņēmumu.

— Un kā dzīvosim pa to laiku? Jādomā arī par maizi.

— Tu pārmet, ka ēdu tavu maizi?

— Dieva dēļ, Vinsent, liecies gulēt. Esmu izvārdzis līdz nāvei.

— Nelikšos vis. Gribu zināt patiesību. Kāpēc neaizej no Valadona? Tikai tāpēc, ka tev vajag mani uzturēt? Nu, saki patiesību. Es tev esmu kā akmens kaklā. Es neļauju tev izkustēties. Spiežu tevi palikt vecajā vietā. Ja nebūtu manis, tu būtu brīvs.

— Ja es būtu drusciņ lielāks un stiprāks, es tev krietni sadotu pa ādu. Acīm redzot, man vajadzēs ataicināt Go-gēnu, lai viņš to izdara manā vietā. Man jākalpo tam pašam Valadonam, Vinsent, dienu mūžu. Tev jākalpo mākslai dienu mūžu. Puse mana darba firmas galerijā pieder tev; puse tavu gleznu pieder man. Un tagad nost no manas gultas, ļauj man aizmigt, citādi pasaukšu žandarmu!

Nakamaja vakarā Teo pasniedza brālim aploksni un

sacīja:

— Ja tev šovakar nekas nav padomā, mēs abi varētu aiziet uz šīm viesībām.

— Kas rīko?

— Anrī Ruso. Apskati ielūgumu.

Tur bija uzrakstīti divi naivi dzejas panti un uzgleznotas dažas puķes.

— Kas viņš tāds ir?

— Mēs viņu saucam par Muitnieku. Līdz četrdesmitajam mūža gadam viņš kaut kur nomalē strādājis par muitas nodevu iekasētāju. Svētdienās gleznojis, tāpat kā Go-gēns. Pirms pāris gadiem ieradās Parīzē un apmetās strādnieku rajonā pie Bastilijas laukuma. Viņš nav baudījis nekādu izglītību, taču darina gleznas, raksta dzejoļus, komponē mūziku, dod strādnieku bērniem vijoles stundas, spēlē klavieres un māca dažiem veciem cilvēkiem zīmēšanu.

— Ko viņš glezno?

— Galvenokārt zvērus, dīvainus zvērus, kas raugās no vēl dīvainākiem džungļiem. Botāniskais dārzs Buloņas mežā — tie ir vienīgie džungļi, ko viņš redzējis. Viņš ir zemnieks, dzimis primitivists, kaut arī Gogēns par viņu zobojas.

— Ko tu domā par viņa darbiem, Teo?

— Tā grūti pateikt. Visi skatās uz viņu kā plānprāti.

— Patiešām plānprātis?

— Viņš ir tāds kā bērns, dabas bērns. Aiziesim šovakar pie viņa, tad jau varēsi spriest pats. Visas savas gleznas viņš sakāris pie sienām.

— Viņš droši vien ir naudīgs, ja rīko viesības?

— Ruso laikam ir visnabadzīgākais gleznotājs Parīzē. Pat vijoli, lai pasniegtu stundas, viņš nomā, jo nevar to nopirkt — tāds tukšinieks. Bet viesības viņš rīko ar gudru ziņu. Pats redzēsi.

Ruso bija apmeties mājā, kur dzīvoja strādnieku ģimenes. Viņa istaba atradās ceturtajā stāvā. Iela ņudzēja no bērniem, kas klaigāja bez mitas. Veļas, virtuves un atejas smaka priekšnamā ņēma elpu ciet.

Teo pieklauvēja, un Ruso atvēra durvis. Tas bija plecīgs, pazems vīrs, augumā līdzīgs Vinsentam. Pirksti viņam bija īsi un resni, galva gandrīz četrstūraina. Deguns strups, zods pamatīgs, acis lielas, labsirdīgas.

— Ar savu ierašanos jūs man darāt godu, mesjē van Gog, — Ruso teica maigā, laipnā balsī.

Teo viņu iepazīstināja ar Vinsentu. Ruso abiem piedāvāja krēslus. Istaba bija krāsaina, gandrīz jāsaka, jautra. Pie logiem Ruso bija pielicis sarkanbaltus rūtainus zemnieku aizkarus. Sienas visnotaļ noklātas gleznām, kur redzami zvēri, džungļi, fantastiskas ainavas.

Kaktā pie vecām, nobružātām klavierēm satraukušies stāvēja četri zēni ar vijolēm rokās. Uz kamīna dzegas tumšas, paša Ruso ceptas ķimeņu maizītes. Pa istabu izlikti soli un krēsli.

— Jūs esat atnākuši pirmie, mesjē van Gog, — Ruso sacīja. — Kritiķis Gijoms Pils mani pagodinās, atvezdams viesu pulciņu.

Troksnis ārā pieauga — bērni kliegāja aizraudamies, rati dārdēja uz akmeņu bruģa. Ruso atrāva durvis. No priekšnama atviļņoja skanīgas sieviešu balsis.

— Neapstāties, tikai neapstāties! — kāds vīrietis ducināja. — Ar vienu roku turieties pie margām, ar otru aizspiediet degunu!

Pēc šiem asprātīgajiem vārdiem spruka vaļā smieklu šaltis. Ruso, kas visu bija dzirdējis, pagriezās pret Vinsentu un smaidīja. Vinsents nodomāja, ka vēl nevienam vīrietim nav redzējis tik skaidras, labsirdīgas acis — šinīs acīs nebija ne vēsts no dusmām un aizvainojuma.

Istabā iebrāzās desmit — divpadsmit cilvēki. Vīrieši bija frakās, sievietes greznās kleitās, smalkās kurpēs un garos, baltos cimdos. Uzvilnīja dārga parfīma un maiga pūdera aromāts, čaukstēja zīds un veclaiku mežģines.

— Nu, Anrī, — Gijoms Pils laida vaļā savu zemo, svinīgo balsi, — kā redzat, mēs esam ieradušies. Taču nevaram palikt ilgi. Mēs dodamies uz balli pie princeses Brojī. Pa to starpu jums jāpakavē laiks maniem draugiem.

— Ai, kā vēlos ar viņu iepazīties, — izdvesa slaida jauna sieviete tumši rudiem matiem, tērpusies ampīra kleitā ar dziļu dekoltē. —- Padomājiet tikai, šis ir lielais gleznotājs, ko daudzina visa Parīze. Vai noskūpstīsit man roku, mesjē Ruso?

— Piesargies, Blanša, — kāds bilda. — Zini... šie mākslinieki ..,

Ruso pasmaidīja un noskūpstīja viņai roku. Vinsents atkāpās kaktā. Teo sāka runāties ar Pilu. Citi pāriem staigāja pa istabu, izteikdami piezīmes par savādajām gleznām un pilnā kaklā smiedamies; viņi taustīja Ruso aizkarus, greznuma lietiņas un, meklējot arvien jaunu iemeslu jokiem, izokšķerēja malu maliņas.

— Dārgie viesi, — Ruso sacīja, — ja jūs būtu tik laipni apsēsties, mans orķestris nospēlētu vienu no manām kompozīcijām. Esmu to veltījis mesjē Pilam.

— Šurp, visi šurp! — Pils iesaucās. — Ruso patīksmi-nās mums ausis. Zan! Blanša! Žak! Sēdieties taču! Tas būs ko vērts.

Četri drebošie zēni, stāvēdami pie vienīgās nošu pults, noskaņoja vijoles. Ruso apsēdās pie klavierēm un aizvēra acis. Pēc mirkļa viņš teica: «Sākam,» — un ņēmās spēlēt. Viņa kompozīcija bija vienkārša pastorāle. Vinsents gribēja klausīties, bet viesu spurcieni nomāca mūziku. Beigās viņi aplaudēja, cik jaudas. Blanša piegāja pie klavierēm, uzlika rokas māksliniekam uz pleciem un sacīja:

— Tas bija brīnišķīgi, mesjē, brīnišķīgi! Savu mūžu neesmu bijusi tik dziļi aizkustināta.

— Jūs man glaimojat, madame.

Blanša vai plīsa aiz smiekliem.

— Gijom, vai dzirdēji? Viņš domā — es viņam glaimoju!

— Es jums nospēlēšu citu skaņdarbu, — Ruso teica.

— Pieskandiniet kādu no saviem dzejoļiem, Anrī! Jūs jau esat sacerējis tik daudz dzejoļu.

Ruso bērnišķīgi smaidīja.

— Labi, mesjē Pil, ja vēlaties, es spēlēšu un dziedāšu.

Viņš piegāja pie galda, izņēma papīru žūksni, pāršķirstīja to un izraudzījās vienu dzejoli. Pēc tam apsēdās atkal pie klavierēm un sāka spēlēt. Vinsentam mūzika likās laba. Dažas vārsmas, ko viņš uztvēra, arī šķita jaukas. Bet kopiespaids bija pavisam jocīgs. Viesi auroja. Daži plaukšķināja Pilam pa muguru.

— Gijom, tu gan esi rakaris! Tev galva strādā!

Beidzis muzicēt, Ruso izgāja virtuvē un atnesa viesiem

biezas, raupjas tases ar kafiju. Tie lasīja ķimenes no maizītēm un meta cits citam tasē. Vinsents kaktā smēķēja pīpi.

— Tagad, Anri, parādiet savas jaunākās gleznas. Tieši tāpēc esam atnākuši. Mums tās jāredz šeit, jūsu darbnīcā, kamēr vēl nav aizceļojušas uz Luvru.

— Man ir dažas skaistas jaunas gleznas, — Ruso sacīja.

— Es tās noņemšu no sienas.

Viesi drūzmējās ap galdu, cenzdamies cits citu pārtrumpot slavināšanā.

— Dievišķīgi, taisni dievišķīgi, — Blanša dūdoja. — Šī glezna katrā ziņā jāpakar manā buduārā. Es nespēšu bez tās nodzīvot nevienu dienu! Dārgais meistar, cik maksā šis nemirstīgais šedevrs?

— Divdesmit piecus frankus.

— Divdesmit piecus frankus! Pasaulīt, tikai divdesmit pieci franki par dižu mākslas darbu! Varbūt to veltīsit man?

— Jūtos pagodināts.

— Es apsolīju Fransuāzai nopirkt gleznu, — Pils teica.

— Anrī, izmeklējiet manai līgavai visskaistāko gleznu, kādu jebkad esat darinājis.

— Lūdzu, mesjē Pil.

Ruso noņēma no sienas audeklu, kur bija attēlots kāds mistisks zvērs, kas glūnēja no kaut kādiem pasakainiem brikšņiem. Viesi auroja, apstādami Pilu.

— Kas īsti tas ir?

— Lauva.

' — Ej nu ej, tas ir tīģeris.

— Ziniet, tā ir mana veļas mazgātāja. Nekas, pazīt var.

— Šis audekls drusciņ lielāks, mesjē, — Ruso vēlīgi sacīja. — Par to vajadzēs atdot trīsdesmit frankus.

— Ir vērts, Anrī, ir vērts. Kādreiz mani mazbērni šo debešķīgo gleznu pārdos par trīsdesmit tūkstošiem!

— Man arī vienu, man arī! — vairāki viesi cits caur citu izsaucās. — Jāuzdāvina draugiem. Šī izstāde ir sezonas nagla.

— Bet nu ejam! — Pils noducināja. — Citādi nokavēsim balli. Un ņemiet savas gleznas līdzi. Pie princeses Brojī šos mākslas priekšmetus nevarēs apjūsmot vien. Uz redzēšanos, Anrī. Mēs burvīgi pavadījām laiku Drīzumā rīkojiet atkal viesības.

— Ardievu, dārgais meistar, — Blanša teica, vicinādama sasmaržoto mutautiņu viņam pie paša deguna.

— Es jūs nekad neaizmirsīšu. Visu mūžu glabāšu jūs atmiņā .. .

— Ļauj viņam mieru, Blanša! — kāds vīrietis iesaucās.

Nabadziņš cauru nakti valstīsies bez miega.

Kāpnes rībinādams un skaļi jokodamies, viesu pulks devās lejup, atstādams aiz sevis dārgo smaržu vilni, kas sajaucās ar mājas smaku.

Teo un Vinsents virzījās uz durvīm. Ruso stāvēja pie galda, nolūkodamies naudas gabalu kaudzītē.

— Varbūt iesi uz mājām viens, Teo? — Vinsents klusi ierunājās. — Es gribētu palikt un tuvāk iepazīties.

Teo aizgāja. Ruso nemanīja, ka Vinsents aizver durvis un atslejas pie tām. Ruso skaitīja naudu.

— Astoņdesmit franki... deviņdesmit franki... simts ... simt pieci.

Viņš pacēla galvu un ieraudzīja Vinsentu. Ruso skatiens atkal kļuva bērnišķīgs, vientiesīgs. Viņš pastūma naudu sānis un muļķīgi smaidīja.

— Metiet to masku nost, Ruso, — Vinsents teica. — Arī es esmu zemnieks un gleznotājs.

Ruso panācās un dedzīgi saspieda viņa roku.

— Jūsu brālis man rādīja gleznas, kurās esat attēlojis holandiešu zemniekus. Tās ir labas. Jums veicies labāk nekā pašam Milē. Esmu tās aplūkojis daudz daudz reižu. Es jūs apbrīnoju, mesjē.

— Es aplūkoju jūsu gleznas, kamēr šie irgājās paši par sevi. Un es apbrīnoju jūs, Ruso.

— Paldies. Lūdzu, sēdieties. Ņemiet manu tabaku un piebāziet pīpi. Simt pieci franki, mesjē. Varēšu nopirkt tabaku un ēdamo, un audeklu.

Apsēdušies viens otram pretī pie galda, abi smēķēja, draudzīgi un prātnieciski klusēdami.

— Liekas, pats zināt, ka jūs tur par jukušu, Ruso.

— Kā tad. Un esmu dzirdējis, ka Hāgā arī jūs uzskata par jukušu.

— Nu jā.

— Lai domā, ko grib. Kādreiz manas gleznas karāsies Luksemburgas muzejā.

— Un manējās būs izstādītas Luvrā, — Vinsents teica.

Viņi lasīja domas viens otra acīs un pēkšņi sāka sirsnīgi smieties.

— Ļaudīm taisnība, Anrī, — Vinsents sacīja. — Mēs patiešam esam jukuši!

— Uz to vajadzētu iedzert kādu glāzīti. Vai neaiziesim?

Vil

Nākamās trešdienas pavakarē Go-gēns pieklauvēja pie van Gogu dzīvokļa durvīm.

— Teo lūdza, lai es tevi šovakar aizvedu uz Batiņolas kafejnīcu. Viņam esot jāpastrādā galerijā ilgāk. Ā, interesanti audekli. Vai drīkstu aplūkot?

— Protams. Dažus apgleznoju Brabantā, citus Hāgā.

Gogēns ilgi vērās audeklos. Vairākas reizes viņš pacēla

roku un atdarīja muti, it kā grasītos runāt. Šķita, viņš nevarēja atrast vārdus.

— Atvaino par jautājumu, Vinsent, — viņš pēdīgi sacīja. — Vai tu gadījumā neesi epileptiķis?

Vinsents patlaban vilka mugurā aitādas jaku, ko, brālim par šausmām, bija nopircis apnēsātu drēbju veikalā un sevišķi iemīļojis. Viņš pagriezās un blenza uz Gogēnu.

— Kas?

— Epileptiķis. Viens no tiem, kam uznāk nervu lēkmes.

— Cik man zināms — nē. Kāpēc tā vaicā, Gogēn?

— Nu . . . viss, ko esi gleznojis . . . šķiet.. . tūlīt izsprāgs no audekla. Kad skatos tavos darbos... mani pārņem... un tas nav pirmo reizi... tāds negants uzbudinājums, ka tikko varu valdīties. Es jūtu ... ja nesprāgs glezna, nenovēršami eksplodēšu es pats. Vai zini, ko tavas gleznas man ietekmē visvairāk?'

— Nē. Ko īsti?

— Vēderu. Man visas iekšas raustās. Tāda sajūta, ka nekur glābties.

— Varbūt pārdošu savus darbus kā caurejas līdzekļus. Ja manu gleznu pakārtu atejā un katru dienu noteiktā laikā uzskatītu .. .

— Nopietni, Vinsent, man liekas, es nevarētu sadzīvot ar tavām gleznām. Tās mani padarītu traku, nepaietu pat nedēļa.

— Vai kustēsimies?

Abi devās augšup pā Monmartras ielu uz Klišī bulvāri.

RONAS BARKAS

(1888; audekls eļļa)

— Vai pusdienas esi paēdis? — Gogēns jautāja.

— Nē. Un tu?

— Arī neesmu. Vai neuzkāpsim pie Bataijas?

— Laba ideja. Nauda ir?

— Nav ne santīma. Un tev?

— Esmu tukšā kā parasti. Cerēju, ka brālis man izmaksās.

— Ek! Mums būs jāpabadojas.

— Vismaz uzkāpsim un paskatīsimies, ko šodien piedāvā.

Viņi pagāja pa Lepika ielu, pēc tam nogriezās pa labi Abašu ielā. Ar tinti uzskribelēta ēdienu karte bija piesprausta pie viena no mākslīgajiem kokiem, kas podos stāvēja Bataijas restorāna priekšā.

— Mmm, — Vinsents nosukstījās. — Teļa ribiņas ar zirnīšiem. Mans mīļākais ēdiens.

— Man teļa gaļa šķebina dūšu, — Gogēns teica. — Labi, ka nav jāēd.

— Nepūt nu pīlītes!

Viņi klaiņodami devās pa ielu lejup un nonāca nelielā trīsstūrainā parkā uzkalna pakājē.

— Rau! — Gogēns izsaucās. — Uz sola guļ Pols Sezāns. Kāpēc tas nelga liek zābakus pagalvī — tur mans prāts par īsu. Uzmodināsim viņu.

Gogēns noņēma siksnu, salocīja divkārt un iecirta aizmigušajam vīram pa zeķotajām pēdām. Sezāns uztrūkās, iekliegdamies no sāpēm.

— Gogēn, nolādētais sadist! Varbūt to uzskati par joku? Kādreiz būšu spiests iedauzīt tev galvu.

— Pats vainīgs — nevajag tā noauties. Kāpēc liec tos netīros Provansas zābakus zem galvas? Vai tas kāds spilvens? Tad jau labāk iztikt bešā.

Sezāns nobraucīja pēdas un apvilka zābakus.

— Kas nu tas par spilvenu, — viņš noņurdēja. — Es lieku zābakus pagalvī, lai neviens tos nenozagtu, kamēr guļu.

Gogēns pavērsās pret Vinsentu.

— Tīri vai jādomā, ka runā mākslinieks, kas mirst badu. Taču viņa tēvam Provansā pieder banka un puse Eksas pilsētas. Pol, tas ir Vinsents van Gogs, Teo brālis.

Sezāns un Vinsents paspieda viens otram roku.

_— Cik žēl, ka tevi neuztrāpījām pirms pusstundas, Se-zan, — Gogēns teica. — Tu būtu kopā ar mums paēdis pusdienas. Bataijas restorānā mums cēla galdā visgardākās teļa ribiņas ar zirnīšiem, kādas vien esmu baudījis.

— Tik gardas? — Sezāns noprasīja.

— Mēli varēja norīt! Vai ne, Vinsent?

— Kas tiesa, tas tiesa.

— Būs jāaiziet un jānomēģina. Vai jūs kompānijas pēc nenāktu man līdzi un vēl neuzēstu?

— Diez vai varēšu ielocīt otru porciju. Vai tu varēsi, Vinsent?

— Šaubos. Taču, ja mesjē Sezāns tā vēlas ...

— Esi tik labs, Gogēn! Tu jau zini, man nepatīk ēst vienam. Pasūtiet ko citu, ja teļa gaļa vairs nelien.

— Nu, lai noliek pēc tava prāta, Pol. Ejam, Vinsent.

Viņi devās pa Abašu ielu uz Bataijas restorānu.

— Labvakar, kungi, — viesmīlis viņus apsveica. — Vai esat jau izmeklējuši?

— Jā, — Gogēns atbildēja. — Atnesiet mums visiem trim teļa ribiņas ar zirnīšiem.

— Klausos. Un kādu vīnu?

— Izvēlies vīnu, Sezān. Tu šinī ziņā esi gudrāks par mani.

— Pag, pag .. . sentestefa, bordo, soterna, bona ...

— Vai kādreiz esi te nogaršojis pomāru? — Gogēns viņu pārtrauca vientiesīgā balsī. — Es dažkārt domāju, tas ir vislabākais vīns šinī restorānā.

— Atnesiet pudeli pomāra, — Sezāns teica viesmīlim.

Vienā rāvienā notiesājis teļa cepeti ar zirnīšiem, Gogēns

uzrunāja Sezānu, kas vēl nebija ticis ne pusē.

— Starp citu, Pol, es dzirdēju, ka Zolā «Jaunradei» pircēju netrūkstot.

Sezāns uzmeta viņam drūmu, niknu skatienu un ar riebumu atstūma savu šķīvi.

— Vai esat lasījis to grāmatu, mesjē? — viņš jautāja Vinsentam.

— Vēl ne. Tikko pabeidzu «Žerminālu».

— «Jaunrade» ir slikta, melīga grāmata, — Sezāns teica. — Turklāt visnekrietnākā nodevība, kāda jebkad notikusi draudzības aizsegā. Grāmata par gleznotāju, mesjē van Gog. Par mani! Emils Zolā ir mans sensenais draugs. Mēs kopā augām Eksā. Kopā gājām skolā. Es pārcēlos uz Parīzi tikai tāpēc, ka viņš bija te. Mēs ar Emilu bijām tuvāki viens otram nekā brāļi. Jaunībā allaž sapņojām, kā abi, cīnīdamies plecu pie pleca, kļūsim par lieliem māksliniekiem. Un tagad viņš man iegriež.

— Ko viņš jums nodarījis? — Vinsents vaicāja.

— Piezobojis mani. Izmēdījis. Pataisījis par apsmieklu visai Parīzei. Dienu no dienas es viņam stāstīju, kādas ir manas teorijas par gaismu, kā, manuprāt, vajadzētu plāksnē attēlot ķermeņus, kā būtu jārada pavisam jauna palete. Viņš uzklausīja mani, pamudrināja, iztaujāja. Un tā viņš visu laiku vācis materiālus romānam, lai parādītu, kāds nelga esmu.

Iztukšojis glāzi un atkal pievērsies Vinsentam, Sezāns turpināja savu stāstu, zibinādams bargās mazās acis, kur gruzdēja naids.

— Zolā savā romānā, mesjē van Gog, apvienojis trīs personas: mani, Bazilu* un nelaimīgu nabaga puisi, kas slaucīja Manē darbnīcu. Zēns bija ieņēmis galvā, ka viņam jākļūst par mākslinieku, un pēdīgi izmisumā pakārās. Zolā mani tēlo kā tādu pašu nožēlojamu aplamnieku, kā vējgrābsli, kas domājas radām veselu apvērsumu mākslā, bet neglezno parastā veidā vienīgi tāpēc, ka viņam nemaz nav gleznotāja talanta. Zolā man liek pakārties sastatnēs pie mana meistardarba, jo beigās atjaušu, ka esmu nevis ģēnijs, bet paviegls pindzelmanis. Man pretī nostatīts kāds sentimentāls skulptors, arī no Eksas, viņš ražo vissājāko akadēmisko draņķi, bet Zolā viņu ceļ liela mākslinieka godā.

— Jocīgi gan, — Gogēns teica. — Zolā taču pats pirmais nostājās Eduāra Manē pusē, cīnīdamies par revolūciju glezniecībā. Neviens cits impresionistu labā nav darījis tik daudz kā Emils.

— Jā, viņš dievināja Manē, jo Eduārs gāza akadēmiķus. Bet, kad cenšos iet tālāk nekā impresionisti, viņš mani sauc par pēdīgo muļķi. Pats Emīls, jāsaka, ir cilvēks ar viduvēju prātu un nevēlams draugs. Es sen vairs neeju pie viņa. Viņš dzīvo kā velna buržujs. Grezni paklāji uz grīdas, vāzes uz kamīna dzegas, sulaiņi, visādiem griezumiem rotāts galds, pie kura viņš raksta savus meistardarbus. Tpū! Tāds mietpilsonis, ka briesmas, Manē tomēr tik dziļi neiestiga. Abi kā ar vienu slotu pērti — Zolā un Manē; tālab viņi īsti sapratās. Tikai tāpēc, ka es ar Emilu esmu no vienas pilsētas un viņš mani pazīst kopš bērnu dienām, viņš domā, es nespēju radīt neko ievērojamu.

— Dzirdēju, ka pirms dažiem gadiem viņš sarakstījis brošūru par tavām gleznām Noraidīto salonā. Kas notika ar šo grāmatiņu?

— Viņš to saplēsa, Gogēn; saplēsa tieši tad, kad vajadzēja nodot spiestuvē.

— Kāpēc? — Vinsents ievaicājās.

— Zolā nobijās — kritiķi domās, viņš mani aizstāv tikai tālab, ka esam seni draugi. Laidis viņš to brošūru klajā, es tagad droši vien būtu atzīts mākslinieks. Tās vietā viņš liek iespiest «Jaunradi». Ek, nerunāsim vairs par draudzību .. . Manas gleznas Noraidīto salonā smīdina deviņdesmit deviņus no simta. Dirāns-Riels izstāda Monē, Degā un manu draugu Gijomēnu, bet man neatvēl nevienu laukumiņu. Pat jūsu brālis, mesjē van Gog, baidās rādīt savā antresolā manus audeklus. Vienīgais veikalnieks Parīzē, kurš savā logā izliek manas gleznas, ir Tangija tēvs, un vjņš, nabaga cilvēks, nav ietirgojis salkstošajam miljonāram ne garoziņas tiesu.

— Vai pudelē vēl ir kāda lāse pomāra, Sezān? — Go-gēns jautāja. — Paldies. Es Emilu peļu tikai par to, ka viņš liek veļas mazgātājām runāt kā īstām veļas mazgātājām un, pāriedams pie cita, aizmirst mainīt stilu.

— Ak, Parīze man apnikusi. Atgriezīšos Eksā un nodzīvošu tur mūžu. Ielejā paceļas kalns, no kura pārredzama visa apkārtne. Provansā ir dzidra, spoža saule. Un kādas krāsas! Netālu no kalna virsotnes es zinu kādu zemes gabalu, kas vēl pārdodams. Tas apaudzis priedēm. Tur uzcelšu darbnīcu un ierīkošu ābeļu dārzu. Savu zemes gabalu apjozīšu ar pamatīgu mūra sētu. Gar augšu ieķe-pināšu stikla drumslas, lai neviens nelien pie manis. Un nekad vairs nešķiršos no Provansas, nekad, nekad!

— Kļūsi vientuļnieks, jā? — Gogēns noņurdēja, neatņemdams vīna glāzi no mutes.

— Kā tad. Vientuļnieks.

— Eksas vientuļnieks. Skan jauki! Bet nu gan celsimies un iesim uz Batiņolas kafejnīcu. Visi jau būs tur.

Bija gandrīz visi. Lotreka priekšā slējās apakštašu stabs, sniegdamies viņam gandrīz līdz zodam. 2oržs Serā klusi tērzēja ar Anketēnu* — kalsnu, izstīdzējušu gleznotāju, kas centās impresionistu manieri apvienot ar japāņu gravīru stilu- Anrī Ruso vilka laukā no kabatas savas maizītes un mērcēja kafijā ar pienu. Teo kaut ko dzīvi pārsprieda ar diviem modernākajiem Parīzes kritiķiem.

Tur, kur sākas Klišī bulvāris, agrāk atradusies priekšpilsēta — Batiņola, un tieši te Eduārs Manē bija pulcinājis gara radiniekus no visas Parīzes. Paša Manē laikā «Ba-tiņolas skolas» mākslinieki mēdza divreiz nedēļā sanākt šejienes kafejnīcā. Legro, Fantēns-Latūrs*, Kurbē, Renu-ārs — visi viņi te bija satikušies un izstrādājuši savas teorijas, bet tagad šo skolu pārņēma jaunākā paaudze.

Ieraudzījis Emilu Zolā, Sezāns aizgāja pie nomaļa galdiņa. Viņš pasūtīja kafiju un sēdēja atšķiru no citiem. Gogēns iepazīstināja Vinsentu ar Zolā un iezvila krēslā blakus Tulūzam-Lotrekam. Zolā un Vinsents palika pie galdiņa vieni.

— Redzēju, ka ienācāt kopā ar Polu Sezānu, mesjē van Gog. Viņš, jādomā, jums kaut ko stāstīja par mani.

— Stāstīja.

— Ko?

— Man šķiet, jūsu grāmata viņam gauži sāpina sirdi.

Zolā nopūtās, viņš atstūma galdiņu tālāk no popētā sola,

lai viņa lielajam vēderam būtu ērtāk.

— Vai esat dzirdējis par Šveiningera kūri? — viņš jautāja. — Ja ēdamajās reizēs neko nedzerot, trijos mēnešos varot nokristies par trīsdesmit mārciņām.

— Neesmu dzirdējis.

— Man pašam gauži sāpēja sirds, kad rakstīju to grāmatu par Polu Sezānu, bet tā ir caur un cauri patiesa. Jūs esat gleznotājs. Vai jūs izskaistinātu drauga portretu vienīgi tamdēļ, lai viņu nesarūgtinātu? Protams, ne. Pols ir jauks puisis. Ilgus gadus viņš bija mans mīļākais draugs. Bet viņa darbi ir taisni smieklīgi. Mēs, mājinieki, esam ļoti iecietīgi, bet, kad atnāk mani draugi, — ziniet, mesjē, man Pola gleznas jāieslēdz skapī, lai viņi par tām neņirgātos.

— Viņa darbi taču nevar būt tik vāji.

— Vāji gan, mīļais van Gog, pagalam vāji. Vai nevienu neesat redzējis? Tāpēc jau neticat. Viņš zīmē kā piecus gadus vecs bērns. Nudien, man šķiet, viņš ir pavisam sajucis.

— Gogēns viņu ciena.

— Esmu tīri satriekts, redzot, ka Sezāns aušīgi iznieko savu dzīvi, — Zolā turpināja. — Viņam vajadzētu atgriezties Eksā un nomainīt bankā savu tēvu. Tad Pola dzīvei būtu kāda jēga. Bet tā kā tagad ... jā, kādu dienu viņš pakārsies... gluži kā esmu pareģojis «Jaunradē». Vai esat lasījis šo romānu, mesjē?

— Vēl ne. Tikko pabeidzu «Zerminālu».

— Patiešām? Un ko jūs par to domājat?

— Manuprāt, tā ir pati labākā grāmata kopš Balzaka laikiem.

— Jā, tas ir mans meistardarbs. Pērngad to turpinājumos publicēja Gil Blas*. Saņēmu brangu naudu. Un grāmata jau pārdota vairāk nekā sešdesmittūkstoš eksemplāru. Mani ienākumi nekad nav bijuši tik lieli kā tagad. Piebūvēšu jaunu spārnu savai mājai Medānā. «Zermināls» jau radījis četrus streikus un dumpjus Francijas kalnrūpniecības rajonos. Grāmata radīs milzīgu revolūciju, un tad — ardievu, kapitālism! Ko gleznojat, mesjē ... piemirsu, kā Gogēns sacīja .. . Kas jums vārdā?

— Vinsents. Vinsents van Gogs. Teo van Gogs ir mans brālis.

Zolā nolika zīmuli, ar kuru bija skribelējis pa galdiņa akmens virsu, un cieši vērās Vinsentā.

— Interesanti, — viņš noteica.

— Kas?

— Interesanti, ka jums tāds vārds. Es to kaut kur esmu dzirdējis agrāk.

-— Varbūt Teo jums ieminējies par mani.

— Jā, jā, bet ir vēl kas cits. Pag! Tas bija ... tas bija ... «Zermināls»! Vai kādreiz esat bijis pie ogļračiem?

— Esmu. Divus gadus nodzīvoju Borināžā, Beļģijā.

— Borināžā! Mazā Vama! Markasa! — Zolā lielās acis gandrīz izlēca no apaļās, bārdainās sejas. — Tātad jūs esat tas otrais Kristus!

Vinsents piesarka.

— Ko gribat ar to sacīt?

— Es pavadīju piecas nedēļas Borināžā, vākdams materiālus «Zerminālam». «Melnģīmji» man stāstīja par Kristu, kas sludinājis viņiem evaņģēliju, bet bijis cilvēka dēls.

— Lūdzu, runājiet klusāk!

Zolā saņēma rokas uz sava taukā vēdera un iespieda to uz iekšu.

—- Jums nav jākaunas, Vinsent, — viņš teica. — Jūs centāties sasniegt cēlu mērķi. Tikai izvēlējāties aplamu ceļu. Reliģija cilvēkus nekad nevedis uz priekšu. Tikai tie, kas garā nabagi, samierināsies ar postu zemes virsū, noticēdami, ka baudīs svētlaimi viņā saulē.

— To visu es atskārtu pārāk vēlu.

— Jūs Borināžā pavadījāt divus gadus, Vinsent. Atdevāt savu ēdienu, savas drēbes, savu naudu. Nostrādājāties līdz nāvei. Un ko saņēmāt par to? Neko. Jūs ieskatīja par jukušu un padzina no baznīcas. Jums aizbraucot, ogļraču dzīve bija tāda pati kā tanī dienā, kad ieradāties Borināžā.

— Vēl bēdīgāka.

— Bet es esmu izvēlējies īsto ceļu. Manis rakstītais vārds sacels revolūciju. Katrs Beļģijas un Francijas kalnracis, kas vien prot burtot, ir lasījis manu grāmatu. Ik krodziņā, ik būdelē ir kāds neskaitāmas reizes pāršķirstīts «Žermināla» eksemplārs. Tiem, kas neprot lasīt, citi lasa priekšā, atkal un atkal. Jau četri streiki! Un būs vēl desmitiem. Nemieri gruzd pa visu zemi. «Žermināls» radīs jaunu sabiedrību — paveiks to, ko jūsu reliģija nespēja. Un vai zināt, ko es saņemu kā balvu?

— Nu?

— Frankus. Tūkstošiem vien. Vai neiedzersit ar mani?

Pie Lotreka galdiņa saruna kļuva skaļāka. Pārējie sāka

ausīties.

— Kā sviežas ar «manu metodi», Serā? — Lotreks jautāja, citu pēc cita krikšķinādams pirkstu krumšļus.

Serā nelikās dzirdam zobgalību. Brīnum samērīgie vaibsti pauda mieru, maskai līdzīgajā sejā šķita iemiesojies vispārināts vīrieša skaistums.

— Iznākusi jauna grāmata par krāsu refrakciju, autors — amerikānis Ogdens Rūds*. Manuprāt, salīdzinājumā ar Helmholcu un Ševrelu * viņš sper soli uz priekšu, kaut arī nesniedz tik daudz ierosinājumu kā de Sipervils. Jums visiem derētu šo darbu izlasīt.

— Es nelasu grāmatas par gleznošanu, — Lotreks teica.

— Lai lasa nepraša.

Serā atpogāja rūtainos melnbaltos svārkus un sakārtoja lielo zilo, punktiņiem izraibināto kaklasaiti.

— Tu pats esi nepraša, ja ikreiz gudro, kādu krāsu triept uz audekla.

— Es negudroju. Es skaidri nojaušu.

— Sistēma taču ir zinātne, Žorž, — Gogēns iemeta.

— Ilgus gadus cītīgi strādājot un eksperimentējot, mēs esam kļuvuši par zinātniskiem krāsu jaucējiem.

— Jāiet tālāk, mans draugs. Mūsu laikmets prasa mērķtiecīgu ražošanu. Iedvesmas, mēģinājumu un maldu dienām beigas.

— Es nevaru lasīt tādas grāmatas, — Ruso teica. — Man no tām sāp galva. Pēc tam augu dienu jāglezno, kamēr galvas sāpes pāriet.

Visi iesmējās. Anketēns pavērsās pret Zolā un jautāja:

— Vai redzējāt, kā uzbrūk «Žerminālam» šāvakara avīze?

— Nē. Kas tur sacīts?

— Kritiķis jūs dēvē par deviņpadsmitā gadsimta visnetikumīgāko rakstnieku.

— Veca dziesma. Vai tiešām viņi, paļādami mani, nevar sadomāt neko jaunu?

— Viņiem tomēr taisnība, Zolā, — Lotreks bilda.

— Man jāatzīst, ka jūsu grāmatas ir jutekliskas un piedauzīgas.

— Lai nu kā, jūs piedauzību pazīstat no pirmā acu uzmetiena!

— Ahā, dabūji pa seksti, Lotrek!

— Viesmīli — Zolā uzsauca. — Visiem pa glāzei!

— Nu esam ķezā, — Sezāns pačukstēja Anketēnam.

— Ja Emils izmaksā, viņš taisās lasīt garu lekciju. Viesmīlis pasniedza vīnu. Mākslinieki aizkūpināja pīpes

un saspiedās draudzīgā pulciņā. Gāzes lampas meta gaismas apļus. No citiem galdiņiem plūda šurp tikai klusa murdoņa.

Runā — manas grāmatas esot netikumīgas, — Zolā sacīja, — un aiz tā paša iemesla piedēvē netikumību arī jūsu gleznām, Anrī. Publika nespēj saprast, ka mākslā nav vietas morāliem spriedumiem. Māksla ir amorāla tāpat kā dzīve. Pēc manām domām, nav piedauzīgu gleznu vai grāmatu, ir tikai tādi darbi, kas vāji iecerēti un vāji izpildīti. Prostitūtas Tulūza-Lotreka gleznās ir tikumīgas, jo viņš liek sajust skaistumu, kas slēpjas aiz ārējās čaulas; nevainīga lauku meitene Bugro attēlojumā ir netikumīga, jo pataisīta tik maiga un salkana, ka vēmiens nāk, ja viņu uzskatām!

— Jā gan, tas tiesa, — Teo piebilda, pamādams ar galvu.

Vinsents redzēja: mākslinieki ciena Zolā, ciena nevis tāpēc, ka viņš ticis uz augšu — sekmes šinī parastajā nozīmē tie nicināja, — bet tāpēc, ka rakstnieka darbs tiem liekas smags un noslēpumains. Tie uzmanīgi klausījās viņa vārdos.

— Parastā cilvēka smadzenes domā duālistiski: gaisma un ēna, salds un skābs, labs un ļauns. Īstenībā šāda dualitāte nepastāv. Pasaulē nav nedz laba, nedz ļauna, ir tikai esamība un darbība. Aprakstot rīcību, mēs aprakstām dzīvi; nosodot rīcību, lietojot tādus vārdus kā izvirtība un piedauzība, mēs ieejam subjektīvu aizspriedumu novadā.

— Bet, Emil, — Teo sacīja, — ko iesāktu ļaužu masas, ja nebūtu nekādu morāles mērauklu?

— Morāle ir līdzīga reliģijai, — Tulūzs-Lotreks iekrita valodā. — Dulluma zāles, kas apmiglo acis, lai cilvēks neredzētu, cik sekla ir viņa dzīve.

— Jūsu amoralitāte, Zolā, nav nekas cits kā anar-hisms, — Serā teica, — nihilistisks anarhisms. Tas ir jau izmēģināts un nevienam nav palīdzējis.

— Protams, savām ētikas normām jābūt, — Zolā atzina.

Vispārības labums prasa no indivīda upurus. Es vēršos

nevis pret morāli, bet vienīgi pret to svētulīgo kaunību, kas spļauj uz «Olimpiju» un grib aizliegt Mopasāna darbus. Ticiet man, morāles sargi Francijā pašlaik uzmana tikai dzimumsakarus. Lai taču cilvēks guļ, ar ko viņam patīk! Es domāju, likumību var vērtēt no cita — plašāka viedokļa.

— Šinī sakarībā atceros pusdienas, ko rīkoju pirms dažiem gadiem, — Gogēns teica. — Kāds paziņa ielūgts saka: «Saproti, draugs, es nevaru ņemt līdzi sievu, ja tanīs pusdienās ir klāt tava mīļākā.» — «Nebēdā nenieka,» atbildu, «es viņu kaut kur aizsūtīšu uz visu vakaru.» Pusdienas beidzas, viesi pošas mājās, un mūsu tiklā dāma, kas cauru vakaru žāvājusies, mitējas žāvāties un saka vīram: «Pamēļosim par miesas kārību, pirms darām savu darāmo.» Un vīrs atrūc: «Pamēļosim gan, bet tas arī būs viss. Es šovakar esmu ieēdis pavairāk.»

— Komentāri lieki! — Zolā pārkliedza smieklu brāzmu.

— Atstāsim uz brīdi ētiku un atgriezīsimies pie jautājuma par netikumību mākslā, — Vinsents teica. — Neviens manas gleznas nesauc par piedauzīgām, bet mani pastāvīgi vaino vēl lielākā grēkā — nejaucībā.

— Jūs trāpījāt naglai uz galvas, Vinsent, — Tulūzs-Lotreks sacīja.

— Jā, tieši tā skatītāji saprot jaunās netikumības būtību, — Gogēns piekrita. — Vai lasījāt, kā nodēvējis mūsu mākslu šā mēneša Mercure de France? Par nejaucības kultu.

— To pašu pārmet arī man, — Zolā sacīja. — Kāda grāfiene man nesen teica: «Dārgais mesjē Zolā, kālab jūs, cilvēks .ar neparastu talantu, veļat apkārt akmeņus un skatāties, cik riebīgi kukaiņi mudž apakšā?»

Lotreks izvilka no kabatas vecu avīzes izgriezumu.

— Paklausieties, ko kritiķis raksta par manām gleznām Neatkarīgo pēdējā izstādē. «Tulūzs-Lotreks būtu jānokaunina par to, ka viņam ir patika attēlot pliekanu jautrību, rupjas izpriecas un «zemas lietas». Vaibstu daiļums, formu smalkums, kustību grācija — pret visu to viņš liekas nejūtīgs. Tiesa, viņš savas nejaukās, druknās, gaužām pretīgas būtnes glezno ar mīlestību, taču jājautā, kam vajadzīgs tāds perversums.»

— Fransa Halsa ēnas, — Vinsents nodudmāja.

— Pamatota kritika, — Serā noteica. — Ja jūs, cilvēka bērni, neesat perversi, tad vismaz esat noklīduši maldu ceļos. Mākslā viss abstrakts — krāsa, līnija, tonis . . . Uzlabot sociālos apstākļus vai celt gaismā nejaucību — tas nav mākslas uzdevums. Glezniecībai, tāpat kā mūzikai, jā-but šķirtai no ikdienas dzīves.

—- Pērngad nomira Viktors Igo, — Zolā sacīja, — un ar viņu aizgāja vesela kultūra. Romantikas, skaistu žestu, veiklu melu un valšķīgas vairīšanās kultūra. Manas grāmatas līdzina ceļu jaunai kultūrai, divdesmitā gadsimta nemorālajai kultūrai. Tāpat jūsu gleznas. Bugro miesas grausts vēl valkājas pa mūsu Parīzi, taču viņš savārga toreiz, kad Eduārs Manē izstādīja «Brokastis zaļumos», un tapa dzīvs mironis tanī dienā, kad Manē pabeidza «Olim-piju», Manē aizgājis, Domjē arī, bet mūsu vidū ir Degā, Lotreks un Gogēns, tie turpina viņu darbu.

— Neaizmirstiet Vinsentu van Gogu, — Tulūzs-Lotreks teica.

— Lieciet viņu pašā priekšgalā, — Ruso piemetināja.

— Ļoti labi, Vinsent, — Zolā ar smaidu sacīja. — Jūs vēlas uzņemt par nejaucības kulta dalībnieku. Vai dodat piekrišanu?

— Ak vai, — Vinsents atbildēja, — šķiet, esmu jau dzimis šī kulta dalībnieks.

— Nu tad formulēsim mūsu manifestu, cienītie, — Zolā teica. — Pirmkārt, mēs uzskatām, ka jebkura patiesība ir skaista, vienalga, cik derdzīga tā liktos. Mēs pieņemam to, kas pastāv dabā, pieņemam bez kādiem ierobežojumiem. Mēs atzīstam, ka skaudrā patiesībā ir vairāk skaistuma nekā pievilcīgos melos, ka rupjā zemes spēkā vairāk poēzijas nekā visos Parīzes salonos. Mēs svētījam ciešanas, jo tās ir visdziļākās cilvēka jūtas. Mēs domājam, ka juteklība ir skaista — arī tad, ja tā iemiesojusies ielasmeitā un sutenerā. Mūsu acīs raksturs stādāms augstāk par nejaucību, ciešanas augstāk par glītumu, skarbā, kailā īstenība augstāk par visām Francijas bagātībām. Mēs pieņemam dzīvi kā vienotu veselumu, aiztaupot morālus spriedumus. Mēs uzskatām, ka prostitūta nav sliktāka par grāfieni, durvju sargs nav sliktāks par ģenerāli, zemnieks nav sliktāks par ministru, jo tie visi ir dabas daļa, visi ieausti dzīves rakstā.

— Pacelsim glāzes, kungi! — Tulūzs-Lotreks izsaucās. — Uzdzersim uz amoralitāti un nejaucības kultu. Lai tas skaistina un atjauno pasauli!

— Blēņas! — Sezāns teica.

— Tīrās blēņas! — Serā piebalsoja.

IX

Jūnija sākumā Teo un Vinsents pārkravājās uz jauno dzīvokli Monmartrā, Lepika ielā 54. Māja atradās netālu no Lavāla ielas, vajadzēja vienīgi paieties pa Monmartras ielu uz Klišī bulvāra pusi un pēc tam pa līkumaino Lepika ielu garām restorānam Moulin de la Galette — gandrīz līdz virsotnei, kas atgādināja laukus.

Dzīvoklis atradās trešajā stāvā. Trīs istabas, pieliekamais un virtuve. Dzīvojamā istabā bija omulīgi, tur stāvēja Teo skaistais vecais skapis, Luija Filipa stila mēbeles, kā arī liela krāsns, kurai vajadzēja brāļus sargāt no Parīzes aukstuma. Teo īpaši prata visu ierīkot mājīgi. Viņš mīlēja kārtību. Viņa guļamistaba atradās blakus dzīvojamai istabai. Vinsents gulēja kambarī, aiz kura bija viņa darbnīca — paprāva istaba ar vienu logu.

— Nu tev nebūs vairs jāstrādā pie Kormona, Vinsent,— Teo sacīja, kad abi vēl izvietoja un pārvietoja mēbeles dzīvojamā istabā.

— Paldies dievam! Tomēr sievietes plikni tur derētu pazīmēt.

Teo iestūma sofu kaktā šķērseniski un pārlaida istabai vērtējošu skatienu.

— Šķiet, pēdējā laikā tu neesi apgleznojis nevienu audeklu? — viņš noprasīja.

— Nē.

— Kāpēc?

— Nekas labs neiznāktu. Kamēr neprotu īsti sajaukt krāsas . . . Kur noliksim šo atzveltni, Teo? Zem lampas vai pie loga? Bet tagad, kad pašam sava darbnīca ...

Otrā rītā Vinsents piecēlās ar sauli, uzrīkoja savā jaunajā darbnīcā molbertu, uzstiepa audeklu, izlika jauniņo, brāļa pirkto paleti un atmīkstināja otas. Kad vajadzēja mosties brālim, Vinsents uzvārīja kafiju un aizgāja uz konditoreju pēc svaigiem, skraukšķīgiem radziņiem.

Pie brokastgalda Teo juta, kāds satraukums urda Vin-sentu.

— Nu, veco zēn, — Teo sacīja, — tu jau trīs mēnešus esi nomācījies skolā. Nē, nē, es nedomāju Kormona darbnīcu, es domāju Parīzes skolu! Tu esi redzējis visievērojamākās gleznas, kādas Eiropā radītas kopš trīssimt gadiem. Un tagad tev būtu ...

Vinsents atgrūda šķīvi un uzlēca kājās.

— Tūlīt sākšu ...

— Apsēdies. Paēd brokastis. Tev laika diezgan. Un nevajag ne par ko raizēties. Krāsas un audeklu sapirkšu vairumā, tās mantas tev nekad netrūks. Tev arī derētu salabot zobus, es gribu, lai tu būtu vesels kā rutks. Un, dieva dēļ, strādā lēnām un rūpīgi!

— Nerunā muļķības, Teo. Vai kādreiz esmu kaut ko darījis lēnām un rūpīgi?

Vakarā, pārnācis mājās, Teo redzēja, ka Vinsents saniknojies līdz neprātam. Sešus gadus viņš tīri šķirmīgi strādājis gaužām spaidīgos apstākļos, un tagad, apgādāts ar visu, viņš apjauš savu kaunpilno nespēju!

Tikai ap desmitiem izdevās viņu nomierināt. Kad abi gāja pusdienās, Vinsents daudzmaz bija atguvis paļāvību uz sevi. Teo izskatījās bāls un noguris.

Nākamajās nedēļās viņi mocījās abi. Ikreiz, kad Teo atgriezās no galerijas, Vinsents jau šķīla zibeņus un pērkonus. Ari guļamistabā Teo nevarēja paglābties, nelīdzēja stiprā bulta pie durvīm. Strīdēdamies ar brāli, Vinsents nosēdēja uz viņa gultas malas līdz pašam rītam. Ja Teo piemiga, Vinsents viņu sapurināja aiz pleca un uzmodināja.

— Beidz staigāt pa istabu, pasēdi kaut brīdi, — Teo kādu vakaru lūdzās. — Un beidz malkot to sasodīto ab-sintu. Ne jau tas palīdzējis Gogēnam izkopt paleti. Tā — un tagad klausies, muļķadesa. Tev jānogaida vismaz gadiņš, iekām varēsi pats vērtēt savu darbu. Kāda jēga rauties pušu? Tu kļūsti aizvien vājāks un nervozāks. Skaidrs, ka tādā stāvoklī nespēsi radīt neko labu.

Pienāca karstā Parīzes vasara. Saule kaitēja ielas. Sūkdami atspirdzinošus dzērienus, parīzieši savu iemīļoto kafejnīcu priekšā sēdēja līdz vieniem, pat līdz diviem naktī. Puķes Monmartras virsotnē uzziedēja raibin raibas. Sēna mirdzēdama vijās cauri pilsētai, krastos zaļoja koki un vēsas pļaviņas.

Ik rītu Vinsents uzsprādzēja molbertu mugurā un devās meklēt sižetu. Holandē viņš nekad nebija sajutis tik svelmainu, neatlaidīgu sauli, nedz arī redzējis tik košus, tīrus toņus. Gandrīz katru vakaru viņš paspēja vēl piedalīties dedzīgos strīdos Teo galerijas antresolā.

Reiz Gogēns ienāca pie Vinsenta, lai palīdzētu viņam sajaukt krāsas.

— Kur tu pērc krāsas? — Gogēns vaicāja.

— Teo dabū no vairumtirgotāja.

— Tev vajadzētu atbalstīt Tangija tēvu. Viņam viszemākās cenas Parīzē, un tukšiniekam viņš dod uz krīta.

— Kas ir Tangija tēvs? Esmu jau dzirdējis tevi pieminam viņu.

— Vēl neesi ar viņu iepazinies? Ak mūžs, tad nekavēsimies ne mirkli. No visiem, ko pazīstu, tikai tev un Tangija tēvam komunisma princips ir arī sirdī. Uzliec savu glauno trušādas cepuri. Nokāpsim Klozela ielā.

Kamēr abi līču loču gāja lejup pa Lepika ielu, Gogēns stāstīja par Tangija tēvu.

— Viņš strādāja par apmetēju, iekām pārcēlās uz Parīzi. Berza krāsas Eduāra veikalā, vēlāk sameklēja durvju sarga vietu kaut kur Monmartrā. Sargāja viņa sieva, un pats Tangija tēvs tirgojās ar krāsām, tās iznēsādams pa kvartālu. Viņš iepazinās ar Monē, Pisaro un Sezānu, tie viņu iemīlēja, tāpēc visi sākām krāsas pirkt no viņa. Pēdējās sacelšanās laikā viņš piebiedrojās komunāriem. Reiz, kad Tangija tēvs snauduļoja postenī, viņam klupa virsū vairāki versaļieši. Lāga vīrs nespēja šaut uz cilvēkiem. Viņš nometa musketi. Par nodevību viņam piesprieda divus gadus spaidu darbos Brestā, bet mēs viņu izpestījām no turienes.

Viņš iekrāja kādus frankus un atvēra veikaliņu Klozela ielā. Lotreks tā fasādi izkrāsoja zilu. Tangija tēvs pirmais izstādīja Sezāna gleznu. Kopš tās reizes mēs visi esam atstājuši veikaliņā savus darinājumus. Ne tāpēc, ka viņš tos pārdotu. Ai nē, viņš nepārdod! Zini, Tangija tēvs ir liels mākslas draugs, bet, būdams nabadzīgs, nevar nopirkt sev gleznas. Tālab viņš tās izstāda savā veikaliņā, lai acis mielojas augu dienu.

— Tu gribi sacīt, viņš nepārdotu gleznu, kaut arī viņam piesolītu lielu naudu?

— Nemūžam. Tangija tēvs ņem vienīgi tos audeklus, kas viņam patīk, un, ja iemīlējis gleznu, tad neparko nelaiž to projām. Es gadījos veikaliņā, kad ienāca labi ģērbies vīrietis, apbrīnoja kādu Sezāna darbu un pajautāja cenu. Jebkurš cits Parīzes tirgotājs priecātos, ja dabūtu par šādu mantu sešdesmit franku. Tangija tēvs ilgi lūkojās gleznā un pēdīgi sacīja: «Ak jūs vēlaties to. Tas ir sevišķi labs Sezāns. Lētāk par sešsimt frankiem es nevaru to atdot.» Pircējs aizlaidās, bet Tangija tēvs noņēma gleznu no sienas, turēja rokās, un viņa acīs sariesās asaras.

— Kāda nozīme tad izstādīt viņa veikalā darbus?

— Nu, Tangija tēvs ir dīvains cilvēks Par mākslu viņš zina vienīgi tik daudz kā saberzt krāsas. Un tomēi viņš nemaldīgi sajūt, kas īsts. Ja viņš vēlēsies kādu no taviem audekliem — dod bez gudrošanas. Tad būsi oficiāli ievests Parīzes mākslas pasaulē. Šī ir Klozela iela, mums jānogriežas.

Klozela iela bija īsa, tā savienoja Mocekļu ielu ar Anrī Monjē ielu. Te bija veikaliņi no vienas vietas, virs tiem dzīvokļi divos vai trijos stāvos ar baltiem slēģiem. Tan-gija tēva veikals atradās tieši pretī kādai meiteņu pamatskolai.

Tangija tēvs bija noliecies pār japāņu gravīrām, kas tolaik Parīzē nāca modē.

— Tētiņ, es atvedu draugu, Vinsentu van Gogu. Viņš savā sirdī ir komunists.

— Esiet mīļi sveicināts manā veikaliņā, — Tangija tēvs teica maigā, sievišķīgā balsī.

Tangijs bija mazs vīriņš ar patuklu seju un draudzīga suņa sērajām acīm. Viņš valkāja salmenīcu ar platām malām, uzmaucis to uz pieres. Rokas viņam bija īsas, pirksti strupi, bārda saraina. Kreisā acs stipri šaurāka par labo.

— Vai jūs patiešām esat komunists, mesjē van Gog? — viņš bikli jautāja.

— Nezinu, ko jūs saprotat ar komunismu, Tangija tēv. Es domāju — katram vajadzētu strādāt, cik jaudas, tādu darbu, kas viņam vislabāk patīk, un pretī saņemt visu, kas nepieciešams.

— Re, cik vienkārši, — Gogēns iesmiedamies teica.

— Ak Pol, — Tangija tēvs sacīja, — tu strādāji biržā. Nauda cilvēkus dara par zvēriem, vai ne?

— Jā, tāpat kā naudas trūkums.

— Nu nē, nevis naudas, bet maizes, dzīvei nepieciešamās rocības trūkums.

— Skaidra patiesība, Tangija tēv, — Vinsents apstiprināja.

— Mūsu draugs Pols, — Tangijs turpināja, — nicina ļaudis, kas pelna naudu, un viņš nicina mūs, tāpēc ka nevaram to nopelnīt. Es tomēr uzskatu par labāku būt šinī pulkā. Tas ir nelietis, kas savām vajadzībām tērē vairāk par piecdesmit santīmiem dienā.

— Tad es gribot negribot esmu goda vīrs, — Gogēns teica. — Tangija tēv, vai neiedosi uz krīta vēl kādas

krāsas? Tiesa, esmu jau krietnu summu tev parādā — bet nevarēšu strādāt, ja . . .

— Labi, Pol, es tev došu uz krīta. Ja es uzticētos cilvēkiem drusciņ mazāk un tu uzticētos drusciņ vairāk, mums abiem būtu vieglākas dienas. Kur tava jaunā glezna, ko man apsolīji? Varbūt man izgadīsies to pārdot, un tā dabūšu atpakaļ savu krāsu naudu.

Gogēns pamirkšķināja Vinsentam.

— Atnesīšu tev veselas divas, tētiņ, — lai karājas blakus viena otrai. Ja tagad tu atvēlētu man tūbiņu melnās, tūbiņu dzeltenās ...

— Samaksā veco rēķinu, tad dabūsi atkal krāsas!

Visi trīs vīrieši reizē pagriezās. Aizcirtusi dzīvokļa durvis, veikalā ienāca madame Tangija. Tā bija maza, stiegraina sieviete ar raupju, kalsnu seju un piktām acīm. Viņa bruka virsū Gogēnam.

— Vai tu domā, te ir kāda labdarības iestāde? Domā, mēs varam bāzt mutē Tangija komunismu? Nolīdzini to parādu, krāpniek, citādi uzlaidīšu tev žandarmus!

Gogēns smaidīja kā saulīte, saņēma Tangija sievas roku un galanti noskūpstīja.

— Ai Ksantipe*, cik burvīga jūs šorīt izskatāties!

Madame Tangija nesaprata, kāpēc šis staltais bezkauņa

viņu allaž dēvē par Ksantipi, bet skanīgais vārds viņai patika, un viņa jutās glaimota.

— Ak tu palaidnis tāds, nedomā, ka mani apvedīsi ap stūri! Es raujos melnās miesās, berzdama šīs draņķīgās krāsas, un tu atnāksi un zagšus tās nozagsi!

— Dārgā Ksantipe, apžēlojieties par mani! Jums taču ir mākslinieces dvēsele. Tā visnotaļ redzama jūsu daiļajā sejā.

Madame Tangija pacēla priekšautu, it kā gribētu notraukt no sejas mākslinieces dvēseli.

— Blēņas! — viņa izsaucās. — Diezgan, ja ģimenē ir viens mākslinieks. Viņš droši vien tev stāstīja, ka vēlas iztikt ar piecdesmit santīmiem dienā. Kur, pēc tavas saprašanas, viņš ķers tos piecdesmit santīmus, ja es nenopelnīšu?

— Visa Parīze runā par jūsu piemīlību un čaklumu, madame.

Gogēns pa otram lāgam pieliecās un nobraucīja lūpas gar viņas mezglaino roku. Viņa atmaiga.

— Nu, kaut arī esi nelietis un lišķis, šoreiz vēl dabūsi kādas nekādas krāsas. Bet tā kā neaizmirsti samaksāt rēķinu!

— Par šo laipnību, mana skaistā Ksantipe, es uzgleznošu jūsu portretu. Kādreiz tas karāsies Luvrā un daris nemirstīgus mūs abus.

Nošķindēja ārdurvju zvaniņš. Ienāca kāds svešinieks.

— Jums logā ir glezna, — viņš ierunājās. — Klusā daba. Kas ir autors?

— Pols Sezāns.

— Sezāns? Neesmu dzirdējis. Vai pārdodama?

— Ai nē, diemžēl tā jau ...

Madame Tangija nosvieda priekšautu, pagrūda vīru sānis un aizgūtnēm metās pie pircēja.

— Pārdodama, pārdodama. Tā ir jauka klusā daba, vai ne, mesjē? Vai agrāk esat redzējis tādus ābolus? Mēs to atdosim lēti, ja tā jums iepatikusies.

— Cik?

— Cik, Tangij? — pati noprasīja draudīgā balsī.

Tangijs norīstījās.

— Trīs sim ...

— Tangij!

— Divi sim ...

— Tangij!

— Nu tad — simt franku.

— Simt franku? — svešais novilka. — Par nepazīstama mākslinieka gleznu? Man liekas, tas ir par dārgu. Es varētu dot kādus divdesmit piecus frankus.

Madame Tangija izņēma gleznu no loga.

— Lūk, cik liels audekls, mesjē. Četri āboli. Četri āboli — simt franku. Jūs varat iztērēt tikai divdesmit piecus. Kāpēc tad nepērkat vienu pašu ābolu?

Nopētījis gleznu, vīrietis teica:

— Patiešām, varu ņemt vienu. Nogrieziet visa audekla garumā šo ābolu, es to pērku.

Pati iebrāza dzīvoklī, atsteidzās ar šķērēm un nogrieza malējo ābolu. Viņa ietina to papīrā, pasniedza pircējam un saņēma divdesmit piecus frankus. Pircējs aizgāja, iespiedis sainīti padusē.

— Mans mīļākais Sezāns! — Tangijs gaudās. — Es to izstādīju, lai ļautiņi paraudzītos tanī un priecīgi ietu tālāk.

Pati nolika sakropļoto gleznu uz letes.

— Ja vēl kāds ar paplānu kabatu gribēs Sezānu — pārdod vienu ābolu. Ņem, cik piesola. Šitiem āboliem tikpat nav nekādas vērtības, Sezāns tos glezno bez skaita. Nerādi zobus, Pol Gogēn, tas pats attiecas uz tevi — noņemšu tavus audeklus no sienas un aizlaidīšu tos plikos pagānu sievišķus par pieciem frankiem gabalā.

— Ksantipe, mana sirdspuķīte, — Gogēns sacīja, — cik žēl, ka esam satikušies par vēlu. Ja vien jūs būtu sametusies ar mani uz vienu roku biržā, mums jau piederētu Francijas banka.

Kad pati aizgāja uz dzīvokli dibentelpās, Tangija tēvs pievērsās Vinsentam.

— Jūs laikam esat mākslinieks, mesjē? Es ceru, jūs pirksit krāsas no manis. Un varbūt parādīsit savas gleznas?

— Ar lielāko prieku! Jums gan ir skaistas japāņu gravīras. Vai pārdodat?

— Pārdodu. Japāņu gravīras Parīzē īsti nākušas modē, kopš brāļi Gonkūri* tās sākuši krāt. Tās stipri ietekmē mūsu jaunos māksliniekus.

-— Šīs divas man sevišķi patīk. Tās derētu pakopēt. Cik maksā?

— Trīs frankus gabalā.

— Es tās ņemu. Velna milti, pavisam aizmirsu! Šorīt iztērēju pēdējo franku. Gogēn, vai tev nebūtu seši franki?

— Neesi nu smieklīgs.

Vinsents apbēdināts nolika gravīras uz letes.

— Diemžēl man jāpaliek bešā, Tangija tēv.

Tangijs ielika gravīras Vinsentam rokā un pacēla acis;

vecā vīra grumbainajā sejā plaiksnījās bikls, sērīgs smaids.

— Jums tās vajadzīgas darbam. Lūdzu, ņemiet. Samaksāsit citreiz.

X

Teo nolēma saaicināt viesos Vin-senta draugus. Brāļi novārīja labi cieti četrus dučus olu, atnesa muciņu alus, piekrāva paplātes pilnas ar kūkām un maizītēm.

Tabakas dūmi dzīvojamā istabā tā sabiezēja, ka Gogēna varenais augums, pārvietodamies uz otru istabas galu, atgādināja okeāna tvaikoni, kas dodas cauri miglas vāliem. Lotreks sēdēja kaktā, sita olas pret Teo mīļākā atzveltņa paroci un svieda čaumalas uz grīdsegas. Ruso aiz satraukuma nezināja, kur dēties, jo todien bija saņēmis iesmaržotu vēstulīti no kādas noslēpumainas pielūdzējas, kas vēlas ar viņu satikties. Acis iepletis, viņš stāstīja, kādu brīnumu piedzīvojis, un nevarēja nostāstīt vien. Serā attīstīja jaunu teoriju, ko skaidroja Sezānam, piemiedzis viņu pie loga. Vinsents tecināja alu no muciņas, smējās par Gogēna jēlajām anekdotēm, ņēmās kopā ar Ruso gudrot, kas gan varētu būt vēstulītes rakstītāja, strīdējās ar Lotreku par to, vai acumirkļa iespaids vislabāk uzgleznojams punktiem vai līnijām, un pēdīgi atpestīja Sezānu no Serā maiglēm.

Pa istabu gāja kņadu kņadumis. Šie cilvēki bija spilgtas personības, neganti egoisti, sirdīgi aizspriedumu un tradīciju lauzēji. Teo viņus sauca par maniakiem. Viņi strīdējās, cīnījās un sodījās, viņi aizstāvēja savus uzskatus un nolādēja visu citu. Viņu balsis bija skaļas un dzedras; viņi nīda, kas vien nīstams. Telpa, kas divdesmit reizes lielāka par Teo dzīvojamo istabu, vēl būtu par mazu, lai īsti izvērstos šo ērcīgo, bļaurīgo mākslinieku brāzmainā enerģija.

Vētraina dzīvība, kas valdīja istaba, iejusmoja Vin-sentu, — rokas vēcinādams, tas runāja kā no grāmatas; turpretī brālim skaudri iesāpējās galva, trakulība nebija viņa dabā. Šie cilvēki viņam bija bezgala mīļi. To labad viņš taču klusi un neatlaidīgi karoja ar saviem kungiem. Bet Teo juta, ka nepavisam neieder šo skarbo, parupjo īpatņu trokšņainajā sabiedrībā. Viņam piemita daudz kas sievišķīgs. Tulūzs-Lotreks ar savu dzēlīgo humoru kādreiz bija sacījis:

— Cik žēl, ka Teo ir Vinsenta brālis. Labāku sievu Vinsents nevarētu vēlēties.

Pašam Teo bija tikpat pretīgi tirgoties ar Bugro gleznām, cik pretīgi būtu brālim tādas gleznas darināt. Taču, ja Teo pārdeva Bugro, — Valadons atļāva izstādīt Degā. Jācer, ka izdosies Valadonu pierunāt, lai viņš atļauj izstādīt arī Sezānu, pēc tam Gogēnu un Lotreku un pēdīgi — tā diena šķiet vēl tālu — Vinsentu van Gogu . . .

Vēlreiz pārlaidis acis piesmēķētajai istabai, šiem kliedzējiem un ķildniekiem, Teo nemanīts izzagās ārā; viņš uzkāpa Monmartras pakalnā un vientuļš vēroja Parīzes ugunis, kas pletās viņam pie kājām.

Gogēns kašķējās ar Sezānu. Vienā rokā vicināja maizīti un vārītu olu, otrā turēja alus glāzi. Viņš mēdza lielīties, ka visā Parīzē esot vienīgais, kas prot alu dzert ar pīpi mutē.

— Tavi audekli ir auksti, Sezān! — viņš kliedza.

— Auksti kā ledus. Es salstu ragā, kolīdz tos uzskatu. Tu esi apziedis veselu lērumu audeklu, bet tanīs nav ne drusciņas jūtu.

— Es nemaz necenšos attēlot jūtas, — Sezāns atcirta.

— Lai paliek romānu rakstniekiem. Es gleznoju ābolus un ainavas.

— Tu nemāki attēlot jūtas, tur tas suns aprakts. Tu glezno ar acīm, ar acīm vien.

— Ar ko tad glezno citi?

— Nu, ar visu ko. -— Gogēns aši aplaida skatienu apkārt. —- Lotreks, piemēram, glezno ar žulti. Vinsents — ar sirdi. Serā glezno ar smadzenēm, un tas ir gandrīz tikpat slikti kā gleznot ar acīm. Bet Ruso glezno ar iztēli.

— Ar ko tu pats glezno, Gogēn?

— Es, vai? Nezinu. Par to nekad neesmu gudrojis.

— Mēs gan visi tīri labi zinām, ar ko tu glezno! — Lotreks noskaldīja.

Kad smieklu šaltis bija nostājušās, Serā uztrausās uz dīvāna paroces un kliedza.

— Jūs zobojaties par cilvēku, kas glezno ar smadzenēm, bet taisni šinī sakarībā es nupat atklāju, kā varam savus audeklus padarīt divtik efektīgus.

— Vai atkal būs jāklausās tanīs tukšajos grābšķos? — Sezāns novaidēja.

— Turi muti, Sezān! Gogēn, apsēdies, nemaisies pa istabu! Ruso, beidz jel pātarot par savu pielūdzēju! Lotrek, pasvied man olu! Vinsent, vai varu dabūt vienu maizīti? Tagad klausieties — visi, visi!

— Kas lēcies, Serā? Tik uztrauktu neesmu tevi redzējis kopš tās reizes, kad Noraidīto salonā kāds apspļāva tavu gleznu!

— Klausieties! Kas ir mūsdienu glezniecība? Gaisma. Kāda gaisma? Graduēta gaisma. Krāsu punkti, kas saplūst kopā..,

— Tā nav glezniecība, tas ir puantilisms!

— Lai dievs pasargi Žorž, vai atkal gribi mums uztiept savas gudrības?

— Muti ciet! Mēs beidzam gleznu. Ko darām tālāk? Nododam kādam muļķim, kas mūsu gleznu ieliek nejaukā zeltītā ietvarā, tā izbojādams visus efektus, ko esam panākuši. Es iesaku neizlaist no rokām nevienu audeklu, kamēr paši neesam ielikuši to ietvarā un izkrāsojuši ietvaru tā, lai tas pilnīgi saderētu ar gleznu.

— Bet, Serā, tu kaut ko piemirsi. Katru gleznu vajag pakārt kādā telpā. Ja nu telpa nav īstajā krāsā — izbojāsies glezna ar visu ietvaru.

-— Vārds vietā! Tad tikai jāizkrāso telpa, lai pieskaņotu to ietvaram.

— Laba ideja, — Serā sacīja.

— Ko darīt ar māju, kurā atrodas telpa?

— Ar pilsētu, kurā atrodas māja?

— Ai Žorž, Žorž, tev nu gan ieviešas galvā vistrakākās idejas!

— Tā gadās, ja glezno ar smadzenēm.

— Jūs, stulbeņi, negleznojat ar smadzenēm vienīgi tāpēc, ka jūsu pauri ir tukši!

— Re, kādu ģīmi Zoržs rāda! Skat, skat! Šoreiz mūsu zinātnieks sadusmots zili melns.

— Kāpēc jās, cilvēka bērni, pastāvīgi karojat cits ar citu? -— Vinsents noprasīja. — Kāpēc nelūkojat sadarboties?

— Šinī barā tu esi vienīgais komunists, — Gogēns teica. — Varbūt pastāstīsi, ko mēs iegūtu, ja sadarbotos?

— Kā nu ne! — Vinsents sacīja, pie tam iešāva mutē cietu, apaļu olas dzeltenumu. — Pastāstīšu. Man ir kaut kas padomā. Mēs neesam nekādi slavenie. Manē, Degā, Sislē un Pisaro nolīdzinājuši mums ceļu. Viņi ir atzīti, viņu darbi izstādīti lielajās galerijās. Labi — viņi ir «lielā bulvāra» mākslinieki. Mums turpretī jāiet sānielās. Mēs esam «mazā bulvāra» mākslinieki. Kāpēc mēs nevarētu savas gleznas izstādīt mazajos sānielu restorānos, strādnieku restorānos? Katrs atvēlētu, teiksim, piecus audeklus. Ik vakaru mēs rādītu tos citā vietā. Pārdotu par tādu cenu, kāda strādniekiem pa kabatai. Tādējādi mēs allaž rīkotu savu darbu izstādes, Parīzes nabadzīgie ļaudis redzētu labu mākslu, turklāt mēs dotu viņiem iespēju nopirkt skaistas gleznas par lētu naudu.

— A, — Ruso izdvesa, aiz sajūsmas iepletis acis plati jo plati. — Brīnišķīgi!

— Man paiet gads, kamēr apgleznoju audeklu, — Serā rūca. — Vai domā, es to pārdošu kādam netīram namdarim par pieciem su?

— Tu varētu atvēlēt savas mazās studijas.

— Tās gan. Bet ja nu restorāni mūsu gleznas neņems?

— Ņems, ņems.

— Kāpēc tad ne? Tie neko nezaudēs, gluži otrādi — telpas kļūs greznākas.

— Kā darīsim? Kas sameklēs restorānus?

— To visu esmu apdomājis! — iesaucās Vinsents.

— Par rīkotāju iecelsim Tangija tēvu. Viņš sameklēs restorānus, pakārs gleznas un arī iekasēs naudu.

— Jā, jā, viņš tam kā radīts.

— Ruso, aizskrien līdz Tangija tēvam, esi tik labs. Saki — mēs vēlamies ar viņu runāt svarīgā lietā.

— Uz mani neceriet, — Sezāns teica.

— Kā tad tā? — Gogēns jautāja. — Vai baidies, ka strādnieku skatieni apgānīs tavas jaukās gleznas?

— Nepavisam. Mēneša beigās braukšu atpakaļ uz Eksu.

—- Pamēģini kaut vienu reizi, Sezān, — Vinsents uzstāja. — Ja mums neveiksies, tu neko nebūsi paspēlējis.

— Lai arī notiek.

— Ja būsim galā ar restorāniem, — Lotreks teica,

— mēs varētu savas gleznas izstādīt prieka namos. Mon-martrā man pazīstamas gandrīz visas «meitu mātes». Viņām ir naudīgāki klienti, un, domāju, mēs ietirgotu vairāk.

Tangija tēvs atsteidzās gluži satraukts. Ruso nebija spējis cik necik sakarīgi pastāstīt, kāpēc sūtīts. Tangija apaļā salmenīca bija nošķiebusies uz auss un patuklā mazā seja staroja sajūsmā.

Guvis skaidrību, viņš versmīgi sacīja:

— Jā, jā, es zinu īsto vietu. Norvēna restorāns. īpašnieks man draugs. Sienas kailas, un viņš būs priecīgs. Kad vajadzēs pāriet uz citu vietu — es zinu vienu restorānu Pjēra ielā. Ak, Parīzē restorānu netrūkst.

— Kad Mazā bulvāra klubs sarīkos savu pirmo izstādi? — Gogēns vaicāja.

— Kāpēc mums gaidīt? — Vinsents atjautāja. — Kāpēc nevaram sarīkot jau rītdien?

Tangijs lēkāja uz vienas kājas, norāva cepuri un atkal uzmauca galvā.

— Jā, jā, rītu! Priekšpusdienā sanesiet man gleznas. Vakarpusē tās pakāršu Norvēna restorānā. Un, kad ļaudis atnāks ieturēt pusdienas, viņiem būs lielie brīnumi. Mēs pārdosim gleznas kā svētītas sveces lieldienās. Ko jūs man sniedzat? Glāzi alus? Labi! Kungi, uzdzersim Mazā bulvāra mākslinieku komunistiskajam klubam laimes. Lai pirmajai izstādei būtu lieli panākumi!

XI

Dienvidū Tangija tēvs pieklauvēja pie Vinsenta mājokļa durvīm.

— Citiem jau aplaidu ziņu, — viņš teica, — Norvēna restorānā drīkstam izstādīt, ja paši tur ēdīsim pusdienas.

— Man nav nekas pretim.

— Labi. Arī citi ar mieru. Gleznas varam izkārt ne agrāk par puspieciem. Vai četros nepienāksit pie manis? Iesim turp visi kopā.

— Norunāts.

Kad Vinsents tuvojās zilajam veikaliņam Klozela ielā, Tangija tēvs jau krāva gleznas stumjamos ratiņos. Iekšā mākslinieki smēķēdami apsprieda japāņu gravīras.

— Tā! — tētiņš izsaucās. — Kārtībā!

— Vai arī es nevarētu pielikt roku pie ratiņiem, Tangija tēv? — Vinsents jautāja.

— Nē, nē, es esmu rīkotājs.

Viņš izstūma ratiņus ielas vidū un uzņēma garo ceļu pret kalnu. Mākslinieki pāros devās nopakaļus. Pirmie gāja Gogēns ar Lotreku, tie labprāt turējās viens otram blakus, zinādami, cik smieklīgi izskatās abi kopā. Serā klausījās Ruso, kas, pagalam satraucies, stāstīja, ka tikko saņēmis vēl vienu iesmaržotu vēstulīti. Vinsents ar Se-zānu, kurš īgņojās un purpināja tādus vārdus kā «pašcieņa» un «ārējā pieklājība», soļoja pēdējie.

— Paklau, Tangija tēv, — Gogēns teica, kad gabaliņš ceļa jau bija aiz muguras. — Vezums ir smags, ratiņi piekrauti ar nemirstīgiem meistardarbiem. Ļauj man pastumt kādu brīdi.

— Nē, nē! — Tangijs izsaucās, traukdamies uz priekšu. — Es esmu šīs revolūcijas karognesējs. Kritīšu no pirmās lodes.

Tas bija ērmots skats — šie nesadienīgie, dīvaini ģērbušies viri, kas soļoja pa ielas vidu aiz prastiem rokas ratiņiem. Uzjautrinātie pretimnācēji noblenza viņos, bet mākslinieki par to daudz nebēdāja. Tie smējās un omulīgi tērzēja.

— Vinsent! — Ruso pakliedza. — Vai es tev stāstīju par vēstulīti, ko saņēmu pēc pusdienas? Iesmaržota vis. No tās pašas dāmas.

Viņš rikšoja Vinsentam līdzās un, rokas svaidīdams, atkal stāstīja par šo notikumu gari un plaši. Kad viņš pēdīgi bija beidzis un palicis ar Serā iepakaļ, Lotreks pasauca Vinsentu.

— Vai zini, kas ir tā dāma? — Lotreks jautāja.

— Nē. Kā lai es zinātu?

Lotreks noķiķināja.

— Gogēns. Viņš kārdina Ruso. Nabaga puisim vēl nekad nav bijusi sieviete. Gogēns to mielos ar smaržīgām vēstulītēm pāris mēnešu un pēc tam aicinās uz randiņu. Pārģērbies par sievieti, viņš satiksies ar Ruso kādā no tiem Monmartras kambarīšiem, kuru sienās ir glūnamie lodziņi. Mēs visi iesim paķīķerēt, kā Ruso pirmoreiz mūžā lakstosies. Tas būs ko vērts!

— Gogēn, tu esi pats nelabais!

— Ko niekus, Vinsent, — Gogēns teica. — Manuprāt, tas ir lielisks joks.

Beidzot viņi sasniedza Norvēna restorānu. Tā bija necila māja, iespiesta starp vīna veikalu un elpes noliktavu. Ārpuse bija dzeltena, spīdēja kā vāpēta, bet iekšā sienas nokrāsotas gaiši zilas. Telpā stāvēja kādi pārdesmit četrstūraini, ar sarkanbaltu rūtainu drānu apklāti galdiņi. Dibenā, pie virtuves durvīm, atradās augsta pults saimniekam.

Veselu stundu mākslinieki ķildojās par to, kur katru gleznu pakārt. Tangija tēvs tik tikko nezaudēja prātu. Saimnieks sāka sirdīties, jo tuvojās ēdamais laiks un restorānā valdīja juceklis. Serā nemaz neļāva savas gleznas izstādīt, tāpēc ka zilās sienas nomācot viņa debesis. Se-zāns liedza savas klusās dabas likt blakus Lotreka «nožēlojamiem plakātiem», un Ruso apvainojās, kad citi gribēja, lai viņa audeklus piestiprina pie dibensienas, aiz kuras atradās virtuve. Lotreks uzstāja, lai vienu no viņa lielajām gleznām pakārtu atejā.

— Tanī bridi cilvēks visvērīgāks, — viņš apgalvoja.

Tangija tēvs izmisis pienāca pie Vinsenta.

— Ludzu, — viņš teica, — ņemiet šos divus frankus, pielieciet, cik varat, un mudīgi aizvediet savus strīdniekus uz krodziņu otrpus ielas. Ja mani atstāsit kaut vai uz piecpadsmit minūtēm, es visu izdarīšu.

Viltība izdevās. Kad mākslinieki atgriezās restorānā, izstāde bija sarīkota. Viņi beidza ķildoties un sasēdās ap lielo galdu pie ārdurvīm. Tangija tēvs bija izlicis plakātus:

«Šīs gleznas pārdodamas. Lētas cenas. Griezties pie restorāna īpašnieka.»

Bija pusseši. Pusdienas nepasniedza agrāk par sešiem. Mākslinieki triņājās kā skolas skuķi. Ikreiz, kad namdurvis atvērās, visi paraudzījās turp cerību pilnām acīm. Nor-vēna apmeklētāji allaž saradās tikai pēc tam, kad pulkstenis bija nositis seši.

— Paskaties uz Vinsentu, — Gogēns pačukstēja Serā. — Viņš nervozē kā primadonna.

— Vai zini ko, Gogēn, -— Lotreks teica. — Saderēsim, ka pārdošu savu gleznu agrāk nekā tu. Zaudētājs maksās par pusdienām.

— Lai notiek.

— Un ar tevi, Sezān, esmu gatavs derēt, ka pārdošu divas un tu vēl nebūsi pārdevis nevienu.

Sezāns aizvainots pietvīka gluži sarkans, un citi smējās.

— Tikai neaizmirstiet, ka pārdevējs ir Tangija tēvs, — Vinsents piekodināja. -— Nemēģiniet paši kaulēties ar pircējiem.

— Kāpēc viņi nenāk? -— Ruso žēlojās. — Ir jau laiks.

Sienas pulkstenis rādīja, cik minūšu vēl līdz sešiem, un

satraukums auga. Pēdīgi aprāvās visas zobgalības. Vīri nenovērsa acis no durvīm. Viņi saspringa gaidās.

— Tā neesmu juties pat Neatkarīgo salonā, kur manus darbus vērtējuši visi Parīzes kritiķi, — Serā nomurmināja.

— Skat, skat, — Ruso čukstēja, — kāds dodas pāri ielai. Nāk šurp. Tas būs apmeklētājs.

Cilvēks pagāja Norvēna restorānam garām un nozuda. Sienas pulkstenis nosita sešas reizes. Pēc pēdējā sitiena atvērās durvis un ienāca strādnieks. Tas bija nabadzīgi ģērbies. Nošļukušie pleci un salīkusī mugura jo skaidri liecināja par nogurumu.

— Palūkosimies nu, — Vinsents teica.

Strādnieks aizslāja pie galdiņa telpas otrā galā, uzmeta platmali uz karināmā un apsēdās. Seši gleznotāji, kaklus izstiepuši, viņu novēroja. Strādnieks izpētīja ēdienu karti, pasūtīja pusdienas un pēc brīža jau strēba ar lielu karoti zupu. Viņš ne reizes nepacēla acis.

-— Se tev! — Vinsents nogremzās. — Taisni brīnums.

Ienāca divi skārdnieki. Saimnieks padeva tiem lab-vakaru. Tie atņurdēja, iezvēlās tuvākajos krēslos un tūlīt sāka nikni ķildoties, pārspriežot kādu dienas notikumu.

Restorāns pamazām pildījās. Kopā ar vīriešiem ienāca dažas sievietes. Kā šķita, katrs apsēdās ierastajā vietā. Papriekš visi skatīja ēdienu karti; kad ēdiens bija atnests, viņi tiesāja to nost, ne uz mirkli neatraujoties no šķīvja. Ieturējuši maltīti, apmeklētāji aizkūpināja pīpes, tērzēja, atlocīja vakara avīzes un lasīja.

— Kungi, vai tagad varu jums nest pusdienas? — ap septiņiem viesmīlis pajautāja.

Neviens neatbildēja. Viesmīlis aizgāja. Ienāca vīrietis un sieviete.

Pakārdams platmali, vīrietis ieraudzīja Ruso tīģeri glūnam no džungļiem. Viņš to parādīja savai biedrenei. Visi pie lielā galda aizturēja elpu. Ruso pat piecēlās pusstāvus. Sieviete kaut ko noteica paklusām un iesmējās. Abi apsēdās un, galvas sadūruši, ar acīm aprija ēdienu karti.

Ceturksni pirms astoņiem viesmīlis bez kādas jautāšanas pasniedza zupu. Neviens to neaiztika. Zupa atdzisa, un viesmīlis to aizvāca. Viņš atnesa otro ēdienu. Lotreks ar dakšiņu kaut ko zīmēja mērcē. Tikai Ruso spēja ēst. Katrs, pat Serā, tomēr izdzēra karafīti skāba sarkanvīna. Restorānā bija karsti, ēdienu smarža jaucās ar miesas izgarojumu smaku, te sēdēja cilvēki, kas dienu strādājuši un svīduši saules tveicē.

Cits pēc cita apmeklētāji samaksāja rēķinu, atbildēja uz saimnieka paviršo «arlabvakar!» un izgāja.

— Piedošanu, kungi, — viesmīlis teica, — bet ir jau pusdeviņi, un mēs slēdzam restorānu.

Tangija tēvs noņēma gleznas no sienām un iznesa ārā. Krēslai briestot, viņš stūma savu vezumu mājup.

XII

Vecā Gupila un tēvoča Vinsenta van Goga gars mākslas galerijās bija zudis uz visiem laikiem. Tagad tur piekopa citu politiku — ar gleznām tirgojās gluži tāpat kā ar kurpēm vai siļķēm. Teo sūrojās, ka viņu pastāvīgi spiež ieraut vairāk naudas un pārdot vājākas gleznas.

— Nu klausies, Teo, — Vinsents teica. — Kāpēc tad neaizej no tās firmas?

— Citi gleznu tirgoņi nav labāki, — Teo gurdi atbildēja. — Bez tam esmu tur strādājis tik ilgi. Negribas mainīt vietu.

— Tev vajag mainīt. To es tev lieku pie sirds. Tu kļūsti ar katru dienu nelaimīgāks. Par mani neraizējies! Gan jau kaut kā izkulšos, nebūs pirmā reize. Teo, no Parīzes jaunajiem gleznu tirgotājiem tu esi vislabāk pazīstams un visvairāk cienīts. Kāpēc neatver pats savu galeriju?

— Ak dievs, vai neesam jau diezgan par to izrunājušies?

— Zini, Teo, man ir lieliska ideja. Mēs atvērsim savu mākslas galeriju, nodibināsim komūnu. Nodosim tev visus audeklus un naudu, ko ieņemsi, tērēsim kopīgi. Mēs varam sagrabināt pietiekami daudz franku, lai atvērtu mazu galeriju Parīzē, un mēs noīrēsim māju laukos, kur visi dzīvosim un strādāsim. Portjē nesen pārdeva vienu Lot-reka gleznu, un Tangija tēvs pārdevis vairākus Sezāna audeklus. Esmu pārliecināts — mēs iekārdināsim tos jaunos parīziešus, kas vēlas iegūt mākslas darbus. Un māja laukos mums daudz naudas neprasīs. Tur vienkārši dzīvosim visi kopā, mums vairs nebūs vajadzīgi mitekļi Parīzē.

— Vinsent, man drausmīgi sāp galva. Lūdzu, ļauj tagad doties pie miera.

— Nekā nebija! Gan izgulēsies svētdien. Klausies, Teo . . . pag, kur tu iesi? Nu labi, ģērbies nost, ja gribi, bet tev tik un tā vajadzēs mani uzklausīt. Jā, piemetīšos tepat galvgali. Tātad — ja tev grūti izkalpot saviem kungiem un visi jaunie Parīzes mākslinieki ir ar mieru, un mēs sadabūjam kādu summiņu ...

Nākamajā vakarā Vinsents atveda Lotreku un Tangija tēvu. Teo bija cerējis, ka brālis atgriezīsies vēlu. Tangija tēva mazās ačeles šaudījās no satraukuma.

— Mesjē van Gog, mesjē van Gog, tā ir varena doma. Jums tas jādara. Es atmetīšu savam veikaliņam ar roku un braukšu jums līdzi uz laukiem. Berzīšu krāsas, stiepšu virsū audeklu, taisīšu ietvarus. Es lūdzu tikai maizi un pajumti.

Teo ar nopūtu aizvēra grāmatu.

— Kur ķersim naudu? Naudu, ar ko atvērt galeriju, noīrēt māju, sagādāt pārtiku?

— Re, es atnesu! — Tangija tēvs izsaucās. — Divi simti divdesmit franku. Viss, ko esmu atlicinājis. Ņemiet, mesjē van Gog. Tas būs sākumam.

— Lotrek, tu esi prātīgs cilvēks. Ko teiksi par šīm aušībām?

— Es domāju, tā ir sasodīti laba ideja. Pašlaik mēs karojam ar visu Parīzi un vēl ecējamies savā starpā. Ja mēs varētu uzstāties vienotā frontē ...

— Jauki. Tu esi bagāts. Vai palīdzēsi mums?

— Ai nē. Ja komūna pieņems pabalstus, tā zaudēs savu jēgu. Es ieguldīšu divi simti divdesmit franku — tikpat, cik Tangija tēvs.

— Tavu traku iedomu! Ja jūs, cilvēka bērni, daudzmaz zinātu, kas notiek veikalnieku pasaulē ...

Tangija tēvs pietecēja pie Teo un cieši saspieda viņa roku.

— Mīļais mesjē van Gog, lūdzams, nesakiet — tā ir traka iedoma. Tā ir teicama iedoma. Jums tas jādara, jums katrā ziņā tas jādara ...

— Nu vairs vajā nespruksi, Teo! — Vinsents iesaucās.

— Tu esi mūsu nagos! Mēs salūkosim vajadzīgo naudu un iecelsim tevi saimnieka godā. Saviem kungiem pateiksi ardievas. Lai viņi iztiek bez tevis. Tu būsi Mākslas komūnas vadītājs.

Teo pārlaida roku pār acīm.

— Varu iedomāties, cik viegli būs vadīt tādu mežoņu baru.

Nākamajā vakarā, pārradies mājās, Teo redzēja, ka viņa dzīvoklis stāvbāzām pilns ar uzbudinātiem māksliniekiem. Gaiss bija zils no sīviem tabakas dūmiem, skaļas, uztrauktas balsis jaucās cita caur citu. Vinsents sēdēja uz trausla galdiņa dzīvojamās istabas vidū, uzmeties par tādu kā ceremonijmeistaru.

— Nē, nē! — viņš kliedza. — Algas nebūs. Itin nekādas naudas. No tās pavisam atradīsim. Teo pārdos mūsu gleznas, un mēs saņemsim uzturu, mitekli un materiālus.

— Kā ar tiem, kuru gleznas neviens nepirks? — Serā noprasīja. — Cik ilgi tos apgādāsim?

— Tik ilgi, kamēr tie gribēs palikt pie mums un strādāt.

— Brīnišķīgi, — Gogēns norūca. — Mūsu māju apsēdīs visi Eiropas ldeķeri.

— Reku mesjē van Gogs! — Tangija tēvs izsaucās, ieraudzīdams Teo, kas bija atslējies pret durvīm. — Lai dzīvo mūsu vadītājs!

— Urā! Urā! Urā!

Visi bija satraukušies bez jēgas. Ruso vēlējās zināt, vai varēs arī kolonijā pasniegt vijoles stundas. Anketēns teica — viņš esot par trijiem mēnešiem īri parādā, tāpēc lai sameklējot māju laukos, cik ātri vien iespējams. Se-zāns uzstāja, lai katram būtu atļauts tērēt savu naudu — ja viņam tā ir.

— Nē! — Vinsents izsaucās. — Tā vairs nebūtu komūna. Mums viss jādala savā starpā, turklāt līdzīgās daļās.

Lotreks interesējās, vai drīkstēs piemitināt sievietes. Gogēns prasīja, lai katram uzliktu par pienākumu nodot vismaz divas gleznas mēnesī.

— Tad es neiestājos! — Serā kliedza. — Es varu apgleznot tikai vienu lielu audeklu gadā.

— Kā ar materiāliem? — Tangija tēvs jautāja. — Vai būs ik nedēļas jānodala katram vienāds daudzums krāsu un audekla?

— Nē, nē, protams, ne! — Vinsents attrauca. — Mēs saņemsim tik daudz materiālu, cik mums vajadzēs, ne vairāk, ne mazāk. Gluži tāpat kā uzturu.

— Jā, bet kas notiks ar lieko naudu? Pēc tam kad mūsu darbus sāks pirkt? Kas saņems peļņu?

— Neviens nesaņems peļņu, — Vinsents atbildēja. — Tiklīdz mums atliks drusciņ naudas, mēs noīrēsim māju Bretaņā. Pēc tam vēl vienu — Provansā. Drīz mūsu rīcībā būs mājas visās Francijas malās, un mēs braukāsim no vietas uz vietu.

— Kā segs ceļa izdevumus? Vai tos atskaitīs no peļņas?

— Pag, un cik bieži varēsim ceļot? Kas to izlems?

•— Ja kādu māju uzgribēs pārāk daudzi — vislabākajā darba laikā? Vai atļauts zināt, kas tad paliks ar garu degunu?

— Teo, Teo, tu nu esi mūsu galva. Izskaidro mums visu pēc kārtas. Vai katrs var iestāties? Jeb vai biedru skaits ierobežots? Vai būs jāglezno pēc noteiktas metodes? Vai mums tur laukos būs modeļi?

Gaismai austot, mākslinieku pulks izklīda. Apakšējā stāva iemītnieki bija nomocījušies, dauzīdami ar slotas kātu pret griestiem. Teo ap četriem nolikās gulēt, bet Vin-sents, Tangija tēvs un daži straujgalvji apstāja viņa gultu un plijās virsū, lai viņš bez kādas gudrošanas paziņojot saviem kungiem, ka nākamajā mēnesī vairs firmā nestrādās.

Satraukums pieņēmās ar katru nedēļu. Parīzes mākslinieku aprindas sašķēlās divās nometnēs. Gleznotāji, kas nostiprinājuši sev slavu, runāja par trakajiem brāļiem van Gogiem. Visi citi runāja un runāja par jauno eksperimentu.

Vinsents aizgūtnēm apspriedās un strādāja dienu un nakti. Vajadzēja izšķirt milzum daudz jautājumu. Kā sagādāt naudu? Kur atvērt veikalu? Kā noteikt cenas? Ko uzņemt par biedriem? Kas pārzinās māju laukos? Kādi pienākumi šīs mājas pārvaldniekam? Gandrīz pret savu gribu arī Teo aizrāvās drudžainajā rosmē. Dzīvoklis Lepika ielā ik vakaru bija ļaužu pilns. Avīžnieki nāca vākt materiālus saviem rakstiem. Mākslas kritiķi nāca iztirzāt jauno kustību. Gleznotāji no visas Francijas atgriezās Parīzē, lai iestātos apvienībā.

Ja Teo bija virspavēlnieks, tad Vinsents — galvenais organizators. Viņš izstrādāja neskaitāmus plānus, statūtus, budžetus, noteikumus, instrukcijas, rakstīja lūgumus ieguldīt naudu, sacerēja manifestus, ko iespiest avīzēs, brošūras, kas visu Eiropu iepazīstinātu ar Mākslas komūnas mērķiem.

Viņš bija tik aizņemts, ka piemirsa gleznot.

Apvienības kasē ieplūda turpat trīstūkstoš franku. Gleznotāji atdeva pēdējo naudiņu, ko varēja pieciest. Klišī bulvārī sarīkoja tirgu, un katrs piesolīja pats savus audeklus. Vēstules pienāca no visas Eiropas, dažas ar izburnī-tām un nosmulētām naudaszīmēm. Mākslas mīlētāji parīzieši ieradās van Gogu dzīvoklī, sajūsmojās par jauno kustību un aiziedami iemeta vaļējā urnā frankus. Vin-sents bija sekretārs un mantzinis.

Teo neļāva sākt, kamēr nav sadabūti pieci tūkstoši franku. Viņš bija noskatījis veikalu Tronšē ielā, pēc viņa domām, izdevīgā vietā, un Vinsents salūkojis Senžermen-anlē mežā lielisku vecu savrupmāju, ko varēja iegūt tikpat kā par velti. Lepika ielas dzīvoklī krātiņ krājās to mākslinieku gleznas, kuri vēlējās piebiedroties, un pēdīgi tur vairs nevarēja ne apgriezties. Nāca un gāja simtiem cilvēku. Šaurajā miteklī tie strīdējās, karoja, lādējās, ēda, dzēra, kā negudri plātījās rokām. Brāļiem gandrīz uzteica dzīvokli.

Mēneša laikā Luija Filipa mēbeles bija nodriskātas.

Vinsentam nebija vaļas ne domāt par savu paleti. Viņam vajadzēja rakstīt vēstules, izvaicāt apmeklētājus, skatīt mājas, iejūsmināt katru jaunu gleznotāju, katru mākslas cienītāju, ko gadījās satikt. Viņš runāja līdz aizsmakumam. Acis viņam spīdēja darba drudzī. Viņš nekad neizgulējās, ēdienu ieķēra uz ātru roku. Viņš mūžīgi steidza, steidza, steidza.

Uz pavasari piectūkstoš franku bija savākts. Teo taisījās paziņot saviem priekšniekiem, ka strādā firmā pēdējo mēnesi. Viņš bija nolēmis uzņemt veikalu Tronšē ielā. Vinsents nokārtoja nelielu iemaksu par māju Senžermenā. Pirmo kolonistu sarakstu sastādīja Teo, Vinsents, Tangija tēvs, Gogēns un Lotreks. No gleznu kaudzēm, kas sakrautas dzīvoklī, Teo izmeklēja audeklus pirmajai izstādei. Ruso un Anketēns neganti saķildojās, nevarēdami vienoties, kurš izdailinās veikala iekšieni un kurš ārpusi. Teo vairs nesūrojās, ka viņam atrauj miegu. Tagad viņš dega tāpat, kā Vinsents bija dedzis iesākumā. Visu kārtodams, Teo drudžaini strādāja — līdz vasarai vajadzēja noorganizēt koloniju. Brāļi nekādi nevarēja izspriest, vai otro māju raudzīt pie Vidusjūras vai Atlantijas okeāna piekrastē.

Gaužām noguris, Vinsents kādu rītu ap četriem nolikās gulēt. Teo viņu nepiecēla. Vinsents nogulēja līdz pusdienai un pamodās spirgts. It kā neviļus viņš iegāja savā darbnīcā. Audekls uz molberta nebija aiztikts kopš daudzām nedēļām. Krāsas uz paletes bija sažuvušas, izplaisā-jušas un apputējušas. Tūbiņas iespertas kaktos. Otas mētājās apkārt, ar vecu krāsu sakaltušas cietas.

Kāda balss viņā klusi ierunājās: «Vienu brītiņu, Vinsent. Vai esi mākslinieks? Jeb vai komūnas organizētājs?»

Svešo, pagalam nesaderīgo gleznu blāķus viņš pārnesa Teo istabā un sakrāva gultā. Savus audeklus atstāja darbnīcā. Citu pēc cita viņš tos lika uz molberta un, nagus košļādams, cieši aplūkoja.

Jā, viņš ticis uz priekšu. Pamazītiņām kolorīts kļuvis gaišāks, tiecoties pēc košuma un dzidruma. Šie vairs nebija atdarinājumi. Šinīs audeklos vairs neredzēja draugu ietekmi. Vinsents pēkšņi atskārta, ka viņam izkopjas īpaša, individuāla tehnika. Tādu viņš nekad nebija redzējis. Pašam tīri vai jābrīnās, kā tas nācies.

Viņš bija pielāgojis impresionismu pats savai dabai un gandrīz jau apguvis ļoti savveidīgu izteiksmi. Un tad uzreiz metis mieru.

Vinsents statīja uz molberta savas pēdējās gleznas. Reiz viņš tik tikko neiekliedzās. Vēl mazdrusciņ — un kaut kas būtu īsti uztverts! Šinīs audeklos bija vērojama noteiktas metodes attīstība, viņš devies jaunā uzbrukumā, likdams lietā ieročus, ko izkaldinājis ziemā.

Pēc daudzajām pārtraukuma nedēļām viņš spēja objektīvi vērtēt savu darbu. Viņš redzēja, ka sācis impresionistu tehniku pārradīt pēc sava prāta.

Vinsents vērīgi paskatījās spogulī. Bārdu vajadzēja apcirpt, matus apgriezt, krekls bija netīrs, bikses vienās krokās un gumzās. Viņš izgludināja savas drēbes, uzvilka brāļa kreklu, paņēma no vaļējās kases piecu franku zīmi un devās pie friziera. Sakopies viņš domīgi soļoja pa Mon-martras bulvāri uz gleznu galeriju.

— Teo, — viņš teica, — vai nevari ar mani paieties kādu gabaliņu?

— Kas noticis?

— Paņem cepuri. Vai tuvumā ir kāda kafejnīca, kur mūs neviens netraucētu?

Kad brāļi bija apsēdušies nomaļus, pašā zāles dibenā, Teo sacīja:

— Zini, Vinsent, mēs nu runājam vienatnē pirmo reizi kopš vesela mēneša.

— Zinu, Teo. Man šķiet, esmu rīkojies diezgan muļķīgi.

— Kā tad tā?

— Teo, pasaki vaļsirdīgi. Vai esmu mākslinieks vai komūnas organizētājs?

— Ko tu gribi ar to teikt?

— Organizēdams komūnu, es nemaz neesmu ticis pie gleznošanas. Un, kad nodibināsies kolonija, nevarēšu sev izbrīvēt nevienu mirkli.

— Saprotu.

— Teo, es gribu gleznot. Ne jau tāpēc esmu grūti strādājis šos septiņus gadus, lai pārvaldītu rnāju citiem māksliniekiem. Jā, esmu sailgojies pēc otas, Teo, tā vien gribas ar nākamo vilcienu aizbēgt no Parīzes.

— Bet, Vinsent, tagad, kad jau .. .

— Es tev teicu, esmu rīkojies muļķīgi. Teo, vai tev pietiks pacietības uzklausīt mani?

— Nu, nu?

— Es vairs negribu ne acīs redzēt citus māksliniekus. Man apnikušas viņu runas, teorijas, nebeidzamās ķildas. Ak, nesmīni, Teo, zinu, pats esmu ne mazumu ērcējies. Tas nu būtu galvenais. Ko mēdza sacīt Mauve? «Cilvēks var vai nu gleznot, vai runāt par glezniecību, bet nevar reizē darīt gan vienu, gan otru.» Klau, Teo, vai septiņus gadus esi apgādājis savu brāli tāpēc, lai dzirdētu viņu klāstām visādas idejas?

— Tu esi daudz paveicis komūnas labā, Vinsent.

— Jā, bet tagad, kad citi taisās pārcelties, es vairs negribu apmesties kolonijā. Es atskārtu, ka, dzīvodams kolonijā, nevarēšu neko uzgleznot. Diez vai tu mani sapratīsi, Teo. . . bet kāpēc gan ne? Kad dzīvoju Brabantā un Hāgā, es domājos liels vīrs. Viens pats cīnījos ar visu pasauli. Es biju mākslinieks, vienīgais mākslinieks. Viss, ko gleznoju, bija vērtīgs. Es zināju, ka esmu apdāvināts un pasaule beigu beigās sacīs: «Viņš ir apbrīnojams gleznotājs.»

— Un tagad?

— Ak vai, tagad esmu tikai viens no daudziem. Apkārt simtiem mākslinieku. Es redzu savu karikatūru, kur vien paskatos. Padomā par nožēlojamiem audekliem mūsu dzīvoklī, kurus atsūtījuši gleznotāji, kas vēlas iestāties kolonijā. Arī viņi domā kļūt lieli mākslinieki. Nu, varbūt esmu tāds pats kā viņi. Kā lai to zina? Kas tagad iedos man drosmi? Kad braucu uz Parīzi, tad vēl nezināju, ka ir nelabojami nelgas, kas visu mūžu apmāna paši sevi. Tagad to zinu. Tas grauž sirdi.

— Tu jau nepiederi pie tiem nelgām.

— Varbūt arī ne. Taču te nekad netikšu vaļā no šaubu ķirmja. Kad esmu viens laukos, es aizmirstu, ka ik dienas tiek darināts tūkstošiem gleznu. Iedomājos, ka mana glezna ir vienīgā un tā būs skaista dāvana pasaulei. Es strādātu joprojām, kaut arī zinātu, ka manas gleznas ir briesmīgas, tomēr šīs ... šīs . .. mākslinieka ilūzijas . . . palīdz. Skaidrs?

— Jā.

— Pie tam neesmu pilsētas mākslinieks. Es te neiederos. Esmu lauku mākslinieks. Gribu atgriezties savos laukos. Gribu iziet tādā saulē, kas izdedzinātu manī visu, atstājot tikai prieku gleznot!

— Tātad ... tu gribi... aizbraukt... no Parīzes?

— Jā. Vajag.

— Un kā ar komūnu?

— Es izstājos. Bet tev viss jāvada tālāk.

Teo papurināja galvu.

— Kur nu vairs bez tevis.

— Kāpēc ne?

— Nezinu. Es to darīju tikai tevis dēļ... tāpēc, ka tu to gribēji.

Kādu brīdi abi klusēja.

— No savas vietas vēl neesi atteicies, Teo?

— Nē. Gaidīju pirmo.

— Mēs taču varam naudu atdot tiem, kas to iemaksājuši?

— Jā. Kad brauksi?

— Tiklīdz mana palete būs dzidra.

— Saprotu.

— Tad aizbraukšu. Laikam uz dienvidiem. Kur īsti — nezinu. Kur varēšu būt viens. Un gleznot, un gleznot, un gleznot. Viens pats.

Ar raupju sirsnību viņš apkampa brāļa plecus.

— Teo, saki, — tu mani nenievā? Es tevi izvārdzinu un nostrādinu un pats aizlaižos lapās.

— Tevi nievāt?

Teo sēri pasmaidīja. Viņš paplikšķināja roku, kas gulēja uz viņa pleca.

— Nē ... nē ... ne uz to pusi. Es saprotu. Domāju, tev taisnība. Nu . . . veco zēn .. . izdzer savu glāzi. Man jāiet atpakaļ uz galeriju.

XIII

Vinsents nostrādāja kādu mēnesi, palete kļuva gandrīz tikpat dzidra un gaiša kā viņa draugiem, tomēr viņš nevarēja sasniegt tādu izteiksmes veidu, kas viņu apmierinātu. Sākumā viņš domāja, ka vainīgs paviršais zīmējums, un centās gleznot lēni un aukstasinīgi. Likt krāsas rāmi, akurāti — tā viņam šķita tīrā sodība, taču vēl pretīgāk bija, kad aplūkoja gala iznākumu. Viņš mēģināja slēpt otas vilcienus, triept gludi; mēģināja strādāt plānām krāsām, nelietoja vairs biezas. Nekas nelīdzēja. Vinsents allaž juta, ka jāatrod paņēmiens, kurš ne vien būtu savdabīgs, bet arī ļautu viņam izteikt visu, ko viņš vēlas izteikt.. Tomēr nekad nevarēja šo paņēmienu īsti uztaustīt.

— Šoreiz gandrīz jau izdevās, — viņš kādu vakaru savā darbnīcā nodudināja. — Gandrīz — un tas arī viss. Kaut tikai es zinātu, kas aizcērt man ceļu.

— Man liekas, es zinu, — Teo sacīja, paņemdams gleznu no brāļa rokām.

— Patiešām? Kas?

— Parīze.

— Parīze?

— Jā gan. Parīze bijusi tava skola. Kamēr paliksi šeit, būsi tikai skolnieks. Vai atceries mūsu skolu Holandē, Vinsent? Tur mums stāstīja, kā rīkojušies citi un kā viņiem vajadzējis rīkoties, bet paši neko nedarījām patstāvīgi.

— Tu gribi sacīt — es nevaru te atrast motīvus, kas būtu manai sirdij tuvi?

— Nē, gribu sacīt — tu nespēj pilnīgi atbrīvoties no savu skolotāju ietekmes. Es būšu gaužām vientuļš bez tevis, Vinsent, bet saprotu, ka tev jābrauc projām. Kaut kur pasaulē jābūt vietai, kas radīta tieši tev. Nezinu, kur tā atrodas, tev pašam tā jāuzmeklē. Lai nu kā, tev vajag šķirties no skolas, citādi nenobriedīsi.

— Vai zini, veco zen, kada zeme mani pēdēja laikā stipri vien vilina?

— Nē.

— Āfrika.

— Alrika? Ej nu ej?

— Jā. Šinī sasodīti garajā un aukstajā ziemā esmu domājis par Āfrikas dedzinošo sauli. Tur Delakruā atrada savas krāsas un es varbūt atrastu pats sevi.

— Āfrika ir tālu, Vinsent, — Teo domīgs noteica.

— Teo, es gribu sauli. Negantu, spēcīgu sauli. Šoziem allaž jutu: tā mani kā milzīgs magnēts velk uz dienvidiem. Pirms aizbraukšanas no Holandes es nemaz nezināju, ka ir saule. Tagad zinu, ka nemaz nav iespējams gleznot bez tās. Varbūt man tieši vajag karstas saules, lai es īsti nobriestu. Parīzes ziema ķērusies man pie kauliem, Teo, un, šķiet, šis aukstums skāris manu otu un paleti. Ko daru, to daru ar sirdi un dvēseli; ja vien es tiklu Āfrikas saulē, kas izdeldētu manī aukstumu un aizdedzinātu manu paleti . . .

— Mmm, — Teo novilka. — Tas mums jāapdomā. Varbūt tev taisnība.

Pols Sezāns salūdza visus savus draugus uz atvadībām. Ar tēva starpniecību Pols bija nopircis zemes gabalu kalnā, no kura pārredzama Eksa, — viņš atgriezīsies savā pusē un uzcels darbnīcu.

— Atstāj Parīzi, Vinsent, — viņš mudināja, — un dodies uz Provansu. Uz Eksu gan nebrauc, tā ir mana daļa, apmeties kaut kur tuvumā. Provansā ir viskarstākā un skaidrākā saule. Tur atradīsi tik gaišas un tīras krāsas, kādas vēl nekad neesi redzējis. Provansā nodzīvošu atlikušās mūža dienas.

— Arī es laidīšos projām no Parīzes, — Gogēns teica. — Došos atpakaļ uz tropiem. Ja tu, Sezān, tā slavē Provan-sas sauli, tev vajadzētu atbraukt Marķīza salās. Tur gaisma un krāsas tik pirmatnīgas kā paši ļaudis.

— Jūs, cilvēka bērni, esat gan saules pielūdzēji, — Serā sacīja.

— Pats domāju braukt uz Āfriku, — Vinsents pavēstīja.

— Re, re, — Lotreks norūca. — Mums pieradies maziņš Delakruā._

— Uz Āfriku, Vinsent? — Gogēns noprasīja.

— Jā. Tikai... tā uzreiz laikam gan ne. Man šķiet, vajadzēs vispirms piemesties kaut kur Provansā un aprast ar sauli.

— Marseļā tu nevari piemesties, — Serā teica. — Tā ir Montičelli* pilsēta.

— Es nevaru braukt uz Eksu, — Vinsents sacīja, — tā pieder Sezānam. Monē jau ieņēmis Antibu, un, protams, Maršēja veltīta «Fadam». Vai kāds nepateiktu, kurp es varētu doties?

— Pag! —- Lotreks izsaucās. — Es zinu īsto vietu. Vai tev nekad nav nākusi prātā Arla?

— Arla? Tā laikam ir sena romiešu apmetne?

— Jā. Pie Ronas. Pāris stundu brauciens no Marsejas. Es reiz tur biju. Tik košs apvidus, ka Delakruā Āfrikas skati nobāl.

— Patiešām? Kāda saule?

— Saule? Tāda, ka traks paliksi. Un tev jāredz arlie-tes — vispievilcīgākās sievietes pasaulē. Viņas saglabājušas cēlos, smalkos grieķu vaibstus, bet augumā ir spēcīgas un apaļīgas, to viņas mantojušas no romiešiem, savu senču uzvarētājiem. Un ļoti interesanti, ka viņas ir tādas kā austrumnieciskas; manuprāt, tas izskaidrojams ar sara-cēņu iebrukumu — astotajā gadsimtā. Tieši Arlā atrada īsto Venēru, Vinsent. Par modeli bijusi arliete!

— Tām jābūt burvīgām sievietēm, — Vinsents teica.

— Tās arī ir burvīgas. Un pagaidi tik, tur tevi glāstīs mistrāls.

— Kas ir mistrāls? — Vinsents vaicāja.

— Gan zināsi, kad būsi tur, — Lotreks atbildēja ar greizu smīnu.

— Kāda dzīve? Vai lēta?

— Izdošanu tur pavisam maz, tik ir kā par dzīvokli un uzturu, un tie nav dārgi. Kas tev nekaitētu padzīvot Arlā, ja gribi šauties projām no Parīzes?

— Arla, — Vinsents nočukstēja. — Arla un arlietes. Es vēlētos uzgleznot kādu no šīm sievietēm!

Parīze bija uzbudinājusi Vinsentu. Viņš bija izdzēris pārāk daudz absinta, izsmēķējis pārāk daudz tabakas, izpūlējies ar visādu lietu kārtošanu, pie tam atstājis novārtā savu tiešo darbu. Sirds tīri vai pa muti kāpa laukā. Viņš alka tikt projām, sailgojies pēc vienatnes, klusas vietas, kur viņa verdošā nervu enerģija varētu ieveidoties gleznās. Vajadzēja tikai karstas saules, lai viņš ienāktos kā auglis. Vinsents juta, ka dzīves virsotne, radošo spēku pilnestība, pēc kuras viņš bija tiecies šinīs astoņos garajos gados, nav vairs tālu. Savus līdzšinējos darbus viņš nepavisam neuzskatīja par vērtīgiem; bet varbūt pēc kāda laiciņa viņš radīs dažas gleznas, kas attaisnos viņa dzīvi.

Ko teicis Montičelli? «Mums vaiga sviedros jāstrādā desmit gadus, lai beigu beigās mēs spētu uzgleznot divus vai trīs īstus portretus.»

Parīzē Vinsents bija apgādāts, mīlēts un lolots. Pie brāļa viņam vienmēr bija labas mājas. Teo viņam neļāva staigāt ar tukšu vēderu, nelika divreiz lūgt krāsas un audeklu, allaž viņu saprata, izpildīja katru viņa vēlēšanos, ko vien varēja izpildīt.

Vinsents zināja: tiklīdz aizbrauks no Parīzes, viņam sāksies bēdu dienas. Viņš nemācēs izvilkties ar brāļa atsūtīto naudu. Dzīvos pusbadā. Kvernēs mazās, nabadzīgās kafejnīcās, errosies, ka nevar vairs nopirkt krāsas, balss viņam žņaugsies ciet, jo nebūs tuva cilvēka, ar ko parunāt.

— Arla tev patiks, — Tulūzs-Lotreks teica nākamajā dienā. — Tā ir klusa, tur neviens tevi netraucēs. Sauss, karsts gaiss, brīnišķīgas krāsas, un visā Eiropā tā ir vienīgā vieta, kur atradīsi gluži japānisku skaidrību. Arla ir gleznotāju paradīze. Es pats brauktu uz turieni, ja nebūtu tik stipri pieķēries Parīzei.

Tovakar Teo un Vinsents aizgāja uz Vāgnera skaņdarbu koncertu. Viņi pārnāca agri un kādu stundu pakavējās bērnības atmiņās. Otrā rītā Vinsents uzvārīja brālim kafiju un, kad Teo bija aizgājis uz darbu, spodri jo spodri uzkopa nelielo dzīvokli. Pie sienām viņš pakāra dažas savas gleznas: kluso dabu — sārtas garneles, Tangija tēva portretu, Moulin de la Galette, sievietes plikni, kas zīmēts no mugurpuses, un Elizejas lauku studiju. Vakarā, pārnācis mājās, Teo dzīvojamā istabā atrada uz galda zīmīti.

«Mīļais Teo!

Aizbraucu uz Arlu. Rakstīšu Tev, tiklīdz būšu galā.

Pakāru pie sienas vienu otru savu gleznu, lai Tu mani neaizmirstu.

Domās spiežu Tavu roku.

Vinsents.»

SESTĀ GRĀMATA AR LA

i

Arlas saule iespīdēja Vinsentam sejā un viņu uzpurināja. Dzidra, ugunīga, virpuļojoša lode citrona dzeltenumā traucās pa spilgti zilām debesīm un izplatīja žilbinošu gaismu. Negantā svelme un brīnum skaidrais gaiss radīja jaunu, dīvainu pasauli.

Agrā rītā Vinsents izlēca no trešās klases vagona un devās lejup pa līkumaino ceļu, kurš veda uz Lamartina laukumu, uz tirgus vietu, ko vienā pusē norobežoja Ronas krastmala, otrā— kafejnīcas un nabadzīgas viesnīcas. Arla atradās taisni pretī, ar veikla mūrnieka ķelli pielipināta pie nokalnes, un snauda karstajā, tropiskajā saulē.

Vinsentam bija vienalga, kur apmesties. Sasniedzis laukumu, viņš iegāja tuvākajā viesnīcā — Stacijas

viesnīcā — un aizņēma istabu. Tur atradās mutes bļoda ar ieplaisājušu krūzi, modīgs krēsls un nejauka gulta. Viesnīcnieks ienesa nekrāsotu galdu. Molbertu nebija kur uzstatīt, bet Vinsents domāja gleznot cauru dienu brīvā dabā.

Viņš nosvieda ceļa somu uz misiņa gultas un izmetās laukā apskatīt pilsētu. No Lamartina laukuma Arlas centru varēja sasniegt pa diviem ceļiem. Pa kreisi ap pilsētu meta līkumu braucamais ceļš, tas pamazām vijās kalna virsotnē, garām vecajam romiešu forumam un amfiteātrim. Vinsents izvēlējās taisnāko ceļu, viņš devās cauri šauru, akmeņiem bruģētu ieliņu labirintam. Pēc ilgas kā-pelēšanas viņš nokļuva saules izdedzinātā Mērijas laukumā. Pa ceļam gadījās vēsi akmens pagalmi, kas nelikās skarti kopš agrajiem romiešu laikiem. Lai atvairītu versmaino sauli, ieliņas bija ierīkotas tik šauras, ka Vinsents, rokas papletis, varēja ar pirkstgaliem piedurties pie abām māju rindām. Lai būtu glābiņš no niknā mistrāla, ielas pa nokalni režģījās vienā mudžeklī, ik pēc soļiem desmit nogriezdamās sānis. Bruģis bija piemēslots, durvīs netīri bērni, viss atstāja baigu, draudīgu iespaidu.

Vinsents šķērsoja Mērijas laukumu, pagāja pa īsu ieliņu, uztika uz galvenās veikalu ielas pilsētas viņā malā, izstaigāja cauri mazam parkam, pēc tam pa atkalni no-klūpņāja romiešu arēnā. Viņš lēca no sola uz solu kā āzis un pēdīgi nokļuva pašā augšā. Viņš apsēdās uz akmens bluķa, nokāra kājas virs bezdibeņa, aizkūpināja pīpi un aplūkoja īpašumus, ko bija nolēmis pārvaldīt.

No augšas pilsēta izskatījās pēc raibu akmeņu lavīnas, kas gāzusies lejup pa nokrauju un sastingusi pie Ronas. Jumti saaudās neiedomājamā rakstā. Tie visi kādreiz bijuši sarkani, bet neatlaidīgā saule kārniņus dedzinājusi, piešķirdama tiem daždažādas nokrāsas — no gaišākā citrona dzeltenuma un maiga pērlenes sārtuma līdz skaudram mēļam tonim un leknam, tumšam māla brūnumam.

Platā, straujā Rona sacirtās sānis, projām no kalna, pie kura pielipināta Arla, un traucās uz Vidusjūru. Upi iegrožoja izbūvēti akmens krasti. Viņā pusē kā uzgleznota spīdēja Trenketaijas pilsēta. Vinsentam aiz muguras atradās kalni — milzīgas grēdas pacēlās dzidrajā, baltajā gaismā. Viņa priekšā atklājās plaša panorāma — apstrādāti lauki, ziedoši augļu dārzi, augstais Monmažūra kalns, raženas ielejas, kur saarts tūkstošiem dziļu vagu, kas tālumā satecēja visas kopā.

Lauku ainavas krāsas Vinsentu samulsināja, viņš pārlaida roku pār acīm. Debess ziloja tik koši, tik spilgti un dziļi, ka nemaz vairs nelikās zila, tā šķita gluži bez krāsas. Lauki, kas pletās lejā, bija zaļi zaļi — koši līdz neprātam. Saule ugunīgi dzeltena, zeme sarkana kā asins, vientuļš mākonis virs Monmažūra žilbinoši balts, augļu dārzi mūžam atjaunotā sārtumā ... tās bija pasakainas krāsas. Kā lai viņš tās uzglezno? Vai viņam ticētu, ka tādas pastāv īstenībā, ja arī tās izdotos pārnest uz audekla? Dzeltens, zils, zaļš, sarkans, sārts; izteikdama sevi, daba satrakojusies piecās spalgās krāsās.

Vinsents atgriezās pa braucamo ceļu Lamartina laukumā, paķēra molbertu, krāsas un audeklu un devās gar Ronas krastu. Visur jau ziedēja mandeļkoki. Ūdens spožā spulgoņa dzelstīja acis. Platmali viņš bija atstājis viesnīcā. Saule dedzināja viņa rudo galvu, izsūca Parīzes aukstumu, visu gurdumu, mazdūšību un apnikumu, ar ko pilsētas dzīve bija piesārņojusi viņa dvēseli.

Pagājis kādu kilometru lejup gar upmalu, Vinsents ieraudzīja paceļamu tiltu, tam pāri brauca divriči, skaidri iezīmēdamies pret zilajām debesīm. Upe bija zila, krasti oranžā krāsā, vietām pārauguši ar zāli. Sievietes krāsainos ņieburos un aubēs mazgāja veļu vientuļa koka pavēnī.

Vinsents uzstatīja molbertu. Dziļi ievilcis elpu, aizvēra acis. Tādas krāsas neviens nespētu notvert vaļējām acīm. Vinsents aizmirsa Serā runas par zinātnisko puantilismu, Gogēna prātojumus par primitīvo dekoratīvismu, Sezāna teorijas par ķermeņu attēlošanu, Lotreka krāsainās līnijas, žultainā naida līnijas.

Palika Vinsents pats.

Ap pusdienu laiku viņš pārnāca viesnīcā. Apsēdās pie galdiņa bufetes istabā un pasūtīja glāzi absinta. Viņš bija pārāk satraukts, pārāk daudz pieredzējis, lai domātu par ēdienu. Vīrietis, kas sēdēja pie blakus galdiņa, ievēroja, ka Vinsenta seja, rokas un drēbes nošķiestas krāsām, un uzsāka ar viņu sarunu.

— Esmu Parīzes žurnālists, — viņš stādījās priekšā. — Te esmu nodzīvojis trīs mēnešus, vākdams materiālus grāmatai par provansiešu dialektu.

— Es tikai šorīt atbraucu no Parīzes, — Vinsents teica.

— Tā jau domāju. Vai ilgi paliksit?

— Droši vien.

— Klausiet mani — nepalieciet vis. Arla ir pati neveselīgākā vieta pasaulē.

— Kāpēc jums tā šķiet?

— Šķiet? Es to zinu. Veselus trīs mēnešus esmu vērojis šos ļaudis, un, ticiet man, viņi visi ir jukuši. Tikai palūkojieties viņos. Ieskatieties viņiem acīs. Visā Taras-konas apkārtnē nav neviena normāla, saprātīga cilvēka!

— Savādi dzirdēt tādu apgalvojumu, — Vinsents pie zīmēja.

— Pēc nedēļas būsit ar mani vienis prātis. Visā Pro-vansā nav otras tādas vietas, kas tik briesmīgi tiek plosīta un šaustīta kā Arlas apkaime. Jūs bijāt saulē. Vai varat iedomāties, kas notiek ar šiem ļaudīm, kurus dienu no dienas žilbina tāda spoža gaisma? Tiem izdeg smadze nes, ticiet man. Un šis mistrāls! Vai neesat vēl jutis mistrālu? Tad pagaidiet tikai! Divsimt dienu gadā tas slāna šo pilsētu, dzīdams visus ārprātā. Kas lūko iet pa ielu, to triec pret māju sienām. Kas laukos, to nogāž no kājām un valsta pa zemi. Griež vai visas iekšas riņķī, un cilvēks domā, ka viņa pēdējā stundiņa klāt. Esmu redzējis — šis nolādētais vējš izgāž logu rāmjus, izrauj kokus, saārda sētas, laukos tā pātago ļaudis un lopus, ka liekas — tūlīt tos sacirtis gabalos. Te esmu nodzīvojis tikai trīs mēnešus un pats jau kļuvis tāds kā dulls. Rīt rītā manīšos projām!

— Vai tikai jūs nepārspīlējat? — Vinsents jautāja. — Cik varēju vērot, arlieši izskatījās gluži normāli.

— Cik nu varējāt vērot. Pagaidiet, iepazīstieties ar viņiem tuvāk. Vai zināt, kādas ir manas domas?

— Kā lai es zinātu? Vai nevēlaties glāzi absinta?

— Paldies. Nu, pēc manām domām, Arla ir epileptiska. Tā uzbudinās līdz tādam sasprindzinājumam, ka liekas — kuru katru brīdi sāks nejauki raustīties ar putām uz lūpām.

— Un lēkme iestājas?

— Nē. Tas ir dīvaini. Kulminācijas punkts nekad netiek sasniegts. Trīs mēnešus esmu gaidījis, ka uzliesmos revolūcija vai Mērijas laukumā notiks vulkāna izvirdums.

Desmitiem reižu esmu nodomājis, ka visi iedzīvotāji tūlīt kļūs traki un pārgriezīs cils citam rīkli! Bet, kad viņi jau saurdīti līdz beidzamam, mistrāls norimst uz pāris dienām un saule paslēpjas aiz mākoņiem.

Vinsents nosmējās.

— Ja nu viņiem lēkmes neuznāk, jūs tā kā nevarētu Arlu saukt par epileptisku, vai ne?

— Tiesa, —- avīžnieks atbildēja. — Bet es varu to saukt par epileptoidālu.

— Ko, velna, tas nozīmē?

— Par šo tematu es rakstu apcerējumu savai avīzei. Un ideju man deva šis vācu žurnāls.

Viņš izvilka no kabatas žurnālu un pameta pār galdiņu Vinsentam.

«Šie ārsti novērojuši vairākus simtus pacientu, kas sirga ar nervu slimībām, kuras atgādināja epilepsiju, bet nekad neizpaudās krampju lēkmēs. Kāpjošā līkne šinīs diagrammās rāda, kā pieņēmās nervozitāte un uzbudinājums; šādu stāvokli ārsti sauc par intermitējošu sasprindzinā-tību. It visos šinīs gadījumos nervu satraukums auga, līdz slimnieki sasniedza trīsdesmit piecu — trīsdesmit astoņu gadu vecumu. Palaikam trīsdesmit sešu gadu vecumā viņiem iestājās drausmīga epilepsijas lēkme. Pēc tam vēl piecas sešas lēkmes, un pāris gados — beigas.»

— Tā ir pārāk agra nāve, — Vinsents teica. — Tanīs gados cilvēks tikai sāk īsti apzināties sevi.

Avīžnieks iebāza žurnālu kabatā.

— Jūs kādu laiku piemitīsit šinī viesnīcā? — viņš noprasīja. — Savu apcerējumu esmu gandrīz pabeidzis. Atsūtīšu jums, tiklīdz būs iespiests. Mans uzskats — Arla ir epileptoidāla pilsēta. Tās pulss paātrinās kopš gadu simtiem. Tuvojas pirmā krīze. Nenovēršama. Tā iestāsies drīz vien. Un tad mēs būsim baigas katastrofas liecinieki. Slepkavība, izvarošana, sarkanais gailis, vispārēja postīšana! Šie ļaudis neizcietis, ka viņus mūžam karsē un šausta. Kaut kas notiks, katrā ziņā notiks. Es manīšos projām, kamēr viņiem vēl nav putas uz lūpām! Ieteicu aizbraukt arī jums!

— Paldies, — Vinsents sacīja. — Man šeit patīk. Un tagad gribu likties uz auss. Vai rīt vēl redzēsimies? Nē? Tad — visu labu! Neaizmirstiet man atsūtīt to apcerējumu.

Ik ritu Vinsents piecēlās pirms ausmas, apģērbās un, meklēdams interesantu vietu, nokājoja vairākus kilometrus pa laukiem vai lejup gar upi. Ik vakaru viņš atgriezās ar gatavu gleznu, gatavu tādā ziņā, ka neko vairāk viņš nevarēja darīt. Tūlīt pēc vakariņām viņš devās pie miera.

Vinsents pārvērtās aklā gleznojamā mašīnā — steidzīgi triepa gleznu pēc gleznas, nemaz neapjauzdams, ko īsti dara. Augļu dārzi bija pilnziedā. Viņu pārņēma neprātīga iekāre tos visus uzgleznot. Vinsents vairs nedomāja par savu tehniku. Viņš tikai gleznoja. Astoņi spriegā darba gadi pēdīgi izpaudās varenā, triumfējošā enerģijas uzliesmojumā. Dažreiz, iesācis strādāt mazā gaismiņā, Vinsents gleznu pabeidza ap pusdienu. Tad viņš atgriezās viesnīcā, izdzēra tasi kafijas un kājoja ar tīru audeklu atkal laukā no pilsētas, tikai uz citu pusi.

Vinsents nezināja, vai viņa gleznas ir labas vai sliktas. Tas viņam nerūpēja. Viņš bija apreibis no krāsām.

Neviens viņu neuzrunāja. Viņš neuzrunāja nevienu. To spēka palieciņu, ko nepaņēma darbs, viņš iztērēja cīņā ar mistrālu. Nedēļā trīs dienas bija tādas, ka vajadzēja molbertu piesiet pie mietiņiem. Audekls plandīja līdzīgi palagam, kas izžauts uz virves. No negantās brāzmas Vin-sentam vakarā sāpēja visas malas, viņš jutās kā sapērts.

Vinsents nevalkāja cepuri. Karstā saule pamazām izdedzināja viņam galvvidū matus. Vakarā, kad viņš atlaidās savā misiņa gultā, viņam šķita, ka galvu laiza uguns mēles. Saule viņu apžilbināja gluži aklu. Viņš nevarēja atšķirt lauku zaļumu no debess ziluma. Taču, pārradies mazajā viesnīcā, Vinsents redzēja, ka viņa glezna ir košs, zaigs dabas atspulgs.

Kādu dienu viņš strādāja augļu dārzā ar niedru žogu, mēļu uzraktu zemi un diviem sārtiem persiku kokiem, kuri izcēlās pret starojošām zilbaltām debesīm.

— Tā laikam būs mana labākā ainava, kādu jebkad esmu uzgleznojis, — viņš nodudināja sevī.

Pārnācis viesnīcā, Vinsents atrada vēstuli, no kuras uzzināja, ka Hāgā miris Antons Mauve. Viņš parakstīja zem saviem persiku kokiem: «Mauves piemiņai. Vinsents un Teo,» — un tūlīt nosūtīja gleznu uz māju Eilenbomenē,

Otrā rītā gadījās ziedošs plūmju dārzs. Viņam strādājot, sacēlās zvērīgs vējš, tas brāzās ik pa brīdim, kā jūras krasta bangas. Pastarpām spīdēja saule, baltās ziedlapiņas dzirkstīja kokos. Viņš atcerējās Sheveningenes laikus, kad tika gleznojis lietū, smilšu viesulī, pie jūras, kura trieca virsū šļakatas molbertam un viņam pašam. Viņa audeklā dominēja baltā krāsa, diezgan daudz bija dzeltenās, mazāk zilās un mēļās. Pabeidzis darbu, viņš savā gleznā pamanīja to, ko nebija gribējis rādīt, — mistrālu.

— Domās vēl, ka esmu gleznojis, būdams pilnā dūšā. — Viņš nosmējās sevī.

Vinsents atcerējās kādu vietu vēstulē, ko iepriekšējā dienā bija saņēmis no brāļa. Parīzē ieradies Terstēga kungs. Aplūkodams Sislē audeklu, viņš nopurpinājis: «Tā vien šķiet, ka mākslinieks pirms gleznošanas mazlietiņ iemetis.»

«Ja Terstēgs redzētu manus Arlas audeklus,» Vinsents nodomāja, «viņš teiktu, ka esmu bijis piedzēries līdz neprātam.»

Arlieši vairījās no Vinsenta. Tie redzēja, ka viņš steidzās laukā no pilsētas pirms saules lēkta, bez cepures, uzkrāvies sev smagu molbertu, nepacietīgi izslējis zodu uz priekšu, ar trauksmīgu nemieru acīs. Tie redzēja, ka viņš atgriezās, pasitis mitru gleznu padusē, brīvo roku mētādams, it kā strīdētos pats ar sevi; galvvidus sarkans kā jēlas gaļas gabals, pierē divi ugunīgi dobuļi.

— Dullais Rudmatis, — ļaudis noteica.

Šī iesauka viņam pielipa, un to zināja visa pilsēta.

— Var jau būt, ka esmu dulls, — viņš runājās ar sevi, — bet ko es tur spēju darīt?

Viesnīcnieks Vinsentu krāpa kā mācēdams. Vinsents nekur nevarēja paēst, jo gandrīz visi arlieši ēda mājās. Restorāni bija dārgi. Viņš izstaigāja visus, gribēdams iestrēbt spēcīgu viru, bet nekur to neatrada.

— Vai grūti izvārīt kartupeļus, madame? — viņš kādā restorānā noprasīja.

— Nav iespējams, mesjē.

— Tad varbūt jums ir rīsi?

— Rīsi būs rīt.

— Un kā ar makaroniem?

— Makaroniem pietrūka vietas uz plīts.

Pēdīgi Vinsents atmeta domu kārtīgi paēst, viņš iztika ar to, kas pagadījās. Karstā saule raisīja viņa dzīvības spēkus, ja arī vēders palika novārtā. Sātīga ēdiena vietā viņš baudīja absintu, tabaku un Dodē* stāstus par Tarta-rēnu. Neskaitāmās sasprindzinājuma stundas pie molberta pārpūlēja viņa nervus. Viņam bija vajadzīgi uzmundrinātā ji. Absints viņu uzbudināja vēl nākamajā dienā, un šo uzbudinājumu sakāpināja skaudrais mistrāls un cepinošā saule.

Vēlāk vasarā viss izdega. Apkārt redzēja bronzas, vara un veca zelta krāsu, pāri pletās iezaļgani zilas, sakaitētas debesis. Saules gaisma visam piešķīra sēra dzeltenumu. Košs, ugunīgs dzeltenums paloja Vinsenta audeklos. Viņš zināja, ka šāda krāsa Eiropas glezniecībā nav lietota kopš renesanses, bet tas viņu neatturēja. Dzeltenā krāsa plūda no tūbiņām uz audekla un tur palika. Viņa gleznas bija saulē mērktas, saulē dedzinātas, iebrūnējušas dedzinošajā saulē un aprautas vējā.

Vinsents bija pārliecināts, ka radīt labu gleznu nav vieglāk kā atrast pērli vai dimantu. Viņš nebija apmierināts ar sevi un saviem audekliem, taču loloja cerību, ka galu galā viņam veiksies labāk. Dažbrīd pat šis cerības stariņš likās māņi vien. Tomēr, tikai darīdams savu darbu, viņš juta, ka dzīvo. Citas dzīves viņam nebija. Viņš bija mehānisms, akls automāts, kas ik rītu uzņēma ēdienu, dzērienu un krāsas un vakarā izsvieda laukā gleznu.

Un kādam nolūkam? Pārdošanai? Taču nē! Vinsents zināja, ka neviens viņa audeklus nepirks. Tad kāda jēga tā steigt? Kāpēc viņš traucas un skubinās apgleznot desmitiem un desmitiem audeklu, ja viņa bēdīgās misiņa gultas apakša jau piebāzta gandrīz pilna ar gleznām?

Vinsents vairs nekāroja gūt sekmes. Viņš strādāja tāpēc, ka nespēja citādi, tāpēc, ka darbs remdēja viņa dvēseles sāpes, saistīja viņa uzmanību. Vinsents varēja dzīvot bez sievas, mājām un bērniem, viņš varēja dzīvot bez mīlestības, draudzības un labas veselības, viņš varēja dzīvot bez ērtībām, drošiem ienākumiem un krietna ēdiena, viņš varēja dzīvot arī bez dieva. Bet viņš nekādi nevarēja dzīvot bez paša galvenā — bez radošās kaismes, bez iespējas radīt.

Vinsents lūkoja sarunāt modeļus, bet arlieši negribēja viņam pozēt. Tie uzskatīja, ka viņš tos izķēmo. Tie baidījās, ka draugi smiesies par tādiem portretiem. Vinsents saprata: ja viņš gleznotu tikpat gludi kā Bugro, ļaudis nekaunētos viņam pozēt. Vajadzēja atmest domas par modeļiem un strādāt tikai laukos.

Vasarai briestot, vējš norima un sākās sevišķi spožas, versmainas dienas. Saule vizmoja visgaišākajās sēra un zelta nokrāsās. Vinsents bieži iedomāja Renuāru, viņa tīrās, skaidrās līnijas. Provansas dzidrajā gaisā viss zīmējās skaidri, gluži kā japāņu gravīrās.

Kādā agrā rītā Vinsents redzēja meiteni, kas iedegusi maigā kafijas brūnumā, acis viņai bija pelēkas, mati gaišā pelnu krāsā, iesārtens katūna ņieburs apkļāva mazas, tvirtas un skaisti veidotas krūtis. Viņa izskatījās tikpat vienkārša kā apkārtējie lauki, ik līnija jaunavīgi tīra. Viņas māte bija varen kupla, duļķaini dzeltenā ņieburā un noplukušos zilos svārkos, tās augums stiprajā saules gaismā krasi atšķīrās no puķu dobes, kur spulgoja baltiņ balti un koši dzelteni ziedi. Abas par nelielu maksu vairākas stundas viņam pozēja.

Tovakar, atgriezies viesnīcā, Vinsents sevi pieķēra domās par brūno meiteni. Miegs nenāca. Viņš zināja, ka Arlā ir atklātie nami, tur vajadzēja maksāt piecus frankus, un apmeklēja šos namus galvenokārt zuāvi — afrikāņi, kas dienēja Francijas armijā.

Kopš mēnešiem viņš tik vien bija runājis ar sievieti kā palūdzis tasi kafijas vai paciņu tabakas. Vinsents atcerējās, cik mīļus vārdus teikusi viņam Margo, kā vilkusi ar pirkstgaliņiem pār seju un apbērusi to skūpstiem.

Vinsents uzlēca no gultas, izsteidzās Lamartina laukumā, ietraucās mūra māju tumšajā jūklī un devās kalnup. Pēc brīža viņš izdzirdēja kaut kur priekšā lielu kņadu. Viņš metās skriet un nokļuva ieliņā, kas saucās Rue des Ricol-ettes, pie kāda atklātā nama ieejas, kur žandarmi pašlaik lika ratos divus zuāvus, ko piedzērušies itālieši bija nogalinājuši. Kareivju sarkanās feskas gulēja asins peļķēs uz nelīdzenā akmeņu bruģa. Vairāki žandarmi vilka itāliešus projām uz cietumu, un saniknots pūlis tiem sekoja, kliegdams:

— Pakariet viņus! Pakariet!

Izmantodams šo jezgu, Vinsents iemanījās atklātajā namā Nr. 1, Rue des Ricolettes. Luijs, nama turētājs, viņu sagaidīja vestibilā un veda pa kreisi kādā nelielā istabā, kur daži pārīši sēdēja pie galdiņiem un dzēra.

— Ir viena jauniņa meitene, vārdā Rašele, ļoti jauka, — Luijs teica. — Vai nevēlaties iepazīties ar viņu, mesjē? Ja nepatiks, varēsit pats izraudzīt citu.

— Vai drīkstu viņu redzēt?

Vinsents apsēdās pie galdiņa un aizsmēķēja pīpi. Vestibilā atskanēja smiekli, un istabā iedejoja meitene. Tā atmetās uz krēsla Vinsentam pretī un uzsmaidīja viņam.

— Es esmu Rašele, — meitene sacīja.

— Nu, nu! —- Vinsents izsaucās. — Tu taču esi vēl bērns!

— Man jau sešpadsmit, — Rašele pašapzinīgi teica.

— Vai ilgi, kamēr esi šeit?

— Pie Luija? Gads.

— Ļauj man tevi apskatīt.

Dzeltenā gāzes lampa meiteni apgaismoja no aizmugures, viņas seja bija ēnā. Viņa atgāza galvu pie sienas un pavērsās pret gaismu, lai Vinsents varētu viņu aplūkot.

Viņai bija tukla, apaļa seja, lielas, vienaldzīgas zilas acis, pilnīgs zods un kakls. Galvvidū sagrieztie melnie mati izcēla sejas apaļumu. Mugurā tik vien bija kā plāna katūna kleita, kājās — sandales. Apaļo krūšu gali norādīja uz Vinsentu ka pirksti uz vaininieku.

— Te esi skaista, Rasei, — viņš teica.

Meitenes tukšajās acīs atmirdzēja bērnišķīgs smaids. Viņa apsviedās un saņēma Vinsenta roku.

— Cik labi, ka tev patīku, — viņa sacīja. — Man prieks, ka patīku vīriešiem. Tad viss notiek jaukāk, vai ne?

— Protams. Vai es tev patīku?

— Tu esi tāds jokains, Dullais Rudmati.

— Dullais Rudmatis! Tātad tu mani pazīsti?

— Es tevi esmu redzējusi Lamartina laukumā. Kāpēc tu vienmēr drāzies projām ar to lielo nešļavu mugurā? Un kāpēc nevalkā cepuri? Vai saule tevi nededzina? Tavas acis pavisam sasarkušas. Vai tad nesāp?

Viņas bērnišķīgā vientiesība Vinsentu sasmīdināja.

— Tu esi ļoti mīļa, Rašel. Vai sauksi mani īstajā vārdā, ja tev to pateikšu?

SĒROTĀJS

(1890; audekls, e)|a)

— Kā tevi sauc?

•— Vinsents.

— Nē, man labāk patīk «Dullais Rudmatis». Tu taču neņemsi Jaunā, ja tevi saukšu par Dullo Rudmati? Vai varu dabūt kaut ko dzeramu? Vecais Luijs no vestibila mani novēro.

Rašele nobraucīja kaklu, Vinsents redzēja viņas pirkstus iespiežamies mīkstajā miesā. Viņa smaidīja ar tukšajām zilajām acīm, un Vinsents saprata: meitene smaida, domādama, ka viņiem abiem būs labi. Zobi viņai bija līdzeni, bet tumši, pilnīgā apakšlūpa atķērusies, gandrīz aizsegdama aso, līmenisko rieviņu virs smagnējā zoda.

— Pasūti pudeli vīna, — Vinsents teica. — Tikai... lai nebūtu pārāk dārgs — man nav daudz naudas.

Kad vīns bija atnests, Rašele sacīja:

-— Vai neuziesim manā istabā? Tur būs omulīgāk.

— Labprāt.

Viņi uzkāpa vienu posmu pa akmens kāpnēm un iegāja Rašeles istabiņā. Tur bija krēsls, skapītis, šaura gulta, pie baltām sienām vairāki kolorēti medaljoni «Ziljēna akadēmijas» garā. Uz skapīša sēdēja divas apdriskātas un saspaidītas lelles.

— Tās paņēmu līdzi no mājām, — Rašele teica. — Se, Dullais Rudmati, paturi. Šis ir Žaks, un šī ir Katrīna. Es lieku viņiem spēlēt papu un mammu. Ak Dullais Rudmati, nu gan tu izskaties ērmotīgs!

Satvēris lelles rokās, Vinsents, muļķīgi smaidīdams, stāvēja, kamēr Rašele izsmējās. Viņa atņēma tam Zaķu un Katrīnu, uzsvieda uz skapīša, iespēra sandales kaktā un norāva kleitu.

— Apsēdies, Dullais Rudmati, — viņa vedināja. — Spēlēsim papu un mammu. Tu būsi paps, un es būšu mamma. Vai tev patīk šī rotaļa?

Viņa bija zema un drukna, kuplām, platām gūžām, izci-līgām krūtīm un apaļu, resnu vēderu, kura izliekums spēji nobeidzās iegurņa trīsstūrī.

— Rašel, — Vinsents teica, — ja tu mani sauksi par Dullo Rudmati, es savukārt došu tev vārdu.

Rašele sasita plaukstas un iemetās viņam klēpī.

— Kādu? Saki jel! Man patīk, ja mani sauc jaunos vārdos!

— Es tevi saukšu par Dūju.

Rašeles zilajās acīs atspoguļojās neizpratne un apmulsums.

— Kāpēc par Dūju, papiņ?

Vinsents vieglītēm pārlaida ar roku pār viņas apaļo, maigo vēderu.

— Tāpēc, ka esi līdzīga dūjai, tev ir mīlīgas acis un mīksts puncītis.

— Vai jauki būt par dūju?

— Nu protams. Dūjas ir ļoti patīkamas, ļoti piemīlīgas ... un tu esi tāda pati.

Rašele pasniedzās, noskūpstīja viņam ausi, pielēca kājās un sadabūja divas ūdens glāzes, no kurām dzert vīnu.

— Kādas tev jokainas mazas ausis, Dullais Rudmati, — viņa sacīja, pastarpām malkodama sarkano vīnu. Rašele dzēra kā bērns — iebāzusi degunu glāzē.

— Vai tev patīk manas ausis? — Vinsents jautāja.

— Patīk. Tās ir mīkstas un apaļas — gluži kā kucēnam.

— Es tev varu tās uzdāvināt.

Rašele skaļi iesmējās. Pēc tam cēla glāzi pie lūpām. Viņai atkal tas likās ļoti jocīgi, un viņa iespurcās. Vīns uzlija uz kreisās krūts, sarkana urdziņa līkumoja lejup pa brango vēderu un ietecēja tumšajā trīsstūrī.

— Tu esi jauks cilvēks, Dullais Rudmati, — viņa sacīja. — Visi skandina — tu esot ķerts. Bet tas ir izrunāts, ja?

Vinsents vaikstījās.

— Esmu ķerts, bet tikai mazliet, — viņš teica.

— Vai būsi mans mīļākais? — Rašele noprasīja. — Jau otrais mēnesis, kamēr esmu bez sava sirdsāķīša. Vai nāksi mani apraudzīt katru vakaru?

— Es diemžēl nevarēšu nākt katru vakaru, Dūja.

Rašele uzmeta lūpu.

— Kāpēc?

— Nu, starp citu, man nepietiek naudas.

Rašele rotaļīgi ieknieba viņam labajā ausī.

— Ja tev pietrūks piecu franku, Dullais Rudmati, — varbūt nogriezīsi savu ausi un iedosi man? Labprāt ņemšu prelī. Es to nolikšu uz skapīša un katru vakaru papluinīšu.

— Un vēlāk ļausi to izpirkt par pieciem frankiem, vai

ne?

— Ak Dullais Rudmati, tu esi tik jauks un jokains. Kaut visi vīrieši, kas nāk uz šejieni, būtu tādi kā tu.

— Vai tad tev šeit nepatīk?

— Kā nu ne, es dikti jauki pavadu laiku, un man viss pa prātam . . . tikai ar zuāviem grūtāk . , .

Rašele nolika glāzi un cieši apvija rokas viņam ap kaklu. Vinsents juta, ka viņa piekļaujas ar maigo vēderu un briestošajām krūtīm. Viņas lūpas pieplaka pie Vin-senta mutes. Vinsents atskārta, ka skūpsta viņas apakšlūpas maigo, samtaino iekšmalu.

— Tu vēl apraudzīsi mani, Dullais Rudmati? Neaizmirsīsi mani un neiesi pie citas meitenes?

— Es vēl apraudzīšu tevi, Dūja.

Un tagad darīsim savu darāmo, vai ne? Spēlēsim papu un mammu?

Pēc kādas pusstundas Vinsents aizgāja no Rašeles, viņam tik ļoti slāpa, ka vajadzēja izdzert neskaitāmas glāzes skaidra, auksta ūdens.

IV

Vinsents guva atziņu: jo smalkāk saberzta krāsa, jo vairāk eļļas tā uzsūc. Ar eļļu viņš nebija lielos draugos, viņš uzlūkoja to tikai par saistvielu un tieši vēlējās, lai viņa gleznas izskatītos raupjas. Vinsents nolēma sagatavot krāsas pats, nevis pirkt tās, kas Parīzē berztas uz akmens diezin cik ilgi. Teo palūdza Tangija tēvu, lai tas aizsūta brālim trīs hromus, cinobru, kobaltu, ultramarīnu, svina mīniju un Pola Veronezes zaļumu. Vinsents šīs krāsas saberza viesnīcas istabiņā. Tās nu iznāca lētākas, turklāt bija svaigākas un izturīgākas.

Vinsentu vairs neapmierināja arī paotējums. Tas bija plāns un neuzņēma viņa bagātīgo ziedienu. Tagad Teo viņam sūtīja nesagatavotu audeklu. Vakarā Vinsents iejauca bļodiņā ģipsi un pats paotēja audekla gabalu, ko domāja apgleznot nākamajā dienā.

Žoržs Sei'ā viņu bija pārliecinājis, ka ietvars jāsaskaņo ar gleznu. Kad viņš savus pirmos Arlas audeklus sūtīja brālim, tad arī norādīja, kādu koku izlietot un kādā krāsā tas krāsojams. Bet Vinsentam prāts nebija mierīgs, kamēr viņš neredzēja savas gleznas paša taisītos ietvaros. Viņš nopirka no pārtikas preču tirgotāja vienkāršas līstes, sazāģēja vajadzīgajā garumā, nokrāsoja piemēroti savai gleznai.

Vinsents berza sev krāsas, gatavoja palogus, paotēja audeklu, apgleznoja audeklu, taisīja un krāsoja ietvarus.

— Ļoti žēl, ka nevaru pats arī pirkt savas gleznas, — viņš dudināja. — Tad es būtu pilnīgi nodrošināts.

Atkal sacēlās mistrāls. Šķita, ka visa daba plosās. Debesīs nebija neviena mākonīša. Saule viesa žilbinošu gaismu, viss izkalta, aukstums ķērās pie kauliem.

Vinsents istabā gleznoja kluso dabu — zila emaljēta kafijas kanna, tumšzila tase ar zeltītu osiņu un zeltītu ap-malīti, piena krūze baltām un gaišzilām rūtīm, balta tase ziliem un sarkandzelteniem zīmējumiem, kas uzlikta uz pelēki dzeltena šķīvja, māla krūze ziliem, zaļiem, sarkaniem rakstiem, divi apelsīni un trīs citroni.

Vējš aprima, Vinsents devās atkal ārā un gleznoja Ro-nas skalu — dzelzs tiltu pie Trenketaijas. Viņa gleznā ūdens un debess bija absinta krāsā, akmens krasti mēļgani, cilvēki, kas atspiedušies ar elkoņiem uz margām, gandrīz melni, pats tilts koši zils, tumšo fonu atdzīvināja sarkan-dzeltena vizma un koši zaļas lāsmas. Viņš centās atainot kaut ko ļoti spilgtu un tātad ļoti iespaidīgu.

Vinsents necentās precīzi attēlot to, ko acis redzēja, viņš lietoja krāsu patvaļīgi, lai izteiktos ar lielāku spēku. Viņš atzina, ka taisnība Kamilam Pisaro, kas Parīzē viņam bija sacījis: «Vajag droši pārspīlēt krāsu efektus — tiklab harmoniju, kā disonansi.» Priekšvārdos, ko Mopasāns rakstījis savam romānam «Pjērs un 2ans», Vinsents atrada līdzīgu domu: māksliniekam ir tiesība pārspīlēt, tas var radīt pasauli, kas skaistāka, vienkāršāka, gaišāka nekā dzīves īstenība.

Saulei kvēlojot, Vinsents jo cītīgi strādāja laukos. Uz viņa audekla parādījās skice — liels uzarts tīrums ar violetiem kukuržņiem, kurš kāpa augšup pret apvārsni, sējējs baltā kreklā un zilās biksēs, pamalē zemas, briestošas labības lauks, pāri visam dzeltena debess ar dzeltenu sauli.

Vinsents zināja: Parīzes kritiķi sacīs, ka viņš strādā pārāk ātri. Bet viņš pats domāja citādi. Viņu taču vadīja satraukums, dziļa dabas izjūta. Un, ja šis saviļņojums dažkārt bija tik spēcīgs, ka viņš strādāja un nemaz neapzinājās strādājam, ja otas vilcieni dažkārt sekoja cits citam tik strauji un sakarīgi kā vārdi sarunā, tad nedrīkstēja aizmirst, ka pienāks atkal bēdu laiks — dienas bez iedvesmas. Vajadzēja kalt dzelzi, kamēr tā karsta, un likt kalumus sānis.

Vinsents uzcēla molbertu mugurā un devās mājup pa ceļu, kas veda garām Monmažūram. Viņš gāja tik ātri, ka drīz panāca vīru un zēnu, kuri laiski gāja pa priekšu. Vinsents vīru pazina, tas bija vecais Rulēns, Arlas pastnieks. Vinsents ne vienreiz vien bija redzējis Rulēnu sēžam kafejnīcā un gribējis ar viņu uzsākt sarunu, bet nebija radies piemērots brīdis.

— Labdien, mesjē Rulēn, — viņš sveicināja.

— A, gleznotājs, — Rulēns teica. — Labdien, labdien. Es iznācu ar savu dēlēnu — lai puika svētdienas pievakarē izlocītu kājas.

— Skaista diena, vai ne?

— Jā gan. Te ir jauki, ja nepūš tas velna mistrāls. Jūs šodien kaut ko uzgleznojāt, mesjē?

— Kā tad.

— Esmu tumšs cilvēks, mesje, un neko nejedzu no mākslas. Bet es justos pagodināts, ja jūs savu gleznu man parādītu.

— Lūdzu.

Zēns draiskodamies skrēja pa priekšu. Vinsents un Rulēns gāja blakus. Kamēr Rulēns skatīja gleznu, Vinsents cieši aplūkoja viņu pašu. Rulēnam galvā bija zilā formas cepure. Viņam bija maigas, pētošas acis un gara, plata, cirtaina bārda, kura aizsedza kaklu un apkaklīti, pieglauzdamās pie tumšzilajiem pastnieka svārkiem. Vinsents jauta šinī cilvēkā tādu pašu maigumu un skumību, ar kādu valdzināja Tangija tēvs. Rulēns bija cēls savā vienkāršībā, un viņa neizskatīgā zemnieciskā seja lāgā nesaderēja ar kuplo grieķa bārdu.

— Esmu tumšs cilvēks, mesjē, — Rulēns atkārtoja. — Un jūs piedosit, ka iedrošinos izteikt savas domas. Jūsu tīrumi ir gluži dzīvi, tikpat dzīvi kā, piemēram, tas lauks, kuram mēs ar dēlēnu nesen pagājām garām, — kur redzēju jūs strādājam.

— Tātad jums mana glezna patīk?

— Vai patīk — nemāku sacīt. Es tikai zinu, ka tā mani te aizkustina.

Viņš pārvilka ar roku pār krūtīm.

Monmažūra piekājē viņi uz bridi apstājās. Sarkana saule rietēja pār veco klosteri, apspīdēdama priedes, kas sakņojās klintājā. Koku stumbri un vainagi mazgājās sarkan-dzeltenā kvēlē, bet notālumā priedes tumši zilas izcēlās pret liegi iezaļganām debesīm. Baltā smilts un baltās klints plātnes zem kokiem guva iezilu nokrāsu.

— Tas viss ari ir dzīvs, mesjē, vai ne? — Rulēns teica.

— Jā, un paliks dzīvs, kad paši būsim aizgājuši, Rulēn.

Viņi turpināja savu ceļu, rāmi un draudzīgi sarunādamies. Rulēns neņēma mutē nevienu skarbu vārdu. Viņa prāts bija vienkāršs, domas vienkāršas un reizē dziļas. Rulēns pelnīja simt trīsdesmit piecus frankus mēnesī, apgādāja sievu un četrus bērnus. Viņš bija nostrādājis par pastnieku jau divdesmit piecus gadus bez kāda paaugstinājuma un izkalpojis tikai niecīgas piemaksas.

— Kad biju jauns, — Rulēns teica, — daudz domāju par dievu. Bet, gadiem ejot, viņš tā kā raucās arvien mazāks un mazāks. Es viņu vēl redzu tanī tīrumā, ko gleznojāt, un saulrietā, kas sārtojas pār Monmažūru, bet, kad domāju par cilvēkiem... un par to pasauli, ko viņi iekārtojuši ...

— Saprotu, Rulēn. Man nobriedusi tāda pārliecība, ka nevaram par dievu spriest pēc šīs pasaules. Tā ir neizdevusies skice. Ko lai darām, ja skice nav padevusies, bet mākslinieku pašu mīlam? Mute neveras paļāt, mēs klusējam. Taču mums ir tiesība prasīt labāku.

— Jā, jā, — Rulēns piekrita, — kaut jel mazdrusciņ labāku.

— Iekām spriežam par mākslinieku, mums vajadzētu redzēt arī citus viņa darbus. Sī pasaule laikam savarzāta uz ātru roku tādā nelādzīgā dienā, kad pats radītājs vairs nav zinājis, ko dara.

Pār līkumaino zemes ceļu bija nolaidusies krēsla. Nakts tumšzilajā segā dzirkstīja pirmās zvaigznes. Rulēna skaidrās, mīlīgās acis vērās Vinsentam sejā.

— Tātad jūs domājat, ka ir arī citas pasaules, mesjē?

— Nezinu, Rulēn. Par šādiem jautājumiem vairs neprātoju, kopš mani aizrāvis darbs. Bet cilvēka mūžs vienmēr liekas nenobeigts, vai nav tiesa? Brīžam man šķiet: kā vilcieni un ekipāžas ir satiksmes līdzekļi, kas mūs aizved

no vienas vietas uz otru tepat zemes virsū, tā dilonis un vēdertīfs ir satiksmes līdzekļi, kas aizgādā no šīs pasaules uz kādu citu.

— Ak, jums, māksliniekiem, gan nāk prātā visādas domas.

— Rulēn, ļaujiet man uzgleznot jūsu portretu, esiet tik labs. Arlieši negrib man pozēt.

— Es justos pagodināts, mesjē. Bet kāda jēga glezno! mani? Esmu neglīts cilvēks.

— Ja vispār ir dievs, tad, manuprāt, viņam tieši tāda pati bārda un tādas pašas acis kā jums, Rulēn.

— Jūs smejaties par mani, mesjē.

— Nepavisam, es runāju nopietni.

— Vai jūs rītvakar neatnāktu pie mums pusdienās? Mūsu galds klāts diezgan trūcīgi, bet jūs darītu mums prieku.

Rulēna sieva bija zemniece un mazliet atgādināja ma-dame Denī. Uz galda, ko sedza sarkanbalta rūtaina drāna, bija pudele skāba vīna, sautēta gaļa ar kartupeļiem un pašcepta maize. Pēc pusdienām Vinsents zimēja namamāti, tērzēdams ar pastnieku.

— Revolūcijas laikā es biju republikānis, — Rulēns teica, — bet tagad redzu, ka neko neesam ieguvuši. Lai valda pār mums karaļi vai ministri, mēs, nabaga ļaudis, tā ir paliekam nabagi. Es cerēju, kad mums būs republika, visi dalīsies kā brāļi.

— Kur nu !

— Dienu mūžu esmu lauzījis galvu, mesjē, kāpēc dažam pieder vairāk, citam — mazāk, kāpēc dažam jāstrādā vaiga sviedros, bet viņa tuvākais tur rokas klēpī. Varbūt esmu par tumšu, lai visu to izprastu. Kā jūs domājat, mesjē, — ja es būtu skolots, vai tad izprastu?

Vinsents aši pavērās Rulēnā, gribēdams pārliecināties, vai šie vārdi nav teikti ar izsmieklu. Pastnieka sejā bija lasāma tā pati bērnišķīgā labsirdība.

— Jā, mans draugs, — Vinsents atbildēja, — daudzi skoloti cilvēki, šķiet, ļoti labi izprot šo stāvokli. Bet pats esmu tumšs tāpat kā jūs, un es nekad nespēšu to izprast un ari nespēšu ar to samierināties.

Vinsents cēlās četros no rīta, gāja trīs četras stundas, kamēr nonāca īstajā vietā, un pēc tam gleznoja līdz tumsai. Nebija visai patīkami klambāt mājup desmit — divpadsmit kilometrus pa tukšo ceļu, bet mitrais audekls, ko viņš nesa padusē, mierinādams glaudās pie sāniem.

Septiņās dienās Vinsents apgleznoja septiņus lielus audeklus. Nedēļas beigās viņš jutās noguris līdz nāvei. Bija pagājusi brīnišķīga vasara, un viņš nejaudāja vairs strādāt. Negants mistrāls sacēla putekļu mākoņus, koki apkopēja balti. Vinsentam gribot negribot vajadzēja atpūsties. Viņš nogulēja sešpadsmit stundas no vietas.

Viņš dzīvoja pusbadā, jo nauda izbeidzās ceturtdien un brāļa vēstuli ar piecdesmit frankiem varēja gaidīt pirmdien ap divpadsmitiem. Teo tur nebija vainīgs. Viņš joprojām sūtīja ik pēc desmit dienām piecdesmit frankus, bez tam vēl sagādāja krāsas un audeklu. Bet Vinsents bija iededzies nepacietībā redzēt savas jaunās gleznas ietvaros un pasūtījis vairāk ietvaru, nekā varēja atļauties. Tanīs četrās dienās viņš iztika ar divdesmit trim tasēm kafijas un klaipu maizes, ko maiznieks iedeva uz parāda.

Vinsentam piepeši sanāca tīri vai kauns par savu darbu. Viņš domāja, ka tādu gleznu dēļ brālim nav bijis vērts viņu apgādāt. Iztērēto naudu viņš vēlējās atgūt, lai nolīdzinātos ar brāli. Citu pēc citas Vinsents aplūkoja savas gleznas, sirdīdamies, ka tās nav vērtas ne tik, cik izmaksājušas. Ja arī gadījās viena otra puslīdz laba studija, tad viņam likās, būtu bijis izdevīgāk nopirkt šādu gleznojumu no cita.

Visu vasaru ieceres kā bišu spieti bija drūzmējušās Vin-senta iztēlē. Vienatnē viņam tomēr nebija atlicis laika domāt un just. Viņš bija strādājis kā tvaikmašīna. Tagad galva šķita tukša kā caurs trauks, un, palicis gluži bez naudas, viņš nevarēja pat krietnāk paēst, nevarēja aiziet pie Rašeles. Vinsents nosprieda: gleznas, ko viņš bija darinājis šinī vasarā, itin nekur neder.

— Lai nu kā, — viņš teica sev, — audekls, ko esmu apgleznojis, ir vairāk vērts nekā balts audekls. Augstākas prasības nemaz neuzstādu; tāpēc arī gleznoju, un man ir tiesība gleznot.

Vinsents cerēja, ka atraisīs savu personību, ja vien paliks Arlā. Dzīve ir īsa. Tā paiet ātri. Ja viņš ir gleznotājs, viņam vēl jāglezno.

«Mani pirksti kļūst aizvien lokanāki,» viņš domāja, «kaut arī ķermenis sakrīt.»

Viņš lūdza brāli, lai tas atsūta krāsas, un sastādīja garu sarakstu. Pēkšņi viņš atskārta, ka neviena no šīm krāsām nebūtu atrodama ne Mauves, ne Marisa, ne Veisenbruha paletē. Arlā Vinsents galīgi bija sarāvis saites ar holandiešu mākslinieku tradīcijām.

Pirmdien, sagaidījis naudu, viņš uzmeklēja kādu vietu, kur varēja par vienu franku labi paēst. Tas bija savāds restorāns, pavisam pelēks; grīda pelēkā asfalta krāsā, kā trotuārs, sienas iztapsētas pelēkas, aizkari zaļi, allaž aizvilkti, liela zaļa portjera aizturēja ielas putekļus. Ļoti šaurs, ļoti spilgts saules stars dūrās iekšā pa aizkaru spraugu.

Kādu nedēļu atpūties, Vinsents nolēma pagleznot naktī. Viņš gleznoja pelēko restorānu, kad viesi ēda un apkalpotājas šaudījās šurpu turpu. Lamarlina laukumā gleznoja nakts siltās tumšzilās debesis, kas nosētas Provansas spožajām zvaigznēm. Izgāja uz lielceļa un gleznoja cipreses mēnesnīcā. Gleznoja vienu no tām kafejnīcām, kas paliek atvērtas cauru nakti. Te patvērās staiguļi, kas bija vai nu pārāk nabagi, lai pārnakšņotu viesnīcā, vai arī tā piedzēruši, ka viņus nemaz nelaida tur .iekšā.

Vienu nakti Vinsents gleznoja šīs kafejnīcas ārpusi, otru nakti — iekšieni. Ar sarkano un zaļo krāsu viņš centās izteikt cilvēka drausmīgās kaislības. Iekšieni viņš gleznoja blāvi dzeltenu un sarkanu kā asins, ar zaļu biljarda galdu vidū. Ap koši dzeltenām lampām spīgoja zaļi un oranži gaismas loki. Zaļie un sarkanie toņi, snaudošo klaidoņu mazās figūras — viss bija cīņa un pretstatījums. Viņš gribēja parādīt, ka šī kafejnīca ir tāda vieta, kur cilvēks var izputināt sevi, sajukt prātā vai pastrādāt noziegumu.

Arlieši smējās, ka viņu Dullais Rudmatis cauru nakti glezno ārā un dienu guļ. Viss, ko Vinsents darīja, viņus uzjautrināja.

Pirmajā datumā viesnīcnieks paaugstināja īri, turklāt nosacīja dienas maksu par kambarīti, kurā Vinsents glabāja savas gleznas. Vinsentam viesnīca riebās, un saimnieka alkatība viņu saniknoja. Viņam tīri labi patika pelēkajā restorānā, bet kabata bija tik plāna, ka viņš varēja tur pusdienot, ja daudz, tad divas reizes nedēļā. Nāca ziema, Vinsentam trūka darbnīcas, kur strādāt, viesnīcas istabā viņš jutās nomākts un pazemots.

Bija jāiztiek ar ēdienu, kas bija dabūjams lētajos restorānos, un tas atkal gandēja viņam kuņģi.

Vajadzēja atrast pastāvīgu mitekli un. iekārtot darbnīcu.

Kādu vakaru, iedams ar veco Rulēnu pāri Lamartina laukumam, Vinsents pie dzeltenas mājas netālu no viesnīcas ievēroja paziņojumu: «Izīrējama». Mājai bija divi spārni, vidū — pagalms. Fasāde vērsta pret laukumu, pret pilsētu piekalnē. Vinsents apstājās un, iegrimis domās, aplūkoja māju.

— Žēl, ka tik liela, — viņš Rulēnam sacīja. — Cik labi būtu pašam savā mājā.

— Nevajag jau īrēt visu māju, mesjē. Jūs varat noīrēt, teiksim, labo spārnu vien.

— Patiešām! Cik, pēc jūsu domām, tur istabu? Vai nebūs pārāk dārgi?

— Manuprāt, tur būs trīs četras istabas. Un izmaksās ļoti lēti, vismaz divreiz lētāk nekā viesnīca. Ja vēlaties, rīt pusdienas laikā atnāksim un apskatīsimies. Varbūt palīdzēšu jums izkaulēt zemāku īri.

Otrā rītā Vinsents tā satraucās, ka nezināja, kur sirdi likt; viņš staigāja pa Lamartina laukumu un no visām pusēm appētīja dzelteno māju. Tā bija stipra un saulaina visu cauru dienu. Vinsents noskaidroja, ka mājai ir divas atsevišķas ieejas un ka kreisais spārns jau aizņemts.

Ieturējis maltīti, dienvidū atnāca Rulēns. Abi iegāja apskatīt mājas labo spārnu. Viņi nokļuva koridorā, kas veda uz lielu istabu, aiz kuras atradās otra — mazāka. Sienas bija nobalsinātas. Koridora grīda izlikta ar dzidri sarkanām flīzēm, un tādas pašas bija kāpnes, kas veda otrajā stāvā. Arī tur atradās liela istaba un mazāks kambarītis. Sarkanās flīžu grīdas tīri izberztas, nobalsinātās sienas atstaroja dzidro, spožo saules gaismu.

Augšstāva lielajā istabā viņus sagaidīja saimnieks, kam Rulēns bija aizrakstījis vēstulīti. Kādu brīdi pastnieks ar viņu sarunājās ašā provansiešu dialektā, ko Vinsents gandrīz nemaz nesaprata. Rulēns pievērsās Vinsentam.

— Saimnieks grib zināt, vai ilgi īrēsit dzīvokli.

— Sakiet — cik ilgi vien viņš vēlas.

— Vai esat ar mieru to noīrēt vismaz uz sešiem mēnešiem?

— Nu protams!

— Tad viņš to izdošot par piecpadsmit frankiem mēnesī.

Tikai piecpadsmit franku! Par tādu lielu mājokli! Trešā daļa no tā, ko viņš maksā viesnīcā. Pat mazāk, nekā viņš maksājis par darbnīcu Hāgā. Pastāvīgs miteklis par piecpadsmit frankiem mēnesī! Vinsents steigšus izvilka naudu no kabatas.

— Te būs! Ātrāk! Atdodiet viņam. Māja noīrēta.

— Viņš vēlas zināt, kad jūs iekravāsities, — Rulēns teica.

— Šodien. Uz karstām pēdām.

— Bet, mesjē, jums nav nekādu istablietu. Kā jūs te dzīvosit?

— Nopirkšu krēslu un matraci. Rulēn, jūs nezināt, cik pretīgi ir mitināties draņķīgā viesnīcas istabā. Man jāpārvācas tūlīt!

— Kā jums tīk, mesjē.

Saimnieks aizgāja. Rulēns devās atkal savā darbā. Vinsents staigāja pa istabām, kāpelēja augšup un lejup un nevarēja savu valstību apvērot vien. Brāļa sūtītie piecdesmit franki bija pienākuši iepriekšējā dienā; Vinsentam kabatā vēl kādi trīsdesmit. Viņš izmetās ārā, nopirka krēslu un lētu matraci un ienesa dzeltenajā mājā. Vinsents nolēma, ka apakšstāvā būs viņa guļamistaba un augšā — darbnīca. Viņš nosvieda matraci uz sarkanās flīžu grīdas, uznesa krēslu darbnīcā un aizšāvās pateikt ardievas viesnīcniekam.

Tas sagudroja ieganstu pieskaitīt pie Vinsenta rēķina četrdesmit franku. Kamēr viss parāds neesot nolīdzināts, Vinsents nedrīkstot ņemt savas gleznas. Vinsents aizgāja pie miertiesneša meklēt taisnību, un galu galā tomēr vajadzēja samaksāt pusi virsū uzprasītās summas.

Pašā pievakarē viņš atrada tirgotāju, kas bija ar mieru dot uz parāda katliņu, kafijas kannu, petrolejas plītiņu un lampu. Vinsentam atlika trīs franki. Viņš nopirka maizi un kafiju, kā arī kartupeļus un mazliet gaļas, ko izvārīt zupu. Nu viņam vairs nebija ne santīma. Pārnācis mājās, viņš apakšstāva mazajā istabiņā ierīkoja virtuvi.

Kad nakts slīga pār dzelteno māju un Lamartina laukumu, Vinsents vārīja uz plītiņas sev zupu un kafiju. Galda nebija, viņš izklāja uz matrača avīzi, salika savas vakariņas un sakrustotām kājām notupās ēst. Viņš bija piemirsis nopirkt nazi un dakšiņu. Gaļu un kartupeļus viņš no katliņa izmakšķerēja ar otas kātu. Šie kumosi garšoja mazliet pēc krāsas.

Ieturējis vakariņas, Vinsents paņēma petrolejas lampu un pa sarkanajām flīžu kāpnēm uzgāja otrajā stāvā. Istaba bija kaila un tukša, stingais molberts mēnesnīcā vientulīgs ēnojās pret logu. Aiz loga tumšoja Lamartina laukuma apstādījumi.

Vinsents nolikās gulēt uz matrača. Rītā pamodies, viņš atvēra logus un noraudzījās zaļajos apstādījumos, lecošajā saulē, līkumainajā ceļā, kurš iekalnis veda uz pilsētu. Viņš vēl apskatīja savas plašās telpas, tīrās baltās sienas, dzidri sarkanās flīžu grīdas. Uzvārījis mazliet kafijas, viņš staigāja ar kannu rokā, iedzerdams pa malkam un iztēlodamies, kā iekārtos šīs istabas, kādas gleznas sakārs pie sienām, cik laimīgas stundas pavadīs savā, pats savā mājoklī.

Nākamajā dienā viņš saņēma vēstuli no sava drauga Pola Gogēna, kas Bretaņā bija spiests dēdēt kādā netīrā Pontavēnas viesnīcā slims un galīgi nabags. «Es netieku ārā no šī cauruma,» Gogēns rakstīja, «jo nevaru samaksāt rēķinu un saimnieks tur manas gleznas aiz atslēgas. No visām ligām, kas uzbrūk cilvēkam, nekas mani tā netra-cina kā naudas bads. Taču laikam esmu nolemts mūžīgai nabadzībai.»

Vinsents iedomāja visas pasaules māksliniekus, kas slimi, spaidīti, trūkumā iedzīti, kas nievāti un izsmieti, kas visu mūžu mērdēti badā un mocīti. Kāpēc? Ko viņi noziegušies? Par kādiem grēkiem viņi atstumti un pazemoti? Vai nav jābrīnās, ja šādi nomākti ļaudis spēj radīt skaistus darbus? Nākotnes mākslinieks — ak, tas būs tāds ko-lorists un tāds cilvēks kā vēl neviens! Tas nemitināsies draņķīgās viesnīcās un neies zuāvu prieka namos.

Nabaga Gogēns! Nīkst Bretaņā kādā derdzīgā ūķī, tā novārdzis, ka nejaudā strādāt, bez drauga, kas palīdzētu, bez naudas, ko maksāt ārstam un nopirkt labu ēdienu. Un Gogēns taču ir liels gleznotājs un liels cilvēks. Ja nu viņš atmet gleznošanai ar roku — ja nomirst! Kāds zaudējums mākslas pasaulei!

Vinsents iebāza vēstuli kabatā, izgāja no dzeltenās mājas un aizsoļoja pa Ronas krastmalu. Lejā, piestātnē, viņš redzēja liellaivu ar oglērm Pēc lietusgāzes tā no augšas izskatījās valga un spoža. Ūdenim piemita dzeltenīgi balta nokrāsa un tumšpelēks perlamutra tonis. Debess bija ceriņkrāsā, ar sarkandzeltenām svītrām rietumos; pilsēta likās violeta. Izkraudami laivu, rosījās strādnieki netīri baltās un zilās drēbēs.

Šī bija īsta Hokusai* glezna. Tā lika atcerēties Parīzi, japāņu gravīras Tangija tēva veikaliņā ... un Polu Go-gēnu, kas Vinsentam bija mīļāks par visiem citiem draugiem.

Vinsents pēkšņi atjauta, kas viņam jādara. Dzeltenajā mājā pietiek vietas diviem māksliniekiem. Katram iznāk sava darbnīca un guļamistaba. Ja viņi dzīvos taupīgi, ja vārīs sev ēdienu un berzīs krāsas, tad varēs iztikt ar tiem pašiem simt piecdesmit frankiem mēnesī. īre taču nepalielināsies, un uztura vajadzēs tikai mazlietiņ vairāk. Cik jauki, ja līdzās būs atkal draugs, turklāt gleznotājs -— draugs, ar kuru var runāt savā valodā un kurš saprot biedra darbu. Un ko visu Gogēns neiemācīs savam amata brālim!

Tagad Vinsents atskārta, cik vientuļš kļuvis. Nu, ja viņi neiztiks ar simt piecdesmit frankiem, varbūt Teo piemetīs piecdesmit franku, un par to Gogēns ik mēnesi aizsūtīs viņam vienu gleznu.

Jā, jā! Gogēnam jāpārceļas uz Arlu, jāapmetas dzeltenajā mājā. Provansas karstā saule viņā iededzinās tādu pašu darba prieku, kādu iededzinājusi viņa draugā. Drīz viņi abi te strādās pilnā sparā. Viņi pirmie būs ierīkojuši darbnīcu Francijas dienvidos. Viņi turpinās Delakruā un Montičelli tradīciju. Ieplūdinās savās gleznās sauli un viskošākās krāsas, atvērs ļaudīm acis, lai tie redzētu dabas neprātīgo skaistumu.

Gogēns jāglābj!

Vinsents apgriezās un rikšiem vien aiztecēja līdz pašam Lamartina laukumam. Viņš atvēra dzeltenās mājas durvis, uzskrēja pa sarkanajām flīžu kāpnēm un satraukts ņēmās prātot, kā iedalīs telpas.

«Te augšā mums ar Polu būs katram sava guļamistaba. Apakšstāvā iekārtosim darbnīcas. Es nopirkšu gultas un matračus, un gultas drēbes, un krēslus, un galdus, un mums pašiem būs sava māja. Visas sienas nokāršu gleznām — saulespuķes, ziedoši augļu dārzi. . .

Ai Pol, Pol, cik labi, ka atkal būsi pie manis!»

VI

Tas nebija tik vienkārši, kā Vinsents iedomājies. Brālis bija gatavs sūtīt ik mēnesi papildus piecdesmit franku, ja katru reizi saņemtu pretī vienu Go-gēna gleznu, bet Gogēnam trūka ceļa naudas, un to nevarēja sagādāt nedz viņš pats, nedz Teo. Turklāt Gogēns bija pārāk vārgs, lai izkustētos, pārāk dziļi iestidzis parādos, lai tiktu projām no Pontavēnas, pārāk grūtsirdīgs, lai tūlīt iesaistītos jaunā pasākumā. Vēstules ceļoja un ceļoja no Arlas un Parīzes uz Pontavēnu un atpakaļ.

Vinsents jo karsti iemīlēja savu dzelteno māju. Par brāļa atsūtīto naudu viņš nopirka vēl galdu un kumodi.

«Gada beigās jau būšu pavisam cits cilvēks,» Vinsents rakstīja brālim. «Tikai nedomā — tad atstāšu Arlu. Nekādā ziņā. Es gribu te nodzīvot līdz mūža galam. Gribu kļūt par dienvidu mākslinieku. Un neaizmirsti, ka Arlā tev pieder vasarnīca. Es gan pacentīšos to iekārtot tā, lai tu vienmēr te varētu pavadīt atvaļinājumu.»

Vinsents badinājās, piecieta, ko vien varēja, un atlicināto naudu ieguldīja mājā. Ik dienas viņam vajadzēja izvēlēties starp sevi pašu un dzelteno māju. Vai ēst gaļu pusdienās vai nopirkt majolikas krūzi? Iegādāties sev jaunus zābakus vai nopirkt zaļu segu Gogēna gultai? Pasūtīt priedes ietvaru savai jaunajai gleznai vai iegādāties meldru krēslus?

Māja palika pirmajā vietā.

Dzeltenā māja viesa viņā miera sajūtu, jo solīja nodrošinātu nākotni. Viņš bija mētājies pa dieva pasauli kā veca nauda. No šejienes viņš neizkustēsies. Kad viņš būs miris, te strādās cits mākslinieks. Vinsents domājās dibinām pastāvīgu darbnīcu nākamajām paaudzēm — tiem māksliniekiem, kas iztulkos un atainos Francijas dienvidus. Viņš taisījās darināt gleznas, ar kurām izgreznot māju, un ieņēmās galvā, ka tām jābūt tik vērtīgām, lai atsvērtu visu naudu, ko viņš iztērējis tanīs gados, kad nav radījis nekā ievērojama.

Vinsents ar jaunu sparu metās darbā. Viņš zināja, ka ilgi vērojumi nobriedina mākslinieku, padziļina izpratni. Reizes piecdesmit viņš atgriezās pie Monmažūra, lai aplūkotu lauku šī kalna pakājē. Vējš raustīja molbertu un jauca viņa otas rakstu, vilcieni neiznāca īsti ritmiski un lāgā nesaistījās ar izjūtu. Taču viņš vienā ņēmienā strādāja no septiņiem rītā līdz sešiem vakarā. Cik dienu, tik gleznu!

Bija jau vēls rudens.

— Rīt būs svelme, — Rulēns kādu vakaru sacīja, sēdēdams ar Vinsentu pie alus glāzes Lamartina kafejnīcā. — Un pēcāk — ziema.

— Kāda ir ziema Arlā? — Vinsents vaicāja.

— Nelādzīga. Lietavas, skarbs vējš, kodīgs aukstums. Bet ziema te īsa. Tikai pāris mēnešu.

— Tātad rīt būs pēdējā jaukā diena. Nu, es zinu, kurp došos, zinu īsto vietu. Iedomājieties rudens dārzu, Ru-lēn, — divas tumšzaļas pudeļveida cipreses, trīs mazas kastaņas dzeltenām un koši brūnām lapām, maza goba ar violetu stumbru un bāli dzeltenu lapotni, divi krūmiņi kvēli sārtām, spilgti sarkanām lapām. Un drusciņ smilts, zāles, zilas debess.

— Ai mesjē, kad jūs tā stāstāt, man šķiet, es visu mūžu esmu bijis akls.

Otrā rītā Vinsents piecēlās ar sauli. Viņš bija īsti labā omā. Viņš apcirpa bārdu, sasukāja retos matus, ko Arlas saule vēl pažēlojusi, uzģērba savu vienīgo svētdienas uzvalku un, gribēdams pa godam aizvadīt sauli, uzlika savu Parīzē pirkto trušādas cepuri.

Izrādījās, Rulēns ir labs laika pareģonis. Saule cēlās — versmaina, dzeltena lode. Trušādas cepurei nebija naga, un saule spīdēja Vinsentam acīs. Rudens dārzs atradās divu stundu gājiena attālumā no Arlas, pie ceļa, kas veda uz Taraskonu. Dārzs snauda nokalnē. Vinsents uzstatīja molbertu apartā tīrumā, kas dārzam piesliedzās no divām pusēm. Viņš nosvieda cepuri, atvilka savus goda svārkus un uzrīkoja audeklu. Kaut arī vēl agrs, saule jau svilināja viņam galvvidu un aizmeta acīm priekšā ugunīgu, virmojošu plīvuru, ar kuru viņš bija saradis.

Vinsents pētīja ainavu, nosacīja krāsas, domās uzmeta zīmējumu. Guvis pārliecību, ka izprot ainavu, viņš atmīkstināja otas, atdarīja tūbiņas un notīrīja paletes nazi, ar kuru mēdza uzziest biezo krāsu. Viņš paraudzījās atkal uz dārzu, pavērās baltajā audeklā, domās uzgleznodams visu ainavu, pēc tam sajauca krāsas uz paletes un cēla otu pie audekla.

— Vai tev tik ļoti jāsteidz darbs, Vinsent? — kāda balss viņam aiz muguras iejautājās.

Vinsents apsviedās.

— Mīļais, vēl agrs. Tev visa diena priekšā.

Galīgi apjucis, Vinsents vērās svešā sievietē. Viņa bija jauna, taču nobriedusi. Acis viņai bija kobalta zilumā kā Arlas nakts debess, mati, kas brīvi un kupli krita uz pleciem, dzelteni kā pati saule. Vaibsti vēl gleznāki nekā Kē-jai Vosai, bet arī tie pauda dienvidnieces kairo briedumu. Ada tumši zeltaina, zobi starp smaidošajām lūpām baltoja kā oleandra ziedi caur sarkanu vīnu. Viņa valkāja garu baltu tērpu, kas kļāvās pie auguma un sānos bija sasprausts ar četrstūrainu sudraba sprādzi. Kājās viņai bija vienkāršas sandales. Viņas augums — stiprs un apaļīgs, skaidrām, tīksminošām līnijām.

— Tik ilgi ilgi esmu turējusies nomaļus, Vinsent, — viņa teica.

Sieviete nostājās starp Vinsentu un molbertu, piespiezdamās pie baltā audekla, ar augumu aizsegdama rudens dārzu. Koši dzeltenie mati saulē laistījās, liesmaini viļņi vēlās pār muguru. Viņa smaidīja tik mīļi, tik sirsnīgi, ka Vinsents piešāva roku pie acīm, gribēdams pārliecināties, vai pēkšņi nav saslimis vai aizmidzis.

— Tu nesaproti, mans mīļais, mīļais puisīt, — sieviete sacīja. — Un kā lai tu saprastu, ja tik ilgi esmu turējusies nomaļus?

— Kas esi?

— Es esmu tavs draugs, Vinsent. Tavs labākais draugs.

— Kā zini manu vārdu? Es tevi agrāk neesmu redzējis.

— Jā, bet es esmu redzējusi tevi, daudzas daudzas reizes.

— Kā tevi sauc?

— Maja.

— Un tas ir viss? Tikai — Maja?

— Tev, Vinsent, esmu tikai Maja.

— Kāpēc man sekoji laukos?

— Aiz tā paša iemesla, kāpēc sekoju tev pa visu Eiropu — vēlos būt tavā tuvumā.

— Tu mani esi sajaukusi ar kādu citu. Es neesmu tas cilvēks, par kuru tu runā.

Sieviete viņam uzlika uz galvas vēsu plaukstu un viegli atglauda koši rudos matus. Viņas rokas vēsums un maigās, klusās balss dzestrums spirdzināja kā dziļa, zaļgana avota ūdens.

— Ir tikai viens Vinsents van Gogs. Es nekad nevarētu viņu sajaukt ar kādu citu.

— Vai ilgi, kamēr pazīsti mani?

— Astoņi gadi, Vinsent.

— Pirms astoņiem gadiem es taču ...

—1 Jā, mīļais, tu biji Borināžā.

— Un tu mani tad pazini?

— Pirmoreiz tevi redzēju kādā rudens pavakarē, kad sēdēji uz sarūsējuša dzelzs riteņa pie Markasas šahtas ...

—- ... noraudzīdamies, kā ogļrači dodas mājup!

— Jā. Kad tevi uzskatīju, tu sēdēji dīkā. Gribēju paiet garām. Tad izņēmi no kabatas zīmuli un vecu aploksni un sāki zīmēt. Es lūkojos tev pār plecu, vērodama, kas iznāks. Un, kad redzēju ... es iemīlējos.

— Iemīlējies? Tu iemīlējies manī?

— Jā, Vinsent, mīļais, labais Vinsent, es iemīlējos tevī.

— Toreiz laikam nebiju tik neglīts.

■—• Tu nebiji ne tuvu tik skaists kā tagad.

— Tava balss... Maja ... tā skan savādi. Tikai vienu reizi sieviete ar mani runājusi tādā balsī. ..

— Margo. Viņa tevi mīlēja, Vinsent, — tāpat kā mīlu es.

— Vai pazini Margo?

— Es nodzīvoju Brabantā divus gadus. Katru reizi sekoju tev laukos. Noskatījos, kā tu strādā namiņā aiz virtuves. Un man bija prieks, ka Margo tevi mīl.

— Tad tu mani vairs nemīlēji?

Viņa ar vēsajiem pirkstgaliņiem apglāstīja Vinsentam acis.

— Es tevi mīlēju. Esmu mīlējusi aizvien — kopš dienas, kad tevi ieraudzīju.

— Un tu nebiji greizsirdīga uz Margo?

Sieviete pasmaidīja. Viņas sejā pavīdēja bezgalīgas

skumjas un līdzcietība. Vinsents atcerējās Mendesu da Kostu.

— Nē, es nebiju greizsirdīga uz Margo. Viņas mīlestība darīja tev labu. Taču man nepatika tava mīlestība uz Kēju. Tu cieti.

— Vai tu mani pazini, kad mīlēju Ursulu?

— Tas nebija manā laikā.

— Tad es tev nebūtu paticis.

— Nē.

— Es biju muļķis.

— Cilvēkam dažkārt jābūt muļķim, lai viņš kļūtu gudrs.

— Kāpēc nenāci pie manis, kad dzīvojām Brabantā, ja mani mīlēji?

— Tu vēl nebiji gatavs saņemt mani.

— Un tagad ... esmu gatavs?

— Jā.

— Un tu mani joprojām mīli? Vēl tagad... šodien... šinī brīdī?

— Tagad ... šodien . .. šinī brīdī... un mīlēšu mūžīgi.

— Kā vari mani mīlēt? Palūk, manas smaganas asiņo. Mutē tik daudz lieko zobu. Mati saulē izdeguši. Acis man sarkanas kā sifilitiķim. Seja izģindusi. Es esmu derdzīgs. Pēdīgais derglis! Mani nervi sabeigti, augums izkaltis, visas iekšas sagandētas. Kā vari mīlēt tādu graustu?

— Vai tu neapsēstos, Vinsent?

Vinsents apsēdās uz soliņa. Sieviete noslīga uz ceļiem mīkstajā, leknajā arumā.

— Vai tev prāts! — Vinsents izsaucās. — Tu notraipīsi balto tērpu. Pag, es paklāšu savus svārkus.

Sieviete viņu atturēja ar maidzin maigu rokas pieskārienu.

— Tev sekodama, Vinsent, es daudzas reizes esmu notraipījusi savu tērpu, bet tas allaž kļuvis atkal tīrs.

Sieviete vieglītiņām saņēma viņa zodu plaukstā, ar otras rokas pirkstgaliņiem atglāstīdama aiz auss viņa retos, apsvelmētos matus.

— Tu neesi derdzīgs, Vinsent. Tu esi skaists. Tu esi izmocījis un izvārdzinājis šīs nabaga miesas, kur mājo tava dvēsele, bet dvēseli nevar izdeldēt. Un tieši to es mīlu. Kad būsi sadedzis pats savā darba kaismē, tava dvēsele paliks . .. mūžu mūžos. Un ar to mana mīlestība uz tevi.

Saule jau bija augstu. Tā lēja negantu versmi pār Vin-sentu un sievieti.

— Ļauj, es tevi aizvedīšu vēsumā, — Vinsents teica. — Tepat lejā pie ceļa aug dažas cipreses. Pavēni tev būs labāk.

— Esmu laimīga šeit ar tevi. Saule man nekaiš. Pie tās esmu pieradusi.

— Cik ilgi esi Arlā?

— Es atbraucu no Parīzes reizē ar tevi.

Vinsents sadusmots pielēca kājās un apspēra soliņu.

-— Tu mānies! Tu esi atsūtīta pasmieties par mani. Kāds tev izklāstījis manu pagātni un labi samaksājis, lai tu mani izāzētu. Ej projām! Es vairs negribu ar tevi runāt!

Šinīs dusmīgajos vārdos sieviete noklausījās smaidošām acīm.

— Es nemānos, mīļais. Esmu tik patiesīga pret tevi kā reti kāds. Tu nespēj iznīcināt manu mīlestību uz tevi.

— Tas viss ir meli! Tu mani nemīli. Tu ņirgājies par mani. Es darīšu galu taviem kumēdiņiem.

Vinsents sagrāba sievieti. Viņa sliedzās tam klāt.

— Es darīšu tev sāpes, ja neiesi projām un nebeigsi mani spīdzināt!

— Dari sāpes, Vinsent! Tu mani jau esi sāpinājis agrāk. Nav mīlestības bez sāpēm.

— Lai notiek! Saņem, kas pienākas!

Vinsents viņu cieši apkampa. Noliecās un uzspieda traku, nežēlīgu skūpstu.

Sieviete pavēra siltas lūpas un ļāva viņam atdzerties maigās mutes saldrni. Pilnīgi atdodamās, viņa tam piekļāvās ar visu augumu — ar katru miesas šūniņu, ar katru nervu cīpsliņu.

Vinsents atgrūda viņu un pieklūpņāja pie soliņa. Sieviete noslīga viņam blakus, uzlika roku uz viņa ceļgala un atspieda galvu plaukstā. Viņš glāstīja kuplos, koši dzeltenos matus.

— Vai tagad tici? — sieviete jautāja.

Pēc laba brīža Vinsents teica:

— Tu visu šo laiku esi dzīvojusi Arlā. Vai zini, ka gāju pie Dūjas?

— Rašele ir jauka meitene.

— Un tu man neko nepārmet?

— Tu esi vīrietis, Vinsent, tev vajag sievietes. Es nevarēju nākt un tevi apmīļot drīzāk, nekā vēlēts, un tev bija jāiet, kur tu varēji. .. Bet tagad ...

— Tagad . ..

— Tev vairs nav jāiet. Nekad nebūs.

— Tu gribi sacīt, ka .. .

— Protams, Vinsent, manu dārgumiņ. Es tevi mīlu.

— Par ko tad mani mīli? Sievietes mani nievājušas.

— Mīlestība tev nebija lemta. Tev vajadzēja veikt darbu.

— Darbu? Nieki! Esmu bijis nelga. Kur der manas gleznas — viss lielais lēvenis? Vai kādam tās vajadzīgas? Vai kāds tās pirks? Vai kāds bildīs kaut vienu vienīgu labu vārdu par maniem centieniem, sacīs, ka esmu izpratis dabu, atainojis dabas skaistumu?

— Kādreiz to sacīs visa pasaule, Vinsent.

— Kādreiz ... Veltīgs sapnis! Tāpat varu sapņot— kādreiz atgūšu veselību, man būs savs pavards un ģimene un ieņemšu par savām gleznām iztikas tiesu. Es jau esmu gleznojis astoņus ilgus gadus. Un visā šinī laikā itin neviens nav vēlējies pirkt manus audeklus. Esmu bijis nelga.

— Jā, bet cik slavens nelga! Kad būsi beidzis savas gaitas, Vinsent, pasaule sapratīs, ko esi gribējis pateikt. Audekli, ko tagad nevari pārdot par simt frankiem, kādreiz maksās miljonus. Ak, tu smaidi, bet tā ir patiesība. Tavas gleznas būs izstādītas Hāgā un Amsterdamā, Parīzē un Drēzdenē, Minhenē un Berlīnē, Maskavā un Ņujorkā. Tavus audeklus vērtēs tik augstu, ka nemaz nepārdos. Par tavu mākslu sarakstīs grāmatas, Vinsent, tava dzīve ieaudīsies romānos un lugās. Kur sastapsies kaut divi glezniecības cienītāji, Vinsentu van Gogu pieminēs ar svēt-bijību.

— Ja es aizvien vēl nejustu, cik salda tava mute, es teiktu, ka murgoju vai zaudēju prātu.

— Apsēdies man līdzās, Vinsent. Dod man roku.

Saule bija tieši virs galvas. Nokalne un ieleja dūma-

koja sēra dzeltenumā. Vinsents atlaidās vagā sievietei blakus. Šinīs sešos garajos mēnešos viņam bija gadījies parunāties tikai ar Rašeli un Rulēnu. Viņā cēlās lieli vārdu plūdi. Sieviete dziļi ielūkojās Vinsentam acīs, un viņš sāka runāt Viņš tai stāstīja par Ursulu, par to laiku, kad bija strādājis «Gupila» veikalā. Stāstīja par saviem pūliņiem un neveiksmēm, par mīlestību uz Kēju, par to, kā mēģinājis veidot dzīvi ar Kristīņu. Stāstīja par saviem ilgojumiem glezniecībā, par to, kā lamāts un zākāts un kādus triecienus saņēmis, par to, kamdēļ tieši grib, lai viņa zīmējums būtu rupjš, darbs nenostrādāts, krāsas eksplozīvas, stāstīja par visu, ko vēlas paveikt glezniecības un gleznotāju labā, par to, kā izdzinis pats sevi un sabeidzies.

Jo ilgāk viņš runāja, jo vairāk satraucās. Vārdi plūda no mutes kā krāsas no viņa tūbiņām. Nevaldāmā rosmē viņš pielēca kājās. Runādams viņš plātīja plaukstas, mētāja rokas, raustīja plecus; viņš soļoja šurpu turpu, izšķobīdams visu augumu. Sirds viņam pukstēja aizvien straujāk, asinis aizvien straujāk ritēja pa dzīslām, dedzinošā saule iesvēla viņā drudžainu sparu.

Sieviete klusēja un nelaida garām nevienu vārdu. No viņas acīm Vinsents redzēja, ka viņa saprot. Sieviete kāri uztvēra, ko viņš sacīja, viņa bija gatava joprojām klausīties un klausīties, iejusties viņa noskaņojumā, uzņemt itin visu, kas nāk no viņa pārpilnās sirds.

Piepeši Vinsents apklusa. Viņš drebēja un trīcēja no satraukuma. Seja un acis bija sasarkušas, locekļi raustījās. Sieviete novilka viņu sev līdzās.

— Noskūpsti mani, Vinsent, — viņa sacīja.

Vinsents viņu noskūpstīja uz mutes. Viņas lūpas bija

kvēlas. Abi gulēja uz irdenās, auglīgās zemes. Sieviete skūpstīja viņa acis, ausis, nāsis, virslūpas stāvumu, laida pirkstus pār bārdu, kaklu, pleciem, gar jutīgajām padusēm.

Sievietes skūpsti iekvēlināja Vinsentā mokpilnu kaismi, kādu viņš nekad nebija izjutis. Visa viņa miesa tvīka tanīs trulajās sāpēs, ko var apremdēt tikai cita miesa. Neviena sieviete viņam nebija atdevusies ar mīlas skūpstu. Vinsents apskāva viņu un juta aiz baltā tērpa mutuļojam karstu dzīvību.

— Pagaidi, — viņa teica.

Viņa atdarīja sudraba sprādzi un atmeta balto tērpu. Augums bija tāds pats tumši zeltains kā viņas seja. Tas bija jaunavīgs — jaunavīgs līdz pēdējai šķiedriņai. Likās neticami, ka sievietes augums var būt veidots tik daiļi. Likās neticami, ka kaislība var būt tik tīra, tik maiga, tik cēla.

— Tu trīci, mīļais, — viņa sacīja. — Kļaujies man klāt! Netrīci, mīļais. Kļaujies labi cieši, manu mīļumiņ, manu dārgumiņ!

Saule laidās uz vakara pusi. Zeme bija sakarsusi ugunīgajos staros. Tā smaržoja pēc augiem, kas sēti, brieduši, pļauti un miruši. Skaudrās, spēcīgās smaržas vēstīja par dzīvību, kas pastāvīgi rodas un pastāvīgi pārvēršas par trūdiem, no kuriem rodas jauna dzīvība.

Vinsenta uzbudinājums auga. Asinis tukstēja, dzīdamas smeldzi kaut kur vienkop. Sieviete sniedza savas skaujas, sniedza savu mīlas kvēli, saņēma viņa vīrišķos glāstus, uzņēma to aukaino trauksmi, to verdošo kaismi, kas dienu no dienas sprindzinājusi viņa nervus un ārdījusi miesu, — ar maigām, glāstošām kustībām noveda viņu līdz pēdējā mirkļa radošajai neprāta tīksmei.

Apguris viņš aizmiga sievietes skaujās.

Vinsents pamodās viens. Saule bija norietējusi. Pie vaiga piekaltusi mālu pīte, jo gulēdams viņš bija iespiedis sasvīdušo seju vagā. Zeme atvēsusi, tā oda pēc trūdiem. Viņš apvilka svārkus un uzlika galvā trušādas cepuri, uzcēla mugurā molbertu un paņēma audeklu padusē. Pa tumšo ceļu viņš devās mājup.

Pārnācis dzeltenajā mājā, Vinsents nometa molbertu un audeklu uz matrača guļamistabā. Viņš izgāja iebaudīt tasi kafijas. Apsēdies pie galdiņa, viņš atbalstīja elkoņus uz aukstās akmens plāksnes, iespieda galvu rokās un pārdomāja, ko dienā piedzīvojis.

— Maja, — viņš pusčukstus runāja savā nodabā. — Maja . . . Vai šo vārdu jau kādreiz neesmu dzirdējis? Tas nozīmē ... tas nozīmē ... ko gan tas nozīmē?

Vinsents palūdza vēl otru tasi kafijas. Pēc kādas stundas viņš devās pa Lamartina laukumu atpakaļ uz dzelteno māju. Pūta auksts vējš. Gaiss taisījās uz lietu.

Pirmīt, nosviezdams molbertu, Vinsents nebija papūlējies iedegt uguni. Tagad viņš uzrāva sērkociņu, iededza petrolejas lampu un nolika uz galda. Dzeltenā liesma apgaismoja istabu. Acīs dūrās kaut kas krāsains uz matrača. Satrūcies viņš piegāja klāt un pacēla audeklu, ar kuru no rīta bija devies laukos.

Tur viņš krāšņā, zvīļojošā saules gaismā redzēja savu rudens dārzu — divas tumšzaļas pudeļveida cipreses, trīs mazas kastaņas dzeltenām un koši brūnām lapām, maza

3:4

goba ar violetu stumbru un bāli dzeltenu lapotni, divi krūmiņi kvēli sārtām, spilgti sarkanām lapām, priekšplānā mazliet smilts un zāles un visam pāri zila zila debess ar virpuļainu uguns lodi sēra un citrona dzeltenumā.

Krietnu bridi Vinsents stāvēja, cieši vērdamies audeklā. Viņš to viegli piesprauda pie sienas. Sakrustotām kājām apsēdās uz matrača, noraudzījās savā gleznā un smaidīja.

— Labi, — viņš skaļi noteica. — Tas padarīts labi.

VII

Pienāca ziema. Vinsents vadīja die nas savā siltajā, tīkamajā darbnīcā. Teo rakstīja, ka Gogēns atbraucis uz laiciņu Parīzē, esot bijis nejaukā garastāvoklī un atgaiņājies no visiem priekšlikumiem apmesties Arlā. Vinsents vēlējās, lai dzeltenā māja būtu ne tikvien patvērums diviem cilvēkiem, bet arī pastāvīga darbnīca visiem dienvidu māksliniekiem. Viņš izdomāja, kā paplašinās dzīvokli, kolīdz abi ar Gogēnu visu būs iegrozījuši darbam. Katrs mākslinieks, kas gribētu šeit piemesties, būtu mīļi gaidīts. Par pajumti tas ik mēnesi aizsūtītu Teo vienu audeklu. Un Teo, sakrājis impresionistu gleznas, aizietu no firmas un atvērtu Parīzē pats savu galeriju.

Savās vēstulēs Vinsents skaidri pateica, ka Gogēns būtu darbnīcas vadītājs, zinātu par visiem māksliniekiem, kas strādātu dzeltenajā mājā. Vinsents cik spēdams pietaupīja naudu, lai uzpostu savu guļamistabu. Sienas viņš nokrāsoja bāli violetas. Flīžu grīda bija sarkana. Viņš nopirka iezaļganus palagus un spilvenpārvalkus, koši sarkanu segu un nokrāsoja koka gultu un krēslus svaiga sviesta dzeltenumā. Tualetes galdiņu nokrāsoja oranžu, mutes bļodu zilu, durvis mēļas. Viņš sakāra pie sienām savas gleznas un atgrūda slēģus, pēc tam uzgleznoja iekšainu, lai Teo redzētu, kādu mieru vieš brāļa guļamistaba. Uzgleznoja plāniem, līdzeniem klājieniem, japāņu gravīru garā.

Gogena istabu vajadzēja iekārtot citādi. Darbnīcas vadītājam Vinsents gribēja sapirkt lepnākas mēbeles. Ru-lēna sieva apgalvoja, ka riekstkoka gulta, kādu viņš vēlējās iegādāties Gogēnam, maksāšot vismaz trīssimt piecdesmit franku, un tik lielas summas Vinsentam nebija. Taču viņš pamazām pirka sīkākas lietas drauga istabai — allaž nokļūdams naudas grūtībās.

Ja Vinsentam trūka naudas, ko maksāt modeļiem, viņš stājās pie spoguļa un gleznoja pašportretu, atkal un atkal. Nāca pozēt Rašele; reizi nedēļā, pēcpusdienā, atnāca ma-dame Rulēna ar saviem bērniem; savā arlietes tērpā vi-ņairi pozēja madame Žinū, kuras vīram piederēja kafejnīca, ko Vinsents mēdza apmeklēt. Viņas portretu Vin-sents uzcirta nepilnā stundā. Fons bija bāli dzeltens, seja pelēka, ģērbs gandrīz melns, vistumšākajā Prūsijas zilumā. Viņa sēdēja sarkandzeltenā atzveltnes krēslā, atbalstījusies ar elkoņiem uz galda.

Kāds zuāvs, maza auguma puisis tīģera acīm un vērša kaklu, bija ar mieru pozēt par nelielu atlīdzinājumu. Vinsents gleznoja krūšu portretu. Uniforma bija tādā zilumā kā zilie emaljētie kastroļi, ar uzšuvēm nobālējušā oranž-sarkanumā; uz krūtīm divas zvaigznes; kaķiskā bronzas krāsas galva pret zaļu fonu, galvā gaišsarkana cepure. Radās pārdrošs pretišķīgu toņu sakopojums, skarbs, vulgārs, pat kliedzošs, taču pieskaņots gleznas motīvam.

Stundām ilgi Vinsents ar zīmuli un papīru sēdēja pie loga, cenzdamies apgūt tādu tehniku, kas viņam ļautu pāris vilcieniem uzskicēt vīrieša, sievietes, bērna, zirga, suņa apveidus, uzskicēt tā, lai figūras galva, ķermenis, kājas būtu savā vietā. Viņš nokopēja daudzas gleznas, ko bija darinājis vasarā, jo domāja, ka nebūtu gluži velti ēdis un dzēris, ja šinī gadā saražotu piecdesmit studijas par divsimt frankiem gabalā.

Sī ziema bija bagāta atziņām: Vinsents atjauta, ka, gleznojot miesu, nedrīkst lietot Prūsijas zilumu, jo citādi tā izskatās kokaina; ka viņa krāsas nav tik noturīgas, kā vajadzētu; ka šinī dienvidu dabā viņu visvairāk valdzina kontrasti — zaļš un sarkans, zils un oranžs, ceriņkrāsa un sēra dzeltenums; ka viņš vēlas, lai viņa gleznas sniegtu cilvēkiem iepriecinājumu tāpat kā mūzika; ka tiecas vīriešus un sievietes attēlot tā, lai viņos būtu noģiedams kaut kas mūžīgs, ko senāk simbolizēja nimbs un ko viņš mēģina izteikt ar krāsu mirdzu, ar krāsu virmu; un, beidzot, ka tie, kuri kaujas ar nabadzību, tā arī paliek nabagi.

Kāds no tēvočiem van Gogiem nomira un atstaja Teo nelielu mantojumu. Tā kā Vinsents gaidīt gaidīja Gogēnu,

Teo nolēma pusi mantotās naudas atvēlēt Gogēna guļamistabas iekārtošanai un dzelzceļa biļetei uz Arlu. Vinsentu pārņēma prieks. Viņš vēl apdomāja, kā izdaiļot dzelteno māju. Viņš gribēja divpadsmit sienas gleznās attēlot Arlas krāšņās saulespuķes — radīt zilās un dzeltenās krāsas simfoniju.

Gogēnu, likās, neuzmundrināja pat vēsts par ceļa naudu. Nezin kāpēc viņš joprojām dīkojās Pontavēnā. Vinsentam sirds nesās izgreznot māju un ierīkot darbnīcu pirms vadītāja ierašanās.

Pienāca pavasaris. Oleandru krūmi pagalmā aiz dzeltenās mājas ziedēja kā negudri. Tie līka zem svaigo un apvītušo ziedu smaguma; arī lapas atjaunojās, pumpuri brieda un raisījās bez skaita.

Vinsents ņēma atkal molbertu mugurā un devās laukos meklēt saulespuķes savām divpadsmit sienas gleznām. Arumi bija tikpat maigā krāsā kā zemnieku tupeles, debess neaizmirstuļu zilumā, ar baltiem pubulīšiem. Dažas saulespuķes viņš strauji uzgleznoja brīvā dabā, saulei lecot. Citas aiznesa mājās un gleznoja zaļā vāzē.

Savu māju Vinsents par jaunu nokrāsoja dzeltenu, tā uzjautrinādams Lamartina laukuma iedzīvotājus.

Kad māja bija izdaiļota, pienāca vasara. Atkal cepināja saule, trakoja mistrāls, auga uzbudinājums, viss likās izmocīts, notramdīts, izvārdzināts šinīs laukos un akmens pilsētā, kas pielipināta pie nokalnes.

Un šinī vasarā atbrauca Pols Gogēns.

Viņš ieradās tumsā un piemetās mazā nakts kafejnīcā sagaidīt ausmu. Saimnieks palūkojās viņā un izsaucās:

— Jūs esat tas draugs! Es jūs pazīstu.

— Velns ar ārā, par ko jūs runājat?

— Mesjē van Gogs parādīja man portretu, ko atsūtījāt. Tur esat gluži kā dzīvs, mesjē.

Gogēns devās modināt Vinsentu. Viņi apsveicinājās skaļi un sirsnīgi. Vinsents izrādīja Gogēnam māju, palīdzēja izkravāt ceļa somu, ņēmās viņu iztaujāt, kas jauns Parīzē. Viņi moži sarunājās vairākas stundas.

— Vai taisies šodien strādāt, Gogēn?

— Domā, esmu kāds Karols Dirāns* — izkāpju no vilciena, paķeru paleti un viens divi uzziežu saules efektu?

— Es tikai jautāju.

— Nevajag uzdot muļķīgus jautājumus.

— Nu, tad ari man būs brīvdiena. Ejam, es parādīšu tev pilsētu.

Vinsents veda Gogēnu uzkalnā, pāri sakarsušajam Mērijas laukumam, pa tirdzinieku ceļu pilsētas otrā pusē. Laukā pie barakām apmācīja zuāvus, viņu sarkanās feskas dega saulē. Vinsents veda draugu cauri nelielam parkam, kurš ierīkots romiešu foruma priekšā. Šinī rīta stundā arlietes bija iznākušas pastaigāties. Vinsents Gogēnam aizrautīgi bija stāstījis, cik viņas skaistas.

— Ko teiksi par arlietēm, Gogēn? — viņš noprasīja.

— Nemaz nejūsmoju.

— Cilvēka bērns, neskaties uz figūru, skaties, kāda viņām miesas krāsa! Paraug, kā saule nobrūnējusi viņām ādu!

— Kā ar prieka namiem, Vinsent?

—- Te ir tikai tādi, kas domāti zuāviem. Jāmaksā pieci franki.

Abi pārnāca dzeltenajā mājā un apsprieda, kā iegrozīt savu saimniecību. Virtuvē viņi piesita pie sienas kasti un ielika tanī pusi savas naudas — tik un tik tabakai, tik un tik neparedzētiem izdevumiem, tik un tik īres maksai. Uz kastes nolika zīmuli un papīra lapu, lai pierakstītu katru paņemto franku. Pārējo naudu sadalīja četrās daļās četru nedēļu uzturam un ielika otrā kastē.

— Tu esi labs pavārs, vai ne, Gogēn?

— Nav vārdam vietas. Izmācījos, kad braucu pa jūrām.

— Tātad tu būsi ēst taisītājs. Bet šovakar tev par godu pats izvārīšu zupu.

Zupu, ko Vinsents tovakar cēla galdā, Gogēns nevarēja ēst.

— Nesaprotu, kā esi samaisījis tādu žurgu, Vinsent. Laikam tāpat kā krāsas savām gleznām.

— Kas vainas krāsām manās gleznās?

— Mīļais cilvēk, tu esi iestidzis neoimpresionismā. Tev vajadzētu ķepuroties ārā. Tas neatbilst tavam raksturam.

Vinsents atgrūda savu zupas bļodiņu.

— Redzi no pirmā acu uzmetiena, jā? Tu gan esi smalks kritiķis.

— Nu, paskaties pats. Tu taču neesi akls. Teiksim, šīs spilgtās dzeltenās krāsas — tās trieptas bez jēgas.

Vinsents palūkojās savās sienas gleznās.

— Un tas ir viss, ko vari sacīt par manām saulespuķēm?

— Nē, mīļais draugs, man būtu vēl daudz ko kritizēt.

— Piemēram?

— Piemēram, tavas krāsu harmonijas; tās ir vienmuļas un nepilnīgas.

— Meli!

— Ak . . . sēdies, Vinsent. Un neskaties uz mani tā, it kā tu gribētu man atņemt dzīvību. Esmu krietni vecāks par tevi un puslīdz nobriedis. Tu vēl meklē pats sevi. Tikai uzklausi mani, es tev došu labus padomus.

— Atvaino mani, Pol. Es tieši vēlos, lai tu man palīdzētu.

— Vispirms tev būtu jāizmet no galvas šīs blēņas. Augu dienu tu jūsmoji par Mesonjē* un Montičelli. Tie nekur neder. Kamēr apbrīnosi tādu manieri, pats neradīsi nevienu labu gleznu.

— Montičelli bija liels mākslinieks. Sava laika smalkākais kolorists.

— Viņš bija žūpa un plānprātis, tas viens kas tiesa.

Vinsents uzlēca kājās un pāri galdam nikni vērās Go-

gēnā. Zupas bļodiņa nokrita un sašķīda uz sarkanās flīžu grīdas.

— Nezākā «Fadu»! Es viņu mīlu gandrīz tāpat kā savu brāli! Visas šīs runas, ka viņš dzēris un sajucis, ir ļaunas tenkas. Vai žūpa spējīgs radīt tādas gleznas? Darbs, kas jāveic smadzenēm, izsvarojot sešas galvenās krāsas, sauss aprēķins, ārkārtīgs sasprindzinājums, simt jautājumu, kas jāpārdomā pusstundā, — tas viss prasa veselu prātu. Turklāt skaidru. Un tu, atkārtodams šīs tenkas par «Fadu», esi tikpat nekrietns kā zemiskā sieviete, kura tās palaidusi.

— Mans mīļais cirka augustiņ!

Vinsents atsprāga, it kā viņam sejā būtu iešauta glāze auksta ūdens. No dusmām aizrāvās elpa. Viņš centās apslāpēt niknumu, bet nespēja. Viņš devās uz savu guļamistabu un aizcirta durvis.

Nākamajā rītā ķilda bija aizmirsta. Viņi padzēra kopā kafiju un pēc tam aizgāja katrs savu ceļu meklēt ainavas. Kad Vinsents atgriezās, nomocījies, kā pats būtu teicis, ar sešu galveno krāsu izsvarošanu, viņš redzēja, ka Gogēns jau gatavo vakariņas uz mazā gāzes pavarda. Viņi mierīgā garā parunājās; drīz abi uzņēma valodu par gleznotājiem un glezniecību — uz šo tematu viņi bija kā uzburti.

Un viņi atkal saķērās.

Tos gleznotājus, ko Gogēns apbrīnoja, Vinsents nicināja. Gogēns nolādēja tos, ko Vinsents dievināja. Mākslas jautājumos viņi nekad nebija vienis prātis. Visu citu viņi varētu pārspriest rāmi un draudzīgi, bet glezniecība bija viņu dzīves saturs. Katrs cīnījās par saviem uzskatiem, līdz izsīka pēdējā lāse nervu enerģijas. Gogēnam bija divreiz vairāk rupja spēka nekā Vinsentam, bet šo pārākumu atsvēra Vinsenta straujums un dedzība.

Pat tad, kad abi pārrunāja jautājumus, par kuriem bija vienās domās, viņu spriedumi šķita baismi elektrizēti. Arī tādās reizēs viņi pagura, smadzenes izlādējās kā baterijas.

— Tev vajag palūkoties dabā, atgriezties darbnīcā un aukstasinīgi uzgleznot, ko esi redzējis, — Gogēns pavēstīja. — Citādi nekad nebūsi mākslinieks.

— Es negribu gleznot aukstasinīgi, muļķadesa! Gribu gleznot karstasinīgi! Tamdēļ jau esmu Arlā.

— Tu tikai esi verdziski kopējis dabu. Tev jāiemācās gleznot no galvas.

— No galvas! Žēlīgais dievs!

— Un vēl kas. Tev vajadzēja labi vērīgi uzklausīt Serā. Māksla ir abstrakcija, manu zēn. Tur nav vietas tavām penterēm un tai morālei, ko bāz otram degunā.

— Es bāžot kādam degunā morāli? Tu esi prātu izkūkojis!

— Ja gribi sprediķot, Vinsent, tad ej atkal par baznīcas kalpu. Glezniecība ir krāsa, līnija un forma. Vairāk nekas. Mākslinieks var attēlot dabas dekoratīvumu — bet tas arī ir viss.

— Dekoratīvumu! — Vinsents nospurcās. — Ja tas ir viss, ko tu ņem no dabas, tad labāk ej atpakaļ uz biržu.

— Ja strādāšu biržā, nākšu svētdienas rītos klausīties tavus sprediķus. Ko tu pats ņem no dabas, priekšniek?

— Kustību, Gogēn, un dzīves ritmu.

— Nu būs atkal vārdu plūdi.

— Kad gleznoju sauli, es gribu, lai cilvēki justu, ka tā griežas milzīgā ātrumā un šķiež varenus gaismas un karstuma vijņus. Kad gleznoju druvu, gribu, lai cilvēki justu, ka graudi par visu varu tiecas nobriest un pārplīst. Kad gleznoju ābolu, gribu, lai cilvēki justu, ka šī ābola sula spiež mizu, ka sēklas no serdes tiecas ārup, jo grib piepildīt savu uzdevumu!

— Vinsent, cik reižu tev neesmu teicis, ka gleznotājs nedrīkst jēgties ar teorijām.

— Apskati šo vīna dārzu, Gogēn. Uzmanies! Šīs vīnogas pārplīsīs, un sula iešķīdīs tev acīs. Nopēti šo gravu. Es gribu, lai cilvēki justu, kāds milzums ūdeņu noplūdis pa šīm kraujām! Kad gleznoju cilvēka portretu, es gribu, lai citi justu viņa mūža gājumu — visu, ko viņš redzējis un veicis, un izcietis!

— Velns ar ārā, kurp tu tēmē?

— Pateikšu, Gogēn. Lauki, kas briedina labību, ūdens, kas traucas pa gravu, vīnogu sula, cilvēka dzīve, viņa mūža gājums — viss ir viens un tas pats. Dzīvi vieno tikai ritms. Viss pakļauts šim ritmam — cilvēki, āboli, gravas, tīrumi, ores labības laukos, mājas, zirgi, saule. Tā pati viela, kas ir tevī, Gogēn, rīt virmos vīnogā, jo tu un vīnoga esat vienots veselums. Kad gleznoju zemnieku, kas strādā tīrumā, es gribu, lai cilvēki justu, ka zemnieks saplūst ar zemi, tāpat kā labība un zeme saplūst ar zemnieku. Es gribu, lai viņi justu, ka saule iestrāvo zemniekā, tīrumā, labībā, arklā, zirgos, tāpat kā tie visi strāvo atpakaļ saulē. Ja sākam apjaust šo pasaules ritmu, tad sākam saprast dzīvi. Dievs ir tikai šī kustība.

— Tieši tā, priekšniek! — Gogēns teica.

Iekarsis, aizrāvies Vinsents drebēja kā drudzī. Gogēna vārdi viņam bija kā pliķis sejā. Viņš palika stāvam, muti iepletis, muļķīgi blenzdams.

— Ko gan nozīmē «tieši tā, priekšniek»?

— Tas nozīmē, ka mums nu būtu jāiet uz kafejnīcu iedzert absintu.

Nākamās nedēļas nogalē Gogēns teica:

— Paciemosimies tanī mājā, par kuru stāstīji. Varbūt tur atradīšu mīkstu meiču.

— Rašeli neņem. Tā ir mana.

Viņi pakāpa iekalnis pa šaurajām, mudžeklīgajām akmens ieliņām un iegāja atklātajā namā. Izdzirdējusi Vin-senta balsi, Rašele atskrēja leciņus pa vestibilu un iemetās viņam rokās. Vinsents Gogēnu iepazīstināja ar Luiju.

— Mesjē Gogēn, — Luijs sacīja. — Jūs esat mākslinieks. Varbūt pateiksit savas domas par divām jaunām gleznām, ko pērngad nopirku Parīzē?

— Labprāt. Kur pirkāt?

— «Gupila» veikalā, pie Operas laukuma. Tās ir tepat zālē. Lūdzu, mesjē.

Rašele ieveda Vinsentu istabā pa kreisi, iestumdīja viņu krēslā pie galdiņa un apsēdās viņam uz ceļiem.

— Jau pusgads, kamēr nāku uz šejieni, bet mani Luijs nekad nav lūdzis pateikt savas domas par gleznām, — Vinsents pukojās.

— Viņš tevi netur par mākslinieku, Dullais Rudmati,

— Nu, varbūt viņam taisnība.

— Tu mani vairs nemīli, — Rašele sacīja un uzmeta lūpu.

— Kāpēc tā domā, Dūja?

— Tu sen neesi mani apraudzījis.

— Es rāvos ar darbiem — saposu māju, lai godam uzņemtu draugu.

— Tātad tu mani mīli, ja arī nenāc pie manis?

— Ja arī nenāku pie tevis.

Rašele paknaibīja viņa mazās, apaļās ausis, noskūpstīja drīz vienu, drīz otru.

— Vai to pierādīsi, Dullais Rudmati, — dosi savas jo-kainās aušeles? Tu man apsolīji.

— Paņem, ja vari.

— Ak Dullais Rudmati, nav jau piešūtas kā manai lellei.

Telpā otrpus vestibila atskanēja kliedziens, kāds rēca smieklos vai sāpēs. Vinsents nolaida Rašeli no ceļiem, izskrēja vestibilā un ietraucās zālē.

Sakucis uz grīdas, Gogēns raustījās, asaras tecēja pa vaigiem. Luijs ar lampu rokā blenza uz viņu, palicis bez valodas. Vinsents nometās un sapurināja Gogēnu.

— Pol, Pol! Kas noticis?

Gogēns dzirās runāt, bet nespēja. Pēc brīža viņš aizdves-damies sacīja:

— Vinsent. .. pēdīgi. . . mēs esam atriebti.. . paskaties .. . paskaties ... uz sienu ... uz gleznām... ko Luijs pircis no «Gupila» ... sava māsiņu nama zālei. Tās abas taisījis Bugro!

Gogēns uzsvempās kājās un spērās uz durvīm.

— Pag! — Vinsents izsaucās, mezdamies nopakaļus. — Kurp steidzies?

— Uz telegrāfa kantori. Par šo atklājumu tūlīt jāpaziņo «Batiņolas klubam».

Vasara zvēroja pilnā spēkā. Laukos plaiksnījās trakulīgas krāsas. Zaļie, zilie, dzeltenie un sarkanie toņi bija tik spilgti, ka acis smeldza. Visu, ko vien skāra saule, tā dedzināja caur un cauri. Ronas ielejā gaiss virmoja svelmē. Saule karsēja, sautēja, svilināja abus gleznotājus, izvārdzināja līdz nāvei. Sacēlās mistrāls un šaustīja viņu augumus, pātagoja viņiem nervus, kratīja galvas, ka likās — tās pārsprāgs vai nolūzīs. Taču ik rītu viņi ar sauli izgāja brīvā dabā un strādāja, līdz spalgais dienas zilums satumsa spalgajā nakts zilumā.

Starp Vinsentu, kas bija īsts vulkāns, un Gogēnu, kas arī vira, tikai iekšēji, — iedegās sīva cīņa. Naktīs, būdami pārāk noguruši, lai gulētu, pārāk uzbudināti, lai nosēdētu mierīgi, viņi visu enerģiju izšķieda savstarpējās ķildās. Naudas palika maz. Viņi vairs nevarēja atļauties nekādas izpriecas. Abi deva vaļu savai kaismei, ērcinādami viens otru. Gogēns mēdza niknot Vinsentu un, kad Vinsents galīgi satracinājās, iemest tam sejā: «Tieši tā, priekšniek!»

— Nav brīnums, Vinsent, ka nevari gleznot. Paskaties, kāda nekārtība šinī darbnīcā! Paskaties, kāds juceklis šinī krāsu kastē! Ak mūžs, ja tavas holandieša smadzenes nebūtu apsēdis Dodē un Montičelli, tu droši vien visu satīrītu un savā dzīvē nodibinātu kaut kādu kārtību.

— Kas tev bēdas, Gogēn? Šī ir mana darbnīca. Savējo vari post, kā gribi.

— Šinī sakarībā vēl jāpiebilst, ka tavā galvā ir tāds pats jūklis kā tavā krāsu kastē. Tu apbrīno katru Eiropas pastmarku kleķeri, bet nevari sajēgt, ka Degā . ..

— Degā! Vai viņš radījis kaut vienu darbu, kas būtu liekams blakus Milē gleznām?

— Milē! Tas sentimentālists! Tas---!

Dzirdot, kā Gogēns zaimo Milē, Vinsents aizsvila negantās dusmās, jo uzskatīja Milē par savu skolotāju un garīgo tēvu. Vinsents klupa Gogēnam virsū, dzinās pakal. Gogēns bēga no istabas uz istabu. Māja bija maza. Vinsents kliedza, pūlējās Gogēnu apvārdot, vicināja dūres viņam pie paša deguna. Tā viņi ilgi ņēmās karstajā, sutigajā naktī, saķerdami dažu labu zilumu.

Abi strādāja vaiga sviedros, aizrāvušies radīšanas priekā. Ik dienas katrs cīnījās ar savu ugunīgo paleti, ik naktis — ar otra spurīgo «es». Ja ari neuzliesmoja trakas ķildas, viņu pārrunas bija tik dedzīgas, ka miegs nenāca ne lūdzams. Teo atsūtīja naudu. Viņi to tūlīt izdeva par tabaku un absintu. Tādā tveicē ēst nemaz negribējās. Viņi domāja, ka absints nomierinās nervus. Bet tas viņus tikai uzbudināja vēl vairāk.

Sacēlās nejauks, brāzmains mistrāls. Tas piespieda abus palikt mājās. Gogēns nevarēja strādāt. Viņš kavēja laiku, spīdzinādams Vinsentu, un tas pastāvīgi mutuļoja niknumā. Gogēns agrāk nekad nebija redzējis, ka cilvēks tā satracinās uzskatu dēļ.

Vinsents bija Gogēna vienīgā izprieca. Un Gogēns viņu kaitināja kā prazdams.

— Labāk atšaujies, Vinsent, — viņš teica pēc piektās mistrāla dienas.

Viņš bija tā saķircinājis draugu, ka gaudīgais mistrāls šķita maiga, lēna pūsmiņa salīdzinājumā ar to vētru, kas plosījās dzeltenajā mājā.

— Un tu pats, Gogēn?

— Tā nu ir noticis, Vinsent, ka vairāki cilvēki, ar kuriem esmu sagājies un strīdējies, zaudējuši prātu.

— Vai tu man draudi?

— Nē, es tevi brīdinu.

— Iesāli savus brīdinājumus.

— Labi. Bet nevaino mani, ja kaut kas notiks.

— Ak Pol, Pol, neķildosimies vairs. Zinu — tu glezno labāk par mani. Zinu — es varu no tevis daudz ko mācīties. Bet es negribu, ka tu mani nievātu, vai dzirdi? Esmu strādājis kā vergs deviņus ilgus gadus, un, nudien, man ir kas sakāms ar šīm velna krāsām! Neapstrīdēsi, vai ne? Atbildi taču, Gogēn!

— Tieši tā, priekšniek!

Mistrāls rimās. Arlieši iedrošinājās atkal iziet uz ielas.

CIPRESES ZEM NAKSNĪGAJAM DEBESĪM(1890; papīrs, tuša)

Saule zvīlēja no jauna. Arlu pārņēma tāds kā drudzis. Žandarmi nejaudāja apkarot varas darbus. Cilvēki klī-ņāja ar gruzdošu uzbudinājumu acīs. Neviens nesmējās. Neviens nerunāja. Kārniņu jumti kaita saulē. Lamartina laukumā izcēlās kautiņi, ķildnieki ķērās pie nažiem. Bija nomanāms katastrofas tuvums. Arla bija pārāk sakairi-nāta, lai izturētu šo saspīlējumu. Šķita, ka Ronas ieleja sasprāgs gabalu gabalos.

Vinsents atcerējās Parīzes žurnālistu.

— Kas tad īsti būs? — viņš jautāja sev.— Zemestrīce vai revolūcija?

Par spīti visam, Vinsents laukos joprojām gleznoja bez cepures. Viņam vajadzēja šīs baltās, žilbinošās kvēles, lai atbrīvotos viņa paša lielā kaisme. Viņa smadzenes bija kā sakarsēts tīģelis, no kura cita pēc citas izlējās nokaitušas gleznas.

Ar katru nākamo audeklu viņš aizvien skaidrāk apjauta, ka visi deviņi grūtā darba gadi saplūst šinīs nedaudzajās nedēļās, kas viņam piešķirtas, lai viņš uz īsu brīdi kļūtu īsts, pilnīgs mākslinieks. Šie audekli pārspēja un apēnoja pērnās vasaras darbus. Vēlāk viņš nekad vairs neradīs gleznas, kurās tik spēcīgi izpaustos dabas un viņa paša būtība.

Vinsents strādāja no četriem rītā, līdz vakarkrēsla apslēpa ainavu. Viņš darināja divas, dažreiz pat trīs gleznas dienā. Ik gleznu viņš uztriepa neprāta steigā, ziedodams savas sirds asinis — gadu no savas dzīves. Mūža ilgums viņam nerūpēja, viņš tikai centās izmantot savas dienas. Laiku viņš mērīja ar gleznām, kas plūda no viņa otas, nevis ar kalendāra čaukstošajām lapiņām.

Vinsents juta, ka viņa māksla sasniegusi augstumus, ka pienācis viņa dzīves skaistākais laiks, pienācis brīdis, par kuru viņš cīnījies visus šos gadus. Viņš nezināja, cik ilgi tas kavēsies. Viņš tikai zināja, ka vajag darināt gleznas, gleznas, gleznas ... Šo dzīves pilnestību, šo mazītiņo bezgalības daļiņu vajadzēja saglabāt, kamēr viņš nav radījis visas tās gleznas, kas briest viņa dvēselē.

Abi gleznoja cauru dienu, ērcējās cauru nakti, nesalika ne acu, ēda gaužām maz, pārsātinājās ar sauli, krāsām, jūsmu, tabaku un absintu, viņus bendēja dabas spēki un pašu radošā trauksme, viņi bendēja viens otru ļaunodamies un niknodamies.

Tā viņi iekaisa aizvien vairāk.

Saule viņus svelmēja. Mistrāls šaustīja. Krāsas dzelstīja acis. Absints izplaucēja viņu tukšos vēderus. Karstajās, tvīksmīgajās naktīs dzeltenā māja drebēja un līgojās parastajā vētrā.

Gogēns darināja Vinsenta portretu, kamēr tas gleznoja kluso dabu — saulespuķes. Vinsents blenza uz gatavo portretu. Pirmo reizi viņš skaidri saprata, ko Gogēns par viņu domā.

— Jā, tas esmu es, — Vinsents teica. — Tikai ārprātīgs!

Tovakar abi aizgāja uz kafejnīcu. Vinsents dzēra vieglu absintu. Pēkšņi viņš trieca glāzi ar dzērienu Gogēnam sejā. Gogēns izvairījās. Viņš satvēra Vinsentu. Pārnesa pāri Lamartina laukumam. Vinsents attapās gultā. Viņš tūlīt aizmiga.

— Mīļais Gogēn, — viņš otrā rītā gluži mierīgi sacīja, — es kā pa miglu atceros, ka vakar vakarā nodarīju tev pāri.

— Es tev piedodu labprāt, piedodu no visas sirds, —• Gogēns teica, — bet vakarējā scēna var atkārtoties. Ja glāze mani ķertu, es varbūt zaudētu pašsavaldīšanos un grābtu tevi aiz dziesmas. Tāpēc atļauj man aizrakstīt tavam brālim, ka braucu projām no šejienes.

— Nē! Nē! Pol, tu nedrīksti to darīt! Pamest dzelteno māju? Te viss gatavots tev.

Vētra plosījās cauru dienu. Vinsents neatgūdamies mēģināja Gogēnu piedabūt, lai tas paliek. Gogēns iecirtās. Vinsents lūdzās, glaimoja, sodījās, biedināja, pat raudāja. Un šoreiz viņš ņēma virsroku. Viņš juta, ka visa viņa dzīve atkarīga no tā, vai izdosies draugu noturēt dzeltenajā mājā. Kad sabiezēja tumsa, Gogēns galīgi apkusa. Viņš pieļāvās, lai tikai mazliet atpūstos.

Visas istabas dzeltenajā mājā šķita elektrizētas, gaiss trīcēja spriegumā. Gogēns nevarēja aizmigt. Pret rītu viņš iesnaudās.

Dīvaina sajūta viņu uzmodināja. Pār viņa gultu ietumsā bija noliecies Vinsents un cieši vērās viņā.

—- Kas tev kaiš, Vinsent? — viņš stingri noprasīja.

Vinsents izgāja no Gogēna istabas, nolikās gultā un iegrima dziļā miegā.

Nākamajā naktī Gogēnu uztrūcināja no miega tā pati savādā sajūta. Vinsents tumsā bija noliecies pār gultu un lūkojās viņā.

— Vinsent, ej pie miera!

Vinsents pagriezās un aizgāja.

Otrā dienā abi pie vakariņu galda neganti saķildojās zupas dēļ.

— Vinsent, tu esi piešāvis zupai krāsu! — Gogēns kliedza. — Vajadzēja man tikai aizsapņoties!

Vinsents smējās. Viņš piegāja pie sienas un ar krītu uzrakstīja:

Je suis Saint Esprit,

Je suis sairi d'esprit.*

Dažas dienas Vinsents bija ļoti rāms. Viņš izskatījās drūms un nomākts. Ar Gogēnu nerunāja tikpat kā nemaz. Otu neņēma ne rokā. Nelasīja nevienu grāmatu. Viņš sēdēja krēslā un stingi raudzījās tukšumā.

Ceturtās dienas pievakarē, kad zēvelēja mistrāls, viņš vedināja Gogēnu pastaigāties.

— Aizkāpsim uz parku, — viņš teica. — Es kaut ko gribu tev pastāstīt.

— Vai nepastāstīsi tepat? Mājā omulīgāk.

— Es nevaru sarunāties sēžot. Man vajag staigāt.

— Lai notiek — ja tev tāda vajadzība.

Abi uzkļuva uz braucamā ceļa, kas līkumoja augšup pa atkalni pilsētas kreisajā pusē. Viņi cirtās uz priekšu, spraukdamies cauri mistrālam kā biezai, stingrai vielai. Cipreses parkā locījās gandrīz līdz zemei.

— Ko gribēji man pastāstīt? — Gogēns noprasīja.

Viņam bija jākliedz Vinsentam ausī. Citādi vējš aiznestu vārdus, iekām Vinsents tos saklausītu.

— Pol, šinīs pēdējās dienās es daudz domāju. Man radās lieliska ideja.

— Piedod, ja mazliet šaubos par tavām lieliskajām idejām.

— Mēs, gleznotāji, visi esam nokļuvuši strupceļā. Vai zini, kāpēc?

— Ko? Nedzirdu ne vārda. Kliedz man ausi.

— Vai zini, kāpēc mēs visi kā gleznotāji esam nokļuvuši strupceļā?

— Nē. Kāpēc?

— Tāpēc, ka gleznojam vieni paši!

— Ko, velna, gribi sacīt?

— Kaut ko gleznojam labi, kaut ko gleznojam slikti. Sametam visu kopā uz viena audekla.

— Priekšniek, es tveru katru tavu vārdu.

— Vai atceries brāļus Botus*? Holandiešu gleznotājus? Viens bija labs ainavists. Otrs labs figurālists. Viņi kopīgi darināja gleznu. Viens attēloja ainavu. Otrs ietēloja figūras. Viņiem sekmējās.

— Nu, un kā nobeigsi savu penteri?

— Nedzirdu. Nāc tuvāk.

— Es saku — turpini!

— Pol. Mums jādara tāpat. Tev un man. Sezānam. Serā. Lotrekam. Ruso. Mums visiem kopīgi jāstrādā gar vienu audeklu. Tā būtu īsta gleznotāju komūna. Katrs attēlotu to, ko prot vislabāk. Serā — gaisu. Tu — ainavu. Sezāns — priekšmetus. Lotreks — figūras. Es — sauli un mēnesi, un zvaigznes. Visi kopā mēs būtu viens liels mākslinieks. Ko teiksi?

— Mans mīļais cirka augustiņ!

Gogēns kratījās dobjos smieklos. Vējš ietrieca ņirgas Vinsentam sejā kā jūras viļņa šļakatas.

— Priekšniek! — Gogēns iekliedzās, daudzmaz atņēmies. — Lai es uz vietas palieku, ja šī nav visģeniālākā doma, kāda vien dzimusi cilvēka smadzenēs. Piedod — man jāizzviedzas.

Viņš klūpņāja projām pa celiņu, vēderu turēdams, aiz priekiem salocījies deviņos līkumos.

Vinsents palika stāvam kā iemiets.

No debesīm šāvās melnu putnu bars. Tūkstošiem niknu, ķērcošu, melnu putnu. Tie metās uz Vinsentu, pēra viņu, apņēma viņu no visām pusēm, lidoja viņam matos, sitās degunā, mutē, ausīs, acīs, apraka viņu blīvā, melnā, smacīgā šmīkstošu spārnu mākonī.

Gogēns atgriezās.

— Kusties, Vinsent, noiesim pie Luija. Tu mani aplaimoji ar tik vērtīgu ideju, ka jūtu vajadzību atzīmēt šo gadījumu.

Vinsents klusēdams aizvilkās viņam līdzi uz Rue des Ricolettes.

Gogēns ar kādu meiteni uzkāpa augšā.

Viesistabā Rašele apsēdās Vinsentam uz ceļiem.

-— Vai nāksi ar mani, Dullais Rudmati? — viņa jautāja.

— Nē.

— Kāpēc ne?

— Nav piecu franku.

— Tad dosi savu ausi?

— Jā.

Pēc īsa brīža Gogēns atgriezās. Abi devās lejup pa no-kalni uz dzelteno māju. Gogēns ieķēra vakariņas. Ne vārda neteicis, viņš izgāja no mājas. Viņš gandrīz jau bija šķērsojis Lamartina laukumu, kad izdzirdēja aiz muguras labi pazīstamus soļus — īsus, ātrus, nevienmērīgus.

Viņš apsviedās.

Vinsents skrēja viņam virsū ar atvāztu bārdas nazi rokā.

Gogēns sastinga un skatījās uz Vinsentu.

Vinsents apstājās tikai pēdas divas no Gogēna. Cieši noraudzījās viņā. Pēc tam nokāra galvu, pagriezās un aiz-traucās uz mājas pusi.

Gogēns devās uz viesnīcu. Viņš noīrēja istabu, aizslēdza durvis un nolikās gulēt.

Vinsents pārradās dzeltenajā mājā. Pa sarkanajām flīžu kāpnēm uzgāja savā guļamistabā. Viņš paņēma spoguli, pie kura tik daudzas reizes bija gleznojis savu portretu. Nolika uz tualetes galdiņa, atsliedams pret sienu.

Viņš redzēja spogulī savas asinīm pieplūdušās acis.

Beigas. Mūžs nodzīvots. Viņš to lasīja savā sejā.

Labāk noslēgt visus rēķinus tūlīt.

Viņš pacēla nazi. Juta aso, auksto tēraudu pie kakla.

Balsis čukstēja viņam kaut ko dīvainu.

Arlas saule iemeta žilbinošas uguns blīvu starp spoguli un viņa acīm.

Viņš nogrieza labo ausi.

Palika vienīgi maza ļipiņa.

Nazis izkrita no rokas. Viņš apsēja galvu dvieļiem. Asinis pilēja uz grīdas.

Viņš izņēma ausi no mutes bļodas. Nomazgāja. Ietina vairākās zīmējamā papīra lapās. Vīstokli iepakoja avīzē.

Parsietaja galva viņš uzmauca basku cepuri. Viņš nokāpa lejā un izgāja no mājas. Šķērsoja Lamartina laukumu, uztika nokalne, piezvanīja pie ieejas atklātajā namā Nr. 1.

Apkalpotāja atvēra durvis.

— Pasauciet Rašeli.

Rašele iznāca pēc brītiņa.

— A, tas esi tu, Dullais Rudmati. Ko gribi?

— Es tev ko atnesu.

— Man? Dāvanu?

— Jā.

— Cik tu esi miļš, Dullais Rudmati!

—- Glabā labi. Par piemiņu no manis.

— Kas ir?

— Attaisi, tad redzēsi.

Rašele attina papīru. Ar drausmām uzskatīja ausi. Viņa paģība, saļimdama uz trotuāra.

Vinsents aizvērsās. Viņš devās lejup pa nokalni. Šķērsoja Lamartina laukumu. Aiztaisīja dzeltenās mājas durvis un nolikās gultā.

Otrā rītā ap pusastoņiem Gogēns atgriezās un ieraudzīja mājas priekšā ļaužu pūli. Rulēns izmisis lauzīja rokas.

— Ko esat nodarījis savam biedram, mesjē? — jautāja vīrs ar melones veida cepuri. Viņš runāja strupi un bargi.

— Nezinu.

— Kā nu ne ... Jūs ļoti labi zināt. . . Viņš ir miris.

Pagāja vairākas minūtes, kamēr Gogēns atjūdzās. Šķita,

ka pūļa skatieni viņu saplosīs gabalos. Kakls žņaudzās ciet.

— Uzkāpsim augšā, mesjē, — viņš stomīgi teica. — Tur parunāsimies.

Abās apakšējās istabās pa grīdu bija izmētāti mitri dvieļi. Kāpnes, kas veda uz Vinsenla guļamistabu, notraipītas asinīm.

Vinsents gulēja gultā, ietinies palagos, čokurā sarāvies. Šķita — viņš vairs nevelk dvašu. Viegli viegli Gogēns pieskaras viņa ķermenim. Tas bija silts. Gogēns juta, ka pēkšņi atguvis visu savu spēku un sparu.

— Es jūs lūdzu, mesjē, — viņš klusi teica policijas komisāram, — pamodiniet šo cilvēku labi uzmanīgi. Ja viņš jauta pēc manis, sakiet, ka esmu aizbraucis uz Parīzi. Kad viņš mani ieraudzītu — tas brīdis varētu būt viņam kļūmīgs.

Policijas komisārs aizsūtīja pēc ārsta un ratiem. Vin-sentu aizveda uz slimnīcu. Rulēns elsdams traucās ratiem blakus.

IX

Fēlikss Rē, jauns Arlas slimnīcas ārsts, bija pazems, plecīgs vīrs ar stūrainu galvu un melnu matu ceru. Viņš apkopa Vinsenta brūci, pēc tam novietoja viņu kādā cellei līdzīgā istabiņā, no kuras bija izvākts viss liekais. Aiziedams ārsts noslēdza durvis.

Saulei rietot, kad viņš pārbaudīja Vinsenta pulsu, slimnieks pamodās. Vinsents stīviem mirkļiem paraudzījās uz griestiem, uz balsināto sienu, caur logu — tumstošajās zilajās debesīs. Beidzot viņa skatiens lēnām pievērsās ārsta sejai.

— Labdien, — Vinsents pusčukstus teica.

— Labdien, — ārsts Rē atbildēja.

— Kur es atrodos?

— Jūs atrodaties Arlas slimnīcā.

— Ak!

Vinsenta sejai pārslīdēja sāpju ēna. Viņš cēla roku pie vietas, kur bijusi labā auss. Ārsts Rē viņu atturēja.

— Jūs nedrīkstat aiztikt, — viņš piesacīja.

— A ... atceros ... tagad atceros.

— Glīta, tīra brūce, mīļais. Pēc dažām dienām es jūs dabūšu uz kājām.

— Kur mans draugs?

— Viņš aizbrauca uz Parīzi.

— Skaidrs . . . Vai atļausit pīpēt?

— Vēl ne, mīļais.

Ārsts Rē izmazgāja un pārsēja brūci.

— Nekāda lielā nelaime nav notikusi, — viņš teica. — Galu galā — cilvēks jau nedzird ar tām kāpostlapām, ko pieaudzējis pie savas galvas. Jums tā auss bijusi nebijusi.

— Jūs esat ļoti laipns, ārsta kungs. Kāpēc šī istaba . . . tik kaila?

— Es liku visu iznest, lai aizsargātu jūs.

— Pret ko?

— Pret sevi pašu.

— Tā ... Skaidrs.

— Nu, man jāiet. Kopējs ienesīs jums vakariņas. Centieties gulēt gluži mierīgi. Asiņu zaudējums jūs novājinājis.

Otrā rītā, kad Vinsents pamodās, pie viņa gultas sēdēja brālis. Teo seja bija bāla, pārvērsta, acis sasarkušas.

— Teo, — Vinsents ierunājās.

Brālis noslīga ceļos pie gultas un saņēma Vinsenta roku. Teo raudāja bez valda, nekaunēdamies par savām asarām.

— Teo . .. ikreiz . . . kad pamostos ... un man tevis vajag ... tu esi man blakus.

Teo nevarēja parunāt.

— Cik nežēlīgi — dzīt tevi šinī tālajā ceļā. Kā uzzināji?

— Vakar saņēmu telegrammu no Gogēna. Tiku uz nakts vilcienu.

— Gogēnam gan nevajadzēja tevi iegrūst tādos izdevumos. Un tu droši vien visu nakti paliki nomodā.

— Jā, Vinsent.

Kādu laiciņu abi klusēja.

— Vinsent, es runāju ar ārstu Rē. Viņš saka — tas bijis saules dūriens. Tu saulē esi strādājis bez cepures, vai ne?

— Jā.

— Nu, zini, veco zēn, tā nedrīkst. Turpmāk valkā cepuri. Te, Arlā, saules dūriens ķer daudzus.

Vinsents vieglītēm paspieda brāļa roku. Teo mēģināja norīt kamolu, kas bija iespriedies kaklā.

— Es tev gribēju pastāstīt ko jaunu, Vinsent, bet varbūt vajadzētu pagaidīt pāris dienu.

— Vai tā ir laba ziņa, Teo?

— Ceru, tā būtu tev patīkama.

Ienāca ārsts Rē.

■— Nu, kā šorīt jūtas slimnieks?

— Ārsta kungs, vai brālis drīkst man pavēstīt ko labu?

— Es domāju gan. Pag, vienu mirklīti. Paskatīšos . .. Ja, lieliski, lieliski. Drīz sadzīs.

Kad ārsts bija aizgājis, Vinsents gribēja dzirdēt, kas jauns.

— Vinsent, — Teo sacīja, — es ... nu, es ... es iepazinos ar kādu meiteni.

— Teo.

— Jā . . . Viņa ir holandiete. Johanna Bongere. Man šķiet, viņa ir ļoti līdzīga mūsu mātei, Vinsent.

— Vai tu viņu mīli?

— Jā. Es Parīzē sajutos gaužām vientuļš bez tevis. Agrāk, pirms tavas atbraukšanas, vientulība man nelikās tik smaga, bet pēc tam kad vienu gadu bijām nodzīvojuši abi kopā...

— Ar mani bija grūti sadzīvot, Teo. Es diemžēl bojāju tev omu.

— Ak Vinsent, ja tu tikai zinātu, cik bieži esmu vēlējies, kaut, pārnākdams Lepika ielas dzīvoklī, es ieraudzītu tavus zābakus uz bufetes un tavas mitrās gleznas manā gultā! Bet mēs nedrīkstam vairāk runāt. Tev vajadzīgs miers. Es tāpat pasēdēšu pie tevis.

Teo palika Arlā divas dienas. Viņš aizbrauca tikai tad, kad ārsts Rē bija viņu sadrošinājis, ka Vinsents strauji atveseļošoties, un nosolījies to aprūpēt ne vien kā pacientu, bet arī kā draugu.

Rulēns nāca katru dienu un nesa puķes. Naktīs Vin-sentu mocīja halucinācijas. Pret bezmiegu ārsts Rē aplaistīja ar kamparu Vinsenta spilvenu un matraci.

Ceturtās dienas vakarā, redzēdams, ka Vinsents ir gluži prātīgs, ārsts nenoslēdza vairs durvis un lika ienest istab-lietas.

— Vai drīkstu piecelties un apģērbties, ārsta kungs? — Vinsents jautāja.

— Ja vien jūtaties pietiekami atspirdzis. Paelpojiet svaigu gaisu un pēc tam ienāciet pie manis kabinetā.

Divstāvu ēka bija celta četrstūrveidā, vidū atradās pagalms, kur auga ozolpapardes, ziedēja raibin raibas puķes, tecēja grantēti celiņi. Vinsents gausiem soļiem pastaigājās kādu laiciņu un devās uz ārsta Rē kabinetu pirmajā slāvā.

— Kā jūtaties, palocījis kājas? — ārsts vaicāja.

— Ļoti labi.

— Sakiet, Vinsent, — kamdēļ to darījāt?

Vinsents ilgi klusēja.

— Nezinu, — viņš pēdīgi atbildēja.

— Par ko tobrīd domājāt?

— Es ... nemaz ... nedomāju, ārsta kungs.

Aizritēja dažas dienas, Vinsents palēnām atguva spēkus. Kādu rītu, kabinetā tērzēdams ar ārstu Rē, viņš paņēma no mazgājamā galdiņa bārdas nazi un atvāza.

— Jums vajadzētu noskūt bārdu, ārsta kungs, — viņš teica. — Vai nevēlaties, lai noskuju?

Ārsts Rē pakāpās kaktā, ar roku atgaiņādamies.

— Nē! Nē! Lieciet nost!

— Es nudien esmu labs bārddzinis, ārsta kungs. Noskūtu pavisam gludi.

— Vinsent! Lieciet nazi nost!

Vinsents iesmējās, aizvāza nazi un nolika uz mazgājamā galdiņa.

— Nebaidieties, draugs. Tas jau pāri.

Otrās nedēļas beigās ārsts Rē atļāva Vinsentam gleznot. Kādu kopēju aizsūtīja uz dzelteno māju pēc molberta un audekla. Ārsts Rē pozēja Vinsentam, lai tikai pakavētu viņam laiku. Vinsents strādāja lēni, katru dienu mazdrusciņ. Kad portrets bija gatavs, viņš uzdāvināja to ārstam.

— Es vēlētos, lai jūs to paturat par piemiņu no manis, ārsta kungs. Nekā citādi neprotu jums pateikties par jūsu labo sirdi.

— Tas ir ļoti jauki no jums, Vinsent. Jūtos pagodināts.

Ārsts aiznesa portretu mājās un ar to aizsedza plaisu

sienā.

Vinsents palika slimnīcā vēl divas nedējas. Gleznoja pagalmu saulgozī. Strādādams viņš valkāja salmenīcu ar platām malām. Pagāja abas nedēļas, kamēr viņš uzgleznoja puķu dārzu.

— Apraugiet mani ik dienas, — ārsts Rē pie slimnīcas vārtiem sacīja, spiezdams Vinsentam roku. — Un iegaumējiet — nedzert absintu, neuzbudināties, saulē nestrādāt bez cepures.

— Apsolos, ārsta kungs. Un paldies par visu.

— Es aizrakstīšu jūsu brālim, ka esat gluži vesels.

Vinsents uzzināja, ka mājas īpašnieks grib viņu izmest

no dzīvokļa un jau noslēdzis īres līgumu ar kādu tabakas tirgotāju. Vinsents ar sirdi un dvēseli bija pieķēries dzeltenajai mājai. Tieši te viņš laidis saknes Provansas zemē. Te izkrāsojis ikkatru stūrīti -— iekšieni un ārpusi. Visu iekārtojis, ka var dzīvot. Arī tagad, pēc kļūmā atgadījuma, Vinsents uzskatīja, ka šī māja ir viņa pastāvīgais miteklis, un viņš apņēmās par to cīnīties līdz pēdējam.

Sākumā Vinsents baidījās mājā gulēt viens, jo viņu mocīja bezmiegs, nelīdzēja pat kampars. Viņu drausmināja nepanesamas halucinācijas, un ārsts Rē deva viņam kālija bromīdu, lai tās izzustu. Balsis arvien vēl čukstēja viņam ausīs savādus stāstus. Pēdīgi tās pieklusa un bija dzirdamas tikai murgu pilnos sapņos.

Vinsents vēl bija pārāk vājš, lai ietu un strādātu laukos. Prāts, lai arī pamazām, noskaidrojās. Viņš kļuva žirgtāks ar katru dienu, ēstgriba uzlabojās. Viņš ar Rulēnu paēda pusdienas restorānā, pie tam smējās un jokoja, pārliecināts, ka ciešanas beigušās. Vinsents pabailīgi atsāka darbu pie Rulēna sievas portreta, kas palicis nepabeigts pirms kļūmā atgadījuma. Viņam patika izraudzītie toņi: gaišs sārtums pārgāja oranžkrāsā, oranžkrāsa — citrona dzeltenumā, gaišs zaļums — tumšā.

Vinsents palēnām atkopās, darbs šķīrās aizvien labāk. Viņš zināja, ka cilvēks var sabendēt roku vai kāju un izveseļoties, bet tīri vai brīnījās, ka var sabendēt prātu un arī pēc tam izveseļoties.

Kādu pēcpusdienu viņš aizgāja apjautāties par Rašeles veselību.

— Dūja, — viņš teica, — piedod, ka tevi tik ļoti satrūcināju.

— Nekas, Dullais Rudmati. Tev nevajag par to sūroties. Šinī pilsētā jau lādi notikumi ir parasti.

Kaimiņi nāca pie viņa un apliecināja, ka Provansā katru vārdzinot drudzis, halucinācijas vai gara slimība.

— Tas nav nekas sevišķs, Vinsent, — Rulēns sacīja. — Te, Tartarēna pusē, mēs visi esam drusciņ ķerti.

— Tā, tā, — Vinsents noteica. — Mēs saprotam cits citu, it kā piederētu pie vienas ģimenes.

Aizritēja vēl dažas nedēļas. Vinsents jau varēja darbnīcā strādāt cauru dienu. Viņš vairs nedomāja par vājprātu un nāvi. Viņš jutās gandrīz normāls.

Beidzot viņš iedrošinājās ar molbertu iziet brīvā dabā. Saule koši zeltoja labības laukus. Bet Vinsents nevarēja šo dzeltenumu notvert. Viņš bija ēdis kārtīgi, gulējis kārtīgi, izsargājies no uztraukuma un dziļas jūsmas.

Viņš jutās tik normāls, ka nevarēja gleznot.

— Jūs esat nervu cilvēks, Vinsent, — ārsts Rē viņam bija sacījis. — Jūs nekad neesat bijis normāls. Bet neviens mākslinieks nav normāls; citādi viņš nebūtu mākslinieks.

Normāli cilvēki nerada mākslas darbus. Viņi ēd, guļ, iet savās ierastajās gaitās un mirst. Jūs esat pārjutīgs pret dzīvi un dabu; tāpēc varat būt par tulku citiem. Bet, ja nesaudzēsit sevi, šī pati pār jutība jūs iedzīs kapā. Pārpūle salauž katru mākslinieku, agrāk vai vēlāk.

Vinsents zināja, ka spilgti dzelteno toni, kāds valdīja viņa Arlas gleznās, sasniegs tikai tad, ja sasprings un iekarsīs, ja sirds dauzīsies uzbudinājumā, nervi būs atsegti, sakairināti.

Tā aizrāvies, viņš gleznotu tikpat spoži kā agrāk. Bet tad viņš pats sevi nobeigtu.

— Māksliniekam jāveic savs darbs, — viņš murmināja savā nodabā. — Kāda jēga dzīvot, ja nevaru gleznot tā, kā gribu?

Vinsents devās laukos kailu galvu, uzņemdams saules vareno spēku. Viņš ļāva, lai dvēsele skurbst no debess spalgajām krāsām, no ugunīgā, dzeltenā spīdekļa, zaļajiem laukiem, plaukstošajām puķēm. Mistrāls viņu šaustīja, biezā nakts debess smacēja, saulespuķes viņa iztēli sarosināja lidz neprātam. Uzbudinājums auga, viņš zaudēja ēstgribu. Viņš dzīvoja no kafijas, absinta un tabakas. Naktīs viņš gulēja bez miega; ainavas košās krāsas ņirbēja gar viņa sasarkušajām acīm. Un pēdīgi viņš cēla molbertu mugurā un gāja laukos.

Atdzima viņa radošie spēki, viņš uztvēra vienoto dabas ritmu, dažās stundās varēja lielu audeklu applūdināt ar spožu, žilbinošu sauli. Katru dienu tapa jauna glezna; ar katru dienu viņa jūtas uzbangoja spēcīgāk. Vienā trauksmē viņš apgleznoja trīsdesmit septiņus audeklus.

Kādu rītu Vinsents pamodās gurdens, apātisks. Viņš nespēja strādāt. Sēdēja krēslā. Stingi vērās sienā. Pa visu dienu viņš gandrīz nemaz nepakustējās. Ausīs atkal sāka čukstēt balsis, tās uzplijās ar ļoti savādiem stāstiem. Kad metās tumsa, viņš aizgāja uz pelēko restorānu un apsēdās pie galdiņa. Pasūtīja zupu. Apkalpotāja to atnesa. Ausī skaudri ieskanēja brīdinoša balss.

Vinsents nogrūda šķīvi ar zupu uz grīdas. Trauks sašķīda gabalos.

— Jūs gribat mani noindēt! — viņš kliedza. — Jūs ielējāt zupā indi!

Viņš uzlēca kājās un apgāza galdiņu. Daži viesi metās uz durvīm. Cili, mutes iepletuši, blenza viņā.

— Jūs visi gribat mani noindēt! Gribat tikt no manis vaļā! Es redzēju, ka ielējāt zupā indi!

Ienāca divi žandarmi un aiznesa viņu uz slimnīcu.

Pēc divdesmit četrām stundām viņš kļuva gluži rāms un notikušo pārrunāja ar ārstu Rē. Vinsents strādāja pa druskai katru dienu, gāja pastaigāties laukos, atgriezās slimnīcā paēst vakariņas un pārgulēt nakti. Dažreiz viņu māca neaprakstāmas bailes, citreiz laika un nenovēršamā plīvurs šķita uz mirkli pacelts.

Ārsts Rē atļāva viņam gleznot. Vinsents uzgleznoja persiku dārzu pie ceļa uz Alpu toņa. Pēc tam olīvu birzi — lapas veca sudraba krāsā, pret zilajām debesīm iezaļganas, uzraktā zeme sarkandzeltena.

Pēc trijām nedēļām Vinsents atgriezās dzeltenajā mājā. Tagad pilsētnieki, it sevišķi Lamartina laukuma iedzīvotāji, pret viņu izturējās naidīgi. Auss nogriešana un gadījums ar zupu viņus tomēr uztrauca. Arlieši bija stingri pārliecināti, ka gleznošana padara cilvēku traku. Kad Vinsents gāja pa pilsētu, tie noblenza uz viņu, skaļi izteica piezīmes, dažreiz, no viņa vairīdamies, pārmanījās ielas otrā pusē.

Viņu nelaida nevienā Arlas restorānā.

Pilsētas bērni salasījās pie dzeltenās mājas un ņēmās viņu ķircināt.

— Dullais Rudmati! Dullais Rudmati! — tie kliedza. — Nogriez otru ausi!

Vinsents cieši aiztaisīja logus. Bērnu klaigas un smiekli tomēr ieskanēja istabās.

— Dullais Rudmati! Dullais Rudmati!

—- Trakais! Trakais!

Bērni sacerēja dziesmiņu un dziedāja pie viņa loga:

Dullais Rudmatis Arī kurls būs —

Ausi nogriezis,

Nemaz nedzird mūs.

Meklējot glābiņu, Vinsents devās ārā no pilsētas. Nerātņu bars dziedādams un smiedamies nāca viņam līdzi laukos.

Ar katru dienu viņu saradās pie dzeltenās mājas aizvien vairāk. Vinsents ar vati aizbāza ausis. Uzrīkojis molbertu, viņš darināja savu gleznu kopijas. Viņš joprojām dzirdēja bērnu balsis. Vārdi dzeldināja smadzenes.

Puikas kļuva vēl drošāki. Tie uzrāpās kā pērtiķēni pa notekcaurulēm, apsēdās uz palodzes, ķīķerēja istabā un kliedza Vinsentam aiz muguras:

— Dullais Rudmati, nogriez otru ausi! Mēs gribam tavu otru ausi!

Troksnis Lamartina laukumā aizvien pieauga. Puikas pieslēja pie sienas dēļus un uzrausās līdz otrajam stāvam. Viņi izsita logus, bāza galvas iekšā, apmētāja Vinsentu. Pūlis lejā uzmundrināja palaidņus, piebalsoja viņiem.

— Dod mums otru ausi! Mēs gribam tavu otru ausi!

— Dullais Rudmati! Gribi konfekti? Pielūko — saindēta!

— Dullais Rudmati! Gribi zupu? Pielūko — saindēta!

Dullais Rudmatis Arī kurls būs —

Ausi nogriezis,

Nemaz nedzird mūs.

Zēni, kas sasēdušies uz palodzes, diriģēja pūli. Visi korī skandināja aizvien skaļāk:

— Dullais Rudmati, Dullais Rudmati, nosvied mums ausi, nosvied mums ausi!

— Dullais Rudmati, Dullais Rudmati, nosvied mums ausi, nosvied mums ausi!

Vinsents grīļodamies piecēlās un atgāja no molberta. Trīs nerātņi sēdēja uz palodzes, skandēdami savu vārsmu. Viņš klupa tiem virsū. Tie mudīgi nošļūca pa dēļiem. Pūlis apakšā auroja. Vinsents stāvēja pie loga un raudzījās lejup.

No debesīm šāvās melnu putnu bars. Tūkstošiem niknu, ķērcošu, melnu putnu. Tie aptumšoja Lamartina laukumu, metās uz Vinsentu, pēra viņu, piepildīja istabu, apņēma viņu no visām pusēm, lidoja viņam matos, sitās degunā un mutē, un acīs, apraka viņu blīvā, melnā, smacīgā šmīkstošu spārnu mākoirī.

Vinsents uzlēca uz palodzes.

— Ejiet projām! — viņš iekliedzās. — Ejiet projām, negantnieki tādi! Dieva dēļ, lieciet mani mierā!

— Dullais Rudmati, Dullais Rudmati, nosvied mums ausi, nosvied mums ausi!

— Ejiet projām! Lieciet mani mierā! Vai dzirdat — lieciet mani mierā!

Vinsents paķēra no galdiņa mutes bļodu un meta lejā uz pūli. Tā noblākšķēja pret akmeņu bruģi. Viņš saniknots skraidīja pa istabu, ķēra visu, kas gadījās pie rokas, un meta lejā, Lamartina laukumā, kur viņa lietas neglābjami plīsa un lūza. Krēsli, molberts, spogulis, galdiņš, gultas drēbes, gleznas, kur spulgoja saulespuķes, — viss krita virsū Arlas nebēdņiem. Ar katru aizsviesto priekšmetu viņam atmiņā paplaiksnījās, kā dzīvojis dzeltenajā mājā, kā badi-nājies, lai citu pēc citas sapirktu šīs vienkāršās lietas savam mājoklim, kurā nodzīvot mūža dienas.

Kad istaba bija kaila, viņš nostājās pie loga, drebēdams kā apšu lapa. Viņš saļima pār palodzi. Galva nokarājās virs Lamartina laukuma bruģa.

X

Lamartina laukumu tūlīt apceļoja petīcija. To parakstīja deviņdesmit vīrieši un sievietes.

«Pilsētas mēram Tardjē.

Mēs, apakšā parakstījušies Arlas pilsoņi, esam stingri pārliecināti, ka Vinsents van Gogs, kas dzīvo Lamartina laukumā 2, ir bīstams ārprātīgais, kuru nedrīkst atstāt brīvībā.

Tāpēc lūdzam Jūs kā pilsētas mēru parūpēties par to, lai šis trakais cilvēks tiktu ieslodzīts.»

Tuvojās vēlēšanas. Mērs Tardjē negribēja zaudēt tik daudzas balsis. Viņš lika policijas komisāram arestēt Vin-sentu.

Žandarmi atrada Vinsentu guļam uz grīdas pie loga. Tie viņu aiznesa uz cietumu. Viņu ieslēdza kamerā. Pie durvīm nolika uzraugu.

Atguvis samaņu, Vinsents prasīja pēc ārsta Rē. Viņam neļāva ar to satikties. Vinsents lūdza papīru un zīmuli, lai aizrakstītu brālim. Viņa lūgumu noraidīja.

Pēdīgi ārstam Rē izdevās iekļūt pie Vinsenta.

— Centieties apvaldīt savu sašutumu, Vinsent, — ārsts

teica, — citādi jūs patiešām atzīs par bīstamu, un tad būsit beigts cilvēks. Turklāt stiprs uztraukums var jūsu veselībai nākt tikai par ļaunu. Es aizrakstīšu jūsu brālim, un mēs jūs izpestīsim no šejienes — to saku jums pa klusam.

— Lūdzu, ārsta kungs, — lai tikai Teo nebrauc uz Arlu. Viņam drīz būs kāzas. Tas sabojātu visas svinības.

— Es rakstīšu, lai nebrauc. Man ir kāda doma un šķiet — tīri laba.

Pēc divām dienām ārsts Rē atkal apmeklēja Vinsentu. Pie kameras durvīm joprojām atradās uzraugs.

— Klausieties, Vinsent, — ārsts teica, — nupat redzēju, ka iznesa no dzeltenās mājas jūsu mantību. Saimnieks novietoja jūsu istablietas kādas kafejnīcas pagrabtelpā, un gleznas viņš tur aiz atslēgas. Neatdošot, kamēr jūs nebūšot samaksājis īres parādu.

Vinsents klusēja.

— Tā kā nevarat atgriezties dzeltenajā mājā, man šķiet, ka jums vajadzētu paklausīt manam padomam. Grūti pateikt, cik bieži jums atkal uznāks epilepsijas lēkmes. Ja dzīvosit mierā un klusumā, skaistā vietā, iespējams, ka lēkmes izbeigsies pavisam. Bet tās var arī atkārtoties ik mēnesi, ik pārmēnešus. Tāpēc, lai pasargātu sevi un citus ... man šķiet. . . jums būtu jāiet...

— Psihiatriskajā slimnīcā?

— Jā.

— Tātad domājat, esmu ...

— Nē, mīļais Vinsent, neesat. Jūs redzat, ka esat garā vesels tāpat kā es. Bet ar šīm epilepsijas lēkmēm ir tāpat kā ar citām drudža lēkmēm. Slimnieks paliek bez prāta. Kad iestājas nervu krīze, nav nekāds brīnums, ka viņš pastrādā kaut ko neprātīgu. Tieši tāpēc jums jāuzturas slimnīcā, kur j ūs uzraudzīs.

— Skaidrs.

— Pie Senremī, tikai divdesmit piecus kilometrus no šejienes, ir laba dziedinātava. Tā saucas Saint-PauI-de-Mausole. Tur uzņem pacientus pirmās, otrās un trešās šķiras nodaļās. Par trešo šķiru jāmaksā simt franku mēnesī. Tas jums būtu pa kabatai. Dziedinātava atrodas agrākajā klosterī, kalnu piekājē. Tur ir jauki, Vinsent, un klusi, ai, cik klusi. Varēsit aprunāties ar ārstu, māsas rūpēsies par jums. Ēdiens būs vienkāršs un sātīgs. Jūs atveseļosities.

IELA OVĒRĀ

(1890; audekls, eļja)

— Vai drīkstēšu gleznot?

-— Nu protams, mīļais. Jūs varēsit darīt, ko vien gribēsit... ja tikai tas jums nekaitēs. Jūs būsit tādā kā brīvdabas slimnīcā. Ja vienu gadu nodzīvosit tanī klusumā, tad varbūt pilnīgi izdziedināsities.

— Bet kā lai tieku ārā no šī ķurķa?

— Es runāju ar policijas komisāru. Viņš jums atļauj braukt uz Saint-Paul-de-Mausole, ja es jūs pavadu.

— Un tur patiešām ir skaista apkārtne?

— Brīnišķīga, Vinsent. Ko gleznot būs papilnam.

— Jauki. Simt franki mēnesī — tas nav necik daudz. Varbūt tieši tā man jānodzīvo viens gads, lai es nomierinātos.

— Protams. Jūsu brālim jau aizrakstīju, viņš zina, kas noticis. Liku viņam pie sirds, ka pašreizējā veselības stāvokļa dēļ jums nebūtu vēlams doties tālā ceļā, uz Parīzi nepavisam. Rakstīju, ka Saint-Paul, pēc manām domām, jums būtu vislabāk piemērotā vieta.

— Nu, ja Teo piekrīt... Esmu visādi ar mieru, ka tikai nesagādāju viņam jaunas rūpes .. .

— Atbilde gaidāma kuru katru brīdi. Tiklīdz saņemšu vēstuli, atnākšu pie jums.

Teo neko citu nevarēja ieteikt. Viņš piekrita gribot negribot. Atsūtīja naudu, lai brālis samaksā rēķinus. Ārsts Rē sarunāja ormani, aizveda Vinsentu uz staciju, un abi iekāpa Taraskonas vilcienā. No Taraskonas mazs dzelzceļa atzarojums pa zaļu, auglīgu ieleju līkumoja augšup uz Senremī. *

Atlika vēl divi kilometri augšup pa stāvu atgāzi, cauri dusošai pilsētiņai. Vinsents un ārsts Rē paņēma ormani. Ceļš veda tieši uz melnu, kailu kalnu kori. Drīz Vinsents ieraudzīja tumšbrūnas klostera ēkas, kas bija piekļāvušās nokājei.

Rati apstājās. Vinsents un ārsts Rē izkāpa. Pa labi no ceļa bija apaļš klajums, kurā stāvēja triumfa arka un Vestas* templis.

— Kā tad tie te gadījušies? — Vinsents noprasīja.

— Šeit bijusi ievērojama romiešu apmetne.JJpe, ko redzat lejā, kādreiz piepildījusi visu šo gravu. Ūdens pacēlies līdz šai vietai, kur patlaban stāvam. Upei plokot, pilsēta aizņēmusi nogāzi arvien zemāk un zemāk. Tā šeit palikuši vienīgi šie senatnes pieminekļi un klostera ēkas.

— Interesanti.

— Ejam, Vinsent, ārsts Perons mūs gaida.

Abi nogriezās no ceļa, izgāja cauri priežu mežiņam un nokļuva pie klostera vārtiem. Ārsts Rē parāva dzelzs bumbuli, spalgi ieskandinādams zvanu. Pēc brītiņa vārti atvērās un iznāca ārsts Perons.

— Esiet sveicināts, kolēģi, — ārsts Rē sacīja. — Atvedu savu draugu Vinsentu van Gogu, kā jau vienojāmies sarakstoties. Zinu, ka jūs labi par viņu rūpēsities.

— Jā, kolēģi, mēs rūpēsimies.

— Atvainojiet, ka tūlīt skrienu projām. Man jāsteidzas, lai nenokavētu Taraskonas vilcienu.

— Lūdzu. Saprotu.

-— Uz redzēšanos, Vinsent, — ārsts Rē teica. — Esiet bez raizēm, un jūs izveseļosities. Es pacentīšos jūs apciemot cik iespējams biežāk. Ceru, pēc gada būsit pilnīgi vesels cilvēks.

— Paldies, ārsta kungs. Jums ir laba sirds. Uz redzēšanos.

— Uz redzēšanos, Vinsent.

Viņš pagriezās un devās cauri priedulājam.

— Vai nenāksit iekšā, Vinsent? -— ārsts Perons teica, pasperdams soli sānis.

Vinsents pagāja garām ārstam Peronam.

Aizcirtās vājprātīgo nama vārti.

septītā grāmata SENREMĪ

i

Slimnīcas palāta atgādināja trešās klases uzgaidāmo telpu kādā nomales ciemā. Te bija vājprātīgie acenēs, platmalēs, putekļu mēteļos, ar spieķiem, it kā sagatavojušies ceļojumam.

Māsa Dešanele pagāja ar Vinsentu pa garo, gaitenim līdzīgo telpu un norādīja uz tukšu gultu.

— Te jūs gulēsit, mesjē, — viņa sacīja. — Vakarā aizvelciet aizkarus, un citi jūs neredzēs. Ārsts Perons vēlas, lai jūs ieietu pie viņa kabinetā, pēc tam kad būsit nolicis savas mantas.

Vienpadsmit vīrieši, kas sēdēja pie aukstas krāsns, nelikās zinot par Vinsentu un nebilda ne vārda. Māsa Dešanele devās projām pa garo, šauro telpu, ka stīvinātā,

izcilīga balta kleita un melnais uzpletnis ar melno kapuci noplīvoja vien.

Vinsents nometa somu un pavērās apkārt. Abās pusēs bija sarindotas gultas, galvgalis mazliet augstāks nekā kājgalis, katrai gultai apkārt aizslietnis ar netīriem krēmkrāsas aizkariem. Griestus šķērsoja rupjas sijas, sienas balsinātas, vidū stāvēja krāsns ar stūraini izliektu dūmvadu kreisajā pusē. Palātā bija viena pati lampa, tā karājās virs krāsns.

Vinsents nobrīnījās, ka slimnieki izturas tik klusi. Tie nesarunājās. Tie neko nelasīja, nespēlēja. Atspieduši rokas uz saviem spieķiem, tie raudzījās uz krāsni.

Pie sienas, galvgalī, bija piesists skapītis, bet Vinsents ieskatīja par labāku atstāt savas mantas somā. Viņš ievietoja skapītī vienīgi pīpi, tabaku un grāmatu, pabāza somu zem gultas un izgāja dārzā. Aiz muguras palika rinda drūmu, drēgnu, tukšu, noslēgtu istabiņu.

Klostera pagalmā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Te slējās lielas priedes, savā vaļā zēļa zāle un nezāle. Sienas ietvēra bālas gaismas četrstūri. Ārsts Perons ar savu ģimeni dzīvoja atsevišķā mājā, Vinsents nogriezās pa kreisi un pieklauvēja pie durvīm.

Teofils Perons sākumā bijis flotes ārsts, vēlāk apmeties Marseļā un strādājis par okulistu. Nikna podagra bija piespiedusi viņu meklēt darbu lauku klusumā un uzņemties šīs dziedinātavas vadību.

— Ziniet, Vinsenl, — viņš teica, satvēris galda stūrus, — agrāk ārstēju miesu, bet tagad ārstēju garu. Viens un tas pats amats.

— Jums darīšana ar nervu slimībām, ārsta kungs. Vai varat izskaidrot, kāpēc nogriezu sev ausi?

— Ar epileptiķiem tas notiek, Vinsent. Manā praksē bijuši divi tādi gadījumi. Dzirdes nervi pārkairinās, un slimnieks iedomājas, ka paglābsies no halucinācijām, ja nogriezīs sev ausi.

— Tā .. . Skaidrs. Un kā ārstēsit mani?

— Kā ārstēšu? Nu ... jā ... ik nedēļas jums vismaz divas reizes jāiet karstā vannā. Tas noteikti vajadzīgs. Un jums jāpaliek vannā divas stundas. Tas jūs nomierinās.

— Un kas vēl jādara, ārsta kungs?

— Jāsaglabā pilnigs dvēseles miers. Jūs nedrīkstat uz

traukties. Nestrādājiet, nelasiet, nestrīdieties, neraizējieties.

— Zinu .. . esmu par vāju, lai strādātu.

— Ja nevēlaties piedalīties šejienes reliģiskajā dzīvē, es pateikšu māsām, lai viņas nemēģina jūs pierunāt. Ja jums kā ievājadzēsies — atnāciet pie manis.

— Paldies, ārsta kungs.

■— Vakariņas ir piecos. Jūs dzirdēsit gongu. Centieties pēc iespējas drīzāk aprast ar mūsu iekšējo kārtību. Tas paātrinās jūsu izveseļošanos.

Klūpņādams caur aizlaisto dārzu, Vinsents devās atpakaļ uz apdrupušo portiku — uz ieeju ēkā, kur atradās trešās šķiras nodaļa. Pagājis garām drūmajām, pamestajām cellēm, viņš atgriezās palātā. Viņš apsēdās uz gultas malas. Palātas biedri klusēdami joprojām sēdēja ap krāsni. Pēc laiciņa viņš izdzirdēja troksni citā telpā. Vienpadsmit cilvēki ar grīnu apņēmību piecēlās un trauca ārā no palātas. Vinsents tiem sekoja.

Ēdamistaba bija bez logiem, ar māla klonu. Vidū stāvēja garš nekrāsots koka galds ar soliem. Māsas pasniedza ēdienu. Tas garšoja sāji, kā sliktā pansijā. Vispirms cēla priekšā zupu un rupjmaizi; ieraudzījis zupā prusakus, Vinsents sailgojās pēc Parīzes restorāniem. Pēc tam pasniedza zirnīšu, pupiņu un lēcu maišķi. Vinsenta biedri ēda aiz-gūdamies, maizes drupačas viņi sarausa plaukstā un uzlai-zīja.

Beiguši maltīti, biedri atgriezās pie krāsns, apsēdās uz tiem pašiem krēsliem un dziļā nopietnībā ņēmās sagremot ierīto barību. Kad vakariņas bija apstrādātas, viņi cits pēc cita piecēlās, izģērbās, aizvilka aizkarus un nolikās gulēt. Vinsents vēl nebija dzirdējis no viņiem ne pušplēsta vārda.

Saule rietēja. Vinsents nostājās pie loga un lūkojās uz zaļo ieleju. Pret brīnišķām bālas citrona krāsas debesīm sērīgo priežu vainagi iezīmējās kā smalki melnu mežģiņu raksti. Skaistā ainava tomēr neaizkustināja Vinsentu, nemodināja viņā ne mazāko vēlēšanos ķerties pie otas.

Viņš stāvēja pie loga, līdz Provansas biezā krēsla ieaudās debesīs un izdzēsa krāsas. Neviens nenāca palātā iedegt lampu. Tumsā neatlika nekas cits kā pārdomāt dzīvi.

Vinsents izģērbās un atlaidās gultā. Viņš gulēja vaļā acīm un vērās griestu rupjajos dziedros. Tā kā galvgalis bija augstāks, viņš slīdēja uz leju. Viņš bija paņēmis līdzi Delakruā grāmatu. Vinsents pataustījās pa skapīti, atrada to un piespieda ādas iesējumu pie sirds. Grāmata viņu drošināja. Viņš bija nevis dziedinātavā starp vājprātīgajiem, bet kopā ar lielo meistaru, kura gudrie un mierinošie vārdi cauri stingrajiem vākiem ieviļņoja sasāpējušajā sirdī.

Pēc laiciņa Vinsents aizmiga. Viņu uzmodināja kunk-sloņa turpat blakus. Vaidi kļuva aizvien skaļāki un skaļāki, izvērtās kliedzienos un straujos vārdu plūdos.

— Ejiet projām! Beidziet mani vajāt! Kamdēļ mani vajājat? Es viņu neesmu nogalinājis! Jūs mani neapmuļķosit! Es zinu, kas esat! Jūs esat no slepenpolicijas! Lai notiek, izkratiet mani, ja vēlaties! Es neesmu zadzis to naudu! Viņš trešdien pats nogalinājās! Ejiet projām! Dieva dēļ, lieciet mani mierā!

Vinsents pietraucās kājās, atrāva blakus gultas aizkaru. Viņš ieraudzīja gadus divdesmit trīs vecu gaišmati, kas pluinīja ar zobiem sev kreklu. Pamanījis Vinsentu, puisis uztrūkās ceļos un saņēma rokas it kā dedzīgā lūgšanā.

— Mesjē Munē-Silī, nevediet mani projām! Es to neesmu darījis, ticiet man! Neesmu pederasts! Esmu advokāts! Es aizstāvēšu jūs, mesjē Munē-Silī, kad vien vajadzēs, tikai neņemiet mani ciet! Es taču nevarēju viņu nogalināt trešdien! Man nav viņa naudas! Skatieties! Nav!

Ārprāta lēkmē viņš norāva gultas drēbes un sāka ārdīt vaļā matraci, visu laiku pilnā balsī gauzdamies par slepenpoliciju un nepatiesiem apvainojumiem. Vinsents nezināja, ko darīt. Citi slimnieki šķita iegrimuši dziļā miegā.

Vinsents pieskrēja pie nākamās gultas, atvilka aizkaru un sapurināja gulētāju. Tas atvēra acis un truli blenza uz Vinsentu.

— Celieties augšā un palīdziet viņu nomierināt, — Vinsents teica. — Man bail, ka viņš nenodara sev ko ļaunu.

Uzmodinātajam noslienāja labais mutes kaktiņš, un viņš izgrūda žēlabainas, juceklīgas skaņas.

— Žigli! — Vinsents izsaucās. — Par diviem mēs viņu saturēsim.

Vinsents sajuta roku uz pleca. Viņš apsviedās. Pie viņa bija pienācis kāds vecāks vīrs.

— Šis cilvēks nav nekāds palīgs, — tas teica. — Viņš ir plānprātis. Kamēr te — nav izrunājis ne vārda. Nāciet, mēs abi nomierināsim puisi.

Gaišmatainais jauneklis ar nagiem bija izplēsis matracī caurumu; sakucis uz ceļiem, viņš kārpīja ārā salmus un zāli. Ieraudzīdams atkal Vinsentu, viņš sāka sparīgi citēt kādu likuma pantu. Viņš sita Vinsentam pie krūtīm.

— Jā, jā, es viņu nogalināju! Nogalināju! Bet ne jau pederastijas dēļ! Neesmu no tiem, mesjē Munē-Sili! Un nevis trešdien! Nogalināju naudas dēļ! Lūk! Te būs! Es paslēpu maku matracī! Tūlīt izvilkšu un atdošu jums! Tikai parūpējieties, lai slepenpolicija mani vairs nevajā! Es varu palikt brīvībā, ja arī esmu viņu nogalinājis! Pierādīšu — minēšu tādus gadījumus tiesu praksē .. . Rau! Tūlīt dabūšu maku!

— Ņemiet viņu aiz otras rokas, — vecais vīrs teica Vinsentam.

Abi noturēja puisi gultā, bet viņš joprojām kliedza savos ārprāta murgos. Beidzot, pēc kādas stundas, viņš apgura; balss čērkstēja, vārdi saplūda vienā murdoņā, un viņš iekrita drudža miegā. Vecais vīrs pienāca pie Vin-senta gultas.

— Puisis skolojies par advokātu, — viņš teica. — Pārpūlējis galvu. Šīs lēkmes uznāk ik pa desmit dienām. Viņš nevienu neaiztiek. Ar labu nakti, mesjē.

Vecais vīrs apgūlās un tūdaļ iemiga. Vinsents atkal nostājās pie loga pret ieleju. Līdz saules lēktam vēl bija tālu; tik vien redzēja kā rīta zvaigzni. Viņš atcerējās rīta zvaigzni Dobiņī gleznā, kura pauž bezgalīgu mieru, visuma di-ženību ... un smeldzi, ko izjūt niecīgais cilvēks, vērdamies pasaules telpā.

ii

Otrā rītā pēc brokastīm slimnieki izgāja dārzā. Aiz attālā mūra redzēja kailu, vientulīgu kalnu grēdu, tā šķita bez kādas dzīvības, kopš romieši to šķērsojuši. Vinsents noskatījās, kā citi tūļādamies spēlē kroketu. Viņš apsēdās uz akmens sola, pavērās resnajos, efeju apstīgotajos koku stumbros, pārlaida acis zemei, kur auga kapmirtes. Garām gāja Obenā* Svētā Jozefa ordeņa māsas dziļi iedubušām acīm — pelēm līdzīgas figūras melnbaltos tērpos, viņas devās uz romiešu veco baznīciņu, murminādamas rīta lūgsnas un laizdamas caur pirkstiem pātaru krelles.

Nebilzdami ne mēma vārda, slimnieki vienu stundu paspēlēja kroketu, pēc tam atgriezās vēsajā palātā. Viņi sasēdās ap krāsni. Vinsents brīnījās par viņu bezdarbību. Viņš nesaprata, kāpēc te nav pat vecas avīzes, ko palasīt.

Nevarēdams pierast pie šādas dīkdienības, Vinsents izgāja dārzā pastaigāties. Pat saule te šķita savārgusi.

Vecā klostera ēkas bija saceltas tradicionālajā četrstūrī. Ziemeļos atradās trešās šķiras nodaļa, austru-mos — baznīciņa, ārsta Perona māja un desmitā gadsimta klosteris, dienvidos —- pirmās un otrās šķiras nodaļa, rietumos— pagalms bīstamajiem ārprātīgajiem un garš, drūms, sarkanīgs mūris. Vārti — vienīgā izeja — bija noslēgti un aizbultēti. Mūris gluds, gandrīz četrus metrus augsts, tam pāri nevarēja pārrāpties.

Izstaigājies Vinsents atkal apsēdās uz akmens sola pie mežrožu krūma. Viņš gribēja izprast pats sevi, tikt īsti skaidrībā par to, kāpēc braucis uz Saint-Paul. Neizsakāmas bailes un drausmas pārņēma viņu un sajauca domas. Sirdī vairs nebija ne cerību, ne vēlēšanos.

Nedrošiem soļiem Vinsents devās uz savu palātu. Sa-, sniedzis portiku, viņš izdzirdēja savādus suņa kaucienus. Viņš vēl nebija ticis pie durvīm, kad suņa kaucieni izvērtās vilka gaudoņā.

Vinsents pagāja garām gultu rindām. Kaktā viņš ieraudzīja veco vīru, kas iepriekšējā naktī bija palīdzējis savaldīt gaišmataino puisi. Uzgriezis citiem muguru, atgāzis galvu, baismīgi izvaikstījis seju, vīrs gaudoja, cik jaudas. Vilka gaudoņu nomainīja kāda dīvaina dzīvnieka smilkstiem. Žēlabainās skaņas pieplūdināja telpu.

— Kādā zvērnīcā esmu ieslodzīts? — Vinsents jautāja sev.

Slimnieki, kas sēdēja ap krāsni, nelikās zinot par veco vīru. Nu viņš sāka izmisīgi aurot.

— Kaut kas jādara, — Vinsents skaļi noteica.

Gaišmatainais jauneklis viņu atturēja.

— Ļaujiet viņam vaļu, -— tas teica. — Ja viņu uzrunāsit, viņš saniknosies. Pēc dažām stundām apklusīs.

Klostera sienas bija biezas, taču, ēdot otrās brokastis, Vinsents joprojām dzirdēja nelaimīgā pārmainīgās gaudas, kas ārdīja dziļo klusumu. Lai paglābtos no drausmīgās kaukšanas, Vinsents pavadīja pēcpusdienu dārza attālākajā stūrī.

Vēlāk, vakariņu laikā, jauns cilvēks, kam kreisā puse bija paralizēta, pakampa no galda nazi, uzlēca kājās un pielika nazi pie sirds.

— Stunda situsi! — viņš iekliedzās. — Es nogalināšos!

Viņa biedrs labajā pusē, gurdi piecēlies, satvēra roku

ar nazi.

— Cilu dienu, Raimon. Svētdienā nevajag.

— Nē, nē, šodien! Es nevēlos dzīvot! Es atsakos dzīvot! Laid mani vaļā! Es gribu nogalināties!

— Rīt, Raimon, rīt. Sī nav īstā diena.

— Laid mani vaļā! Es ietriekšu nazi sev sirdī! Es tev saku —.man jānogalinās!

— Zinu, zinu. Tikai citreiz. Tagad ne.

Biedrs atņēma nazi un aizveda uz palātu nevarīgā niknumā raudošo Raimonu.

Vinsents pievērsās blakus sēdētājam, kas patlaban cēla pie mutes karoti, apsarkušām acīm bažīgi vērodams savus drebošos pirkstus.

— Kas viņam gadījies? — Vinsents jautāja.

Sifilitiķis nolaida karoti un sacīja:

— Pagājis vesels gads, un nav nevienas tādas dienas, kad Raimons nemēģina izdarīt pašnāvību.

— Kāpēc viņš mēģina šeit? — Vinsents vaicāja. — Kāpēc nepievāc nazi un nenogalinās naktī, kad citi guļ?

— Varbūt viņam negribas mirt, mesjē.

Nākamajā rītā, kad Vinsents atkal skatījās, kā biedri spēlē kroketu, viens no viņiem pēkšņi nogāzās gar zemi un sāka raustīties krampjos.

— Žigli! — kāds izsaucās. — Viņam ir krītamā kaite.

— Saturiet rokas un kājas!

Četri vīri satvēra epileptiķi aiz rokām un kājām. Tas izlocījās, it kā tam būtu spēka par deviņiem. Gaišmatainais puisis izvilka no kabatas karoti un iesprauca starp zobiem garšļaukus izstieptajam slimniekam.

—• Nāciet, paturiet galvu! — jauneklis uzsauca Vin-sentam.

Krampju lēkmes, cita par citu spēcīgākas, drīz pieņēmās, drīz atslāba. Slimnieks valbīja acis, mutes kaktiņos parādījās putas.

— Kāpēc turat viņam mutē karoti? — Vinsents noņurdēja.

— Lai nenokož mēli.

Pēc kādas pusstundas epileptiķis iegrima nemaņā. Vinsents un vēl divi slimnieki viņu aiznesa un apguldīja. Un tas bija viss, neviens vairs neieminējās par šo atgadījumu.

Nepagāja ne divas nedēļas, kad Vinsents jau bija redzējis, ka ikkatrs no viņa vienpadsmit biedriem šā vai tā pārcieš ārprāta lēkmi: slimnieks, kurš trakoja, plēsdams sev drēbes un sadauzīdams visu, kas acu priekšā, vecais vīrs, kas gaudoja līdzīgi zvēram, abi sifilitiķi, jaunais cilvēks, kas mēģināja nonāvēties, paralitiķi, kas iedegās negantā niknumā vai pārmērīgā jūsmā, šizofrēniķis ar vajāšanas māniju, gaišmatainais puisis, kas baidījās no slepenpolicijas.

Ik dienas vismaz vienam uznāca lēkme; ik dienas Vin-sentu aicināja palīgā savaldīt cilvēku, kam prāts uz laiku aptumšojies. Trešās šķiras nodaļā slimnieki paši cits citu kopa un ārstēja. Perons te iegriezās tikai reizi nedēļā, un uzraugi bēdāja vienīgi par pirmās un otrās šķiras nodaļu. Vinsenta biedri turējās vienā pulciņā, palīdzēja cits citam nestundā un bija bezgala panesīgi; katrs zināja, ka drīz pienāks atkal viņa kārta un tad pašam vajadzēs otra palīdzības un iecietības.

Šī bija slimnieku brālība.

Vinsents nenožēloja, ka atbraucis. Tagad, kad viņš pats ar savām acīm redzēja gara slimnieku dzīvi, pamazām izgaisa neskaidrās drausmas, bailes no ārprāta. Dienu no dienas viņam veidojās uzskats, ka gara vājums ir tāda pati slimība kā visas citas. Trešajā nedēļā šie sirdzēji viņam vairs nelikās atbaidīgāki par vēža vai tuberkulozes slimniekiem.

Vinsents dažbrīd sēdēja un valodoja ar plānprāti. Tas varēja atbildēt tikai ar nesakarīgām skaņām, bet Vinsents juta, ka nelaimīgais viņu saprot un tam patīk tā patērzēt. Māsas ar slimniekiem runāja vienīgi nepieciešamības gadījumos. Tikai reizi nedēļā Vinsents piecas minūtes sarunājās ar normālu cilvēku. Tas bija ārsts Perons.

— Sakiet, ārsta kungs, — Vinsents bilda, — kāpēc šie slimnieki klusē? Daži starplaikos liekas tīri prātīgi.

— Viņi nedrīkst sarunāties, Vinsent, — viņi tūlīt sāk strīdēties, uzbudinās un paši saceļ sev lēkmes. Visi sapratuši, ka jāizturas gluži mierīgi, — citādi dzīvot viņi nevar.

— Tad viņi ir dzīvi miroņi.

Perons paraustīja plecus.

— Par to, mans mīļais Vinsent, var domāt dažādi.

— Bet kāpēc viņi pat nelasa? Man šķiet, grāmatas...

— Lasot viņi satraucas, Vinsent, un tad, kā jau labi zināms, viņiem uznāk negantas lēkmes. Nē, mans draugs, viņiem jādzīvo savā noslēgtajā iekšējā pasaulē. Nevajag viņus nožēlot. Vai atceraties, ko sacījis Draidens*? «Un arī ārprātā ir jābūt savam priekam, ko pazīst tikai ārprātīgais.»

Pagāja mēnesis. Vinsents ne reizes nesajuta pat mazāko vēlēšanos izkļūt no dziedinātavas. Cik varēja vērot, arī citi negribēja tikt projām. Vinsents saprata: viņi visi apzinās, ka ir pārāk stipri iedragāti, lai spētu dzīvot ārpasaulē.

Un palātā bija nojaušama trūdekļu smaka.

Vinsents lūkoja saglabāt možu garu, gaidīdams dienu, kad atgriezīsies spēks un vēlēšanās gleznot. Viņa biedri nīka bezdarbībā, domādami tikai par nākamo maltīti. Lai nekļūtu viņiem līdzīgs, Vinsents atteicās ēst vecu un iemaitājušos barību. Viņš iebaudīja tikai mazliet zupas un rupjmaizes. Teo viņam atsūtīja Šekspīra darbus vienā sējumā; viņš izlasīja «Ričardu II», «Henriju IV» un «Henriju V», domās pārceldamies citos laikos un citās vietās.

Viņš sīvi cīnījās par to, lai sirdī nesakrājas skumjas kā ūdens dūksnā.

Teo bija apprecējies. Viņš un viņa sieva Johanna bieži rakstīja Vinsentam. Teo sirguļoja. Vinsents raizējās vairāk par brāli nekā par sevi. Viņš lūdza, lai Johanna gatavo veselīgus holandiešu ēdienus, jo Teo desmit gadus ieturējis maltītes restorānos.

Vinsents domāja, ka viņa vislabākā izklaidēšanās ir darbs. Ja vien viņš varēs ar pilnu krūti mesties darbā, tas viņu izdziedinās. Šiem cilvēkiem palātā nav nekāda glābiņa no lēnas nāves; viņam ir glezniecība, tā viņu izvedīs no šīs iestādes veselu un laimīgu.

Sestās nedēļas beigās ārsts Perons Vinsentam ierādīja istabiņu darbnīcai. Sienas bija iztapsētas pelēki zaļas, pie loga zaļgani aizkari ar ļoti bāliem rožu rakstiem. Šos aizkarus mirdams bija atstājis kāds bagātāks slimnieks, ari vecu atzveltnes krēslu, kas pārvilkts ar raibu, lāsainu drēbi, kura atgādināja Montičelli gleznu. No šīs istabiņas varēja vērot nolaidenu labības lauku — un brīvību. Logam bija priekšā resnas, melnas restes.

Vinsents ātri uzgleznoja ainavu, ko redzēja caur logu. Priekšplānā — vētras sapluinīta druva, veldrē sagāzti kvieši. Lejup pa iešļaupumu stiepās robežmūris, aiz mūra daži olīvkoki pelēki zaļām lapām, mājiņas un kalni. Pašā augšā Vinsents iegleznoja lielu baltpelēku, zilgmes apņemtu mākoni.

Ap vakariņu laiku Vinsents atgriezās palātā, starodams aiz prieka. Viņš joprojām ir mākslinieks. Viņš atkal sastapies ar dabu vaigu vaigā. Modusies darba mīlestība un likusi viņam radīt.

Vājprātīgo namā viņš nenonīks. Viņš izveseļosies. Pēc dažiem mēnešiem atstās šo iestādi. Varēs braukt uz Parīzi pie saviem vecajiem draugiem. Viņš vēlreiz sāk jaunu dzīvi.

Vinsents norakstīja brālim garu, vētrainu vēstuli, lūgdams krāsas, audeklu, otas un interesantas grāmatas.

Atausa rīts. Uzlēca saule, dzeltena un karsta. Cikādes dārzā sāka dziedāt kā negudras, šī dziesma bija desmitreiz skaļāka par circeņu čirkstoņu. Vinsents iznesa molbertu un gleznoja priedes, krūmus, celiņus. Pienāca viņa palātas biedri, noskatījās viņam pār plecu, taču godprātīgi klusēja.

— Viņi uzvedas labāk nekā cienījamie Arlas pilsoņi, — Vinsents nodudināja sevī.

Pašā pievakarē viņš iegāja pie ārsta Perona.

— Ārsta kungs, es jūtos lieliski. Lūdzu, atļaujiet man gleznot ārpus dziedinātavas.

— Protams, jūs izskatāties labāk, Vinsent. Miers un peldes jums līdzējušas. Bet vai nedomājat, ka būtu tā kā bīstami jau iziet ārā?

— Bīstami? Nē jel. Kāpēc?

— Ja nu jums . . . uznāk lēkme ... laukos? ...

Vinsents iesmējās.

— Man vairs nekādu lēkmju nebūs, ārsta kungs. Tās izbeigušās reizi par visām reizēm. Es jūtos labāk nekā tolaik, kad tās vēl nebija sākušās.

— Bet, Vinsent, es baidos ...

— Lūdzu, atļaujiet, ārsta kungs. Jūs nezināt, cik laimīgs būšu, ja varēšu iet, kurp vēlos, un gleznot to, kas patīk.

-— Nu, ja tieši darbs jums vajadzīgs ...

Un Vinsentam atvēra vārtus. Uzcēlis molbertu mugurā, viņš devās meklēt motīvus gleznām. Cauras dienas viņš pavadīja kalnos aiz dziedinātavas. Viņa prātu sāka nodarbināt cipreses, kas auga pie Senremī. Viņš gribēja tās attēlot ar tādu pašu vērienu, ar kādu attēlojis saulespuķes. Vinsents nobrīnījās, ka cipreses vēl nav gleznotas tā, kā viņš tās redz. Viņš atzina, ka līnijās un samēros šie koki — melni lāsumi saules apspīdētā ainavā — ir skaisti kā ēģiptiešu obeliski.

Vinsents atsāka gaitu, ko ieradis Arlā. Ik rītu, saulei lecot, viņš izgāja ar baltu audeklu; ik vakaru pārnāca, atgleznojis kādu dabas stūrīti. Ja ari vēl trūka agrākās jaudas un veiklības, viņš to nemanīja. Ar katru dienu viņš jutās drošāks, stiprāks, uztvērīgāks.

Tagad, atguvis pašapziņu, Vinsents ēda visu, ko māsas cēla galdā. Viņš kāri notiesāja pat zupu, kur noslīkuši prusaki. Lai spētu strādāt, viņam vajag barības. Nav vairs ko baidīties. Viņš pilnīgi valda pār sevi.

Kad Vinsents bija pavadījis dziedinātavā jau trīs mēnešus, viņš atrada ciprešu motīvu, kas viņu tā iejūsmoja, ka lika aizmirst itin visu, kas mūžā izciests. Koki bija lieli, diženi. Priekšplāns zems, to aizņēma kazenāji un citi krūmi. Aiz violetiem kalniem zaļa un sārta debess ar mēness sirpi. Priekšplānu viņš uzgleznoja ļoti bieziem zie-dieniem, kazeņu krūmus ar zaļiem, dzelteniem un violetiem vizumiem. Kad Vinsents tovakar aplūkoja savu audeklu, viņš juta, ka izkļuvis no muklāja un ar seju pret sauli atkal nostājies uz cietas zemes.

Prieka pārņemts, viņš atkal redzēja sevi brīvu.

Teo papildus atsūtīja naudu, un Vinsents izlūdzās atļauju aizbraukt uz Arlu pēc savām gleznām. Lamartina laukuma ļaudis pret viņu izturējās pieklājīgi, bet, redzot dzelteno māju, viņam kļuva nelabi. Viņš baidījās, ka tikai nepaģībst. Vinsents negāja pie Rulēna un ārsta Rē, lai gan bija domājis tos apciemot, bet devās meklēt mājas īpašnieku, kam palikušas viņa gleznas.

Tovakar Vinsents dziedinātavā neatgriezās, lai gan bija solījies. Nākamajā dienā viņu atrada starp Taraskonu un Senremī. Viņš gulēja uz mutes grāvī.

Nedēļas trīs Vinsents murgoja drudzī. Palātas biedri, kurus viņš bija nožēlojis, tāpēc ka lēkmes tiem atkārtojas, viņu aprūpēja ar lielu pacietību. Daudzmaz atlabojies, viņš saprata, kas noticis.

— Tas ir briesmīgi! Tas ir briesmīgi! — viņš murmināja sevī atkal un atkal.

Trešās nedēļas beigās, kad Vinsents, lai ielocītu kājas, sāka staigāt pa kailo, gaitenim līdzīgo telpu, māsas ieveda jaunu slimnieku. Jaunais paklausīgi aizgāja līdz savai gultai, bet, tikko māsas bija projām, viņš satracinājās bez jēgas. Viņš norāva sev drēbes un saplēsa driskās, visu laiku kliegdams pilnā kaklā. Saplosīja matraci, sadauzīja skapīti, kas pienaglots pie sienas, norāva aizkarus, salauza aizslietni un saspārdīja savu somu.

Palātas iemītnieki nekad neķērās klāt jaunuzņemtajam. Pēdīgi ienāca divi uzraugi, aizvilka ārprātīgo un ieslodzīja kādā cellē gaiteņa viņā galā. Viņš rēca kā saniknots zvērs veselas divas nedēļas. Vinsents dienu un nakti dzirdēja rēcienus. Beļdzot tie apklusa. Vinsents redzēja, ka uzraugi šo cilvēku aprok mazajā kapsētā aiz baznīciņas.

Vinsentu sagrāba drausma grūtsirdība. Jo vairāk viņš atkopās un aukstasinīgāk spēja domāt, jo muļķīgāk viņam likās turpināt gleznošanu, kas ņēma tik daudz un neienesa neko. Taču, ja viņš negleznotu, tad nevarētu dzīvot.

Ārsts Perons sūtīja viņam vīnu un gaļu, bet noliedza iet darbnīcas tuvumā. Vinsents neko neiebilda, kamēr jutās vēl vājš, bet, daudzmaz atguvis spēkus, viņš nekādi nespēja samierināties ar to, ka viņam uzspiež kauna pilnu dīkdienību, kādā nīkst viņa biedri.

— Ārsta kungs, — viņš teica, — man vajag strādāt, citādi neizveseļošos. Ja sēdēšu dīkā tāpat kā šie vājprātīgie, saslimšu pa īstam.

— Saprotu, Vinsent, bet tieši darbs, spriegs darbs bija tas, kas izraisīja lēkmi. Man jāsarga jūs no satraukuma.

— Nē, ārsta kungs, tas nebija darbs. Tas bija ceļojums uz Arlu. Es savārgu, tiklīdz ieraudzīju Lamartina laukumu un dzelteno māju. Ja vairs nebraukšu uz turieni, man nebūs nekādu lēkmju. Lūdzu, laidiet mani darbnīcā.

— Es negribu uzņemties tādu atbildību. Aizrakstīšu jūsu brālim. Ja viņš piekritīs, es atkal ļaušu jums strādāt.

Teo lūdza ārstu Peronu, lai viņš neliedz Vinsentam gleznot, un pavēstīja, ka pats būšot tēvs. Šī ziņa uzmundrināja Vinsentu. Viņš sajutās tik stiprs un laimīgs kā īsi pirms pēdējās lēkmes. Viņš tūlīt norakstīja brālim līksmu vēstuli.

«Vai zini, ko ceru, Teo? Es ceru, ka ģimene Tev būs tas, kas man ir daba, kukuržņi, zāle, dzeltenā labība, zemnieki. Bērns, ko Johanna Tev dāvinās, Tevi saistīs ar pašu dzīvi, kas citādi nav iespējams lielā pilsētā. Tagad Tu droši vien jūties cieši vienots ar dabu, jo raksti, ka Jo-hanna jau mana bērnu kustamies.»

Vinsents atgriezās savā darbnīcā un uzgleznoja ainavu aiz restotā loga — labības lauku ar mazu pļāvēju un lielu sauli. Gleznā viss bija dzeltens — ja atskaita mūri, kas asā leņķī nosliecās pa nogāzi, un violetos kalnus diben-plānā.

Ārsts Perons arī pielaidās, kad Teo lūdza, lai atļauj brālim strādāt ārpus dziedinātavas. Vinsents gleznoja cipreses, kas plūslin plūda augšup no zemes, iesniegdamās dzeltenajās saules debesīs. Gleznoja olīvu vācējas; zeme bija violeta, notālumā — dzeltenā okera krāsā; koku stumbri bronzas krāsā, lapas pelēki zaļas, debesis un visas trīs sieviešu figūras sārtas.

Pa ceļam viņš bieži apstājās un parunāja ar zemniekiem, kas strādāja laukos. Vinsents uzskatīja, ka šie ļaudis par viņu pārāki.

— Ziniet, — viņš kādam sacīja, — es aru uz sava audekla, bet jūs arat lauku.

Vēlais Provansas rudens pieņēmās pilnā krāšņumā. Zeme rādīja visus savus violetos toņus; dārzā, saules ap-svelmētā zālē, sārtoja ziedi; zaļā debess krasi atšķīrās no lapojuma, kas dzeltēja dažādās nokrāsās.

Un šinī vēlajā rudenī Vinsents pilnīgi atguva spēkus. Viņš redzēja, ka darbs sokas. Brieda jaunas ieceres, viņš laimīgs ļāva tām raisīties. Viņš bija te nodzīvojis jau labu laiku un sāka īsti izjust šo apvidu. Tam piemita pavisam citāds raksturs nekā Arlas apkārtnei. Mistrālu pievaldīja kalni, kas slējās pār ieleju. Saule tik stipri nežilbināja. Tagad, izpratis Senremī apkaimi, Vinsents nevēlējās atstāt dziedinātavu. Pirmajos mēnešos pēc ierašanās viņš bija baiļojies, ka, dzīvodams vājprātīgo namā, pats kļūs vājprātīgs. Tagad, nodevies darbam, viņš nemaz neapzinājās, vai

uzturas slimnīcā vai viesnīcā. Viņš jutās gluži vesels, taču domāja, ka būtu muļķīgi pārcelties uz citu — svešu vietu, kur vajadzētu pavadīt atkal sešus mēnešus, lai iepazītu jauno ainavu.

Vēstules no Parīzes viņu priecināja. Sieva pati vārīja vīram ēdienu, un Teo strauji atkopās. Johanna jutās labi. Ik nedēļas Teo atsūtīja brālim tabaku, šokolādi, krāsas, grāmatas un desmit vai divdesmit franku zīmi.

Vinsentam izdzisa no atmiņas lēkme, kas bija uznākusi Arlas ceļojuma laikā. Viņš aizvien apgalvoja sev, ka visus sešus mēnešus būtu nodzīvojis bez kādas slimošanas, ja nebūtu braucis uz to sasodīto pilsētu. Savas nožuvušās studijas — cipreses un olīvkoku birzis — viņš nomazgāja ar ūdeni un spirtu, lai notīrītu eļļu un terpentīnu, pēc tam aizsūtīja gleznojumus brālim. Teo atrakstīja, ka tas vairākus viņa audeklus izstādīšot «Neatkarīgo salonā», bet Vinsents šo vēsti uzņēma ar nepatiku, jo domāja, ka vēl nav radījis savus labākos darbus. Viņš vēlējās atturēties, kamēr nebūs pilnīgi izkopis savu tehniku.

Teo savās vēstulēs apgalvoja brālim, ka tas sper lielus soļus uz priekšu. Vinsents jau izlēma: pārlaidis vienu gadu dziedinātavā, viņš sameklēs sev pajumti Senremī pilsētiņā un turpinās darbu Francijas dienvidos. Viņš atkal izjuta to līksmi un pacilātību, ko bija izjutis Arlas dienās, pirms Gogēna ierašanās, kad gleznojis saulespuķes savai dzeltenajai mājai.

Pievakarē, kad Vinsents mierīgi strādāja laukā, viņa domas sāka jukt. Naktī uzraugi viņu atrada vairākus kilometrus no molberta. Viņš bija apvijies ap cipreses stumbru.

IV

Pēc piecām dienām viņa prāts noskaidrojās. Visvairāk viņu sāpināja tas, ka biedri viņa lēkmi uzņēma kā nenovēršamu ļaunumu.

Pienāca ziema. Vinsentam trūka gribas piecelties no gultas. Krāsns palātas vidū bija nokaitēta sarkana. Mēmi klusēdami, slimnieki ap to sēdēja līdz vakaram. Logi palātā bija mazi un augsti, tie noskopoja gaismu. Krāsns sasildīja telpu, izplatot trūdekļu dvaku. Māsas, ieslēpušās

VĀRNAS VIRS LABĪBAS LAUKA

(1890; audekls, eļļa)

savos melnajos uzpletņos, staigāja, murminādamas lūgsnas un glāstīdamas krucifiksus. Kailie kalni tālumā rēgojās kā miroņgalvas.

Vinsents vaļā acīm gulēja savā ieslīpajā gultā. Ko viņam bija mācījis Mauve ar savu Sheveningenes gleznu? «Ciešanās negausties . . .» Ciest, sarast ar sāpēm ... jā, bet tā var zaudēt sevi. Ja viņš ļausies šīm sāpēm, šai vienaldzībai, tās viņu nobeigs. Katra cilvēka dzīvē pienāk brīdis, kad ciešanas jānomet kā netīrs mētelis.

Vienmulīgi vilkās dienas. Vinsentam nebija ne nodomu, ne cerību. Viņš dzirdēja māsas runājam par viņa darbu; tās netika gudras, vai viņš glezno tāpēc, ka sajucis, vai sajucis tāpēc, ka glezno.

Plānprātis stundām ilgi sēdēja pie viņa gultas un žēlabaini vervelēja. Vinsents juta, ka šis cilvēks ir viņa draugs, un neraidīja to projām. Nereti viņš pateica savas domas plānprātim, jo nebija neviena cita, kas klausītos.

— Viņas spriež — gleznošana būs padarījusi mani traku, — Vinsents reiz sacīja savam biedram, kad divas māsas pagāja garām. —• Tā jau ir, ka mākslinieku pārāk aizrauj tas, ko redz viņa acis, un viņš nav nekāds noteicējs par savu pārējo dzīvi. Bet vai tāpēc viņš nevarētu dzīvot šinī pasaulē?

Plānprātis tikai siekaloja.

Beidzot kāda rinda Delakruā grāmatā lika viņam piecelties no gultas. «Es tiku pie gleznošanas, kad man nebija vairs nedz zobu, nedz elpas,» Delakruā rakstīja.

Ritēja nedēļa pēc nedēļas, un Vinsents nevēlējās iziet pat dārzā. Viņš sēdēja pie krāsns un lasīja grāmatas, ko brālis atsūtījis no Parīzes. Ja kādam slimniekam uznāca lēkme, Vinsents palika sēžot un nemaz nepacēla acis. Ārprāts bija aizstājis prātu, nenormālais —■ normālo. Jau bija tik sen, kopš dzīvots starp veseliem cilvēkiem, ka palātas biedri viņam vairs nelikās slimi.

— Diemžēl, Vinsent, es vairs nedrīkstu jūs izlaist aiz vārtiem, — ārsts Perons teica. — Jums jāuzturas šaipus mūra.

_— Vai atļausit strādāt darbnīcā?

—- Nestrādājiet.

— Ārsta kungs, vai tad gribat, lai izdaru pašnāvību?

— Nu labi, strādājiet darbnīcā. Bet tikai pāris stundu dienā.

Vinsentu neuzmundrināja pat otas un molberts. Viņš iesēdās raibajā atzveltnes krēslā un truli vērās caur dzelzs restēm uz kailo tīrumu.

Pēc dažām dienām viņu aicināja uz ārsta Perona kabinetu saņemt ierakstītu vēstuli. Atplēsis aploksni, Vinsents atrada čeku par četrsimt frankiem, tas bija izrakstīts viņam. Lielākā summa, kāda viņam jebkad bijusi pie dvēseles. Viņš nobrīnījās, kāpēc gan Teo atsūtījis tādu naudu.

«Mīļais Vinsent!

Beidzot! Viens no Taviem audekliem pārdots par četrsimt frankiem! «Sarkanie vīna dārzi» — ko esi gleznojis Arlā. Nopirkusi Anna Boka, beļģiešu gleznotāja māsa.

Apsveicu, veco zēn! Tavas gleznas drīz pārdosim visā Eiropā! Ja ārsts Perons neiebilst, atgriezies Parīzē — ceļa nauda Tev nu ir.

Nesen iepazinos ar jauku cilvēku, ar ārstu Gašē, kas dzīvo Ovērā pie Uāzas, tikai vienas stundas brauciena attālumā no Parīzes. Visi ievērojamie mākslinieki — sākot ar Dobiņī — strādājuši viņa mājā. Ārsts Gašē teic, ka pilnīgi izprotot Tavu slimību un, ja Tu vēlētos apmesties Ovērā, viņš jebkurā laikā uzņemtos rūpes par Tevi.

Rīt Tev rakstīšu atkal.

Teo.»

Vinsents vēstuli parādīja ārstam Peronam un viņa sievai. Perons izlasīja vēstuli, kļuva domīgs, pagrozīja pirkstos čeku. Viņš apsveica Vinsentu sakarā ar lielo panākumu.

Vinsents gāja pa celiņu, gurdums bija izgaisis, prāts drošs, sarosināts jaunai dzīvei. Pagalma vidū viņš atskārta, ka paņēmis gan čeku, bet brāļa vēstuli aizmirsis ārsta kabinetā. Viņš apgriezās un knaši devās atpakaļ.

Vinsents jau dzīrās pieklauvēt, kad izdzirdēja savu vārdu pieminam istabā. Viņš neziņā vilcinājās.

— Tad kamdēļ, pēc tavām domām, viņš to darījis? — madame Perona noprasīja.

— Varbūt cer, ka brālim tas nāks par labu.

-— Bet ja nevar atļauties tādu naudu? . . .

— Man šķiet, viņš nekā nežēlotu, lai tikai Vinsents izdziedinātos.

— Tātad, pēc tavām domām, tas viss ir izgudrots?

— Mīļā Marij, kā gan citādi? Tā sieviete esot mākslinieka māsa. Vai tad cilvēks, kas daudzmaz apjauš gleznu, varētu . . .

Vinsents aizgāja.

Vakariņu laikā viņš saņēma no brāļa telegrammu:

DĒLĒNU NOSAUCĀM TAVĀ VĀRDĀ JOHANNA UN VINSENTS JUTĀS LIELISKI

Gleznas pārdošana un brāļa priecīgā telegramma Vin-sentu vienā naktī padarīja veselu. Otrā rītā viņš piecēlās agri, iegāja darbnīcā, izmazgāja otas, izšķiroja savas gleznas un skices, ko bija atslējis pie sienas.

«Ja Delakruā varēja tikt pie gleznošanas, kad viņam nebija vairs nedz zobu, nedz elpas, es varu gleznot, kad man nav vairs nedz zobu, nedz prāta.»

Vinsents ar klusu niknumu metās darbā. Viņš nokopēja Delakruā «Žēlsirdīgo samarieti», Milē «Sējēju» un «Racējus». Ar savu neseno ligu viņš samierināsies kā vēss ziemeļnieks. Dzīve mākslinieku nežēlo, to viņš jau bija zinājis, gaitu sākot. Vai tagad nav par vēlu gausties?

Tieši divas nedēļas pēc tam, kad bija saņemts čeks par četrsimt frankiem, Teo atsūtīja žurnāla Meicure de Fiance janvāra numuru. Vinsents ievēroja, ka satura rādītājā uz vāka brālis atzīmējis Atbēra Orjē rakstu «Vientuļie».

Vinsenta van Goga darbiem raksturīgs spēka pārmērs, izteiksmes dedzīgums. Kategoriskajā būtības uzsvērumā, dažkārt pārdrošajā formu vienkāršošanā, trakulīgajā nebēdnībā, ar kādu viņš noliek mums priekšā sauli, milzīgajā zīmējuma un kolorīta spriegumā — visur izpaužas viņa varenais, vīrišķīgais raksturs, jūtams pārgalvnieks, kas reizēm ir rupjš, reizēm vientiesīgi maigs.

Vinsents van Gogs pieder pie dižās Fransa Halsa cilts. Van Gogs ir reālists, tikai citāds nekā viņa senči, lielie, garā un miesā veselie Holandes pilsoņi. Viņa audekli liecina par apzinīgu rakstura izpēti, pastāvīgu lietu būtības meklēšanu, par dziļu un gandrīz bērnišķīgu dabas un patiesības mīlestību.

Šis spēcīgais un patiesīgais mākslinieks ar apgaismotu dvēseli — vai viņš kādreiz baudīs publikas atzinību? Diez

vai. Vinsents van Gogs ir pārāk vienkāršs un reizē pārāk smalks mūsu laikabiedru pilsoniskajam garam. Viņu pilnīgi sapratīs tikai mākslinieki — viņa brāļi.

Albēra Orjē rakstu Vinsents ārstam Peronam nerādīja.

Atgriezās viņa spēki un dzīves alkas. Vinsents uzgleznoja palātu, kurā gulēja, uzgleznoja virsuzraugu, pēc tam viņa sievu, nokopēja vēl vairākas Milē un Delakruā gleznas — aizvadīja savas dienas un naktis trauksmīgā darbā.

Slimības norise skaidri rādīja, ka viņa lēkmes ir periodiskas, tās atkārtojās ik pēc triļiem mēnešiem. Labi — ja viņš zina, kad tās gaidāmas, viņš pats var pasargāt sevi. Nākamreiz, kad tuvosies lēkmes laiks, viņš pārtrauks darbu, liksies gultā, sagatavosies pārlaist savu slimību. Pēc pāris dienām piecelsies, it kā būtu izgulējis tikai iesnas.

Vinsentu gan vēl uztrauca reliģiozā noskaņa, kas valdīja dziedinātavā. Viņam šķita, ka šinīs krēslainajās ziemas dienās māsām pašām uznākusi histērija. Noraudzīdamies, kā viņas murmina lūgsnas, skūpsta krucifiksus, laiž caur pirkstiem pātaru krelles, staigā, iedūrušas degunus bībelē, kā viņas piecas vai sešas reizes dienā vēl aizmanās uz baznīciņu pielūgt dievu, Vinsents dažbrīd netika vairs gudrs, kuri šinī iestādē ir slimie un kuri veselie cilvēki. Kopš Borināžā pavadītā laika viņam derdzās visas reliģiskās pārmērības. Gadījās mirkļi, kad māsu fanātisms viņu smacēja vai nost. Viņš vēl cītīgāk nodevās darbam, lai izdzēstu no prāta šos rēgus melnos uzpletņos.

Trešais mēnesis bija gandrīz galā, atlika vēl divas dienas, un Vinsents jau laikus likās gultā, mundrs un vesels. Viņš aizvilka aizkarus, lai māsu pārliekā reliģiskā iejūsma netraucētu viņa dvēseles mieru.

Pienāca diena, kad vajadzētu iestāties lēkmei. Vinsents to gaidīja ar nepacietību, ar tādu kā patiku. Aizvilkās stundas. Nekas nenotika. Viņš izbrīnījās, saīga. Pagāja vēl diena. Viņš joprojām jutās gluži normāli. Kad arī nākamajā dienā nekāds ļaunums nepiemetās, viņš pasmējās par sevi.

«Esmu gan nelga. Tā lēkme taču bijusi pēdējā. Ārsts Perons maldījies. Man vairs nav ko baidīties. Ak, esmu izšķiedis laiku, tā gulšņādams. Rit no rīta celšos augšā un sākšu strādāt.»

Pašā nakts melnumā, kad citi gulēja cietu miegu, Vin-sents klusi izrausās no savas vietas. Basām kājām aizgāja pa akmens grīdu. Viņš ietika pagrabā, kur glabājās ogles. Nometās ceļos, pagrāba saujā ogļu smelkni un iztriepa to pa seju.

— Vai redzat, madame Denī? Tagad viņi mani atzīst. Saprot, ka esmu tāds pats kā viņi. Agrāk ogļrači man neuzticējās, bet tagad esmu «melnģīmis». Nu drīkstu viņiem sludināt dieva vārdu.

Rītausmā uzraugi viņu atrada. Viņš čukstēja juceklīgas lūgsnas, atkārtoja saraustītus bībeles pantus, atbildēja balsīm, kas dvesa viņam ausī dīvainus stāstus.

Šīs reliģiskās halucinācijas ilga vairākas dienas. Kad viņa prāts bija noskaidrojies, viņš palūdza kādu māsu, lai tā ataicina ārstu Peronu.

—• Es domāju, ārsta kungs, ka lēkme nebūtu uzbrukusi, ja es neredzētu šīs mūķenes, visu šo reliģisko histēriju, — Vinsents teica.

Ārsts Perons paraustīja plecus, atspiedās pret gultu un aizvilka aizkaru.

— Ko es varu darīt, Vinsent? Tas tā ir katru ziemu. Man pašam tas nepatīk, bet nevaru iejaukties. Māsas tomēr veic labu darbu.

— Lai būtu kā būdams, — Vinsents sacīja, -— grūti saglabāt prātu, ja visapkārt gara slimnieki, un gaužām grūti, ja vēl jāredz reliģijas ārprāts. Lēkmes laiks jau bija garām . . .

— Vinsent, neapmāniet sevi. Lēkme tik un tā būtu uznākusi. Ik pēc trim mēnešiem jūsu nervi tā pārkairinās, ka iestājas krīze. Ja jums nebūtu reliģisku halucināciju — būtu kaut kādas citas.

— Ja piedzīvošu vēl vienu tādu lēkmi, ārsta kungs, es lūgšu brāli, lai viņš mani ņem projām no šejienes.

-— Kā vēlaties, Vinsent.

Vinsents atsāka darbu pirmajā īsti pavasarīgajā dienā. Viņš atkal gleznoja ainavu, kas redzama caur darbnīcas logu, — dzeltenu rugaini, ko patlaban apara. Violetā apartā zeme krasi atšķīrās no dzeltenajām rugāja strēmelēm, tālumā pacēlās kalni.

Sāka ziedēt mandeļkoki, saulrieti atkal krāsoja debesis bāli dzeltenas.

Taču dabas mūžsenā atdzimšana Vinsentu vairs nerosināja uz jaunu dzīvi. Pēc apmešanās dziedinātavā viņš bija pieradis pie saviem biedriem, bet tagad citu slimnieku murgi, periodiskās lēkmes ārdīja viņa nervus un plosīja sirdi. Un pelēm līdzīgās būtnes, mūžīgās dievlūdzējas melnbaltos tērpos — no tām nekur nevarēja paslēpties. Tās uzskatot, viņš nodrebēja baigās nojausmās.

«Teo,» viņš rakstīja brālim, «man nepavisam negribētos aizbraukt no Senremī, te vēl daudz kas darāms. Bet, ja atkal uznāks reliģiska rakstura lēkme, — tam par cēloni būs pati iestāde, nevis mani nervi. Vēl tikai divas trīs tādas lēkmes, un man būs beigas.

Liec vērā: ja mani atkal izvārdzinās reliģiskas halucinācijas, es došos ceļā uz Parīzi, tiklīdz jaudāšu izkāpt no gultas. Šķiet, atgriezties ziemeļos būtu visprātīgākais, tur cilvēks var daudzmaz saglabāt dvēseles līdzsvaru.

Ko teiksi par ārstu Gašē? Vai patiešām var cerēt uz viņa palīdzību?»

Teo atbildēja, ka runājis ar ārstu Gašē vēlreiz un parādījis tam dažus Vinsenta audeklus. Ārsts Gašē tieši vēloties, lai Vinsents brauc uz Ovēru un glezno viņa mājā.

«Viņš ir speciālists nervu slimībās, Vinsent, turklāt mākslas pazinējs. Esmu pārliecināts, viņš būtu Tavs īstais dziednieks. Kad tikai gribi braukt šurp, atsūti telegrammu, un es metīšos pirmajā vilcienā uz Senremī.»

Uznāca agrais pavasara karstums. Dārzā sāka dziedāt cikādes. Vinsents gleznoja kokus un celiņus dārzā, portiku — ieeju trešās šķiras nodaļā, gleznoja pie spoguļa pašportretu.

Viņš strādāja, tā sacīt, ar vienu aci uz audeklu, ar otru uz kalendāru.

Nākamā lēkme būtu gaidāma maijā.

Vinsents izdzirdēja balsis tukšajos gaiteņos. Viņš atsaucās, un paša kliedziens atbalsoja kā ļauns likteņa aicinājums. Šoreiz viņu atrada bez samaņas baznīciņā. Maijs jau bija pusē, kad viņš atžirga no mokošajām reliģiskajām halucinācijām.

Teo par varu gribēja atbraukt viņam pakaļ. Bet Vinsents nolēma veikt ceļojumu viens — lai tikai Taraskonā kāds uzraugs palīdz viņam iekāpt vilcienā. Viņš rakstīja^

«Mīļais Teo!

Es neesmu invalīds, neesmu arī kļuvis par bīstamu zvēru. Ļauj, lai pierādu Tev un pats sev, ka esmu normāls cilvēks. Ja tikšu projām no šīs iestādes pats saviem spēkiem un sākšu jaunu dzīvi Ovērā, tad droši vien varēšu uzveikt slimību.

Tātad — man dota vēl viena iespēja. Esmu pārliecināts, ka, izticis no trako nama, kļūšu atkal garā vesels. Pēc Tava apraksta, Ovēra ir klusa un skaista vieta. Ja piesargāšos, ja dzīvošu ārsta Gašē uzraudzībā — pārvarēšu savu kaiti.

Telegrafēšu no Taraskonas pirms vilciena atiešanas. Sagaidi mani Lionas stacijā. Gribu izbraukt sestdien, lai pavadītu svētdienu kopā ar Tevi, Johannu un mazulīti.»

ASTOTA GRĀMATA OVĒRA

I

Aiz bažām Teo negulēja visu nakti. No rīta viņš jau laikus devas uz Lionas staciju sagaidīt Vinsentu. Johannai vajadzēja mājās palikt pie bērna. Viņa izgāja balkonā un raudzījās caur lielā, melnā koka lapotni, kas apēnoja fasādi. Nams atradās Citē Pigalle 8, viņu dzīvoklis bija ceturtajā stāvā. Johanna uzmanīja ielu, vērodama, vai neiegriežas ekipāža.

No Lionas stacijas līdz Teo dzīvoklim bija labs gabals. Johannai šķita, ka viņa izgaidījusies veselu mūžību. Viņa sāka baiļoties, vai tikai Vinsentam vilcienā nebūs noticis kas ļauns. Pēdīgi tomēr iegriezās vaļējs fiakrs, divas sejas smaidīja, divas rokas māja. Johanna saspringa, lai paturētu acīs Vinsentu.

Cité Pigai le bija akla iela, ko aprāva pagalms ar dārzu un mūra mājas stūris. Iela izskatījās lepna un cienīga, katrā pusē bija tikai divi gari nami. Teo dzīvoja galējā mājā. Tās priekšā atradās dārziņš un savrups trotuārs.

Pēc brītiņa rati jau pabrauca zem lielā, melnā koka un apstājās pie ieejas.

Vinsents uzjoņoja pa kāpnēm, Teo noturējās viņam līdzi. Johanna tika domājusi, ka ieraudzīs slimnieku, bet vīrietim, kas viņu apkampa, bija veselīga ādas krāsa, priecīga sejas izteiksme un apņēmības pilns skatiens.

«Viņš ir gluži vesels, šķiet daudz spēcīgāks par Teo,» Johannai pazibēja prātā.

Bet viņa neiedrošinājās uzlūkot Vinsenta ausi.

— Nu, Teo! — Vinsents, saņēmis Johannas rokas, izsaucās, atzinīgi noraudzīdamies svainē. — Tu gan esi izmeklējis sev jauku sievu.

— Paldies, Vinsent. — Teo smējās.

Teo šķita izvēlējies sava tēva gaumē. Johannai bija tādas pašas acis kā Annai Kornēlijai, tāds pats maigs, izprotošs līdzjutējas skatiens. Johannā jau bija izmanāma īsti mātišķa cienība, lai gan viņas bērnam tikai daži mēneši. Viņai bija glīti, vienkārši vaibsti, ovāla, tāda kā skumīga seja, kupli, gaišbrūni mati, ko viņa gludi atsukāja no augstās, holandiskās pieres. Mīlēdama Teo, viņa mīlēja arī Vinsentu.

Teo ievilka Vinsentu guļamistabā, kur šūpulī dusēja mazulītis. Asarām acīs brāļi klusēdami raudzījās bērnā. Johanna saprata, ka vajadzētu atstāt viņus vienus, un zagās uz durvīm. Tikko viņa saņēma tverekli, Vinsents ar smaidu pievērsās viņai un, norādīdams uz tamborēto sedziņu, sacīja:

— Nenosedz viņu tā ar mežģinēm, māsiņ.

Johanna izgāja, klusi aizvērdama durvis. Vinsents atkal nolūkojās uz bērnu, un viņš sajuta skaudru smeldzi, kā cilvēks, kuram nebūs pēcnācēju, kurš mirdams tā arī nomirs.

Teo noģida viņa domas.

— Tev vēl laiks, Vinsent. Kādreiz atradīsi sievieti, kas mīlēs tevi un dalīsies tavos grūtumos.

— Ai nē, Teo, par vēlu.

— Nav nemaz tik sen, kad sastapos ar sievieti, kas būtu tava īstenā dzīvesbiedre!

— Ej nu ej! Kas tā bija?

— Mašurina. Turgeņeva romānā «Plēsums». Vai atceries?

— Sieviete, kas palīdz nihilistiem, pārgādā pāri robežai slepenos papīrus?

— Jā. Tādai vajadzētu būt tavai sievai, Vinsent; tādai, kas izbaudījusi beidzamo postu ...

— Un kas viņai par prātu nākt pie manis? Pie vien-auša?

Mazais Vinsents pamodās, skatījās viņos un smaidīja. Teo izcēla bērnu no šūpuļa un ielika Vinsentam rokās.

— Tāds mīksts un silts kā kucēniņš, — Vinsents teica, piekļaudams mazulīti pie krūtīm.

— Klau, lāci, tā jau netur bērnu.

— Nu jā, es labāk zinu, kā turēt otu.

Teo paņēma bērnu un pieglauda pie pleca, puisīša brūnās sprogas skāra tēva vaigu. Vinsentam likās, it kā tie abi būtu vienā akmeni izkalti.

— Labi, brāļuk, — viņš lēnīgi sacīja. — Katram savs aicinājums. Tu esi radījis dzīvu būtni... es radu gleznas.

— Kā tad, Vinsent, kā tad.

Tovakar Vinsentu apciemoja draugi, apsveica viņu atkal Parīzē. Pirmais ieradās Orjē, stalts jauns cilvēks gariem, cirtainiem matiem, bārda viņam izžuburoja katrpus zoda, tā ka vidū neizcēlās ne sariņš. Vinsents ieveda viņu guļamistabā, kur Teo bija pakāris Montičelli gleznu — puķu pušķi.

— Savā rakstā jūs apgalvojat, mesjē Orjē, ka esmu vienīgais mākslinieks, kas priekšmetu krāsainību uztvēris tādā metāliskā, dārgakmeniskā spožumā. Apskatiet šo gleznu. Montičelli šādu spožumu sasniedzis jau tad, kad vēl nemaz nebiju apmeties Parīzē.

Nostrīdējies vai veselu stundu, Vinsents vairs nemēģināja pārliecināt Orjē, bet, pateikdamies par rakstu, uzdāvināja viņam gleznu, kur attēlojis Senremī cipreses.

Iebrāzās Tulūzs-Lotreks, aizelsies no lielās kāpšanas, bet tikpat jautrs un mutīgs kā citkārt.

— Vinsent! — viņš izsaucās, spiezdams drauga roku. — Zini, es kāpnēs redzēju līķu nesēju. Vai viņš gaida uz tevi vai mani?

— Uz tevi, Lotrek! Pie manis viņam tik drīz nebūs jāķeras.

— Saderēsim, Vinsent, ka viņš savā piezīmju grāmatiņā lavu vārdu ierakstīs agrāk nekā manējo.

— Sit saujā! Uz ko?

— Uz pusdienām «Jaunajās Atēnās» un vakaru Operā.

— Kaut jūs, puiši, taisītu drusciņ jautrākus jokus, — Teo sacīja ar vāju smaidu.

Ienāca svešs cilvēks, uzskatīja Lotreku un, nogājis kaktā, atslīga krēslā. Citi gaidīja, ka Lotreks ienācēju stādīs priekšā, bet Lotreks runāja vien tālāk, it kā nekas nebūtu noticis.

— Vai tu neiepazīstinātu ar savu draugu? — Vinsents jautāja.

— Tas nav mans draugs. — Lotreks nosmējās. — Tas ir mans uzraugs!

Iestājās smags klusums.

— Vai tad nezini, Vinsent? Pāris mēnešu nebiju pilnā prātā. Esot pārdzēries. Tagad ninnāju tikai pienu. Nākamreiz, kad rīkošu viesības, atsūtīšu tev ielūgumu. Tur redzams, ka slaucu govi no pakaļpuses!

Johanna ienesa pacienu. Visi runāja cits caur citu, istabā biezēja tabakas dūmi. Tas atgādināja Vinsentam senākos Parīzes laikus.

— Ko labu dara Žoržs Serā? — viņš vaicāja Lotrekam.

— Žoržs? Vai patiešām nezini?

— Teo man neko nav rakstījis, — Vinsents teica. — Kas jauns?

— Viņš mirst ar diloni. Ārsts saka — Žoržs labi ja sagaidīšot savu trīsdesmit pirmo dzimšanas dienu.

— Mirst ar diloni! Žoržs taču bija stiprs un veselīgs. Kā gan . ..

— Pārpūlēšanās, Vinsent, — Teo sacīja. — Tu jau viņu neesi redzējis kopš diviem gadiem. Žoržs sevi izdzina uz nebēdu. Gulēja divas trīs stundas, pārējā laikā sirdīgi strādāja. Pat lādzīgā māmuļa nespēja dēlu glābt.

— Tātad Žoržs drīz aizies, — Vinsents domīgi sacīja.

Ieradās Ruso, atnesdams Vinsentam lielu turzu ar pašceptām maizītēm. Tangija tēvs, kas valkāja to pašu apaļo salmenīcu, pasniedza Vinsentam japāņu gravīru un sirsnīgā runā pateica, kāds prieks redzēt viņu atkal Parīzē.

Ap desmitiem Vinsents uzplijās, lai nopērk olīvas. Tās nu viņš lika ēst visiem, arī Lotreka uzraugam.

— Ja vien jūs redzētu Provansas sudraboti zaļās olīvkoku birzis, jūs ēstu olīvas līdz mūža galam! — Vinsents trauca.

— Olīvkoku birzis tev patīk, — Lotreks teica. — Un arlietes?

Otrā rītā Vinsents nonesa ratiņus lejā, lai Johanna saulītē pavadātu mazulīti pa savrupo trotuāru. Atgriezies dzīvoklī, Vinsents tāpat kreklos staigāja šurpu turpu, ap-vērodams sienas. Tās bija nokārtas ar viņa gleznām. Ēdamistabā virs kamīna atradās «Kartupeļu ēdāji», dzīvojamā istabā «Arlas ainava» un «Ronas skats», guļamistabā «Ziedošie augļu dārzi». Apkalpotājai par izmisumu, neierāmētas gleznas bija sabāztas zem gultām, dīvāna un bufetes un sakrautas viesu istabiņā.

Meklēdamies pa rakstāmgaldu, Vinsents uzgāja lielas, ar stipru aukliņu pārsietas vēstuļu pakas. Viņš izbrīnījās, redzēdams, ka tās ir viņa paša vēstules. Teo rūpīgi glabāja katru rindu, ko brālis viņam rakstījis šinīs divdesmit gados — pēc tam kad aizbraucis no Zundertas un sācis strādāt «Gupila» Hāgas veikalā. Sanāca vairāk nekā sešsimt vēstuļu. Vinsents nesaprata, kāpēc gan Teo tās krājis.

Citā rakstāmgalda nodalījumā Vinsents uzgāja zīmējumus, ko sūtījis brālim pēdējos desmit gados, visi bija kārtīgi salikti pēc dzīves posmiem. Te Borināžas ogļrači, viņu sievas, kuras lasa terilu; te racēji un sējēji laukos pie Ete-nes; te Hāgas vecie vīri un sievas, racēji Gēstā, Shevenin-genes zvejnieki; te Nuenenes audēji un kartupeļu ēdāji; te Parīzes restorāni un ielas skati; te Arlas saulespuķes un augļu dārzi — paši pirmie uzmetumi; un te Senremī dziedniecības iestādes dārzs.

— Sarīkošu savu darbu izstādi! — Vinsents iesaucās.

Viņš noņēma gleznas no sienām, salika zīmējumu pakas

uz grīdas un izvilka neierāmēto audeklu blāķus no visiem pasekņiem. Viņš jo rūpīgi sašķiroja savus darbus pēc laika posmiem. Pēc tam izraudzīja tos zīmējumus un eļļas gleznas, kur vislabāk uztvēris attiecīgās vietas garu.

Priekštelpā viņš izsprauda kādas trīsdesmit no savām pirmajām studijām, kur attēlojis Borināžas ļaudis, kad viņi nāk no raktuvēm, kad noliekušies pār ovālajām krāsniņām, kad ietur vakariņas savās būdās . . .

— Šī ir ogles zīmējumu zāle, — Vinsents pavēstīja pats sev.

Vinsents apskatīja pārējās telpas un nosprieda, ka nākamā posma darbu izstādīšanai visvairāk piemērota būtu vannas istaba. Viņš pakāpās uz krēsla un taisnā līnijā piestiprināja pie četrām sienām virkni Etenes studiju, kur redzami Brabantas zemnieki.

— Un šī zāle, protams, veltīta galdnieka zīmulim.

Nu viņš izvēlējās virtuvi. Šeit izkāra Hāgas un Sheve-ningenes gleznojumus — skats no viņa loga uz kokdarbu laukumu, smilšu kāpas, zvejas kuģi, ko velk malā ...

— Zāle numurs trīs, — viņš sacīja. — Akvareļi.

Viesu istabiņā Vinsents izstādīja «Kartupeļu ēdājus» —

audeklu, kur attēlojis savus draugus de Grotus. Tā bija pirmā eļļas glezna, kurā viņš pilnīgi izteicis sevi. Visapkārt viņš izsprauda desmitiem studiju — Nuenenes audēji, sērotāji zemnieki, kapsēta aiz tēva baznīciņas, tievais, smailais tornītis .. .

Savā guļamistabā viņš sakāra Parīzes laika gleznas, darbus, ko bija pielicis pie sienām brāļa mājoklī Lepika ielā pirms aizbraukšanas uz Arlu. Dzīvojamās istabas sienas viņš nosedza ar spožajiem Arlas audekliem. Brāļa guļamistabā izstādīja gleznas, ko radījis, uzturēdamies Senremī dziedinātavā.

Visu izkārtojis, viņš uzmēza grīdu, pēc tam apvilka svārkus un uzlika cepuri, nogāja pa četriem kāpņu posmiem un ņēmās saulītē vizināt savu vārdabrāli; pieķērusies Vin-sentam pie rokas, Johanna ar viņu tērzēja holandiešu valodā.

Drīz pēc divpadsmitiem abi ieraudzīja Teo sparīgi soļojam mājup, viņš priecīgi pavicināja ar roku un, pieskrējis pie ratiņiem, mīļi izcēla bērnu. Viņi atstāja ratiņus pie durvju sarga un, moži sarunādamies, devās augšup pa kāpnēm. Pie dzīvokļa durvīm Vinsents apstājās.

•— Es jums atklāšu van Goga izstādi, —- viņš teica. — Teo un Jo, apbruņojieties ar pacietību.

— Izstādi, Vinsent? — Teo nobrīnījās. — Kur?

— Aizmiedziet acis, — Vinsents sacīja.

Viņš plaši atvēra durvis, un trīs van Gogi iegāja priekštelpā. Teo un Johanna mulsi lūkojās apkārt.

— Kad dzīvoju Etenē, — Vinsents teica, — tēvs reiz piemetināja, ka slikts darbs nekļūst par labu. Es atbildēju, ka mākslā slikts darbs ne tikai var kļūt par labu, bet tam arī jākļūst. Ja panāksit man līdzi, mīļais brāli un mīļā māsa, es jums parādīšu kāda cilvēka dzīves gaitu; viņš sācis ar rupjiem, bērnišķīgi neveikliem zīmējumiem un desmit gadu ilgā neatlaidīgā darbā sasniedzis . .. bet par to jums jāspriež pašiem.

Vinsents veda tuviniekus no telpas uz telpu, tieši tādā secībā, kā iekārtojis savu izstādi. Visi trīs stāvēja kā apmeklētāji gleznu galerijā, lūkodamies šinīs darbos, kam ziedoti cilvēka mūža gadi. Skatītāji vēroja lēno, mokpilno mākslinieka augsmi, viņa taustīšanos pēc izteiksmes pilnības, vēroja lielo pārmaiņu, kas notikusi Parīzē, vareno spēku, kas uzmutuļojis Arlā, vainagodams ilgo gadu pūliņus ... un pēc tam — sabrukums . . . Senremī gleznas . . kritiskie mēģinājumi saglabāt radīšanas degsmi. . . un lēns atplakums ... atplakums .. . atplakums ... atpla-kums ...

Viņi raudzījās izstādē atturīgu svešinieku acīm. Pusstundā viņi izsekoja cilvēka dzīves gājumam.

Otrajās brokastīs Johanna pasniedza īsti brabantisku ēdienu. Vinsents ar gardu muti ēda atkal holandiešu azaidu. Kad Johanna bija nokopusi galdu, brāļi aizkūpināja pīpes un šķetināja valodu.

— Bet tā ka izpildi visu, ko ārsts Gašē liek, Vinsent!

— Izpildīšu, Teo.

— Zini, viņš ir speciālists nervu slimībās. Ja ievērosi viņa norādījumus, noteikti atgūsi veselību.

— Apsolos.

— Gašē arī glezno. Ik gadu viņš izstāda «Neatkarīgo salonā» savus darbus ar P. van Risela vārdu.

— Vai labas gleznas, Teo?

— Nedomāju vis. Bet viņš pieder pie tiem, kas talantīgi tanī ziņā, ka pazīst talantu. Divdesmit gadu vecumā viņš ieradās Parīzē studēt medicīnu. Iedraudzējās ar Miržēru, Šanflerī, Prudonu *, Kurbē. Bieži apmeklēja kafejnīcu «Jaunās Atēnas» un drīz satuvinājās ar Manē, Renuāru, Dega, Dirantī*, Klodu Monē. Dobiņī un Domjē strādāja Gašē mājā jau ilgi pirms tam, kad radās tāds vārds kā impresionisms.

— Patiešām?

— Gandrīz viss, kas viņam pieder, ir gleznots viņa dārzā vai dzīvojamā istabā. Pisaro, Gijomēns, Sislē, Dela-kruā — tie visi braukuši pie Gašē strādāt Ovērā. Viņa mājā redzēsi ari Sezāna, Lotreka un Serā audeklus. Es tev saku,

Vinsent, kopš gadsimta vidus nav neviena ievērojama gleznotāja, kas nebūtu draudzējies ar ārstu Gašē.

— U! Teo, tu mani biedē. Es neesmu nekāda slavenība. Vai viņš interesējas par maniem darbiem?

— Ak tu muļķadesa, kālab, pēc tavām domām, viņš tevi tik nepacietīgi gaida Ovērā?

— Sit mani nost, nezinu.

— Par tavām Arlas nakts ainām viņš domā — tie bijuši vislabākie audekli pēdējā «Neatkarīgo» izstādē. Kad rādīju viņam saulespuķu gleznas, ko esi darinājis Gogē-nam un dzeltenajai mājai, goda vārds, viņa acīs sariesās asaras. Viņš pavērsās pret mani un sacīja: «Mesjē van Gog, jūsu brālis ir liels mākslinieks. Agrāk neviens nav atradis tādu dzeltenu toni, kāds piemīt šīm saulespuķēm. Šie audekli vieni paši darīs jūsu brāli nemirstīgu.»

Vinsents pakasīja galvu un nosmīkņāja.

— Nu, — viņš teica, — ja ārsts Gašē tā sajūsmojies par manām saulespuķēm, mēs sapratīsimies tīri labi.

II

Ārsts Gašē sagaidīja Teo un Vinsentu stacijā. Gašē bija straujš, aizrautīgs, nemierīgs vīriņš ar skaudru skumību acīs. Viņš cieši spieda Vinsenta roku.

— Jā, jā, pats redzēsit, šis ciems kā radīts gleznotājam. Jums te patiks. Ahā, molberts līdzi. Krāsu diezgan? Jums jāsāk strādāt uz karstām pēdām. Vienos atnāksit pie manis pusdienās, vai ne? Vai paņēmāt līdzi savas jaunākās gleznas? Te neatradīsit to Arlas dzeltenumu, žēl, žēl, bet te ir kas cits, jā, jā, atradīsit ko citu. Jums jāglezno pie manis. Došu jums vāzes un galdus, ko gleznojuši visi — no Dobiņī līdz Lotrekanr. Kā jūtaties? Izskatāties labi. Nu, vai te patīk? Jā, jā, mēs rūpēsimies par jums. Mēs jūs izārstēsim!

No perona Vinsents pār koku puduri noraudzījās uz zaļo Uāzu, kas līčoja pa auglīgu ieleju. Viņš pagājās mazliet sānis, lai atklātos plašāks skats uz apkārtni. Teo pusbalsī sāka runāt ar Gašē.

— Lūdzu, uzraugiet manu brāli cieši. Ja vērojat, ka tuvojas krīze, tūlīt telegrafējiet... Man jābūt pie brāļa, kad viņš ... viņam nedrīkst ļaut... daži saka, viņš ..,

— E, ko tur! ... — ārsts Gašē pārtrauca Teo, lēkādams no vienas kājas uz otru un ar rādītāja pirkstu sparīgi berzēdams savu kazbārdiņu. — Protams, viņš ir jucis. Bet ko jūs gribat? Visi mākslinieki ir jukuši. Tas viņos vislabākais. Tieši tāpēc man viņi tik mīļi. Dažbrīd vēlos, kaut pats būtu jucis! «Nav nevienas lielas dvēseles, kas gluži brīva no neprāta.» Zināt, kas to teicis? Aristotelis, pats Aristotelis.

— Lai, lai, ārsta kungs, — Teo sacīja. — Vinsents vēl jauns, viņam tikai trīsdesmit septiņi. Daudz gadu vēl priekšā. ,

Ārsts Gašē norāva savu jocīgo balto cepurīti un vairākas reizes izlaida pirkstus caur matiem, — kā likās, bez kāda nolūka.

— Atstājiet savu brāli manā ziņā. Es protu apieties ar gleznotājiem. Mēneša laikā es viņu pataisīšu par veselu cilvēku. Likšu pie darba. Tas viņu izdziedinās. Uzstāšu, lai glezno manu portretu. Tūlīt pat. Pēcpusdienā. Viņš man pavisam aizmirsīs slimot.

Pienāca Vinsents, ar pilnu krūti elpodams lauku tīro gaisu.

— Teo, tev vajadzētu šeit atvest Jo un mazulīti. Pilsētas mūros bērni aug kā cietumā.

— Jā, jā, atbrauciet pie mums pavadīt svētdienu! -Gašē izsaucās.

— Paldies. Tas būs jauki... Nāk mans vilciens. Uz redzēšanos, ārsta kungs. Paldies, ka uzņematies rūpes par majru brāli. Vinsent, raksti man katru dienu!

Ārstam Gašē bija paradums ņemt līdzgājēju aiz elkoņa un stumt tanī virzienā, kurā pats vēlas iet. Grūzdams Vin-sentu pa priekšu, viņš augstā balsī aizgūtnēm runāja bez rimas — izteica daždažādas domas, atbildēja pats uz saviem jautājumiem. Vinsents tikko spēja sekot šim saraustītajam monologam.

— Lūk, ceļš uz ciemu, — Gašē trauca, — garais, taisnais. Bet nāciet, es jūs uzvedīšu tanī pakalnā, no turienes viss redzams kā uz delnas. Vai jums nebūs par grūtu staigāt ar molbertu mugurā? Pa kreisi, tā ir katoļu baznīca. Vai esat ievērojis — katoļi savas baznīcas allaž ceļ pakalnā, lai ļaudis uz tām noraudzītos no apakšas. Ak dieviņ, Ietīt, laikam kļūstu vecs, šis pakalns ar katru gadu šķiet stāvāks. Skaistas druvas, vai ne? Tās ieskauj Ovēru. Jums kādreiz jāatnāk un jāuzglezno šis lauks. Protams, lauki te nav tik dzelteni kā Provansā ... jā, tur, pa labi, ir kapsēta . . . pašā virsotnē, kas paver skatu uz upi un ieleju ... vai domājat, mirušie daudz bēdā par to, kur viņiem jāguļ? . . . mēs atvēlam viņiem pašu skaistāko vietu visā Uāzas ielejā . .. varbūt ieiesim? ... no turienes visskaidrāk redzama upe .. . skatiens sniedzas gandrīz līdz Pontu-āzai... vārtiņi nav aizslēgti, pagrūdiet tikai... tā, tā .. . nu, vai nav jauki? . .. mūri cēlām tik augstu, lai būtu aizvējš ... te apglabājam gan katoļus, gan protestantus .. .

Lai paglābtos no tādiem vārdu plūdiem, Vinsents nolaida molbertu no muguras un aizsteidzās dažus soļus ārstam priekšā. Kapsēta veidoja pareizu taisnstūri, tā aizņēma pakalna virsotni un daļu nogāzes. Vinsents piegāja pie dibenējā mūra, no kurienes varēja pārredzēt ločaino Uāzas ieleju. Vēsā, zaļā upe graciozi vijās starp smaragda krastiem. Pa labi viņš redzēja salmu jumtus — Ovēras ciemu, mazliet tālāk — pakalnu, kurā stāvēja pils. Kapsētā paloja maija dzidrā saule un visnotaļ ziedēja agrās pavasara puķes. Augšā — maigi zila debess velve. Dziļais, rēnais miers bija rada aizkapa mieram.

— Ziniet, ārsta kungs, — Vinsents teica, — labi vien ir, ka esmu bijis dienvidos. Tagad es skaidrāk redzu ziemeļus. Paraugieties, kāda violeta nokrāsa pretējam upes krastam, kur saule vēl nav skārusi zaļumu.

— Jā, jā, violeta, violeta, vārds vietā, vio . ..

— Kāds gaišums, — Vinsents nodudināja. — Kāds miers un klusums!

Abi devās lejup pa līkumaino ceļu, pagāja garām labības laukiem un baznīcai, nogriezās pa labi un uztika uz ceļa, kas veda uz ciemu.

— Man ļoti žēl, ka nevaru jūs piemitināt pats savā mājā, — ārsts Gašē sacīja. — Ak vai, mums nav brīvas telpas. Es jūs aizvedīšu uz labu viesnīcu, un jūs katru diejiu atnāksit pie manis gleznot un jutīsities kā mājās.

Ārsts paņēma Vinsentu aiz elkoņa un aizstūma viņu garām mērijas ēkai gandrīz līdz upes krastam, kur atradās vasaras viesnīca. Gašē parunāja ar saimnieku, un tas bija ar mieru dot Vinsentam pajumti un uzturu par sešiem frankiem dienā.

— Tagad iekārtojieties! — Gašē trauca. — Bet tā ka vienos atnāciet pusdienās! Un ņemiet molbertu līdzi.

Jums jauzglezno mans portrets. Un atnesiet paradīt savus jaunākos audeklus. Iztērgāsimies pēc sirds patikas, jā?

Tiklīdz ārsts bija nozudis, Vinsents paķēra savas mantas un devās uz durvīm.

— Pagaidiet! — viesnīcnieks izsaucās. — Kurp iesit?

— Esmu darba cilvēks, nevis kapitālists, — Vinsents teica. — Nevaru jums maksāt sešus frankus dienā.

Viņš atgriezās laukumā un sameklēja mazu kafejnīcu tieši pretī mērijai — Ravū kafejnīcu, kur viņam vajadzētu maksāt par pajumti un uzturu trīsarpus frankus dienā.

Šinī kafejnīcā sastapās zemnieki un citi darba cilvēki, kas strādāja Ovēras tuvumā. Pa labi Vinsents ieraudzīja nelielu bufeti, tumšās, drūmās telpas otrā pusē visgarām stāvēja nekrāsoti koka galdi un soli. Kaktā aiz bufetes atradās ar netīru, nodriskātu zaļu drānu apklāts biljarda galds. Tas bija Ravū kafejnīcas prieks un lepnums. Viņā galā bija durvis uz virtuvi, tūlīt aiz šīm durvīm sākās vītņu kāpnes, kas veda uz trijām guļamistabām. No savas istabas loga Vinsents varēja redzēt katoļu baznīcas torni un gabaliņu kapsētas mūra — dzidru, svaigu brūnumu maigajā Ovēras saulē.

Vinsents paņēma molbertu, krāsas un otas, arī madame Ziņā portretu un devās meklēt Gašē māju. Ceļš, kas laidās lejup no stacijas un aizveda garām Ravū kafejnīcai, rietumos izzagās no laukuma un kāpa otrā pakalnā. Pēc laiciņa Vinsents nonāca pie sazarojuma. Labais ceļš veda uz virsotni, garām pilij, kreisais caur zirņu laukiem stīdzēja lejup uz upmalu. Gašē viņam bija teicis, ka jāiet pa vidējo ceļu, kas izliecās, šķērsodams nogāzi. Vinsents soļoja lēnā garā un domāja par ārstu, kura gādībai bija nodots. Viņš ievēroja, ka veco, ar salmiem jumto māju vietā stājas lepnas vasarnīcas un cik ļoti pārvēršas lauku ainava.

Vinsents parāva apaļu misiņa tverekli, kas ierīkots augstā mūra sētā. Ieskanējās zvans, un atskrēja Gašē. Pa trijiem stāviem akmens kāpņu posmiem viņš uzveda Vin-senlu terasētā puķu dārzā. Trīsstāvu māja bija stipra, celta uz laiku laikiem. Gašē salieca Vinsenta roku, sagrāba viņu aiz elkoņa un aizgrūstīja uz sētas pagalmu, kur ārsts turēja pīles, vistas, tītarus, pāvus un lielu pulku visvisādu kaķu.

— Iesim dzīvojamā istabā, Vinsent, — Gašē sacīja, pēc tam kad bija sīki nostāstījis par katru mājputnu, kas mitinās viņa pagalmā.

Dzīvojamā istaba aizņēma mājas priekšējo daļu — liela, augsta, bet tikai ar diviem maziem logiem dārza pusē. Plašā telpa bija tā pieblīvēta mēbelēm, antīkām lietām un dažādām grabažām, ka abi tikko varēja apgrozīties ap galdu istabas vidū. Logi bija aizkrauti, un pustumsā Vin-sentam visi priekšmeti likās melni.

Gašē skraidelēja apkārt, citu pēc cita paķēra priekšmetus, iebāza Vinsentam rokās un atņēma, iekām tas paguva apskatīt.

— Lūk. Redzat to gleznu — puķu pušķi? Delakruā puķes lika šinī vāzē. Aptaustiet. Tāda pati kā viņa gleznā, jā? Redzat to krēslu? Tanī sēdēja pie loga Kurbē, kad gleznoja dārzu. Vai šie nav skaisti šķīvji? Dimulēns* man atveda tos no Japānas. So Klods Monē ņēma savai klusajai dabai. Tā ir augšā. Nāciet līdzi. Parādīšu.

Pie pusdienu galda Vinsents iepazinās ar Gašē dēlu Polu, mundru un glītu piecpadsmit gadus vecu zēnu. Gašē, ko vārdzināja gremošanas traucējumi, lika pusdienās pasniegt piecus ēdienus. Vinsents, pieradis pie Senremī dziedinātavas lēcām un rupjmaizes, varēja noveikt tikai trīs.

— Un tagad mums jāpastrādā!—ārsts izsaucās. — Jūs gleznosit manu portretu, Vinsent. Es jums pozēšu šinīs pašās drēbēs, jā?

— Es domāju, man vajadzētu jūs iepazīt labāk, ārsta kungs, citādi nespēšu radīt patiesīgu portretu.

— Var jau būt, var jau būt. Bet jūs taču kaut ko gleznosit? Ļausit man noskatīties, kā strādājat? Man ļoti ļoti gribētos jūs pavērot.

— Dārzā redzēju kādu stūrīti, ko derētu uzgleznot.

— Labi! Labi! Es uzstatīšu jūsu molbertu. Pol, iznes mesjē Vinsenta molbertu dārzā. Parādiet, ko esat izraudzījies, un es pateikšu, vai kāds mākslinieks tieši to vietu attēlojis.

Kamēr Vinsents strādāja, ārsts skraidelēja viņam apkārt, svaidīdams rokas aiz sajūsmas, drausmām, izbrīna. Pār Vinsenta plecu nemitīgi plūda padomi un spēji izsaucieni.

— Jā, jā, šoreiz uztvērāt. Tas ir tumšsarkans kraplaks. Piesardzīgi! Izbojāsit to koku. Ahā, jā, jā, tagad uztvērāt. Nē. Nē. Pietiek kobalta. Nav jau Provansa. Nu tā kā būtu.

Jā, jā, lieliski! Uzmanīgi! Uzmanīgi! Vinsent, ietriepiet dzeltenumiņu tanī puķē! Jā, jā, tieši tā. Jūs gan protat piešķirt lietām dzīvību! Jums ir brīnuma ota. Nē. Nē. Ļoti lūdzu. Esiet uzmanīgs. Būs par daudz. Ahā, jā, jā, nu aptveru. Burvīgi!

Vinsents pacieta Gašē monologu un akrobātiskos numurus, cik ilgi vien varēja. Pēc tam pievērsās dejotājam un

sacīja:

— Mīļais draugs, vai tad nekaitējat savai veselībai, tā iekarsdams un uzbudinādamies? Jums, ārstam, tā kā būtu jāzina, cik svarīgi ir saglabāt dvēseles mieru.

Bet Gašē nespēja izturēties mierīgi, ja redzēja, kā mākslinieks darina gleznu.

Nobeidzis studiju, Vinsents iegāja ar Gašē mājā un paradīja viņam «Arlieti» — portretu, ko bija paņēmis līdzi. Gašē to pētīja, piemiedzis aci. Gari un plaši ar sevi izstrīdējies par gleznas krietnumiem un trūkumiem, viņš pavēstīja:

— Nē, es nevaru to atzīt. Nevaru pilnīgi atzīt. Nesaprotu, ko esat gribējis sacīt.

— Es arī neesmu centies neko sevišķu sacīt, — Vinsents atbildēja. — Ziniet, šī ir tipiska arliete. Es tikai gribēju krāsu valodā atklāt viņas raksturu.

— Ak vai, — ārsts bēdīgi teica, — es nevaru šo gleznu pilnīgi atzīt.

— Vai drīkstu apskatīt jūsu kolekciju?

— Nu protams, protams, ejiet un skatieties, cik vien tīk! Es palikšu pie šīs dāmas, varbūt viņa vēl savaldzinās mani.

Pakalpīgā Pola vadīts, Vinsents, acis mielodams, staigāja pa istabām veselu stundu. Kādā kaktā viņš uzgāja nevīžīgi nomestu Gijomēna audeklu — kaila sieviete atlaidusies gultā. Glezna bija atstāta novārtā un plaisāja. Kad Vinsents to aplūkoja, satraukts atskrēja ārsts Gašē un nobēra virkni jautājumu par «Arlieti».

— Vai patiešām visu šo laiku skatījāties manā gleznā? — Vinsents nobrīnījās.

— Jā, jā, tā mani saista, tā mani saista. Es sāku to izjust.

— Neņemiet ļaunā, ārsta kungs. Bet šis ir lielisks Gijomēna audekls. Ja drīzumā to neierāmēsit, tas aizies bojā.

Gašē necēla ne ausi.

— Jūs sakāt, ka esat strādājis pēc Gogēna zīmējuma ... Es neesmu vienis pratis . .. tāds krāsu pretstats .. . tas nomāc viņas sievišķību ... nē, nevis nomāc, bet. .. pag, pag, iešu un skatīšos vēl... viņa mani saista . . . pamazām ... pamazām . .. viņa mani burtiņ apbur!

Visu atlikušo pēcpusdienu Gašē skraidelēja ap «Ar-lieti», rādīja uz to, vēcināja rokas, runājās ar sevi, uzdeva neskaitāmus jautājumus un pats atbildēja uz tiem, ieņēma tūkstoš dažādas pozas. Kad metās krēsla, sieviete jau bija pilnīgi iekarojusi viņa sirdi. Ārsts ieslīga jūsmu pilnā mierā.

— Cik grūti būt vienkāršam, — viņš piezīmēja, stāvēdams portreta priekšā, rāms, apguris.

— Jā.

— Viņa ir skaista, skaista. Nekad agrāk neesmu nojautis tādu rakstura dziļumu.

— Ja portrets jums patīk, ārsta kungs, — Vinsents teica, — tas pieder jums. Un arī aina, ko šodien uzgleznoju dārzā.

— Bet kāpēc lai jūs atdāvinātu man šīs gleznas, Vin-sent? Tās ir vērtīgas.

— Varbūt man drīzumā vajadzēs jūsu palīdzības. Man nebūs naudas, ko jums samaksāt. Tāpēc jums maksāju audeklos.

— Es taču jūs neārstēšu par naudu, Vinsent. Es jums palīdzēšu kā draugam.

— Lai notiek! Un es jums dodu šīs gleznas kā draugam.

iil

Tā Vinsents atsāka gleznot. Viņš devās pie miera deviņos, pavērojis, kā strādnieki spēlē biljardu zem blāvas lampas Ravū kafejnīcā. Cēlās piecos. Laiks bija jauks, saules gaisma maiga, ieleja tērpusies svaigā zaļumā. Bet ota viņam vairs lāgā neklausīja: slimības periodi un uzspiestā bezdarbība Senremī dziedinātavā bija atstājuši savu iespaidu.

Vinsents lūdza Teo, lai tas atsūta viņam Barga sešdesmit ogles zīmējuma studijas; viņš gribēja vēl vingrināties, jo baidījās, ka galīgi ierūsēs, ja vairs nestudēs plikni un proporciju. Vinsents staigāja pa Ovēru, lūkodams mājiņu, kur viņš varētu apmesties uz pastāvīgu dzīvi. Ja nu brālim taisnība? Ja kaut kur pasaulē tomēr ir sieviete, kas gatava dalīties viņa mūža grūtumos? Viņš izlika vairākas Senremī gleznas, gribēdams tās palabot un pilnveidot.

Bet šī pēkšņā rosme drīz apsīka, tas bija tikai tāds spēka uzplūdums, kad organisms vēl pārāk stiprs, lai samierinātos ar iznīcību.

Tagad, pēc ilgās atšķirtības dziedinātavā, Vinsentam dienas šķita garas kā nedējas. Viņš nezināja, kā aizpildīt tas, jo nejaudāja vairs gleznot no rīta līdz vakaram, Un nesajuta arī vēlēšanos. Pirms nelaimes Arlā viņam katra diena bijusi par īsu — allaž licies, ka padarīts par maz; tagad viņš nevarēja vien sagaidīt vakaru.

Tikai retumis viņu ieinteresēja kāda ainava, un, ja viņš arī ķērās pie otas, tad, pašam par brīnumu, strādāja rāmi, gandrīz vienaldzīgi. Drudžaino, kaismīgo dziņu gleznot augu dienu, katru mīļu brīdi, viņš vairs neizjuta. Salīdzinājumā ar viņa agrāko straujumu šī bija slinkuma lāpīšana. Ja, tumsai metoties, glezna vēl nebija pabeigta . .. tas viņu nemaz neuztrauca.

Ārsts Gašē palika viņa vienīgais draugs Ovērā. Gašē, kas gandrīz visas savas dienas pavadīja Parīzē, pieņemdams slimniekus, bieži vien vakaros atnāca Ravū kafejnīcā apskatīt gleznas. Vinsents dažkārt nobrīnījās, redzēdams drauga acīs bezgalīgas skumjas.

— Kāpēc esat nelaimīgs, ārsta kungs? — viņš vaicāja.

— Ak Vinsent, esmu nostrādājis tik daudz gadu. . . un padarījis tik maz laba. Ārsts neredz neko citu kā vienīgi ciešanas, ciešanas, ciešanas .. .

— Es labprāt mainītu savu amatu pret jūsējo, — Vinsents teica.

Gašē melanholiskās acis iedzirkstījās.

— Tā nesakiet, Vinsent. Būt gleznotājam — visskaistākais pasaulē. Cauru mūžu esmu gribējis kļūt par mākslinieku . . . bet varēju atlicināt vienīgi šad un tad kādu stundiņu ... tik daudz sirdzēju, kam esmu vajadzīgs.

Ārsts Gašē nometās uz ceļiem un izvilka no Vinsenta pagultes audeklu blāķi. Viņš aplūkoja koši dzeltenu saulespuķi.

— Ja es būtu radījis kaut vienu šādu gleznu, Vinsent, es uzskatītu, ka mana dzīve attaisnojusies. Esmu ziedojis gadus, atvieglodams cilvēku ciešanas... bet galu galā viņi tomēr nomiruši. . . kāda jēga maniem pūliņiem? Šīs saulespuķes ... tās atvieglos sāpes cilvēku sirdis . . . sniegs viņiem prieku . . . gadsimtiem ilgi. . . tāpēc jūsu dzīve ir veiksmīga... tāpēc jums vajadzētu būt laimīgam.

Pēc dažām dienām Vinsents gleznoja Gašē baltajā cepurītē un garajos zilajos svārkos uz zilā kobalta fona. Galvu attēloja ļoti gaišā, ļoti vieglā tonī, arī rokas vieglā miesas krāsā. Pēc Vinsenta lūguma, ārsts sēdēja, atspiedis elkoni uz sarkana galda, kur atradās dzeltena grāmata un uzpirkstītes kātiņš ar purpurkrāsas ziediem. Kad glezna bija gatava, Vinsents nobrīnījās, ka tā savā ziņā atgādina viņa nesen darināto pašportretu.

Gašē ārkārtīgi sajūsminājās par savu portretu^Vinsents nekad nebija dzirdējis tādas slavas dziesmas. Ārsts lūg-šus lūdzās, īai Vinsents izgatavotu viņam kopiju. Kad Vinsents apsolījās, ārsts aiz prieka nezināja, kur likties.

— Jums jāizmanto mana spiede bēniņos, Vinsent! — viņš iesaucās. — Aizbrauksim uz Parīzi, atvedīsim visas jūsu gleznas un sāksim tās litografēt. Tas jums neizmaksās ne santīma, ne plika santīma. Nāciet, parādīšu savu spiestuvi.

Lai ietiktu bēniņos, vajadzēja uzkāpt pa redelēm un atgrūst lūku. Gašē spiestuve bija piekrauta tādiem dīvainiem, noslēpumainiem rīkiem, ka Vinsentam šķita, viņš nokļuvis viduslaiku alķīmiķa laboratorijā.

Kad abi kāpa lejup, Vinsents ievēroja, ka Gijomēna pliknis tā arī palicis novārtā.

— Ārsta kungs, — viņš teica, — man gribot negribot jāuzstāj, lai jūs ierāmētu šo gleznu. Jūs aizlaižat postā meistardarbu.

— Jā, jā, likšu to ierāmēt. .. Kad brauksim uz Parīzi pēc jūsu gleznām? Jūs varat izgatavot tik daudz litogrāfiju, cik vien vēlaties. Es jums sagādāšu visu vajadzīgo.

Maiju klusi nomainīja jūnijs. Vinsents gleznoja katoļu baznīcu pakalnā. Pret vakaru viņš apgura un nemaz nebēdāja, ka darbs paliek nenobeigts. Ar lielu piespiešanos viņš uzgleznoja labības lauku, gulēdams uz zemes, gandrīz ieslēpis galvu labībā. Viņš apgleznoja lielu audeklu, attēlodams Dobiņī māju un dārzu. Uz cita audekla attēloja zaļumos ieslīgušu baltu māju — melnas lapas, tumšsārts vizums, logā oranža gaisma, nakts debesīs viena zvaigzne. Un, beidzot, attēloja vakara noskaņu — divas gluži melnas bumbieres pret iedzeltenām debesīm.

Bet gleznošanas prieks bija izgaisis. Vinsents gleznoja aiz paraduma, jo viņam nekā cita nebija ko darīt. Desmit gadus viņš bija steidzis un traucis un tagad pēc inerces kustējās vēl gabaliņu tālāk. Dabas ainavas viņu vairs ne-aizgrāba, viņš palika vēss, vienaldzīgs.

_— To jau esmu gleznojis tik daudz reižu, — viņš dudināja sevī, ar molbertu mugurā iedams pa ceļu un meklēdams motīvu. — Te nevaru pateikt neko jaunu. Kāpēc atkārtot pašam sevi? Milē tēvam taisnība. «J'aimerais mieux ne rien dire que m'exprimer faiblement.»

Viņa mīlestība uz dabu nebija mirusi; viņš tikai vairs nesajuta vētraino dziņu ķerties pie ainavas un pārradīt to gleznā. Viņš bija izdedzis. Pa visu jūniju viņš apgleznoja tikai piecus audeklus. Vinsents bija noguris, neizsakāmi noguris. Viņš jutās tukšs, izsūkts, izvārdzināts, katrs darbs šķita viņam atņēmis pa dzirkstelītei dzīvības — visi tie zīmējumi un gleznojumi, kas simtiem un simtiem plūduši no viņa rokas pēdējos desmit gados.

Beidzot viņš strādāja vienīgi tāpēc, ka uzskatīja par savu pienākumu atlīdzināt brālim par ilggadējo naudas pabalstu. Un tomēr, kad viņš, krāsu likdams, atjauta, ka Teo dzīvoklis jau piebāzts gleznām, ko nevarētu pārdot pat desmit cilvēka mūžos, viņam kļuva tā kā nelabi un viņš ar riebumu atgrūda molbertu.

Vinsents zināja, ka nākamā lēkme gaidāma jūlijā, pēc triju mēnešu starplaika. Viņš baiļojās, ka tikai neizdara kaut ko nejēdzīgu un ciema ļaudis viņu neieskata par bīstamu cilvēku. Viņš bažījās arī par to, cik naudas saņems, jo, atstādams Parīzi, nebija ar brāli skaidri norunājis. Un ārsta Gašē acis, kur atspoguļojās drīz skumjas, drīz sajūsma, Vinsentu kaitināja jo dienas jo vairāk.

Un, lai mērs būtu pilns, saslima Teo bērns.

Raizēdamies par savu vārdabrāli, Vinsents nevarēja nekur sirdi likt. Viņš cietās, cik ilgi spēja, pēc tam aizbrauca uz Parīzi. Viņa pēkšņā ierašanās pavairoja apjukumu. Teo izskatījās bāls un slims. Vinsents viņu mierināja kā mācēdams.

— Ir vēl cita bēda, Vinsent, — viņš beidzot atzinās.

— Kas vēl, Teo?

— Darbs. Valadons draud mani atlaist.

— Teo, viņš taču to nedarīs! Tu esi nostrādājis firmā sešpadsmit gadus!

— Tiesa. Bet viņš saka — es impresionistu dēļ atstājot novārtā īsto tirdzniecību. Necik daudz impresionistu audeklu nevaru pārdot, turklāt pārdodu lēti. Valadons teic — mans veikals kopš gada ciešot zaudējumus.

— Bet vai viņš patiešām var tevi izsviest uz ielas?

— Kāpēc ne? Van Gogi vairs nav līdzīpašnieki.

— Ko tu tad darītu, Teo? Atvērtu pats savu veikalu?

— Ar ko tad? Es biju iekrājis kādu mazumiņu, bet tas izgāja kāzām un bērna vajadzībām.

— Ja vien tu nebūtu izšķiedis visus tos tūkstošus manis dēļ.. .

— Vinsent, ludzu, ta nerunā. Tas ir kas cits. Tu zini, es ...

— Bet ko iesāksi, Teo? Tev ir sieva un bērns.

— Jā. Nu . . . nezinu . .. Kaut tikai maziņais izveseļotos.

Parīzē Vinsents palika vairākas dienas. Lai netraucētu

bērnu, viņš lielākoties uzturējās ārpus mājas. Parīze un senie draugi viņu uzbudināja. Viņš juta, ka mācas virsū drudzis. Kad mazajam kļuva labāk, Vinsents atgriezās klusajā Ovērā.

Bet klusums Vinsentam nelīdzēja. Viņu tirdīja raizes. Kas notiks ar viņu, ja Teo pazaudēs darbu? Vai viņu neizmetīs ārā kā riebīgu ubagu? Un kas notiks ar Jo un mazulīti? Ja nu tas nomirst? Vinsents zināja, ka brāļa trauslā veselība neizturētu šādu triecienu. Kas viņus visus apgādās, kamēr Teo meklēs darbu? Un vai brālim vispār pietiks spēka sameklēt?

Vinsents stundām ilgi dēdēja tumšajā Ravū kafejnīcā. Tā viņam atgādināja Lamartina kafejnīcu ar novadājuša alus un asu tabakas smaku. Viņš ar biljarda nūju izklaidīgi grūstīja noplukušās bumbas. Viņam nebija naudas, ko pasūtit glāzi vīna. Nebija naudas krāsām un audeklam. Viņš nevarēja neko lūgt no brāļa šādā grūtā brīdī. Un viņš ārkārtīgi baidījās, ka jūlijā, lēkmes laikā, pastrādās kaut ko neprātīgu, kaut ko tādu, kas sagādās nabaga brālim vēl vairāk raižu un izdevumu.

Vinsents lūkoja strādāt, bet tās bija veltas pūles. Viņš jau bija uzgleznojis visu, ko gribējis gleznot. Pateicis visu, ko gribējis teikt. Daba viņu vairs neiekvēlināja radošā kaismē, un viņš zināja, ka ir tikpat kā miris.

Gāja dienas. Pienāca jūlija vidus, saule karsēja. Teo, kam Valadons grasījās nocirst galvu un kas bija līdz neprātam noraizējies par bērnu un ārsta rēķiniem, tomēr atlicināja piecdesmit frankus un atsūtīja brālim. Vinsents tos atdeva saimniecei. Nu viņam vēl uzturs un pajumte gandrīz līdz jūlija beigām. Un pēc tam. . . pēc tam? ... No brāļa viņš vairs nevarēja naudu gaidīt.

Vinsents karstajā saulē gulēja uz muguras labības laukā pie mazās kapsētas. Staigāja pa Uāzas krastu, ieelpodams vēsā ūdens un upmalas zaļumu smaržu. Gāja pie Gašē pusdienās un pielocīja vēderu, kaut arī ēdiens viņam negaršoja un nesagremojās. Kad ārsts jūsmoja par viņa gleznām, Vinsents domāja:

«Viņš taču nerunā par mani. Tie nevar būt mani darbi. Es neko neesmu gleznojis. Es pat nepazīstu savu parakstu uz. audekliem. Es nevaru atcerēties, ka būtu kaut reizi tiem pieskāries ar otu. Tos katrā ziņā apgleznojis kāds cits.»

Tumsā gulēdams savā istabā, Vinsents runājās ar sevi.

— Pieņemsim — Teo nepazaudēs darbu. Pieņemsim — viņš joprojām varēs man sūtīt simt piecdesmit frankus mēnesī. Ko iesākšu ar savu dzīvi? Šinīs pēdējos grūtajos gados dzīvoju tamdēļ, ka man vajadzēja gleznot, vajadzēja izteikt to, kas dega manī. Bet tagad viss manī izdzisis. Esmu kā tukša čaula. Vai man būtu jānīkuļo tāpat kā tiem nelaimīgajiem Senremī dziedinātavā, gaidot gadījumu, kas mani noslaucītu no zemes virsas?

Citreiz viņš raizējās par Teo, Johannu un bērnu.

— Pieņemsim — es atgūšu spēku un sparu un atkal gribēšu gleznot. Kā varēšu vēl pieņemt naudu no Teo, ja tā vajadzīga viņa sievai un mazulītim? Brālim nevajadzētu šķiest to naudu manis dēļ. Brālim vajadzētu aizsūtīt savējos uz laukiem, kur dēlēns augtu vesels un stiprs. Teo mani nesis uz muguras desmit ilgus gadus. Vai nav diezgan? Vai man nevajadzētu nozust un dot vietu mazajam Vinsentam? Esmu sevi izteicis; mazajam jāizaug lielam un arī jāpasaka savs sakāmais.

Taču visam pamatā bija nomācošas bailes par to, kas viņu, epileptiķi, sagaida. Pašlaik viņa prāts ir skaidrs, viņš ar savu dzīvi var darīt, ko vēlas. Bet ja nu nākamā lēkme viņu pārvērš trakojošā ārprātī? Ja smadzenes neiztur sasprindzinājumu? Ja viņš kļūst par neglābjamu, noslienā-jušos idiotu? Ko tad nabaga Teo darīs? Kā neārstējamu ieslodzīs viņu trako namā?

Vinsents iedāvināja ārstam Gašē vēl divus audeklus un lūkoja no viņa izvilkt patiesību.

— Nē, nē, Vinsent, — ārsts teica, — jums vairāk lēkmju nebūs. Jūs esat pilnīgi izveseļojies. Bet visi epileptiķt nav Lik laimīgi.

— Kas ar viņiem galu galā notiek, ārsta kungs?

— Gadās, ka viņi pēc vairākām lēkmēm pavisam zaudē prātu.

— Un nav nekādu cerību, ka tie izdziedināsies?

— Nē. Tiem beigas. Nu, tie kādus gadus var vēl vārguļot trako namā, bet prātu tie nekad vairs neatgūst.

— Kā var zināt, ārsta kungs, vai viņi atspirgs pēc nākamās lēkmes vai galīgi sajuks?

— To nevar zināt, Vinsent. Bet klausieties — kāpēc mums jācilā šādi smagi jautājumi? Uzkāpsim spiestuvē un izgatavosim dažus asē jumus.

Nākamās četras dienas Vinsents neizgāja no savas istabas. Madame Ravū vakaros uznesa viņam ēdienu.

— Pašlaik esmu vesels un saprātīgs, — viņš sacīja sev atkal un atkal. — Esmu sava likteņa noteicējs. Bet, kad uzbruks nākamā lēkme... ja tā laupīs man prātu ... es vairs nejēgšu nogalināties ... un būšu pazudis. Ai Teo, Teo, ko lai daru?

Ceturtās dienas pavakarē viņš aizgāja pie Gašē. Ārsts atradās dzīvojamā istabā. Vinsents devās pie skapja, kurā bija ielicis neierāmēto Gijomēna plikni. Viņš paņēma audeklu.

— Es jums teicu, ka šī glezna jāierāmē, — viņš sacīja.

Ārsts Gašē pārsteigts noskatījās viņā.-

— Tiesa, Vinsent. Jaunnedēļ likšu Ovēras galdniekam pataisīt ietvaru.

— Jāierāmē nekavējoties! Šodien pat! Šobrīd!

— Vinsent, jūs taču runājat muļķības!

Vinsents nikni paraudzījās ārstā, draudīgi paspēra soli uz viņa pusi, pēc tam iebāza roku svārku kabatā. Ārstam šķita, ka Vinsents satver revolveri un cauri svārkiem vērš pret viņu.

— Vinsent! — viņš izsaucās.

Vinsents sadrebēja. Viņš nodūra acis, izvilka roku no kabatas un izskrēja ārā.

Nākamajā dienā viņš paņēma molbertu un audeklu, aiz-soļoja pa garo stacijas ceļu, uzkāpa kalniņā, pagāja garām katoļu baznīcai un apsēdās dzeltenā labības laukā iepretim kapsētai.

Dienvidū, kad ugunīgā saule svelmēja viņa galvu, no debesīm pēkšņi izšāvās melnu putnu bars. Tie piepildīja gaisu, aptumšoja sauli, ietina Vinsentu biezā nakts segā, lidoja viņam matos, sitās acīs, degunā, mutē, apraka viņu blīvā, smacīgā, melnā šmīkstošu spārnu mākonī.

Vinsents turpināja darbu. Viņš gleznoja putnus pār dzelteno labības lauku. Viņš nezināja, cik ilgi rīkojies ar otu; atskārtis, ka glezna pabeigta, viņš uzrakstīja stūri «Vārnas pār labības lauku», aiznesa molbertu un audeklu atpakaļ uz Ravū kafejnīcu, iekrita šķērsām gultā un aizmiga.

Nākamajā pēcpusdienā viņš atkal devās ārā, tikai šoreiz aizgāja no Mērijas laukuma uz otru pusi. Viņš kāpa uzkalnā un aizsoļoja garām pilij. Kāds zemnieks redzēja viņu sēžam kokā.

«Tas nav iespējams!» zemnieks dzirdēja viņu sakām. «Tas nav iespējams!»

Pēc kāda laika viņš norausās no koka un izgāja uzartā laukā aiz pils- Viņš zināja, ka šoreiz jādara gals. Pirmoreiz Arlā viņš nebija spējis noslēgt rēķinus.

Viņš gribēja pateikt ardievas. Par spīti visam, pasaule, kurā viņš dzīvojis, bijusi laba. Kā Gogēns sacīja: «Ir ne vien inde, bet arī pretinde.» Un tagad, atstādams pasauli, viņš gribēja pateikt tai ardievas, pateikt ardievas visiem draugiem, kas palīdzējuši veidot viņa dzīvi. Ursulai, kas ar savu nicināšanu izrāvusi viņu no parastās dzīves un sabiedrības; Mendesam da Kostam, kurš iedvesis viņam ticību, ka beidzot izteiks sevi un tas attaisnos viņa dzīvi; Kējai Vosai, kuras vārdi «nē, nekad, nekad!» iekodināti viņa dvēselē; Denī kundzei, 2akam Vernē un Anrī Dekri-kam, kas likuši viņam vēl vairāk iemīlēt dzīves pabērnus; reverendam Pītersenam, kas bijis pārāk labsirdīgs, lai kaunētos par Vinsentu viņa neglīto drēbju un lācīgās izturēšanās dēļ; mātei un tēvam, kas viņu mīlējuši cik spēdami; Kristīnai, vienīgajai sievai, ar kādu liktenim labpaticies viņu aplaimot; Mauvem, kas dažas skaistas nedēļas bijis viņa skolotājs; de Bokam un Veisenbruham, viņa pirmajiem draugiem gleznotājiem; tēvočiem Janam, Vin-sentam, Kornēlijam Marinam un Strikeram, kas viņu ieskatījuši par kraupjainu aitu van Gogu dzimtā; Margo, vienīgajai sievietei, kas viņu mīlējusi, sievietei, kas mēģinājusi nonāvēties šīs mīlestības dēļ; visiem saviem Parīzes draugiem gleznotājiem: Lotrekam, kurš ieslodzīts atkal vājprātīgo namā, šoreiz — lai nomirtu, Zoržam Serā, kas trīsdesmit viena gada vecumā iet bojā aiz pārpūlēšanās, Polam Gogēnam, trūkumcietējam Bretaņā, Ruso, kas smok savā ūķī pie Bastilijas laukuma, Sezānam, niknam savrup-niekam, kurš apmeties pakalna virsotnē pie Eksas; Tangija tēvam un Rulēnam, kas atklājuši viņam vienkāršo ļaužu dvēseles skaistumu; Rašelei un ārstam Rē, kas bijuši labi pret viņu; Albēram Orjē un ārstam Gašē, vienīgajiem cilvēkiem, kas viņu atzinuši par lielu gleznotāju; un, visbeidzot, savam labajam brālim Teo, kas tik ilgi cietis, tik ilgi mīlējis, — vislabākajam un mīļākajam brālim pasaulē.

Bet vārds nebija viņa izteiksmes līdzeklis. Viņam vajadzētu atvadīties krāsu valodā.

Nevar atvadīties krāsu valodā.

Vinsents pavērsa seju pret sauli. Iespieda revolveri sānos. Nolaida gaili. Viņš saļima, ieslēpdams seju leknajā, skaudru smaržu pilnajā arumā, — viņš pats bija zeme, kas atgriežas mātes klēpī.

IV

Pēc četrām stundām Vinsents grīļodamies pārnāca tumšajā kafejnīcā. Madame Ravū uzgāja viņam līdzi istabā un ieraudzīja asinis uz viņa drēbēm. Viņa tūlīt aizskrēja pēc ārsta Gašē.

— Ak Vinsent, Vinsent, ko jūs esat pastrādājis! — Gašē novaidēja, iesteigdamies istabā.

— Es laikam neesmu pratis nošauties. Kā jūs domājat?

Gašē izmeklēja brūci.

— Ak Vinsent, nabaga draudziņ, cik nelaimīgam jums vajadzēja būt, ja izšķīrāties par to! Kāpēc man neko neteicāt? Kāpēc gribat mūs atstāt, kad mēs visi jūs tik ļoti mīlam? Padomājiet par skaistajām gleznām, kas jums vēl jādarina pasaulei!

. — Vai jūs būtu tik labs pasniegt man pīpi no vestes kabatas?

— Nu protams, draudziņ.

Gašē piebāza pīpi un ielika Vinsentam mutē.

— Uzraujiet, lūdzu, sērkociņu.

— Nu protams, draudziņ.

Vinsents mierīgi kūpināja pīpi.

— Vinsent, ir svētdiena, un jūsu brāļa nav veikalā. Kur viņš dzīvo?

— To es neteikšu.

— Bet, Vinsent, jums vajag pateikt viņa adresi! Man tūlīt jāaizraksta viņam!

— Brāli nevajag svētdienā traucēt. Viņš ir noguris un noraizējies. Viņam jāatpūšas.

Brāļa adresi no Vinsenta neparko nevarēja izdabūt. Ārsts Gašē palika pie viņa līdz vēlai naktij, apkopdams brūci. Pēc tam aizgāja mājās nosnausties, atstādams Vin-sentu dēla ziņā.

Vinsents cauru nakti nogulēja vaļā acīm un nebilda Polam ne vārda. Viņš visu laiku smēķēja.

Pirmdienas rītā, kad Teo ieradās veikalā, tur jau bija priekšā Gašē vēstule. Viņš aizbrauca ar pirmo vilcienu uz Pontuāzu, pēc tam paņēma ormani un atjoņoja Ovērā.

— Nu, Teo, — Vinsents teica.

Teo nokrita ceļos pie gultas un saņēma Vinsentu rokās gluži kā mazu bērnu. Viņš nevarēja parunāt.

Atnāca Gašē. Teo viņu izveda gaitenī. Ārsts skumji papurināja galvu.

— Nav nekādu cerību, draugs. Es nevaru viņu operēt, lai izņemtu lodi, jo viņš ir pārāk vārgs. Viņš būtu nomiris turpat laukā, ja viņa organisms nebūtu no dzelzs.

Visu garo dienu Teo sēdēja pie gultas, Lūrēdams Vinsenta roku. Kad metās tumsa un brāļi bija palikuši vieni, viņi sāka klusi runāties par savu bērnību Brabantā.

-— Vai atceries vecās dzirnavas Reisveikā, Vinsent?

— Jaukas bija šīs dzirnavas, vai ne, Teo?

— Mēs staigājām pa taciņu gar strautu un spriedām par savu nākotni.

— Un, kad mēs lielajā labībā rotaļājāmies, vasaras vidū, tu aizvien turēji manu roku, tāpat kā turi tagad. Vai atceries, Teo?

— Jā, Vinsent.

— Arlas slimnīcā es bieži domāju par Zundertu. Mums abiem bija gan jauka bērnība, Teo. Mēs rotaļājāmies dārzā aiz virtuves, akāciju paēnā, un māte mums cepa biezpienraušus brokastīs.

— Tas liekas tik sen, Vinsent.

— Jā . .. nu ... dzīve ir gara. Teo, es tevi lūdzu, saudzē sevi. Taupi savu veselību. Tev jādomā par Jo un mazulīti. Aizved abus kaut kur laukos, lai viņi kļūtu spirgti un veselīgi. Un nestrādā vairs tanī firmā, Teo. Tie kungi atņēmuši tev visu dzīvi... un neko nav devuši pretī.

— Es taisos atvērt mazu galeriju pats uz savu roku, Vinsent. Un pirmā izstāde būs viena mākslinieka devums. Visi Vinsenta van Goga darbi.,. tieši tā, kā izkārtoji dzīvoklī. . . pats savām rokām.

— Ak jā . . . mans darbs ... es strādāju, likdams uz spēles savu dzīvību ... un esmu gandrīz zaudējis prātu.

Istabu pārņēma Ovēras nakts dziļais klusums.

Pēc vieniem Vinsents pagrieza mazliet galvu un nočukstēja:

— Tagad es gribētu nomirt, Teo.

Pēc brītiņa viņš aizvēra acis.

Teo juta, ka brālis viņu atstāj uz mūžu.

V

Ruso, Tangija tēvs, Orjē un Emīls Bernārs* atbrauca no Parīzes bērēs.

Ravū kafejnīcas durvis bija slēgtas un logu aizklāji nolaisti. Mājas priekšā gaidīja mazi, melni līķrati ar melniem zirgiem.

Vinsenta šķirstu nolika uz biljarda galda.

Teo, ārsts Gašē, Ruso, Tangija tēvs, Orjē, Bernārs un Ravū klusēdami sastājās ap šķirstu. Viņi nespēja paskatīties cits citā.

Neviens nedomāja ataicināt mācītāju.

Vedējs pieklauvēja pie durvīm.

— Laiks doties ceļā, kungi, —- viņš teica.

— Žēlīgais dievs, tā taču mēs nevaram viņu izvadīt! — Gašē iesaucās.

Viņš atnesa visas gleznas no Vinsenta istabas un aizsūtīja savu dēlu Polu uz mājām pēc pārējiem audekliem.

Seši vīri kāra gleznas pie sienām.

Teo neatgāja no šķirsta.

Vinsenta saulainie audekli pārvērta drūmo, tumšo kafejnīcu mirdzošā templī.

Vīri atkal sastājās ap biljarda galdu. Tikai Gašē varēja parunāt.

— Neļausimies izmisumam — mēs, Vinsenta draugi. Vinsents nav miris. Viņš nekad nemirs. Viņa mīlestība, viņa ģēnijs, lielais skaistums, ko viņš radījis, dzīvos mūžīgi un darīs pasauli bagātāku. Katru dienu es raugos viņa gleznās un atrodu tanīs jaunu ticību, jaunu dzīves jēgu. Viņš bija milzis .. . liels gleznotājs ... liels filozofs. Viņš kļuva par upuri savai mīlestībai uz mākslu.

Teo mēģināja pateikties.

— Es ... es .. .

Asaras aizžņaudza viņam kaklu. Neko vairāk viņš nespēja pasacīt.

Šķirstam uzlika vāku.

Seši Vinsenta draugi pacēla šķirstu no biljarda galda. Iznesa no mazās kafejnīcas. Saudzīgi ielika ratos.

Viņi gāja aiz melnajiem ratiem pa saules apspīdēto ceļu. Devās garām mājiņām ar salmu jumtiem un mazajām lauku vasarnīcām.

Pie stacijas rati nogriezās pa kreisi. Ceļš veda pakalnā, garām katoļu baznīcai, pēc tam līkumoja cauri dzeltenajam labības laukam.

Melnie rati apstājās pie kapsētas vārtiem.

Seši vīri nesa šķirstu uz kapu. Teo gāja nopakaļus.

Ārsts Gašē bija izraudzījis Vinsentam atdusas vietu tieši tur, kur abi pašā pirmajā dienā stāvējuši, noraudzīdamies uz jauko, zaļo Uāzas ieleju.

Teo vēlreiz mēģināja runāt. Viņš nespēja.

Bedēji nolaida šķirstu kapā. Aizmeta bedri un piemina zemi.

Septiņi vīri atstāja kapsētu un devās lejup pa nokalni.

Pēc dažām dienām atnāca ārsts Gašē un sastādīja ap kapu saulespuķes.

Teo atgriezās Parīzē. Ik brīdi, dienu un nakti, viņu vārdzināja neremdināmas bēdas par lielo zaudējumu.

Viņš sajuka no žēluma.

Johanna viņu aizveda uz to pašu dziedinātavu Utrehtā, kur kādreiz bija ievietota Margo.

Pusgadu pēc Vinsenta nāves, gandrīz tanī pašā datumā, Teo nomira. Viņu apglabāja Utrehtā.

Vēlāk, meklēdama mierinājumu bībelē, Johanna Otrajā Samuela grāmatā izlasīja:

«... un nāvē tie nav šķirti...»

Viņa pārveda Teo uz Ovēru un lika guldīt blakus Vinsentam.

Kad Ovēras karstā saule svelmē mazo kapsētu labības laukos, Teo mierīgi atdusas Vinsenta saulespuķu vēsajā pavēnī.

AUTORA PIEZĪMES

Lasītājs droši vien vēlēsies zināt, cik patiesības šinī stāstā.

Dialogus man vajadzēja iedomāties; viena otra vieta uzrakstītā, Jaujot vaļu iztēlei, piemēram, Majas aina, kā jau lasītājs pats būs nopratis; esmu sniedzis dažas mazsvarīgākas epizodes, kas, manuprāt, patiesas, kaut ari nevaru to pierādīt, kā Sezāna un van Goga īsā tikšanās Parīzē; ērtības labad esmu šo to vienkāršojis, piemēram, ņēmis par naudas vienību franku, izsekojot Vinsenta klejojumiem pa Eiropu; un esmu izlaidis dažus nenozīmīgus viņa dzīvesstāsta posmus. Ja atskaila šīs beletristiskās patvaļības, tad grāmata ir gluži patiesa.

Mans galvenais avots bija Vinsenta van Goga vēstules viņa brālim Teo, kas izdotas trijos sējumos (Houghton, Mifllin, 1927—1930). Lielāko daju materiālu esmu savācis Holandē, Beļģijā un Francijā, apmeklēdams vietas, kur uzturējies Vinsents.

Pateicība pienākas van Goga draugiem un cienītājiem Eiropā, kuri bagātīgi ziedoja man laiku un sniedza materiālus: Kolinam van Osām un Luijam Bronam no Haagsche Posi, Johanam Terstēgam «Gupila» galerijā Hāgā, Antona Mauves ģimenei Sheveningenē, Zanam Batistam Deni ar kundzi Mazajā Vamā, Hofkesa ģimenei Nuenenē, 2. Baram de la Fai-jam Amsterdamā, ārstam Fēliksam Rē Arlā, ārstam Edgaram Leruā dziedinātavā Sainl-Paul-de-Mausole, Polam Gašē Ovērā pie Uāzas, kurš paliek Vinsenta uzticīgākais draugs Eiropā.

Esmu ļoti pateicīgs Lonai Moskai, Alisei un Rejai Braunām un Džīnai Faktorai par palīdzību šī darba izdošanā. Un beidzot — sirsnīgi pateicos Rūtai Elijai, kas pirmā lasīja manuskriptu.

E. S.

1934. gada 6. jūnijā

paskaidrojumi

9 Strenda — viena no galvenajām Londonas ielām.

Cēzars de Koks (1823—1904) — beļģiešu ainavists.

10 Džordžs Henrijs Bautons (Boughton) (1833—1905) — angļu gleznotājs, zīmētājs un ilustrators.

Džozefs Melords Viljams Tērners (1775—1851) — angļu ainavists.

Džons Everets Milē (Millais) (1829—1896) — angļu gleznotājs un zīmētājs.

13 Gustavs Zans 2akē (1846—1909) — franču žanrists un portretists.

16 Zans Ogists Dominiks Engrs (1780—1867) — franču gleznotājs un zīmētājs.

Anadiomena («no jūras iznirusī») — mīlestības dievietes pievārds.

19 Žans Kalvins (1509—1564) — ievērojams reformācijas darbinieks. Reformācija — plaša sociālpolitiska kustība Rietumeiropā XVI gadsimtā; izvērtās ticības cīņā pret katoļu baznīcu.

20 Labi audzinātas (franc.).

22 Matejs Mariss (1839—1917) — holandiešu gleznotājs un grafiķis.

Kamils Koro (1796—1875) — franču ainavists.

Saris Fransuā Dobiņī (1817—1878) — franču ainavists.

24 Ernests Zozefs Renāns (1823—1892) — franču filozofs, semitologs un reliģijas vēsturnieks.

25 Kārlis Bodmers (1809—1893) — šveiciešu gleznotājs, grafiķis un zīmētājs.

29 Albrehts Dīrers (1471 —1528) — vācu gleznotājs, grafiķis un zīmētājs.

33 Holandiešu mājās kāpnes šauras. Mēbeles ieceļ pa logiem.

Ārijs Sefers (1795—1858) — franču gleznotājs un asētājs.

38 Zils Mišlē (1798—1874) — franču vēsturnieks.

Tomass Kārlails (1795—1881) — angļu filozofs, vēsturnieks un publicists.

41 Benedikts (Baruhs) Spinoza (1632—1677) -— holandiešu filozofs materiālists.

47 Lākene — Briseles priekšpilsēta.

50 Steigers — raktuvju uzraugs.

Tā Borināžu iedēvējis beļģiešu rakstnieks un mākslas zinātnieks Kamils Lemonjē (1844—1913).

55 la sotte tievie — nejēdzīgais drudzis (franc.).

87 Zoržs Mišels (1763—1843) — franču ainavists.

Jakobs van Reisdāls (1628 vai 1629—1682) — holandiešu gleznotājs un grafiķis.

88 Zans Fransuā Milē (Millet) (1814—1875) — franču ainavists un žanra gleznotājs.

Ežēns Ferdinands Viktors Delakruā (1798—1863) — franču gleznotājs un grafiķis.

Zils Diprē (1811—1889) — franču ainavists.

Augusts Alebē (1838—1927) — holandiešu gleznotājs un grafiķis.

89 Johanness Bosboms (1817—1891) — holandiešu gleznotājs.

91 «Lauku darbi» — desmit asējumi pēc 2. F. Milē oriģināliem; izgatavojis franču mākslinieks Saris Emils Žaks (1813—1894).

92 Antons Mauve (1838—1888) — holandiešu gleznotājs un grafiķis.

94 Pēters Pauls Rubenss (1577—1640) — flāmu gleznotājs.

97 Saris Bargs (1858?—1883) — franču gleznotājs un litogrāfs.

98 Zils Ādolfs Emē Luijs Brelons (1827—1906) — franču gleznotājs un dzejnieks.

99 Teodors Ruso (1812—1867) — franču ainavists.

Landi — zemi, smilšaini līdzenumi gar Biskajas līci Francijā, l" «Dienas stundas» — četri kokgrebumi pēc Ž. F. Milē oriģināliem; izgatavojis franču grebējs Zaks Ežēns Adriēns Lavjels (Lavieille) (1818— 1862).

1,4 Hanss Holbeins jaunākais (1497—1543) — vācu gleznotājs un grafiķis; strādāja Šveicē un Anglijā.

Sēpija — brūna, caurspīdīga krāsviela.

115 Pols Gavarnī, īstajā vārdā Gijoms Silpiss Ševaljē (1804—1866) — franču litogrāfs un zīmētājs.

Onorē Domjē (1808—1879) — franču karikatūrists, gleznotājs un tēlnieks.

Pols Gustavs Dorē (1832—1883) — franču ilustrators, gleznotājs un tēlnieks.

Saris Korneijs Ogists de Grū (1825—1870) — beļģiešu gleznotājs un grafiķis.

Felisjēns Ropss (1833—1898) — beļģiešu grafiķis.

116 Armāns Teofils Kasanis (Cassagne) (1823—1907) — franču gleznotājs, zīmētājs un litogrāfs.

12° Jakobs Mariss (1837—1899) — holandiešu figurālists un ainavists. Vilems Mariss (1844—1910) — holandiešu akvarelists; Mateja un Jakoba brālis.

Bernards Johanness Blommerss (1845—1914) — holandiešu gleznotājs un zīmētājs.

Jozefs Izraelss (1824—1911) — holandiešu gleznotājs un grafiķis. Franss Halss (1580—166G) — holandiešu gleznotājs.

Alberts Neiheiss (1844—1914) — holandiešu gleznotājs un grafiķis. 123 Jans Hendriks Veisenbruhs (1824—1903) — holandiešu ainavists. ■28 Drente — viena no Holandes ziemeļu provincēm.

135 Sievietei vajag uzpūst tev elpu, lai tu kļūtu par vīrieti (franc.). 143 Tūkstoškārt atvaino (franc.).

Heike — mazs ciems Etenes tuvumā.

150 Salons — gadskārtējā oficiāli akadēmiskā mākslas izstāde Parīzē.

151 Pulchri studio («aiz mīlestības uz skaisto», lat.) —mākslinieku biedrība Hāgā.

Teofils de Boks (1851—1904) — holandiešu ainavists.

156 Žans Batists Simeons Šardēns (1699—1779) — franču gleznotājs. Jans Stēns (1626—1679) — holandiešu gleznotājs.

162 Dāvids Ādolfs Konstancs Arcs (1837—1890) — holandiešu žanrists. 185 Georgs Hendriks Breitners (1857—1923) — holandiešu gleznotājs. Jūliuss Jakobs Bakheizens (1835—1925) — holandiešu gleznotājs.

180 Kā var pasaulē būt vientuļa, izmisusi sieviete? (Franc.)

185 Es labāk klusētu nekā izteiktos vāji (franc.).

208 Kungi (franc.).

Eduārs Manē (1832—1883) — franču gleznotājs un grafiķis.

Klods Oskars Monē (1840—1926) — franču gleznotājs.

Kamils Pisaro (1830—1903) — franču gleznotājs un asētājs.

Alfrēds Sislē (1839—1899) — franču ainavists.

Ogists Renuārs (1841—1919) — franču gleznotājs.

Edgars Ilērs Zermēns Degā (1834—1917) — franču gleznotājs un zīmētājs.

Pols Sezāns (1839—1906) — franču gleznotājs.

Armāns Zans Batists Gijomēns (1841 —1927) — franču ainavists. Berta Marija Polina Morizo (1841—1895) — franču gleznotāja, asētāja un litogrāfe.

Zoržs Serā (1859—1891) — franču gleznotājs un grafiķis.

Pols Ežēns Anrī Gogēns (1848—1903) — franču gleznotājs.

Pols Siņaks (1863—1935) — franču ainavists.

Anrī de Tulūzs-Lotreks (1864—1901) — franču gleznotājs un grafiķis. Ādolfs Viljams Bugro (1825—1905) — vēsturisku un mitoloģisku ainu gleznotājs; pārstāvēja franču akadēmisko glezniecību.

214 Tonijs Lodeveiks Georgs Ofermanss (1854—1911) — holandiešu žanrists.

Nikolāss Māss (1634—1693) — holandiešu gleznotājs.

216 Māksla ir cīņa; mākslā nevajag žēlot savu ādu (franc.).

216 Gumiguts — dzidra, spilgti dzeltena krāsviela.

Sjēnas zeme — brūna krāsviela. Sjēna — pilsēta Itālijā.

231 Jans Jakobs Lodeveiks ten Kate (1819—1889) — holandiešu dzejnieks, reformētu mācītājs.

233 Paliekamo pārejošajā (franc.).

238 Kleitas Holandē valkāja gandrīz vienīgi augstāko aprindu sievietes. 242 Kremona — pilsēta Itālijā. Kremonā strādājuši slaveni vijoļbūvē-

tāji (Amati, Gvarnērijs, Stradivārijs).

258 Angelus — katoļu lūgsna; zvans, kas atgādina noskaitīt šo lūgsnu.

239 Bistra — tumšbrūna krāsviela; iegūst no sodrējiem, kas rodas, skābardim sadegot.

Bitumens — melna vai tumšbrūna krāsviela, samalts un lineļļā iejaukts asfalts.

260 Gustavs Kurbē (1819—1877) — franču gleznotājs.

Nadārs, īstajā vārdā Fēlikss Turnašons (1820—1910) — franču karikatūrists un rakstnieks.

Iespaids. Lecoša saule. (Franc.)

Anrī Ruso (1844—1910) — franču gleznotājs.

262 Nevēlama persona (lat.).

288 Uzskata, ka es izdomāju, — tas nav tiesa — es atminos (franc.). Dorē.

272 Brīvība, Vienlīdzība, Brālība (franc.).

Pasāža —• segta galerija, kur iekārtota rinda veikalu vai kantoru.

273 Zans Zaks Enērs (1829—1905) — franču gleznotājs.

Pols Delarošš (1797—1856) — franču gleznotājs.

Uz drīzu redzēšanos (franc.).

277 Ak dievs! (Franc.)

307 Zans Frederiks Bazils (1841—1870) — franču gleznotājs.

399 Luijs Anketēns (1861—1932) — franču gleznotājs.

Alfonss Legro (1837—1911) — franču gleznotājs, grafiķis un tēlnieks. Anrī Fantēns-Latūrs (1836—1904) — franču gleznotājs un grafiķis.

310 Gil Blas — kreisa novirziena laikraksts.

311 Ogdens Nikolāss Rūds (1831—1902) — amerikāņu fiziķis. Hermanis Ludvigs Ferdinands Helmholcs (1821—1894) — vācu fiziķis,

matemātiķis, fiziologs un psihologs.

Mišels Ežēns Sevrels (1786—1889) — franču ķīmiķis.

320 Ksantipe — sengrieķu filozofa Sokrātā sieva; nikna, ķildīga sieviete.

322 Gonkūri, brāļi Edrnons (1822—1896) un Zils (1890—1870) — franču rakstnieki.

30 Ādolfs Zozefs Tomā Montičelli (1824—1886) — franču gleznotājs.

350 Alfonss Dodē (1840—1897) — franču rakstnieks.

303 Kacusika Hokusai (1760—1849) — japāņu grebējs, zīmētājs un gleznotājs.

377 Karols Dirāns (1837—1917) — franču gleznotājs.

379 Ernests Žans Luijs Mesonjē (1815—1891) — franču gleznotājs un grafiķis.

387 Es esmu svētais gars,

Es esmu vesels garā. (Franc.)

388 Andriss Bots (ap 1609—1650) — holandiešu gleznotājs.

Jans Bots (ap 1618—1652) — gleznotājs un asētājs.

40i Vesta — ģimenes pavarda dieviete seno romiešu mitoloģijā.

407 Obenā — pilsēta Francijā.

411 Džons Draidens (1631—1700) — angļu dzejnieks.

430 Anrī Miržērs (1822—1861) — franču rakstnieks

Sanflerī, īstajā vārdā Zils Isons Fleri (1821 —1889) — franču rakstnieks.

Pjērs Zozefs Prudons (1809—1865) — lranču sociologs.

Luijs Emils Edmons DirantI (1833—1880) -— franču žurnālists un romānu rakstnieks.

435 Luijs Dimulēns (1860—1924) — franču gleznotājs.

447 Emils Bernārs (1868—1941) — franču gleznotājs, grafiķis un

dzejnieks.

Tulkotājs

SATURS

Prologs — Londona . . •

Pirmā grāmata — Borināža . Otrā grāmata — Etene . .

Trešā grāmata — Hāga . Ceturtā grāmata — Nuenene Piektā grāmata — Parīze . Sestā grāmata — Arla . ■

Septītā grāmata — Senremī Astotā grāmata — Ovēra . Autora piezīmes . . . -

Paskaidrojumi.....

Irving Stone

LUST FOR LIFE

A NOVEL OF VINCENT VAN GOGH

London

John Lane The Bodley Head, 1938

Ирвинг Стоун ЖАЖДА ЖИЗНИ

Государствепное издательство художественной литературы Москва 1931

Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художник Виестур Грант

Redaktore M. Danneberga. Māksi, redaktors A. Jegers, Tehn. redaktore V. Dārziņa.

Korektore L. Kamene. Nodota salikšanai 1967. g. 20. martā. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 18. maijā. Papīra formāts 84X108/32. 15,45 fiz. iespiedi.;

25,32 uzsk. iespiedi.; 27,26 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 65 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21078-D2486. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt.

Nr. 148.

A(Amer)

Content

Stons Ervings Dzīves alkas

PROLOGS. LONDONA

PIRMĀ GRĀMATA. BORINĀŽA.

OTRA GRĀMATA. ETENE.

TRESA gramata HĀGA

CETURTĀ GRAMATA. NUENENE

PIEKTĀ GRAMATA. PARĪZE

SESTĀ GRĀMATA AR LA

septītā grāmata SENREMĪ

ASTOTA GRĀMATA OVĒRA

AUTORA PIEZĪMES

paskaidrojumi

SATURS