Kudenko Oļegs

Dzīves orbīta

Oļegs Kudenko

Dzīves orbīta

Hronikāls stāsts

PIRMĀ DAĻA

.

Pirmā nodaļa

Baikonuras kosmodroms. — No starta laukuma steidzina. — Galvenais konstruktors un ārsti. — Jurijs uzsāk zvaigžņu gadsimtu. — Palaišana ir sarežģīta lieta... — Planēta Zeme vēl neko nezina. — Pirmie soļi. — Karš un miers. — Rakstura veidošanās.

Agrs pavasara rīts. Autobuss izbrauc uz šosejas. Aiz loga iezaļgani zila debess. Pie apvāršņa tā ir vēl zilāka. Retos spalvu mākoņus apmirdz saule. Tie izskatās kā no perlamutra, tik silti, tik pazīstami.

Pusatvērtajā logā brāzmo pretvējš, atnesdams sniega ūdens un pirmā zaļuma svaigo smaržu. Jo gaišāks kļūst, jo spilgtāk tik tikko saredzamajos stepes ielokos zaigo tulpes un magones, raisīdamas savas rasotās ziedlapiņas.

— Pie mums mežā vēl ir sniegs, bet, paskat, kas te notiek! Pavasaris pilnā sparā, — nevienu īpaši neuzrunādams, saka Hermanis Titovs. Jurijs klusēdams pamāj ar galvu. Domās viņš kavējas savās mājās, pie meitiņām. Un sirds sažņaudzas smeldzošā priekā: «Galočkai šodien aprit trīsdesmit sestā diena. Vaļai tagad droši vien ir ļoti grūti — nemierīgas bezmiega naktis.»

Autobuss viegli šūpojas. Jurijs jūt, ka šķembu segumu zem riteņiem nomainījis betons. Brauciens ilgst tikai dažas minūtes, taču pazīstamais ceļš šķiet bezgalīgi garš. Straujš pagrieziens, un autobuss apstājas.

Kopā ar Hermani Jurijs ieiet mājā. Viņš smaida.

— Sveiciens medicīnai! Vai zinātne apgalvo, ka pienācis laiks ietērpties?

Līdz startam atlikušas četras stundas. Jurijs zina, ka kosmosa kuģa kabīnē jau iedarbināta gaisa kondicionēšanas sistēma.

Bet te, nelielajā baltajā un saulainajā mājā, pie darba stājas ārsti. Pie devēju kontaktiem, kuri jau vakar vakarā ar speciālu pastu tika pielīmēti tieši pie ādas,

mediķi uzmanīgi pievieno aparātu vadus. Jurijs aptausta, vai elektrodi — mazas sudraba plāksnītes, katra kapeikas lielumā — cieši pieguļ galvai, un sastingst krēslā: ārsti pārbauda viņa organisma fizioloģiskās funkcijas. Smadzeņu un sirds biostrāvas, ādas temperatūra — tas viss tagad ir sarežģīto aparātu varā, no kuru rādījumiem ir atkarīgs viņa lidojums. Jurijs atceras stepi tādu, kādu viņš to redzēja vakar. Tulpes, jaunā zāle un neaptverami plašā debess. No zemes izrakts jāņogu krūms ar sarkanu sakņu mudžekli... Bet aparātiem gar visu to nav nekādas daļas — tie ir no dzelzs. Pa vadiem skraida un lēkā elektriskie impulsi, tik tikko uztverami, bet skaidri redzami uz oscilogrāfiem un pašreģistrētāju aparātu lentēm. Tepat blakus tādā pašā veidā tiek pārbaudīts Hermanis Titovs.

— Kāda ir pašsajūta, Jura? — jautā istabā tikko ienākušais ārsts.

— Pašsajūta normāla. Tieši tāda, kā instrukcijā paredzēts! Jūs gribat pārbaudīt pulsu? Varu dot uzreiz divus! — jokodams atbild Gagarins un sniedz ārstam pretim abas rokas. — Nu, kā ir, vai sirds pukst?

— Laba pildījuma pulss, — konstatē ārsts.

— Kā vienmēr, — piebilst Gagarins.

Viss notiek ļoti vienkārši, pat ikdienišķi. Istabā nav daudz cilvēku. Un katrs aizņemts ar savu darāmo. Varbūt tikai dažs apjauš šo stundu diženumu, neatkārtojamo neparastumu un nozīmīgumu.

Jurijs atguļas uz kušetes, lai ērtāk būtu pārbaudīt impulsu devējus. Ārsti noliecas pār viņu. Jurijs smej:

— Beidzot medicīna nometusies manā priekšā ceļos.

Ārsti klusē. Viņi palīdz Juri jam uzvilkt speciālu vilnas veļu, zilganpelēku siltumizolācijas tērpu, skafandru un oranžu kombinezonu. Pēc tam viņš uzvelk baltu galvassegu ar telefona austiņām un melnus, līdz augšai saitējamus zābakus. Tiek piestiprināti hermētiskie cimdi un hermētiskā ķivere. Zābakiem uzvelk baltus plastikāta pārvalkus.

Blakus istabā zvana telefons. No starta laukuma steidzina. Gagarins ieliek kombinezona kabatā PSRS kosmonauta apliecību.

Laikam gan tikai tagad Jurijs tā īsti sāk izjust šo brīžu nopietnību. Viņš vertikāli atrausies no Zemes un aizlidos. «Kas nu tur sevišķs,» viņš sevi mierina, «lidošu,

ill .11 mazliet augstāk nekā parasti.» Taču viņam ienāk ne vienu reizi vien redzētā starta aina. Aukstas in|xi£ pārskrien pār kauliem. Seja kļūst neparasti nopietna.

- Uztraucies? — jautā Karpovs, Centra priekšnieks.

Nē, Jevgeņij Anatoļjevič, tāpat vien, domāju. Lai gan, godīgi sakot, mazliet uztraucos... Kā lai neuz-Iraucas pirms tāda lidojuma!

— Stefans Cveigs teica, ka cilvēcei ir zvaigžņu stundas. Tu uzsāksi zvaigžņu gadsimtu.

Atkal zvana no starta laukuma. Visi saprot, ka laiks doties ceļā.

Klātesošie apkampj Juriju, spiež viņam roku. Un nu jau Gagarins un Titovs, neveikli gāzelēdamies, iet uz durvīm, gādīgu roku atbalstīti.

Pār stepi aust oranža saule, apveltot apkārtni ar trauksmainu, nemierpilnu mirdzumu.

— Cik mīļi smaida saule, — saka Jurijs, un visi kā viens pievērš skatienu austrumiem.

Vienmērīgi tarkšķ kinokamera. Domās nogrimuši klusē ārsti. Jurijs paskatās uz viņiem un pārstāj smaidīt. Viņam ienāk prātā amerikāņu lidotāja izmēģinātāja — rakstnieka Kolinsa vārdi: «Šādā dienā ir labi būt dzīvam ...» Bet viņš saka pavisam ko citu:

— Šodien ir lieliska redzamība — būs laba diena!

— Jā, redzamība ir teicama, — saka Hermanis.

Padots speciālais balti zilais autobuss. Jurijs apsēžas,

un Titovs ieņem vietu aiz viņa. Skafandrus pieslēdz pie borta barošanas avotiem, un autobuss dodas uz starta laukumu.

Nākamās minūtes ir svinīgas un sasprindzinātas.

.. . Planēta Zeme vēl neko nezina.

Jurijs ir mierīgs. Viss norisinās normāli, tieši tā, kā viņš bija gaidījis. Nav par ko uztraukties. Tagad uztraucas tie, kas sagatavo kuģi palaišanai. Un tomēr, iedomājoties, kādā lidojumā viņš dodas, Jurijs mazliet apmulst. Nē, drīzāk tās ir daudz sarežģītākas jūtas — gan lepnums, gan nedrošība, gan paļāvība.

Autobuss apstājas netālu no raķetes. Tikko atbraucēji izkāpj no tā, pie viņiem piesteidzas ļaudis. Sākas apkampieni, skūpsti, rokasspiedieni. Izrādās, ka necaurlaidīgais skafandrs nemaz netraucē cilvēkus apliecināt savas jūtas!

Klātesošo vidū fr pazīstamas sejas. Te ir izcilais zinātnieks, kuru kosmonauti jau sen pazīst un ir paguvuši iemīlēt. Šo mierīgo, mazrunīgo cilvēku piloti sauc par Kosmonautikas teorētiķi. Viņš izstrādājis harmonisku teoriju, kas pārvērta realitātē to, par ko vēl gluži nesen cilvēki varēja tikai sapņot. Viņam blakus ir Sergejs Pavlovičs Koroļovs. Viņš par kaut ko runā ar Jevgeņiju Anatoļjeviču Karpovu. Viņam un viņa darbabiedriem Jurijs laikam gan ir visvairāk pateicīgs. «Viņi mani padarīja par kosmonautu,» domā Gagarins.

Šeit ir arī Nikolajs Konstantinovičs Ņikitins, neliela auguma cilvēks^ kas viņu mācīja lēkt ar izpletni. Instruktors sarunajas ar Nikolaju Petroviču Kamaņinu. Nikolajs Kamaņins pārtrauc sarunu un enerģiskā gaitā dodas pie Juri ja.

— Tu neuztraucies. Visilgākais pēc vienas diennakts mēs katrā ziņā atkal tiksimies, lai kurā vietā Padomju Savienības teritorijā tu nolaistos. Bet, ja tu nolaidīsies aprēķinātajā vietā, tad mēs tiksimies pēc dažām stundām Kuibiševā. Viss norisēs normāli, Jura, esmu par to pārliecināts.

— Es arī.

Atbrauc Valsts komisijas locekļi.

Jurijam sevišķi grūti šķirties no Titova. Hermanis paJiek... «Lai gan — vēl nemaz nav zināms, kā tas viss beigsies. Bet galvenais — jo tālāk, jo interesantāki būs lidojumi!» domā Jurijs. Viņš uzsmaida Hermanim un, neveikli apkampis viņu, «saskandinās» ar hermētiskajām ķiverēm. Pēc tam viņš apskaujas ar visiem pārējiem.

— Ir laiks, biedri! — steidzina Sergejs Koroļovs.

— Uz drīzu tikšanos ēterā un uz Zemes, — saka Jurijs Gagarins starta vīriem. Pieņēmis pamatstāju, viņš ziņo:

— Biedri Valsts komisijas priekšsēdētāj! Lidotājs vecākais leitnants Gagarins lidojumam ar kosmosa kuģi pavadoni «Vostok» gatavs!

— Sāciet izpildīt uzdevumu, — oficiāli saka priekšsēdētājs, pēc tam viņa balss iedrebas un viņš piebilst: — Laimīgu ceļu, Jura, vēlu sekmes! — Un viņš cieši paspiež Jurijam roku un uzsit uz pleca.

Gagarins pagriežas, un viņa skatiens sastopas ar Kar-pova skatienu. Var just, ka Karpovs ir satraukts un tik likko spēj savaldīties.

— Es tev ticu, Jura! Ticu, ka lidojums būs sekmīgs. Apkampsimies, veco zēn! — pulkvedis noskūpsta Juriju,

.ipīgi atsitoties ar pieri pret hermētisko ķiveri. Gaga-nns nekādi nebija gaidījis no viņa tādu jūtu izpausmi, il īpaši neparasto uzrunu «veco zēn», un tāpēc neveikli smaida. Visi, kas atrodas raķetes tuvumā, arī pieiet pie viņa, atkal apkampj un skūpsta, spiež roku, uzsit pa kombinezonu. Vadošais konstruktors ar plecu atbīda pavadītājus, paņem Juriju aiz elkoņa un kopā ar viņu iet uz liftu.

— Mēs tevi gaidīsim. Laimīgu ceļu, uz drīzu un laimīgu tikšanos! — kāds sauc viņam nopakaļ.

Jurijs jūt, ka būtu kaut kas jāsaka.. . Pagājis dažus soļus, viņš neveikli pagriežas pret Hermani Titovu, Pāvelu Popoviču un Andrijanu Nikolajevu, pret visiem, kas stāv raķetes pakājē.

— Paldies, zēni, par vēlējumiem. Es gribu, lai mēs būtu visi kopā. Vienmēr vienoti. Novēlu visās situācijās būt stipram kolektīvam — kā kristālam! Kā dūrei. Vienmēr kopā un uz visiem laikiem, — saka Jurijs, pacēlis kopā saņemtās rokas. — Lūk, tā! Uz drīzu tikšanos, dārgie draugi! — Un, vairs neatskatīdamies, mierīgi iet uz liftu.

... Lifts slīd augšup gar vareno, daudzus metrus garo mastu. Tas apstājas pie platformas pretim kosmosa kuģa ieejai, kuru spilgti apgaismo kinooperatoru prožektori.

Pie ieejas kabīnē Jurijam palīdz no zābakiem novilkt pārvalkus: neviens mūsu planētas smilšu graudiņš nedrīkst nokļūt kosmosa kuģī!

Gagarins ir saspringts, nopietns. Viņš skatās no augšas uz rīta saules apmirdzēto betonēto laukumu, uz zaļgani brūno, pauguraino stepi, kuru dažādos virzienos šķērso pelēkās šoseju lentes, uz nelielo cilvēku grupu, kuri sapulcējušies tur, tālu lejā, apkalpes fermu pakājē . .. Jurijs it kā grib paturēt sevī šo rītu, grib, lai tas iespiežas atmiņā uz visu mūžu. Viņš nopūšas, tad dziļi ieelpo svaigās zāles, sakaltušo vērmeļu un pavasara ūdeņu smaržas piesātināto gaisu un skaidri izjūt kosmodroma smaržu. Mazliet rūgteno, sīvo degvielas, metāla, lakas un mašīneļļas smaržu ...

Sajutis uz sevi vērstos tehniķu un konstruktora skatienus, Jurijs pagriežas pret kosmosa kuģi un apņēmīgi pārkāpj robežu, kas to atdala no lifta, no visa, kas saistīts ar planētu Zeme.

Daži cilvēki paliek uz platformas un palīdz viņam apgulties pilota sēdeklī. Jurijs saprot, ka pašlaik konstruktors ir norūpējies par viņu. Nē, ne par mašīnu, kas ir daudzu cilvēku lolojums, bet par viņu, pilotu. Jurijs mierīgi, kā trenažierī, ķeras pie darba. Noņem no pilota pults un aparātu paneļa caurspīdīgos organiskā stikla aizsarguzvāžņus, kurus krusteniski šķērso sarkanas svītras un uz kuriem ir uzraksts — «Noņemt pirms lidojuma» ...

Pa to laiku daži no kuģa palaišanas vadītājiem nokāpj pa šaurām betona kāpnēm betona pazemes bunkurā, kur atrodas starta komandpunkta telpas. Neliela, iegarena istaba. Aparātu paneļi, vadības un palaišanas pults. Telefona un telegrāfa aparāti, mikrofoni, skaļruņi. Pa labi no ieejas atrodas periskops, kurā līdz pēdējam sīkumam redzama visa raķete un kosmosa kuģis, ko vēl aizsedz fermu režģi.

No skaļruņiem atskan komandas, pārbaudot sistēmas gatavību. Ritmiski un precīzi strādā kombinezonos tērpušies cilvēki — tie ir dežurējošie operatori.

Jurijam pazīšanas signāls ir «Ciedrs». Arī Zemei ir skaisti pazīšanas signāli: «Ausma» un «Pavasaris».

Zeme atgādina, ka jāsāk pārbaudīt skafandrs. «Ciedrs» atbild:

— Sapratu. Sākt pārbaudīt skafandru. Pēc 3 minūtēm. Pašlaik esmu aizņemts.

Ēterā norisinās nepārtraukts dialogs, kuru magnetofoni ieraksta lentē. Jurijs rūpīgi pārbauda sava sarežģītā tērpa daudzās sistēmas. Sevišķi uzmanīgi — sa-spraudņus, regulatorus, hermētisko ķiveri un kabatu saturu. Pēc tam ziņo:

«Ciedrs». Skafandra pārbaudi pabeidzu. Skafandra pārbaudi pabeidzu.

«Ausma». Es jūs sapratu. Pārbaudiet ultraīsviļņu sakarus.

«Ciedrs». Kā mani dzirdat?

«Ausma». Jūs dzirdu teicami. Kā dzirdat mani?

«Ciedrs». Nesapratu jūs. Lūdzu, izslēdziet mūziku, ja

varat.

«Ausma». Es jūs sapratu, tūlīt... Jūs dzirdu teicami. Ka jūs jūtaties, Jurij Aleksejevič?

«Ciedrs». Jūtos lieliski. Telefonu un skaļruņu pārbaude notiek normāli, pāreju uz telefonu.

«Ausma». Es jūs sapratu. Pie mums viss ir normāli, mašīnas sagatavošana noris normāli, viss kārtībā.

«Ciedrs». Sapratu. Tā jau domāju.

«Ausma». Es jūs sapratu labi, viss ir normāli.

«Ciedrs». Sakaru pārbaudi pabeidzu. Kā sapratāt? Slēdžu izejas stāvoklis uz vadības pults ir paredzētais. Startam esmu gatavs.

«Ausma». Es jūs sapratu ļoti labi. Visus jūsu datus saņēmu, saņemšanu apstiprinu. Gatavību startam pieņēmu. Pie mums viss noris normāli. Kā veicas, Jura?

«Ciedrs». Tā, kā mums mācīja.

«Ausma». Nu, labi, labi, tāpat turpini. Vai saprati, kas ar tevi runā? Šovakar padziedāsim abi kopā?

«Ciedrs». Katrā ziņā padziedāsim. Kur tu biji pazudis?

«Ausma». Biju pie zēniem.

«Ausma». Pie mums viss noris teicami. Kā jūtaties?

«Ciedrs». Sapratu. Arī man šeit viss ir labi, pašsajūta laba.

«Ausma». Jura, tev kolektīvs sveiciens no visiem zēniem. Tikko biju pie viņiem. Kā saprati?

«Ciedrs». Es jūs sapratu. Liels paldies. Nododiet viņiem vissirsnīgāko sveicienu no manis.

«Ausma». Labi.

«Ausma». Kā mani dzirdat?

«Ciedrs». Es jūs dzirdu labi. Un jūs mani?

«Ausma». Es dzirdu labi. Sagatavošanās notiek normāli. Viss noris teicami, Jura.

«Ciedrs». Sapratu. Arī pie manis sagatavošanās noris normāli. Pašsajūta un garastāvoklis normāli. Startam esmu gatavs.

Starta vīri citu pēc cita noņem no raķetes sistēmām un blokiem garus, sarkanus karodziņus. Mierīgi un pat it kā nesteidzīgi notiek pirmsstarta pārbaudes.

Tehniķi mehāniķi, kuri atrodas uz pašas augšējās fermu platformas, galvassegas telefona austiņās dzird kārtējo komandu:

— Aizvērt lūku!

U

Lūkas vāks, kas rūpīgi iesaiņots plastikātā, piesliets pie margām blakus kosmosa kuģim. Tehniķi to izsaiņo, bet pirms uzstādīšanas paspiež Gagarinam roku, novēl laimīgu lidojumu. Jurijs vēro darbu mazajā spogulītī, kas iemontēts kombinezona piedurknē. Vāks jau uzlikts uz slēdžiem. Tehniķi uzskrūvē un pievelk trīsdesmit spridzināmo bultskrūvju uzgriežņus.

Jurijs dzird, kā tiek dota komanda saslēgt kontrol-kontaktus. Komanda «KP-3» tiek atkārtota divas reizes un .. . abas reizes to neizdodas izpildīt. ..

Austiņās un skaļrunī viņš dzird mazliet satrauktās Ko-roļova un Popoviča balsis un joprojām turpina droši strādāt. Viņam ziņo, ka komandu saslēgt kontrolkon-taktus nav izdevies izpildīt un tāpēc vajadzēs atvērt lūku.

— Es jūs sapratu, — mierīgi atbild Jurijs.

Kad tehniķi, noskrūvējuši uzgriežņus, ielūkojas kosmosa kuģī, viņi ierauga Gagarinu tādā pašā stāvoklī, kādā viņš bija. It kā nekas nebūtu noticis, viņš guļus sarunājas pa radio, pārbauda sakaru sistēmas un kanālus, brīžiem iesmejas, runājot ar biedriem. Klusi skan mūzika.

— Dzirkstele pazudusi? — ieraudzījis starta vīrus, jokodams jautā kosmonauts, un šis parastais šoferu izteiciens viņus tūlīt nomierina.

— Jā, kaut kur nav kontakta, nav «KP-3». Tūlīt pārbaudīsim. Acīmredzot kronšteini zem kontaktiem ir mazliet atspiesti atpakaļ. Galvenais — neuztraucieties, Jurij Aleksej evič!

Sakārtošana neprasa daudz laika. Viņi vēlreiz novēl laimīgu ceļu. Konstruktors atkal pāris reižu uzsit Juri-jam pa ķiveri. Lūka tiek aizvērta. Tagad komanda tiek izpildīta. Viss ir kārtībā.

Kādu brīdi Jurijs it kā paliek viens. Viņš pēkšņi skaidri atceras neseno raķetes palaišanu. Toreiz lidoja manekens, kas bija iesaukts par Ivanu Ivanoviču. Manekena ķermenī bija iemontēts magnetofons ar Pjat-ņicka kora izpildīto dziesmu ierakstiem. Tas tika darīts speciāli, lai pārbaudītu sakaru sistēmas. Kosmosa kuģī bija arī sunītis ar laboratorijas numuru un ar jocīgu iesauku; šķiet, viņu sauca par Dimku vai Tučku. Kad sunīti ietērpa skafandrā un manekenu noguldīja pilota sēdeklī, Jurijs aizrādīja:

— Nevajag, zēni, atstāt sunītim tik neskanīgu vārdu, būs taču TĀSS ziņojums . . .

Pēkšņi ienāca lidotājs ar Zelta Zvaigzni pie krūtīm.

— Kā būtu, ja mēs to nosauktu par Zvjozdočku? — jautāja Gagarins. — Manuprāt, skan diezgan labi...

Visi viņam piekrita. Tā sunītis dabūja jaunu vārdu, kuru tagad zina visi...

Neatlaidīga balss austiņās atkal piesaista viņa domas pie gaidāmā lidojuma.

Sakarus ar kosmosa kuģi uztur vienības komandieris Popovičs. Viņa joki, mundrā, pazīstamā balss ar ukraiņiem tik raksturīgo melodiskumu palīdz Jurijam uzturēt labu pirmsstarta tonusu. Ieklausījies Pāvela balss intonācijās, Jurijs iedomājas viņa norūpējušos seju, sānis atbīdīto formas cepuri, draisko matu cekulu, kas izspraucies no cepures naga apakšas. «Turies, Romaška^1! Es turos normāli,» domā Jurijs un pasmaida.

Magnetofoni turpina pierakstīt Zemes sarunas ar kosmosa kuģi.

«Ausma». Jurij Aleksejevič, kā mani dzirdat?

«Ciedrs». Dzirdu jūs labi, zinu, ar ko runāju. Lūdzu uz sakariem «divdesmito».

«Ausma». «Divdesmitais» klausās.

«Ciedrs». Ja aktīvajā iecirknī sakari darbosies normāli, tad, lūdzu, paziņojiet man — sekundi vēlāk vai agrāk — starta laiku, ja starts notiks.

«Ausma». Sapratu jūs, sapratu. Jūsu lūgums tiks izpildīts, Jurij Aleksejevič.

— Izziņota stundas gatavība. Turpiniet iekārtas apskati. Kā sapratāt?

«Ciedrs». Es jūs sapratu. Izziņota stundas gatavība. Viss ir normāli, pašsajūta laba, garastāvoklis možs, startam esmu gatavs.

«Ausma». Ļoti labi sapratu tevi, Jura.

«Ausma». Pārbaudu sakarus. Kā dzirdat?

«Ciedrs». Jūs dzirdu labi. Kā dzirdat mani?

«Ausma». Dzirdu teicami.

«Ausma». Izziņota 50 minūšu gatavība.

«Ciedrs». Es jūs sapratu: izziņota 50 minūšu gatavība. Šeit viss ir kārtībā.

«Ausma». Ļoti labi. Tikko zvanīja no Maskavas, interesējās, kā jūs jūtaties. Mēs teicām, ka viss ir normāli.

«Ciedrs». Es jūs sapratu.

«Ausma». Jura, vai tev nav garlaicīgi?

«Ciedrs». Ja ir mūzika, tad to var mazliet uzspēlēt.

«Ausma». Vienu brītiņu... Nu, kā ir, vai mūziku jums pārraida, nē? ...

«Ciedrs». Mūziku pārraida, viss kārtībā.

«Ausma». Nu labi, tagad tev vairs nebūs tik garlaicīgi ... J ura, visi zēni ir ļoti apmierināti, ka tev viss ir labi un viss ir normāli. Saprati?

«Ciedrs». Sapratu. Nodod viņiem sirsnīgus sveicienus.

«Ausma». Labi, labi, klausies. Hermētiskums pārbaudīts — viss ir normas robežās, pilnīgā kārtībā. Kā sapratāt?

«Ciedrs». Es jūs sapratu, hermētiskums ir kārtībā. Dzirdu un novēroju: hermētiskums ir pārbaudīts.

«Ausma». Nu tad jau lieliski, ka viss ir labi. Novērojam jūs pa televizoru — viss ir normāli, jūsu izskats mūs iepriecināja: tas ir možs. Kā mani dzirdat?

«Ciedrs». Dzirdu labi. Pašsajūta laba, garastāvoklis možs, startam esmu gatavs.

Vēl ap raķeti saslēgtas apkalpes fermas.

Nupat tika pabeigta tvertņu piepildīšana ar šķidro skābeklĻ un periskopā redzami sarmas kristāli, kas klāj raķetes izciļņus. Smagi oksidētāja tvaiki plūst no drenāžas vārstiem. Tie strauji klājas pa zemi, izklīzdami siltajā rīta gaisā. Vilcējs lēni velk projām iepildīšanas cisternu sastāvu... Starta laukumā paliek pavisam maz cilvēku.

Bet kosmonauta kabīnē plaši plūst krievu dziesmas melodija. Mūzika netraucē Juriju. Viņš strādā. Stingri pēc programmas.

Mikrofonu paņem Koroļovs.

— Viss norisinās normāli. Kuģis sagatavots labi. Neuztraucieties. Kā jūtaties?

— Es neraizējos, jūtos lieliski, kā jūtaties jūs? Pasakiet ārstiem, ka man pulss ir normāls. Bet kāds ir

viņiem?

Atbildes vietā Jurijs dzird savu biedru skaļos smieklus: viņš ir trāpījis naglai uz galvas — acīmredzot ārstiem tiešām pulss ir kļuvis biežāks šajās minūtēs pirms starta.

Jurijs vēlreiz vērīgi apskata visu kosmosa kuģa sarežģīto saimniecību. Blāvi spīd pelēki lakotā pilota pults... Gagarins, pat ja viņu nakts vidū pamodinātu, uzreiz atcerētos, kādam nolūkam paredzēts katrs slēdzis un katra poga. Kreisajā malā ir rokvadības ierīce, bremzēšanas dzinēja ieslēdzējs un uzraksts «Uzmanību, skābeklis!». Mazliet pa labi uz paneļa — sakaru kanālu slēdži, magnetofona ieslēgšanas poga, uztvērēju skaļuma un orientācijas bloķētā ja regulētāji, aizsargaiz-laidņu gaismas filtru, apgaismojuma un «Globusa» slēdži.. . Jau kuru reizi Gagarins uzmanīgi visu apskata un pārbauda.

— «Ausma»! Te «Ciedrs»! Pults pārbaudi pabeidzu. Slēdži ir paredzētajā stāvoklī.

— «Ciedr, turpiniet strādāt! Pie jums viss ir labi. Pie mums arī, — viņu uzmundrina Zeme.

Gagarins vēlreiz pārlaiž skatienu tumši pelēkajai pilota pultij, kādu bridi apskata tās centru, pēc tam paskatās pa labi. Tur ir palsi sudrabainais aparātu dēlis. Tas izskatās ļoti kompakts un vienkāršs: uz tā ir mazāk slēdžu, toties tur ir savienoto indikatoru apaļie diski... No kreisās uz labo pusi tiem centimetru pēc centimetra pārslīd kosmonauta skatiens. Viņš palūkojas uz aparātiem, kas regulē sistēmu un kabīnes parametrus un gāzu vides sastāvu. Vidū pagaidām nekustīgi stāv «Globuss». Tas ir tieši vienu miljonu reižu mazāks par zemeslodi. Ļoti niecīgi svārstās rādītāji uz nedaudzajiem diskiem. Mierīgi iemirdzēdamies, darbojas gaismas tablo. Un tikai kreisajā pusē uz vienas ciparnīcas gandrīz bez skaņas lēkā rādītāji, it kā steidzinādami startu. Aizrit minūtes. Steidzas sekundes.

Jurijs pieskaras korekcijas regulatoram, ielūkojas nelielajā apriņķojumu skaitītāja lodziņā. Viss ir sākumstā-voklī. Komplicētie indikatori, kuri kādreiz bija pārsteiguši Juriju Gagarinu ar savu racionālo ietilpību, gatavi darbam. Vēl nav dzirdami releju knikšķi, ventilatoru šalkoņa un transformatoru vienmērīgā dūkšana aparātu nodalījumā, bet kosmosa kuģis jau dzīvo. Jurijs no jauna ieslēdz rācijas slēdzi.

— «Ausma»! Runā «Ciedrs». Kā sapratāt? Slēdži un vadības pults ir noteiktajā izejas stāvoklī. «Globuss» ir normālā stāvoklī. Spiediens kabīnē — 1, mitrums — 65%, temperatūra — 19°, spiediens nodalījumā — 1,2, spiediens orientācijas sistēmās — normāls. Pašsajūta laba.

Zeme atbild:

— Runā «Ausma». Jūs sapratām labi. Vērojam jūs pa televīziju. Viss noris normāli.

Pirmsstarta skaņas pamazām piepilda kosmosa kuģi... Tās bija dzirdētas treniņos un raķešu palaišanas laikā. Jurijs ziņo par sistēmu ieslēgšanos un darbību. Darba ritms ir ļoti stingrs. Nav jāgarlaikojas. Tāpēc viņš smaida, kad viņam jautā:

— Jura, vai tev tagad nav garlaicīgi?

— Tagad ir labi. Klausos, kā dzied par mīlestību.

Sakarus nepārtraukti pārbauda. Un gandrīz bez pauzēm turpinās kosmonauta dialogs ar Zemi.

«Ausma». Kā veicas, Jura? Pie mums viss ir kārtībā, turpinās sagatavošanās. Šeit viss noris labi, bez jebkādiem kavēkļiem. Puiši tagad brauc uz «Ausmu-1».

«Ciedrs». Es jūs sapratu. Arī man viss ir labi. Esmu mierīgs, pašsajūta laba. Nododiet sveicienu puišiem. Visu laiku jūtu viņu draudzīgo atbalstu. Viņi ir kopā ar mani.

«Ausma». Labi, labi, Jura. Arī tev visi novēl to labāko, visi nāk pie mums un lūdz nodot tev laimīga ceļa vēlējumus. Vai visu saprati? Laimīgu ceļu! Visi tev vēlē tikai labu.

«Ciedrs». Sapratu. Liels paldies, sirsnīgs paldies! Pašsajūta laba, garastāvoklis možs, turpmākajam darbam esmu gatavs.

«Ausma». Tevi sapratām.

— Ieņemiet izejas stāvokli, lai varētu reģistrēt fizioloģiskās funkcijas.

«Ciedrs». Izejas stāvokli fizioloģisko funkciju reģistrēšanai ieņēmu.

«Ausma». Jūs sapratu... Viss ir normāli: viss noris pēc grafika, mašīnā viss noris labi.

«Ciedrs». Arī man te viss ir kārtībā. Ko rāda medicīniskie dati, vai sirds pukst?

«Ausma». Kā mani dzirdat?

«Ciedrs». Dzirdu labi, kā dzirdat mani?

«Ausma». Jūs dzirdu lieliski. Pulss jums ir 64, elpošana 24. Viss ir normāli.

«Ciedrs». Sapratu. Tātad sirds pukst. Kāda pašlaik ir gatavība?

Un viņš tūlīt dzird palaišanas vadītāja ikdienišķo, bet pavēlošo balsi:

— Piecpadsmit minūšu gatavība. Dežurējošai apkalpei dtstāt starta laukumu. Ziņot par personāla un tehnisko līdzekļu evakuāciju. Dežūrējošajām ugunsdzēsēju komandām — gatavība numurs viens... Atvirzīt apkalpes fermas!

Zeme visu laiku pārraida uz kosmosa kuģi sagatavošanās komandas, ziņo, cik vēl laika atlicis līdz startam, paskaidro, kas notiek, jautā.

— Izziņota 10 minūšu gatavība. Vai jūsu hermētiskā ķivere ir noslēgta? Noslēdziet hermētisko ķiveri, ziņojiet.

— Jūs sapratu, izziņota 10 minūšu gatavība. Hermētiskā ķivere noslēgta. Viss ir normāli, pašsajūta laba, startam esmu gatavs.

Iezaļgani balts rādītājs nemitīgi virzās uz priekšu iedaļu pēc iedaļas. Gagarins nemaz neuztraucas. Tikai iekšā kaut kas mazliet smeldz no mokošās gaidīšanas: «Kaut jel drīzāk, drīzāk!»

Kosmodromā no reproduktora plūst dziesma «Mīlu tevi, dzīve!» Dziesma dzirdama arī kosmosa kuģī.

Melodiju nomāc sirēnas kauciens ...

Pēdējie starta vīri atstāj laukumu.

Pults bunkurā un lidojuma vadības punktā ārsti un inženieri noliekušies pār telemetriskajiem aparātiem.

Pasaule vēl neko nezina.

Arī Valentīna nezina, ka šis brīdis jau tuvojas...

Atvirzās apkalpes fermas, izveidojot fantastiski dīvainu ziedu ar garām tērauda ziedlapiņām. Skatienam pavērusies milzīga, balta raķete ar mazliet tumšāku kosmosa kuģi augšgalā... Uz starta platformas raķeti notur tikai tās svars.

Pults istabā gar betona sienām savos krēslos sēž un uzcītīgi strādā operatori. Vienmērīgi mirgo signālspul-dzītes, sausi knikšķ kontakti. Pa apli virzās un lēkā hronometru rādītāji...

Jurijs iedomājas starta galveno komandieri, kurš skatās periskopā, nemitīgi vēro ciparnīcas, klausās ziņojumus, nospiež pogas. Ne velti vienā no nesen notikušajām raķetes palaišanas reizēm Gagarins viņu bija nosaucis par «gaiļa nospiedēju». Šis cilvēks «izšauj» raķeti. ««Iz-šauj» — ļoti precīzs vārds. Lieliska ir krievu valoda, tā dod iespēju visu pateikt!» prāto Jurijs, ieklausoties komandās, kas tiek dotas no bunkura. Bet šo komandu ir daudz, tāpēc ka raķetes sistēmas ir sarežģītas, tāpēc ka tās palaišana ir daudzpakāpju un noris ilgi.

Komandu ritms pieaug, to pulss kļūst biežāks.

— Atslēgu uz starta!

— Ir, atslēgu uz starta! — kā atbalss skan atbilde.

Jurijs skaidri izjūt, kā šajās minūtēs strādā palaišanas

apkalpes operatori.

Tad Koroļovs, kas atbraucis no starta laukuma un tagad jau atrodas pults telpā, kosmonautam saka:

— Es jums pārraidīšu komandas. Minūtes gatavība!

«Ciedrs». Ieņemu izejas stāvokli. Esmu to ieņēmis. Tāpēc mazliet aizkavējos atbildēt. Sapratu jūs — minūtes gatavība!

«Ausma». Atslēgu uz starta! Caurvilce — viens... Izpūšana ... Dodam izpūšanu.

«Ciedrs». Es jūs sapratu.

«Ausma». Atslēgu uz drenāžas!

«Ciedrs». Dzirdu, kā strādā vārsti.

«Ausma». Es jūs sapratu. Labi.

Tagad Jurijs sasprindzina visu savu uzmanību — tiek dotas visatbildīgākās komandas. Viņš vēro aparātus, ziņo, klausās.

— Atslēgu uz palaidi!

— Ir, atslēgu uz palaidi!

No raķetes vairs neplūst dūmi: oksidētāja tvertņu drenāžas vārsti aizvērušies, automāti atvienojuši to barošanas sistēmu.

Bunkurā un uz pilota pults viens pēc otra iedegas gaismas tablo krāsainie transparenti. Jurijs acumirklī izlasa frāzes, ziņo. Iedarbojas sistēmas. Skan komandas. Tūlīt atskanēs galvenā. Beidzot tā atskan:

— Palaide!

— Ir — palaide!

Kabelis izrauts no saspraudņiem. Atsperīgi atvirzās kabeļmasts. Pārgriezta pēdējā nabassaite, kas saistīja raķeti ar Zemi. Tagad starts gandrīz vairs nav novēršams.

Tikai viena komanda — «Nomest sistēma» — var to apturēt...

Nepārtraukti tiek sniegti ziņojumi:

— Kabejmasts atvirzās normāli! Inžektori — normāli!

Ar svilpienu, ar brāzmainu šņākoņu kaut kur lejā atsitas varenas ūdens strūklas. Tās no metāla starta ierīces atdalīs liesmu, kas tūlīt izšausies no dzinējiem. Jurijs saklausa šo balsi varenajā polifoniskajā raķetes palaišanas simfonijā un mierīgi turpina ziņot:

— Man viss ir normāli. Pašsajūta laba. Garastāvoklis možs. Startam esmu gatavs. Uztveru.

— Teicami! Aizdedzi...

Ass plaukšķis. Pēc tam pastiprinās liesmas rūkoņa. Tas ir skaidri dzirdams kabīnē.

— «Ciedr», te «Ausma», ieslēdzam aizdedzi, — apstiprina Zeme.

— Es jūs sapratu. Ieslēgta aizdedze.

Tiek iedarbināti starta dzinēji.

Zeme nopūšas, nodreb no vulkāniskās cilvēka roku radītās uguns brāzmainā izvirduma. Kabīnē ielaužas varena rūkoņa, kas labi dzirdama arī bunkurā.

Hronometrists skaita pēdējās sekundes:

— Piecas.

— Četras.

— Trīs.

— Divas.

— Priekšpakāpe!

— Starppakāpe!

— Starts!

Komandpunktā caur periskopiem un uz televizoru ekrāniem skaidri redzami oranžie uguns virpuļi, dūmu un putekļu mutuļi, kas apņēmuši raķeti gandrīz līdz pašai augšai. «Pacelšanās kontakts» ziņo par atraušanās sākumu. Skaļruņos atskan Gagarina balss:

— Aiz-iet!!! Viss noris normāli, pašsajūta laba, garastāvoklis možs. Viss kārtībā!!!

Raķete sākumā lēni, it kā negribīgi paceļas, mirkli sastingst gaisā virs zemes. Nākdama cauri sakarsētajām gāzēm, tā met uz betonu slīpu, vibrējošu ēnu.

Un tad raķete ar kosmosa kuģi arvien straujāk slīpi traucas augšup, atstājot aiz sevis sudrabainu, mirdzošu inversijas trasi. Pēc minūtes ari šī trase izgaisīs dzidrajās rīta debesīs.

1961. gada 12. aprīlis. Pulkstenis ir 9.07 pēc Maskavas laika.

... Dzinēju varenā rūkoņa pāriet apdullinošā, vienmērīgā, caururbjošā dārdoņā, kas satricina visu ķermeni ... Paātrinājums piespiež Juriju pie sēdekļa ...

«Apmēram 10 g^2,» domā pilots. Nekādu citu domu un izjūtu viņam nav: ne baiļu, ne gaidu. Gagarins ziņo:

— Pašsajūta laba, jūtu pārslodzes. Uztveru. Viss ir normāli!

— «Ciedr», te «Ausma-1». Mēs visi novēlam jums laimīgu lidojumu. Viss ir normāli.

■— Sapratu. Uz redzēšanos! Uz drīzu redzēšanos, dārgie draugi! . ..

Tagad vairāk nekā jebkad sevišķi satraukti ir inženieri izmēģinātāji. Puspagriezienā pret skaļruņiem un telemetristiem sasprindzinātās gaidās sastingst Koroļovs. Kā norisēs ievadīšana orbītā?

Gandrīz nepārtraukti atskan ziņojumi:

— 10 sekundes. Stāvoklis stabils. Spiediens kamerās ir normas robežās!

— 50 sekundes. Lidojums noris normāli! Spiediens sadegšanas kamerās normāls, stabils! Lidojums noris normāli!

Jurijs ir neapjaušami dižās tehnikas varā. Viņa piemiegtās acis sasprindzināti vēro aparātus. Viņš gaida, kad atdalīsies raķetes pirmā pakāpe. Tad būs īsa atelpa.

Vibrācija kļūst biežāka, troksnis pieaug. Kādu brīdi viņam šķiet, ka laiks ir apstājies, bet Zeme atgādina, ka tas steidzas.

— Laiks — 70.

— Sapratu, 70 sekundes, — atbild Jurijs. — Pašsajūta teicama. Turpinu lidot. Mazliet pieaug pārslodzes. Vibrācija. Visu panesu normāli. Pašsajūta teicama. Garastāvoklis možs!

Un viņu atkal izsauc Zeme:

— Laiks — 100. Kā jūtaties?

— Pašsajūta laba, kā ir pie jums? — jautā Jurijs.

— Viss ir normāli! — atbild «Ausma».

— 120 sekundes! Pirmā pakāpe atdalās. Tiek nomesti sānu bloki! Kuģa stāvoklis stabils! Spiediens centrālā bloka sadegšanas kamerā normāls! Lidojums noris normāli!

Notikumi seko cits citam tik strauji, ka šķiet, it kā tie norisinātos paralēli. Raķete izgājusi caur blīvajiem atmosfēras slāņiem. Automātiski nomests un aizpeldējis lejā galvgaļa aizsargplūsmvirzis. Iluminatoros parādījusies rīta saules apmirdzētā Zeme. Sibīrijas zeme. Zilgan-brūnā taiga, ledus klāta upe. Skaidri redzamas mežiem apaugušās salas ...

Interesanti skatīties pa optisko orientatoru! Lejā paveras plaša panorāma. Mākoņi izskatās kā akmentiņi jūrā. Maziņi, tādi kā vates kamoliņi. Tie saplūst ar sniegu. Tikai maigas, zilganas ēnas tos atdala, padara reljefus .. .

Bet tad atkal ienāk prātā jauna doma: «Kā atvērsies antenas?» Viņš ļoti labi saprot, cik tas ir svarīgi lidojumam. Antenas atveras noteiktajā laikā un ar klusu knikšķi nostājas savā vietā.

— Cik skaisti! — neviļus iesaucas Jurijs, pilnīgi aizmirsis, ka ikvienu viņa vārdu, pat katru elpas vilcienu dzird Zeme.

Bet Zeme it kā iepriecināta lietišķi atgādina, ka pienācis laiks strādāt. Notiek spraigs dialogs. Aiz uztraukuma Jurijs runā mazliet juceklīgi, bieži atkārtojas. Viņš grib, lai Zemei viss būtu saprotams un tāpēc cenšas iespējami sīkāk par visu informēt, kā viņam tika mācīts:

— «Ausma»! Runā «Ciedrs». Nomests galvgaļa plūsm-virzis. Redzu Zemi... Mazliet pieaug pārslodzes, pašsajūta teicama, garastāvoklis možs. Vēroju mākoņus, kas klāj Zemi, mazus gubu mākonīšus un to ēnas. Skaisti! Lidojums turpinās labi. Pārslodzes palielinās. Kuģis lēni griežas. Visu panesu labi, pārslodzes nav lielas, pašsajūta teicama. Pa iluminatoru redzu Zemi: to arvien vairāk sedz mākoņi...

— «Ciedr»! Te «Ausma»! — viņš dzird. — Viss noris normāli. Jūs sapratām, dzirdam teicami!

Jurijs zina, kas visvairāk interesē tos, kuri klausās viņu uz Zemes, tāpēc viņš, pat nemaz nedomājot, vēl un vēlreiz atkārto to, kas viņiem ir galvenais:

— Pašsajūta teicama. Lidojums turpinās labi. Vēroju Zemi. Redzamība laba: saskatīt, redzēt var visu. Nelielu teritoriju sedz gubu mākoņi. Lidojums turpinās, viss ir normāli.

Pārāk maz ir laika pārdomām. Jurijs skatās pa sānu iluminatoru.

— Vēroju Zemi. Pārslodzes palielinās. Redzu Zemi: mežus ... mākoņus ... upes ...

Pēdējā pakāpē atveras drenāžas vārsts. Degvielas atliekas izplūst izplatījumā, virzot uz priekšu kuģi. Pilots jūt, ka sācies brīvais lidojums. Troksnis apklust, paliek aiz muguras ...

Jurijs ziņo:

— «Ausma»! Runā «Ciedrs». Kuģis atdalījies no nesējraķetes saskaņā ar uzdevumu. Pašsajūta laba. Kabīnes parametri ir šādi: spiediens — 1, mitrums — 65%, temperatūra — 20°, spiediens nodalījumā — 1, orientācijas sistēmās — normāls.

Svētlaimīgs miers, neparasts vieglums pārņem visu viņa būtni. Jurijs uzmanīgi mazliet atver hermētiskās ķiveres caurspīdīgo sejsegu ...

2

Bet šajā laikā gan vadības punktā, gan tālu no kosmodroma — Koordinācijas un skaitļošanas centrā, daudzajās mērīšanas radaru stacijās uz sauszemes un uz kuģiem — cilvēki satraukti noliekušies pār kartēm un tabulām, sastinguši pie rācijām un televizoru ekrāniem, pie elektroniskajām skaitļošanas mašīnām un skaļruņiem, pie telefoniem un oscilogrāfiem, pie planšetēm un grafikiem.

Koordinācijas un skaitļošanas centrs sāka strādāt jau ilgi pirms lidojuma. Rūpīgi tika pārbaudīti visi sakaru un izziņošanas līdzekļi, visas sistēmas un kanāli, visas skaitļošanas mašīnas un radiostacijas. Sakustējās antenu gigantiskie spoguļi. Kā tūkstoštonnīgi nezvēri tie lēnām pagrieza savus kausveidīgos režģus pret tām debessjuma vietām, pa kurām pēc aprēķiniem vajadzēja lidot kosmosa kuģim. To mazās centrālās antenas savas smailes notēmēja uz neredzamajām koordinātēm un sastinga mierīgā, tikko apvaldāmā sasprindzinājumā, gatavas pēc «novērošanas sistēmu» pirmās komandas sekot spožajai sudrabotajai zvaigznītei, kas strauji traucas plašajā debesu zilgmē...

Palaišanas komanda, kas atskanēja kosmodromā Piea-rāla stepē, bija skaidri dzirdama arī Centrā: acumirkli precīzu ritmu uzņēma daudzās sistēmas. Jau pirmajās lidojuma sekundēs sāka pienākt telemetrisko mērījumu dati un automātiskie ziņojumi par nesējraķetes un kosmosa kuģa sistēmu darbu. Zinātnieku grupas salīdzina šos datus ar kosmonauta ziņojumiem un aparātu rādījumiem. Katra sekunde ir dārga. Lidojums sācies, un Jurijs Gagarins gaida, kad viņam paziņos precizētos orbītas parametrus. Viņam ir svarīgi zināt pat vismazākās novirzes no aprēķiniem, jo viņam vajadzēs koriģēt kosmosa kuģa navigācijas aparātus un sistēmas saskaņā ar jaunajiem parametriem.

Uz lielas kartes ar sarkanu svītru atzīmēts lidojuma maršruts. Nesējraķetes un kuģa trajektorijas noteikšana ir ļoti sarežģīts uzdevums. Tāpēc Galvenā koordinācijas un skaitļošanas centra aprēķinus dublē un pārbauda citos tādos pašos centros.

Plašajās Centra telpās nav nekā lieka. Te valda tīrība un klusums. Cilvēki baltos virsvalkos runā pusbalsī. Visi skaidri dzird kosmonauta balsi, kas atskan no skaļruņiem. Griežas magnetofonu spoles — visas sarunas ar Zemi tiek ierakstītas lentē. Ja ir vajadzīgs, vienu no magnetofoniem aptur un atskaņo ierakstu. Salīdzina orbītas datus un laiku. Spēcīgas radiostacijas pārraida kosmosā precizētos lidojuma parametrus. Jurijs skaidri dzird Zemes balsi: «Apriņķojuma periods ap Zemi — 89,1 minūte, perigejs — 175 kilometri, apogejs — 302 kilometri, slīpuma leņķis pret ekvatoru — 65°4'. Ātrums perigejā apmēram 7837 metri sekundē, apogejā — 7688. Dodu korekciju ...»

Tagad kosmonauts precīzi zina sava kuģa atrašanās vietu bezgalīgajā izplatījumā un var pāriet pie lidojuma uzdevuma plānveidīgas izpildīšanas.

Telemetriskā sistēma, kas vienlaikus pārraida daudzus rādītājus, lai tos atšifrētu un vizuāli novērtētu uz

Zemes, dod ārstiem iespēju uzmanīgi sekot kosmonauta veselības stāvoklim.

Viņi redz, ka pulsa biežums aktīvajā periodā palielinājies līdz 140—158 sitieniem minūtē, elpošanas biežums — līdz 20—26. Bet šā perioda beigās viss atkal kļūst normals.

Lidojuma vadītājs dod pilotam padomus un norādījumus, kuri dzirdami arī Koordinācijas un skaitļošanas centrā. Speciālisti un ārsti šīs komandas ņem vērā savā darbā.

Elektronisko skaitļošanas mašīnu zaļgani pelēkie skapji klusi un vienmērīgi dūc, zib indikatoru spuldzītes. Mašīnas nepārtraukti «norij» un nolasa perfokartes un perfolentes ar šifrētiem uzdevumiem un tūlīt dod arvien jaunus datus. Sakarnieki tos paziņo kosmodromam un Koordinācijas centriem. Rit spraigs darbs.

Visi, kas atrodas komandpunktā, Koordinācijas un skaitļošanas centrā, stacijās un pie sakaru kanāliem, jūtas kā nepieredzētā notikuma tiešie dalībnieki.

Cilvēki ir pārliecināti, ka lidojums beigsies laimīgi, taču viņi nevar neuztraukties. Sevišķi pieaug sasprindzinājums tajos brīžos, kad sakari pāriet no viena punkta uz otru. Tad uz dažām sekundēm skaļruņos apklust kosmonauta balss... Visi zina, ka tā tam jābūt, un tomēr pat Koroļovam, cilvēkam, kurš lieliski prot savaldīties, nodreb rokā mikrofons, kad pirmo reizi pārtrūkst sakari. Tik mokoši un bezgala gari ir šie klusuma brīži! ... «Traucies ātrāk, ātrāk, kuģi! Kas tur ēterā notiek?» Istabā iestājas dziļš klusums. Uztvērējos dzirdama tikai klusa šņākoņa un fons.

Pagājis paredzētais īsais pārtraukums, bet kosmonauts vēl neziņo. Koroļovs viņam mierīgi atgādina:

— Lūdzu, runājiet, «Ciedr»! Šeit «Ausma-1». Viss ir normāli.

— Sapratu jūs. Ziņoju. Redzu Zemi. Redzamība teicama, laba redzamība. Pašsajūta laba. Garastāvoklis možs. Turpinu lidot. Jūtu.. . nē, nevis jūtu, bet novēroju, ka kuģis mazliet griežas ap asīm. Tagad Zeme vairs nav redzama iluminatorā un optiskajā orientatorā. Pašsajūta teicama. Jūs dzirdu normāli. Uztveru.

Ārsti saviļņoti vēro pa televīziju katru Jurija kustību, viņa sejas izteiksmi.

... Viņš paņem bortžurnālu, paņem zīmuli. Raksta. Noliek zīmuli un pagriežas pret sānu iluminatoru, vēro, kā atveras aizsargaizlaidne. Pa to laiku zīmulis kaut kur «uzpeld. Jurijs to pamana, bet sameklēt'zīmuli viņam tā arī neizdodas. Viņš apmulsis smaida . ..

Ārsti ieslēdz platleņķa kameru. Attēls kļūst sīkāks, toties redzama gandrīz visa kabīne. Jurijs atlaiž mazliet vaļīgāk drošības jostas, paceļas gaisā un paliek karājoties virs sēdekļa.

— Viņam viss ir normāli! Mums pagaidām nav jāiejaucas, — saka mediķi. — Bet kā viņš pārcietīs nolaišanos? ... Tas būs daudz grūtāk . ..

Pulksten 10.02 Vissavienības radio pārtrauc savas kārtējās pārraides un atskan visā pasaulē pazīstamais melodiskais signāls. Pēc tam ēterā saviļņoti un svinīgi skan Juri ja Levitāna balss:

«Runā Maskava! Runā Maskava! Darbojas visas Padomju Savienības radiostacijas! Pārraidām TĀSS ziņojumu «Par pasaulē pirmo cilvēka lidojumu kosmiskajā telpā».

1961. gada 12. aprīlī Padomju Savienībā ievadīts orbītā ap Zemi pasaulē pirmais kosmosa kuģis-pavadonis «Vostok», kurā atrodas cilvēks.

Kosmosa kuģa-pavadoņa «Vostok» pilots kosmonauts ir Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pilsonis lidotājs majors Jurijs Gagarins.

Kosmosa daudzpakāpju raķetes starts norisēja sekmīgi, un pēc pirmā kosmiskā ātruma sasniegšanas un atdalīšanās no nesējraķetes pēdējās pakāpes kuģis-pavadonis sāka brīvu lidojumu pa orbītu ap Zemi...

Ar kosmonautu biedru Gagarinu nodibināti un tiek uzturēti divpusēji radio sakari...

Kuģa-pavadoņa «Vostok» pacelšanu orbītā kosmonauts biedrs Gagarins pārcieta apmierinoši un pašlaik jūtas labi. Sistēmas, kas nodrošina nepieciešamos dzīvības uzturēšanas apstākļus kuģa-pavadoņa kabīnē, darbojas normāli.

Kuģis-pavadonis «Vostok» ar pilotu kosmonautu biedru Gagarinu turpina lidojumu orbītā...»

Kas ir šis cilvēks, kurš pirmais no trim miljardiem Zemes iedzīvotāju pacēlies kosmosā? Tagad visa pasaule sīki jo sīki zina viņa biogrāfiju, zina, ka viņš dzimis 1934. gada 9. martā Smoļenskas apgabala Gžatskas pilsētā. Viņa agrā bērnība pagāja Klušinas ciemā. Ģimene, kurā viņš uzaudzis, ir gluži parasta un vienkārša. Juri ja tēvs — Aleksejs Ivanovičs — maz atceras savu bērnību, kas pagāja senajā Krievijas novadā — Smoļenskas apgabalā. Neliels zemes pleķītis uz visu prāvo ģimeni. Viņi bija seši brāļi un māsa. Septiņu gadu vecumā tēvs uzsāka gana gaitas, bet sešpadsmit gadu vecumā jau strādāja par namdari...

Vieglāks liktenis nebija arī kosmonauta mātei — Annai Timofejevnai Matvejevai. 1922. gadā visa viņu ģimene slimoja ar tīfu. Matvejevu bērni palika bāreņi. Bet pēc gada Anna Matvejeva iemīlēja Alekseju Gaga-rinu no kaimiņu ciema — Klušinas. Nevar teikt, ka viņš būtu bijis stalts jauneklis, taču sirsnīgs un saimniecisks gan. «Gagariņam ir zelta rokas,» — tā par viņu mēdza teikt ciemā. Viņš prata atslēdznieka darbus, ara zemi, varēja uzmūrēt krāsni un pat māju uzcelt... Viņš nebija nekāds lielais runātājs, bet strādīgs gan. Vārdu sakot, viņi nosvinēja kāzas, un Anna pārcēlās uz dzīvi pie Alekseja.

Trūcīgie zemnieki sāka apvienoties arteļos. Gagarini iestājās kolhozā «Udarņik». Vēlāk, kad apvienojās vairākas mazas saimniecības, kolhozu nosauca kara komisāra Suškina vārdā, kuru šajā apvidū bija noslepkavojuši kulaki. Anna Timofejevna strādāja gan par slaucēju, gan cūkkopi, gan teļkopi, gan laukkopībā. Viņa tika galā ar jebkuru kolhoza darbu; kas bija jādara, to viņa darīja.

Ģimenē auga četri bērni: vecākais dēls Valentīns, meita Zoja un vēl divi jaunākie dēli — Jurijs un Boriss.

Jau bērnībā māte bija stāstījusi Juri jam par prasmīgajiem metāla apstrādātājiem, par putiloviešiem-kiro-viešiem, par pilsētas dzīvi.

Vasarā aiz mājas zaļoja pļavas — raiba smaržojošu puķu jūra. Cik labi ir skraidīt basām kājām pa rasoto zāli, cik interesanti ir spēlēt laptu, slēpšanos, kazakus laupītājus vai dzenāt bumbu! Cik labi ir upītē vē-

/,(it vai zvilnēt uz muguras kumelītēs un pulkstenī-Irs un klusējot raudzīties augstajā debesjumā, kur, griezīgi kliegdamas, šaudās svīres... Un tāpat vien skraidīt basām kājām pa mīkstajiem putekļiem, bradāt pa siltajām peļķēm — vai tā nav bauda?

4

Bērnības priekus pārtrauca karš. Mazie tikai no rotaļām un filmām bija kaut cik apjautuši, kas tas varētu būt, bet tagad viņi uzreiz saprata, ka noticis kaut kas nopietns, un kļuva rātnāki.

Drīz vien viņi karu ieraudzīja paši savām acīm. Tas notika septembrī, kad Jurijs pirmo reizi pārkāpa skolas slieksni. Prāts nemaz nenesās uz mācībām: kaujas notika pavisam tuvu. Laiku pa laikam ciemā bija dzirdama dobja kanonādes atbalss.

Visu septembri lija lietus. Tikai paretam starp zemajiem, draudīgajiem mākoņu vāliem izspraucās bāla mi-siņkrāsas saule. Visur bija jūtams rudens: nokalta ceļmalā augošo papeļu lapas, novīta un sabrūnēja zāle, debesis izbaloja un kļuva ledaini saltas.

Bet caur Klušinu dienu un nakti, tuvojošās kanonādes skubināti, gāja cilvēki un dzina lopus. Žēli īdēja sen neslauktās govis, blēja aitas: putekļu mākoņos tīti, virzījās uz austrumiem kolhozu ganāmpulki. Pārgurušie gani noskranduši, putekļainos, nomītos zābakos bieži apstājās pie Gagarinu mājas un lūdza dzert. Bēgļi stūma rokas un bērnu ratiņus ar šādu tādu iedzīvi. Nopakaļ steberēja sabozušies, kārtu kārtām satuntuļoti bērneļi.

Laiku pa laikam uz austrumiem aiztraucās noputējušas sanitārās automašīnas ar sarkanu krustu baltā aplī un paplucinātas štābu «emkas», gāja sarkanarmiešu kolonnas. Kalsnajās, drūmajās sejās bija iegūlusi sāpju ēna. Viņiem pretim, uz rietumiem, gāja citas karaspēka daļas. Dažreiz naktī dārdēdami brauca tanki, vilcēji un rati ar lauka lielgabaliem.

Tomēr vairāk gāja uz austrumiem: armija atkāpās.

Sākumā Jurijs nesaprata, kas te notiek. Reiz tēvocis Paša — tēva brālis — ierunājās par evakuāciju. Jurijs pajautāja, ko nozīmē šis vārds.

— Jābrauc prom. Jāaizdzen kolhoza ganāmpulks, lai tas netiktu ienaidniekam. Rīt no rīta dosimies ceļā...

— Un tu arī iesi? — neticīgi pajautāja Jurijs.

— Jāiet arī man, jāpieskata lopi, lai ceļā nenobeigtos. Dzīsim uz Ivanovas apgabalu.

Tovakar Jurijs vēlreiz izjuta, cik nopietns ir stāvoklis. Karš pirmo reizi viņam atņēma tuvu cilvēku.

Bet naktī Klušinā sevišķi skaidri bija dzirdami artilērijas apšaudes dārdi. Kaut kur pavisam tuvu plaiksnījās sarkana ugunsgrēku blāzma. Reizēm gaisu pāršķēla spalgas ložmetēju kārtas.

Pa lielceļu ciešās kolonnās soļoja karavīri sagumzītos un māliem notrieptos šineļos. Daudzi sarkanarmieši bija ievainoti. Viņu pārsēji bija asiņaini un nokvēpuši.

Kad satumsa un sāka smidzināt sīks lietutiņš, tēvs izgāja terasē un klusi teica mātei:

— Savāc mantas, Anna, jādodas ceļā arī mums.

— Kurp tad mēs naktī ar bērniem lai ejam? Varbūt viņi mums neko nedarīs?

— Nedarīs... Tu taču dzirdēji, ka Minska ir sabom-bardēta?... Bet tur tāpat dzīvoja mierīgi cilvēki. Hitlers nevienu nežēlo. Fašists un izdzimtenis vien ir!...

Māte steigā nolika bērnus gulēt un sāka posties.

Bet no rīta īso, nemierīgo miegu pēkšņi pārtrauca automātu kārtas. Tūlīt pēc tam ciemā klusi ieripoja ienaidnieka velosipēdisti. Bet aiz viņiem Klušinā iedrāzās motociklistu vienība un automašīnas ar kareivjiem.

Kareivji nostājās ierindā ciema vidū, un gara auguma virsnieks viņiem kaut ko ilgi un saraustīti kliedza. Pēc tam ierinda izklīda un kareivji grupās aizsoļoja pa ielu. Gan vienā, gan otrā ciema malā sausi nosprakšķēja šāvieni: fašisti šāva tumšos šķūņos un pagrabos. Ja ceļā pagadījās kāda vista, tad arī to panāca automāta ložu kārta.

Bērni paslēpās dārzā. Viss bija neparasts. Viņi pirmo reizi tik tuvu ieraudzīja dzīvus ienaidniekus. Plānos, zaļganpelēkos šineļos tērptie ienaidnieki maz līdzinājās tiem baltgvardiem, kurus rādīja kinoteātros. Iedeguši, ar automātiem pār krūtīm un pistolēm uz vēdera viņi skaļi sarunājās un gāja garām, kūpinādami cigaretes vai svilpodami jautras melodijas. Viens spēlēja uz mazas mutes harmonikas. Jurijs tādu nekad nebija redzējis.

— Nogriezās uz mūsu pusi. Nāk šurp, — noteica Jurijs.

Viņš tik tikko paguva pamukt sānis, kad, no kājas spēriena žēli iečīkstēdamies, atsprāga dārza vārtiņi, bet pēc brīža kareivju zābaki jau klaudzēja uz lieveņa kāpnēm. Jurijs caur jāņogu krūmiem redzēja, ka viens no vāciešiem uznāk uz lieveņa. Pēc tam zēns pa pusatvērtām durvīm dzirdēja, ka kareivis kaut ko saka tēvam.

Jautri tērzēdami, garām pagāja fašisti. Viens no viņiem aizvēra aiz sevis vārtiņus un aizāķēja āķi. Pēc tam kaut ko ar krītu uzrakstīja uz vārtu staba.

Kad kareivji bija aizgājuši, Aleksejs Ivanovičs

iesauca bērnus mājā. Tēvs bija sadrūmis kā melna nakts. Jurijs nezināja, kas tēvam lēcies: viņš vēl arvien nevarēja attapties...

— Nelieši dzen mūs no mājas ārā, — tēvs klusi teica. — Kamēr izraksim zemnīcu, dzīvosim pie kaimiņiem.

Visu dienu viņi strādāja dārzā, bet vakarā klusi pārcēlās pie kaimiņiem. Naktī Jurijs šad tad pamodās, satraukti ieklausījās vienmuļajā lietus šalkoņā, sargkareivju aprautajās klaigās, mašīnu rūkoņā un žvadzoņā uz ceļa. Tēvs miegā vaidēja, mazais Boriss nemierīgi grozījās. Jurijs pārdomāja visu, ko bija redzējis un dzirdējis.

Šajā neparastajā dienā bija daudz iespaidu. Nupat vēl te bija mūsējie, bet tagad jau ienākuši fašisti, ienaidnieki... Zēns to nekādi nevarēja aptvert.

Pamodās tēvs un jautāja:

— Ko tu tur knosies? — Viņš apskāva Juri ja kalsenos plecus, pievilka viņu sev klāt, apsedza ar segu un teica: — Guli. Jāguļ.

Juriju pārņēma vēl neapjaustas bažas par mazo brālīti. Agrāk Jurijs varēja to aizstāvēt, bet tagad viņš zināja, ka svešie ar automātiem ir stiprāki par kaimiņu zēniem. To Jurijs izjuta tikai tagad.

...Zemnīcu būvēja steigā, uz ātru roku. Tēvs ticēja, ka mūsējie drīz atgriezīsies, un nemaz nedomāja tajā ilgi dzīvot.

— Ir gan māja — kā lāča miga! Tikpat kā zem klajas debess, — rokas iepletusi, iesaucās Anna Timofe-jevna.

Aleksejs Ivanovičs stingrāk par stingru piekodināja bērniem, lai neiziet no zemnīcas. Taču kādu vakaru, kad malka krāsniņā bija izdegusi, Jurijs izgāja ārā un aizlavījās līdz žogam. Bija auksts un krēslains. Tumsā malku nesadabūjis, Jurijs nolēma izlauzt no žoga dēli un pēc tam to zemnīcā saskaldīt. Sarūsējušās naglas nepadevās, dēlis tikai čīkstēja, pat kāju spērieni nelīdzēja. Noņemdamies ar dēli, Jurijs nemanīja, ka no mugurpuses kāds bija pienācis. Spēcīgs belziens atsvieda Juriju sānis. Viņš iekliedzās, bet raudienu noturēja.

Laimīgā kārtā piesteidzās māte, kas bija pamanījusi dēla prombūtni.

— Pasaki saviem kucēniem, lai pie mājas nerādās! — kareivis neapmierināti uzbrēca Annai Timofejevnai, kas klusēdama veda Juriju atpakaļ uz zemnīcu.

Jurijam bija nobrāzta seja, taču viņš neraudāja: niknums bija stiprāks par sāpēm un aizvainojumu.

Lēni vilkās laiks okupācijas jūgā. No kaimiņu ciemiem atklīda vēstis par fašistu zvērībām.

Laiku pa laikam ciemā naktīs dobji norībēja atsevišķi šāvieni un automātu kārtas. Klīda baismas valodas par nošautajiem un pakārtajiem, par nebrīvē aizdzītajiem kolhozniekiem un nomocītajiem gūstekņiem.

... Pēc kāda gada viņu mājā apmetās cits vācietis — drukns jefreitors, automehāniķis. Viņa vārds bija Alberts. Viņš šķūnī ierīkoja automašīnu akumulatoru uzlādēšanās darbnīcu. Gaišmatainais bavārietis zilā jakā, laiviņcepuri un ausu sildītājiem galvā augām dienām rosījās pa šķūni vai rakņājās zemo, strupo mašīnu motoros, kuras tagad bieži apstājās pie mājas.

Reiz Boriss aizgāja līdz darbnīcai un, apstājies pie neliela iedarbināta motoriņa, ziņkārīgi vēroja klaudzošos mehānismus.

Jefreitors iznesa no šķūņa akumulatoru. Nolika to zemē un smiedamies kaut ko pateica zēnam. Boriss viņu nesaprata. Tad bavārietis piegāja pie viņa un aši satvēra aiz pelēkās adītās šalles. Zēns iekliedzās, bet jau nākamajā acumirklī vācietis viņu aiz šalles uzkāra ābeles zarā.

Jurijs izdzirdēja kliedzienu un aizskrēja pie viņiem. Fašists stāvēja, plati iepletis kājas, un vai plīsa aiz nmlekliem. Viņš kaut ko teica un rādija ar roku uz 1)i isu. Puisēns vairs neraudāja, bet gārdza. Viņa seja hija bāla, acis izspiedušās. Viņš raustījās, mēģinādams ,i!brīvoties, bet stingri sasietā šalle arvien ciešāk sažņaudza kaklu.

Jurijs uz brīdi apstulba. Tad metās virsū hitlerietim un iekodās viņam rokā. Tuvumā pazibēja mātes augums — viņa skrēja pie ābeles. Alberts atgrūda Ju-riju un nostājās viņai ceļā, sagrāba aiz pleciem un sāka mežonīgi diet. Māte mēģināja spēji izrauties, vateņa piedurkne nostirkšķēja vien, bet šajā brīdī no tikko piebraukušās mašīnas izkāpa virsnieks un pasauca Albertu. Palaidis māti vaļā, viņš aizskrēja pretim virsniekam. Kamēr virsnieks kaut ko teica automehāniķim, māte nocēla Borisu no zara, ātri atraisīja viņam šalli un atpogāja mēteli. Pēc tam paķēra viņu padusē un aizstiepa uz zemnīcu. Jurijs aizskrēja līdzi. Acis viņam aizmigloja asaras. Bet Jurijs neraudāja. Tikai neparastas trīsas pārskrēja pār visu ķermeni, un viņš sāpīgi sažņaudza dūres. Nevarēdams izrunāt ne vārda, viņš nomierinājās tikai tad, kad Boriss, skumji pasmaidījis, aizmiga uz lāviņas ... Juri ja Gagarina sirdī iekvēlojās naids pret iebrucējiem.

Kādudien tēvs ieraudzīja, ka Jurijs meistaro kaut ko dīvainu: zēns strādāja ar āmuru un knaiblēm, — viņš salieca leņķī naglas, tad aso galu atlieca vēl divas reizes, bet tagad jau uz otru pusi. Iznāca savdabīgs īlens uz trīsstūrainas pamatnes. Tēvs uzreiz nesaprata, kāpēc zēns iznieko naglas. Tikai mazliet vēlāk Aleksejs Ivanovičs atskārta: ja uz gludās šosejas uzliek tādu daiktu, tad tas katrā ziņā pārdurs gan riepu, gan kameru ... Viņš nosmīnēja, bet dēlam neko neteica.

Pievakarēs Jurijs gāja uz šoseju tālāk no mājām un tur izsvaidīja savas naglas. Bet dažreiz, kad hilteriešu tuvumā nebija, viņš izmētāja uz ceļa tukšās pudeles, kuras kareivji pēc kārtējās žūpošanas rūpīgi sarindoja uz terases. Viņš tās nesvieda pārāk stipri, tā, lai katrā ziņā paliktu veseli pudeles dibeni un kakliņi. Pēc tam izgāja uz ceļa un ar kāju apgrieza lauskas ar aso malu uz augšu. Paslēpies aiz krūmiem, viņš stundām ilgi vēroja ceļu. Un, tiklīdz kādai mašīnai, kas lielā ātrumā drāzās garām, kamera bija pušu, Jurijs apmierināts gāja mājās.

... Dienu no dienas arvien biezāk pāri ciemam aiz-traucās lidmašīnas ar sarkanām zvaigznēm uz spārniem. Tad aiz meža, pie tilta, ierējās zenītlielgabali, no-granda dobji sprādzieni. Jurijs priecājās: Alberts

melo — Maskava ir mūsu. Sarkanā Armija nav sagrauta. Drīz tā atgriezīsies Smoļenskas apgabalā!

Reiz lidmašīnas zemu aizlidoja pār pašu ciemu, un Jurijs pagalmā atrada skrejlapu. Tajā bija zīmējums: krauklis tup uz galvaskausu kaudzes, un izskats viņam tieši kā Hitleram, ar matu šķipsnu pār pieri. Zem zīmējuma bija kaut kas rakstīts. Zoja izlasīja skrejlapu un pastāstīja, ka pie Volgas — pie Staļingradas — sagrauta fašistu armija. Trīssimttūkstoš cilvēku saņemti gūstā. Tā bija pirmā vēsts no Lielās zemes. Tēvs kārtīgi salocīja skrejlapu un iemeta krāsnī. Vēl nekad šo bezgala ilgo mēnešu laikā Jurijs nebija redzējis viņu tik līksmu. Tovakar tēvs bieži smaidīja, atcerējās dažādus jocīgus notikumus.

Un, kaut gan cilvēki baidījās atklāti runāt par notikumiem frontē, laiku pa laikam Jurijs dzirdēja vārdu «mūsējie». Viņš redzēja, kā priekā atplaiksnās badā novārgušās, nomelnējušās sejas.

Nākamajā dienā fašisti sapulcējās mītiņā, izkāra ciemā sēru karogus. Tātad taisnība, ka mūsējie viņiem krietni sadevuši!

Tagad arvien biežāk pienāca vēstis, ka sācies uzbrukums arī citās frontēs. Un visi zināja, ka drīz, ļoti drīz atnāks mūsējie!

Bet šajās dienās, kad atbrīvošanās jau šķita tik tuva, ciemā ieradās esesiešu vienība. Savos melnajos formas tērpos viņi atgādināja nelaimes vēstnešus kraukļus. «Tranzītvācieši», kā šeit mēdza dēvēt lauka karaspēka daļas, neiedvesa tādas bailes kā šie rīkļurāvēji.

Klušinas ciema iedzīvotājus māca ļaunas nojautas.

Māte un tēvs stingri jo stingri piekodināja bērniem, lai dienā neiziet no zemnīcas. Un tomēr fašisti atcerējās, ka te ir Zoja un Valentīns. Vispirms aizveda Valentīnu un pēc tam arī Zoju. Viņi tos aizdzina uz komandantūru, bakstīdami ar šauteņu laidēm.

... Kādu nakti zemnīcā ienāca divi cilvēki baltos pus-kažokos, ar automātiem. Automāti nebija tādi kā fašistiem, bet ar apaļiem diskiem. Atnācēji par kaut ko sačukstējās ar tēvu un aizgāja tikpat klusi, kā ienāca.

No rīta tēvs it kā starp citu pusbalsī pajautāja Juri-jam, vai viņš naktī esot kaut ko redzējis.

Jurijs atzinās, ka esot gan.

— Tie bija mūsējie, izlūki. Tikai nevienam ne pušplēsta vārda. Saprati?

Jā, Jurijs saprata! Saprata, ka viņam pirmo reizi uzticēts liels noslēpums. Un šī apziņa viņu ļoti iepriecināja. Viņš klusēja, lai gan ļoti gribējās pastāstīt visiem, sevišķi draugiem, ka bija atnākuši mūsējie, ka Sarkanā Armija ir tuvu!

Un patiešām — no rīta jau pavisam skaidri varēja dzirdēt netālo kanonādi.

Šajās dienās Jurijs kopā ar draugiem no dārza bieži vēroja ceļu.

Kādā pievakarē Vjazmas virzienā zemu aizlidoja sešas lidmašīnas.

— Skatieties — mūsējie: zvaigznes uz lidmašīnām! — iesaucās Jurijs. — Redziet, cik zemu lido... Pagriežas. Tūlīt sāks bombardēt. Saderam!

Un patiešām lidmašīnas pacēlās augstāk un kilometrus piecus aiz ciema nometa bumbas.

— Pamatīgi sadeva! — iesaucās Volodja. Tajā pusē, kur vēl mutuļoja sprādzienu dūmi, nikni rēja vācu ze-nītartilērija.

Kad lidmašīnas pēc bombardēšanas pagriezās un lidoja atpakaļ, Volodja pamanīja, ka palikušas tikai piecas. Sākumā Jurijs domāja, ka viena lidmašīna atpalikusi.

— Skatieties, mūsējās ir tikai piecas! Bet bija sešas...

— Tūlīt panāks. Tā droši vien vēl bombardē, — teica Jurijs.

— Tur tā ir! — iesaucās Volodja. — Skatieties, tur, pašā malā.

Kā tad, sestā lidmašīna lidoja netālu no pārējām. Tā bija sašauta un lidoja pavisam zemu pār lauku. Liesmu mēles, kas nāca no motora, laizīja spārnu, un aiz lidmašīnas vilkās melnu dūmu grīste. Liesmas bija labi redzamas pret vakara debesīm.

— Sašāvuši, nelieši! Deg... — skumji teica Jurijs. — Un izlēkt nevar — zemu lido. Neaizvilks līdz mūsējiem. Skaties, cik stipri šaudās liesmas ...

Bet tad lidmašīna, it kā sakopojusi pēdējos spēkus, mazliet pacēlās un ietriecās autokolonnā, kas brauca pa šoseju. Nodārdēja sprādziens. Ceļu pārklāja dūmu mutuļi ...

Otrā rītā zēni aizgāja turp, kur tas bija noticis. Šosejā vietvietām melnēja sprādzienu bedres, grāvjos mētājās saārdītas un apdegušas automašīnas un lielgabali. Slapjais sniegs bija kļuvis melns. Šosejas malā gulēja apdedzis lidmašīnas spārns un metāla atlūzas. Jurijam bija tik ļoti žēl lidotāja, ka viņš nevarēja novaldīt asaras ... Pēkšņi aiz ciema sausi ierējās zenītlielgabali. Zēni pacēla galvas un ieraudzīja piecas lidmašīnas. Tās pagriezās. Nodārdēja sprādzieni. Un iestājās klusums. Zenītartilērija vairs nešāva.

«Nu viņš ir atriebts,» nodomāja Jurijs un klusēdams soļoja uz māju pusi...

— Nāc ēst. Šodien tu esi tāds izklaidīgs. Kas tev noticis? — pajautāja māte.

— 2ēl lidotāja, kurš vakar nogāzās aiz ciema, — klusi teica Jurijs un cītīgi sāka lobīt mizu vēl kūpošajam vārītajam kartupelim.

— Jā, žēl viņa. Māte vai sieva droši vien vēl nemaz nezina, ka viņš gājis bojā. Un mēs arī nezinām, kas viņš bija . . .

— Bet mūsējie sabombardēja tos zenītlielgabalus, kuri viņu sašāva. Dzirdēji sprādzienus?

— Visu laiku taču šauj, gan te, gan tur. Varbūt nemaz nesabombardēja?

— Ko tu, māmiņ, es taču pats redzēju! Dūmi vien nokūpēja.

— Nu, labi, labi, ēd un netraucē Borisu. Redzi, kā viņš, muti atpletis, klausās. Vajag ēst, lai būtu spēks, — teica māte, lobīdama un likdama Borisam uz šķīvja kartupeļus. — Es tev tos ar karotīti samīcīšu. Vieglāk būs norīt. Jāēd dūšīgi. Odens dod spēku dzirnavām, ēdiens — cilvēkam... Ēdiet, bērniņi, lai būtu vairāk spēka. Drīz atnāks mūsējie un atnesīs jums maizīti, — turpināja māte, apkaisīdama kartupeļus ar rupju, iedzeltenu sāli un lauzdama gabaliņos tumšo plāceni, ko bija izcepusi no klijām, kuras tēvs atnesa no dzirnavām...

Naktī pie viņu mājas apstājās pelēka mašīna ar strupu priekšu. Sapieri pie vecā bērza sakrāva grēdā plakanas mīnas. Tās izskatījās kā zaļas bļodas. Priekšnamā uzstādīja telefonu un aizgāja. Pie Gagariniem atnāca kaimiņi. Viņi bija ļoti satraukti.

Ka tik nesāk dedzināt. Skat, kā visapkārt liesmo... luK simies labāk kopā! Mēs pie jums mazliet pasēdēsim.

! izvārīja burkānu tēju.

Pulksten 12 aiz zedeņu žoga atskanēja trīs šāvieni.

Ziņo savējiem, ka beiguši mīnēt. Ja viņi tagad v.iirs neatnāks, tad viss pagalam. Ej, paskaties, Anniņ, l.o viņi tur dara! — palūdza tēvs; pēdējā laikā viņš

slimoja.

Tonakt neviens negāja gulēt. Lampu neiededzināja. Sēdēja klusēdami, paretam pārmīdami kādu vārdu. Ap <<triem tēvs izkāpa no gultas, paņēma no priekšnama iiniera gabalu un lika lieliem burtiem uzrakstīt: «Turēties pa labi. Ceļš minēts.»

No rīta viņš izgāja sagaidīt mūsējos. Jurijs redzēja, ka gara auguma pulkvedis ar karakula papahu galvā apstājās pie viņu mājas, cieši apskāva un noskūpstīja tēvu.

Mazliet vēlāk pa ceļu sāka plūst karavīru straume.

Brauca tādi tanki, kādus Jurijs vēl nekad nebija redzējis, automašīnas, uz kurām bija ar brezentu apvilkti plakani rāmji (visi tās nezin kāpēc sauca par «katju-šām»), gāja karavīru kolonnas ...

5

Pēc hitleriešu aiziešanas Klušinā bija palikusi tikai viena govs, viens gailis un piecas vistas. Gaili kā kādu svētumu nēsāja pa visu ciemu no vienas mājas uz otru.

Cilvēki iznāca no zemnīcām. Ciemā tagad vairs nebija ne mašīnu, ne traktoru, ne zirgu. Sievietes ara, pašas vilkdamas arklu. Gan sēklas uz lauku, gan preces uz veikalu, gan salmus, gan baļķus — visu veda paši, iejūgušies ratos vai ragavās.

Bet pats galvenais bija tas, ka karš Smoļenskas apgabalā bija beidzies! Kā zaļi zāles stiebri cauri sakaltušajām lapām spraucas laukā no zemes, kā sakuplo koki, raisīdami pumpurus pretim gaismai, tā dzīve uz senās krievu zemes atdzima, uzvarēja, panāca savu. Ar autogēnu sagrieza sadegušos tankus. Izvāca mīnas no mežiem. Cēla mājas. Sūtīja bērnus skolā...

Pa šiem diviem grūtajiem gadiem Jurijs bija krietni pastiepies, kļuvis mazliet vīrišķīgāks. Dažkārt viņa skatienā pavīdēja tāda nopietnība, kas nemaz neatbilda viņa vecumam. Viņš bija mazliet iemācījies lasīt un ļoti labprāt atkal gāja skolā. Bet dzīve skolā nemaz vairs nebija tāda kā pirms kara. Tagad viņiem klasē bija tikai divas grāmatas, mazas, bet pabiezas: «Garnizona dienesta reglaments» un «Kājnieku kaujas reglaments». Citu grāmatu un mācību līdzekļu nebija. Skaitīt mācījās nevis ar kociņiem, bet tukšām šauteņu patronu čaulām, kuras bērni pēc skolotājas lūguma sanesa kaudžu kaudzēm. Jurija mīļākā burtnīca bija blociņš, ko māte sašuva no atsevišķām lapiņām un tapešu atgriezumiem.

Māte Jurijam bija bezgalīgas dzīves gudrības, labsirdības un mierīguma paraugs, neizmērojami gudra un čakla būtne, tāpēc viss, ko viņa darīja Jurija labā, vienmēr sagādāja zēnam slepenu prieku, tāpat kā, piemēram, šis blociņš.

Divas klases mācījās vienā istabā. Pirmajā maiņā — pirmā un trešā, bet otrajā maiņā — otrā un ceturtā. Nebija ar ko rakstīt, un dažreiz nebija arī ko ēst. Taču visas šīs nedienas maz uztrauca bērnus. Viņi mācījās centīgi.

... Alekseju Ivanoviču iesauca armijā. Viņš dienēja Gžatskā, tanku pulka apsardzē. Bet drīz Gagarinu nosūtīja uz hospitāli: viņam konstatēja kuņģa čūlu. Pēc izveseļošanās viņš tā arī palika strādāt hospitālī. Tagad ciemā viņi dzīvoja trijatā: māte, Jurijs un Boriss.

Ciemā atgriezās jaunieši, kuriem bija izdevies izbēgt no nebrīves. Viņi pastāstīja, ka Valentīns un Zoja arī izglābušies un tagad dienot Sarkanajā Armijā. Vēlāk Klušinā pienāca vēstule no Valentīna. Viņš rakstīja, ka kļuvis par tankistu. Pēc tam pienāca mazs trīsstūrītis no Zojas. Viņa pavēstīja: «Cīnos kavalērijas daļās. Ar kaujām virzāmies uz rietumiem.»

Jurijam patika mācīties. Viņš ātri saprata un iegaumēja visu, ko stāstīja skolotāja. Sevišķi viņam patika dzejoļi.

Pirmajā zīmēšanas stundā viņš uz tapetes strēmeles uzzīmēja lidmašīnu. Skolā Juriju interesēja grāmatas par lidotajiem, jūrniekiem un ceļotājiem.

Kad beidzās karš, tēvu atstāja Gžatskā atjaunot izpostīto pilsētu. Aleksejs Ivanovičs nezināja, cik ilgi viņam būs jāpaliek pilsētā, tāpēc nolēma pārvest šurp ģimeni un pie viena arī māju. Viņi apmetās Ļeņingradas к lā. Jurijs sāka iet pamatskolas trešajā klasē, kura dar-lMijās pedagoģiskajā skolā. Bet pēc gada pārgāja uz ļauno skolu. Pionieru namā Jurijs piedalījās dramatis-l i jā pulciņā un spēlēja pūtēju orķestrī.

Sestajā klasē Gagarinu ievēlēja par vecāko. Tā viņš i< saistījās sabiedriskajā darbā. Jurijs kopā ar pionieriem stādīja kokus, strādāja palīgsaimniecībā, būvēja lidmašīnu un planieru modeļus, uzstājās šefības koncertos hospitāļos.

Viņam joprojām patika mācīties skolā. Sevišķi viņam patika matemātika un fizika. Fiziku mācīja Ļevs Bespalovs. Kara laikā viņš bija dienējis aviācijā un vēl tagad valkāja formas svārkus. Šis cilvēks ļoti aizraujoši stāstīja par visparastākajām lietām, tāpēc katrs varēja it viegli iegaumēt fizikas likumus un formulas. Dažreiz viņš mācību stundā stāstīja par kaujas lidojumiem, par lidotājiem, bet pēc nodarbībām aviomodeļu, precīzāk sakot, fizikas pulciņā palīdzēja bērniem būvēt modeļus. Jurijs apmeklēja Bespalovu arī mājās. Reiz skolotājs viņam iedeva grāmatu «Ārpus Zemes», kura ļoti pārsteidza zēnu ar savu neparastumu.

Tēvam un mātei bija grūti uzturēt ģimeni pēckara gados. Jurijs jau bija paguvis saprast, ka dzīve pilsētā ir sarežģītāka un dārgāka nekā Klušinā. Tur varēja pielasīt sēnes, māte sakaltēja ogas. Bet šeit, kaut arī ir sakņu dārziņš, tomēr par katru sīkumu jāmaksā nauda. Dažkārt tikai ar grūtībām varēja izvilkt līdz tēva algas dienai. Jurijs to visu redzēja un arvien skaidrāk apzinājās, ka viņam pēc iespējas drīzāk jāiegūst specialitāte un pēc tam varēs strādāt un mācīties tālāk. Mācīties katrā ziņā.

Starp citu, to viņam ieteica arī viņa draugs Paša De-šins, kurš gāja arodskolā un turpināja mācīties arī parastajā skolā. Jurijs viņam palīdzēja aritmētikā un pie viena izjautāja par dzīvi arodskolā...

«Vajadzētu aizbraukt uz Maskavu pie tēvoča Savas», domāja Jurijs. «Protams, tēvabrālis — Savelijs Ivano-vičs — man palīdzēs iestāties arodskolā! Bet tur, kā stāsta, gan māca, gan ēst dod, gan apģērbu gādā.

Skaidrs, ka pie tēvoča Saveli ja nevarēs dzīvot: viņam pašam ir ģimene, nedrīkst uzsēsties viņam uz kakla! Bet arodskolā droši vien ir kopmītne. Tātad nolemts!

Jāf vēl tikai jāizvēlas profesija. Būtu labi kļūt par metālistu kā vectēvs Matvejs, kurš strādāja Putilova rūpnīcā, kur par virpotāju bija strādājis Kaļiņins.»

Jurijam ļoti gribējās būt tādam, kāds bija viņa vectēvs, būt tikpat drošam, iemācīties pakļaut nepaklausīgo metālu, izgatavot no tā gudras mašīnas. Gribējās, lai darbs būtu grūts un interesants.

Jurijs cieši nolēma braukt uz Maskavu. Viņš jau sen sapņoja par šo pilsētu — kopš tā laika, kad sāka vākt atklātnes ar galvaspilsētas skatiem. Maskava ar Kremli un Mauzoleju, teātriem un augstajiem namiem viņam šķita pasakaini skaista. Tātad viņš gribēja braukt uz Maskavu. Jurijs to pateica mātei. Sākumā viņa tā kā piekrita, bet tad gluži negaidīti sāka šaubīties.

— Tev, protams, vajadzētu septīto klasi pabeigt. Taču būtu kaut kāda izglītība, citādi aizbrauksi un tā arī paliksi tāds pusmācīts. Varbūt kādu gadiņu vēl izvilksim? Padomā labi un parunā ar tēvu. Mājās tomēr labāk! ...

Nē, mēģināt Juriju atrunāt bija gluži veltīgi: viņš jau bija izlēmis.

Tēvs atbalstīja viņa ideju:

— Domāju, Anniņ, ka Juram taisnība. Ja būtu iespējams, protams, būtu labāk, ja viņš tiktu galā ar tām septiņām klasēm. Bet mums klājas pagrūti. Un, ja krietni padomā, viņš taču nebrauc pie svešiem ļaudīm. Savelijs viņam sākumā palīdzēs tikt uz kājām, pasekos viņa gaitām. Ja kas notiks, viņš mums atrakstīs, kā tur Juram klājas. Bet atgriezties mājās nekad nav par vēlu. Vārdu sakot, es piekrītu, Jura! Es zinu, tu tik un tā nepametīsi mācības. Bez skolas tagad nekur nevar tikt. Sūti, māt, Savelijam telegrammu. Palūdz, lai palīdz Jurijam iekārtoties skolā. Valentīns viņu aizvedīs.

Tā tika nolemts, ka Jurijs sāks patstāvīgu dzīvi.

G

... Tēvoča Savelija ģimenē Juriju uzņēma ļoti laipni. Māsīcas Toņa un Ļida vairākās dienas viņu iepazīstināja ar Maskavu un pie viena meklēja sludinājumus par audzēkņu uzņemšanu arodskolās. Izrādījās, ka uzņemšana visur beigusies. Taču reiz viņi uzzināja, ka Uh-loinska rūpnīcas arodskolā Ļubercos vajadzīgi mācekļi virpošanas, atslēdznieku un citās nodaļās. Nākamajā dienā Jurijs un Toņa ar elektrisko vilcienu aizbrauca uz Ļuberciem. Te viņš piedzīvoja vilšanos: par virpotāju un atslēdznieku mācekļiem uzņēma tikai tos, kuriem bija septiņu klašu izglītība, un vietu kopmītnē arī nedeva.

Toņa nolēma iet pie direktora. Viņi aizgāja pie tā abi kopā. Jurijs nedroši apstājās pie durvīm, bet Toņa piegāja pie rakstāmgalda un sāka skaidrot. Viņa pastāstīja par ģimenes apstākļiem un par to, ka Jurija vectēvs bijis metālists ...

Direktors viņu uzmanīgi uzklausīja un pēc tam teica:

— Kā sauc? Tu saki — Gagarins? Nu, lūk, ko, biedri Gagarin, labprāt gribētu tev palīdzēt, bet man nav tiesību uzņemt šajās profesijās mācekļus, kuriem nav septiņu klašu izglītības. Man par to sados pa kaklu...

Jurijs nokāra galvu. «Viss skaidrs,» viņš nodomāja. «Te neko nevar līdzēt, ja nedrīkst, tad nedrīkst...»

— Vai tev drosme ir? — jautāja direktors un vērīgi aplūkoja zēna mazo, trauslo augumiņu izbalējušā svītrainā kreklā.

— Domāju, ka gļēvulis neesmu, — atteica zēns, cieši vērdamies direktorā ar savām pelēkzilajām, atklātajām acīm.

— Tad man tev ir priekšlikums: varam uzņemt tevi par metāllējēja mācekli. Tev būs darīšana ar metālu. Taču tev nevajadzēs ne virpot, ne griezt, bet tūlīt gatavus izstrādājumus izliet. Saprati?

Jurijs neko nesaprata, bet direktors neļāva viņam ne apdomāties:

_•— Nu, piemēram, ja vasku izkausē, tas kļūst šķidrs. Pēc tam to var ieliet pudelē. Kad vasks ir atdzisis, stikla pudeli var saplēst, un tad iznāks atlējums. Triks! Tāpat ir ar metālu. Esi ar mieru? Būs tev kopmītne, formas tērps un izpeļņa.

— Par metāllējēju? Esmu ar mieru.

— Nu labi! Tikai iegaumē: tas ir grūts darbs. Te vajadzīga drosme, saprati? Tagad vari iet, bet rīt no rīta deviņos nāc uz eksāmeniem.

Tajās dienās Jurijs rakstīja Pāvelam Dešinam: «Pašlaik esmu tik ļoti aizņemts, ka lāgā neatceros, vai esmu tev rakstījis vēstuli vai ne. Eksāmenus arodskolā

nokārtoju. Visus nokārtoju uz piecniekiem. Tagad atkārtojam vielu. Vispār darba daudz.»

Gagarinam izsniedza formas tērpu. Pirmo viņa mūžā. Jaunais šinelis, formas blūze un cepure, bikses un platā josta — tas viss viņam ļoti patika. Ietērpies viņš jutās brašs un stalts, gluži kā karavīrs. Jurijs nodomāja, ka tagad pienācis laiks atvadīties no bērnības, katrā gadījumā kautiņi un logu sišana ar «kaķeni» jāizbeidz uz visiem laikiem!

Jurijs kopā ar biedriem nofotografējās, lai kaut kas paliktu par piemiņu. Tagad taču viņš bija strādnieks! Saņēmis un aplūkojis fotogrāfiju, viņš pat uzreiz nepazina sevi brašajā arodskolniekā ar nopietno seju, balto apkaklīti un mazliet uz sāniem nošķiebto formas cepuri.

Pirmajā nodarbību dienā vecais komunists inženieris Izotovs zēniem pastāstīja par Uhtomska rūpnīcu.

Bet drīz zēni sāka iepazīties ar ražošanu.

Daudzi pirmo reizi redzēja lielu mašīnbūves rūpnīcu. Un tomēr cauri mehāniskajiem cehiem viņus izveda ātri. Dūcošie un klaudzošie darbgaldi atstāja spēcīgu iespaidu, lai gan nebija saprotams, ko un kā ar tiem izgatavo. Kā notiek montāža, viņiem neparādīja, un Jurijs tūlīt nesaprata, kāds sakars ir tam, ko te virpo uz šiem darbgaldiem, ar to, ko viņš tika redzējis kolhozā, — ar gatavo produkciju. Iespaidi bija raibu raibie. Taču visinteresantākais viņus gaidīja lietuvē.

Viņiem jau tika stāstīts par metālliešanu, tiesa gan, ļoti vispārīgi. Bet tas, ko Jurijs ieraudzīja cehā, viņu pārsteidza un pat mazliet nobaidīja. Izkausēto metālu lēja veidnēs. Zēni sarosījās un saspiedās ciešā aplī ap meistaru.

Un tikai strādnieki blīvos brezenta darba tērpos, ar tumšām acenēm mierīgi un nesteidzīgi strādāja šajā neparastajā uguns, melnās zemes un šķidrā čuguna valstībā.

Bet meistars Nikolajs Petrovičs Krivovs tikmēr viņiem pastāstīja:

— Visa pasaule pazīst krievu metāllējēju meistarību. Maskavā, Kremļa pagalmā, ir milzīgs smalki izrotāts Cars Lielgabals, kuru gandrīz pirms četriem gadsimtiem izlēja lieliskais krievu meistars Andrejs Čohovs. Un milzīgais Cars Zvans, ko izlēja tēvs un dēls Motoriniji?

Un Kasļu mākslinieku slavenie lējumi? Kasļi — tā ir pilsēta Urālos. Kad paskatās uz šiem izstrādājumiem, gandrīz vai acis jāizberzē. Pat grūti ticēt, ka šie mākslas darbi nav izvirpoti, bet gan izlieti no čuguna un tē-lauda. Metāla bļodas un vāzes izskatās tik vieglas un smalkas, kā no mežģīnēm darinātas. Cik lielas pūles ieguldītas šajos mākslas darbos! Vārdu sakot, mūsu — metāllējēju darbs ir sarežģīts, grūts un godpilns.

Meistars nogrima domās, kaut ko atcerēdamies, pēc tam teica:

— Gadsimtiem ilgi metāllējēju darbs rūpnīcās laikam ir bijis visgrūtākais. Piekvēpušos cehus piesvelmēja stāvcepļi, veidotāji rakņājās melnajā zemē, ar lāpstām bēra zemi veidkastēs, plūda karstais metāls, lija sviedri. Bet, kad lējumi atdzisa, pie darba ķērās apcirtēji, kas ar uzsitējveseri un cirtņiem apcirta gatavās detaļas... Vecākās paaudzes ļaudis vēl atceras tos laikus, kad tā strādāja. Arī es tos atceros.

Jums, protams, ir palaimējies: kad jūs tā īsti sāksiet strādāt, tad jau būs ne vien mašīnas, bet arī automāti.

Jurijs ar zināmu neuzticību klausījās meistarā: «Runā labi, bet darbiņš, kā redzams, nav no vieglajiem!»

Patiešām — visur cehā bija melnas, ugunī apsvilušas veidzemes kaudzes un pelēko detaļu grēdas, te vienā, te otrā piekvēpušā ceha galā no kausiem plūda šķidrais metāls. Sāpēja acis, skatoties uz balti nokaitēto metāla strūklu, kad tā, uz visām pusēm šķiezdama dzirksteles, plūda veidnēs. Metāls lēni piepildīja veidni un pamazām atdzisa, vispirms kļūdams sarkans un pēc tam zilgani pelēks. Un tomēr, jo ilgāk Jurijs vēroja metāla liešanu, jo mierīgāk un pat līksmāk viņam kļuva ap sirdi. Grupa apstājās pie liešanas teknes, pa kuru sprakšķēdams tecēja balti nokaitēts čuguna strautiņš. Brigadieris paskatījās uz arodskolniekiem un tēvišķīgi teica:

— Jauniņie tātad, no arodskolas... Nu, skatieties, skatieties! Pierodiet. Drīz arī jums būs jāstrādā ar metālu. Un nebaidieties no tā. Skatos, jūs kā cālēni lietū esat sabozušies un spiežaties pie meistara, tīri kā pie perētājvistas ... No uguns nav jābaidās! Uguns ir stipra, bet cilvēks ir visstiprākais pasaulē! Vai tā ir? — Un viņš paskatījās uz Juriju, kurš stāvēja viņam vistuvāk.

Jurijs neko neatbildēja, bet, kad grupa gāja tālāk, viņš pārlēca pār tekni, pa kuru plūda ugunīgais metāls.

Nikolajs Petrovičs to pamanīja, bet neko neteica, tikai pašūpoja galvu. Bet vēlāk mehanizētajā liešanas cehā, kad Jurijs stāvēja viņam blakus, viņš mierīgi un klusi, bet tā, lai visi pārējie arī dzirdētu, teica:

— Daži te dižojas ar savu drosmi, lec pār tekni... Tas nav labi. Bezjēdzīgi riskēt nevajag. Kam jūs gribat parādīt savu drosmi? Un vai tad tā ir drosme?

Jurijs nodūra acis un nosarka.

Tagad viņi katru otro dienu nāca uz cehu kā uz darbu. Viņi praktizējās galvenokārt trešajā, divpadsmitajā un četrpadsmitajā cehā.

Reiz, kad viņiem paskaidroja liešanas procesu, Jurijs, aizsedzis seju ar roku, stāvēja tuvu un skatījās, kā čuguns piepilda veidni. Nežēlīgi svila vaigi. Viņam šķita, ka tūlīt aizdegsies skropstas un uzacis, bet viņš neatkāpās ne soli. Viņam gribējās sevi pārbaudīt.

— Mūsējie nepadodas! — caur zobiem novilka Jurijs, un meistars to dzirdēja.

— Pareizi, Gagarin! No uguns nav jābaidās, bet tīšuprāt ar to spēlēties arī nevajag ...

Tomēr ar karsto metālu Juri jam vēlāk reti bija darīšana: viņu norīkoja pie serdeņu pusautomāta. Tagad viņš gatavoja veidnes metālam.

Darbs nebija viegls. Ar zemi pildītās lielās izjaucamās metāla veidkastes bija smagas, un Jurijs tās ar pūlēm varēja pagriezt. Un īsto iemaņu arī vēl nebija. Serdenis jau ievietots, bet atnāk meistars un saka:

— Brāķīti ražojat, zēni! Serdenis ielikts greizi.

Godīgi sakot, šis darbs Juri jam ne visai patika. Vienmuļš, nemaz nav tāds kā metāllējējiem. Un tomēr viņš lepojās ar savu darbu. Viņš bieži aizgāja uz lējumu tīrīšanas nodaļu, lai apskatītu gatavos lējumus, kuru izgatavošanā viņš bija piedalījies.

... Arodskolā darbs mijās ar mācībām. Bet mācības notika galvenokārt speciālajos priekšmetos, tāpēc Jurijs kopā ar Timoteju Cugunovu un Sašu Petuškovu nolēma iestāties strādnieku jaunatnes skolā.

Zēni pēc darba atgriezās kopmītnē noguruši. Bet šis tas vēl bija jāuzrasē, arī uz stadionu un kino gribējās aiziet vai vienkārši interesantu grāmatu palasīt. Doma par tālāku mācīšanos dažiem šķita aplama un nevajadzīga. «Mums pietiks ar sešām klasēm,» mēdza teikt tādi puiši.

Bet trīs draugi domāja citādi. Viņi nolēma katrā ziņā mācīties tālāk. Viņi bija nosprauduši reālu mērķi: septītā klase, tehnikums un pēc tam institūts. Uz šo mērķi viņi nolēma iet kopā, plecu pie pleca. Gagarins, Cugu-novs un Petuškovs iesniedza pieteikumu 1. strādnieku jaunatnes skolā.

... Saņēmis pirmo algu (par brāķi tomēr ieturēja!), Gagarins pusi naudas atstāja sev saimniecības vajadzībām, bet otru pusi nosūtīja uz Gžatsku mātei. «Summa nav nekāda lielā, bet viņai tomēr būs prieks.» Uz pārveduma veidlapas viņš uzrakstīja: «Nosūtu pirmo nopelnīto naudu. Skūpstu visus. Jura.»

Audzinātāji priecājās par Jurija sekmēm, bet dažkārt viņi nemaz nezināja, kādas pūles tās viņam prasīja. Jurijs gribēja, lai viņam būtu ne vien stabilas zināšanas, bet arī stingrs raksturs un laba veselība.

Reiz slēpošanas krosā viņš nogāja no iebrauktās trases un turpināja slēpot pa sērsnu. Fizkultūras skolotājs Jakovs Romaņuks viņam uzsauca, ka vēl jānoslēpo 10 kilometri...

Jurijs savēcināja nūju un, enerģiski atgrūzdamies, turpināja ceļu, atstādams aiz sevis sniega vērpetes. Romaņuks saprata, ka puisis jūt spēka pārpilnību un grib to izlādēt. Tad labāk lai to dara tā...

Jurijs zināja — lai kļūtu par inženieri vai vismaz par tehniķi, daudz jāzina un jāprot. Un viņš darīja, ko varēja. Arodskolā Juri jam iepatikās rasēšana, un viņš centās, lai viņa rasējumi būtu kārtīgi un glīti. Vēstulēs savam draugam Pāvelam Dešinam Gagarins rakstīja:

«Atvaino, ka tik ilgi nerakstīju. Nav neviena brīva brītiņa. No rīta mācāmies vai strādājam, vakarā atkal jāmācās (tu zini, ka es mācos vakarskolā?), mazliet atpūšos tikai brīvdienās. Raksti, kā tev sviežas. Es arī gatavojos iestāties tehnikumā. Meistars piekrīt, bet, lai to panāktu, labi jābeidz arodskola un vakarskola.»

«Esmu tā aizrāvies ar mācībām, ka lāgā neatceros, vai atbildēju tev uz vēstuli vai ne. Kārtoju gala eksāmenus uzreiz par arodskolu un par septīto klasi. Pašlaik ir pulksten divi naktī, bet es arvien vēl mācos.»

Pulksten 22.15 kopmītnes istabās nodzēsa gaismu. Bieži Jurijs, nogaidījis, kad pie viņa istabas pienāks audzinātājs Vladimirs Ņikiforovs, klusi pavēra durvis un palūdza:

— Vladimir Aleksej evič, vai drīkstam vēl mazliet palasīt?

— Labi, labi, tikai ne pārāk ilgi. Citādi rīt aizgulē-sities.

Viņam patika, ka zēni interesējas par grāmatām. Gagarins un Čugunovs jau iznesa gaitenī galdu un ķeblīšus.

— Vai grāmata interesanta? — jautāja Vladimirs Aleksej evičs.

— Interesanta! Fizika astotai klasei...

Audzinātājs neizpratnē pašūpoja galvu un gāja tālāk

pa istabām ...

Rīts. Pār Ļuberciem aust jauna diena. No stacijas pāri dzelzceļa sliedēm, no klusajām nomaļu ielām, kas tagad ir sniega klātas, bet vasarā aizaugušas ar dadžiem un nātrām, balandām un segliņiem, no centrālajām ielām, kur pēc kara jau sāka pacelties jauni nami, uz rūpnīcu dodas rīta maiņa. Tā plūst nepārtrauktā straumē, cepures dažam nebēdnīgi atbīdītas uz pakauša, citam pēc pirmskara modes uzvilktas līdz pašām uzacīm. Melni bušlati, pelēki vateņi, šineļi, aizsargkrāsas jakas un tikai pavisam nedaudziem parastie mēteļi. Daži aizrautīgi pārrunā jaunākos notikumus, citi soļo klusēdami, domīgi vilkdami kuplu dūmu — viņus jau pārņēmis jaunās darba dienas ritms.

Blakus pieaugušajiem ņipri soļo bariņš arodskolnieku vienādos bušlatos un vienādās cepurēs. Tos panāk vēl viens puisis ar palielu cepuri un pārāk lieliem zābakiem. Viņa brūnas, plati ieplestās acis raugās jūsmīgi, satraukti. Viņa draiskais izskats teiktin teic: «Gan mēs vēl sevi parādīsim, gan sarausim!»

_— Petuškov, palielini apgriezienus un nemin uz papēžiem! — viņu sveikdams, nebēdnīgi uzsauc Jurijs.

Jā, viņiem viss vēl ir priekšā — gan priecīgais sāncensības satraukums, kad katrā ziņā gribas padarīt vairāk un labāk par savu biedru, gan pirmie patstāvīgie lējumi, gan pirmie uzlabojumi un racionalizācijas priekšlikumi ... Lai pie kāda darba zēnus norīkotu, par tiem vienmēr gādā ļaudis, kas paši savām rokām cēla rūpnīcas cehus. Viņiem agri nosirmojuši deniņi, bet acis joprojām vērīgas un rokas stipras. Kaut vai tas puisis no otrā mehāniskā ceha, kurš reiz bija atnācis viņus rāt par sliktiem lējumiem, bet vēlāk pats uzslavēja. Viņš ir tehnologs. Bijis frontē. Četras reizes ievainots un ari kontuzēts. Bet gaita jauneklīga, braša.

— Sveiciens meistariem! — viņš uzsauc zēniem un māj ar roku. Un viņa balsī jūtama gan sirsnība, gan cieņa, gan mīlestība uz zēniem, kas nāk uz maiņu. Juri jam un viņa draugiem vēl spožāk iemirdzas acis, vēl labāk gribas strādāt. «Un kļūsim arī par meistariem. Kļūsim!» viņš spītīgi domā un cenšas iet kopsolī ar draugiem.

Rūpnīca aicina.

Lēni, nesteigdamies iet montāžas ceha atslēdznieki — gatavo mašīnu saimnieki, stāvcepļu svelmē apsvilinātie metāllējēji, metālisti, kuru tulznainajās delnās uz visiem laikiem iezīdusies eļļa un metāla skaidas. Iet mašīnbū-vētāji — dzīves saimnieki.

Iet rūpnīcas ļaudis. Viņi zina, kas ir darbs, atceras garās kara laika maiņas, kartītes un rindas pēc maizes. Viņi zina, cik ļoti tīrumiem un kolhoziem vajadzīga viņu produkcija. Un tas viņiem dod jaunus spēkus. Daudzi vēl gluži nesen dzīvoja laukos, un tagad viņiem ir sevišķi patīkami noraudzīties, kā rūpnīcas dzelzceļa celtņi novieto uz platformām viņu izgatavotās pļaujmašīnas un sējmašīnas un kā vilcieni dodas turp, kur aug labība ...

Iet lepna strādnieku cilts, stipra un nelokāma. Iet strādnieku šķira, mūsu zemes sāls, tās lepnums, tās nākotne!

Un Jurijs jūtas kā savējais šajā varenajā ļaužu straumē, kas plūst uz rūpnīcas vārtiem.

7

Arodskolā, Ļeņina istabā, Juriju Gagarinu uzņēma komjaunatnē. Viņš ilgi gatavojās. Kopā ar biedriem atkārtoja Statūtus. Šķita, nav nekāda pamata viņu neuzņemt, un tomēr viņš uztraucās. Un pat ne tā, kā uztraucas pirms eksāmena. Kaut kā citādi. Pirms eksāmena viņš parasti nedomāja, ka varētu «izkrist». Bet tagad — gan pirms komjaunatnes komitejas sēdes, gan pirms sapulces, gan pirms pilsētas komitejas biroja sēdes — viņam uznāca kaut kāds nesaprotams stingums: viņš iedomājās, ka viņam uzdos jautājumus, bet viņš stāvēs un klusēs.

Bet tas nenotika. Biedri labi pazina un bija iemīlējuši Juriju, un visi uzskatīja, ka viņš, bez šaubām, ir cienīgs būt par Komunistiskās Jaunatnes Savienības biedru...

Komjaunatnes pilsētas komitejas birojs savā 1949. gada 14. decembra sēdes protokolā Nr. 55 ierakstīja:

«Klausījās: par b. J. Gagarina uzņemšanu par VĻKJS biedru. Rekomendē Čerunovs un Novgorodcevs.

Nolēma: uzņemt par VĻKJS biedru b. J. Gagarinu, dzimušu 1934. g., sešu klašu izglītība, krievu, metāllējēja mācekli.»

Tagad viņš vēlējās, lai viņu atkal izsauktu uz pilsētas komiteju un dotu kaut kādu atbildīgu uzdevumu. Taču viņu nekur neizsauca un nekādu sevišķu uzdevumu nedeva. Bet sapulcēs visu laiku atkārtoja, ka ikviena komjaunieša galvenais uzdevums ir labi strādāt un mācīties, mācīties, mācīties.

Tā novēlēja Ļeņins. Un Gagarins cītīgi mācījās, centās ieaudzināt sevī tās īpašības, kuras viņš uzskatīja par sevišķi svarīgām: gribu, disciplīnu, godīgumu, darba mīlestību un izturību.

Arodskolu un vakarskolu viņš beidza ar piecniekiem. Saņēma uzslavas rakstu. Bet arodskolā kā viens no nedaudziem ieguva sesto kategoriju.

Jā, mācības un darbs tagad viņa dzīvē bija galvenais. Viņš tik ļoti iemīlēja sportu, ka gandrīz izvēlējās to par savu specialitāti. Acīmredzot sava loma te bija Roma-ņukam. Viņš ieteica Juri jam iestāties fizkultūras tehnikumā un nosūtīja viņu uz treniņnometni Mitiščos.

Bet, kad Jurijs atgriezās Ļubercos, viņam pastāstīja, ka esot ceļazīmes uz Saratovas industriālo tehnikumu, uz metālliešanas nodaļu. Un tagad atkal ņēma virsroku tiekšanās uz mērķi. «Nodarboties ar sportu — tā ir viena lieta, bet sporta specialitāte ir pavisam kas cits. Sports ir nodarbība, nevis profesija,» domāja Jurijs.

Gagarins tūlīt pat kopā ar draugiem devās pie arodskolas direktora. Direktors pazina šos skolniekus. Viņam ne vienu reizi vien bija nācies uzslavēt savus audzēkņus par sekmēm mācībās, darbā, sabiedriskajā darbā un sportā.

Uzklausījis zēnus, viņš teica:

— Jūsu nodoms ir labs. Apsveicu no visas sirds. Es jums palīdzēšu. Pirmām kārtām došu jums norīkojumu un naudu biļetēm. Vārdu sakot, rīkojieties! Kopā ar jums brauks Vladimirs Aleksejevičs. Viņš jums palīdzēs iekārtoties jaunajā vietā.

Maskavā, Paveļecas stacijā, viņi nokvernēja veselu dienu, jo neizdevās tūlīt dabūt biļetes. Beidzot dabūja, bet bez vietu kartēm. Taču zēni nenoskuma: ietaupīsies nauda.

Vilciens traucās uz Saratovu. Kopējā vagonā bija daudz ļaužu. Kādā stacijā iekāpa večiņas ar saiņiem. Jurijs piecēlās un teica:

— Iekārtojieties ērtāk, māmuļas, bet mēs arī uz trešā plaukta varam izgulēties!

«Saratova!... Kas tā ir par pilsētu?» Pirmo reizi viņi brauca tik tālu.

Trīs jaunieši — Gagarins, Petuškovs un Čugunovs — uzsāka patstāvīgu dzīvi. Tagad Jurijs raizējās par kaut ko citu: viņš būs vēl tālāk no mājām, no tuviniekiem.

Otrā nodaļa

Tad lūk, kāds ir bezsvara stāvoklis! — Tēvzemes balsis. — Zeme no kosmiskā augstuma. — Visa planē! a pieplakusi pie uztvērējiem. — Reportieri strādā. «Vienkārši pārsteidzoši!!!» — Saratovas ikdiena. — Pilnā sparā. — Cilvēks iegūst spārnus. — Jauns pakāpiens. «Kaut tik mani uzņemtu!...»

Kosmosa kuģis «Vostok», lēni griezdamies ap savām asīm, turpina brīvi lidot pa orbītu ...

«Bezsvara stāvoklis, tad tāds tas ir! Atrasties bezsvara stāvoklī ir pat ļoti patīkami! ...» Jurijs paņem planšeti. Tās svaru nejūt. Viņš nejūt arī sava ķermeņa svaru. Paceļ roku, un tā paliek karājoties gaisā, pakustina kāju, un kustība viņam izdodas apbrīnojami viegli, to gandrīz nemaz nejūt... Ciolkovskim tiešām bija taisnība! Pēc pārslodzēm bezsvara stāvoklis rada neparastu vieglumu visā ķermenī, neizsakāmu labsajūtu, prieku. «Eiforija!» — Gagarinam ienāk prātā šis medicīnas termins, un viņš pasmaida. Tad pēkšņi austiņās skaidri atskan Zemes balss:

— Runā «Ausma». Jūsu ātrums ir 27 358 kilometri stundā. Pārraidīts ziņojums par startu. Kā jūtaties? Sāciet izpildīt programmu!

— Runā «Ciedrs». Es jūs sapratu! Pārraidīts ziņojums. Sāku izpildīt programmu.

Vēl dažas sekundes Jurijs pierod pie jaunā stāvokļa, cenšas iegaumēt visu, pat visniecīgākās un gandrīz netveramās izjūtas. «Kad jautās, vajadzēs visu atcerēties.»

Jurijs palaiž vaļīgāk piesprādzēšanās jostas un tagad jūt, ka viņš paceļas gaisā: pietiek, ja mazliet atgrūžas no sēdekļa. «Interesanti!» Un tūlīt pat ievēro, ka ūdens pilieni, kas acīmredzot izplūduši no dzeramās iemutes, kā dzidras lodītes lidinās gaisā, griežas kā mazas kristāla krellītes. Nolaižoties uz baltajām, porainajām kabīnes sienām, tie pielīp pie porolona kā rasa, kas rītos klāj tvirtās ziedlapiņas ...

Kabīni vienmērīgi apgaismo blāva lampas gaisma: baltās, mīkstās sienas, pilota pulti un aparātu paneli. Paneļa vidū ir zils «Globuss», pa kuru lēni virzās balts aplītis ar divām sakrustotām līnijām. Jurijs pārslēdz slēdzi, un līniju krustošanās punkts apstājas tajā planētas vietā, pār kuru lido kuģis. Gagarins nosaka un paziņo savas koordinātes.

Var salīdzināt aparātu rādījumus ar vizuālo novērojumu.

Viņš nospiež slēdzi blakus optiskajam orientatoram. Pagriežas optiskā orientatora aizsargaizlaidne. Tagad jāieslēdz gaismas filtrs.

— Tad lūk, kāda izskatās Zeme no 300 kilometru augstuma!

Vēl nekad neviens cilvēks nav skatījies uz mūsu planētu no tāda augstuma. Ar apbrīnu viņš raugās uz mūsu zilganzaļo Zemi. Skaidri redzami kalni un ielejas. Ziemeļos plešas sniega klajumi, vairāk uz dienvidiem — uzartu lauku kvadrāti. «Redzu lielus lauku kvadrātus. Tās laikam ir neskartās zemes — varens plašums! Lieliski kvadrāti!» viņš ieraksta lentē. Zeme izskatās kā reljefa kartē, tikai krāsas ir pavisam citādas. Gan zilganas, gan brūnas, gan zilganzaļas, gan sarkanas... «Krasi, kā Rēriha gleznās,» domā Jurijs.

Redzama taiga, piekrastes josla, salas. Pie apvāršņa ’/Vīne tinusies dzidrā, zilganā dūmakā., Tā izskatās ļoti smalka, un mākoņi skaidri redzami. Vietām tie atgādina sprādzienu mākoņus, bet biežāk sniegbaltus vai iepelēkus vates kamoliņus. Saules apmirdzētā Zeme redzama tāpat kā no lidmašīnas. Tikai saule šeit ir daudz spilgtāka!

— Ko jūs redzat? Kā izskatās Zeme no augšas? — jautā lidojuma vadītājs.

— «Ausma», te «Ciedrs». Optiskajā orientatorā redzu Zemi. Zemi var labi saskatīt. Redzu upes, apvidus krokas. Tās atšķiru labi. Redzamība laba. Optiskajā orientatorā viss ļoti labi redzams. Gandrīz kā reaktīvajā lidmašīnā, tikai jūtams, ka augstums lielāks. Viss labi redzams ... Uztveru.

Viņam tik ļoti vēl gribētos parunāt ar Pāvelu, bet nedrīkst! Stingrais reglaments liek strādāt. Viņš izdara ierakstus bortžurnālā, noliek zīmuli un pagriežas pret magnetofonu. Bet pēc sekundes zīmuļa vairs nav — tas kaut kur aizpeldējis. Pēc paraduma Jurijs noliecas, skatās lejup — uz grīdu, bet zīmuļa tur nav. Viņš paskatās uz griestiem un ierauga, ka zīmulis peld viņam virs galvas. Novilcis cimdus, Gagarins ar uzmanīgu kustību, gluži kā bērnībā ķerot zivtiņas, mēģina satvert zīmuli, bet drošības jostas traucē. «Lai paliek, vēlāk!» domā Jurijs un, ieslēdzis magnetofonu, raksta lentē savus iespaidus, precīzāk sakot, sarunas ar Zemi. Zinātniekiem būs interesanti uzzināt, vai pārslodžu un bezsvara laikā nav mainījušies viņa rokraksts un balss.

— Lidojums turpinās labi. Vēroju Zemi. Redzamība laba. Visu var atšķirt, redzēt.

Šajā laikā Aleksejs Ļeonovs atrodas sakaru mezglā, kas ir ļoti tālu no starta vietas, un viņam nav kanāla ar izziņošanas tīklu. Ļeonovs pat nezina, kurš īsti lido. Viņam tūlīt vajadzēs nodibināt sakarus ar kuģi. Aleksejs uztraucas, gaidot sakaru seansu: pirmais cilvēks kosmosā! Kā būs, kas notiks? Vēl vakar neviens neko iepriekš nevarēja pateikt, lai gan visi ticēja tehnikai, kā mēdza teikt Ļeonovs un Gagarins, «dzelžaini».

Pēdējās 15 minūtes pirms sakaru seansa ir sevišķi mokošas. Aleksejs klausās, kā strādā starpstacija, un gaida.

Pienāk aprēķinos paredzētais laiks. Pār ekrānu peld un slīd neskaidrs attēls, un nevar saprast, kurš īsti lido — Titovs vai Gagarins?

Un pēkšņi ēterā, atbildot uz Ļeonova pazīšanas signālu, atskan Gagarina balss:

— Sveiciens gaišmatim! Sveiks, Ļoša!

Bet uz televizora ekrāna caur hermētiskās ķiveres sej-segu redzams tik pazīstamais un mīļais smaids... Šaubu vairs nav — Jurijs kosmosā!

— Ļoša, pasaki — kāds ir mans celiņš un orbītas parametri? ...

— Jura! Trajektorija ir aprēķinātā, celiņš — normāls, viss ir labi. Gaidām tikšanos uz Zemes! Tevi redzu un dzirdu labi... Tagad tu aizej, aizej no zonas ... Laimīgu nolaišanos!

Kuģis «Vostok» aizgāja no uztveršanas zonas tikpat ātri kā ienāca tajā. Tikai dažas minūtes tas bija redzamības un sakaru laukā, bet cik lielu prieku Aleksejam sagādāja šīs minūtes! Lido Jurijs! Viņam viss ris normāli.

«Pazina pēc balss! Ko gan vēl vajag?»

Arī Gagarinu saviļņo saruna ar draugu pa radio. Jurijs neviļus paskatās lejā, meklē sakaru punktu... Bet vai tad to var sameklēt!

Viņa skatiens slīd pa mazliet izliekto milzīgo globusu, kurš lēnām griežas zem viņa. Redzams zaļganzilais okeāns. Pār to peld mākoņu ēnas. Jurijs pieķer sevi pie domas, ka virs okeāna nav patīkami lidot. Nezin kāpēc iedomājas par radiāciju. Cik ātri traucas viņa kuģis pavadonis!

Optiskajā orientatorā parādās debesis. Jurijs ir pārsteigts. Viņš zināja, ka kosmosā debesis ir pilnīgi melnas, bet negaidīja, ka tās ieraudzīs tādas. Samtainas, apbrīnojami tīras un pilnīgi bez perspektīvas. Tās aizpilda visu orientatoru. Un cik vienmērīga ir pāreja no Zemes atmosfēras plāniņās, gaiši zilās josliņas caur tumši zilo un violeto josliņu uz šo mūžīgo kosmisko melnumu! Parādās zvaigznes. Spoži, nemirgojot spīd tālās, baltās saules. Dažreiz tās ir sarkanīgas, dažreiz gaiši zilas, bet šķiet, ka tās ir pavisam tuvu. Neliekas, ka tās būtu tik tālu...

«Pietiks ļauties emocijām,-» Jurijs sev teica, «jāstrādā.»

Konstruktori ir parūpējušies par visu. Pirms lidojuma Jurijs saņēma kuģa «Vostok» bortžurnālu — nelielu planšeti bloknota lielumā. Tā lappuses bija metāla ietvarā ieskautas baltas plastmasas plāksnītes. Uz šīm lappusēm var ļoti ērti rakstīt ar mīkstu vienkāršo zīmuli. Zinādams, ka būs maz laika pārdomām, Jurijs jau iepriekš plāksnītes otrā pusē pierakstīja sev jautājumus, uz kuriem būs jāatbild lidojuma laikā. Zinātniekiem jānoskaidro, vai var noteikt kustības virzienu, vai ir jūtama kuģa griešanās, kas un kā redzams pa iluminatoriem... Tāpēc Jurijs sagrafēja planšeti un kreisajā malā atzīmēja: «Kust. virz.», «Griešanās», «Kust. virz. virs jūras», «Zeme», «Debesis», «Apvārsnis», «Daž. priekšmeti», «Orient, ēnā» ...

Jurijs dzird Zemes balsi, Pāvela balsi.

— Vai var noteikt kustības virzienu?

Pilots skatās optiskajā orientatorā: tā bultiņas precīzi norāda lidojuma virzienu. Kad tās nostāda pret Zemes orientieriem, viss kļūst skaidrs.

— Vari — uz jautājumu atbild Jurijs.

— Kā redzama Zeme?

— Labi.

— Jūra un krasts?

— Ļoti labi redzami, — ziņo Jurijs un lietišķi turpina reportāžu par visu, ko pamana un jūt.

Zeme viņu nepārtrauc, tikai paretam precizē datus.

Pa to laiku kuģis ielido planētas ēnā. Lejā ir nakts. Drīz lejā būs Amerika. Tumsa iestājas krasi, gandrīz pēkšņi, it kā kuģis būtu ielidojis tunelī.

Jurijs ieraksta bortžurnāla lappusītē: «Ielidoju Zemes ēnā. Pa iluminatoru nekas nav redzams.»

«Zvaigznāji tie paši, neko jaunu neizdomāsi!» Gagarins pasmaida. «Kur ir zvaigznes, tur ir debesis, kur neko nevar redzēt, tur ir Zeme. Lidoju pār okeānu.»

Juri jam ļoti gribējās paskatīties uz Mēnesi. Viņš to meklē ar acīm gan vienā, gan otrā iluminatorā, bet neatrod. «Labi, nav liela nelaime! Apskatīsim nākamreiz! Dīvaini. Es atkal esmu nonācis 11. aprīlī, pagājušajā naktī! Brīnumi!»

Bet tad viņš iedomājās tos, kas radījuši šo gandrīz fantastisko raķeti un apbrīnojamo kuģi. «Vajadzēs aizbraukt uz rūpnīcu un pateikties visam kolektīvam.» Šī doma pazib spēji, un to nomaina cita: «Bortžurnāls! Laiks pierakstīt.»

_ Jurijs paskatās pulkstenī un pieraksta: «9.42. Lidoju ēnā. Pašsajūta laba. Dzirdu «Amūras viļņus». Sakaru ar Zemi nav. Dzirdu sig ...»

Bet sagrafētajā plāksnītes otrajā pusē parādās jaunas atzīmes:

«Zeme — labi.

Debesis — melnas.

Apvārsnis — labi...»

Pienācis sakaru laiks, un viņš atkal izsauc Zemi, sniedz pārskata ziņojumu:

— «Ausma»! Runā «Ciedrs»! Lidojums noris normāli. Jūtos labi. Kabīnes parametri: temperatūra — 21°, mitrums — 55%, skābeklis — 21%, ogļskābā gāze — normas robežās. Reģenerācija darbojas normāli. Borta parātu rādījumi...

2

Kosmosa kuģis «Vostok» lidoja pretim saulei... Bet šajā laikā visa planēta pulcējās pie uztvērējiem. Pārsteigtā, satrauktā pasaule sekoja vēsturē vēl nepieredzētā eksperimenta gaitai.

«Cilvēks kosmosā!» — šī vēsts pārtrauca pusvārdā radiopārraides un telegrāfa aģentūru parastos ziņojumus. «Padomju Savienība palaidusi kosmosa kuģi, kurā atrodas cilvēks! Kosmosā — Jurijs Gagarins!»

Sajās minūtēs Maskavu grūti bija pazīt: tur darbdienas ritmu nomainīja priecīgs svētku noskaņojums. Sajūsmināti ļaudis pilda ielas un laukumus. Pie ielu repro-duktoriem pulcējas ļaužu bari. Apstājas mašīnas.

Visi klausās TĀSS ziņojumu. Ļaudis vēl nespēj apjēgt šā notikuma diženumu, un tāpēc, kad korespondents, tikko pabraucis nost no Radio nama, tieši caur mašīnas logu pastiepj mikrofonu cilvēkiem, kas pulcējas ap viņu no visām pusēm, viņi tikai pasaka dažas vienkāršas frāzes, kuras pauž vislielāko sajūsmu:

— Apbrīnojami! Vienkārši apbrīnojami!

— Kosmosā ir mūsu — padomju cilvēks. Lai viņam slava!

— Lieliski!

Magnetofona kasetes lēni griežas, un tikpat lēni cilvēki sāk atjēgties un savukārt iztaujāt korespondentu:

— Jūs viņu pazīstat?

— Vai pa televīziju parādīs fotogrāfiju?

-— Cik viņam gadu? Vai viņš ir maskavietis?

Desmitstāvu Radio namā, kas paceļas aiz metrostacijas «Novokuzņeckaja», piektajā stāvā notiek kaut kas neiedomājams. Tikko no studijas iznāk Jurijs Levitāns, cilvēki skrien viņam klāt un apskauj, it kā viņš būtu nācis nevis no studijas, bet no kosmosa. «Kā tur klājas jūsu vārdabrālim?» Dzirdot nenoteiktu atbildi, pūlis izklīst pa aparātu telpām. Bet studijās jau ienāk zinātnieki un komentētāji, lai starpbrīžos starp TĀSS ziņojumu pārraidēm pagūtu ierakstīt lentē pirmās atsauksmes un komentārus.

«Pēdējo ziņu» redakcijā gatavo steidzamas pārraides. Drudžaini klaudz teletaipi, kas pārraida atsauksmes no visām pasaules valstīm. Satrauktie korespondenti steidzīgi diktē mašīnrakstītājām, bet kurjeri gandrīz vai raušus izrauj lapas no rakstāmmašīnām. Tas pats notiek ar teletaipu lentēm.

Visās istabās, it īpaši tur, kur sēž korespondentu tīkla stenogrāfistes, nepārtraukti skan telefonu zvani. Korespondenti ziņo, kā dažādās mūsu zemes pilsētās uzņemta vēsts par kosmosa kuģa-pavadoņa «Vostok» palaišanu, pārraida intervijas ar izciliem mūsu Dzimtenes ļaudīm un ārzemju viesiem. Kaudze telegrammu ar īsu adresi — «Maskava, radio» — krājas uz «Pēdējo ziņu» galvenā redaktora vietnieka galda. Visās telegrammās lasāms: «Esam sajūsmināti, lepojamies, vēlam panākumus!»

Bez gala zvana telefoni. Vietējie korespondenti lūdz pasūtīt kanālus, lai varētu pārraidīt reportāžas no dažādām mūsu valsts malām, no vietām, kuras saistītas ar Jurija Gagarina dzīvi.

Aparātu telpās operatori un korespondenti montē reportāžas. Brūnā lente, locīdamās kā čūska, slīd no pārkarsušajiem magnetofoniem uz grīdas, un neviens to nepaceļ, neuztin uz spolēm, kā tas noteikts, jo nav laika!

Atskan īsa komanda: «Stop!» Operatora rokās pazib šķēres, un viņš skriešus nogādā samontētos un uz ātru roku_ salīmētos gabalus pārraidīšanai, pat nepārrakstot jauna_ lentē. Dažreiz ēterā jau skan pārraides sākums, bet tas beigas — otrs rullītis — vēl tiek «graizītas» montāžas istabā citā stāvā.

Aizmirsuši par astoņiem liftiem, cilvēki traucas pa kāpnēm augšā uz redakcijām, studijām un aparātu telpām un lejā pie automašīnām, kas cita pēc citas apstājas pie ieejas durvīm. No automašīnām, ar roku pieturot portatīvos magnetofonus, izlec korespondenti un, mēteļus nenovilkuši, traucas uz aparātu telpām. Visi steidzas, lai pastāstītu miljoniem radioklausītāju jaunumus, lai pārraidītu ēterā to cilvēku balsis, kuri pazīst piloUi kosmonautu, kuri viņu pazina pirms lidojuma.

«Ētera valdnieki» meklē spraugas starp «Pēdējo ziņu» pārraidēm un koncertiem, lai pārraidītu zinātnieku runas.

Pulksten 10.26 ēterā skan jauns TĀSS ziņojums:

«Pēc saņemtajām ziņām no kosmosa kuģa «Vostok», pulksten 9.52 pēc Maskavas laika pilots kosmonauts majors Gagarins, atrazdamies virs Dienvidamerikas, pārraidīja: «Lidojums noris normāli, jūtos labi.»»

... Pēdējā laikā tikai retais šaubījās, ka tieši padomju cilvēks pirmais lidos kosmosā. Vēl vairāk — ikviens, kas vērīgi sekoja mūsu zemes panākumiem, saprata, kāpēc tas ir vēsturiski nenovēršami. Pazīstamais dzejnieks komunists Nāzims Hikmets teica: «Pēc kosmosa stacijas palaišanas Venēras virzienā Maskavas radio reportieri ieradās pie manis mājās. Viņi man jautāja: «Kuras valsts pilsonis būs pirmais kosmosa cilvēks?» — es atbildēju: «Tas būs padomju cilvēks.» Tam jābūt padomju cilvēkam. Citādi nemaz nevar būt. Es neesmu mistiķis, tomēr ticu kaut kādai vēstures loģikai, un šī loģika man teic, ka tikai Putilova rūpnīcas strādnieka dēls, strādnieka, kas 1917. gadā ar šauteni rokās, stul-meņos un žokejcepurē ielauzās Ziemas pilī, tikai viņa dēls, bez šaubām, ielauzīsies kosmosā, bet, jau tērpies aizsargskafandrā un, protams, bez šautenes. Tēvs spēra pirmo soli, lai īstenotos tautas un visas cilvēces cerības uz sociālo taisnību un laimi uz zemes. Viņa dēlam jāiet tas pats ceļš līdz pat kosmosam.»

Hikmeta vārdi «Putilova rūpnīcas strādnieka dēls» izrādījās gandrīz pravietiski: pirmais kosmonauts pasaulē nav putilovieša dēls, bet putilovieša mazdēls.

«Ļaudis, atcerieties šo dienu — visas cilvēku cilts pastāvēšanas laikā tāda ir tikai viena! Ar šo dienu vēsturē sākas pilnīgi jauna ēra, un, kamēr vien uz Zemes un Visumā dzīvos cilvēki, viņi to neaizmirsīs,» toreiz rakstīja Vilis Lācis.

3

v.. Saratovā trīs zēni kopā ar savu skolotāju no nelielā stacijas laukuma vispirms ar tramvaju aizbrauca līdz Volgai. Pilsētā bija karsts un putekļains, un visiem iegribējās izpeldēties.

Gar krastu stiepās kuģu piestātnes. Tālumā bija redzams liels dzelzceļa tilts un dambis, kas iesniedzās upē gandrīz līdz vidum. Pa tiltu ik pēc neliela starplaika brauca vilcieni.

No piekrastes pavērās skats uz plašo ūdens klaju, kur saules staros gluži kā zivju zvīņas spīguļoja sudrabainu atspulgu miriādes. Pelēkās liellaivas un tumšie plosti stāvēja reidā, gar tiem, ar riteņu lāpstiņām nesteidzīgi kulstot ūdeni, peldēja velkoņi un balti pasažieru kuģi.

Pie paša krasta viļņi šūpoja varavīksnes krāsās vizuļojošus naftas plankumus un ar mazutu piesūkušās skaidas. Kaijas klaigādamas lidinājās šurp un turp, bariņiem nolaidās tieši uz ūdens virsmas un, tik tikko tai pieskārušās, atkal traucās augšup.

Šī neredzētā aina ar savu milzīgo plašumu atstāja tik varenu iespaidu, ka Jurijs juta neparastu možuma pieplūdumu. Bet šķita, ka Sašu Čugunovu un Timoteju Petuškovu nomāc šīs upes diženums — tik svinīgs miers nāca no Volgas. Viņi pat uzreiz nesaprata, uz kuru pusi tā veļ savus viļņus.

— Paskaties, Čugun, uz to koka gabalu un uz laivu. Redzi — koka gabals peld uz labo pusi. Turp tad arī tek Volga.

— Kur ir Uļjanovska — augšpusē vai lej pusē? .. <

Jurijs sāka domāt. Cik reižu droši vien skatījies uz

šo upi tas cilvēks, kurš kādreiz bija tāds pats zēns kā viņi!... Bet kļuva par diženu cilvēku. Par tautas vadoni, par revolūcijas vadoni.

— Augšpusē! Vajag mācīties ģeogrāfiju! — lietišķi atbildēja Timofejs, un viņi sāka runāt par zivīm, kuras droši vien cieš no mazuta un naftas, un par kuģiem.

Netālu no kuģu piestātnēm viņi uzmeklēja laivinieku, kurš viņus ātri pārcēla uz garu salu ar vilinoši zeltainu liedagu un kuplu zāli. Zēni aši izģērbās un metās ūdenī...

Ar ziepēm nomazgājuši ceļa putekļus, viņi pēc sirds patikas izpeldējās un pagozējās saulītē.

Zēni jau gribēja iet projām, kad pēkšņi ieraudzīja no Volgas viņas puses tuvojamies lidmašīnu. Kā sudrabaina bulta tā aiztrauca pār salām un strauji uzņēma augstumu.

— Nebūtu slikti palidot, — sapņaini teica Saša, — paskatīties no augšas uz zemi, apskatīt, kāda tā ir...

— Derētu gan, — piekrita Timofejs. — Atklāti sakot, es labprāt kļūtu par lidotāju. Tikai nezinu, kā tur var pierakstīties. Vajadzētu uzzināt!

— Labi, zēni, laiks iet. Ejam! — stingri noteica Vladimirs Aleksejevičs.

Un vajadzēja tā sagadīties, ka ceļā uz tehnikumu kādā ielā viņi ieraudzīja ēku ar zilu tornīti un uzrakstu: «DOSAAF Saratovas apgabala padomes aeroklubs».

Jurijs palēnināja soļus un pamāja ar galvu uz izkārtnes pusi: — Redz, kur vajadzētu iekļūt, puikas! Nezinu, kā jūs, bet es no laimes justos kā septītajās debesīs.

— Gan jau pagūsi nokļūt septītajās debesīs! Pagaidām vēl esi par zaļu! — jautri attrauca Timofejs.

— Tas tiešām būtu labi... — nenoteikti atbildēja Gagarins.

Tehnikumu viņi atrada bez sevišķām grūtībām. Kopā ar saviem draugiem Jurijs turpat kancelejā uzrakstīja iesniegumu. Nebija kur steigties, un Jurijs centīgi vilka katru burtu:

«Lūdzu uzņemt mani par skolnieku Jūsu vadītajā tehnikumā, jo vēlos paplašināt savas zināšanas metāllie-šanā un dot pēc iespējas vairāk labuma savai Dzimtenei.»

Viņš pielika punktu, brīdi padomaja un tad papildināja:

«Visas prasības, kādas man tiks izvirzītas, apsolu izpildīt godīgi un bez ierunām.»

Uzrakstīja datumu un parakstījās: «10. arodskolas skolnieks Gagarins.»

Viņi iesniedza pieteikumus un devās uz kopmītni Mi-čurina ielā.

Līdz mācību sākumam vēl bija palikušas vairāk nekā divas nedēļas. Tehnikumā nebija ko darīt, un zēni kopā ar Vladimiru Aleksejeviču katru dienu pēc brokastīm gāja uz Volgu. Dienas bija skaidras, saulainas. Tādā laikā palīkami pagulēt karstajās smiltīs un izpeldēties ūdenī, kas ir silts kā piens...

Zēni peldēja tālu, un Vladimiram Aleksejevičam lāgiem aizrāvās elpa: ja nu kas notiek... Viņš pacietīgi skaidroja saviem audzēkņiem, ka no aukstuma kājās var iemesties krampji, nepazīstamā upē ne vienmēr var pareizi orientēties. Jurijs, atzīdams savu vainu, noklausījās aizrādījumu un pēc tam nesteigdamies iegāja ūdenī.

— Es tikai mazlietiņ pašūpošos viļņos un nākšu... — viņš teica un atkal aizpeldēja gandrīz līdz platās un straujās upes vidum.

Abi pārējie centās no viņa neatpalikt.

— Pazīstu es šo mazlietiņ! Tūlīt nāciet laukā! — sauca audzinātājs.

Jurijs iznāca krastā un samierinoši teica:

— Nerājieties, Vladimir Aleksejevič! Mēs taču esam pieauguši cilvēki. Peldēt protam. Gžatā, savā upē, mēs sākām peldēties, tikko ledus bija izgājis. Un nekādi krampji nesarāva...

— Nieki! Tur tu biji mājās, bet te par jums, delve-riem, man jāatbild! Vairāk ūdenī neiesi!

— Skaidrs, — skumīgi atbildēja Gagarins un ierakās siltajās smiltīs...

Augstu debesīs pāri Volgai, dzeltenajiem smiltājiem un zilganajām pļavām, aiztraucās lidmašīnas. Viņa vērīgās acis skaidri saskatīja sarkanās zvaigznes uz kaujas lidmašīnu zaļajām astēm...

— Laimīgi cilvēki... Lido! Viņi no augšas droši

vien visu redz citādāk nekā mēs uz zemes, — viņš sapņaini teica un domāja: «Katrā ziņā mēģināšu iekļūt

aeroklubā. Kaut tikai uzņemtu ...»

Sevišķu prieku zēniem sagādāja vizināšanās ar kuteri. Audzinātājs dažreiz rāja zēnus par nepaklausību, tomēr bija nolēmis uz atvadām viņus mazliet palutināt.

— Gribu zēnus pavizināt, — teica Vladimirs Alekse-jevičs motoristam. — Parādi viņiem klasi un ātrumu!

Veselu stundu viņi krustām un šķērsām vagoja Volgas ūdeņus. Pēc tam kuteris apstājās pretējā krastā. Zēni ātri izpeldējās, un atkal visi devās ceļā. Jurijs vēl nekad nebija izjutis tādu prieku — kuteris viņus nesa it kā uz spārniem. Kā svētku oreols laistījās varavīksne sīkajās šļakatās virs putojošiem viļņiem, ko atstāj а aiz sevis kuteris.

Jurijs ar prieku paņemtu stūri rokās, bet vai tad motorists to atļaus!...

Viņi kā vējš aiztraucās garām nesteidzīgajiem kuģiem un neveiklajām liellaivu karavānām, kuras, šķita, ar grūtībām pārvar straumi, garām plostiem, bet pēc tam, strauji apgriezušies, devās atceļā. Kutera dibens dobji atsitās pret viļņiem. Bet pagriezienos, kad šļakatu mākonis iešļāca sejā, Jurijam gluži elpa aizrāvās. Pārņēma azarts un līksme. Viņš grieza vaigus pret mitro vēju un, novilcis sportkreklu, jūsmīgi vēcināja to virs galvas. Viņš nevienam nemāja, darīja to tāpat aiz liela prieka.

4

Līdz mācību sākumam vēl bija palikusi apmēram nedēļa, un tehnikuma direktors visiem trim, tāpat kā visiem pārējiem, kas jau bija atbraukuši, lai iestātos tehnikumā, uzdeva izpildīt ražošanas paraugdarbu. Jurijam un viņa draugiem vajadzēja atliet no čuguna figu-rālus režģus.

— Paskatīsimies, kas jums arodskolā iemācīts, — stingri piebilda direktors.

Un, kaut arī lāgā negribējās atteikties no peldēšanās Volgā, zēni labprāt ķērās pie darba. Pēc nedēļas bija gatavi lieliski režģi.

Tā viņi iesaistījās īstā darbā: arodskolā viņi atlēja tikai zobratus un riteņus. Un Jurijs bija apmierināts, ka viņi ar šo darbu tikuši galā.

Visus trīs uzņēma tehnikumā. Un tad viņi saņēma jaunu uzdevumu: bija jābrauc uz kolhozu novākt ražu.

— Brauksiet kādus 80 kilometrus no Saratovas. Mašīnas būs rīt no rīta, — teica direktors.

«Tas būs tīri labi. Varēsim iesildīties pirms mācībām,» nodomāja Jurijs.

Divas nedēļas aizritēja nemanot. Juri jam kolhozā pie Jekaterinovkas viss atgādināja viņa dzimto ciemu, bērnību ... Tikai zaļumu bija mazāk.

Pēc atgriešanās pilsētā Jurijs aizgāja uz aeroklubu, bet kopmītnē pārnāca vīlies: aeroklubā uzņem tikai ar vidējo izglītību. «Skaidrs: jāķeras pie mācībām!» nolēma Gagarins.

... Ātri aizritēja dienas.

Jurijam, metālliešanas nodaļas komjaunatnes biroja loceklim, vajadzēja diezgan daudz laika izlietot sabiedriskajam darbam, bet vaļasbrīžos viņi spēlēja basketbolu, skrēja uz kino un uz «Dinamo» stadionu, kas atradās Sako un Vanceti ielas galā, tās pašas ielas galā, kur atradās tehnikums. Basketbols Jurijam iepatikās, lai gan sākumā trūka veiklības un arī augums bija pamazs ... Bet viņš neatlaidīgi trenējās un drīz vien sāka spēlēt ļoti veiksmīgi. Viņš pat kļuva par komandas kapteini. SIT (Saratovas industriālā tehnikuma) komanda sāka arvien biežāk un biežāk izcīnīt uzvaras pilsētas komandu sacensībās.

Gagarins neatlaidīgi virzās uz mērķi. Tehnikumā viņš joprojām ir teicamnieks. Viņš ilgojas pēc mājām, pēc tuviniekiem. Ar apbrīnojamu maigumu Jurijs raksta mātei: «Māmiņ! Es tevi mīlu. Mīlu tavas rokas, lielās un maigās rokas, mīlu krunciņas ap tavām acīm un sirmumu tavos matos... Nekad neuztraucies par mani.»

Kaut kāds īpašs dzejiskums, ko diktējusi sirds, ir šajos vārdos. Varbūt iedvesma nāca no Aleksandra Fade jeva romāna par bezbailīgajiem jaungvardiešiem. To nav grūti saprast: tehnikumā Jurijs daudz lasīja. Čārlzs Dikenss un Liliana Voiniča, Boriss Poļevojs un Herberts Velss, Ļevs Tolstojs un Žils Verns, Maksims Gor-kijs un Nikolajs Ostrovskis — tādi ieraksti parādījās bibliotēkā viņa lasītāja kartītē.

Jurijs ļoti alka pēc zināšanām. Un tomēr dažkārt gadījās arī tā, ka mājas darbi bija jāsagatavo steigā. Reiz Jurijs nevērīgi bija uzrakstījis atstāstījumu. Viņš cerēja to vēlāk pārrakstīt. Taču iznāca citādi. Tajā

i

59

dienā viņš bija dežurants. Kad Ņina Vasiļjevna Ruza-nova ienāca klasē, Jurijs piegāja pie tāfeles un ziņoja:

— Biedre pasniedzēja, L-42 grupas skolēni ieradušies uz literatūras stundu pilnā sastāvā. Grupas dežurants Gagarins.

— Labi, Gagarin, sēdieties! Sēdieties, zēni! Sagatavojiet mājas uzdevumu, — teica Ņina Vasiļjevna, iedama starp solu rindām.

Jo tuvāk viņa nāca pie Jurija sola, jo neveiklāk viņš jutās.

Ņina Vasiļjevna, protams, tūlīt to pamanīja.

— Vai tad tas ir kāds plāns, Gagarin! Jūs nevar ne pazīt. Šajā gadījumā «nereti» jāraksta atsevišķi. Kur ir nobeigums un secinājumi?

Jurijs juta, ka viņš nosarkst. Viņš piecēlās, nodūra galvu un stingri teica:

— Tas vairs neatkārtosies, Ņina Vasiļjevna! Darbu pārstrādāšu.

Jurijs turēja vārdu. Tas vairs neatkārtojās, bet literārajā vakarā viņam pasniedza Stepana Zlobina romānu ar ierakstu: «Jurijam Gagarinam par labāko atbildi literārajā viktorīnā industriālajā tehnikumā.» Kaut gan jāsaka atklāti, — Gagarinu visvairāk interesēja nevis literatūra, bet gan fizika — konkrēta un eksakta zinātne. Tehnikumā fiziku mācīja Nikolajs Moskvins, kuram bija jau pāri par astoņdesmit gadiem.

Skolēni zināja, ka Nikolajs Ivanovičs ir vairāku zinātnisku darbu autors, cilvēks ar plašām un daudzpusīgām zināšanām. Audzēkņi viņu ļoti cienīja. Nebija nekāds brīnums, ka fizikas pulciņš, kuru viņš vadīja, bija ļoti populārs. Šā pulciņa darbā piedalījās ari Jurijs.

Nikolajs Ivanovičs pirmo reizi modināja Gagarinā dziļu interesi par tehniku, it īpaši par astronautiku.

Iespējams, ka tieši tāpēc jau agrāk lasītā K. Ciolkov-ska nelielā grāmatiņa «Ārpus Zemes», kuru Jurijs atkal paņēma no bibliotēkas, lai sagatavotu referātu nolasīšanai pulciņā, tagad viņā pamodināja pārdomu lavīnu un jūtu viesuli.

Jo vairāk Jurijs lasīja vienkāršās, saprotamās frāzes, kas bija uzrakstītas mazliet vecmodīgā valodā, jo plašāk viņam pavērās jauna pasaule — kosmosa pasaule.

Sākumā viņš izlaida visu, kas neattiecās uz viņa referāta tematu, bet vēlāk grāmata viņu tā aizrāva, ka viņš vēlreiz atgriezās pie pavirši pārlasītajām lappusēm un, vairs neizlaižot nevienu rindiņu, uzmanīgi izlasīja visu grāmatu līdz galam.

Jurijs domāja par to, ka raķešu dzinēji jau kļuvuši par realitāti. Viņš zināja par reaktīvajiem mīnmetējiem — «katjušām». Bija dzirdējis par vācu raķetēm Fau-2. Tātad var konstruēt arī lielas raķetes, kuras aiz-trauks cilvēku uz neizpētītām pasaulēm.

Jurijs sameklēja bibliotēkā arī citas grāmatas, kurās bija aplūkots kosmosa un raķešu temats. Bez divām Ci-olkovska grāmatām viņš bibliotēkā atrada tikai dažas plānas brošūriņas, kurās bija daudz spriedelējumu, bet maz konkrētu datu par raķetēm un dzinējiem. Jurijs izrakstīja visu, kas varēja noderēt viņa referātam «Ciol-kovskis un viņa mācība par raķešu dzinējiem un starpplanētu ceļojumiem». Jurijs ātri izprata dzinēja darbības principu. Raķetei nav vajadzīgs nekāds atbalsts, nekāda vide, lai lidotu telpā, kā lidmašīna lido gaisā. Tātad lietas būtība ir dzinējos: ja izdosies radīt tādus dzinējus, kuru jauda būs pietiekami liela, lai pārvarētu Zemes pievilkšanas spēku, tad raķete varēs aizlidot ļoti tālu: bezgaisa telpā tā nesastaps pretestību, un gandrīz nemaz nevajadzēs izlietot degvielu.

Daudz dažādu domu radās Jurijam, kad viņš pabeidza lasīt Ciolkovska darbu «Pasaules telpas izpētīšana ar reaktīviem aparātiem». Izrādījās, šis zinātnieks jau sen bija pamatojis tēzi, ka cilvēks var apgūt visu telpu ap Sauli.

Viņa pārdomas pārtrauca bibliotekāres balss:

— Gagarin, nododiet grāmatas!

Jurijs paskatījās pulkstenī: tiešām jānodod grāmatas! Cik ātri pagājis laiks! * * i

Dzestrs nakts vējš viņu it kā ietina vēsā, mitrā palagā. Līņāja sīks lietutiņš. Klusajās ielās kā dzeltenas bumbas spīdēja laternas. Paretam pa mitro asfaltu, šļakstīdamas ūdeni, aiztraucās automašīnas. Tālumā skanēja tramvaja zvans.

Pēkšņi, pārtraucot nakts tumsu, pār namu jumtiem pacēlās sarkana raķete. Aprakstījusi spožu loku, tā spilgti uzliesmoja un, izkaisījusi ugunīgas dzirksteles, izzuda tumsā...

«Droši vien zēni blēņojas,» nodomāja Jurijs.

Sīkās lietus lāses sitās Juri jam sejā un nepatīkami dzesēja ādu. Viņš nodrebinājās un sāka enerģiski soļot uz kopmītni. Aiz mākoņu segas drīzāk varēja uzminēt nekā saskatīt tālās, mūžīgās zvaigznes.

«Vai tiešām taisnība, ka uz tām var aizlidot?» Jurijs pirmo reizi nopietni padomāja par to un pasmaidīja: «Nereāla fantāzija. Nupat taču uzlidoja gaisā raķete, un tagad tās vairs nav... Bet varbūt tomēr aizlidos?»

Un nākamajā dienā, kā arī turpmākajās dienās Jurijs atkal gāja uz bibliotēku. Un, jo vairāk viņš lasīja Ci-olkovska darbus, jo vairāk tie saistīja viņa interesi.

Dažreiz nogura roka no zīmuļa turēšanas, bet viņš turpināja rakstīt. «Katrā ziņā par to jāpastāsta pulciņā! Droši vien zēni daudz ko vēl nekad nebūs dzirdējuši.» Zinātnieka rakstus Jurijs lasīja kā aizraujošu romānu un baidījās palaist garām galveno.

Ciolkovskis rakstīja arī par tām neiedomājami lielajām grūtībām, kas gaida debesu kuģu būvētājus... «Nu, nekas, gan jau mēs izliesim teicamu metālu gan dzinējiem, gan raķešu korpusiem,» domāja Jurijs. «Katrā ziņā vajag saistīt referātu ar mācībām, ar specialitāti,» viņš cieši nolēma.

Referāts fizikas un tehnikas pulciņā visiem patika. Jurijam šis referāts sagādāja sevišķu, tikai viņam saprotamu prieku: viņu arvien neatlaidīgāk un arvien stiprāk vajāja doma par to, ka vajadzētu dienēt aviācijā. Sastopot lidotāju, Jurijs tagad pasmaidīja un domāja: «Pagaidi tikai, pienāks laiks, un arī es uzvilkšu lidotāja formas tērpu.»

... Ceturtais kurss bija grūts. Tuvojās prakse. Tehnikums nosūtīja Gagarinu vispirms uz Maskavu, uz Voikova vagonu remonta rūpnīcu, un pēc tam uz Ļeņin-gradu, uz rūpnīcu «Vulkāns», apgūt praksi liešanas cehos.

Jurijam un viņa biedriem Petruņinam un Balašovam Ļeņingrada ļoti patika. īļjiča pilsēta ar platajiem prospektiem, diženo Ņevu un daudzajiem pieminekļiem pārsteidza Juriju ar savu izskatu, mierīgo un neatkārtojamo skaistumu. Nezin kāpēc tieši Ļeņingradā Jurijs sāka justies kā pieaudzis, patstāvīgs cilvēks. Prakse rūpnīcā «Vulkāns» deva viņam iespēju īsti izjust savu spēku.

Bet pēc atgriešanās Saratovā viņi uzzināja svarīgu jaunumu: ceturtā kursa audzēkņus uzņem aeroklubā.

Tajā pašā dienā Jurijs Gagarins, Viktors Porohņa, Pjotrs Semeikins, Ivans Logvinovs un Mihails Čeku-novs iesniedza pieteikumus aeroklubā.

Aeroklubs atradās pavisam tuvu tehnikumam un kopmītnei. Šī vecā savrupmāja ar smailo tornīti un kuplajiem kokiem aiz mūra žoga, māja, kas atradās Strādnieku ielā 22, drīz vien Jurijam kļuva ļoti mīļa. Atkal Gagarinam bija divkārša slodze. Tad, kad viņš mācījās tehnikuma pēdējā — visgrūtākajā kursā, viņš iestājās Saratovas aerokluba pilotu nodaļā. 1954. gada 26. oktobrī ar pavēli Nr. 82 Jurijs Gagarins un viņa biedri tika uzņemti aeroklubā.

5

Izrādījās, ka ceļš uz debesīm nav nemaz tik romantisks, kā viņi bija iedomājušies. Komisijas, ilgas pārrunas un teorētiskas nodarbības, mācību grāmatas un instrukcijas, materiālās daļas apgūšana...

Teorētiskā kursa vissarežģītāko nodaļu — spēka iekārtu raksturojumu — lielākā daļa zēnu un it īpaši meitenes varēja apgūt tikai ar ļoti lielām grūtībām. Un pasniedzējs Pjotrs Sokolovs bija ļoti apmierināts, ka Gagarins raiti, bez aizķeršanās stāstīja par dzinēju jaudu un sistēmām,

Jurijam bija papildu uzdevumi ari tehnikumā. Viņš bieži palika auditorijā, lai palīdzētu sagatavoties eksāmeniem kādam no saviem biedriem. Koridoros valda klusums, bet no klases atskan nesteidzīgas balsis.

— Ko mēs, Kotov, darīsim ar šo teorēmu? — tēvišķīgi jautāja Jurijs, neviļus atdarinādams pasniedzēju.

— Būs jāatrisina .. <

— Nu tad arī bez steigas padomā, kāds var būt pierādījums, ja taisne A krustojas punktā C...

Ražošanas apmācības meistars Anatolijs Rakčejevs par Kotovu varēja būt mierīgs: tagad viņš katrā ziņā eksāmenu nokārtos! Ja jau Gagarins ķēries pie lietas, tad viss būs kārtībā. Un Anatolijs Ivanovičs nemaz nebrīnījās, kad Kotovs sekmīgi nokārtoja eksāmenu.

Meistars labi atcerējās, ka reiz Gagarins apņēmās izgatavot ļoti sarežģītu detaļu darbnīcas montāžas iecirknim un kā viņš pēc aizzīmējuma vien, bez speciālām ierīcēm to izveidoja. Tikai speciālists zina, cik grūti to izdarīt. Bet Gagarins sekmīgi tika galā ar šo uzdevumu.

1955. gada ziemā Jurijam pirmām kārtām bija jāiz-stradā_ diplomdarbs. Gagarina diplomdarba temats bija «Lielsēriju ražošanas liešanas ceha projekts 9 tūkstošu tonnu lējumu izlaidei gadā». Pie tam nepietika ar projekta izstrādāšanu un rasējumu uzrasēšanu. Vajadzēja arī izstrādāt un aprakstīt detaļu izgatavošanas tehnoloģiju un metodiku ražošanas apmācībām arodskolā, lai apgūtu šo detaļu izgatavošanu.

Lai gan tagad Jurijs dienas lielāko daļu pavadīja bibliotēka, vakarā viņš tomēr gāja uz aeroklubu.

Diplomdarba izstrādāšana aizrāva Gagarinu. Jurijs jau bija izlasījis visu nepieciešamo literatūru un izdarījis aprēķinus. Atlika vēl tikai rasējumi. Bet tieši šajā laikā aeroklubā sākās gatavošanās lidojumiem...

Kursantiem vispirms vajadzēja lēkt ar izpletni, un tikai tad viņiem atļāva sākt lidot. Brīvā laika jau tā bija maz, bet viņi vēl divas reizes pēc kārtas bija veltīgi braukuši uz aerodromu.

— Laika apstākļi nav labi, zēni, un, šķiet, šodien tie neuzlabosies, — viņiem teica instruktors Martjanovs, kurš atbildēja par lidošanas apmācību. — Protams, varat pagaidīt, bet man ir tāds iespaids, ka šodien maz cerību uz labu laiku. Tādā vējā jums vēl ir pāragri lēkt.

Nākamie lidotāji vēl kādu laiciņu pasēdēja, pagaidīja, lai gan daudzi no viņiem sirds dziļumos priecājās, ka šoreiz vēl nebūs jālec.

Abas reizes Jurijs Gagarins aizbrauca no aerodroma neapmierināts. «Ja jau jālec, tad labāk uzreiz! Nav ko gumiju stiept! Jau tā ir grūti tikt galā ar diplomdarbu, un te vēl šī braukāšana! Nav tepat tuvumā, bet jābrauc sazin kur!»

Tikai trešajā reizē laiks viņus iepriecināja: rīts bija skaidrs, bez vēja. Šajā dienā kopā ar viņiem atbrauca lēkt arī meitenes no cita tehnikuma. Viņas bija bālas, nomiegojušās un neviļus radīja līdzcietību. «Sabozušās kā pūces ziemā,» sprieda Jurijs, noskatīdamies, kā meitenes neveikli stiepj mugursomas ar izpletņiem.

«Vai tiešām arī es tā izskatos?» viņš nodomāja un pievienojās pārējiem kursantiem, kas bija nostājušies ierindā, lai noklausītos instruktora padomus pirms

starta.

— Baidies? — jautāja Jurijs kādai meitenei ar gaišbrūniem matiem un iedegušu seju.

— Protams, baidos! — viņa atklāti atzinās. — Bet kāpēc tu esi tik mierīgs: laikam jau esi lēcis reizes desmit?

— Ko tu, es arī lēkšu pirmo reizi.

— Līdzināties! Mierā! Pirmo treniņa lēcienu no 800 metru augstuma jūs izdarīsiet tāpēc, — teica instruktors, — lai labāk apgūtu visu, ko esat mācījušies teorētiskajās nodarbībās, un lai iegūtu tiesības lidot. Es saprotu, kā jums ir ap dūšu. Pirmo reizi es arī uztraucos. Bet vēlāk pieradu. Ja jūs gribat lidot, tad jāiemācās arī lēkt. Skaidrs? Gaisā viss var gadīties, un tad būs par vēlu pētīt izpletni. Šodien mēs pārbaudīsim jūsu gribu, paskatīsimies, kam jūs esat derīgi!

Jurijs pacēla izpletni un pēkšņi nekādi nevarēja atcerēties, kā jāaiztaisa karabīnes. Pēc komandas viņš mēģināja tās sasprādzēt, bet slēdzēji nezin kāpēc nepadevās. Viņš ilgi nopūlējās, kamēr beidzot tos dabūja ciet.

— Es patiešām domāju, ka tu jau esi lēcis, bet izrādās, ka arī tu lāgā neproti... — pasmaidīja meitene un palūdza: — Paskaties — vai man viss ir pareizi?

— Pareizi! — mundri atteica Gagarins.

Instruktors rūpīgi pārbaudīja, vai izpletņi ir kārtībā,

un tad visi gāzelēdamies devās uz lidlauku.

Netālu sprauslādams stāvēja mazais PO-2 ar iesildītu motoru. Martjanovs ātri uzkāpa uz spārna un iesēdās kabīnē.

Lidmašīna aiztraucās pa skrejceļu, pacēlās gaisā, un drīz virs lidlauka atvērās instruktora izpletņa krēmkrāsas kupols.

Kad lidmašīna nolaidās un piebrauca pie kursantiem, pienāca viņu kārta lēkt.

— Gagarin!

— Es, — braši atsaucās Jurijs un juta, ka viņam ietrīsas sirds.

— Uz lidmašīnu!

Viss bija pirmo reizi: gan lidojums, gan gaidāmais lēciens. Sākumā Juriju apdullināja motora rūkoņa un vēja svilpošana. Vēlāk viņš domāja par to, cik grūti būs atrauties no lidmašīnas. «Bet ja nu izpletnis neatveras vai noreibst galva?... Slapjums vien paliks!» prātoja Jurijs, kamēr mašīna uzņēma augstumu. Laiku pa laikam to kratīja gaisa strāvas, un viņš instinktīvi pieķērās pie vaļējās kabīnes augstā borta.

Zeme arvien vairāk attālinājās... Tad apvārsnis nošķiebās uz sāniem un pazuda kaut kur lejā. «Izdara pagriezienu, tūlīt vajadzēs lēkt,» nodomāja Jurijs.

— Vai esi gatavs, Gagarin? — atskanēja pazīstamā, uzmundrinošā balss.

— Gatavs! — viņš noteikti atbildēja un lēnām piecēlās.

— Lec! Tikai, skaties, nepazaudē zābakus! — Mar-tjanovs zināja, ka Gagarinam pagadījušies pāris izmēru lielāki zābaki. — Aiziet! — nokomandēja instruktors, un Jurijs izlēca.

Kādu brīdi viņu šūpoja vējš, uzvēdīja benzīna dūmu smaka. Viņš lido! Roka drudžaini rausta gredzenu. Bet plaukšķa nav. Juri jam šķiet, ka pagājusi jau vesela mūžība. Viņš kūleniski krīt lejup. Zeme... Debesis... Zeme... Debesis... Un pēkšņi mana, ka izpletnis švīkstēdams un svelpdams izslīd no mugursomas, nostiepjas un atveras. Seko vēl neierastais piestiprināšanas sistēmas lenču rāviens. No krūtīm izlaužas atvieglojuma nopūta.

«Kārtībā!» domā Gagarins. «Tagad viss kārtībā: piezemēšanās būs tīrais nieks. Galvenais, jātur kājas kopā! Trakākais, šķiet, ir garām ...»

Juriju pārņēma vētrains, nekad vēl neizjusts lidojuma prieks. Viņam gribējās dziedāt, smieties, kliegt... Bet viņš tikai klusēdams, sajūsmā plaši ieplestām acīm skatījās visapkārt.

«Kāds skaistums!» nodomāja Jurijs un paskatījās lejā. «Zeme!»

Nākamajā sekundē viņu sapurināja spējš grūdiens. Viņš instinktīvi pierāva klāt ceļgalus un pavilka štro-pes. Izpletnis pagriezās, un Gagarins nokrita zālē. Kupols vel mazliet pavilka viņu pa zemi un saplaka. Jurijs paskatījās visapkārt un mazliet drebošām rokām saka attaisīt karabīni...

Instruktors ar piezemēšanos bija apmierināts. Viņš juta, ka no Gagarina var iznākt lidotājs. Un, lai par to pārliecinātos, Martjanovs nolēma tūlīt pat «pavizināt» viņu ar JAK-18 un vēlreiz pārbaudīt gaisā.

... Martjanovs izdarīja dziļas virāžas, sagrieza lidmašīnu uz spārna, piķēja, devās stāvus augšā un pēc tam strauji lejā. Jurijs jutās maziņš un nevarīgs kā zirnītis, kuru valsta pa kārbiņu. Bet, kad viņa plecs pieskārās kabīnes bortam, viņš atkal atguva spēkus. Dažreiz bija tāda sajūta, ka iekšā kaut kas būtu pārtrūcis, pēc tam kļuva vieglāk.

Nekad vēl Jurijs nebija kaut ko tādu izjutis. Viņu stipri kūļāja, taču instruktoram viņš nebūtu atzinies neparko. Bet, tiklīdz lidmašīna atgriezās horizontālā stāvoklī, Gagarins atdzīvojās, ar sajūsmu raudzījās visapkārt, vēroja zemi un aparātus. Gagarins skaidri saprata, ka Dmitrijs Pavlovičs viņu pārbauda: ja puisis izturēs šo augstākās pilotāžas figūru kaleidoskopu, tad kļūs par lidotāju; ja lūgs, lai saudzē, — debesis viņam neredzēt.

Un Jurijs nepadevās, lai gan brīžiem viņam šķita, ka lidmašīna kuru katru mirkli var zaudēt vadību un triekties pret zemi. Viņš skatījās, kā spārni, šķeļot mākoņus, vibrē, bet motors vienmērīgi dūca un pilots izdarīja jaunu — viņam, pasažierim, vēl grūtāk panesamu figūru ...

Atklāti sakot, Jurijs nevarēja sagaidīt to brīdi, kad tiks izlaistas šasijas un lidmašīna beidzot sāks skriet pa cieto lidlauka skrejceļu .. .

Bet, kad šis brīdis pienāca, viņš nožēloja, ka lidojis tik maz: bija pagājušas tikai dažas minūtes. Protams, instruktors viņam nebija parādījis visas pilotāžas figūras.

Martjanovs izslēdza motoru. Iestājās klusums, tikai propelleris vēl pēc inerces kādu laiku turpināja griezties, saceļot nelielu vējiņu un putekļus ...

Instruktors piegāja pie Jurija.

— Dzīvs?

Jurijs apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Patīk lidot?

— Esmu gatavs lidot kaut vai dienu un nakti, biedri instruktor!

Dmitrijs Pavlovičs vērīgi ieskatījās kursanta bālajā sejā. Viņš cieši pavērās Jurija nogurušajās acīs, pārlaida skatienu vaigiem, kurus pamazām pārklāja sarkani plankumi. Sviedru lāses lēni tecēja no ķiveres apakšas.

— Nu, ja jau gatavs, tad kāp ārā! Rīt atkal palidosim. Atbrauc agrāk!

Tā Jurijs Gagarins sāka iepazīt debesis.

6

Un tomēr patstāvīgo lidojumu sākumu Jurijs palaida garām: tehnikumā bija jākārto valsts eksāmeni. Aero-klubā sāka uztraukties: kā tad tā — vienības komsorgs, grupas vecākais un pēkšņi nav ieradies lidot...

Pa to laiku Jurijs teicami nokārtoja eksāmenus, aizstāvēja diplomdarbu un ieguva metālliešanas tehniķa tehnologa un ražošanas apmācības meistara kvalifikāciju. Liešanas nodaļas IV kursa L-42 grupas audzēkņa Jurija Gagarina sekmju lapā iepretim 32 priekšmetiem bija ierakstīti piecnieki. Tikai psiholoģijā bija četrinieks.

Tagad viņa sirdsapziņa bija tīra: galveno viņš bija sasniedzis.

Un Jurijs atkal ieradās aerokluba lidlaukā. Posma komandieris Padomju Savienības Varonis Sergejs Safronovs stingri paskatījās uz Juriju, kad viņš noziņoja:

— Biedri komandieri! Kursants Gagarins ieradies pēc eksāmenu nokārtošanas tehnikumā un diploma saņemšanas. Atļaujiet sākt lidojumus.

— Kā nokārtojāt, Gagarin? — oficiāli jautāja Safronovs.

— Saņēmu izcilnieka diplomu, biedri komandieri! — Jurijs pasniedza Safronovam tumšos vāciņus, ko viņš tālredzīgi bija paņēmis līdzi.

— Apsveicu! Sāciet lidojumus! Un lai turpmāk nebūtu kavējumu!

Šo pēdējo frāzi Safronovs piebilda tāpat vien, lai brīdinātu, pēc armijas paraduma. Ja Jurijs būtu ieskatījies kaujas lidotāja acīs, viņš būtu redzējis, kā tās staroja priekā. Bet Jurijs strauji apgriezās un neatskatīdamies devās pie lidojumu vadītāja.

Gagarins nezināja, ka viņš ir Safronova mīļākais skolnieks. Viņš nezināja arī to, ka aerokluba priekšnieka vietnieks Viktors Fimuškins pirms stundas bija aizrādījis posma komandierim, ka dažiem klausītajiem ir vāja disciplīna.

Šajā dienā kursantiem pateica, ka būšot jābrauc uz nometni, kur lidojumi notiks katru dienu. Gagarinam bija jāizlemj, kur iet — uz rūpnīcu vai uz aviāciju? Jurijs domāja, drīzāk juta, ka izvēle jau ir izdarīta. Viņš zināja, ka pēc kursu beigšanas aeroklubā, ja viss būs normāli, viņu nosūtīs uz aviācijas skolu. Bet tas nozīmē, ka būs jādienē armijā, aviācijā.

Doma, ka viņš var iegūt militāru izglītību, viņam patika. Jurijs mīlēja kārtību, disciplīnu, un dienests armijā viņu nebaidīja.

... Sākās dzīve nometnē. Tieši tur Jurijs izjuta, ko īsti nozīmē lidot. Gandrīz visi instruktori agrāk bija bijuši kaujas lidotāji, un nebija nekāds brīnums, ka dzīve te ļoti atgādināja militāra garnizona dzīves apstākļus. Stingrs dienas iedalījums, bieži lidojumi, katru dienu nodarbības, prasīgums, precizitāte visās lietās.

Aerokluba priekšnieks Padomju Savienības Varonis Grigorijs Deņisenko un viņa biedri mācīja kursantiem «izjust debesis».

Mēnešiem ilgās nodarbības klasē, neatlaidīgais darbs trenažierī nebija veltīgs. Un tomēr pēc pirmajiem mācību lidojumiem Jurijs no instruktora dzirdēja daudz aizrādījumu. Dažreiz viņš bija pārāk strauji padevis gāzi, citreiz pārāk lēni pacēlis lidmašīnas asti vai arī ne gluži pareizi nostādījis augstuma uzņemšanas leņķi.

Jurijs skatījās gan uz apvārsni, gan uz aparātiem un nepaguva visam izsekot. Vārdu sakot, Jurijam šķita, ka viss viņam izdodas slikti.

— Atļaujiet uzzināt aizrādījumus, — skumji un nedroši Gagarins jautāja instruktoram.

— Pirmajai reizei lidojums bija normāls, — atbildēja Martjanovs.

Bet Jurijam šķita, ka lidojuma laikā viņš daudz kļūdījies.

Septiņdesmit četras reizes jaunais pilots kopā ar instruktoru pacēlās gaisā. Septiņdesmit četri mācību lidojumi, no kuriem katrs bija meistarības apgūšanas mācību stunda.

Reiz kādā jūnija dienā Martjanovs teica Jurijam:

— Rīt lidosi viens.

Nakamajā rītā pēc kontrollidojumiem instruktors palika uz lidlauka.

— Tagad, Gagarin, tu lidosi viens! Pa apli. Augstums — 500 metru. Neaizraujies. Precīzi aprēķini nolaišanos. Mierīgi samazini gāzi. Esi uzmanīgs. Neuztraucies. Tu taču labi proti gan pacelties, gan nolaisties. Pacenties šo savu lidojumu izpildīt, kā nākas. Vai lidojumam esi gatavs?

— Kursants Gagarins patstāvīgam lidojumam pa apli ir gatavs!

— Izpildiet!

Jurijs pielika roku pie cepures un drošu soli devās uz lidmašīnu. Bez steigas uzkāpa uz spārna un iesēdās kabīnē. Palūdza atļauju pacelties. Tagad jārīkojas stingri pēc instrukcijas: aviācija mīl kārtību! Cik reižu viņš bija atkārtojis to, kas rakstīts instrukcijās! Varbūt tieši tāpēc viņš tagad jūtas tik drošs? Apskatījis aparātu paneli, Jurijs iedarbināja motoru. Brītiņu pagaidījis, viņš sāka braukt uz starta līniju. Lidmašīna nesteigdamās ripoja pa zālaino laukumu un apstājās pie starta līnijas. Saņēmis atļauju pacelties, Jurijs piedeva gāzi. Lēnām pacēlās lidmašīnas aste, tad lidmašīna atrāvās no zemes un pacēlās gaisā. Ne uz brīdi nezaudējis paškontroli, Jurijs skatījās tieši uz priekšu, pirksti tik cieši turēja stūri, ka pat āda bija kļuvusi balta.

Lidmašīna pacēlās noteiktā augstumā, un Jurijs paskatījās visapkārt. Nē, ne tikai parastos orientierus meklēja viņa skatiens! Viņš paskatījās lejā, lai izjustu patstāvīgā lidojuma prieku, Jurijs mazliet pabīdīja stūri uz priekšu, un lidmašīna paklausīgi, it kā ienirdama sasvērās ar priekšgalu uz leju. Viņš pavilka stūri uz sevi, un zeme tūlīt sāka attālināties... Tik tikko manāmas kustības, bet cik paklausīgi jaks uz tām reaģē! Jurijs pabīdīja pedāļus, un lidmašīna atkal izpildīja viņa gribu. Katra kustība tika noslīpēta jau uz zemes, un Jurijs juta, ka viņš ir it kā saaudzis ar lidmašīnu. Neviena blakus nav, viņš ir viens bezgalīgajā okeānā! Brīnišķīga pilnīgas brīvības sajūta.

Cik patīkami pacelties augstāk, pēc tam samazināt gāzes padevi un nolaisties zemāk! Ieejot aplī un tuvojoties priekšpēdējam pagriezienam, Jurijs jau ar ierastu kustību bīda uz leju šasijas izlaišanas sviru. Svelpj gaiss, lidmašīnu mazliet pamet sānis: šasijas slīd no

ligzdām ne gluži vienlaikus, bet tūlīt jau ar dobju knik-šķi noslēdzas. Uz aparātu paneļa deg zaļas spuldzītes. Drīz būs zeme!

— Šeit nulle sestais! Lūdzu atļauju nolaisties!

— Nulle sestais! Nolaisties atļauju!

Gagarins izdara ceturto pagriezienu. Tagad lejup!

Lidmašīna lido virs nolaišanās skrejceļa. Un nu jau tā ir pieskārusies zemei pie baltā T burta, ātri skrien pa lauku, un Jurijs sāk bremzēt.

Nesteigdamies viņš aizbrauc līdz stāvvietai un, novietojis lidmašīnu rindā, izslēdz aizdedzi.

Kad Jurijs, pieturēdams izpletni, nolec uz zemes, viņš vēl ir sasprindzināts un satraukts.

Izpletnis kūļājas aiz muguras un pinas pa kājām, bet Jurijs vieglā gaitā iet pie instruktora.

Viņu bija pārņēmusi dīvaina, neatkārtojama sajūta. Jurijs nemanīja ne dzeltenās pienenes, ne bezgalīgo debess zilgmi. Viņš nejuta neko. Tikai plaukstas vēl glabāja stūres siltumu un ausīs skanēja dobja, monotona dūkoņa. Priekšā viņš redzēja tikai neliela auguma cilvēku ādas jakā. Cilvēks kļuva arvien lielāks un reljefāks.

Dažus soļus no Martjanova Jurijs apstājās un braši ziņoja:

— Biedri instruktor! Pirmais patstāvīgais lidojums pēc uzdotās programmas 500 metru augstumā izpildīts! ...

— Malacis, lidoji diezgan labi. Tikai stingrāk jāturas, tu dīdījies tā, it kā mušas tevi būtu apsēdušas, — ziņojumu līdz galam nenoklausījies, klusi un pavisam vienkārši noteica instruktors. Un jau sirsnīgāk piebilda: — Apsveicu, Gagarin! Manuprāt, ja strādāsi, kā pienākas, varēsi lidot... Noņem taču izpletni!

Un pēkšņi, draudzīgi saņēmis Juriju pie pleciem, Martjanovs teica:

— Bet tagad ej un ziņo lidojumu vadītājam!

Nākamajā dienā, 1955. gada 3. jūnijā, apgabala laikrakstā «Zarja molodjoži» tika publicēta neliela korespondence «Viena diena aerodromā». Tajā bija teikts:

«Šajā dienā bija paredzēta daudzpusīga programma: vieni noslīpēs pacelšanos, otri nolaišanos, trešie lidos uz zonu, kur būs jāizpilda dažādas pilotāžas figūras.

Šodien industriālā tehnikuma audzēknis komjaunietis Jurijs Gagarins veiks pirmo patstāvīgo lidojumu. Jauneklis mazliet uztraucas, bet viņa kustības ir precīzas un drošas. Pirms lidojuma viņš rūpīgi apskata kabīni, parbauda aparātus un tikai pēc tam izbrauc ar savu JAK-18 uz starta līnijas.

Gagarins paceļ labo roku, lūdz atļauju pacelties.

— Pacelties atļauju, — pa rāciju pārraida lidojumu vadītājs K. Pučiks.

Viena pēc otras gaisā paceļas lidmašīnas. Instruktors, vērojot savu audzēkņu lidojumus, nevar atturēties no uzslavas.»

Tikai pēc dažām dienām Juri jam izdevās dabūt šo laikrakstu. Viņš nejauši bija uzzinājis no biedriem, ka par viņu rakstīts «Zorjkā», un nodomāja: «Kāpēc tieši par mani, vai tad es lidoju labāk par citiem? Arī citus puišus Dmitrijs Pavlovičs uzslavēja! ...»

Un tomēr bija patīkami. Ļoti gribējās nosūtīt šo laikrakstu uz mājām, lai tuvinieki uzzinātu, cik labi tur par viņu rakstīts.

Redakcijā simpātiska meitene ātri atrada pieprasīto laikrakstu un iedeva viņam, nemaz nepajautājusi, kas viņš ir un kāpēc viņam tas vajadzīgs.

Izgājis uz ielas, Jurijs izlasīja rakstu. Blakus tam bija ievietota arī viņa fotogrāfija: viņš ar paceltu roku stāv uz lidmašīnas spārna. Jurijs nemaz nebija manījis, ka viņš tika fotografēts! Pirmo reizi viņš ieraudzīja savu uzvārdu laikrakstā, kuru lasa tūkstošiem cilvēku ... Un turpat vēl arī fotogrāfija!

Jurijs iegāja pastā un nosūtīja laikrakstu uz Gžatsku.

Nevar teikt, ka Gagarinam viss padevās tik vienkārši. Sevišķi daudz pūļu viņam prasīja virāžu apgūšana. Kreisās virāžas izdevās izpildīt labi — lidmašīna lidoja stabili, ātrums bija pastāvīgs. Bet, izdarot labās virāžas, lidmašīna sāka zaudēt augstumu, strauji palielinājās ātrums un sānsvere. Gagarinam nekādi neizdevās precīzi izpildīt šo figūru. Vēl vairāk, viņš nesaprata, kāpēc rodas šādas parādības. Viņš aprunājās ar instruktoru.

— Manuprāt, tas notiek tāpēc, ka jūs vēlu sākat sānsveres noturēšanu un uzsākat leņķisko griešanos. Izpildot labo virāžu, sakarā ar propellera precesiju rodas pi-kēšanas moments, un tāpēc lidmašīna sāk zaudēt augstumu. Labāk pārbaudīsim to gaisā.

Lidojums parādīja, ka instruktoram, kā vienmēr, bija taisnība.

Vasaras nometnē viņi lidoja daudz. Un tomēr atlika laiks arī atpūtai un sporta nodarbībām. Reiz Jurijs ierosināja:

— Zēni! Kā būtu, ja mēs iekārtotu basketbola laukumu un noorganizētu komandu?

Visi atbalstīja komsorga priekšlikumu. Jurijs kļuva par komandas kapteini un treneri. Un te labi noderēja pirmā klase basketbolā!

Mācības turpinājās kā parasti. Pēc lidojumiem viņi pārrunāja dažādus jautājumus, draudzīgi pazobojās par kļūdām. Instruktori iztirzāja lidojumus, neskopojoties ar pamācībām. Aviācijā citādi nemaz nevar būt. Jurijs to sevišķi labi saprata, kad bija izlasījis Antuāna de Sent-Ekziperī darbus. Gagarins izrakstīja un centās iegaumēt šādas rindiņas: «Jāsmejas par nāves nicināšanu. Ja tā nepamatojas uz atbildības apzināšanos, tad tā ir tikai gara nabadzības vai jauneklīgas nenosvērtības zīme.»

Rudens pienāca nemanot. Dienas kļuva īsākas. Papeļu un bērzu lapas nodzeltēja. Rītos gaisā turējās vēsa, zilganpelēka dūmaka. Teltīs laiku pa laikam ieplūda dzestrs vējiņš. Naktīs pa telts jumtu apnicīgi grabināja smagas lietus lāses. Zāle uz lauka bija sajaukusies ar putekļiem, pienenes jau sen bija izkaisījušas savas pūkainās, izpletņiem līdzīgās sēkliņas. Peldēties ezerā jau bija par vēsu.

Toties tagad Jurijs arvien biežāk un arvien labprātāk «sildījās» pie lidmašīnas. Viņam patika kopā ar tehniķi Fominu apslaucīt ar lupatu vīkšķi motora daļas, kas oda pēc eļļas un benzīna, remontēt, gruntēt un krāsot lidmašīnu, pārbaudīt šasiju un elektrisko instalāciju. Sīka iepazīšanās ar materiālo daļu palīdzēja viņam vēl labāk izprast, kā lidojuma laikā darbojas lidmašīnas agregāti, kā tie ir saistīti, kādas un kur visbiežāk var būt kļūmes. Jurijs saprata, ka to visu ir svarīgi zināt ne tikai tāpēc, ka drīz būs jākārto izlaiduma eksāmeni un ieskaites, bet arī tāpēc, ka bez tā nevar kļūt par īstu lidotāju: viņš skaidri juta, ka lidotāja darbs necieš baltrocišus.

Martjanova grupā ieskaites pilotēšanas tehnikā bija uzdots pieņemt posma komandierim Nikolajam Novi-kovam.

Martjanovs nostādīja kursantus ierindā un iepazīstināja ar viņiem eksaminētāju. Pirmais atbildēja grupas vecākais un komsorgs Gagarins.

— Kā viņš izpildīja ieskaites lidojumus pa apli? — Novikovs pajautāja instruktoram.

— Teicami.

— Kā zina materiālo daļu?

— Teicami.

— Lido droši?

— Gagarins mazliet nokavēja lidojumu sākumu — kārtoja eksāmenus tehnikumā. Bet tagad viņš visu ir apguvis. Viņš stingri tur rokās stūri.

Jurijs izdarīja lidojumu tik sekmīgi, ka Novikovam radās šaubas, vai tā nav nejaušība, — ar tādu profesionālu slīpējumu viņš veica pilotāžu. Novikovs lika kursantam vēlreiz uzņemt augstumu un atkārtot kreiso kompleksu, kurā ietilpa lidmašīnas apmešana, Nesterova cilpa un puscilpa. «Protams, teicami! Ļoti spējīgs puisis,» ar prieku nodomāja Novikovs. «Viņš lidos. Un turklāt labi!»

Vārdu sakot, jau pirmajos patstāvīgajos lidojumos Jurijs parādīja sevi no labās puses. Un viņam vēl neatvai-rāmāk gribējās kļūt par iznīcinātāja lidotāju, pakļaut sev ātrumus un attālumus. Kad pēc izlaiduma komisijas sēdes Jurijs uzzināja, ka viņu ieteiks uzņemt aviācijas skolā, viņš saprata, ka viņa sapņiem lemts piepildīties. Pagaidām visi viņa sapņi ir piepildījušies. Piepildīsies arī šis. Un, taisnību sakot, kāpēc gan viņu varētu neuzņemt? Par veselību viņš nesūdzas, lidot patīk, visos priekšmetos viņam ir teicamas atzīmes.

Saratovas aerokluba kursus Jurijs beidza 1955. gada 24. septembrī, un drīz vien viņš tika nosūtīts uz Oren-burgas aviācijas skolu.

Pavadīt puišus uz staciju aizbrauca Dmitrijs Martjanovs. Atvadoties viņš teica:

— Domāju, ka Orenburga jums patiks, lai gan, manuprāt, tā ir mazāka par Saratovu. Es tur mācījos suvo-roviešu skolā. Bet jūsu — lidotāju skola atrodas Urālas stāvajā krastā. Pa logiem var redzēt upi, mežu un aerodromu. Novēlu jums veiksmi!

Un nu jau Jurijs stāv pie vagona loga. Gaismas josliņu caurausti dūmu mutuli klājas pa zemi. Viņam ienāk prātā nemierīgas domas: «Skola nav aeroklubs. Tur būs daudz stingrāk. Galvenais, lai ārsti neko nekonstatētu.»

Vilciens traucās pretim saulei...

Trešā nodaļa

Kosmosa darbarūķis. — Biedrs majors. — Lidojot pār

Āfriku ... — Par ko klaudzina teletaipi. — Kņada ēterā.

— Valentina uztraucas. — «Cepuri nost krievu priekšā!»

— Orenburgas vakari. — Spārniņi uz uzplečiem. —

Tā atnāk mīlestība. — «Dodiet darbu man grūtu!» —

Ziemeļi, ziemeļi... — Gagarins iesniedz ziņojumu.

Kosmosa kuģis «Vostok» turpina savu straujo lidojumu ap planētu. Dažās minūtēs pārlidots okeāns. Jurijs nodomāja, ka vēl gluži nesen cilvēkiem bija vajadzīgi daudzi mēneši, lai pārvarētu šo ūdensmasu. Ar lidmašīnu tai var pārlidot vairākās stundās, bet tagad — dažās minūtēs...

Piesprādzēšanās sistēmas jostas ir tikai palaistas vaļīgāk un nejauj viņam aizpeldēt tālu no sēdekļa. Ļoti gribas ielūkoties aparātu nodalījumā, paskatīties, kā strādā skaitļošanas iekārta. Bet lidojuma laikā to pagaidām nevar izdarīt. Taču vēl stiprāka bija vēlēšanās pašam pārņemt vadīšanu. Jurijs labi atceras, kādā kārtībā jāpāriet no automātiskās vadīšanas uz rokvadīšanu. Žēl, programmā tā nav paredzēta. Automāti, kas pašlaik kārto savu valsts eksāmenu, teicami tiek galā arī bez viņa.

«Pagaidīsim līdz nākamai reizei,» nolēma Jurijs un ziņoja:

— Lidojums noris sekmīgi. Bezsvara stāvoklī jūtos labi. Visi aparāti, visa sistēma darbojas labi. Ko varat man pastāstīt? Kā dzirdat? Pārraidu kārtējo pārskata ziņojumu: pulkstenis ir 9 un 48 minūtes, lidojums noris sekmīgi... Pašsajūta laba, garastāvoklis možs.

«Ausma». Jūs sapratu.

«Ciedrs». «Ausma»! Runā «Ciedrs»! Turpinu lidojumu. Viss noris labi. Mašīna darbojas normāli.

Kuģis «Vostok» strauji riņķoja ap Zemi, atstājot aiz sevis tūkstošiem kilometru un desmitiem valstu...

Gagarins visu laiku juta, ka Zeme par viņu rūpējas. Jurijs smaidīja, atceroties, kā viņu gatavoja pacietīgi panest vientulību. Bet kas tā par vientulību, ja Zeme ir tepat tuvumā! To ik brīdi atgādina komandas un draugu balsis, signāli un frāzes, kas iedegas uz gaismas tablo, aparātu rādījumi.

Aparatūra pieraksta daudzkārt pastiprinātas viņa sirds muskuļa biostrāvas, speciāli elektrodi un miniatūri mikrofoni uztver sirds toņus un potenciālus, pneimatiskā manšete reģistrē vismazākās asinsvadu sieniņu svārstības ... Precīzi devēji pārraida impulsus, divas televīzijas kameras — viena profilā, otra pretskatā — pārraida attēlu no kosmosa uz Zemi.

«Interesanti, kā klājas mušiņām.» Jurijs zina, ka kabīnē īpašā konteinerā lido mušas — drozofilas, atrodas augu graudi un citi bioloģiskie objekti, kuriem ir savdabīgu radiācijas dozimetru loma. «Kustieties, pasažie-rītes, raitāk!»

Bet uz Zemes esošās novērošanas stacijas nodod kosmosa kuģi pēc kārtas cita citai, un pilots visu laiku dzird austiņās savu biedru gādīgās balsis. Viņi to uzmundrina.

Jurijs labi atceras lidojuma programmu: Zemei nav viņam jāatgādina viņa pienākumi.

Jurijs diktē savus iespaidus, strādā, regulāri ziņo pa radio par savu pašsajūtu un aparātu rādījumiem.

Programmā paredzēta ēšana. Precīzi noteiktajā laikā, lidojuma trīsdesmitajā minūtē, viņš izņem no konteinera, kas atrodas labajā sieniņā, celofānā iesaiņotas eļļainas bezsāls kosmiskās maizes lodītes, tūbiņas ar gaļas un žāvētu melno plūmju želeju un ēd, uzdzerot ūdeni. Vienas tūbiņas vāciņš aizpeld, un Jurijam rodas doma, ka turpmāk to vajadzētu piesiet.

Pabeidzis brokastot, viņš atkal pievēršas aparātiem.

— Pārraidu gaismas tablo rādījumus!

Inženierus un konstruktorus interesē, kā strādā daudzās sistēmas un aparāti. Gagarins raugās uz pilota pults paneli, uz gaismas tablo, kur iedegas komandu rindiņas. Šis indikators patiešām ir aparātu būvniecības brīnums. Tas informē pilotu par visu, kas notiek kuģī.

Jurija skatiens no jauna apstājas pie mazā, zilā «Globusa», kas griežas aparātu paneļa vidū.

Šeit, kosmosa kuģa kabīnē, daudz kas atgādina moderno lidmašīnu. Šķiet, te ir pat mazāk aparātu. Tas viss ir tik ierasts un nomierina Juriju. Un tikai mazais «Globuss» viņam atgādina, ka jāturpina strādāt. Atkal ir jāpārraida uz Zemi aparātu rādījumi.

Austiņās skan mūzika — draugi gādā, lai viņam nebūtu garlaicīgi. Jurijs pasmaida, atceroties savus biedrus, kuri raizējas par viņu: «Nez ko dara Hermanis? Droši vien ir norūpējies... Ek, maijpuķītes, maijpuķī-tes,1 jūs vēl dosities ne tādos vien lidojumos! Šī ir tikai izlūkošana ...»

Zeme atkal jautā, kā viņš jūtas, un informē:

— Lidojums noris normāli, aprēķinātajā orbītā.

Juriju tas iepriecina, jo viņš zina, ka precīza orbītas

elementu prognoze un bortaparatūras telemetriskie mērījumi ir sevišķi svarīgi, lai varētu ieslēgt bremzēšanas dzinējiekārtu stingri noteiktajā brīdī. Kļūda kuģa-pava-ūoņa ātrumā par 1 metru sekundē rada kuģa nolaišanās vietas novirzi gandrīz par 50 kilometriem. Kļūda īstajā augstumā virs Zemes tikai par 100 metriem var radīt novirzi no noteiktās nolaišanās vietas gandrīz par 5 kilometriem, bet kļūda ātruma vektora virzienā par 1 leņķa minūti var radīt novirzi par 50—60 kilometriem.

Pulksten 9 un 51 minūtē ieslēdzās kuģa automātiskā orientācija pēc Saules.

— Ieslēgusies orientācija pēc Saules, — ziņoja Zemei «Ciedrs».

«Ausma». Sapratu. Lidojums noris normāli, aprēķinātajā orbītā.

«Ciedrs». Sapratu. Lidojums noris normāli. Uzmanību! Atrodos Zemes ēnā.

«Ausma». Sapratu!

«Ciedrs». Garastāvoklis možs, turpinu lidot, atrodos virs Amerikas.

Jurijs zina, ka tagad, pēc Saules uzmeklēšanas, sāksies kuģa stabilizācija, kas ir gandrīz vai visatbildīgākais un vissarežģītākais lidojuma moments. Kuģis «Vos-tok» jāpagriež tā, lai bremzēšanas dzinējiekārta būtu pavērsta uz priekšu precīzi pa lidojuma asi, un jānotur tādā stāvoklī līdz tam brīdim, kad tiks ieslēgta bremzēšanas dzinējiekārta.

1 Draiska kosmonautu vienības iesauka. [Aut.)

П

9.52. Jurijs pārbauda savu atrašanās vietu. Lejā redzams Horna rags. Pilots ziņo kabīnes un nodalījuma parametrus, informē, ka visas sistēmas darbojas normāli un pašsajūta ir laba.

Gagarins strādā stingri pēc noteiktās programmas. Bet pa to laiku kuģis «Vostok» turpina lidot pa orbītu, slīpi šķērso Atlantijas okeānu un tuvojas Āfrikai.

Pienācis laiks pārraidīt kārtējo pārskata ziņojumu. Jurijs nolasa aparātu rādījumus, nospiež magnetofona pogu un rācijas slēdzi un, izsaucis «Ausmu», ziņo, ka lidojums turpinās normāli, ka bezsvara stāvokli viņš panes labi.

Pirmās lidojuma minūtes ...

Galvenajā koordinācijas un skaitļošanas centrā no vi-deokontroles iekārtām uz visiem raugās tik pazīstamā, pašlaik mazliet norūpējusies seja. Taču pēc dažām sekundēm izteiksme mainās. Jurijs it kā jūt, ka uz viņu skatās, un tikko jaušamo rūpju ēnu nomaina saulains smaids.

— Smaids — tas ir Gagarina karogs. Jurijs ir malacis, labi turas. Sapratis, ka nav ko raukt pieri, ka nav nekādas vajadzības mūs velti uztraukt, — piebilst viens no ārstiem.

«Cik patīkams un brašs puisis!» nodomāja Valsts komisijas priekšsēdētājs, skatoties uz televizora ekrānu. «Izturas tā, it kā viņš būtu savās mājās, un strādā apbrīnojami precīzi!» Bet, visiem dzirdot, teica:

— Droši vien drīz varēsim apsveikt biedru Gagarinu ar jaunas dienesta pakāpes piešķiršanu.

Atbildot viņam, viens no kosmonautiem ierunājās:

— Atļaujiet jautāt?

Neliela auguma tumšmatis pagriezās pret jauno virsnieku, vērīgi paskatījās viņā un teica:

— Lūdzu.

1— Vai Juri jam Aleksej evičam nevarētu piešķirt majora dienesta pakāpi? Pēc dažām dienām viņam pēc izdienas jākļūst par kapteini. Varbūt var uzreiz?

— Manuprāt, tā ir prātīga doma, tikai, cik man zināms, biedrs Maļinovskis šo apstākli ir ņēmis vērā. Paklausīsimies TĀSS ziņojumu ...

Tajā rītā Anna Timofejevna uzposa māju. Mazdēls Jurijs gatavoja mājas darbus. Klusi čaukstēja grāmatas lapas, čirkstēja spalva, pa grīdu švīkstēja bērzu slota ... Annas Timotejevnas meita Zoja posās uz darbu.

Pēkšņi ārdurvis plaši atvērās un istabā ieplūda svaiga pavasara vēsma. Uz sliekšņa stāvēja Marija — vecākā dēla sieva, bāla, kailu galvu.

— Kāpēc jums radio ir izslēgts?! Par Jurku taču pārraida!

Annai Timofejevnai vai sirds pamira. «Nosities.. Divi bērni.» Viņa nobālēja.

— Ko jūs, māt? Jurka ir dzīvs. Viņš ir kosmosā.

Neklausīdamās, ko Marija vēl stāsta, māte ātri saposās ceļam. Uzvilkusi jauno vateni un iebāzusi kabatā desmit rubļus, izsteidzās uz ielas un nemaz nemanīja, kā pa pļavu un pa grambaino, dubļaino ceļu bija skriešus noskrējusi līdz patālajai stacijai.

Pulkstenis bija ap pusvienpadsmitiem.

Nākošais vilciens atgāja pēc dažām minūtēm. Anna Timofejevna nopirka biļeti par diviem rubļiem un deviņdesmit kapeikām un, nedomājot par to, ka viņai jāsaņem atpakaļ nauda, aizskrēja uz vagonu. Kāds viņu panāca un atdeva atlikušo naudu. Viņa skrēja, enerģiski lauzdama ceļu pūlī, neredzēdama nekā cita kā tikai atvērtās vagona durvis, kas kuru katru bridi varēja aizcirsties. Nesaprotams spēks viņu nesa uz priekšu, un viņa nejuta nogurumu. «Kaut tikai pagūtu! Jānokļūst pie Vaļas. Vaļa visu zina!»

Tikko viņa bija iekāpusi vagonā un apsēdusies uz sola, vilciens sāka kustēties.

Viņai šķita, ka tūlīt zaudēs samaņu. Iespiedusies kaktiņā, viņa sēdēja klusu kā izbiedēts, sabozies putnēns. Dīvains sasprindzināts stingums pārņēma visu viņas būtni. No sastinguma viņu iztraucēja čērkstoša mūzika, kas plūda no vagona attālākā gala. Bet pēc tam atskanēja balss . .. Pazīstamā diktora balss:

«Runā Maskava! Runā Maskava! Pārraidām jaunu TĀSS ziņojumu par kosmosa kuģa-pavadoņa «Vostok» lidojumu!

Pulksten 10 un 15 minūtēs pēc Maskavas laika pilots kosmonauts majors Gagarins, lidojot pār Āfriku, no kos-

mosa kuģa «Vostok» pārraidīja: «Lidojums noris normāli, bezsvara stāvokli panesu labi.»»

Annas Timofejevnas platajā, labsirdīgajā sejā izlīdzinājās rūpju savilktās grumbas, cerībā atmaiga acis. «Bet kāpēc majors? Varbūt tas nemaz nav viņš? Vai tik Marija nav kaut ko sajaukusi?» Vagonā atkal iestājās dziļš klusums: pa radio tika atkārtots ziņojums. Un tikai tad, kad atkal atskanēja mūzika, vagons sāka dūkt kā bišu strops.

Šaubu pavediens te apsīka, te atkal savijās grodi kā dzīpars vērpjamā ratiņā. «Par Jurku, un tik svinīgi, pacilāti vārdi?! Un mūzika... Bet kāpēc tas būtu teikts tieši par viņu? Droši vien Marija ir kļūdījusies! Tikai veltīgi sacēla brēku! Nobiedēja visus. Pagaidi vien! Kad pārbraukšu mājās, sadošu tev piparus. Gandrīz vai galu dabūju...»

Bet vilciens, riteņiem klaudzot, drāzās uz priekšu, izlocīdamies un iztaisnodamies kā zaļš kāpurs. Vilciens trauca viņu turp, kur viss noskaidrosies.

Caur pelēkajiem mākoņiem izlauzās saules stari. Šķita — vilciens sācis ripot ātrāk, it kā to skubinātu vispārējais nevaldāmais prieks. «Bet ja nu patiešām tas ir mūsu Jurka? Ko tad? Cik tas viss ir neparasti un dīvaini...»

Vēl vairākas reizes pa radio pārraidīja, kā noris un tuvojas nobeigumam lidojums.

Un, kad sāka pārraidīt īsu kosmonauta biogrāfiju, šaubas pagaisa. «Tā ir viņa — Jurkas biogrāfija! Skat, ar ko viņš bija tik ļoti aizņemts pēdējā laikā! Redz, kam gatavojās! Pagājušā gadā, kad bija atbraucis, neteica ne pušplēsta vārda...» «Lidoju...» Māte kāri tvēra katru vārdu par viņa dzīvi — īso, bet skaisto dzīvi. Vēlāk viņa saprata, ka pateikts tika viss un ka viss, kas tika teikts, bija pats galvenais. «Un par Vaļu uzrakstījuši, un par meitām arī... Un mūs abus ar tēvu arī nav aizmirsuši. Malači — tie, kas rakstīja... Tēvs droši vien neko vēl nezina...» Kā viņai tagad gribējās, lai arī viņš un visi šie ļaudis uzzinātu, kāds viņai, mātei, ir prieks! Viņa ilgi valdījās, bet, neizskaidrojamu jūtu pārņemta, tādu jūtu, kādas viņa nekad agrāk nebija izjutusi, viņa teica, drīzāk gan — viņai vienkārši neviļus izspruka vārdi:

— Tātad mans dēliņš!

Kaimiņi dzirdēja viņas vārdus. Kāds puisis nokliedza pa visu vagonu:

— Te brauc Gagarina māte!

Tad kāds ierosināja paraut bremzes krānu, apturēt vilcienu un uzurrāt viņu.

Viņa tos mierināja kā mācēdama. Cilvēki, kas bija sanākuši ap viņu, skatījās viņā ar sajūsmu un reizē neticību, un viņa, juzdama sev pievērstos skatienus, atguvās un nomierinājās.

— Kāpēc jāaptur vilciens? Cilvēkiem taču ir jābrauc. Kāpēc jādara aplamības?

— Kāds viņš ir?

— Jūs jau dzirdējāt — puisis kā puisis. Paklausīgs, goddevīgs.

Viņa tik skopi atbildēja uz jautājumiem, ka ļaudis drīz saprata: šai sievietei pašlaik prāts nemaz nenesas uz tērzēšanu, un viņi lika to mierā, tikai paretam viens otrs, sačukstēdamies ar kaimiņu, kaut kā dīvaini paskatījās viņā. Bet mātes acīs jau staroja prieks un laime, gudra labsirdība un lepnums. Un tikai doma par Valentīnu brīžiem mazliet apēnoja viņas seju. Par Valentīnu un mazmeitām viņa tagad domāja vairāk nekā par dēlu: dēls jau atkal uz zemes. Nav sasities. Tātad labi nolaidies! Par ko gan lai uztraucas? ...

Anna Timofejevna atcerējās, kā Jurijs reiz bija atbraucis pavadīt atvaļinājumu. Tas notika vasarā, un viņam mugurā bija jauni formas svārki ar spožām pogām. Tie viņam ļoti labi piegulēja, kā mēdz teikt, bija kā uzlieti. Jurijs pastaigājās pa ielām, kad viņš uzzināja, ka Karņinā, ciemā, kas atrodas 3 kilometrus no Gžatskas, izcēlies ugunsgrēks. Viņš kopā ar citiem devās turp. Aizskrēja, pat nenovilcis jaunos formas svārkus un neko nepateicis mātei.

Vairākas stundas viņš stiepa degošos baļķus, nesa ūdens spaiņus. Un nezin ko vēl tur bija darījis, tikai mājās pārnāca pievakarē. Satraukts un nerunīgs. Formas svārki bija sadriskāti... «Ne viņš ugunī deg, ne ūdenī slīkst. Kāpēc lai par viņu uztraucos?» domāja Anna Timofejevna, cenzdamās sevi nomierināt... «Bet Vaļa, vai viņa zina par šo lidojumu? Ka tik viņai nepazūd piens ...»

Mātes sirds bija gādības un maiguma pārpilna, un viņa, nespēdama valdīt pār sevi, ik brīdi bija gatava apraudāties... Cenzdamās savaldīties, viņa sēdēja, pagriezusies pret logu, atbalstījusi galvu rokās, un tikai paretam ar lakatiņa stūri norausa asaras, kas pret pašas gribu ritēja pa vaigiem un aizmigloja acis.

Možaiskā beidzās radiopārraide. Kņada vagonā pierima. Bet viņa joprojām domāja savu domu. «Vispirms jāpagatavo pusdienas un jāpaņem no bērnudārza Ļe-nočka, jo Vaļa droši vien ar visu netiek galā, vajadzēs palīdzēt uzkopt māju, jo laikam taču sanāks ciemiņi.» Šīs ierastās domas viņu nomierināja, un viņa atguva mieru. Un vairs tik strauji nepukstēja sirds un tā ne-dunēja deniņos. Un, tikai domājot par Juriju, atkal pārņēma dīvaina sajūta: galva bija skaidra, bet kājas tik tikko klausīja.

... Vēsts par šo ārkārtējo notikumu ielauzās arī Ga-garinu dzīvoklī. Valentīna, aizvedusi Ļenu uz bērnudārzu, gatavojās mazgāt veļu.

Ienāca Sveta Ļeonova. Viņai drīz bija gaidāmas dzemdības. Viņas mazliet parunājās par šo un to, un pēc tam Sveta aizgāja. Kaut ko pārraidīja pa radio. No krāna burzguļodams tecēja ūdens, un Valentīna nevarēja saklausīt, ko īsti diktors ziņo. Bet pēkšņi viņa pārsteigta atģidās: kāds no viņiem lido ... Lido tur ...

Valentīna iesteidzās istabā, ātri noslaucīja rokas rītakleitā un pagrieza skaļuma regulatoru. No uztvērēja jau plūda svinīga marša skaņas. «Nē, es būšu kļūdījusies,» viņa nodomāja. Galočka mierīgi gulēja. Maigi palūkojusies uz meitiņu, Valentīna atgriezās virtuvē. Un tomēr viņu vairs nepameta dīvaina sajūta, ka noticis kaut kas ārkārtīgs. Atskanēja spalgs zvans. Nolikusi autiņu uz bļodas malas, Valentīna gāja atvērt durvis. Kas tad tas? Vesela delegācija uzreiz!

— Apsveicam, Vaļečka! Juriks ir kosmosā! Ziņoja pa radio, vai tu dzirdēji?

Košās tapešu puķes šķita pazūdam tālumā...

Pilotu sievas, kuru vīri arī bija aizbraukuši šajā komandējumā, jau apskāva un skūpstīja Valentīnu. Kopā ar viņām bija atnācis arī Vladimirs Komarovs. Visi par kaut ko cits caur citu runāja, bet Valentīnai gribējās tikai vienu — ātrāk nokļūt istabā pie radiouztvērēja.

Diktors svinīgā, satrauktā balsī kārtējo reizi lasīja TĀSS ziņojumu. Atbalstījusi vaigu plaukstā, viņa sasprindzināti ieklausījās katrā vārdā, baidīdamās izdzirdēt kaut ko drausmīgu. Ziņojums bija īss. Diktors trīs reizes nolasīja: «Jūtos labi!» Nelūgtas asaras aizmigloja acis. Valentīna piegāja pie meitiņas un novērsās, lai atnācēji neredzētu viņas acis. Pēkšņi viņa atcerējās lelli, kuru Jurijs pirms aizbraukšanas bija ielicis atvilktnē. Viņa ātri paņēma lelli. Apskāva meitiņu.

— Tētis jūtas labi! Labi, saproti, Galočka?

Kāds ieslēdz televizoru. Arī pa televizoru skan svinīga melodija. Tagad jau dzīvokļa durvis tiek virinātas gandrīz nepārtraukti. Nāk arvien jauni ļaudis. Viņus sagaida Volodja.

Atnākuši korespondenti. Valentīna nezina, ko viņiem lai saka. Viņa pašlaik nevar ne par ko domāt: kaut tikai viss beigtos labi! ... Uz visiem jautājumiem viņa atbild mehāniski un īsi: jā, nezinu .. .

Šajās minūtēs Maskavas uzņēmumos sākās stihiski mītiņi. Laukumos ļaudis pulcējās gājienos. Pie dažiem namiem pat tika izlikti karogi. Cilvēki nesa pa ielām pašdarinātus plakātus. Dažreiz uz tiem bija rakstīts tikai viens vārds: «Urā!» — vai divi vārdi: «Gagarinam — slava!» Medicīnas institūta studenti tieši uz saviem baltajiem virsvalkiem bija uzrakstījuši apsveikuma vārdus pasaulē pirmajam kosmonautam. Bet viens no viņiem bija uzrakstījis: «Es būšu otrais!»

Manēžas laukumā jaunieši uzurrāja kādu jaunu kara lidotāju. Viņš izbrīnā jautāja:

— Kāds tad man ar to sakars, es taču neesmu kosmonauts?!

— Nekas, rīt arī tu lidosi kosmosā! — atbildēja studenti un meta viņu vēl augstāk.

Visi runāja tikai par šo lidojumu. Pat posteņa milicis, kas apturēja pie sarkanā signāla strauji izbraukušo mašīnu, izdzirdējis, ka mašīnā skan ieslēgtais radio, neviļus pasmaidīja:

— Viss skaidrs. Brauciet! Bet esiet uzmanīgāks!

Centrālajā telegrāfā rosīgu ļaužu bars spiedās pie lodziņa ar uzrakstu: «Telegrammu pieņemšana». Visus interesēja Gagarina adrese. Pēc minūtēm desmit adresi uzzināja. Vēl pēc desmit minūtēm pirmie 3 tūkstoši telegrammu jau bija nosūtīti uz šo adresi.

«TĀSS fotohronikā» bija grūti strādāt: tās nedaudzos telefonus bombardēja neskaitāmo starptautisko tālsarunu zvani.

12 minūtes pēc pirmā ziņojuma atskanēja zvans no Dānijas.

— Šeit «Nordfoto» no Kopenhāgenas! — kāds kliedza vada viņā galā. — Kad varēs saņemt Gagarina fotogrāfiju?

— Parasti mēs pārraidām trīs reizes dienā. Šodien sāksim 12.15.

— TĀSS fototelegrāfa dienests? Jūs izsauc Londona!

Tūlīt pat piezvanīja arī no Parīzes un Berlīnes, Prāgas

un Sofijas ...

Uz Eiropas galvaspilsētām fotoattēlus var pārraidīt pa telegrāfa kanālu. Tiklīdz bija pagatavotas pirmās kopijas no attēliem, kas tika saņemti no Gaisa Kara Spēku štāba, no laikrakstu redakcijām un ņemti no Gagarina ģimenes albuma, šie attēli tika pārraidīti uz visām pasaules valstīm. Tos nekavējoties saņēma aģentūras «Associated Press» un «United Press», Reitera aģentūra un Polijas centrālā fotoaģentūra, laikraksts «Times» un Čehoslovakijas telegrāfa aģentūra, ADN un «Zentral-bild», «Agerpress» un MTI, laikraksti «Lehtikuva» un «Suomi» ...

Radiotehniķi un telefonistes strādāja ļoti spraigi, bet viņi tik tikko spēja apmierināt visus Eiropas un Āzijas, Amerikas, Āfrikas un Austrālijas lūgumus. Pasaule gribēja redzēt varoni. Korespondenti atveda arvien jaunas filmas un fotogrāfijas, kuras, tik tikko paguvuši apstrādāt, vēl pamitras sūtīja uz mašīnām... Impulsi traucās ēterā, bet, tikko aparātu telpā sākās īslaicīgs pārtraukums, kanālu pārņēma TĀSS fotokorespondenti no citām mūsu zemes pilsētām. Viņiem gribējās parādīt, par kādiem lieliem svētkiem izvērties Gagarina lidojums visai Padomju zemei. Drīz vien sāka pienākt fotoattēli no ārzemēm — arī tur valdīja gaviles ...

Brālīgās Bulgārijas galvaspilsētā Sofijā pie padomju vēstniecības ēkas sapulcējās tūkstošiem cilvēku.

Parīzē pie laikraksta «Humanitē» nama cilvēki jau lasīja ar rakstāmmašīnu pārrakstītus biļetenus, kas bija izlikti redakcijas logā vēl pirms laikraksta speciālizdevuma iznākšanas.

Kaut kas neiedomājams notika radiofonu, aģentūru, laikrakstu un žurnālu redakcijās.

Sagatavoja vakara speciālizdevumus, tika diktēti pirmie atreferējumi, tika aplauztas jaunas slejas. Salikšanai tika nodoti arvien jauni materiāli ar piezīmi «Steidzami!».

«Atvērtas durvis uz neizpētīto», «Cilvēks kosmosā», «Cepuri nost krievu priekšā!» — vēstīja tikko iznākušo ārzemju laikrakstu speciālizdevumu virsraksti.

Un katrā redakcijā, katrā mājā šajā laikā bija ieslēgts radio. Visa pasaule klausījās: ko vēl pateiks Maskava?

3

Senlolotais sapnis par zilajām debesīm atveda Juriju Orenburgas augstākajā kara aviācijas skolā.

Šajā skolā bija mācījušies Mihails Gromovs un Andrejs Jumaševs, Anatolijs Serovs un pirmais reaktīvās lidmašīnas pilots Grigorijs Bahčivandži. Vairāk nekā 130 Padomju Savienības Varoņu bija mācījušies šajā skolā.

Šeit Juri jam sākās jauns posms viņa dzīvē — karadienests.

Iestāju eksāmeni Gagarinam nebija jākārto, jo viņam bija diploms ar izcilību par tehnikuma beigšanu un teicama atestācija no aerokluba. Bet medicīniskajā komisijā viņam bija jāpasvīst. Starp citu, ne vairāk kā visiem pārējiem. «Skatieties šurp ar kreiso aci, aiztaisiet labo, tagad otrādi. Ko jūs šeit redzat? Un ko šeit? Elpojiet dziļāk. Tagad neelpojiet. Noliecieties, iztaisnojieties. Ar ko esat slimojis? ...» Medicīniskā komisija atsijāja dažus viņa biedrus, citi atkrita pēc pārrunām par teorētiskajiem priekšmetiem.

Jurijs sekmīgi izgāja uzņemšanas un medicīnisko komisiju un kļuva par kursantu. Sākumā viņam nogrieza matus «uz nullīti», izsniedza jaunu formas tērpu ar zilajiem lidotāja uzplečiem. Uz uzplečiem — spārniņi. No šīs dienas viņa tiešais priekšnieks bija ekipāžas komandieris vecākais leitnants Koļesņikovs, posma komandieris — majors Ovsjaņņikovs un eskadriļas komandieris — apakšpulkvedis Govoruns. Vada komandieris bija kapteinis Fjodorovs. Viņiem vajadzēja kļūt Jurijam par vecākajiem biedriem.

Jurijs — varbūt vairāk nekā citi — bija sagatavots skarbajai armijas dzīvei. Viņš bija pieradis pie disciplīnas, nekādas grūtības nesagādāja agrā celšanās, gultas sakārtošana un rīta rosme. Un jauno kursantu apmācības ar gariem pārgājieniem un biežām šaušanas mācībām, ieroču tīrīšanu un norīkojumiem viņam kļuva par parastu dienas režīmu. Jurijs ātri iejutās dienesta gaitās, atrada brīvu brīdi, lai kaut ko palasītu, lai uzrakstītu un nosūtītu vēstuli uz Gžatsku.

1956. gada 8. janvārī kursantus nostādīja ierindā skolas aktu zālē. Kārtīgi saposušies, gludi noskuvušies, ar karabīnēm rokās — viņi nostājās ierindā pretim karaspēka daļas atritinātajam karogam. Kareivji deva uzticības zvērestu Dzimtenei, partijai un darbatautai.

Un tālāk Jurija dzīvi aizpildīja jau ierastais darbs — mācības.

Juriju visvairāk interesēja nodarbības par materiālo daļu un lidošanas teoriju. No īstām kaujas lidmašīnām noņemtie mezgli un bloki palīdzēja nākamajiem lidotājiem ātri un uzskatāmi apgūt, kādam uzdevumam paredzētas atsevišķas daļas un mehānismi, izprast to savstarpējo iedarbību. Apakšpulkvedis Kodners ļoti interesanti stāstīja par «auksto» metālu. Analizējot dažādu lidmašīnu tipu konstruktīvās īpatnības, viņš deva interesantus salīdzinājumus, un Juriju pārsteidza šā cilvēka plašās zināšanas.

Gagarinam jau kopš bērnu dienām spilgti izpaudās dotības tehnikā — viņš ātri izprata un iegaumēja visvisādu mehānismu dažādo daļu uzdevumu un savstarpējo iedarbību. Šīs spējas viņš uzrādīja jau arodskolā. Tehnikumā viņš iemācījās ātri atšifrēt rasējumus un varēja pēc šķērsgriezuma un izmēriem iedomāties mašīnas daļas dažādās projekcijās. Pamazām šī spēja izprast metālu iesakņojās un kļuva par viņa personības īpašību. Tehniskā domāšana palīdzēja viņam arī nodarbībās.

Grūtāk bija ar taktikas apgūšanu. Pasniedzējs kapteinis Romanovs savās lekcijās demonstrēja daudz dažādu krāsainu shēmu, kas bija izraibinātas ar komplicētām bultām. Sākumā Jurijam šķita, ka taktika ir sausa un abstrakta disciplīna, bet Romanovs tik saistoši stāstīja par interesantākām kara epizodēm un operācijām Tēvijas kara periodā, ka arī taktika viņam kļuva saprotama un uzskatāma. Un gaisa kaujas sausās formulas viņam kļuva pilnīgi skaidras un saprotamas. Shēmas vairs nebiedēja Juriju ar savu abstrakto jēgu. Jurijs jau sen bija pieradis uzkrāt savā zināšanu krātuvē to, ko viņam māca. «Tas ir jāiegaumē!» viņš sev teica un iegaumēja. Daudz jauna viņš uzzināja šajā skolā.

Un tomēr viņa dzīve būtu nepilnvērtīga, ja nebūtu Valentīnas ... Kopš tās dienas, kad viņi iepazinās, Valentīna kļuva viņam tuvs cilvēks. Pēkšņi abi juta, ka viņiem ir ļoti interesanti būt kopā. Runāt par dažādām, bet abiem vienlīdz svarīgām lietām.

Kursantu un pazīstamo virsnieku vidū bija tādi puiši, kuri ļoti viegli guva uzvaras mīlestības frontē. Paskatās uz meiteni, uzaicina viņu uz kino, un viņa iemīlas. Bet daži pat lielījās ar to. Jurijs bieži interesējās, kā viņiem tas tik vareni izdodas. Viņam nebija grūti atrast kopīgu valodu ar kursantiem, viņam bija daudz draugu, bet, kas attiecas uz meitenēm, tad šajā ziņā bija daudz sarežģītāk.

Dažbrīd viņš skuma un jutās vientuļš, it īpaši tad, kad puiši saņēma atvaļinājuma zīmes un gāja uz satikšanos.

Jurijs domāja par to, ka būtu labi, ja viņš sastaptu īstu draugu. Tai, protams, vajadzētu būt jaukai, sirsnīgai meitenei. Tieši par šādu sirsnīgu draugu viņš arvien biežāk domāja šeit. Lai cik interesanti un aizraujoši būtu mācību priekšmeti, sabiedriskie pienākumi un sporta nodarbības, kazarmu dzīve tomēr bija un palika kazarmu dzīve, bet stingrā disciplīna bija un palika armijas disciplīna: daži kursanti jau bija saņēmuši ārpuskārtas norīkojumus par patvaļīgu prombūtni un stingrus sodus par citiem pārkāpumiem. Vārdu sakot, viņš bija armijā...

4

Tas notika drīz pēc karantīnas laika beigām kādā vakarā, kurus skolā sarīkoja katru sestdienu. Šādos vakaros parasti bija dejas vai mākslinieciskās pašdarbības koncerti. Grupas staršina Jurijs Gagarins todien rūpīgi nospodrināja zābakus, pogas un vidus jostas sprādzi, piešuva tīru apkaklīti un kopā ar draugiem devās uz aktu zāli.

Dejas bija tikko kā sākušās. Pūtēju orķestris vēl nebija īsti iejuties, un melodijas skanēja vārgi. Jurijs pirmo reizi bija atnācis uz skolas deju vakaru un visu notiekošo vēroja ar interesi. Zāles vidū dejā lēni griezās daži pāri. Tie bija virsnieki un vecāko kursu kursanti. Gados jaunākie puiši bija sapulcējušies mazās grupiņās pie zāles sienām un skeptiski noraudzījās uz dejotājiem.

Nāca klāt arvien jauni ļaudis, un dejotāju kļuva arvien vairāk. Sāka ierasties arī meitenes. Daudzas no viņām acīmredzot bieži nāca uz skolas deju vakariem. Citas — un tas bija uzreiz noprotams —, tāpat kā Jurijs, bija atnākušas pirmo reizi un pagaidām tikai vēroja...

Jurijam ne visai patika dejot, kad citi to redz. Viesībās vai draugu pulkā viņš labprāt dejoja un uzjautrinājās, bet šeit, kur ir tik daudz kursantu un vecāko virsnieku, viņš jutās neveikli. Viņš, Jurijs Dergunovs, Vaļa Zlobins un Koļa Repins nesteidzās mesties deju virpulī, bet nogaidīja, kamēr saradīsies vairāk dejotāju, iepazinās ar atmosfēru ...

Neveiklums pamazām izzuda. Un drīz vien kājas jau gandrīz pašas cilājās, kad sākās kāda pazīstamāka deja, tāda kā valsis vai fokstrots. Jurijam šķita, ka pirmajai reizei valsis būtu vispiemērotākais, un viņš gaidīja, kad skaļais kara orķestris sāks spēlēt kaut ko līdzīgu «Dona-vas viļņiem». Pa to laiku Jurijs vērīgi aplūkoja meitenes. Bija te gan apaļīgas, gan kalsnas, gan tumšmates, gan gaišmates. Skaistu meiteņu nebija visai daudz, toties ļoti daudz bija vienkāršu, simpātisku meiteņu glītās kleitās, kas bija rūpīgi izgludinātas speciāli šādam gadījumam. Juri ja skatiens slīdēja pār krēslu rindām, pakavējoties te pie vienas, te otras sejas.

Puiši klusi sarunājās, bet Jurijs neklausījās viņu sarunā. Viņš skatījās. Skatījās turp, kur pie sienas netālu no durvīm, stāvēja divas vienkāršas meitenes. Viena gaiši zilā un otra tumši sarkanā kleitā. Viņam nezin kāpēc uzreiz iepatikās, ka meitene gaiši zilajā kleitā izturas nopietni un atturīgi. Nevienam nemāj ar galvu un neuzsmaida, laikam atnākusi šurp pirmo reizi un viņai te vēl nav neviena paziņas. Jurijs pagrieza galvu sānis, bet skatiens nezin kāpēc atkal no jauna meklēja nelielo, kalseno augumiņu, kavējās tieši pie šīs meitenes. Viņai bija plata un atklāta seja. Skaidrās, brūnās acis mierīgi raudzījās zem melnajām skropstām. Kastaņbrūnie mati bija glīti sakārtoti uz pakauša. Viņš mēģināja atraut skatienu, bet acis neviļus atkal un atkal vērās meitenē, kas stāvēja pie sienas netālu no durvīm.

Orķestris sāka spēlēt valsi. «Kas būs, tas būs!» Jurijs pavilka uz leju formas blūzi un izlīdzināja krokas zem jostas.

— Es eju, zēni! — viņš strupi pateica un stingru soli devās pie meitenes gaiši zilajā tērpā. Apstājies soļa attālumā no viņas, Jurijs sasita papēžus un palocīja galvu.

— Vai atļausiet?

Meitene piekrita, un viņi lēni izgāja zāles vidū. Jurijs tūlīt juta, ka meitene dejo labāk, — kad Jurijam sajuka soļi, viņa saudzīgi mēģināja pārņemt iniciatīvu un vadīt viņu. Jurijs sāka uzmanīgi ieklausīties ritmā. No meitenes vēdīja liegs, tikko manāms ziedu aromāts, bet viņas mati vēl smaržoja pēc saltā ziemas gaisa. Gluži negaidīti izzuda pirmo mirkļu neveiklums. Meitene saprata katru viņa kustību. Dažbrīd viņa tikko jaušami uzsmaidīja viņam, kad viņš kļūdījās. Tāpēc Jurijs arvien vairāk atguva paļāvību, kļuva drošāks.

— Kā jūs sauc? Mēs jau tik ilgi dejojam ... Ir jau laiks iepazīties, — teica Jurijs.

Meitene neizpratnē paskatījās viņā un pēkšņi teica negaidīti oficiāli un stingri:

— Vai tad deju vakarā obligāti jāiepazīstas?

— Tas ir vēlams... Mani, piemēram, sauc Jura. Uzvārds — Gagarins. Bet jūs?

— Bet mani sauc Vaļa. Gorjačeva.

— Jūs labi dejojat, Vaļa ...

Valentīna neko neatbildēja.

Tikko bija izskanējis valsis, kad orķestris sāka spēlēt polonēzi. Jurijs nepacietīgi gaidīja, kad reiz beigsies šī garā, apnicīgā deja. Divi vai trīs pāri lēni slīdēja viens otram pretim.

Jurijs atkal paskatījās turp, kur stāvēja Valentīna. Viņš pamanīja, ka viņa ļoti dzīvi kaut ko stāsta savai draudzenei. Tā klausījās, pieliekusi galvu, un tikko jaušami smaidīja.

Viņa vērojumus pārtrauca negaidīts jautājums:

— Nu, kā bija?

*— Kas bija? — neizpratnē pārjautāja Jurijs. Viņš bija nogrimis savās domās. Saviļņojums vēl nebija pārgājis.

— Vai meitene patīk? — jautāja Nikolajs.

— Meitene kā jau meitene, — vienkārši atbildēja Juri js.

Viņam kaut ko bilda, bet viņš nedzirdēja: viņu pašlaik bija pārņēmusi tāda kā stūraina neveiklība, bet reizē arī garīga pacilātība. It kā viņā cīnītos divas pretējas stihijas. Viņu mulsināja šīs neskaidrās, nesaprotamās jūtas. Skatiens neviļus sastapās ar meitenes skatienu. Viņa nezin kāpēc mazliet piemiedza acis. «Laikam slikti redz,» nodomāja Jurijs un pēkšņi saprata, ka arī Valentīna viņu pēta. Orķestris sāka spēlēt fokstrotu, un Jurijs aizsteidzās pie Valentīnas.

Viņš tuvojās Valentīnai cienīgi, kā īstam kavalierim pieklājas, un, kad Valentīna uzlika viņam roku uz pleca, viņš teica:

— Uz polonēzi es jūs neuzlūdzu, jo, godīgi sakot, es slikti dejoju. — Jurijs to teica šķelmīgi un juta, ka Valentīna saprata viņa viltību.

— Es arī to nedejoju!

— Tas ir labi, es nekādi nevarēju sagaidīt, kad tā beigsies, — vaļsirdīgi atzinās Jurijs. Valentīna neko neatbildēja, tikai mazliet pasmaidīja. Un tas Jurijam ļoti patika. Viņš arī plati pasmaidīja, un viņa zilās acis zēniski iedzirkstījās.

Valentīna izturējās pavisam vienkārši, bez valšķības un necentās izlikties labāka, nekā varētu par viņu domāt, izturējās tā, it kā viņi jau sen būtu pazīstami. Viņš saprata, ka draudzene bija atzinusi Valentīnas izvēli un bija viņu uzmundrinājusi. Bet tāpēc Valentīna kļuva vēl atturīgāka un mazrunīgāka. To pilnīgi varēja saprast. Jurijs nolēma pagaidām neko vairs nejautāt un centās dejot uzmanīgāk, lai neuzmītu savai partnerei uz kājas. Viņa prata to novērtēt.

— Jūs nemaz nedejojat tik slikti, kā teicāt...

— Cenšos, — attrauca Jurijs un juta, ka nosarkst.

Valentīna atkal pasmaidīja. Pasmaidīja kaut kā mīļi

un saprotoši.

Jurijs pajautāja:

— Tātad drīkstu jūs vēl uzlūgt?

— Es labprāt vēl padejošu. Tikai katru otro deju.

Jurijs patiešām bija sagrozījis meitenei galvu. Viņi abi jau bija paguvuši mazliet nogurt un gribēja tikt skaidrībā ar negaidīto, jauno un reibinoši patīkamo jūtu jūkli. Nē, tas, protams, nebija nogurums — drīzāk tāda neparasti saviļņojoša sajūta, kuru Jurijs baidījās netīši izjaukt. It kā viņš turētu rokās trauslu, ļoti vērtīgu priekšmetu, un pietiktu ar vienu neuzmanīgu kustību, lai no tā paliktu pāri tikai drumslas...

Jurijs izlaida vienu deju un uz nākamo valsi atkal uzlūdza Valentīnu.

— Jūs protat turēt vārdu, — viņa teica, — bet es jau domāju, ka jūs esat mani aizmirsis .. .

Jurijs nezin kāpēc gaidīja, ka viņš dzirdēs kaut ko tieši tādu un ka meitene to pateiks tieši tādā tonī. Viņš saprata, ka tagad var runāt par visu, kas ienāk prātā. Un viņš sāka iztaujāt Valentīnu, kur viņa dzīvo un kur strādā. Valentīna labprāt stāstīja par visu, kas viņu interesēja, un arī pati jautāja. Pavisam negaidīti šis vakars, kas sākumā likās tik garlaicīgs, bija pārvērties par lielu, brīnišķīgu notikumu. Tas pagāja kā viens vienīgs acumirklis. Bet Jurijam šķita, ka viņi vēl neko nav paguvuši viens otram pateikt. Atvaļinājuma zīmes viņam nebija, un viņi atvadījās pie izejas, norunājuši satikties. Jurijs gandrīz nemaz nešaubījās, ka viņa atnāks.

... Tagad viņi satikās bieži. Valentīnas dēļ šī pilsēta ar skaisto Urālas krastmalu un čalojošo Sakmaru kļuva viņam gandrīz tikpat tuva kā dzimtā pilsēta. Daudz laika viņi jau bija pavadījuši kopā, un Jurijs labi pazina maršrutu no skolas līdz telegrāfam, kur strādāja Valentīna, un no telegrāfa līdz Čičerina ielai, kur viņa dzīvoja.

Viņi jau tā bija iedraudzējušies, ka reiz Valentīna uzaicināja Juriju pie sevis:

— Būtu labi, ja tu rīt atnāktu pie mums. Mamma ir atbraukusi. Tu varēsi ar viņu iepazīties.

— Rīt mums ir desmit kilometru kross. Es būšu slapjš un, ja sasniegšu finišu pēdējais, tad arī nikns kā velns. Bet pie jums ir vajadzīga diplomātija.., Turklāt vēl tādā dienā. — Jurijs sāka smieties.

— Iedomājies, it kā Čičerina ielā uzreiz būtu vajadzīga diplomātija! Jo vienkāršāk, jo labāk. Pie mums visi ir labi cilvēki, un viņi tevi uzņems pavisam vienkārši. Kad noskriesi, noteikti atnāc!

Jurijs nevarēja atteikties. Patiešam — laiks jau bija iepazīties ar Valentīnas vecākiem.

— Labi, es atnākšu, bet, ja kaut kas misēsies, tad nedusmo, — piebilda Jurijs un atkal iesmējās.

Viņš atnāca tieši no krosa slēpošanas tērpā, uz kura vēl nebija paguvis izkust sniegs.

Viņu patiešām uzņēma vienkārši un sirsnīgi. Jurijam bija lielisks garastāvoklis, viņš šajā mājā jutās kā gaidīts viesis. Pusdienas bija pagatavojis Valentīnas tēvs, pēc profesijas pavārs. Viņš to prata meistarīgi.

... Pret Valentīnu Jurijs izturējās dabiski un nepiespiesti, kā pret biedru, kuru pazīst jau daudzus gadus. Viņi viens par otru jau zināja gandrīz visu, un viņiem šķita, ka tiem ir daudz kopēja. Abiem bērnība bijusi diezgan grūta, abiem tikko kā bija sākusies patstāvīga dzīve, un abiem vēl daudz kas bija jāuzzina un jāiemācās. Viņi nekad nevarēs aizmirst grūtos kara gadus, kas sagandējuši viņu bērnību, kas viņus jau jaunībā bija padarījuši par nopietniem, pieaugušiem cilvēkiem.

Jurijs bieži stāstīja Valentīnai par lidojumiem, par aviāciju. Viņš vienmēr runāja ļoti sirsnīgi, un Valentīna manīja viņa stāstījumos ne vien aizraušanos, bet arī kaut kādu noslēpumainu nozīmīgumu. Par savu darbu Valentīna ne labprāt gribēja runāt. Un ko gan viņa būtu varējusi pastāstīt tādu interesantu un varonības pilnu? Valentīna strādāja telegrāfā, bet sapņoja par citu profesiju. Reiz viņa to pateica Jurijam.

— Bet par ko tu īsti gribētu kļūt?

Valentīna nevarēja uzreiz atbildēt. Viņa saprata, ka jebkurš darbs dod labumu cilvēkiem. Bet kāds darbs viņai būtu interesantāks un patīkamāks, to viņa pagaidām nezināja. Tāpēc viņa nedroši teica:

— Laikam par mediķi.

Jurijs brīdi klusēja, tad teica:

— Vispār jāsaka, ka tā nav slikta nodarbošanās, bet arī medicīnā ir dažādi speciālisti: ir terapeiti, ir ķirurgi, ir stomatologi. Bet tev ar tavu raksturu laikam vislabāk būtu kļūt par bērnu ārsti. Bērni ir simpātiski cilvēciņi. Vienmēr ir ļoti žēl, kad viņi slimo. Pieaudzis cilvēks bieži pats zina, kas jādara, bet bērns... viņam vajadzīga palīdzība. Kļūt par ārstu — tas ir labs nodoms. Tikai nezin vai uzreiz institūtā varēs tikt, vajadzētu iet medicīnas skolā. Ja gribi, uzzināšu, kādi tur ir uzņemšanas noteikumi.

Valentīna pamāja ar galvu. Viņi klusēdami gāja pa ielu. Lēni griezdamās, gaisā lidinājās lielas, miklas

sniega pārslas. Jurija šinelis un Valentīnas lakats un pleci jau sen bija apsniguši ar biezu sniega kārtu.

Sniega pārslas krita uz viņas garajām skropstām. Jurijs to pamanīja un pieliecās viņai tuvu pie pašas sejas.

— Ko tu gribi? — Valentīna mazliet atrāvās.

— Neko, gribu nopūst sniega pārsliņas. Tev uz skropstām ir vesels blāķis.

Valentīnas sejā atplauka maigs, sirsnīgs, laipns smaids.

Un viņi ilgi soļoja klusēdami. Gandrīz pie pašas Valentīnas mājas Jurijs paskatījās pulkstenī un sāka steig

ties.

— Pēc pusstundas beidzas mans atvaļinājums 1 Man jāskrien.

Viņš ļoti negribēja šajā vakarā šķirties no viņas, bet neko nevarēja darīt: dienests paliek dienests!

— Parīt uzzināšu uzņemšanas noteikumus un piezvanīšu tev! — nokliedza Jurijs un pazuda nakts tumsā.

— Uz redzēšanos, Jurik! — viņš dzirdēja viņas balsi un pagriezies pamāja ar roku ...

5

Bet mācības turpinājās kā parasti, tikai kļuva arvien intensīvākas, arvien sarežģītākas. Formulas, rasējumi...

«Mācīties ir grūti,» viņš tolaik rakstīja uz Saratovu savam draugam, kluba biedram, «brīva laika paliek ļoti maz, bet par īstu lidotāju es tomēr kļūšu.»

Nemanot pienāca pavasaris. Tuvojās Pirmā Maija parāde. Sākās lidojumi ar tādiem pašiem JAK-18, ar kādiem Jurijs jau bija paguvis iepazīties aeroklubā. Un tāpēc Gagarins jutās mazliet vīlies. Viņam gribējās iepazīties ar kaut ko jaunu, interesantu, bet te atkal tās pašas lidmašīnas. Tiesa gan, bija jāizpilda citi — sarežģītāki uzdevumi, un acupriekšā vairs nerēgojās instruktora galva.,.

1956. gada 3. martā karaspēka daļas komandieris apakšpulkvedis Rjabikovs, apsveicot Jurija māti sakarā ar 8. martu, rakstīja: «Jūs, Anna Timofejevna, varat lepoties ar savu dēlu. Viņš teicami apgūst militārās zinātnes, rāda armijas disciplīnas paraugu, aktīvi piedalās apakšvienības sabiedriskajā dzīvē.

Daļas vadība pateicas Jums par dēla audzināšanu, kurš kļuvis par teicamu karavīru, un novēl Jums laimi dzīvē un panākumus darbā.»

Gagarins arī šeit, Orenburgas skolā, bija kolektīva dvesele. Viņš vienmēr prata atlicināt laiku, lai palīdzētu biedriem. Reiz kursants Zaharovs ilgi bija slimojis un ieradās lidlaukā tikai tad, kad jau pilnā gaitā notika patstāvīgie lidojumi — cits par citu sarežģītāks. Viņš aprunājās ar savu komandieri, skumji noskatījās uz saviem biedriem un lēnām devās uz štābu. Viņš bija pārliecināts, ka nevarēs atgūt zaudēto. Starp citu, tieši to ari štābā viņam pateica. Gagarins sastapa Zaharovu pie caurlaides telpas.

— Tavs stāvoklis ir grūts, bet tas nav bezcerīgs. Stāvi te un katrā ziņā pagaidi mani. Tu saki, ka ārsti tevi atzinuši par veselu? Es tūlīt nākšu . ..

Un Jurijs kaut kur aizskrēja. Varbūt uz štābu, varbūt pie daļas komandiera vietnieka politiskajā darbā vai pie posma komandiera. Viņš atgriezās un priecīgi uzsauca:

— Grūtais stāvoklis tiek atcelts! Tu lidosi. Vajadzēs cītīgi mācīties. Bet mēs visi tev palīdzēsim. Iebildumu nav?

— Paldies, — klusi teica Zaharovs.

— Nevis paldies, bet tūlīt ejam. Kas tev vissliktāk padodas, ar to arī sāksim. Tev būs labums, un man arī nebūs par ļaunu atkārtot. Tu saki, matemātika? Starp citu, aviācijas teorētiķis Nikolajs Žukovskis teica, ka arī matemātikā ir savs skaistums, tāpat kā glezniecībā un dzejā. Saprati? Papūlies saprast, un viss ies gludi — kā pa sviestu ...

Vakarā Jurijs runāja ar Valentīnu pa telefonu:

— Šodien un rīt nekādi nevarēšu. Te vienam puisim iet plāni... Vārdu sakot, darba man ir atliku likām. Vai saproti mani? Mazliet jāpalīdz viņam mācībās. Es apsolīju.

Valentīna visu saprata. Viņa zināja, ka pat tad, ja Jurijam kabatā bija atvaļinājuma zīme, bet daļā bija jānokārto kaut kas svarīgs, pilsētā viņu varēja negaidīt ...

Valentīna iepazīstināja Juriju ar savas pilsētas vēsturi.

— Kara gados šurp no rietumiem evakuēja daudz uzņēmumu. Tie ļoti rosināja pilsētas dzīvi. Tagad te ir mašīnbūves un naftas pārstrādes rūpnīcas un tekstilfab-rikas. Tāda tagad ir mūsu pilsēta, — teica Valentīna. — Mūsu, vai ne?

— Tagad tā ir mūsu, pilnīgi pareizi.

Viņi klaiņoja pa vecpilsētu, apskatīja mošeju. Aizgāja uz muzeju, ilgi pastaigājās pa krastmalu. No Majaka kalna Valentīna parādīja Jurijam Orenburgas panorāmu.

— Skaties, tur ir elevatori. Bet tur, tā pelēkā ēka, ir kombinētās lopbarības rūpnīca. Tur ir Padomju nams, bet tur, redzi, ir Drāmas un komēdijas teātris.

— Mums vajadzētu tur kādreiz aiziet.

— Katrā ziņā. Sen neesmu tur bijusi.

— Bet no gaisa pilsēta izskatās vēl skaistāka. Tā ir kompakta. Ar vienu skatienu var visu aptvert. Urāla un Sakmara ieskauj pilsētu no trim pusēm, meži ir zaļi jo zaļi. Tiesa gan, tie nav meži, bet drīzāk gan birzis. Un tomēr ir skaisti.

... Lidotāju vasaras nometne atradās pašā Urālas krastā. Tūlīt aiz aerodroma pletās mežs, un tajā bija uzslietas teltis. Pēc Jurija ierosinājuma puiši krastmalā uzcēla tramplīnu. Karstajās dienās, kad galva plīst pušu no motoru rūkoņas un delnas ož pēc eļļas un petrolejas, ir patīkami ieskrieties un mesties aukstajā ūdenī...

Vasara pagāja ātri. Gan vienmuļās, gan grūtās dienas sajaucās un pagaisa laika plūdumā.

Rudenī eskadriļu nosūtīja uz kolhozu palīdzēt novākt kartupeļus. Kolhozā vēstules nepienāca, un Jurijs uztraucās: kā tur klājas Valentīnai? Viņa tam bija kļuvusi par vistuvāko cilvēku. Un pārbaudījums, ko nesa šķiršanās, viņam tikai pierādīja, ka tas tiešām tā ir.

Dažkārt vakaros, kad līņāja dzestrs, apnicīgs lietus, viņš sēdēja pie loga un, raudzīdamies, kā pa rūtīm sērīgi rit lietus lāses, domāja par to, ko gan šobrīd dara Valentīna. Viņš skaidri iztēlojās, ar ko viņa nodarbojas. Jurijs raizējās, ka viņa neraksta. Viņš nezināja, ka vainīgi ir izskalotie ceļi un lauku pasta neprecīzais darbs. «Šeit nemitīgi lietus līst...» Šī dziesmas rindiņa nezin kāpēc neizgāja no prāta.

Atgriezušies no kolhoza, kursanti sāka gatavoties novembra parādei. Stingrais kazarmu režīms un diendienā notiekošās ierindas mācības atkal nedeva viņam iespēju satikties ar Valentīnu, un viņi redzēja viens otru tikai

7. novembri, kad viņa skola svinīgā maršā soļoja pa Orenburgas ielām. Uz laukuma Jurijs pamanīja Valentīnu un Valentīna ieraudzīja viņu. Viņa pasmaidīja un pamāja viņam ar roku. Bet nākamajā svētku dienā viņi satikās un pavadīja to kopā. Šī un turpmākās dienas viņiem laikam bija vispatīkamākās pēdējo gadu laikā.

Pēc svētkiem Jurijs aizbrauca uz Gžatsku. Mājās viņš pateica mātei, ka ir nolēmis precēties.

Orenburgā Jurijs atgriezās nedēļu ātrāk, nekā bija paredzēts. Valentīna bez jebkādiem paskaidrojumiem saprata, kāpēc viņš tik ātri pārbraucis.

Nozīmīgs un neaizmirstams notikums tolaik bija arī iepazīšanās ar jauno tehniku, bet pēc tam lidojumi ar migiem. Jaunie iznīcinātāji Juri jam šķita pati pilnība. Lidmašīna tik ļoti ieinteresēja viņu, ka viņš agrāk nekā daudzi viņa biedri izpētīja reaktīvo dzinēju: gan kompresoru, gan kameras, gan sveces, gan sprauslas un gāzes turbīnu.

Bet tad pienāca laiks doties pirmajā lidojumā. Sāka dīkt palaišanas motoriņš, iedūcās dzinēji. Tad ari noskaidrojās, ka migi ir daudz sarežģītāki lidojumā, nekā sākumā varēja iedomāties. Lielais ātrums izvirzīja lidotājam pavisam jaunas prasības.

Šīs ātrās, vieglās un labi manevrējošās lidmašīnas lika lidotājam strādāt intensīvi un spraigi. Sevišķi grūti bija šaut, izpildīt augstākās pilotāžas figūras un pacelties gaisā, bet vēl jo grūtāk — nolaisties.

Kādā lidojumā lidmašīnā ar dubulto vadību pie stūres bija Gagarins, bet pakaļējā kabīnē sēdēja kapteinis Kolosovs. Jurijs droši pacēla lidmašīnu gaisā, labi izpildīja lidojuma uzdevumu, bet ne visai labi nolaidās.

— Slikti, staršina! Nolaišanos izdarījāt pārāk stāvu, — īsi teica kapteinis, lai gan bija apmierināts ar to, kā Jurijs izpilda visas figūras un manevrus. Un ari maršrutu viņš bija veicis pareizi.

Jurijs sadrūma. Viņš juta, ka bija kļūdījies. Bet gluži skaidri nesaprata, kas īsti jādara, lai izdotos. Viņš sīki

izjautāja instruktoru. Pēc tam ilgi runāja ar posma komandieri. Atkal sāka strādāt uz trenažiera.

— Ko tur Gagarin, te noņemies? Teoriju esi sapratis, tātad nākamajā lidojumā viss būs normāli. Iesim labāk paspēlēt basketbolu!

— Nē, zēni, tagad nevaru. Slikti izjūtu mašīnu. Bet bez kādas jēgas lidot un velti tērēt petroleju arī negribas ...

Jurijs ļoti vēlējās izprast savu kļūdu un, ja tā atkārtotos, mācēt to izlabot. Viņš mīlēja skaidrību visās lietās. Un nekad negribēja atpalikt no citiem: ja citi var, tad tas nozīmē, ka viņš arī varēs! Un varbūt pat labāk nekā viņi!

Bet vispār tādi sarūgtinājumi gadījās reti. Jurijs labi apguva vielu, ātri izprata praksē galveno. Tas lielā mērā bija izskaidrojams ar to, ka tagad viņš juta iek--šējo līdzsvaru, paļāvību saviem spēkiem, viņš to dēvēja par «stabilitāti».

Tikai vienu reizi Gagarins dabūja trijnieku dzinēja teorijā. Viņš izgāja no auditorijas un skumji pajokoja: «Iegrieza man Rezņikovs!» Bet viņam bija nepatīkami: gadījies pirmais trijnieks mūžā! Pēc piecām dienām ieskaišu grāmatiņā dzinēja teorijā parādījās piecnieks. Parasti «otrajā gājienā» augstāko atzīmi nelika. Bet Jurijs patiešām atbildēja teicami, un tāpēc pat stingrais pasniedzējs Rezņikovs nevarēja citādi novērtēt viņa zināšanas.

... Protams, kursants Gagarins tajās dienās nevarēja zināt, ka kaut kur karstajā Kazahijas stepē tiek būvēts kosmodroms, ka tur strādā Sergejs Koroļovs, cilvēks, ar kuru jau pēc diviem gadiem liktenis savedīs viņu kopā.

Bet Koroļovs tajās dienās sievai rakstīja: «Šeit, tieši šeit un tagad mums jāpanāk vajadzīgais atrisinājums...

Pēdējās divas dienas pie mums vairs nav tik karsti, bet ir ļoti stiprs vējš un putekļi pārklāj visu... Naktis ir aukstas. Vispār, kā šeit mēdz teikt, te nebūt nav tā kā Riodežaneiro. Tam jāpiekrīt, tāpēc jo vēlamāks ir dzintarkrasts...»

Bet 1957. gada augustā visā pasaulē atskanēja TĀSS ziņojums par daudzpakāpju ballistiskās raķetes radī-sanu un izmēģināšanu Padomju Savienībā. Tas bija viens no gadsimta notikumiem ...

Pagaidām Jurijs un Valentīna nevarēja apprecēties. Valentīna pacietīgi gaidīja, kad viņš beigs skolu. Bet Jurijs zināja, ka arī tad viņai daudzreiz vajadzēs gaidīt. Gaidīt, kamēr viņš iekārtosies jaunajā dienesta vietā, gaidīt, kad viņš pārradīsies no komandējumiem, gaidīt, kad viņš atgriezīsies no lidojumiem. Tāds jau nu reiz ir lidotāja sievas liktenis — viņai vienmēr jāgaida.

Pavasarī, 9. martā, viņa dzimšanas dienā, Valentīna uzdāvināja Jurijam albumu ar monogrammu. Albumā viņa ierakstīja: «Jura, iegaumē, ka savas laimes kalēji esam mēs paši. Neliec galvu likteņa priekšā. Vienmēr atceries, ka gaidīšana ir liela māksla. Glabā šīs jūtas vislaimīgākajam brīdim. 1957. gada 9. martā. Vaļa.»

Mācības turpinājās kā parasti, bet tagad teorētiskās nodarbības nomainīja blīvs lidojumu grafiks. Gagarins apguva sarežģītu pilotāžu, noslīpējot savu lidotāja rokrakstu.

6

1957. gada oktobrī, kad tuvojās gala eksāmeni, bija kāds notikums, kura grandiozo nozīmīgumu varēja īsti novērtēt tieši viņi, lidotāji: Padomju Savienība palaida pirmo Zemes mākslīgo pavadoni.

Kursanti bija atgriezušies no aerodroma un sapulcējušies pie radiouztvērēja Ļeņina istabā. Ēters bija pārblīvēts ar ziņojumiem no visām pasaules malām. Cilvēce jūsmoja par padomju zinātnes izcilo uzvaru.

Tajā 4. oktobra vakarā skolā ilgi sprieda par kosmosu, pat sadomāja un zīmēja konstrukcijas nākamam kosmosa kuģim, kurā atradīsies astronauti. Jurijs attēloja kuģi tādu, kādu viņš to iedomājās. Tas bija kaut kas līdzīgs spārnotam lielgabala šāviņam...

1957. gada novembra dienās Jurijs kļuva par virsnieku. Tad viņi arī nosvinēja kāzas. Orenburgas augstākās kara aviācijas skolas kursanta Gagarina personīgajā lietā parādījās īss, bet ļoti izteiksmīgs raksturojums: «Mācību laikā skolā bija disciplinēts, parādīja labas politiskās zināšanas... Ierindas un fiziskā saga-tavotlba laba. Teorētiskā — teicama. Lidot patīk, lido droši un prasmīgi. Valsts eksāmenus pilotēšanas tehnikā un kaujas mācībās nokārtoja ar atzīmi «teicami». Lidoja ar lidmašīnām JAK-18 un MIG-15-b. Izdarījis 586 nolaišanās, nolidojis 116 stundas 41 minūti.

Skolu beidza ar pirmo kategoriju. Padomju Savienības Komunistiskās partijas lietai un sociālistiskajai Dzimtenei uzticīgs. Ir cienīgs, lai absolvētu skolu kā aviācijas pulka iznīcinātāja lidotājs, piešķirot viņam virsnieka — leitnanta dienesta pakāpi.»

...Tagad viņš dzīvoja Valentīnas dzīvoklī. Tur viņi palika neilgi, līdz tam laikam, kad Juriju nosūtīja uz ziemeļiem.

. . . Dodiet darbu man grūtu,

Kur virsotnes mirdz,

Lai lidojot jūtu,

Kā iedziedas sirds .. -[3]

Jurijs izlasīja šo mazo dzejolīti sienas avīzē, un, lai gan viņš to neiegaumēja, tomēr tas lika padomāt. Pašlaik, šķiet, viņam tiešām bija vajadzīgs grūts darbs.

Viņam piedāvāja palikt skolā par lidotāju instruktoru. Stabils stāvoklis, laba alga, pilnīgi droši krāsies nolidoto stundu skaits, ārpus kārtas tiks piešķirta nākošā dienesta pakāpe. Bet ko viņš varēs dot topošajiem lidotājiem, ja pats vēl lāgā nav redzējis debesis, nepazīst dzīvi? Kādas morālas tiesības viņam ir mācīt cilvēkus, ja pašam vēl vajag krietni pastrādāt nevis stacionārā, bet lauka aerodromā, nevis siltumnīcas apstākļos, bet īsta iznīcinātāju pulka kaujas apstākļos?

Viņš teica, ka padomāšot. Bet kas gan te, taisnību sakot, ko domāt! Puiši lūdz nosūtīt viņus uz ziemeļiem. Viņi tur, kā mēdz teikt, varēs strēbt pulka kāpostus pilnām karotēm, bet viņš te sāks apmācīt jaunos? Tādus, kuri varbūt būs tikai vienu vai divus gadus jaunāki par viņu?

Nē, Gagarin, vēl par agru noenkuroties klusā ostā, vēl ir jāpabraukā, zeme jāapskata, sevi jāpārbauda, jāuzzina, kas tu īsti esi par cilvēku. Bet, kas attiecas uz lidmašīnām, tad varat nešaubīties, biedri kursant, — leitnants Gagarins, kad vajadzēs, pratīs laikā nospiest mēlīti un atklāt uguni uz pretinieku! Varat nešaubīties!

Jurijs gāja mājās, un šis domās izklāstītais monologs, kas bija adresēts gan kadru nodaļas virsniekam, gan nezināmam kursantam, taisnību sakot, bija viņa pārdomas par dzīvi. Nu,^ ļoti labi, lai arī būtu ziemeļi. Arktikā vienmer ir grūti. Tur mēs arī pārbaudīsim, kas tu esi par cilvēku, dārgais biedri Gagarin! Vārdu sakot, ar priekšniecību viss ir skaidrs, bet kā to lai pasaka Valentīnai? Protams, Valentīnai var pateikt vienkārši, vienā vārdā: «Pavēle!» Pavēle ir pavēle. Un tomēr, ko lai viņai saka? Viņš taču nevar tūlīt ņemt viņu līdzi, jo nezina, kādi tur ir apstākļi, nezina, kur būs jādienē. Bet galvenais — viņa nevar pamest mācības! Kā lai viņai visu izskaidro?

— Kāpēc esi tāds sadrūmis? — jautāja Valentīna, līdzko Jurijs bija ticis pār slieksni. Viņa vienmēr no pirmā acu uzmetiena saprata, kad viņš ir par kaut ko norūpējies, pat tad, ja viņš smaidīja.

— Es neesmu sadrūmis, es domāju, — pajokoja Jurijs, novelkot šineli.

■— Kas nomāc tavu sirdi, veco zēn? — māksloti svi-nīgā_ tonī, tādā, kādā bērniem dažkārt lasa dzejoļus, jautāja Valentīna un neviļus iesmējās. — Labi, nāc vakariņot, pēc tam varēsi pastāstīt. Pelmeņi! — viņa lepni paziņoja un devās uz virtuvi.

Ar pelmeņiem viņš tika galā ātri. Valentīna neko nejautāja. Viņa zināja: pienāks laiks, un vīrs pats visu pastāstīs. Tā tas arī notika. Lēnām izdzēris tēju un atbīdījis tukšo glāzi, Jurijs uzsāka šo viņam tik grūto sarunu:

— Saproti, šodien mani izsauca kadru nodaļas priekšnieks, nu, tas biedrs, tu viņu redzēji, un uzsāka sarunu. Aicināja mani palikt skolā strādāt par instruktoru. Bet kas nu es par instruktoru! Tas būtu tas pats, kā ja zaldātiņu no karantīnas, ar skūtu galvu, nosūtītu par tālās darbības aviācijas komandieri! Vajadzīga dzīves pieredze! Piekrīti? Tagad klausies tālāk. Nu ko tur tik daudz! — Juriis atmeta ar roku. — Valentīns, Jurijs un Nikolajs saņēma norīkojumu uz ziemeļiem. Uz jūras aviāciju.

Viņš pamanīja, ka Valentīnas acīs pēkšņi pavīd bažas. Taču viņa mierīgi teica:

— Skaidrs. Un kas tad ir? Vai tu arī esi nolēmis braukt uz ziemeļiem?

— Jā.

— Kāpēc katrā ziņā uz ziemeļiem?

— Pirmkārt, ja jau sūkt dzīvi, tad tur, kur ir visgrūtāk, — tad turpmāk ne no kā vairs nebūs jābaidās. Un bez tam no puišiem negribas šķirties. — Viņš juta, ka nebija izvēlējies īstos vārdus.

— Bet no manis gribas? — viņa jautāja mazliet apvainojusies.

— Nu ko tu runā!... — Jurijs cieši apskāva sievu un noskūpstīja. — Vārdu sakot, es aizbraukšu izlūkot un nekavējoties par visu atrakstīšu. Un tu tūlīt pie manis atbrauksi. Nolemts?

Protams, viņi visu izlēma. Un tomēr viņam bija ļoti grūti šķirties no tā, ko gluži nesen bija ieguvis, — no ģimenes laimes, no mīļotā cilvēka. Viņš zināja, ka Valentīnai, kas tikpat kā nekad no mājām nebija aizbraukusi, ziemeļos būs grūtāk nekā viņam. Bet viņu taču tiešām varēja nosūtīt uz jebkuru vietu! Tik un tā būtu uz laiku jāšķiras.

Lai novirzītu sarunu uz citu tematu, Jurijs teica:

— Un tagad parunāsim par Gžatsku. Vajadzētu aizbraukt pie vecākiem. Lai tas mums būtu tāds kā kāzu ceļojums.

7

Vilciens brauca jau otro diennakti, arvien dziļāk iejoņodams polārajā naktī. Tikai paretam šur tui tālumā iemirdzējās uguntiņas. Aiz logiem, kurus klāja blāvi, caurspīdīgi ledus raksti, zibēja sarmā tītas smuidras egles un priedes, kuru kuplie zari bija nokārušies līdz sniega kupenām. Reizēm slīpajās gaismas joslās, kas atspīdēja no vagona logiem, pazibēja zemi žogi, gaišās pārmijnieku mājas un svītrotie stabi pie pārbrauktuvēm, un tad atkal viss nogrima melnā tumsā. Dažreiz garajos atspīdumos, kas slīdēja pa sniega kupenām, virmoja dūmu mutuļi, bet visbiežāk apkārtni aizsedza agrīnais sudrabotais putenis. Un tikai pazemie stabi ar nokareniem vadiem bija nemainīgi kā polārā nakts. Tie zibēja un zibēja tepat blakus sliežu ceļam...

Gagarins stāvēja gaitenī pie atvērtās kupejas un skatījās pa logu. Jau sen bija padzerta vakara tēja, bet gulēt vēl negribējās. Zem galda laiku pa laikam skumji iešķindējās tukšās alus pudeles. Valentīns Zlobins un Jurijs Dergunovs spēlēja kārtis, jo šahs viņiem bija apnicis, bet Jurijs bija nogrimis domās. Tagad, kad viņš jau bija ceļā krietni izgulējies un nebija itin nekā, ko darīt, domas par tikko ka aizritējušām dienām atausa atmiņā un pārvērtās spilgtās ainās. Šķiet — nupat vēl viņi ar Vaļušu bija pārrunājuši, kad braukt uz Gžatsku, kam kadas dāvanas aizvest, kā vēlreiz nosvinēt kāzas. Un nu jau aiz muguras gan Gžatska, gan kāzas, gan Maskava...

Jurijs atcerējās, kā viņš iepazīstināja Valentīnu ar galvaspilsētu. Tajās rudens dienās viņa pirmo reizi redzēja lielo pilsētu visā tās diženumā un neatkārtojamā savdabīgumā. Viņi aizbrauca uz Sarkano laukumu, pastaigājas pa Gorkija ielu un Puškina laukumu, pa bulvāri aizgaja līdz Arbatam, apskatīja metro. Valentīna par visu brīnījās, sevišķi par galvaspilsētas rosmes pilno steigu, milzīgo automašīnu plūsmu, un viņa nevarēja noslēpt Jurijam savu sajūsmu. Jurijs jutās kā vecu vecais maskavietis. Viņi paēda pusdienas pustukšajā kafejnīcā «Atpūta» un atkal devās klaiņot pa pilsētu.

Galvaspilsētas ielas, veikali un bulvāri — viss Valentīnai bija neparasts. Viņa ļoti nogura, un viņai bija mazliet skumji. Viņas skumjas bija saprotamas: somiņā jau bija biļete atceļam uz Orenburgu. Agrāk mājās viņa nevarēja iedomāties, cik milzīgi attālumi viņus šķirs. Vairākas dienas viņi brauca tikai līdz Maskavai vien, bet pēc tam Jura, viņas Juriks, vēl brauks viens simtiem kilometru kaut kur projām, uz neiedomājami tālajiem ziemeļiem! Tagad Valentīna apjēdza, cik tas ir tālu, un patiesi dziļi izjuta tuvojošās šķiršanās rūgtumu. Arī Jurijs to saprata un centās, cik vien spēja, izkliedēt viņas drūmās domas. Brīžiem tas izdevās.

Valentīnas vilciens atgāja vakarā, un viņi visu dienu pavadīja divatā. Divi cilvēki milzīgajā pilsētā, kurā acīmredzot nevienam nebija nekādas daļas par viņu šķiršanos un skumjām.

Vēlāk Kazaņas stacijā Valentīna stāvēja savā plānajā mētelītī. Viņi teica viens otram kaut kādus nenozīmīgus vārdus — viss jau sen bija izrunāts. Abi nešaubījās viens par otru, abi ticēja, ka viņi atkal būs kopā, abi cerēja, ka viss būs labi. Un tomēr tad, kad viņš dažas minūtes pirms viņas vilciena atiešanas, neveikli klusēdams, sēdēja kupejā, Valentīna neizturēja un ieraudājās. Viņa izskatījās tobrīd pavisam bezpalīdzīga un neaizsargāta. Viņš mierināja viņu kā mācēdams. Viņš arī jutās nelāga, jo uzskatīja, ka ir mazliet vainīgs par sarūgtinājumu, ko pats tai bija sagādājis. Bet viņa ne reizi nebija viņam pārmetusi!...

... Vilciens paleninaja gaitu, ar spēju grūdienu apstājās.

— Vilciens stāvēs trīs minūtes, — paziņoja pavadonis.

— Iesim paskatīties! — Valentīns pieskārās viņa plecam.

— Ko lai skatās? Abās pusēs vagoni vien ir. — Ju-rijam negribējās kāpt laukā, negribējās pārtraukt domu plūsmu.

Vilciens uzņēma gaitu, un gar logu jau atkal slīdēja tās pašas vienmuļās, mazliet paugurainās ainavas. Tikai tagad biežāk pie pašas dzelzceļa stigas bija redzamas melnas, sniegiem klātas klintis.

Kā tas vienmēr mēdz būt ceļā, — to jau Ļevs Tolstojs bija ievērojis, — pirmajā ceļa pusē cilvēks domā par pagātni, bet otrajā — par nākotni. Pamazām, domājot par dienestu ziemeļos, piemirsās Maskava, un tagad Juriju interesēja, kā varētu izskatīties karavīru pilsētiņa, uz kuru viņi brauca...

Viņi pamodās vēlu, ap desmitiem. Bet aiz loga joprojām bija nakts. Apbrīnojami: veselu diennakti nepārtraukta nakts! Agrāk viņš to nekādi nevarēja iedomāties. Bet kā lai lido naktī? Viņi taču vēl nekad nebija lidojuši naktī. Atkal vajadzēs mācīties! Ko lai dara...

... Štābā viņus ar interesi iztaujāja par Maskavu, pēc tam nosūtīja uz viesnīcu. Bet no rīta, saņēmuši norīkojumu, viņi devās uz savu daļu. Garnizonā Jurijs piedzīvoja pārsteigumu: šeit bija daudz virsnieku no Oren-burgas. Un, lai gan jaunie virsnieki ieradās pēc pusnakts, papildinājumu te bija gaidījuši. Kāds no sagaidītājiem uzvārīja stipru polāro tēju, cits bija atnesis spirtu, un sākās dzīvas un raitas draudzīgas pārrunas.

Krustu šķērsu jaucās atmiņas par mācībām un lidojumiem un domas par garnizona dzīvi. Vecie iemītnieki tūlīt pat pastāstīja atbraucējiem par visām lietām un notikumiem, par vietējiem apstākļiem un priekšniecību.

Viņi izklīda pa savām istabām tikai uz rīta pusi.

Izkravājot mantas, Jurijs nolika uz galda ierāmētu fotoattēlu, pasmaidīja un pajautāja biedriem:

— Vai nevienam nebūs iebildumu, ja kopā ar mums te būs sieviete?

— Līgava? — jautāja viņa jaunais kaimiņš Salig-džans Baibekovs.

— Tēmē augstāk — sieva!

— Nu, ja jau tā, tad lai dzīvo, protams. Bet kur tad ir viņa pati?

— Orenburgā. Pabeigs mācības un atbrauks.

Pēc brokastīm jaunie virsnieki stādījās priekšā daļas komandierim un pēc tam devās uz trešo eskadriļu. Pa ceļam Jurijam ienāca prātā Antuāna de Sent-Ekziperī vārdi, kuri kādreiz pārsteidza viņu ar savu pārliecinošo skaidrību un bija iegūluši atmiņā: «Būs reizes, kad negaisi, migla, sniegs tev sagādās pamatīgas galvassāpes. Tad atceries tos, kas to visu pieredzējuši pirms tevis, un saki sev: tas, ko izdevies veikt citiem, vienmēr ir veicams.» Jurijs pat mēģināja iedomāties šo drosmīgo franču lidotāju un rakstnieku — kalsno un jautro gara auguma cilvēku.

Pa karavīru pilsētiņas tumšajām ielām vējš dzenāja sniegu un svilpodams aizputināja svaigās pēdas...

Janvārī sāka plosīties sniegputeņi. Uznāca stiprs sals. Jurijs kopā ar citiem jaunajiem virsniekiem turpināja savu dienestu. Dežūras, mācības, šaušanas apmācības...

Bet martā, kad pie ziemeļu debesīm uz dažām stundām parādījās saule, sākās lidojumi. Trešo reizi viss atkārtojās no gala: vispirms mācību lidojumi, tad pārbaudes lidojumi un tikai pēc tam patstāvīgie lidojumi. Jaunos virsniekus apmācīja strādāt savdabīgajos polārajos apstākļos: šeit, ziemeļos, lidot bija daudz sarežģītāk.

Pirmo lidojumu priekšvakarā posma komandieris Leonīds Vasiļjevs vēlreiz izskatīja Gagarina dokumentus.

-— «Lido droši un prasmīgi,» — viņš izlasīja un iesmējās. — Paskatīsimies, paskatīsimies...

Vasiļjevs savā mūžā bija redzējis ne mazumu jauno virsnieku, un viņam bija zināms pamats dot skeptiskus novērtējumus.

Bet drīz vien «kaujas lapiņā» tika pavēstīts: «Šodien leitnants Jurijs Gagarins sarežģītos meteoroloģiskajos apstākļos veica pirmo patstāvīgo lidojumu ar reaktīvo lidmašīnu...»

Puiši nofotografēja Juriju, kad eskadriļas komandieris majors Rešetovs un partijas organizācijas sekretārs kapteinis Rosļakovs apsveica Gagarinu ar pirmo panākumu. Jurijs tūlīt nosūtīja fotogrāfiju Valentīnai, lai sagādātu viņai patīkamu pārsteigumu, lai viņa prieks kļūtu arī par viņas prieku.

Spraigas nodarbības, mācību nakts trauksmes, jaunās tehnikas apgūšana un gatavošanās lidojumiem prasīja spēkus, izturību un iemaņas. Jūras aviācija nemīl vārguļus. Izrādījās, ka pat pēc divu gadu mācībām nemaz nebija tik vienkārši vienā gājienā «trāpīt» mērķī, sevišķi virszemes mērķī. Kinofotoložmetēja lente vienmēr fiksēja visas viņa kļūdas un neveiksmes. Un Jurijs atkal ķērās pie mācību grāmatām...

Drīz atgadījās notikums, kas Gagarinam gandrīz maksāja dzīvību. Bija parastā lidojumu diena. Jurijs devās tālā lidojumā, lai noslīpētu lidošanu pēc kontroles mēraparātiem. Viņš izpildīja uzdevumu un tikai tad pamanīja, ka redzamība stipri pasliktinājusies, ka visapkārt ir bieza migla. Pat pazīstamās krasta, fjordu un salu kontūras bija izplūdušas un tik tikko saskatāmas. «Laikam ciklons uznācis,» viņam pazibēja doma. Jurijs izsauca aerodromu.

Zeme atbildēja:

— Laika apstākļi pagaidām vēl ir ciešami, bet te pie mums, «Priedē», redzamības vairs nav, atgriezieties mājās. Ziņojiet, kāds jums ir degvielas krājums! Uztveru.

Tas nozīmēja, ka galvenajā aerodromā redzamība gan pasliktinājusies, tomēr vēl ir, bet rezerves lidlaukā, kas atradās tuvāk, nolaisties vairs nevar.

Jurijs izdzirdēja telefona austiņās lidojumu vadītāja satraukto balsi:

:— «Ciedr», nekavējoties atgriezieties. «Priede» ir slēgta. Apstipriniet, ka esat saņēmis pavēli. Ziņojiet, kāds jums ir degvielas krājums!

Jurijs paskatījās uz mēraparātu. Zaļais, spīdošais rādītājs tuvojās sarkanajai svītrai. Dzinējs nepielūdzami aprija vēl atlikušo degvielu. Jurijs atcerējās, ka viņš pārāk ilgi izpildīja vienu vingrinājumu. Nebija labi aprēķinājis ...

— «Priede»! Runā «Ciedrs»! Jūs sapratu, nekavējoties atgriezties mājās! Degviela iet uz beigām. Paziņojiet vēja ātrumu un virzienu, paziņojiet, kāda ir redzamība! Uztveru.

Altimetrs rādīja 3 tūkstošus metru. Viņš pievilka stūri. Lidmašīna lēnām uzņēma augstumu. Tagad galvenais bija ieturēt kursu. Lejā ir klintis. Tās brīžiem pavīd caur mākoņu plaisām. Pazīstamie apveidi. Jurijs paskatījās uz karti un domās izdarīja aprēķinus. Zeme viņam palīdzēja. Visas pārējās lidmašīnas jau bija atgriezušās, un lidojumu vadītājs — pieredzējis gaisa ass — tagad nepārtraukti vadīja tikai viņa lidmašīnu. Viņš paziņoja vēja ātrumu un virzienu, pajautāja par dzinēju režīmu, pateica, kas jādara.

Mēraparāta rādītājs apstājās dažas iedaļas no sarkanās svītras. Jurijs lidoja, vadoties pēc radiobākas signāliem, un juta, ka lejā jau ir aerodroms. Bet visapkārt bija melna tumsa.

— «Ciedr», jūs pareizi izgājāt uz skrejceļu! Kāpēc atkal pacēlāties gaisā? Aprēķiniet vēlreiz nolaišanos. Mierīgi.

— Es neredzēju skrejceļu. Eju vēlreiz! — Jurijs strauji pagrieza lidmašīnu un atkal mēģināja nolaisties. Izlaida šasijas.

Nē, viņš neredzēja ne pieejas sarkanās ugunis, ne ieejas vārtu zaļās ugunis. Tikai vārgi, zilgani starmešu plankumi atdūrās tumsā. Bet tad cauri sniegputenim neskaidri pavīdēja skrejceļa pelēkā klātne un tikko samanāmu uguntiņu pērlītes gar to. Jurijs strauji pārtrauca gāzes padevi un spēji laidās lejā. Smagi nosēdās. Ierastais atsitiens pret zemi iepriecināja viņu. Zeme! Bet lidmašīna izbrauca uz skrejceļa mazliet ieslīpi. Sakopojis pēdējos spēkus, Jurijs izlīdzināja lidmašīnu. Kārtībā.

Viņš izslēdza aizdedzi. Lidmašīna vēl dažas sekundes skrēja pa betona celiņu un pēc tam sāka bremzēt. Kad tā apstājās, Jurijs paskatījās uz degvielas rādītāju. Tas stāvēja uz nulles, mazliet aiz sarkanās svītras...

Gagarins atpogāja jaku un ar kabatas lakatiņu noslaucīja pieri. Laikam gan ne velti mēdz teikt, ka šādu lidojumu laikā pilotam sadeg daļa no viņa sirds.

Eskadriļas komandieris, posma komandieris un lidojumu vadītājs izgāja uz lidlauka.

Tagad, kad viss jau bija garām, Jurijs atguva savu parasto noskaņojumu. Viņš bija satraukts, kājas mazliet trīcēja — varbūt no noguruma, bet varbūt no nupat pārdzīvotā sasprindzinājuma.

Lidojumu vadītājs cieši paspieda Jurijam roku.

— Malacis! Jūs veikli orientējāties. Un rīkojāties droši. Bet drošiem vienmēr veicas.

Gausi cilādams kažokādas zābakus, Jurijs gāja uz autobusu. Tagad viņa locekļus bija pārņēmis nespēks.

Pēc dažām dienām viņš par šo lidojumu Valentīnai rakstīja: «Jālido dažādos apstākļos. Reizēm ir pagrūti. Bet visā visumā interesanti. Priekšniecība slavē.»

Visus šos pirmos mēnešus viņš cerēja, ka drīz sagaidīs sievu. Taču Valentīna atbrauca uz garnizonu tikai augusta sākumā ar feldšeres laborantes diplomu kabatā. No viesnīcas Jurijs pārcēlās uz pazīstamas skolotājas istabiņu, kura sava atvaļinājuma laikā to bija atstājusi jaunā pāra rīcībā. Bet vēlāk Gagariniem ierādīja atsevišķu istabu.

Istaba bija neliela. Bet, ko gan vēl vajag, ja ir savs kaktiņš, kur piemesties, un ja blakus ir mīļš cilvēks! Šeit, ziemeļos, Gagarini iedraudzējās ar eskadriļas komandiera vietnieka Borisa Vdovina ģimeni. Boriss Fjo-dorovičs bija cilvēks, kas romantiski mīlēja dzīvi. Viņš sacerēja dzejoļus un komponēja dziesmas, bet Jurijs kopā ar draugiem tās dziedāja korī. Vdoviniem mājās bija daudz grāmatu. Jurijs bieži ņēma lasīt vienu vai otru grāmatu. Pārnācis no aerodroma, Jurijs allaž palīdzēja Valentīnai mājas darbos un pēc tam lasīja viņai priekšā kādu grāmatu, cenšoties kaut mazliet novērst viņas domas no nepierastajiem garnizona dzīves apstākļiem.

Ir labi. Krāsnī jautri dīc un sprēgā malka, uz grīdas rotaļājas sarkanīgs atspīdums. Valentīna slauka traukus, Jurijs lasa grāmatu. Viņa skaļā balss skan te klusināti maigi, te patētiski saviļņoti:

— «Kādēļ ausīs vienmēr un bez mitēšanās atskan tava skumīgā dziesma, kas plūst pār visu ieleju un tavu plašumu, no jūras līdz jūrai? Kas slēpjas viņā, šajā dziesmā?... Ko pareģo šis neaptveramais plašums? Vai te, vai tavā klēpī nav jādzimst bezgalīgajai domai, jo tev pašai nav gala? Vai te nav vieta milzim, ja ir telpa, kur savus spēkus izmēģināt? Un baismīgi aptver mani varenais plašums; ar briesmīgu spēku dvēseles dziļumos iespiezdamies; pārdabiskā varā kļuvušas gaišas manas acis: ak! kāds mirdzošs, brīnišķīgs, neredzēts plašums zemei! Krievzeme!...»

— Patiešām, cik spēcīgi uzrakstīts! — klusi teica Jurijs un nolika grāmatu. — Interesanti, ko gan šodien teiktu Gogolis, ja viņš paskatītos uz mūsu Dzimteni...

Gāja laiks, un šis novads ar jaunajām priedītēm un sīkajiem bērziņiem, ar dzirkstošo sniegu uz granīta klintīm, dzidrajiem, čalojošajiem strautiņiem, ar mežu, kas sākas pie pilsētiņas, ar drūmo, bezgalīgo jūru un nosūnojušajiem laukakmeņiem pamazām kļuva viņam tuvs un mīļš.

Jurijs dāsni atdeva darbam savu enerģiju, papildināja zināšanas un apguva iemaņas.

Valentīna lēni pierada pie ziemeļiem, pie pulka dzīves. Vdovina sieva Marija Saveļjevna palīdzēja viņai panest neparasti drūmo ziemu, kad tumšajās naktīs sasprindzināto klusumu pārtrauca lidmašīnu turbīnu skaļā rūkoņa Un šāvienu kārtu atbalsis, kas atskanēja no šaušanas apmācību vietām, pārvarēt bailes no briesmām, kuras, kā Valentīnai šķita, vienmēr draudēja Ju-rijam. Valentīna ļoti iedraudzējās ar Mariju Saveļ-jevnu, kura viņai iemācīja pacietīgi gaidīt, vīrišķīgi paciest, nenovēršamās grūtības, pazīt eskadriļas lidmašīnas, kad tās bija pacēlušās gaisā.

Parasti lidotāji pēc lidojumiem aizbrauca no aerodroma, atstājot lidmašīnas tehniķu gādībā. Bet Jurijs nesteidzās aiziet no lidmašīnas stāvvietas. Viņš to vērīgi apskatīja («Pašam būs jālido!»), labprāt palīdzēja biedriem. Reiz tehniķis vecākais leitnants Paūtovs pamanīja, ka hidrauliskā eleronu pastiprinātāja mezgli tek. Jurijs, kaut arī bija noguris, kopā ar Paūtovu un Buzanovu izjauca agregātus, noregulēja tos un tikai tad, kad bija pārliecinājies, ka mezgli ir pilnīgā kārtībā, vēlu naktī aizbrauca no lidlauka.

Dienās, kad notika gatavošanās partijas XXI kongresam, viņš sevišķi skaidri saprata, ka ir laiks kļūt par komunistu.

Trīs komandieri, trīs viņa biedri, deva viņam rekomendācijas.

Valentīna joprojām katru dienu satraukti gaidīja viņu atgriežamies no lidojumiem. Šķiet — satraukums bija vēl lielāks nekā agrāk. Bažas, pat nervozitāte, kas viņai parasti nepiemita, un nemiers bija izskaidrojami arī ar kādu citu cēloni. Valentīna gaidīja bērnu. Kā mediķe viņa ļoti labi saprata, kāpēc viņai ir tāds garastāvoklis, bet iedomāties sevi par māti viņai bija grūti. Ārsti teica, ka bērns attīstās normāli, un tomēr Valentīna un arī Jurijs ar bažām gaidīja to dienu, kad viņu ģimenes nākamais loceklis parādīsies pasaulē. Jurijs nosprieda, ka Valentīna laikam labāk zina, ja jau viņa ir tik pārliecināta, ka viņiem piedzims zēns, tāpēc viņš, ne mirkli nešaubīdamies, nopirka gaiši zilu sedziņu un tādas pašas krāsas zīdaiņa krekliņus.

Aprīļa vidū viņš aizveda sievu uz pilsētu. Gausi vilkās nemierīgu gaidu pilnas dienas. Lidojumu dēļ Jurijs nevarēja bieži apciemot Valentīnu, toties telefons vienmēr bija viņa rīcībā. Drīz vien abu komutatoru telefonistes pazina viņu pēc balss, bet ar dežurējošām māsām Jurijs iepazinās neklātienē. Taču viņš tām bija tik ļoti apnicis, ka viena nenocietās un teica:

— Tīrais negals ar tiem topošajiem tēviem! Ko jūs uztraucaties, biedri Gagarin, gan jau bērns piedzims!

To viņš, protams, arī pats zināja, bet cik vientuļi ir mājās šādās reizēs! Cik grūti aizmigt, kad iedomājies, ka varbūt tieši šajā brīdī Vaļa tur mokās, ka viņai kaut kas ir vajadzīgs, bet viņš šeit, mājās, neko nezina... Grāmatas nevarēja izkliedēt šīs satraucošās domas, un Jurijs, uzvilcis ādas jaku, atkal skrēja pie telefona.

Kādu vakaru pēc viņa kārtējā jautājuma dežurējošā māsa pārjautāja uzvārdu:

— Gagarins? Droši vien gaidāt zēnu?

— Nē, meitenīti!

— Jums ir meita. Sver septiņarpus mārciņas. Viss ir labi. Pašlaik māte un meita atpūšas.

Jurijs, pat aizmirsis pateikties, nolika klausuli. Viņu pārņēma priekpilns mulsums, pēkšņa nevarība. Ko darīt? Kur skriet? Protams, pie viņas! Varbūt izdosies uzzināt kaut ko sīkāk, paskatīties uz meitu? Kā tagad jūtas Vaļa?

Jurijs aizsteidzās pie daļas dežuranta. Mašīnas, kā par spīti, nebija. Ko darīt? Jurijs enerģiski sāka soļot mājup. Viņš domāja par savu meitu. Tās bija dīvaini neparastas, juceklīgi priecīgas un reizē bažīgas, nemierīgas domas.

Kāpēc mārciņas? Varbūt ārstiem tā ir pieņemts? Septiņarpus mārciņas... Mārciņā ir četri simti gramu. Tātad meitenīte sver trīs kilogramus. Vai tas ir labi vai slikti? Jāuzzina drīzāk ...

Jurijs uzkopa istabu, izkurināja krāsni un pagatavoja sev maltīti. Tonakt viņš tikai ar grūtībām iemiga, bet no rīta, steigā pabrokastojis un ziņojis eskadriļas komandierim, viņš aizsteidzās uz pilsētu.

Pie sievas viņu, protams, neielaida. Nodeva viņai dāvanas un zīmīti. Jurijs nomierinājās tikai tad, kad saņēma atbildi. Valentīna asprātīgi rakstīja, kāda izskatās viņu meita, pastāstīja, ka viss noticis normāli, ka viņai nekas neesot vajadzīgs, un lūdza, lai viņš pārāk bieži pie viņas nebraucot...

Pēc nedēļas Jurijs beidzot viņas ieraudzīja. Vaļa pabāla, nedrošu gaitu, nāca viņam pretim. Acis viņai staroja, lai gan balss bija dīvaini klusa. Māsa pasniedza Jurijam bērnu, kas bija ievīstīts viņa atvestajā sedziņā. Viņš saudzīgi un neveikli turēja mazulīti, gaidot, kamēr Vaļa paņems viņu zem rokas, un viņi devās uz mašīnu. Jurijs uzmanīgi pacēla paladziņa maliņu un paskatījās uz meitenīti. Sejiņa sīka, deguns kā podziņa, actiņas aizvērtas, redzamas tikai gaišās skropstiņas... Jurijs šajā mirklī neizjuta ne tēva lepnumu, ne aizkustinājumu. Toties jūtas pret sievu bija pavisam jaunas: šķita, rūpes pārpilda visu viņa būtni un kuru katru brīdi izlauzīsies uz āru, — bažas par sievu bija tik stipras, maigums tik neapvaldāms, ka Jurijs juta, kā viņam kamols sakāpj rīklē. Jurijs vēl nezināja, ka šajā brīdī viņā mostas tēva jūtas, kuras nav mazākas par mīlestību pret sievu.

Gaziks lēnām ripoja pa pilsētu. Jurijs saudzīgi, baidīdamies pakustināt roku, spieda sev klāt meitiņu un klusi sarunājās ar Valentīnu. Viņi pārrunāja daudz dažādu ikdienišķu lietu, runāja par dzemdībām, par meitiņu, par tūkstošiem visdažādāko lietu, it kā nebūtu tikušies veselu mūžību. «Patiešām, kā teicis Černiševskis, nav nekā cēlāka par cilvēku, cēlāka par sievieti!» domāja Jurijs.

Šoseja vijās gar jūru. Kaijas un kairas, griezīgi kliegdamas, riņķoja virs mašīnas, ļaudamas saulei glāstīt savus baltos spārnus ...

Sasprindzinātās darbdienas iznīcinātāju pulkā sekoja cita citai. Bet tagad tam visam arvien neatlaidīgāk nāca klāt jauns, nepierasts vārds — «kosmoss». 1959. gada septembrī Mēness virzienā startēja padomju kosmiskā raķete ar vimpeli. Eskadriļas «kaujas lapiņā», kuru rediģēja Gagarins, parādījās rakstiņš «Padomju cilvēki iekaro kosmosu».

Tagad Jurijs, kurš jau bija paguvis izlasīt daudz literatūras par kosmosa jautājumiem, dzīvoja pārliecībā, ka ļoti tuvs ir tas laiks, kad varēs lidot kosmosā. Tajās dienās, kad visi runāja par Mēness virzienā palaisto raķeti, viņam radās doma, kas pirmajā mirklī šķita pārdroša un nepiepildāma: viņš nolēma izmēģināt laimi jaunajā pasākumā. Šo domu neradīja godkārība, bet gan dedzīga, nerimstoša interese, un drīz tā nobrieda tiktāl, ka pārvērtās par uzmācīgu ideju. Turklāt laikrakstos parādījās ziņojumi, ka cilvēki lūdz sūtīt viņus kosmosā. «Kam gan citam, ja ne lidotājam, jaunam cilvēkam, kas pazīst mūsdienu tehniku, būtu visas priekšrocības?» domāja Jurijs. Bet viņš ilgi nevarēja izšķirties, pareizāk sakot, nezināja, kā to izdarīt...

Kādu vakaru, visu rūpīgi pārdomājis un apsvēris, Jurijs uz rūtiņu papīra lapas, kas bija izplēsta no klades, skaidrā rokrakstā ne visai lieliem burtiem uzrakstīja:

«Daļas komandierim ...

Ziņojums

Sakarā ar kosmosa pētījumu paplašināšanos, kurus veic Padomju Savienībā, var ievajadzēties cilvēki pirmajiem lidojumiem kosmosā. Lūdzu ņemt vērā manu

Ш

dedzīgo vēlēšanos unf ja būs iespējams, nosūtīt mani uz speciālu sagatavošanu.

J. Gagarins.»

8

Jurijs neloloja nekādas cerības, ka viņa ziņojumu ievēros, jo zināja, ka tādu gribētāju ir tūkstošiem. Un bija ļoti pārsteigts, kad viņu izsauca...

Štābā pateica, ka viņu, ja veselības stāvoklis atļaušot, varbūt nosūtīšot apgūt visjaunāko tehniku. Viņam iedeva norīkojumu uz medicīnisko komisiju. «Tas mums nav nekas jauns,» smaidīdams domāja Gagarins. «Katru gadu esam izgājuši šādas komisijas, iziesim arī šo!»

Reizē ar Juriju bija atbraukuši jaunie virsnieki arī no citām daļām. Viņi visi izskatījās spēcīgi, veselīgi, un neviens lāgā nezināja, kādā īsti nolūkā viņi ir atsūtīti uz medicīnisko apskati.

Jau hospitāļa pirmajā kabinetā, kur Jurijs iegāja, viņš saprata, ka tā nebūt nav tāda komisija, kādas viņš bija izgājis agrāk. Okulists viņam iedeva lapiņu, kur bija uzrakstīti sīki atsevišķi burti un ar tādiem pašiem sīkiem burtiem uzrakstīti nesakarīgi teikumi, un lika tos no dažāda attāluma nolasīt no sākuma līdz beigām pārmaiņus gan ar vienu, gan otru aci, tad pārbaudīja, kā viņš spēj atšķirt krāsas, pēc tam uzmanīgi izdarīja acu ābolu un acu dibena apskati. Tas atkārtojās septiņas reizes pēc kārtas.

Tāpat gāja pie terapeita, pie ķirurga, ausu, kakla un deguna ārsta, pie neiropatologa un pie zobārsta ...

Līdz šim Jurijs nemaz nebija zinājis, ka medicīnas rīcība ir tik varens dažādu izmeklēšanas ierīču un aparātu arsenāls. Rentgena aparāts un magnetofons, kardio-grāfs un sarežģītas daudzkrāsainas tabulas bija visvienkāršākie līdzekļi tajā medicīnas tehnikas labirintā, pa kuru nepazīstamie ārsti vadāja savus pacientus.

Ļoti daudzus atsijāja, uz atkārtotām apskatēm nosūtīja tikai dažus cilvēkus. Vārdu sakot, pēc nedēļām ilgas staigāšanas pa ārstu kabinetiem visi pārbaudījumi Ju-rijam beidzot laimīgi bija galā, un viņš ar smagu sirdi atgriezās pulkā. Ar smagu tāpēc, ka atvadoties kāds korpulents, simpātisks ārsts ar augstu pieri, gaišbrūniem matiem un zilām acīm vai nu jokodamies, vai visā nopietnībā ieteica viņam apbruņoties ar pacietību un gaidīt, kad viņu izsauks uz citu — vēl «bargāku» komisiju.

Kad Valentīna sāka viņu izjautāt, viņš atbildēja, ka bija aizbraucis pieņemt jaunas turbīnas...:

Un atkal turpinājās parastās dienesta gaitas. Šaušanas mācības, lidojumi, nodarbības, dežūras. Brīvajos brīžos Jurijs atcerējās simpātiskā ārsta solījumu. Atcerējās ar ironiju, kas jaucās ar nemieru. Galu galā Gagarins nodomāja, ka viņu ir aizmirsuši jeb vienkārši atzinuši par nepiemērotu.

Bet tad štābā pienāca vēstule. Leitnantu Gagarinu izsauca uz Maskavu. Tagad Jurijs saprata, kāpēc. Saprata arī ko citu: droši vien visu šo laiku šādas komisijas strādājušas dažādās mūsu zemes malās, atlasot un pārbaudot kosmonautu kandidātus. Patiesi — cik daudz personīgo lietu, lidotāju kartīšu un medicīnisko kartīšu vajadzēja izskatīt, cik daudz cilvēku izmeklēt daudzajos kabinetos un laboratorijās, lai atlasītu piemērotākos.

1959. gada 3. oktobrī aviācijas hospitālī Jurijs iepazinās ar citiem pacientiem, kuriem bija patiesi apskaužama veselība. Šeit notika galīgā atlase, un visi ar bažām un nepacietību gaidīja ārstu spriedumu. Ikvienam acīs bija vērojamas šaubas un sasprindzinājums. Neviens vēl nekad nebija ticis tik pamatīgi izmeklēts. Šeit Jurijs satika Georgiju Šoņinu, Alekseju Ļeonovu, Vladimiru Komarovu, Hermani Titovu un citus. Viņi «turēja īkšķi» viens par otru. Neviens nezināja, kas viņus gaida. Neviens nevarēja pateikt, kas notiks tālāk.

— Šaubas jāmet pie malas. Galvenais — saglabāt nesatricināmu mieru un stingru gribu pievārēt medicīnu, — jokodamies teica Jurijs, uzmundrinot savus jaunos biedrus.

— Pareizi. Tikai mieru, — smaidīdams piebilda mazrunīgais čuvašs Andrijans Nikolajevs.

Starp citu, šai nelielajai grupai viss beidzās labi. Nebija nekāds brīnums, ka puiši ātri iedraudzējās; viņi visi bija iznīcinātāja lidotāji, lielākoties vienaudži, cilvēki ar līdzīgu likteni un biogrāfiju, viņi ļoti viegli atrada kopēju valodu. Jurijs sevišķi iedraudzējās ar Alek-

/ I

seju Ļeonovu, jautru sibīrieti, sirsnīgu puisi ar tiešu un atklātu raksturu. Vēlāk iedraudzējās arī viņu sievas Valentīna un Svetlana, kuras tūlīt atrada kopēju valodu.

Hospitālī viņi izdeva satīrisku lapiņu «Šļirce». Izrādījās, ka Aleksejs ļoti labi zīmē. No tā laika viņam palika iesauka Mākslinieks. Bet Boriss Volinovs, kurš lielā cītībā tik tikko nesalauza dinamometru, dabūja iesauku Zilonis.

Drīz nākamie kosmonauti piedzīvoja kaut ko pavisam negaidītu. Ģenerālis Kamaņins, ar kuru viņi nesen tika iepazīstināti, paziņoja, ka viņus pieņems PSRS Gaisa Kara Spēku virspavēlnieks Konstantins Veršiņins.

Tad Jurijs pirmo reizi izjuta īstu satraukumu, un, starp citu, viņa jaunie draugi arī. Viņiem, parastiem ierindas virsniekiem, šī tikšanās bija ļoti nozīmīga un interesanta. Bet viņi lāgā nezināja, kā izturēties, kā atbildēt uz jautājumiem. Vispār viņiem nebija ne jausmas par to, kas viņus gaida nākotnē...

Autobuss apstājās vienā no Maskavas platajām ielām, pie viņiem pazīstamās pelēkās daudzstāvu ēkas ar kolonnām un lieliem, gaišiem logiem. Lifts lēni slīdēja augšup. Pa garu gaiteni, kas bija klāts ar mīkstu grīd-celiņu, piloti klusēdami gāja gar pulētām durvīm un apstājas pie vienām no tām. Virsnieks, kas viņus pavadīja, ieveda tos plašā uzgaidāmā telpā. Tur bija nepazīstami virsnieki un ģenerāļi. Jurijs nepaguva, kā nākas, visu apskatīt, kad viņus ieaicināja kabinetā.

Aviācijas galvenais maršals, stalts cienīga izskata sirmgalvis ar Zelta Zvaigzni, deputāta nozīmi un bagātīgu ordeņa lentīšu klāstu pie krūtīm, piecēlās no rakstāmgalda un nāca viņiem pretim.

Spilgtās agrā pavasara saules stari pildīja telpu, izgaismoja lielu ģeogrāfisko karti, kas karājās pie sienas. Dzelteni lāsumi atmirdzēja grīdā. Spilgtā saules gaisma piešķīra kabinetam svinīgu svētku noskaņu. It kā pats pavasaris būtu ienācis kabinetā kopā ar pilotiem.

Maršals paspieda roku katram virsniekam, kurus stādīja priekšā ģenerālis Kamaņins, un aicināja visus apsēsties pie garā galda:

— Lūdzu, sēdieties, biedri.

Vietu bija daudz, bet klātesošie tikai ar grūtībām izvietojās kabinetā. Virspavēlnieks apsēdās galda malā, vēlēdamies uzsvērt šīs tikšanās neoficiālo raksturu.

Kad iestājās klusums, Konstantins Veršiņins uzsāka pārrunas. Viņš runāja paklusu, tēvišķīgi sirsnīgi. Šķita, viņu interesē pat visnenozīmīgākie jautājumi: kur, kādās vietās dienējis viens vai otrs virsnieks, pajautāja, vai starp klātesošajiem nav biedri, kas dienē tajos pulkos, kuros viņš pats kādreiz dienējis, bet, kad uzzināja, ka ir, viņš atcerējās daļu komandierus. Viņš neaizmirsa arī par visdažādākajām ikdienišķām lietām, kas vienlīdz tuvas kā maršalam, tā leitnantam.

Lidotāji sākumā mazliet apmulsa, bet vēlāk viņu atbildes skanēja arvien drošāk. Jurijs saprata, ka virspavēlnieku interesē ne vien sīkumi, pēc kuriem viņš varbūt grib aptuveni iedomāties jauno virsnieku dzīvi pulkā, bet pirmām kārtām paši virsnieki, viņu domāšanas veids, viņu rūpes un grūtības.

Saruna bija vaļsirdīga. Viņi runāja par tehniku, par mācībām, par notikumiem lidotāju dzīvē.

— Tātad jūs drīz būsit atsevišķa apakšvienība. Ērglēnu apakšvienība. Tik tiešām — ērglēni! — sirsnīgi smaidīdams, teica maršals.

Veršiņinam blakus sēdošie ģenerāļi par kaut ko klusi sarunājās. Jurijs dzirdēja tikai atsevišķus vārdus.

— Jā, visus pārbaudījumus izturēja teicami... Prasības bija augstas. Medicīna viņam nedeva nekādu atlaidi, — teica Kamaņins.

Jurijs pēkšņi iedomājās: «Vai tiešām tas ir tas pats lidotājs Nikolajs Kamaņins, kas jau trīsdesmitajos gados viens no pirmajiem atklāja trases uz Arktiku? Pārāk jauns izskatās. Tātad Juliuss Fučiks bija rakstījis par viņu?» Vēlāk Jurijs uzmeklēja rakstu «Par varoņiem un varonību» un speciāli izlasīja to vietu, kur bija runa par Kamaņinu. Fučiks šajā rakstā pretstata padomju pilotu amerikāņu priekšstatiem par varonību un kapitālistiskās pasaules varoņiem ...

Jurijs ar sevišķu interesi aplūkoja Kamaņinu. Par viņa drosmīgajiem lidojumiem kara laikā viņiem, kursantiem, stāstīja drošsirdīgā ģenerāļa pulka biedrs — Saratovas aerokluba priekšnieks Padomju Savienības Varonis G. Deņisenko.

Un tagad pēc dažiem maršala jautājumiem un piezīmēm un pēc ģenerālleitnanta precīzajām atbildēm Ju-rijs saprata, ka Nikolajs Kamaņins ir viens no tiem, kam no šīs dienas būs jāuztic savs liktenis. Tas ir ļoti patīkami! Jauneklīgais ģenerālis ar Varoņa zvaigzni pie krūtīm atstāj atturīga, bet ļoti simpātiska, smalkjūtīga un inteliģenta cilvēka iespaidu. Bija skaidrs, ka no viņa varēs daudz ko mācīties.

Pārruna tuvojās nobeigumam. Maršals piecēlās no krēsla un sāka lēni soļot gar galdu.

— Vārdu sakot, jūs, dārgie biedri, droši vien jau zināt, ka_ esat izraudzīti un tiksit sagatavoti lidojumiem kosmosā. Mums jau ir lieliska tehnika. Pienācis laiks sagatavot cilvēkus. Te man uz galda ir dokumenti, kas attiecas uz jūsu nākamajām mācībām. Jūs gaida daudz interesanta un jauna, bet būs arī daudz grūtību. Tas būs neparasts darbs, un bieži vien jums būs jāiet pa neiemītām takām, kā teica senie romieši, — «caur ērkšķiem uz zvaigznēm». Tāpēc pirmo lidojumu sekmīgums kosmiskajā telpā lielā mērā būs atkarīgs no jums, no jūsu gribas un mērķtiecības, no jūsu kaujinieciskajām un morālajām īpašībām. Jādomā, jūs visi esat labi lidotāji un tātad varēsit kļūt par teicamiem kosmonautiem. Atļaujiet man to cerēt!

Vakar partijas Centrālajā Komitejā Prezidija locekļi interesējās, kā noris sagatavošanās darbi. Viss tika sīki un vispusīgi pārrunāts. Pie tam tika uzsvērts, ka partija un valdība piešķir kosmiskajiem pētījumiem ļoti svarīgu nozīmi.

Centrālajā Komitejā lūdza jums pateikt, ka Dzimtene un partija ļoti paļaujas uz jums. Un man gribētos, lai jūs savā jaunajā darbā būtu uzdevumu augstumos. Tā ir brīvprātīga lieta, un, tā kā jūs izteicāt vēlēšanos lidot kosmosā, tad pacentieties likt lietā visus spēkus un zināšanas, visu savu jaunības sparu un enerģiju, lai paredzētajā laikposmā sagatavotos šādiem lidojumiem.

Man ir ļoti patīkami, ka par pirmajiem kosmonautiem kļūsiet jūs, mūsu slaveno Gaisa Kara Spēku audzēkņi, un es ceru, ka jūs būsiet tās milzīgās uzticības cienīgi, kuru jums parāda mūsu partija un valdība.

Atļaujiet man no visas sirds novēlēt jums panākumus šajā lielajā, valstiski svarīgajā darbā un apsveikt jūs ar jaunā un, manuprāt, ļoti aizraujošā darba sākumu.

Maršals beidza pārrunas. Visi piecēlās. Konstantins Andrejevičs piegāja pie virsniekiem, katram cieši paspieda roku, apskāva divus virsniekus, kas. stāvēja viņam vistuvāk, un pavadīja visus līdz pačām durvīm.

Nākamos kosmonautus bija saviļņojusi patiesi sirsnīgā tikšanās un galvenokārt tas, ko viņi tikko bija dzirdējuši. Jurijs nodomāja, ka nojauta, kā vienmēr, nebija viņu pievīlusi: pieņemšana patiešām bija ļoti nozīmīga un svarīga. Viņš atkal sev teica: labākā atbilde uz Dzimtenes uzmanību un gādību būs teicama mācīšanās un dienēšana pēc labākās sirdsapziņas.

Ceļā uz viesnīcu sākumā visi klusēja, bet tad dedzīgi sāka pārrunāt katru sīkumu, savus iespaidus un nākotnes plānus ...

Bet nākamajā rītā pēc pieņemšanas pie maršala viņi aizlidoja un aizbrauca uz saviem garnizoniem, lai drīz atkal satiktos jaunajā dienesta vietā.

9

Jurijs savā daļā atgriezās 9. martā. Un sagadījās tā, ka viņš pārbrauca mājās tieši savā dzimšanas dienā. Bet savos priekos viņš nevarēja dalīties ne ar vienu, pat ar Valentīnu. «Valsts noslēpums» — tagad šie vārdi noteica viņa dzīves saturu un sargāja viņa jaunā darba jēgu.

Taču nezin kāpēc visi juta, ka šī dzimšanas diena drīzāk ir atvadīšanās vakars. Ak jā, viņš bija pateicis Valentīnai, ka viņiem būs jāaizbrauc, ka viņu pārceļ izmēģināšanas darbā. Valentīna laikam to bija pastāstījusi draudzenēm. Tāpēc pie galda tik daudz tika runāts par lidotājiem izmēģinātājiem un par rekordiem.

Tika saskandinātas glāzes, uzsaukti tosti, draugi skandēja dzejas un dziedāja aizkustinošas ziemeļnieku dziesmas, bet Jurijs to visu vēroja kā no tālienes. Un droši vien tikai izskatījās nepierasti nopietns un mazrunīgs. Viņš domāja par savu turpmāko likteni, par valstiski svarīgo darbu, kuru viņam bija uzticējusi Dzimtene. Nē, Jurijs bija tāds pats kā vienmēr: dziedāja, smējās, bārstīja asprātības, bet, ja kāds būtu uzmanīgi novērojis viņu, tad pamanītu, ka viņa pelēki zilajās acīs iegūlusi

rūpju izteiksme. Paškontroles sajūta, kas bija neizmērojami pieaugusi tajās dienās, kad viņš uzturējās Maskavā, tagad gandrīz pilnīgi pārņēma visu viņa būtni.

Taču gandrīz neviens to nepamanīja. Draugiem viņš bija un palika tas pats Jurka, kurš, šķiet, smaidīja ar visu savu būtni un pret draugiem vienmēr bija atklāts un sirsnīgs, bija un palika tāds, kādu viņu pazina un mīlēja pulka biedri. Un tikai viens viesis laikam bija pamanījis viņā pārmaiņu. Tas bija Anatolijs Rosļakovs. To Jurijs saprata no kādas partorga nejauši izteiktas replikas.

— Rekordi ir dažādi... Vārdu sakot, Jura, mēs uz tevi paļaujamies. Gribētos arī par tevi kaut ko dzirdēt, — klusi un tāpēc kaut kā sevišķi sirsnīgi teica Anatolijs, pieiedams pie viņa ar glāzīti rokā.

— Darīšu, ko spēšu, — smaidīdams tikpat klusi atbildēja Jurijs un piecēlās. — Uzsauksim tostu par mūsu karavīru draudzību! — viņš skaļi aicināja.

Visi pacēla glāzes un iedzēra uz to. Ziemeļos karavīru draudzība viņiem bija galvenais. Un arī viņa jaunajā dzīvē tas droši vien būs gandrīz vai pats svarīgākais.

Vdovins uzsāka dziesmu. Ģitāra skanēja maigi un sērīgi, un klātesošie tās pavadībā dziedāja tik aizrautīgi un sirsnīgi, ka nezināmā autora dziesma izklausījās kā grēksūdze. Pat Valentīnai saskrēja asaras acīs, kas viņai reti gadījās. Jurijs labi saprata neprecējušos puišu garastāvokli, kuri bija kļuvuši skarbi no pastāvīgās klaiņošanos. Ziemeļos dzīvei ir savi stingri likumi, un cilvēki šeit sevišķi asi izjūt šķiršanās sāpes un varbūt vairāk nekā jebkur citur prot novērtēt īstu draudzību.

i.. Jurijs un Valentīna pēdējo reizi aizbrauca uz jūras piekrasti. Virs drūmajiem viļņiem, kas šļakstēdami vēlās pāri bangu nogludinātajiem stūrainajiem akmeņiem, lidinājās baltās kaijas un pelēkās sniedzes. Lēni peldēja zilpelēki mākoņi, pie apvāršņa saplūzdami ar zil-ganmelno ūdeni. Bet augstāk, šķeldamas gaisu, traucās lidmašīnas. Dzestro mākoņu plaisās, kur blāvoja gaišzilās debesis, palika baltas inversijas joslas.

Dižens plašums dvesmoja no okeāna. Drūmie kalni, sniegs un ūdens smaržoja pēc tuvā pavasara. Visu šo

ierasto dzīvi — motoru rūkoņu, viļņu šļakstus un priežu šalkoņu — Jurijs gribēja ieslēgt sirdī uz visiem laikiem. Viņš noliecās un pacēla pelēku, viļņu nogludinātu oli, paskatījās uz to un iebāza jakas kabatā:

— Par piemiņu ...

Vēl dažas minūtes viņi klusēdami stāvēja pašā ūdens-malā un vēroja skrejošos viļņus, kuri vēlās pāri iesarkani melnajiem akmens bluķiem un šņākdami atkāpās, atstādami rupjajās, brūnajās smiltīs baltas, ātri ploko-šas putu mežģīnes. Tad Jurijs viegli pieskārās Valentīnas elkonim un teica:

— Iesim ...

Un viņi lēni, kāpdami no viena akmens uz otru, devās augšup, turp, kur viņus gaidīja gaziks.

Atceļā viņi apmeklēja kapus. Tur bija apglabāts viņu draugs Jurijs Dergunovs, kas bija gājis bojā pavisam nesen; neapdomīgi traukdamies ar motociklu pa kalnu ceļu, viņš pagriezienā ietriecās pašizgāzējā. Viņi kopā bija mācījušies, kopā atbraukuši šurp, un pēkšņi šī muļķīgā nāve aizrāva nebūtībā lielisko puisi!

Drūmas domas viesa šī skarbā, polārā kapsēta, kur zem sniega segas dažu labu kapa kopiņu bija pat grūti samanīt. Jurijs neviļus iedomājās, ka viņa jaunajās dienesta gaitās pilnīgi iespējams tāds lidojums, no kura viņš var neatgriezties, — viņiem taču lemts iet neizpētītus ceļus. Bet tad pie viņa kapa nebūs ne atvadu salūta zalvju, ne sēru marša. Tikai daži cilvēki atvadīsies no viņa uz kādas citas tālas planētas un pārraidīs uz Zemi īsu ziņojumu Valentīnai un priekšniecībai: «Gājis bojā, izpildot dienesta pienākumus ...»

Jurijs tikko manāmi papurināja galvu, it kā atgaiņādamies no šīm domām, un, cieši paņēmis Valentīnu zem rokas, lēni devās uz mašīnu. Tikai viņu iemītās pēdas palika slapjajā sniegā, kas bija sācis lēni snigt, aizsegdams zemos, drūmos mākoņus. Runāt negribējās — atmiņas par draugu, kuru Jurijs vairs nekad neredzēs, neļāva domāt ne par ko citu.

Viņi saposās ceļam ļoti ātri. Un Jurijs, cieši piespiedis pie krūtīm siltā segā ievīstīto meitiņu, draugu pulciņa pavadīts, devās uz mašīnu.

Ardievu, ziemeļi! Esi sveicināta, jaunā dzīve!

Lielais eksperiments tuvojas nobeigumam. — Veikti 40 tūkstoši kilometru. — Optiskajā orientatorā aust kosmiskais rīts. — «Vostok» liesmu mutulī. — Spārnoto saime. — Tālajā stepes garnizonā... — Vibrostends, ba-rokamera un ... lēkšana ar aukliņu.

Kuģa «Vostok» lidojums pa orbītu tuvojas nobeigumam. Jurijs gandrīz nepārtraukti strādā ēterā. Viņš turpina savu improvizēto reportāžu, vienlaikus to ierakstot magnetofona lentē: katra minūte ir dārga, jo katra no tām nes jaunus iespaidus.

— «Ausma»! Runā «Ciedrs»! Garastāvoklis možs. Turpinu lidojumu. Uzmanību! Redzu Zemes apvārsni. Cik skaists oreols! Vispirms parādījās varavīksne no pašas Zemes virsmas, un nu tā sliecas lejup. Ļoti skaisti. Tas viss redzams sānu iluminatorā labajā pusē. Redzu optiskajā orientatorā, kā garām aizslīd zvaigznes. Ļoti skaists skats. Turpinu lidot Zemes ēnā. Pa labo iluminatoru pašlaik novēroju kādu zvaigzni. Tā aizpeld gar iluminatoru no kreisās uz labo pusi. Aizpeldēja zvaigznīte! Aizpeld, aizpeld ...

Uzmanību, uzmanību! Izgāju no Zemes ēnas. Labajā iluminatorā un optiskajā orientatorā redzams, kā parādās Saule. Darbojas Saules orientācijas sistēma. Pašlaik optiskajā orientatorā novēroju Zemi. Novēroju Zemi! Lidoju pār jūru. Pašlaik virzos uz priekšu ar labajiem sāniem. Mākoņi mazliet aizsedz Zemi. Lidojums noris sekmīgi. Pašsajūta teicama. Visas sistēmas darbojas labi. Turpinu lidojumu ... Uztveru.

Pulkstenis ir 10 un 15 minūtes. Viena pēc otras no Zemes tiek nodotas komandas:

— Sagatavoties, lai sāktu nolaišanos. Sagatavot borta aparatūru bremzēšanas dzinēj iekārtas ieslēgšanai!

— Es jūs sapratu: sagatavoties, lai sāktu nolaišanos!

Jurijs ciešāk savelk piesprādzēšanās jostas, noslēdz

hermētisko ķiveri, uzvelk cimdus, sastiprina uz krūtīm slēdzi un ieņem gatavības stāvokli. Par katru savu darbību, par visu, kas notiek uz kuģa, pilots ziņo Zemei.

— Jura, vai tev ir kaut kāda vēlēšanās? — jautā Pāvels Popovičs.

— Ja var, gribu paklausīties mūziku.

— Ko tu gribi dzirdēt? — jautā «Ausma».

— «Piemaskavas vakarus».

— Es tevi sapratu, tūlīt ieslēgsim.

Optiskajā orientatorā, kas uzreiz aptver_ 2 tūkstošus kilometru lielu platību, skaidri redzama Āfrikas dienvidrietumu piekraste. Biezi zaļumi... Bālganas klintis ... Sudrabaina krasta bangu josla ... Zeltainas smiltāju bārkstis gar dzidro, spīdīgo okeāna zilgmi... Tālu lejā, zem kosmosa kuģa, kas traucas bezgalībā, saules staros peld viegli, pelēkbalti mākoņi. Bet kabīnē skan aizkustinoša dziesma, kas atsauc atmiņā Piemaskavas pilsētiņu, mājas. Dziesma nomierina Juriju, palīdz atpūtināt nervus — Gagarins nesteigdamies pārbauda lidojuma grafiku, skatās pa iluminatoriem, uz «Globusu», uz aparātiem.

Pagājis nedaudz vairāk par stundu, bet kuģis «Vostok» jau gandrīz apriņķojis ap planētu. Šī doma pilotam šķiet pārsteidzoši nereāla, it kā viss, ko viņš pašlaik redz un jūt, notiktu uz trenažierstenda.

Bet priekšā — augšā pa labi uz tablo iedegusies dzeltena rindiņa: «Orientācija pēc Saules», — uz apriņķojumu skaitītāja jau pa pusei redzams vieninieks, balto līniju krustošanās punkts virzās pa gaiši zilo «Globusu», bet pats Zemes globuss strauji slīd gar iluminatoriem... Tas viss no jauna atsauc Gagarinu neparastajā īstenībā. Optiskajā orientatorā kustībā no apakšas uz augšu redzama Zeme, kas virzās precīzi pēc aparāta kursa rādītāja.

Skaitot sekundes, pa pulksteņa apaļo skalu steidzas balts, spīdošs trīsstūris. Tablo apakšējā labajā stūrī zaļā krāsā iedegas vārdi: «Bremzēšanas dzinēj iekārtas ieslēgšana». Jurijs pārbauda slēdžus, paskatās uz aparātiem un ziņo:

— Bremzēšanas dzinēj iekārtas ieslēgšanai esmu gatavs!

Baltais trīsstūris uz ciparnīcas sasniedz dzelteno spraugu un to nodzēš: izpildīta otra komanda dzinēja ieslēgšanai. Jurijs par to ziņo, un pats nodomā, ka viss noris tieši tā kā treniņos. Tagad baltais trīsstūris virzās uz sarkano, spīdošo spraugu. Optiskajā orientatorā redzama Centrālā Āfrika. Viss noris precīzi pēc lidojuma grafika.

Pulkstenis ir 10 un 25 minūtes. Saskaņā ar noteikto lidojuma programmu ieslēdzas un precīzi sāk darboties bremzēšanas dzinējiekarta. Nepanesami ilgi velkas katra sekunde. Jurijs vēl stingrāk piespiežas sēdeklim, cieši saraujas kamolā. Tikai mazliet piemiegtās acis seko tablo informācijai un indikatoriem.

Līdz piezemēšanās vietai jānolido 8 tūkstoši kilometru. Sīs 30 minutes būs visgrūtākās. Roka cieši saspiež ka-tapultas sarkano rokturi. Viņš ir gatavs katapultēties no kabīnes jebkurā momentā, ja tas būs vajadzīgs. Nē, tas nenotiks. Tas nedrīkst notikt. Visas sistēmas darbojas teicami, viss notiek pēc plāna. Un tomēr viņa skatiens gribot negribot pievēršas tai pults daļai, kur sānos zem caurspīdīga plastmasas vāciņa it kā klusās gaidās sastingušas rokvadības pogas un slēdži, skatiens slīd arī pa labi, apstājas pie roktura. Bet Gagarins neatlaidīgi dzen projām šīs nelūgtās domas, uzmanīgi vēro aparātus.

Viņš jūtas kā mazs dzīvas miesas kamoliņš, kā smilšu graudnņš, kuru nes pa gaisu viesuļvētra. Strauji iestājušās pārslodzes viņam mazliet pasliktina pašsajūtu. Spiež, stipri spiež! Sasprindzinājis gribasspēku, visus muskuļus, viņš turas pretim pārslodzēm. Grūti! Un tikai viena doma nomierina Juriju: visi nolaišanās aparāti un sistēmas darbojas nevainojami. Viņš to izlasa uz gaismas tablo, kur mirgodamas slīd rindiņas, redz pēc rādītājiem, kas precīzi slīd pa indikatoriem. Mašīna izturēs, un izturēs arī viņš.

Ar spēcīgu impulsu nobremzējot kuģi, izslēdzas raķešu dzinējs.

— Bremzēšanas dzinēj iekārtas atslēgšanas komanda izpildīta! — līksmi ziņo Jurijs. Viņš priecājas par to, ka dzinējs izslēdzies precīzi pēc lidojuma grafika. Tieši paredzētajā momentā un noteiktajā augstumā. Viss noris tā, kā paredzēts. Sistēmu neiedomājamās precizitātes un drošās darbošanās izjūta dod viņam spēju enerģijas pieplūdumu.

Pastiepis roku, viņš nospiež pogu, ieslēdz magnetofonu un ziņo, izdarīdams pēdējos ierakstus lentē. Pilota balss skan mazliet aizsmakusi un aizlauzti. Viņa balss drebēšanas cēlonis ir vibrācija, kas krata kuģi.

Pulkstenis ir 10 un 35 minūtes. Kosmosa kuģis «Vos-tok» ieiet blīvajos gaisa slāņos. Kuģa aizsargkārta pamazām sakarst un sāk plaisāt. Virsmas temperatūra — neiedomājami augstā kosmiskā temperatūra — strauji cejas...

Jurijs ziņo par pašsajūtu un aparātu rādījumiem:

— Lidojam tālāk. Jūs dzirdu ļoti vāji. Pašsajūta laba. Viss noris normāli. Mašīna darbojas normāli!

Visi aprēķini izrādījās pilnīgi precīzi. Kabīnē nolaišanās laikā nemainījās ne temperatūra, ne gaisa mitrums, ne skābekļa saturs.

No Zemes pienāk arvien jaunas komandas. Jurijs zina, ka viņam aiz muguras ir sarežģītas eletroniskās sistēmas. Tās kontrolē mehānismu darbību un kuģa orbītu. Tūlīt aparātu nodalījums atdalīsies. Kādu mirkli pilotam kļūst žēl visu šo gudro aparātu.

Kuģis «Vostok» pāriet no orbītas uz pārejas elipsi... Bezsvara stāvoklis izzūd vēl nemanāmāk, kā bija iestājies. Jurijam kļūst mazliet nelāgi ap dūšu un nevis no pārslodzēm, bet tāpēc, ka mokoši ilgi velkas nolaišanās. Bet viņa acis vērīgi seko aparātu rādījumiem. Kuģis sāk šķelt atmosfēru. Gaiss kļūst arvien blīvāks...

Jurijs tic, ka viss ir izdomāts un paredzēts, un tomēr, kad viņš caur aizsargaizlaidnēm ierauga uz iluminatoru sudrabainajām titāna aplocēm liesmu un nokaitētā korpusa apvalka sarkano atblāzmu, viņu neviļus pārņem satraukums . .. Gagarins atceras, ka viens no kuģiem tā vietā, lai sāktu bremzēt, palielināja ātrumu un izgāja pārāk garā orbītā, kāds cits kuģis sāka nolaisties pārāk strauji un sadega kopā ar izmēģinājuma dzīvnieku. Bet kļūda bija tikai par 1% vai par 1°. Vai tagad nav kļūdas?

Jurijs vērīgi ielūkojas aparātos. Kuģa virsmas temperatūra ir 10 tūkstoši grādu.

Kuģis «Vostok» vibrē, ieslīpi šķeļot blīvos atmosfēras slāņus. Pārslodzes palielinās. Arvien skaidrāk dzirdama aizsargkārtas plaisāšana. Bet pilota mazliet pieklusinātā balss joprojām skan droši un mierīgi:

— Temperatūra kabīnē ir 20°. Jūtu pārslodzes. Viss noris normāli. Aparātu nodalījums atdalījies.

... Pasaule vēl nezina, ka lielais eksperiments tuvojas nobeigumam, ka kuģis ar simbolisko nosaukumu «Vostok» jau nolidojis 38 tūkstošus kilometru.

Pasaule nezina, cik viņam grūti... Bet Jurijs cīnās.

Nolaišanās pārslodzes, kas darbojas dažādos virzienos, ir daudz grūtāk panesamas nekā tās pārslodzes, kas bija starta brīdī. Roka cieši saspiedusi katapultas sarkano rokturi. Vai pietiks spēka atturēties un to nenospiest, kad šīs ilgās mokas kļūs pavisam nepanesamas?

Kuģa termoizolācijas aizsargkārta jau nokaitusi

baita... Gaiss ap kuģi sācis spoži spīdēt. Sākumā gaisma, kas vāji iespiedās caur aizlaidnēm, bija maigi rožaina, pamazām tā kļuva sārta, pēc tam purpursarkana un beidzot tumši sarkana. Jurijs uz mirkli iedomājas uguns lodi, kuras centrā atrodas viņš, un viņam kļūst baismi. Tomēr tūlīt ienāk prātā cita doma: «Bet no ka tad īsti jabaidās — aizsargapvalka un metāla kar-stumizturība daudzas reizes pārbaudīta lidojumos.»

Jurijs mazliet paver aizlaidni un redz, ka ar aizsarg-kārtu nepārklātā antena, burtiski, dažās sekundēs sadeg kā sērkociņš. Vai tiešām uguns piekļūs arī korpusam?

Bet kas tad tas? Pēkšņi notika tas, ko Jurijs nebija gaidījis: kuģis sāka kūleņot. Gagarins par to ziņo Zemei. Pilotu mētā uz visām pusēm. Bet tad kuģis izlīdzinās. Vieglāk kļūst elpot, vieglāk gaidīt.

Jurijs pēc aparāta rādījumiem redz, kā samazinās augstums. Nolaišanās turpinās nemitīgi un vienmērīgi. Tā ilgst jau 20 minūtes. 20 neizturami ilgas un grūtas minūtes — 1200 sekundes, no kurām katra ir kā mūžība un varbūt slēpj sevī bojāeju.

Pēdējo reizi Gagarins pārslēdz «Globusu» uz piezemēšanās rajonu. Gaiši zilā lodīte mazliet pagriežas un sastingst. Mazais baltais aplītis ar sakrustotām līnijām sastindzis pie kāda Volgas līkuma. «Šķiet, tā ir Saratova,» nodomāja Jurijs. Aprēķinātā nolaišanās vieta atrodas Engelsas pilsētas rajonā. «Dzimtās vietas,» Jurijs pasmaida. Un, apzinoties to, ka viņš nolaidīsies ne tikai precīzi aprēķinātajā vietā, bet tieši šeit, viņam uzreiz kļūst vieglāk. Te, pie Saratovas, viņš pirmo reizi ieguva spārnus, te viņš uzcītīgi bija mācījies lēkt ar izpletni, te beigsies arī šis lidojums! Varbūt tā nav nejaušība, ka tie, kas aprēķināja orbītu, izvēlējušies piezemēšanās vietu Saratovas apkaimē? Šeit ir tik daudz lidots, viss jau sen no gaisa apskatīts — visapkārt ir pazīstami orientieri. Bet tam visam ir liela nozīme, lai varētu, kā pienākas, nolaisties.

Augstums ir septiņi tūkstoši metru. Jurijs skatās uz aparātiem un izdara ierakstu magnetofona lentē: « ... Nolaišanās ātrums ir 220 metri sekundē.»

Zeme visu laiku jautā, kā viņš jūtas. Viņš to dzird, bet atbildēt vairs nevar. Caur ētera trokšņiem Jurijs tik tikko saklausa austiņas svinīgu mūziku. Zeme viņu sauc. «Dzimtene klausās, Dzimtene zina, kur viņas dēls taku mākoņos dzina,» klusi skan dziesma. Dziesma atbalsojas deniņos, laužas ārā no sirds... Jurijs mēģina dziedāt līdzi. Viņš ir nelokāmi pārliecināts, ka viss būs labi. Pats briesmīgākais jau ir aiz muguras. Ausīs vēl skan: «Dzimtene klausās, Dzimtene zina, lidot nav viegli tev negaisa svinā ...»

Augstums — 4000 metru. Tūlīt atsprāgs lūka un atvērsies bremzēšanas izpletnis! Šāviens, rāviens.

Pa sānu iluminatoru caur zemajiem mākoņiem jau labi redzams Volgas līkums. Gaiši zilajā ūdens klajumā spīguļo melnīgsnējs sudrabs. Caur zilgano meža dūmaku saskatāmi melnbrūni lauku kvadrāti. Virs tiem peld mākoņi, un arī mākoņu ēnas labi un skaidri saskatāmas.

Augstums — 2500 metru. Atdalās bremzēšanas izpletnis, un atveras galvenais izpletnis.

Un nu jau vējš šūpo kuģi, kas laižas lejā zem milzīga oranža kupola ...

Acu priekšā vēl arvien rēgojas trauksmainā sarkanā atblāzma, kas atgādina Saules protuberances. Galvā mazliet dūc. Bet tagad ilgās un visnepatīkamākās minūtes jau ir garām. Par to negribas domāt.

2

Pirms nolaišanās gan komandpunktā, gan koordinācijas centros sasprindzinājums sasniedza apogeju. Visiem bija skaidrs — lai nodrošinātu laimīgu nolaišanos un nosēšanos, svarīga ir katra sekunde, katrs augstuma metrs, katra slīpuma leņķa minūte.

Vadošie speciālisti pāriet zālē, kur tieši tiek apstrādāti operatīvie sakaru dati un kur tiek izdarīti galīgie aprēķini. Uz gariem galdiem izklātas liela mēroga nolaišanās rajona kartes. Viss notiek tā, kā paredzēts aprēķinos. Pabeigta kuģa orientēšana un stabilizēšana.

Nodotas komandas sagaidīšanas un evakuācijas grupām. Lidmašīnas, helikopteri, kuteri un automašīnas ir gatavas nekavējoties doties uz nolaišanās vietu.

Operatori, sakarnieki un inženieri uzmanīgi uzklausa pēdējās komandas, kas tiek dotas no kosmodroma, ziņojumus, kas pienāk no mērīšanas punktiem, balsi, kas atskan no kosmosa.

-— Šeit «Ausma»! Dotas kuģa nolaišanās komandas.

Pēc sekundes skaļruņos dzirdama Jurija atbilde:

— Šeit «Ciedrs»! Nolaišanās komandas tiek izpildītas!

Vēl paiet dažas sasprindzinājuma pilnas minūtes, un

atkal dzirdama kosmonauta balss:

— Bremzēšanas dzinēj iekārta ieslēgta!

89 minūtes kuģis «Vostok» lido pa orbītu. Tūlīt sāksies bremzēšana un nolaišanās. Automātiskais raidītājs «Signāls» ziņo no kuģa «Vostok», ka viss noris normāli. Visi zina, ka drīz tā signāli beigsies, jo kuģis ielidos blīvajos atmosfēras slāņos. Tam jānotiek aprēķinos paredzētajā laikā. Tūlīt automātiski ieslēgsies kuģa pei-lēšanas ierīces.

Ieslēdzās! Novērošanas stacijas apstiprina, ka kuģis «Vostok» ielidojis blīvajos atmosfēras slāņos precīzi saskaņā ar aprēķiniem tādā augstumā un tādā leņķī, kādu paredzējušas skaitļošanas mašīnas.

Viss noris normāli. Bet cilvēki uztraucas. Tiek aprēķinātas galīgās piezemēšanās koordinātes ...

Atskan komanda:

— Evakuācijas un meklēšanas grupām uzsākt meklēšanu!

No starta skrejceļiem gaisā paceļas lidmašīnas un helikopteri. Tie dodas uz nolaišanās rajonu.

Turp steidzas arī lidmašīna no kosmodroma. Tajā lido zinātnieki, sporta komisāri, kosmonauti un ārsti. Borta rācija uztur sakarus ar stacijām, kuras seko kuģa «Vostok» lidojumam. Lidmašīnas piloti un pasažieri arvien biežāk ielūkojas pulkstenī: tuvojas nolaišanās brīdis. Par katru Gagarina lidojuma posmu šeit zina ar precizitāti līdz vienai minūtei. Daudzi lidmašīnā esošie cilvēki domās izseko kuģa lidojuma stadijām. Nē, viņi nekādā ziņā nevar pagūt laikā nokļūt nolaišanās rajonā!

Šķiet,_lidmašīna lēni slīd pa mākoņiem. «Kaut varētu ātrāk! Ātrāk!» Bet pārāk lēni griežas propelleri. Vai tad lidmašīna var panākt kuģi «Vostok», kas traucas uz priekšu astoņas reizes ātrāk par šāviņu, kas raidīts no tālšāvēja lielgabala!

Lidmašīna lido caur mākoņiem. Tās pasažieri, šķiet, nodarbojas ar parastām lietām. Lasa, kaut ko pieraksta, ieskatās planšetēs, klusi sarunājas. Radists paretam ienāk salonā un ziņo. Visiem prātā viena doma: kā klājas Jurijam? ...

Arvien biežāk pasažieri ielūkojas pulkstenī. Kuru katru brīdi jānotiek tam, ko viņi visi gaida ar prieku un bažām.

Ieskrien radists.

— Nolaidies! Desmitos un piecdesmit piecās minūtēs! Viss ir ļoti labi! Sveiks un vesels. Arī kuģis ir vesels!

Uz brīdi iestājas klusums. Visi gaida, vai radists nepateiks vēl kaut ko... Tad atjūgušies cilvēki metas pie radista un apskauj viņu, apskauj cits citu. Zinātnieki ar sirmām galvām, kurus pazīst visā pasaulē, un ģenerāli lēkā kā bērni, slauka asaras, kliedz «urā!». Atkal atskan «urā!». Tagad to jau sauc visi korī...

Bet lidmašīna turpina lidot uz rietumiem. Visiem šiem cilvēkiem lidmašīnas lēnā gaita šķiet kā paradokss, kā nejēdzīga aplamība: Gagarins aplidojis apkārt Zemei, bet viņi velkas no kosmodroma uz nolaišanās rajonu. Mākoņi slīd gar iluminatoriem, spārni kļūst mitri, bet Zeme, kas lejā redzama mākoņu plaisās, it kā stāv uz vietas: stepes . . . stepes .. .

Jā, diemžēl viņi nokļūs nolaišanās vietā pārāk vēlu. To visi zināja jau agrāk, bet tagad viņiem grūti samierināties ar šo domu: viņiem ļoti gribējās dalīties ar Juri ju viņa priekos, uz karstām pēdām izjautāt viņu par lidojumu, visu uzzināt līdz pēdējam sīkumam.

Bet tad pienāk jauna vēsts — sagaidīšanas grupas ziņojums. Tagad viņi visi iedomājas, kā šajā brīdī skaļruņos skan Koroļova pēdējā komanda:

— Dot beigu signālu visiem sakaru, sekošanas, meklēšanas un evakuācijas līdzekļiem, dot beigu signālu skaitļošanas centriem! Pārbaudīt aparatūru! Visu sakārtot izejas stāvoklī! Pateicos visiem dalībniekiem par darbu!

Pagriežas un sastingst antenas ... Nodziest televizoru, lokatoru un oscilogrāfu ekrāni.. . Apklust elektroniskās mašīnas ... Apklust rācijas ... Cilvēki atviegloti nopūšas ... Lidojums ir beidzies.

... Šajā laikā visa planēta klausījās radio. Cilvēki, kuriem nebija nekāda sakara ar lidojumu, arvien vairāk uztraucās: kā tur klājas Gagarinam? Radioreportieri un laikrakstu korespondenti brauca uz Gžatsku, strādāja Saratovā, Murmanskā un Orenburgā, zvanīja uz visām vietām, kur varēja kaut ko uzzināt par Gagarinu.

Tās dienas rītā Saratovas industriālā tehnikuma aktu zālē notika teorētiska konference par tematu «Jaunumi ķīmijā».

Un pēkšņi zālē atskanēja Maskavas radio diktora satrauktā balss. To bija noorganizējis Mihails Goļikovs. Viņš bija radiomezglā un pēkšņi izdzirdēja: «... jauns TĀSS ziņojums...» No ziņojuma pirmajām rindām viņam tūlīt kļuva skaidrs, ka padomju cilvēks ir kosmosā! «Lai notiek kas notikdams!» nolēma Mihails un, ieslēdzis translāciju, strauji pagrieza skaļuma regulatoru.

Zālē pēkšņi iestājās dziļš klusums. Skanēja tikai diktora balss. Tikko viņš bija beidzis runāt, zāli pāršalca priecīga saviļņojuma vētra. Vispārējā kņadā tūlīt nevarēja sadzirdēt kāda ne visai pārliecinoši teiktos vārdus: «Man šķiet, ka pie mums arī mācījās kāds Jurijs Gagarins ... Varbūt tas ir mūsējais?» Konference izjuka. Kāds aizskrēja uz arhīvu, lai sameklētu personīgo lietu. Ar grūtībām sameklēja vajadzīgo mapi: «Gagarins, Jurijs Aleksejevičš ... Liešanas nodaļa ... Mācījās teicami ... Beidzis aerokluba kursus ...»

Visiem ļoti gribējās, lai tas būtu tieši viņu Gagarins.

Vai patiešām tas ir viņu skolas absolvents?!

Skolēni pulcējās ap pasniedzējiem. Izrādījās, ka ļoti grūti atcerēties šo parasto, vienkāršo puisi! Cik žēl, ka viņi toreiz nezināja, ka viņš kļūs par pirmo kosmonautu! Visu būtu iegaumējuši un pierakstījuši. Bet tagad — ko lai par viņu saka? Puisis kā puisis: nebija ne ārkārtēju notikumu, ne sodu. Grūti audzināmi skolēni paliek atmiņā, simtiem labu skolēnu, kas beiguši tehnikumu šajos gados, aizmirstas. Jā, ar sportu viņš nodarbojās ... Veica komjaunatnes darbu, diplompraksi apguva Ļeņingradā ... Šķiet, kādu vasaru strādāja pionieru nometnē par fiziskās audzināšanas vadītāju ...

Dokumentu rindiņas ir skopas. Tur rakstītas tikai parastas lietas. Un arī pasniedzēji nevarēja atcerēties neko

sevišķu. Viss Gagarina dzīves saturs bija mācības. Bet vai_ tad var viņiem pateikt, ka viņš vienkārši labi mācījās, vienkārši nodarbojās ar sportu, vienkārši veica sabiedrisko darbu? ... Viņiem katrā ziņā vajadzēja dzirdēt, ka viņš ir bijis neparasts cilvēks, nevis tāds kā citi.

— Bet pie kura galda sēdēja Gagarins? Kā viņš atbildēja nodarbībās? Kādu pulciņu darbā piedalījās?... — skolēnu jautājumi pasniedzējiem birst kā krusa.

— Dodiet viņa fotogrāfiju! — lūdz korespondenti.

Radiožurnālisti, kuri zināja, ka ir magnetofona lente,

kurā ierakstīts Jurija Gagarina paziņojums pirms starta, tikko bija saņemta vēsts par kosmosa kuģa palaišanu, tūlīt ar ātrās palīdzības mašīnu (viņi izvēlējās tieši šo variantu, lai nekavējoties nogādātu lenti radiofonā) traucās turp, kur tā atradās.

Tomēr lenti viņi nedabūja, atlaida ātrās palīdzības mašīnu un aizbrauca pie Gaisa Kara Spēku virspavēlnieka Veršiņina.

Pirms atļaujas došanas lentes saņemšanai virspavēlnieks piezvanīja uz nolaišanās rajonu un aprunājās ar kosmonautu. Viņš gribēja noskaidrot, vai kosmonauts pirms starta kosmodromā nav sniedzis vēl kādu paziņojumu. Sakarus nodibināja ātri. Abi lidotāji runāja saviļņoti. Gagarins ziņoja par lidojumu, par sekmīgu nolaišanos, pastāstīja, ka pašsajūta ir laba. Un iznāca tā, ka Voršiņins starp daudziem citiem jautājumiem, kurus viņš uzdeva kosmonautam, aizmirsa uzdot šo jautājumu ... To viņš atcerējās tikai tad, kad jau bija nolicis klausuli...

К .. Bet pasaulē malu malās — Londonā, Ņujorkā, Parīze mašīnas jau iespieda laikrakstu speciālizdevumus. £ «Padomju Kolumbs kosmosā» — tādu virsrakstu savam pirmajam ziņojumam bija devusi aģentūra «France Press». «Krievi pirmie palaida Zemes mākslīgo pavadoni 1957. gadā. Viņi pirmie sasniedza Mēnesi 1959. gadā. Viņi pirmie palaida lidojumā ap Zemi un nolaida atpakaļ dzīvniekus pagājušā gadā.

Viņu sasniegums paver jaunu lappusi cilvēces vēsturē. Neko tādu tā vēl nav piedzīvojusi. Tagad Amund-sena varoņdarbs, kurš pirmais sasniedza Dienvidpolu, Hilarija varoņdarbs, kurš pirmais uzkāpa Everesta

virsotnē, salīdzinājumā ar Juri ja Gagarina varoņdarbu izskatās kā bērnu pastaigas.

Vēsture uz mirkli apstājās, pirms tā atšķīra savas jaunās nodaļas — kosmisko ceļojumu nodaļas lappusi.»

Žurnālisti ziņoja, ka tālajā Turīnā, Itālijā, divi radio-amatieri, kuri jau tika godināti par to, ka viņi bija sekmīgi uztvēruši radiosignālus no Zemes mākslīgā pavadoņa, bija uztvēruši sarunu starp padomju kosmonautu Juriju Gagarinu un kosmodromu, no kura tika palaists kosmosa kuģis. «Brāļi Akille un Džovanni Džudika-Kor-dilja no Turīnas,» ziņoja korespondenti, «sēdēja pie saviem uztvērējiem kopš vakar vakara. Vēlu naktī viņi sadzirdēja skaņas, kādas parasti ir dzirdamas pirms padomju kosmisko aparātu palaišanas. Šorīt pulksten 8 un 14 minūtēs pēc vietējā laika viņi dzirdēja sarunas fragmentus krievu valodā... Tajā sarunas daļā, kuru viņiem izdevās pierakstīt, zemes stacija jautāja: «Vai

aparāti darbojas?» Astronauts atbildēja: «Viss kārtībā, viss ir normāli.»

Pēc tam stacija uz zemes jautāja: «Vai jūs kaut ko redzat?» Uz to sekoja atbilde: «Pašlaik neko.» Pārējās atbildes skaņas izkropļojumu dēļ nebija iespējams saprast. Pēc ilgāka pārtraukuma, apmēram pulksten 10.00 pēc vietējā laika, brāļiem izdevās pierakstīt vēl vienu sarunu, kas tika uztverta ar izkropļojumiem. Pēc tam saruna pārtrūka, un viņi dzirdēja tikai vienu balsi, kas ziņoja datus.»

Aģentūras «United Press International» korespondents ziņoja no Vašingtonas:

«Viens no izcilākajiem amerikāņu kosmosa pētniekiem, programmas «Avangard» vadītājs doktors Džons Hēgens šādi novērtēja Jurija Gagarina sasniegumu: «Tas ir vēsturisks sasniegums. Nevar nejūsmot par viņiem (Juriju un viņa kolēģiem) ...»»

Šajā brīdī tika salikti arī Londonas vakara laikrakstu speciālizdevumi. Laikraksti gatavojās ar sajūsmu komentēt padomju zinātnes un tehnikas nepieredzēto triumfu.

Mūsu planētas cilvēki pa īstam uztraucās par pasaulē pirmā kosmonauta likteni, vēlēja viņam veiksmi. Satraukums sevišķi pieauga, kad radio ziņoja:

«Pulksten 10.25 pēc Maskavas laika, kad kosmosa kuģis saskaņā ar noteikto programmu bija aplidojis ap zemeslodi, tika ieslēgta bremzēšanas dzinēj iekārta un kosmosa kuģis-pa vadonis ar pilotu kosmonautu majoru Gagarinu sāka nolaisties no orbītas, lai sasniegtu Zemi paredzētajā Padomju Savienības rajonā.»

Pasaule vēl nezināja, ka cilvēces vēsturē pirmais lidojums kosmosā laimīgi beidzies. Bet visi cerēja, ka tas beigsies labi.

4

.. . Pienācis laiks pastāstīt, kā iznicinātāja lidotājs Ju-rijs Gagarins kļuva par lidotāju kosmonautu.

Institūts, kur ieradās Jurijs, savā ziņā bija vienīgais. Neizskatīga, no baļķiem būvēta divstāvu ēka. Kādreiz tā bija ārpilsētas savrupmāja. Kaut kur dziļi pagalmā pacēlās mūra korpusi, kas acīmredzot bija nesen uzcelti. Pagalmā auga liepas. No laboratorijām atskanēja suņu rejas. «Šeit dzīvo kosmosa ceļotāji, kas lidoja ar raķetēm,» nodomāja Jurijs, ienākdams teritorijā. Jā, šeit pētīja aviācijas medicīnas problēmas un nodarbojās ar kosmisko medicīnu ...

No institūta autobuss viņus aizveda uz turpmākā dienesta vietu — uz Kosmonautu sagatavošanas centru.

Piemaskavā, meža vidū, ko pamatīgi bija saārdījuši buldozeri un ekskavatori, jau bija uzcelta viesnīca, štābs, ēdnīca un mācību korpuss. Šajās marta dienās pilsētiņa jau bija paguvusi ietērpties betonā, metālā un ķieģeļu sienās.

Šurp bija sabraukuši dažādi cilvēki no dažādām daļām. Bet cik daudz viņiem bija kopēja!

Hermanis Titovs Juri jam pastāstīja:

— Cik labi, ka mums šeit ir mežs... Redzi, savu bērnību un jaunību es pavadīju laukos.

— Es arī. Arī es mīlu mežu.

— Man šķiet, cilvēku jau kopš pašas pirmās dienas kaut kādas neredzamas saites vieno ar dabu. Dažreiz, kad esi ļoti noguris un gribas atpūsties, uznāk vēlēšanās nevis pavārtīties gultā vai sēdēt uz dīvāna, bet atgulties kaut kur brīvā dabā... Kaut vai nokaltušā zālē, uz pērno, nodzeltējušo skuju paklāja, uz dzeltenām lapām, — vienkārši tāpat, ne par ko nedomājot, un skatīties uz bērziem, ieklausīties meža klusumā. Mans tēvs ir skolotājs. Un es atceros, ka kara laikā viņš no fron-

tes atsūtīja vairākus savus dzejoļus. Vienu no tiem es sevišķi labi atceros. Toreiz, četrdesmit trešajā gadā, viņš rakstīja:

Ar kādu prieka pilnu tīksmi Pie zemes krūtīm pieplaktu,

Ar kādu skurbinošu līksmi Pa dzimtiem laukiem staigātu!

Iet rītausmā pa valgu zāli,

Kad pirmie stari mosties sāk,

Starp laukiem stepē tālu, tālu Kad rubeņgaiļi rubina.

— Gandrīz tāds pats kā Puškinam ...

— Šīs vārsmas man bija tuvas, un es tās iegaumēju.

Kopš pašām pirmajām dienām visi ar sevišķu cieņu

izturējās pret Vladimiru Komarovu un Pāvelu Beļajevu. Viņi abi bija vecāki par citiem un vairāk pieredzējuši, abi bija beiguši akadēmiju. Viens — Žukovska Kara aviācijas inženieru akadēmiju, otrs — Sarkankarogoto J Gaisa kara akadēmiju. Nākamie kosmonauti pa pusei jokodamies, pa pusei nopietni sauca viņus par akadēmiķiem un teorētiķiem. Viņi patiešām bija ļoti nopietni. Toreiz reti kurš zināja, ka mazrunīgais Pāvels Beļajevs mīl mūziku un raksta dzejoļus. Bet Jurijs to zināja un paretam lūdza nospēlēt Oginska «Polonēzi», kādu Čaikovska skaņdarbu vai mūsdienu dziesmas. Beļajevam patika Ostrovska, Pahmutovas un Felcmana dziesmas.

Pāvels Popovičs jau bija paguvis lidot ar vismodernākajiem migiem. Arī viņš bija visiem iepaticies, jo vienmēr bija jautrs un dzīvespriecīgs. Vārdu sakot, te bija sapulcējušies lieliski puiši — viņi cits citu labi papildināja, un katram bija ko pamācīties no citiem.

Dīvaini bija tikai tas, ka kopš pirmās dienas viņi nokļuva stingrā ārstu uzraudzībā.

Viņi dzīvoja viesnīcā, pareizāk sakot, kazarmās. Ģimenes cilvēkiem drīz vien ierādīja istabas. Tikai Ļeono-viem neveicās — viņi atbrauca vēlu, un viņiem nācās samierināties ar saliekamajām gultām sporta zālē un kā ēdamgaldu izmantot koferus. Tiesa gan, Aleksejam nesaskrēja dūša papēžos. Reiz viņš uzzīmēja šaržus par saviem draugiem. Karikatūras visiem patika. Tā viņš kļuva par pastāvīgu satīriskās avīzes «Neptūns» redaktoru un mākslinieku. Avīze tā tika nosaukta par godu jūrnieku un jūras aviācijas dievam un aizgādnim, jo vienībā bija vairāki jūras aviācijas pārstāvji.

Jau pirmajās dienās Nikolajs Kamaņins iepazīstināja lidotājus ar plašo mācību plānu. Tagad viņiem katra darba diena sākās ar rīta rosmi, kura ilga četrdesmit piecdesmit minūtes, bet vēlāk veselu stundu. Tad brokastis, pēc tam teorētiskās nodarbības. Pirms pusdienām viņi nodarbojās ar sportu, bet pēcpusdienā notika nodarbības klasēs un uz trenažieriem. Ārsti uzmanīgi un vispusīgi pētīja viņu veselības stāvokli, izstrādāja treniņu metodiku, tuvāk iepazinās ar katru.

Drīz vien arī pilotu sievām īsumā pastāstīja, ar ko nodarbosies viņu vīri.

Speciālie medicīniskie pētījumi turpinājās arī treniņu laikā. Ārsti sevišķi rūpīgi pārbaudīja lidotāju spējas panest visdažādākās slodzes, griešanos un citus nākamā lidojuma sarežģītos faktorus.

Vestibulārais aparāts ir vesela sistēma, kuras pārziņā ir cilvēka orientācija telpā. Tas kosmonautiem tika pārbaudīts un trenēts rotācijas stendā. Metāla sēdekli pārsedza ar blīvu, necaurspīdīgu apvalku — kabīni. Jurijs palika pilnīgā tumsā. Priekšā bija aparātu panelis. Viņš pacietīgi nogaidīja, kamēr viņam piesprādzēs kājas, un pēc tam ziņoja, ka rotācijai ir gatavs.

Vienmērīgi darbojās motors, sēdeklis sakustējās un ar dobju troksni strauji sāka riņķot ap savu asi. Griešanās turpinājās diezgan ilgi. Gagarins juta rokās un kājās asins pieplūdumu. No sasprindzinājuma pagura galva. Brīžiem uznāca viegla iluzoriska sajūta, it kā viņš lidotu ar lidmašīnu, ka tā sasveras uz sāniem un atkal dodas pikējumā. Jurijs aizvēra acis, un šī sajūta izzuda.

Nē, viņam šajā stendā nebija nekā grūta un neparasta. Visas komandas viņš izpildīja ātri un precīzi, nospieda pedāļus, nolasīja aparātu rādījumus, ziņoja, ko jūt.

Bet stends bez apstājas riņķoja ap savu asi, šņāca un dārdēja, un šķita, ka šim pārbaudījumam nebūs gala. Bet tad tālumā atskanēja ilgi gaidītā komanda:

— Stop!

Juri jam radās tāda sajūta, it kā viņš kādu brīdi riņķotu uz pretējo pusi.

Kad kabīni atvēra, viņš piecēlās no sēdekļa tikpat jautrs un mundrs, kāds bija tad, kad iesēdās tajā. Asi-

nis ātri atplūda no rokām un kājām. Nekādus veģetatīvus un vestibulārus traucējumus ārsti nekonstatēja.

Bieži vien nodarbībām bija semināru un pārrunu raksturs; tad pilotiem vajadzēja pastāstīt visu, ko viņi bija apguvuši, un to, ko papildus lekcijām bija izlasījuši mājās, kā arī uzdot jautājumus.

Reiz viens no viņu audzinātājiem teica;

— Man gribētos citēt lieliskā krievu rakstnieka Ļes-kova trāpīgu izteicienu: «Biedriskuma gars, savstarpējās palīdzības gars piešķir jebkurai videi sirsnīgumu un vitalitāti, kam zūdot cilvēki pārstāj būt cilvēki un kļūst par saltiem egoistiem, kas nav spējīgi veikt nekādu darbu, kurš prasa pašaizliedzību un varonību.»

Viss bija pakļauts draudzīga, kaujasspējīga kolektīva izveidošanai.

Tajās dienās notika plašas pārrunas. Lūk, ko par to bija pierakstījis viens no ārstiem:

«Sākumā pēc mūsu lūguma nākamajiem kosmonautiem tika ļoti pārliecinoši pastāstīts, cik nopietni un diženi ir viņiem izvirzītie uzdevumi. Karpovs ne tikai parādīja, bet arī pierādīja, cik ļoti nepieciešama ir draudzība, kolektīvisms, prasīgums pret sevi un godīgums. Viņš runāja par to, ka puišiem jābūt godīgiem ne vien savstarpējās attiecībās, bet arī katram attiecībā pret sevi, ka nedrīkst būt nekādu kompromisu, ka jāstrādā ar pilnu atdevi. Viņš atgādināja Gorki ja gudros vārdus: «Lai dzīvo cilvēks, kurš neprot saudzēt sevi!» Jāmeklē un jāattīsta vienam otrā labās, krietnās īpašības. Visnotaļ jārūpējas par sava kolektīva kaujiniecisko, radošo garu. Disciplīna mums nav dogma, bet nepieciešamība. Tikai ar kopīgām, mērķtiecīgām pūlēm mēs varēsim izpildīt mums izvirzītos uzdevumus.

Es domāju, ka ļoti humāni ir rīkojušies mūsu vadītāji, uzdodami tieši mediķiem risināt nopietnos uzdevumus, kas saistīti ar kosmonautu sagatavošanu un audzināšanu.»

Viss, ko lidotāji uzzināja, bija tik jauns un interesants, ka viņi nenogura pat tad, ja lekcijas tika lasītas gandrīz vai visu dienu.

Astronomija un debesu mehānika, kosmobotānika un fizioloģija — šīs disciplīnas kosmonautiem patika. Bet par Juriju jāteic, ka viņu visvairāk interesēja kosmiskās navigācijas un kosmiskās psiholoģijas jautājumi,

kā arī problēmas, kas saistītas ar lidojumu orbītām un trajektorijām.

Nākamajiem kosmonautiem patika izcilu padomju zinātnieku lekcijas. It īpaši tas, ka šīs lekcijas tika sagatavotas un nolasītas speciāli viņiem.

Ievadlekcijas mijās ar praktiskām nodarbībām. Pa lielākai daļai tās bija fizkultūras un sporta nodarbības.

Nodarbības saliedēja jauno kolektīvu, palīdzēja nākamajiem kosmosa kapteiņiem labāk iepazīt citam citu.

Tuvojās pavasaris. Tā tikko jaušamās pazīmes drīzāk varēja noģist nekā pamanīt klusajā, piesnigušajā mežā. Smagā baltā sniega sega lieca kuplos, zaļos egļu zarus līdz pašām kupenām.

Slikti notīrītais ceļš līkločiem vijās caur biezo eglāju, gan pakāpdamies uzkalniņos, kur, pa pusei ieputinātas sniegā, spiedās mazos pudurīšos jaunās priedītes, gan šķērsojot zemienes, kur sēroja vientuļi baltie bērzi, tinušies savos zaru šķidrautos. Pa šo ceļu, nesteigdamies un pa grambām gāzelēdamies, ripoja žiglais zaļais gaziks, bet tam pa pēdām, tāpat nesteigdamies, bramanīgi sekoja tāds pats zaļš autobuss.

Abas automašīnas bieži apstājās, it kā ieklausīdamās meža klusumā un aplūkodamas to, un tad atkal, motorus ducinādamas, virzījās uz priekšu.

Jau daudzas stundas mašīnas brauca arvien dziļāk mežā. Tā stingais klusums bija mānīgs. Drīz te, drīz tur starp eglēm no mājokļiem pacēlās zilgani dūmi, paretam autobusā braucošo cilvēku ausis sasniedza suņu reju atbalsis. Un mašīnas no jauna devās dziļāk mežā. Apsarmojušais mežs, kas smaržoja pēc svaiguma un viegla sala, māja viņiem nopakaļ ar priežu kuplajiem zariem un nobārstīja ceļu ar sudrabainiem sniega putekļiem.

Bet tad gaziks apstājās. Apstājās arī autobuss. Cilvēki lidotāju jakās un šineļos izkāpa no mašīnām.

— Pēc kartes izskatās, ka te tuvumā nav neviena mājokļa un tātad nav arī antenu. Varam sākt.

Divi vīri iznesa masīvu raidītāja kasti un divi apbruņojās ar portatīvām rācijām-peilētājiem, ko šodien vajadzēja izmēģināt.

— Kā mēdz teikt, darbs nav zaķis — neaizbēgs! —* jokodamies teica Gagarins. — Vispirms mazliet iekodīsim, tad labāk veiksies. Droši vien visi ir izsalkuši. Kamēr jūs tur pie kartes būrāties, es šo to pagatavoju.

Un patiešām autobusā uz papīra salvetēm bija salikti šašliki un sviestmaizes.

— Pie sausā provianta labi noderētu karsta tēja, — teica Popovičs, lauzdams baltmaizes klaipiņu.

— Laiks beigt, biedri! — steidzināja inženieris.

Sakārtojuši uz krūtīm peilētājus un uzlikuši austiņas,

kosmonauti kādu laiciņu pārbaudīja, kā aparāti darbojas. Pēc tam sadalījās divās nelielās grupās, sakāpa mašīnās un grupas devās katra uz savu pusi meža biezoknī.

Viena grupa ilgi klaiņoja pa nepazīstamo mežu un tikai tad, kad kļuva skaidrs, ka bez peilētāja no tā būs grūti izkļūt, ķērās pie darba.

— Piezemēsimies! — Jurijs iesmējās un apsēdās uz liela apsniguša ciņa. — Pamēģināsim sazināties ar Pašu.

— Viens, divi, trīs, četri, pieci. Kā mani dzirdi, Paša?! Uztveru.

— Popovič, kā dzirdi? Uztveru... Nekas nav dzirdams. Viņi droši vien vēl nav paguvuši noskaņot. Pārbaudiet! — Jurijs pasniedza peilētāju inženierim, un tas uzmanīgi uzlika austiņas.

— Pāvel! Viens, divi, trīs, četri, pieci, mīļo zaķīt, kur tu lēci... Uztveru!

Bet austiņās bija pilnīgs klusums. Inženieris uzmanīgi apskatīja peilētāju.

— Viss ir pilnīgā kārtībā. Iesim uz labu laimi un pēc tam vēlreiz pameklēsim.

Viņi brida pa dziļo sniegu, meklēdami kaut vai kādu taciņu, lai varētu orientēties. Vairākas reizes Jurijs mēģināja nodibināt sakarus. Viss velti. Viņš kļuva nopietns un domīgs. Pēc brīža viņš ar sausu zariņu sāka zīmēt sniegā maršrutu, mēģinādams orientēties.

— Mēs gājām te... Pēc tam šeit... Te nogriezāmies, Tātad šosejai jābūt tur.

Un atkal vairākas stundas viņi salā brida pa dziļo sniegu. Bet tad priekšā parādījās stiga. Tātad tepat tuvumā jābūt arī ceļam. Tātad līdz šosejai vairs nebija tālu — kilometrus piecus līdz pagriezienam, kur palika mašīna.

Uz šosejas Jurijs apstājās un teica:

— Jūs meklējiet raidītāju, bet es iešu pameklēt Pāvelu. Droši vien kaut kas noticis ar raidītāju.

Jurijam bija taisnība: raidītājam bija atvienojies

viens kontakts, un impulss bija vājš.

Jurijs un Pāvels atnāca vēlu vakarā, toties viņi iznāca precīzi uz rāciju: peilētājs darbojās normāli.

5

... Līdz ar pavasara iestāšanos sagatavošanās darbā sākās jauns posms. Grupa izlidoja uz pilsētu pie Volgas, kur viņiem vajadzēja trenēties lēkšanā ar izpletni.

īsi pirms aizbraukšanas pienāca vēstule no Orenbur-gas. Smagi bija saslimis Valentīnas tēvs, un viņa kopā ar meitiņu aizbrauca uz mājām.

Jau Maskavā kosmonautiem, iepazīstoties ar instruktoru Nikolaju Ņikitinu, radās zināmas šaubas: viņš neizskatījās ne pēc sportista, ne pēc pasaules čempiona. Druknais neliela auguma vīrs ar izrieztām krūtīm un īsām, muskuļainām rokām nemaz neatgādināja arī karavīru. Sākumā daudzi kosmonauti pat lāgā neticēja, ka šis plecīgais neliela auguma cilvēks ar piesmakušo, griezīgo balsi iecelts viņiem par izpletņlēkšanas mācību priekšnieku.

Bet pulkvedis bija īsts lietpratējs izpletņlēkšanā! Viņš ieskatījās nākamo kosmonautu lidotāja grāmatiņās un pabrīnījās: tikai divi, vislielākais, seši lēcieni! Viss jāsāk no jauna!

Pirmā pārruna bija veltīta parašutisma teorijai. Instruktors iesāka tā:

— Draugi, vispirms norunāsim, ka starp mums jāvalda pilnīgi atklātām, vaļsirdīgām attiecībām. Manas durvis jums vienmēr būs atvērtas. Priecāšos, ja jūs pie manis nāksit ar jebkuru jautājumu...

Starpbrīdī instruktors dzirdēja kāda kosmonauta neticības pilno izteicienu:

— Viņš, protams, var pasaciņas stāstīt — pasaules rekordists, par lēcieniem izcīnījis astoņas zelta medaļas, bet vai tad mēs tā iemācīsimies lēkt, nemūžam!

— Jā, mums galvenais ir apgūt materiālo daļu un teoriju, — atbildēja otrs pilots. — Un lai būtu teicama veselība, bet izpletnis — tas ir fakultatīvs priekšmets, mazliet palēkāsim, un diezgan.

Nākamo nodarbību Ņikitins sāka ar vārdu «fakultatīvs». Un viņš tik pārliecinoši apstrādāja skeptiķus, ka pēc lekcijas ārsts psihologs, kurš bija klāt nodarbībās, smaidīdams teica:

— Es domāju, jūs esat sporta meistars izpletņlēkšanā, bet izrādās, ka jūs esat arī psihologs...

Jaunie lidotāji ātri apguva programmas teorētisko daļu: iepazinās ar parašutisma vēsturi, ar dažādu sistēmu izpletņiem, trenējās sekunžu skaitīšanā.

Nākamie kosmonauti jau bija pieraduši pie instruktora sirsnīgā toņa un tāpēc mazliet pabrīnījās, ka vakarā pirms lēkšanas viņš viesnīcā stingri pavēlēja:

— Šodien līdz dienas beigām esat brīvi. Gulēt — tieši 22.00. Rīt celsimies 7.00 un tūlīt sāksim nodarbības. Viss.

Nākamajā rītā pēc brokastīm kosmonauti sapulcējās sporta laukumā.

— Kāpēc daži ieradās ar nokavēšanos? Lai tas būtu pēdējo reizi. Vai tad man jums jāatgādina, kādam nolūkam mēs jūs gatavojam.

Ņikitins uz trenažieriem parādīja, kā jālidinās gaisā, izdarot lēcienu ar aizturētu izpletni, kā jāizstiepjas un jāieliec mugura, lai nenokļūtu plakanajā grīstē. Kosmonauti rūpīgi noslīpēja vingrinājumus uz mācību rīkiem. Bet, ja instruktors pamanīja, ka kāds nepietiekami precīzi izpilda vingrinājumu, viņš labsirdīgi teica:

— Tu taču esi kosmonauts! Un tam jāizpaužas visās lietās. Skaidrs? Vēl trīs reizes pēc kārtas atkārtot to pašu vingrinājumu!

Tā sākās regulāri lēcieni ar izpletni. Šajā stepes aerodromā viss bija pavisam citāds: prasības augstākas un uzdevumi sarežģītāki. Ārsti un instruktori neatlaidīgi turpināja ieaudzināt nākamajiem kosmonautiem gribasspēku, vīrišķību, izturību un atjautību.

Instruktoram bija arī palīgi. Viens no viņiem — plecīgs liela auguma ukrainis pēc pasūtījuma šūtā formas blūzē un bridža biksēs. Ejot gar kosmonautu ierindu, viņš katram vērīgi ieskatījās sejā. Viņš ievēroja jebkuru sīkumu. Dažkārt viņš apstājās, piemiedza acis un jautājat

— Kāpēc lencīte karājas? Vai jūs zināt, ko nozīmē lieka lencīte? Vai jūs saprotat, kas var notikt lēciena laikā?

Pēc tam viņš gāja pie nākamā kosmonauta...

Tad instruktors pārbaudīja, vai izpletņi pareizi pielāgoti.

Beidzot puiši caprata, ka visas prasības — gan instruktora, gan viņa palīgu prasības — ir ļoti nepieciešamas un pamatotas. Un arī pats instruktors uzrādīja lielisku darba mīlestības paraugu: dažreiz viņam uz delnām lobījās āda no pastāvīgās izpletņu salikšanas.

Nikolajs Konstantinovičs pastāstīja kosmonautiem daudz pamācoša par savu draugu — Nikolaja Jevdoki-mova, Konstantina Kaitanova, Vasilija Romaņuka un citu pazīstamu izpletņlēkšanas sporta meistaru lēcieniem. Iztirzāja viņu klasiskos rekordus, centās panākt, lai rūpīgi tiktu noslīpēti visi lēciena elementi.

Izrādījās, ka šie regulārie lēcieni nemaz nav izdarāmi tik viegli, kā daudzi domāja.

Pēc katra lēciena piezemēšanās vietā atbrauca ārsts un pārbaudīja pilotiem pulsu.

Reiz, kad Gagarins piezemējās, ne visai jauns, korpulents ārsts nolēca no sanitārā automobiļa kāpšļa, piesteidzās pie viņa un sāka palīdzēt atsprādzēt izpletņa mugursomu.

— Ļoti pareizi darāt, dakter: vispirms jāpalīdz cilvēkam atbrīvoties un tikai tad jāsāk taustīt pulss. Taču gadās, ka tu vēl neesi paguvis piezemēties, kad tev jau iespiež saujā dinamometru.

Viņi abi smejas. Gagarins nomet izpletni un pastiepj ārstam roku.

— Jums protams, vajadzīgs pulss? — Jurijs smaida. -— Tā. KuJtS, pēc jūsu domām, ir mana pulsa vilnis?

— Viss kārtībā.

— Lecam tā, kā mūs mācīja!

— Kāp iekšā, Jurij, aizvedīšu! — atvēris mašīnas durvis, saka ārsts.

— Pagaidiet, dakter, varbūt labāk iesim kājām. Paskatīsimies, kā piezemējas biedri...

— Hermanis piezemējās. Labi, malacis! — azartiski iesaucas Jurijs un soļo tālāk pa lidlauku. Mašīna viņiem lēnām seko.

— Bet tas, šķiet, ir Boriss!... Kaut velns būtu parāvis šo vēju! Ka tik Volinku neaiznes uz gravu. Iesim ātrāk, dakter!

Pēdējais no lidmašīnas izlēca instruktors, ar kuru visi jau bija iedraudzējušies un kuru viņi savā vidū sauca par Veco — tā armijā bieži vien mēdz saukt stingrus, bet iemīļotus komandierus.

— Starp citu, dakter, Vecajam šodien ir ievērojama diena, tas ir viņa jubilejas — divtūkstošais lēciens. Vai nevajadzētu viņu uzurrāt sakarā ar to?

— Vai tas būs ērti?

— Labi, aprunāsimies ar pārējiem. Es domāju, ka var.

Piloti idejai piekrita. Sapulcējušies pie lidlauka galdiem, lai saliktu izpletņus, viņi pacietīgi gaidīja, kamēr instruktors saplacinās balti zilo kupolu, un no visām pusēm aplī ielenca instruktoru. Tūlīt varēja manīt, ka viņš nav apmierināts ar savu piezemēšanos: pusmetra pietrūka līdz nolaišanās krustam.

— Panāciet šurp, balodīši! — viņš bargi teica, saliekot izpletni. — Iztirzāsim jūsu šīsdienas kļūdas. — Viņa tonis nevēstīja neko labu.

Lidotāji klusēdami saspiedās aplī arvien ciešāk. Sākumā Vecais nepamanīja šo aplenkumu. Viņš bija aizņemts, rīkojoties ap savu izpletni. Bet tad viņš neizpratnē palūkojās visapkārt. Taču bija jau par vēlu. Kāds draiskulīgi iesaucās:

— Mēs gribam jums atgādināt, Nikolaj Konstantino-vič, kādu skaitli. Paši saprotat... divi tūkstoši nav nieka lieta!...

Vecais smejas. Desmitiem draudzīgu roku met viņu gaisā.

— Diezgan, puikas, diezgan! — viņš lūdzas, majestātiski sakrustojis rokas uz krūtīm. Drīz viņš vairs nelūdzas, bet cenšas noturēt līdzsvaru un pacietīgi gaida, kamēr viņiem apniks. Bet viņi tik met un met gaisā ...

Ticis atkal uz zemes, Konstantiničs kļūst labsirdīgāks:

*— Vispār jūs lecat tā ne visai, uz trijnieciņu... Pēc vakariņām parunāsim par jūsu kļūdām. Bet par uzmanību paldies!

Vakaros piloti bieži gāja uz dejām Virsnieku namā, bet Jurijs dažreiz palika viesnīcā. Viņš mācījās, pārlasīja Valentīnas vēstules un īsumā pastāstīja par savu

dzīvi:

«Sveiki, manas dārgās, manas mīļās Vaļečka un Ļe-nočka!» Tālāk savā vēstulē viņš deva daudz svarīgu padomu: «Vairāk māci Ļenočkai patstāvību... Ja tev patīk kāda kleita, tad nopērc to. Kad pārbraukšu mājās, parādu nokārtosim. Kādam mūsu biedram atbrauca sieva. Es ar Ļošu biju viņu sagaidīt. Bet, jāsaka, labāk nebūtu braucis, aiz skaudības tikai sabojāju sev garastāvokli. Nu, nekas, mūsu tikšanās būs labāka, vai nav tiesa?

Jūsu tētis un Jura.»

Valentīna rakstīja regulāri, bet nedaudz. Un pēkšņi viņas vēstulēs arvien biežāk sāka ieskanēties trauksmainas notis: tēvs jutās ļoti slikti, arī māte nejūtas vesela. Bet kopumā vēstuļu tonis bija možs, savaldīgs. Jurijs toreiz nezināja, ka viņus piemeklējušas lielas bēdas: bija nomiris Ivans Stepanovičs, Valentīnas tēvs, un viņa baidījās, ka šī bēdu vēsts var ietekmēt viņa mācības, tāpēc to neziņoja.

Šeit, karavīru pilsētiņā, notika partijas sapulce par tematu «Kā esmu sagatavojies izpildīt Dzimtenes uzdevumu». Pilotiem tā ilgi palika atmiņā.

Vakarā pirms sapulces daudzi biedri aizgāja uz dejām, bet Jurijs atkal palika viesnīcā, lai pabeigtu lasīt I. Jefremova romānu «Andromedas miglājs», kas viņam bija iepaticies.

Viesnīcā valdīja klusums. Tikai tālumā dūca lidmašīnas, kas devās nakts treniņlidojumā. Kopā ar Juriju istabā bija Pāvels. Viņš nesteigdamies novilka jaku un gatavojās iet gulēt. Jurijs nolika grāmatu sānis, piecēlās no dīvāna un piegāja pie loga. Melnajās debesīs auksti mirdzēja zilās zvaigznes...

— Kas tev noticis, vai esi pārlasījies? — jautāja Pāvels.

— Nē, es domāju. Saproti, Paša, man šķiet, ka mēs vēl pārāk maz darām un pārāk maz pagūstam iemācīties. Ja par lidošanu runājam nopietni, tad, manuprāt, vajag pamatīgi pārkārtot visas mūsu mācības. Dažkārt mēs pārāk šauri raugāmies uz specialitāti. Es gribu rīt par to runāt partijas sapulcē. Ko tu par to domā, Ro-maška? Ko tu man vari ieteikt? Man, piemēram, šķiet...

Un Jurijs, pārliecinoši motivējot, izklāstīja to, par ко viņš pēdējā laikā tik daudz bija domājis. Pāvels viņu pilnīgi atbalstīja.

Jā, tagad viņi daudz ko redzēja labāk: gan trūkumus un robus mācību programmā, gan to, kādas prasības viņiem jaizvirza sev. Jurijs bija pārliecināts, ka kosmonautam jāzina priekšmets gandrīz tādā pašā apjomā, kada to zina speciālisti, bet dažās jomās pat vairāk. Un ne tikai jāzina teorija, bet arī viss, ko viņi iemācījušies, katrā ziņā jāizmanto praksē, jāprot padarīt savām rokām.

Par to visu Jurijs runāja sapulcē. Šajā sapulcē ievēlēja arī partijas biroju. Tajā tika ievēlēti Pāvels Beļa-jevs, Boriss Volinovs, Jevgeņijs Karpovs ...

Izpletņlēkšanas treniņi turpinājās. Tie kļuva arvien spraigāki un sarežģītāki. Piloti izdarīja lēcienus ar aizturētu izpletni, vingroja, trenējās u2 trenažieriem. Kon-štantiničs parasti modināja lidotājus divos vai četros no rīta, kad norima negantais stepes vējš. Pēc nelielas medicīniskās apskates viņi brauca uz lidlauku. Dažbrīd bija ļoti grūti. Pat Pirmā Maija svētku priekšvakarā viņi izdarīja lēcienus. Un 3. maijā atkal brauca uz aerodromu.

Reiz Hermanis Titovs un Aleksejs Ļeonovs iekļuva plakanajā grīstē, un tad viņi acumirklī atcerējās instruktora norādījumus, nebija aizmirsuši, ko viņiem bija teicis Vecais.

Ņikitins gandrīz bija pārliecināts, ka kosmonautiem iepatiksies lēkt ar izpletni un ka viņi vēl pieprasīs, lai atļauj izdarīt vairāk lēcienu, nekā programmā paredzēts. Tā tas arī notika. Kad mācības lēkšanā ar izpletni tuvojās nobeigumam, Jurijs Gagarins un citi nākamie kosmonauti lūdza atļauju papildus tiem četrdesmit lēcieniem, kurus viņi jau bija izdarījuši, vēl izdarīt lēcienus, lai iegūtu instruktora tiesības.

Kosmonautu grupas «kaujas lapiņā» «Dzīve uz starta» parādījās karikatūra «Kaut kas nepieredzēts aviācijā»: lepni izslējies, stāv instruktors, un viņa priekšā uz ceļiem nometušies kosmonauti. Šo karikatūru Aleksejs bija uzzīmējis lieliski. Zem tās bija paraksts: «Un puiši krita ceļos pie izpletņu valdnieka kājām, lūgdami atļaut kaut reizi vēl lēkt ar izpletni...»

Q

Atzīmējis savā žurnālā datumu — 1960. gada 16. maijs, ārsts ierakstīja:

«Sagaidīju puišus aerodromā. Veselu mēnesi viņi gandrīz katru dienu izturēja lielu fizisko un emocionālo slodzi.

...Pirms mēneša, 12. aprīlī, Volodjam Komarovam cirksnī operēja trūci. Ķirurgi reāli novērtēja viņa izredzes uz lidošanu un smalkjūtīgi paziņoja, ka tās vienlīdzīgas nullei. Žēl, ka šajās dienās viņam blakus nebija puišu, lai gan viņi paši, kā trāpīgi teica Gagarins, bēg no medicīnas kā velns no krusta... Volodja teica, ka viņš iešot pat pie virspavēlnieka un pie galvenā ķirurga, bet savas tiesības lidot pierādīšot. Volodja ir gandrīz vai visnobriedušākais, viscienīgākais no puišiem. Stiprs, ar labām zināšanām. Žēl. Ļoti, ļoti žēl, bet es domāju, ka mums vajadzēs no viņa atvadīties...

Aerodromā Jurijs apjautājās par Volodju. Es viņam nevarēju nekā laba pastāstīt. Viņš tūlīt sadrūma. Visi nolēma apmeklēt slimo biedru pirmajā brīvajā dienā. Bet kur lai viņi ņem brīvās dienas?!

Paskatīsimies, kā notikumi risināsies tālāk. Katrā ziņā hospitālī es manīju, ka psihoterapija Komarovam nav vajadzīga. Viņam ir nobriedis precīzs rīcības plāns: cītīgāk apgūt teoriju, izpētīt kuģi un, kad atļaus, sākt fiziskās nodarbības, turklāt katrā ziņā iziet apmācību kursu lēkšanā ar izpletni.»

Dienā, kad kosmonauti atgriezās Maskavā, viņi uzzināja priecīgu jaunumu, kas pārspēja visus pārējos: iepriekšējā dienā palaists pirmais kosmosa kuģis, kura svars ir vairāk nekā 4,5 tonnas. Zinātnieki komentēja šo notikumu. Skaidrs bija tas, ka jāsteidzas! Jāpagūst pabeigt visa nepieciešamā sagatavošanās līdz tam laikam, kad būs uzbūvēts kuģis pirmajiem kosmonautiem.

Drīz vien viņiem īsumā pastāstīja par kosmosa kuģi «Vostok».

Jā, tas bija interesanti, bet tāpēc vēl jo vairāk viņiem visiem gribējās drīzāk ieraudzīt kuģi, pataustīt to, pastrādāt tajā...

... Nākamie kosmonauti brauca no vienas vietas uz otru, pārgāja no vienas laboratorijas uz otru. Un visur

Jurijs un viņa biedri izgāja jaunu grūtu skolu — kosmonautu skolu.

Lai lidotu kosmosā, nepietiek ar to vien, ka cilvēks ir vesels un ir teicams lidotājs. Jāzina daudz specifisku lietu, jābūt labi trenētam. Jevgeņijs Karpovs pilnīgi pareizi teica, ka bez plašas speciālas sagatavošanas pat teicams lidotājs ir tikai sagatave, no kuras var izslīpēt kosmonautu.

Kosmosa kuģa pilotam jābūt gatavam visādiem pārsteigumiem savā grūtajā un sarežģītajā darbā. Visa darbība viņam jānoslīpē gandrīz līdz automātismam. Viņam nebūs laika gudrot, kur atrodas vajadzīgā svira vai slēdzis. Viņam nekļūdīgi, ar aizvērtām acīm jānospiež tieši tā poga un jāpagriež tieši tā svira, kas jānospiež un jāpagriež konkrētajā brīdī. Bet tas nozīmē, ka kosmonautam jābūt apveltītam ar milzīgu gribasspēku tin teicamu atmiņu, asu reakciju, attīstītām pašanalīzes spējām un izcilu vīrišķību, viņam vajadzīgas dziļas, stabilas zināšanas. Nav nekāds brīnums, ka visa kosmonautu galvenā sagatavošana tika uzticēta ārstiem psihologiem.

Tagad ārsti bija kosmonautu pastāvīgie pavadoņi, biedri un padomdevēji. Jurijs sevišķi pieķērās diviem ārstiem: viens no viņiem bija melnmatains, slaids un enerģisks, otrs — mazliet korpulents, labsirdīgs strup-degunis. Viņi tik ļoti iedraudzējās, ka Jurijs viņus uzrunāja vārdā un tēvvārdā, bet viņi, izmantodami to, ka bija vecāki par Gagarinu, sauca viņu vienkārši par Juru.

Kādus tik uzdevumus nesaņēma nākamie kosmonautil Viņi lēca ar aukliņu un vingroja uz zviedru sienas, peldēja baseinā un skrēja pa meža takām, viņus mācīja aizmigt un pamosties pēc pašu ieprogrammētas pavēles precīzi noteiktajā laikā.

Sevišķi sarežģītus uzdevumus kosmonauti izpildīja tad, kad sākās treniņi kamerās un uz stendiem.

Varētu domāt — ko gan sevišķu izjūt pilots uz vib-rostenda?! Apsēžas uz sēdekļa, un tas sāk vibrēt. Gandrīz kā lidmašīnā tajās pirmsstarta minūtēs, kad jau sācis darboties motors. Bet dažiem uznāca sāpes un slikta dūša.

Jurijs uz vibrostenda jutās tīri labi. Bet viņam šķita, ka ar to vien nepietiek. Viņš ilgi palika sēdeklī, jo vi-цат gribējās vēl vairāk pārbaudīt sevi, pārbaudīt savu gribu. Vibrostends neganti trīcēja un drebēja. Turklāt tik stipri, ka Jurijam zobi klabēt klabēja. Šķita — kuru katru brīdi miesa atdalīsies no kauliem. Bet Jurijs turējās kā vīrs. Vēlāk viņš pat ņēma līdz uz vibro-stendu grāmatu, jo apnika ilgi sēdēt vienā un tajā pašā pozā.

Gagarins zināja, ka raķete, ejot caur apakšējiem atmosfēras slāņiem, var sākt drebēt vēl stiprāk, zināja, ka tās korpuss stipri vibrēs arī tad, kad darbosies dzinēji. Tad būs par vēlu pieradināties, tas jādara tagad! Pēdas un elkoņi uzņēma vibrāciju un mazliet sāpēja. Bet objektīvie devēji sniedza ziņas par viņa stāvokli. Stāvoklis bija normāls. Un tomēr, kad viņš nokāpa no vibrostenda, viņa ķermenis vēl dažas minūtes izjuta stipru trīsoņu ...

Arī barokamerā nebija vieglāk strādāt. Kurš lidotājs gan to nepazīst? Lai nu kas, bet iznīcinātāja lidotājs to labi pazīst. Un tomēr izrādījās, ka senā paziņa it nemaz nav tāda, ar kādu lidotāji bija sastapušies medicīniskajās komisijās. Barokamera var darboties ar dažādiem režīmiem, tajā var radīt tādus apstākļus, kas ir tuvi tiem, ar kādiem būs jāsastopas atklātā kosmosā. Turklāt ari lidojuma režīms var būt dažāds — gan tāds, kāds ir tad, kad lidmašīna vienmērīgi uzņem augstumu, gan tāds, kāds ir tad, kad izdara lēcienu no stratosfēras ar aizturētu izpletni.

... Plaša istaba ar pelēkiem aparātu paneļiem gar sienām. Uz paneļiem ventiļi un sviriņas. Istabas kaktā kā liels zils kvadrātveida bluķis ar noapaļotiem stūriem paceļas pati barokamera. Tās sienās ir trīs iluminatori, virs kameras — sarežģīta cauruļu sistēma, pa kurām tiek atsūknēts gaiss.

Gagarins aizvēra masīvās tērauda durvis. Aiztaisīja slēdzi. Viņš mierīgi iesēdās sēdeklī, uzvilka galvassegu ar telefona austiņām un stingrāk piesprādzēja ap kaklu apliktos laringofonus. Pie vadības pults bija ārsti un mehāniķis. Ciešā bariņā stāvēja draugi.

— Vai pacelties esat gatavs? — jautā ārsts.

— Pacelties esmu gatavs, — atbild Jurijs.

— Pacelt! — nokomandē ārsts.

— Sāku pacelt! — kā atbalss atkārto mehāniķis.

Jurijs redz, kā altimetrā sāk riņķot pa skalu balts rādītājs, skaitīdams simtiem metru. Augstums arvien palielinās. Bet vēl var mierīgi elpot bez skābekļa aparāta. «Interesanti, cik ilgi varēšu izturēt? Jāelpo vienmērīgi un ritmiski, tikai labas plaušas un dzelzs nervi var izturēt stratosfēru,» saka Jurijs un pasmaida, atcerēdamies, ka tieši tā viņiem bija teicis ārsts. Gagarins ziņo par pašsajūtu. Viņa balss skan mierīgi. Sūkņi izsūknē no barokameras gaisu. Aparāti seko, kā «pacelšanās» ietekmē pilota organismu.

Altimetra rādītājs lēni virzās pa apaļo skalu. Spiediens krīt. Daudzkanālu aparāts reģistrē svarīgākās fizioloģiskās funkcijas: sirds un smadzeņu impulsus, elpošanas biežumu, arteriālo spiedienu. Viss noris normāli. Šķiet, jau sasniegta maksimālā robeža, bet pašrakstītāji joprojām velk uz baltas kustošās lentes vienmērīgas zigzaglīnijas...

Pēkšņi pašrakstītāji sāk darboties ātrāk. Melnie zig-zagi kļūst arvien smailāki. Šķiet vēl mirklis — un sirds neizturēs, pārplīsīs. Bet Jurijs sēž mierīgi. Speciālajā tērpā viņš mazliet atgādina ūdenslīdēju.

Sarunu sistēmas fons saplūst ar aparatūras trokšņiem, bet Jurijs skaidri dzird jautājumus, noteikti atbild uz komandām un ziņo, kādi ir aparātu rādījumi:

— Augstumu panesu normāli. Pašsajūta normāla. Pacelšanos gandrīz nejūtu.

— Turpināt pacelšanos, — saka ārsts.

— Turpinu pacelšanos, — ziņo mehāniķis.

Jurijs kāri tver gaisu, bet ieelpa nedod atvieglojumu. Jurijs sasprindzina visu savu gribasspēku. Viņa roka stingri saspiež skābekļa aparātu. Viņš jūtas kā smiltīs izskalota zivs. Grūti... Ļoti grūti...

Austiņās atskan kategoriska ārsta pavēle:

— Uzvilkt skābekļa aparātu.

Jurijs izpilda pavēli. Tūlīt kļūst vieglāk. Bet pacelšanās turpinās.

— Horizontālais lidojums! — Šī komanda vēsta, ka drīz sāksies nolaišanās.

Un beidzot atskan ilgi gaidītā komanda:

— Sākt normālu nolaišanos.

Kaut kur pie pašas «zemes» mazliet aizkrīt ausis. «Jāpainteresējas, kāpēc tieši pie pašas zemes visvairāk iz-jut nolaišanos,» doma Jurijs. «Sakas nosēšanas. Tūlīt būs zeme.»

Un, it kā apstiprinot viņa izjūtu, atskan komanda:

— Nolaišanās pabeigta.

— Jūs sapratu: nolaišanās pabeigta, — mierīgi saka Jurijs, pasmaida un piebilst: — Tā, nu mēs esam atgriezušies no kosmosa.

Atveras smagās tērauda durvis.

«Izturēju!» domā Jurijs un ar labpatiku sāk atbrīvoties no galvassegas un blīvā augstlidojuma tērpa.

Kā sagatavot kosmonautu darbam ļoti augstā temperatūrā, kura var rasties, kad kuģis ieies blīvajos atmosfēras slāņos? Lai saņemtu atbildi uz šo jautājumu, tika izdarīta vesela sērija izmēģinājumu un treniņu.

Ventilatori dzen termokamerā karstu gaisu. Kosmonauts sēž lidmašīnas sēdeklī un strādā. Sākumā siltais gaiss ir patīkams, bet pēc desmit minūtēm uz sejas parādās sviedri. Jurijs ar dvieli slauka sviedrus. Bet sviedri atkal pārklāj seju. Temperatūra ceļas. Siltumu nomaina karstums. Vispirms sāk svilt ausis. Kamerā ir karsts, sauss gaiss. Tas plūst no visām pusēm. No tā nav kur glābties. Sāk izkalst deguna un mutes gļotāda. Ik pēc desmit minūtēm Juri jam pa šauru lodziņu pasniedz termometru. Tas momentāni jāpaliek zem mēles, citādi tas pārsprāgs no karstuma. Deniņos pulsē asinis. Bet treniņš turpinās. «Nē, negaidiet, dakteri, Gagarins nepadosies! Viņš turēsies tik ilgi, cik vajadzīgs. Viņam ir gribasspēks!»

Skatiens neviļus slīd pa termometru. Dzīvsudraba stabiņš joprojām tik tikko manāmi ceļas augšup. Tad tas apstājas pie skaitļa 70. Jurijs paskatās pulkstenī: šķiet, pagājusi vesela mūžība kopš tā brīža, kad viņš ienāca kamerā. Bet pašlaik beidzas tikai simtā minūte...

Smags, reibinošs snaudiens pamazām sāk nomākt apziņu. Bet rokas stingri tur sēdekļa roku balstus un pusatvērtās acis vērīgi skatās uz termometru. Viņš kaut kur bija lasījis, ka cilvēks, īslaicīgi sakarstot, var izturēt līdz 150—160° temperatūru. Bet visam taču ir robeža! Jurijam šķiet, ka šis pārbaudījums nekad nebeigsies. Viņš cenšas domāt par ko citu. Atgaiņā domu par neciešamo karstumu. Viņš domā par ziemeļiem, par auksto jūru, par ziemas salu. Atceras pazīstamos granīta fjordus, ūdenskritumus, kas šalkdami veļas pār akmeņiem, apsmidzinot ar vēsu, dzidru migliņu... Un viņam šķiet, ka elpot kļūst vieglāk.

Viņš atkal paskatās uz termometru. Dzīvsudraba stabiņš vairs nekustas. «Tātad neizvārīšos!» Jurijs pasmaida, un tūlīt ienāk prātā cita doma: «Lieliska pirtiņa! Visi mikrobi droši vien nosprāguši, bet man nekas nekait, esmu dzīvs un vesels!» Viņa apziņa atkal atmodusies un smadzenes sākušas darboties. «Esmu pielāgojies!» priecīgi nodomā Jurijs. Šķiet, ķermenis ir pilnīgi zaudējis svaru, viss na tā ir iztvaikojis. Viegli un reizē grūti. Grūti pakustēties, jo katra, pat visniecīgākā kustība rada mokas: karstais apģērbs pieskaras ādai, bet āda nezin kāpēc ir ļoti jutīga...

Jurijs nezina, cik ilgi vēl viņam šeit būs jāsēž, bet viņš nav sevišķi pārliecināts, vai šīs mocības, šī spīdzināšana ar karstumu vispār ir vajadzīga. Zobus sakodis, viņš sēž un klusēdams skatās uz termometru. Šķiet, ka dzīvsudraba stabiņš nekādi nevar tikt pāri kārtējai iedaļai. Tas iestrēdzis pie skaitļa 80. «Labi arī tā!» Karstums kož acīs. Jau sen izkaltusi mute, mēli vairs nevar pakustināt, sāls, kas palikusi uz sejas pēc sviedru nožūšanas, svilina ādu. Sviedri visi izsvīsti, un dvielis vairs nav vajadzīgs...

Ārsti beidz eksperimentu. Gagarins iznāk no termo-kameras. Seja viņam ir tumši sarkana, bet acis spīd. Viņš noguris atkrīt krēslā un vēdina sev ar dvieli. Ielej glāzē un kāri izdzer siltu, mazliet sālītu gāzēto ūdeni. Karsti! Daži viņa biedri zaudēja termokamerā līdz 4 kilogramiem svara. Viņš zaudēja 1380 gramus. Andrijans bija pateicis trāpīgi — «velna krāsns».

Gagarinu vēl arvien māca snaudiens, bet mediķi pa to laiku atzīmēja, ka viņš labi spēj piemēroties pārkāršanai.

... Kosmonautiem vajadzēja izpildīt dinamiskus vingrojumus uz rotējoša riteņa, uz lopinga^4, turēt līdzsvaru uz šūpuļgalda un izpildīt īstus cirka trikus uz batuta, skriet pa slīdošu celiņu, braukt ar velosipēdu un griezties centrifūgā. Ar centrifūgu viņi iepazinās jau agrāk, kad notika atlase. Bet tagad treniņi tajā notika sistemātiski.

Jurijs labi atcerējās, kā amerikāņu lidotājs izmēģinām tājs Džimmijs Kolinss bija aprakstījis pārslodžu iedar« bību. Tikai nedaudz vēlāk Gagarins saprata, ka šajos aprakstos šis tas bija arī mazliet pārspīlēts.

Protams, izlasījuši Kolinsa aprakstus, visi kosmonauti bija sagatavojušies vissliktākajam un ar zināmu satraukumu gaidīja pārbaudījumus ar paātrinājumiem. Taču vajadzēja iepazīties arī ar to, lai saprastu, kas ir īstas pārslodzes.

Jurijs pārbauda devējus, apsēžas uz sēdekļa un piesprādzējas.

— Paņemiet pogas.

Labajā rokā jātur zaļā poga, kas dod iespēju pārbaudīt, cik ātra ir reakcija. Viņam priekšā ir gaismas tablo. Griešanās laikā iedegsies spuldzīte. Kad spuldzīte iedegsies, kosmonautam ātri jānospiež poga. Kreisajā rokā jātur sarkanā poga. Tā jātur nospiestā stāvoklī visu laiku. P’e ārsta deg signāls: jūtos normāli.

— Sākam griešanos!

Sēdeklis sāk griezties milzīgā ātrumā. Tas lido pa apli. Rodas pārslodzes. Viss ķermenis ir kā ar svinu pieliets, grūti elpot, plakstiņi kļūst arvien smagāki. Bet viņš nelaidīs vaļā sarkano pogu, nedos ārstiem komandu: stop! Viņam jāzina, cik lielas ir viņa izturības rezerves. Arvien niknāk dūc centrifūgas dzinējs. Sāp krūtis, mugura, sāpes lauž visu ķermeni. Pārslodzes šķiet kritiskas. Bet Jurijs strādā. Viņam pat pietiek spēka pamirkšķināt ar aci kinokameras objektīvam, kas atrodas tieši pretim viņa sejai. «Nekā nebūs, izturēsim!» Sarkano «stop» pogu viņš nenospiedīs . ..

— Desmit g — desmitkārtīgas pārslodzes, — īsi nosaka ārsts.

«Viņiem vēl nepietiek. Ir nu gan inkvizitori,» sirdīgi domā Jurijs. Šajā laikā tehniķis izslēdz svirslēdzi. Pārslodzes, kas līdz šim vienmērīgi spieda krūtis, nomaina sajūta, kas pēkšņuma dēļ ir vēl nepatīkamāka. Rodas iespaids, ka tu kūleņodams lido gar daudzstāvu nama sienu, viss ņirb acu priekšā. Ienāk prātā doma, ka milzīgā ferma, kuras galā nostiprināta kabīne-sēdeklis, neizturēs un ar lielu troksni sašķīdīs pret sienu. Bet tā ir tikai ilūzija un nekas vairāk! Centrifūga lēnām, tikko manāmi palēnina savu skrējienu horizontālajā plaknē. Jurijs sāk atjēgties, arvien skaidrāk sāk atšķirt pazīstamo priekšmetu apveidus, redz laborantu mierīgās sejas, aparātus aiz nožogojuma un atviegloti nopūšas. Centrifūga vienmērīgi apstājas, lai drīz vien atkal sāktu griezties.

Ārsti apbrīnoja viņa izturību un pacietību, viņa gribu un pašsavaldīšanos. Viņš ne uz brīdi nezaudēja paškontroli Viņš strādāja. Strādāja koncentrēti, pašaizliedzīgi. Ārsti zina, ka kosmosa kuģī nebūs tādas pārslodzes, kādas pašlaik iedarbojas uz Gagarinu.

Ne katrs var izturēt tik lielas pārslodzes_ virzienā «galva — iegurnis», bet Jurijs izturēja arī to. Ārsti viņu netraucēja — lai pārbauda sevi. Viņi tikai sekoja aparātu rādījumiem un raudzījās, lai nerastos organismam bīstamas pārslodzes.

Atkal sākas griešanās. Ķermenis it kā kļūst daudz reižu smagāks. Spiež krūtis un vēderu. Galvu liec uz leju. Viņš elpo bieži un sekli.

— Sāciet sasprindzināties! Sasprindzinieties!

Viņš liek muskuļiem pretoties šim ellišķīgajam ātrumam, sāk elpot vienmērīgāk un dziļāk. Bet pārslodzes — tas vēl nav viss. Griežoties centrifūga, viņš vēl strādā ar tabulām. Jurijam jāsaskata un jāiegaumē ciparu izvietojums, kuri visu laiku mainās uz gaismas tablo. Šis vingrinājums ir vēl jo grūtāks tāpēc, ka no repro-duktora skan magnetofona lentē ierakstīta apnicīga balss, kas diktē pavisam citus ciparus. Vajadzīga pilnīga koncentrēšanās un ātra reakcija, bet ārsts visu laiku viņu traucē ar dažādiem jokiem un nenozīmīgām frāzēm. Turklāt vēl skan šī skaļā balss un dūc spēcīgais dzinējs. Juriju kaitina tas, ka šī balss mēģina viņam sajaukt galvu ...

— Deviņi... četri... pieci, — saka Jurijs. Viņš ir izmetis no galvas itin visu, kas var novērst uzmanību, darbojas tikai redze un atmiņa. Šķiet, tas viņam ir izdevies. Lai nu kā, bet viņš kļūdās ļoti reti. Taču nu jau ciparus kļūst grūti saskatīt...

— Pieci... trīs . .. deviņi! — Jurijs nosauc skaitļus un gaida, kad ārstiem tas viss beidzot apniks.

— Labi, Gagarin! — saka ārsts. — Mēs jums šodien devām 13 g, un jūs atkal uzrādījāt teicamu izturību pret šķērseniskiem paātrinājumiem. Elpošanas biežums praktiski nemainījās, sirds kontrakciju biežums mazliet palielinājās, bet jau mazāk nekā pagājušo reizi. Arī sirds muskuļa darbības ritmā, caurlaidībā un automātismā pārmaiņu nebija. Tiesa gan, arteriālais spiediens pirksta un auss gliemenes asinsvados nedaudz palielinājās ...

Un tomēr Jurijam bija ļoti grūti. Kad viņš nokāpa no sēdekļa, acu priekšā viss izplūda. Inerces spēks, kas it kā bija akumulējies ķermenī, vēl vilka viņu sānis. . .

Dažiem bija saglabājusies aizspriedumainība pret medicīnu. Un tam, protams, bija savs pamats. Piloti domāja, ka mediķi cenšas viņiem atrast kaut kādus apslēptus trūkumus, un, ja kaut ko konstatēs, viņus var nosūtīt atpakaļ uz aviāciju. Bet to neviens negribēja. To negribēja arī Jurijs, taču viņš nekurnēja par ārstiem. Viņš jau sen bija pieradis uzņemt katru jauno pārbaudījumu kā nenovēršamu nepieciešamību. Ja vajag, tad vajag. Tiks izpildīts.

Bija I960, gada vasara. Silts vējš pūta pusatvērtajā logā. Klusi šalca priedes. Nesen bija nolijis lietus, un gaiss bija svaigs, tas smaržoja pēc lauku puķēm un mitrām skujām ...

Jurijs pavēra durvis.

— Atļausit ieiet?

— Nāc iekšā, Jura, nāc! Sēdies. Uzrakstīji? Pareizi! Pienācis īstais laiks, pagājis vairāk nekā gads. — Sekretārs uzmanīgi izlasīja iesniegumu: «Lūdzu partijas organizāciju uzņemt mani par PSKP biedru... Gribu būt aktīvs PSKP biedrs, aktīvi piedalīties mūsu zemes dzīvē un PSRS Bruņoto Spēku nostiprināšanā. Gagarins.»

Jurijs pasniedza rekomendācijas. Sekretārs tās izlasīja un ielika mapē.

— Gatavojies. Sajās dienās izsauksim tevi uz biroja sēdi, bet 16. jūnijā notiks sapulce. Vēlu visu to labāko.

. . . Biroja sēdē viss notika daudz vienkāršāk, nekā viņš to bija domājis. Acīmredzot viņu jau bija paguvuši iepazīt un novērtēt, tāpēc, izņemot labus vēlējumus, neviens neko nepateica.

Un tad pienāca diena, kuru Jurijs tik ilgi bija gaidījis, gaidījis ar gluži labi saprotamu nemieru un satraukumu.

Priekšsēdētājs paņēma viņa lietu.

— Mūsu partijas organizācijā ienācis Komunistiskās partijas biedra kandidāta biedra Juri ja Aleksej eviča Gagarina iesniegums, kurā viņš lūdz uzņemt viņu par partijas biedru. Nolasīšu iesniegumu.

Jurijs sēdēja sarāvies kamolā. Viņš jutās mazliet neveikli: viņam šķita, ka ne visai labi uzrakstījis iesniegumu. Divas reizes atkārtojās vārds «aktīvi».

— Gagarinu rekomendējuši biedri Rešetovs, Rosļa-kovs un Iļjašenko. — Priekšsēdētājs nosauca šos uzvārdus, un Jurijs juta, ka šie uzvārdi klātesošajiem maz ko izsaka. To acīmredzot juta arī priekšsēdētājs, un tāpēc viņš tūlīt paskaidroja: — Tie ir Jurija Gagarina pulka biedri viņa iepriekšējā dienesta vietā jūras aviācijā. Rekomendācijas ir labas, uzrakstītas atbilstošā formā. Vai nolasīt tās?

Ķāds no prezidija locekļiem teica:

— Nevajag.

— Birojs vienbalsīgi nolēma uzņemt Juriju Alekseje-viču Gagarinu par partijas biedru un ieteic sapulcei apstiprināt šo lēmumu, — turpināja priekšsēdētājs.

Gagarinu palūdza piecelties. Jurijs enerģiski piegāja pie prezidija galda un pagriezās ar seju pret zāli.

— Pastāstiet savu biogrāfiju, — kāds ierosināja.

— Esmu dzimis... — sāka Jurijs. Pirmos teikumus viņš izrunāja ar grūtībām, bet pēc tam saņēmās. Gagarins palūkojās gan uz ārstiem, gan uz kosmonautiem, ar kuriem viņš katru dienu dala visas jaunā darba grūtības un priekus. Tas viņu uzmundrināja.

Savu biogrāfiju Jurijs izstāstīja dažās minūtēs un nezināja, ko vēl pateikt. Viņš īsu brīdi klusēja un pēc tam piebilda:

— Man ir sieva un meita. Sieva strādā par laboranti pie mums Centrā. Disciplināri sodīts neesmu. — Un apklusa.

— Vai ir vēl kādi jautājumi biedram Gagarinam? — viņš dzirdēja priekšsēdētāja balsi. — Ja ir, lūdzu uzdot.

Zāle klusēja. Pēc tam kāds piecēlās un jautāja:

— Kā jums patīk jaunais dienests?

•— Tas ir galvenais manā dzīvē, — noteikti atbildēja Jurijs un piebilda: — Dienests man patīk.

Pēc tam viņam pajautāja, kā viņš papildina savas politiskās zināšanas, un uzdeva vēl dažus jautājumus.

Jurijs atbildēja ātri un īsi. Visi jautājumi tika uzdoti lietišķi un būtiski. Gagarins juta, ka sapulces dalībnieki viņam simpatizē, un tieši šī vēl neapjaustā sajūta nostiprināja viņa iekšējo pārliecību.

Tad lūdza vārdu viens no ārstiem:

— Jurijs Aleksejevičs Gagarins ir cienīgs būt par Komunistiskās partijas biedru. To viņš jau ir pierādījis ar konkrētiem darbiem. Viņš ir uzrādījis labas sekmes teorētiskajās nodarbībās un treniņos, viņam ir attīstītas biedriskuma jūtas un atbildība par uzticēto darbu, nav bijuši nekādi aizrādījumi un disciplīnas pārkāpumi.

Pēc tam vārdu lūdza viens no kosmonautiem. Viņš teica, ka Gagarins, tāpat kā visi viņu grupas locekli, netaupa ne spēkus, ne laiku, lai attaisnotu lielo uzticību, kuru viņiem, jaunajiem virsniekiem, dāvājusi partija un valdība.

— Biedrs Gagarins ir uzticīgs partijas mērķiem un, bez šaubām, ir cienīgs būt tās rindās.

Sapulce vienbalsīgi uzņēma Juriju Gagarinu par Komunistiskās partijas biedru.

7

Lidotājiem laikam visvairāk gribējās izbaudīt, kā īsti cilvēks jūtas bezsvara stāvokli. Pārāk daudz neskaidrību bija šajā jautājumā pēc visām teorētiskajām nodarbībām, pēc iepazīšanās ar čehu un amerikāņu eksperimentiem un pēc ārstu nostāstiem.

Un tad pienāca laiks sākt lidojumus bezsvara stāvoklī. Pirmais uzdevums nebija sarežģīts. Bezsvara stāvoklis jeb nulles g lidojuma laikā ilgst tikai dažus desmitus sekunžu. Šajās sekundēs nākamajam kosmonautam jāizpilda vienkārša kustību koordinēšanas programma, jāiedzer ūdens, jāpasaka pa radio norunātā frāze: «Cauri mākoņiem uz zemi spožais mēness noraugās,» — jāieslēdz kinoaparāts un uz īpašas kartītes jāuzraksta daži vienkārši teikumi. Pēc atgriešanā^ jāziņo ārstiem par visu, ko viņš ir jutis un darījis.

Kad lidmašīna nolaidās, Jurijs pastāstīja ārstiem, ko viņš bija izjutis, un pēc tam ierakstīja žurnālā savus iespaidus par pirmo lidojumu:

«Līdz «uzkalniņu» izpildīšanai lidojums norisinājās, kā parasti, normāli. Kad sāka izpildīt «uzkalniņu», mani piespieda pie sēdekļa. Pēc tam es no sēdekļa atrāvos, kājas pacēlās no grīdas. Paskatījos uz aparātu: tas rādīja, ka sācies bezsvara stāvoklis. Sajūta bija patīkami viegla. Pamēģināju kustināt rokas un galvu. Viss izdevās viegli, brīvi. Satvēru zīmuli un skābekļa aparāta gumijas caurulīti, kas peldēja man pie pašas sejas.

Kad pacēlāmies otrā «uzkalniņā», noņēmu sejsegu. Kad sākās bezsvara stāvoklis, savilku ciešāk sejsega siksniņas, pielāgoju to, paņēmu zīmuli un mēģināju ielikt koordinatogrāfa ligzdā. Izdevās pat labāk nekā uz zemes. Trešajā «uzkalniņā» bezsvara stāvokļa laikā atlaidu vaļīgāk piesprādzēšanās siksnas un mēģināju pagrozīties uz sēdekļa, kustināt kājas, pacelt un nolaist tās. Sajūta bija patīkama: kur noliek kāju, tur tā arī paliek — amizanti! Gribējās vairāk kustēties. Telpā orientējos normāli. Visu laiku redzēju debesis, zemi un skaistus gubu mākoņus.

Vispār sajūta ir patīkama, laba, jūtos viegli un brīvi.

Pārmaiņu iekšējo orgānu darbībā nebija nekādu. Aparātu rādījumus varēju nolasīt labi. Pēc lidojuma pašsajūta ir tāda pati kā parasti...»

Bet vai viss patiešām tā bija? Uz šo jautājumu precīzu atbildi var dot kinolentes un objektīvie aparāti.

Lieliska lieta ir šī kinoreģistrācija. Var apskatīt sevi uz ekrāna — un tūlīt redzēt katru savu kļūdu. Bet, kad ieraugi savu biedru neveiklās kustības, tad ir grūti novaldīt smieklus. Un arī draugi tevi nežēlos, kad redzēs, kādus «numurus» tu tur taisi... Starp citu, Jurijam un Hermanim bija krietni paveicies: kinoreģistrācijas par viņu pirmajiem lidojumiem bezsvara stāvoklī nezin kāpēc nebija. Toties bija iespējams redzēt citus un sirsnīgi pasmieties par viņiem.

Uz ekrāna parādās nopietna seja galvassegas ielokā. Acis piemiegtas, visi sejas panti palielināti, mazliet izplūduši.

— Zoriks! — daži zālē iesaucas.

Tarkšķ aparāts. Pēkšņi seja uz ekrāna atplaukst smaidā. Zāle momentāni reaģē arī uz to:

— Skat tik, iegājis parabolā. Apmierināts. *,

Jauna lente. Vēl viena seja. Kadrā tuvplānā redzami

aparāta rādījumi. Lidotājs, atrazdamies bezsvara stāvoklī, nebija pareizi aprēķinājis savu spēku un tik stipri pavilka karodziņu, ka uzdoto 750 iedaļu vietā rādītājs sasniedza pāri 2000.

Zāle atkal vētraini reaģē.

Bet vissmieklīgākais notika ar Jevgeņiju. Saskaņā ar uzdevumu 2eņam vajadzēja ēst maizi. Viņš domāja, ka bezsvara stāvoklī to nemaz nebūs tik grūti izdarīt. Un viņš centās. Ar to pilnīgi pietika, lai uzjautrinātu dzīvespriecīgos skatītājus. 2eņa enerģiski kustināja lūpas, maizes drupatas peldēja. Tad Jevgeņijs sāka dzert ūdeni. Taču viņš neuzmanījās un izlēja to. Visi redzēja, ka ūdens kā lielu sudrabainu pērļu mākonītis lēnām peld uz pirmā pilota kabīni. Bezsvara stāvoklis beidzās, un ūdens nolija uz pilota ...

Tagad visi atcerējās, ka izmirkušais pilots jau uz zemes puspajokam strostēja Žeņu:

— Paklausies, kāds gan kosmonauts no tevis iznāks, ja tu pat lāgā padzerties nevari? Izlēji. Un ko aplēji? Nopelniem bagāto lidotāju izmēģinātāju, Padomju Savienības Varoni! Bet ja nu es saaukstējos? Ko tad tu teiksi priekšniecībai? Kas tad jūs vizinās?

Visi gardi smējās.

Reiz vakarā Jurijs iegāja pie Komarova, lai apjautātos viņam par veselību un pie viena palūgtu paskaidrot sarežģītu kosmosa kuģa bloka shēmu, — Jurijs nekādi nevarēja saprast, kādam uzdevumam paredzētas vairākas lampu kaskādes. Volodja rakstīja kārtējo ziņojumu.

— Tu, kā vienmēr, esi atnācis īstajā laikā. Pārlasi un pakonsultē!

— Kam raksti?

— Atkal Karpovam.

Jurijs sāka lasīt:

«No sarunām ar Jums pēc atgriešanās no hospitāļa sapratu, ka pastāv nodoms neatļaut man gatavoties par lidotāju kosmonautu. Tāds lēmums mani dziļi satrauca ... Esmu iemīļojis savu jauno profesiju. Kā komunists, iznīcinātāja lidotājs un inženieris, esmu cieši nolēmis veltīt savu dzīvi, lai izpildītu svarīgo valsts uzdevumu, kas izvirzīts vienībai. Esmu gatavs ziedot visus spēkus, spējas un zināšanas jebkura uzdevuma izpildīšanai, lai cik sarežģīts tas būtu.

Kopš operācijas dienas ir pagājuši vairāk nekā divi mēneši. Tātad līdz tai dienai, kad beigsies laikposms, kurā es nedrīkstu lēkt ar izpletni, palicis mazāk nekā četri mēneši. Šajā laikā es varētu izpildīt visus treniņus, izņemot lēkšanu ar izpletni un katapultēšanos, kas, starp citu, pie mums netiek plānoti līdz septembrim. No otras puses, ja šajā laikā tiks organizēti lidojumi ar iznīcinātājiem, es varēšu lidot, jo lidošanas praksē esmu derīgs bez ierobežojumiem.

Līdztekus treniņiem, kurus drīkstu izpildīt, es šajā laikā varētu labāk iepazīties ar tehniku konstruktoru birojā un rūpnīcās, lai vēlāk varētu palīdzēt biedriem. Es varētu palīdzēt biedriem apgūt augstāko matemātiku un citas teorētiskās disciplīnas, dzīvojot un strādājot kopā ar viņiem ...»

—- Ļoti loģiski un tāpēc arī pārliecinoši uzrakstīts. Tomēr vajadzētu vēl šo to papildināt: «Jūtos lieliski, fiziski stiprs.» Tā taču ir?

— Ir.

— Nu tad arī raksti to pašā sākumā. Pēc tam uzraksti, ka tevi iemīlējis viss kolektīvs un ka tev būs grūti no tā šķirties pat uz laiku. Uzraksti, ka tikmēr, kamēr nebūs izlemts šis jautājums, tev vajag trenēties, lai velti nezaudētu dārgo laiku. Palūdz, lai tev nekavējoties atļauj turpināt treniņus ...

— Tev taisnība. Tikai tas viss jāpasaka kaut kā vienkāršāk. Nevaru taču rakstīt: «iemīlējis viss kolek

tīvs» ... Tas tomēr ir ziņojums!

— Nu tad arī izsakies vienkāršāk! Starp citu, Konstan-tiničs un fiziskās audzināšanas vadītājs, un, gluži dabiski, arī Paša, kā partijas biroja sekretārs, tavu lūgumu atbalstīs. Ņem to vērā! Bet pagaidām pavēlu nenokārt galvu un skatīties uz priekšu. Starp citu, arī Nikolajs Kamaņins apsolīja aizlikt par tevi kādu vārdiņu virspavēlniekam un vēl kaut kam. Mēģināts nav zaudēts. Tātad galvu augšā! Mēs vēl palidosim!

Jurijs gribēja ar humoru atvieglot sava drauga stāvokli, bet nebija pārliecināts, ka viņam tas izdevies.

Komarovu gaidīja konsilijs, tikšanās ar armijas galveno ķirurgu un Gaisa Kara Spēku virspavēlnieku. Un Jurijs zināja: kā tur izlems, tā arī būs.

Kādu dienu kosmonauti noskatījās krāsainu kinofilmu par raķešu tehniku. Filma bija uzņemta ļoti veiksmīgi.

Kamēr uz ekrāna zibēja kadri, kuriem nebija tieša sakara ar raķetes palaišanu, piloti sēdēja mierīgi, tikai paretam apmainīdamies īsām piezīmēm par vienu vai otru tehnisku sīkumu. Bet tad zālē atskanēja sirēnas kauciens. Kosmodromā vairs nebija nevienas dzīvas būtnes. Tikšķ pulkstenis, uz priekšu steidz sekunžu rādītājs. Cits pēc cita uz ekrāna parādās tuvplāni. Kosmodromā iestājies sasprindzināts klusums. Arī zālē esošie kosmonauti, pirmo reizi ieraudzījuši uz ekrāna vienu no mūsdienu tehnikas brīnumiem, apklust un sāk ļoti vērīgi skatīties.

— Palaide! — no ekrāna mierīgi atskan kosmodromā dotā komanda. Tad zālē atskan spēcīgi dārdi, satricinādami skaļruņus. Lēnām, šķeldama mēļgano debesu zilgmi, gaisā paceļas raķete. Kādu brīdi tā visa ir redzama. Un tad, atstādama aiz sevis dūmu mutuļus, tā pazūd izplatījumā.

— Kāda skaistule! — neizturējis sajūsmā iesaucas Jurijs.

Citi nebilst ne vārda. Visi, kas ir zālē, klusē: labāk pateikt nevar!

Bet Hermanis, noliecies pie sava kaimiņa, šķelmīgi lūkodamies uz ārstu, kas sēž zāles kaktiņā, saka:

— Jā. Varens skats! Iedarbojas uz psihi!

Tā bija viņu pirmā iepazīšanās ar nesējraķeti, kaut arī neklātienē. No zāles viņi iznāca mazliet satraukti, mazliet pazobojās gan cits par citu, bet varenās raķetes lieliskais izskats katram bija acu priekšā ...

Gagarins turpināja sekmīgi mācīties. Un tomēr pēc katra pārbaudījuma, pēc katra treniņa viņam neizzuda neapmierinātības sajūta. Viņam vienmēr likās, ka viņš var paveikt vairāk un labāk.

Pēc kāda laika Juriju izsauca ūz partijas komiteju. Pieņemamā istabā bija arī citi virsnieki, visi bija satraukti, lai gan, taisnību sakot, vairs nebija par ko uztraukties: uzskaites galdā viņi redzēja savus partijas dokumentus.

Juriju aicināja vienu no pirmajiem. No galda piecēlās partijas komitejas sekretāra vietnieks pulkvedis G. Kovarskis. Viņš pasniedza Jurijam biedra karti un cieši paspieda roku.

— Esiet Ļeņina komunistu partijas biedra augstā nosaukuma cienīgs! Vēlu sekmes!

Jurijs atbildēja īsi un droši:

— Būšu cienīgs! Centīšos attaisnot uzticību. Varat paļauties uz mani...

Jurijs ielūkojās partijas biedra kartē. Centās iegaumēt tās numuru: 08909627 . ..

Mājās Valentīna un viņas māte sirsnīgi apsveica Ju-riju. Valentīna pat bija pagādājusi pudeli sausā vīna. Pēc vakariņām Jurijs uzrakstīja mājiniekiem vēstuli: viņam ļoti gribējās dalīties ar vecākiem savā lielajā priekā.

Šajās dienās kosmonauti pirmo reizi tikās ar kosmosa kuģu galveno konstruktoru Sergeju Koroļovu.

Tikšanās notika institūta konferenču zālē. Lidotāji ar lielu nepacietību gaidīja šo pārrunu.

Kad plecīgais, druknais pusmūža cilvēks gaiši pelēkajā uzvalkā uzkāpa tribīnē, Jurijam likās, ka nelielajā, vienkāršajā zinātniskās padomes zālē kļuvis tā kā gaišāk. «Tad redz, kāds viņš ir!» jūsmīgi nodomāja Jurijs.

Akadēmiķis ērti atspiedās ar elkoni uz katedras pults un, pagriezies pret zāli, sāka nesteigdamies runāt.

Nē, tā nebija lekcija, tā bija sirsnīga saruna.

— Dārgie biedri un draugi! Man gribētos sākt ar to, ko, pēc manām domām, ir sevišķi svarīgi jums pateikt.

Par raķeti un kuģi mēs parunāsim vēl ne vienu reizi vien. Vēlāk es jums par to pastāstīšu vairāk. Kad atbrauksit pie mums, paši visu redzēsit.

Gribu sākt ar galveno. Bet galvenais ir tas, ka jums, dārgie biedri, ļoti daudz jāzina. Jums ne sliktāk par mums, večiem, jāizprot fizikas un raķešu dinamikas jautājumi. Jums jāzina augstākā matemātika un materiālu pretestība. Bet tās visas ir tādas lietas, kur ar vispārēju erudīciju, ar amatierismu tālu netiksi. Taču atpalikt no mūsdienu zināšanu līmeņa nedrīkst. Tāpēc nenosodiet mani par pamācīšanu, par didaktiku, bet jums jāiemācās mācīties!

Paskaidrošu ar piemēru no savas dzīves. Es pabeidzu institūtu. Aizstāvēju diplomdarbu un atviegloti nopūtos: «Tagad visus šos rasēšanas dēļus, lineālus un grāmatas var iemest kaktā — es esmu inženieris.» Un no prieka, iedomājieties tik, uz laiku tiešām to visu pametu. Laimīgā kārtā drīz vien sapratu, ka īstā mācīšanās tikai tagad sākas. Mācīšanās jaunā, daudz nopietnākā limenī,

tāpēc ka šajā laikā es jau skaidri zināju, kādas zināšanas man vajadzīgas un kur tās var smelties. Un galvenais — es iemācījos sistemātiski strādāt. Vārdu sakot, es pietiekami ātri sapratu, ka dzīve un darbs ir pastāvīgu eksāmenu un cītīgas mācīšanās nepārtraukta ķēde. Bet to ir ļoti svarīgi saprast, lai neiznāktu tā, kā parunā teikts par Akuļu: «Akuļa! Kāpēc šuj ačgārni kā

tūļa?» — «Tā kā tā to ārdīšu laukā!» Mēs nevaram strādāt kā šī bezrūpīgā Akuļa.

Vārdu sakot, gribu jums dot padomu: neizšķiediet savu jaunības degsmi, neatlaidīgi mācieties katrā brīvā brīdī, izmantojiet lieliskās iespējas, kas jums dotas. Tas ir vitāli svarīgi ne tikai jums. Tas ir vajadzīgs arī mums.

Jūs zināt, ka mēs ceram strādāt bez avārijām. Raķešu gadsimts atšķirībā no gaisa kuģniecības gadsimta sākās praktiski bez upuriem, ja neskaitām suni Laiku. Lai gan, protams, viss var gadīties. Mēs gribam strādāt nopietni. Mēs, konstruktori, inženieri, strādnieki, gribam veikt šo lielo darbu kopā ar jums. Un es ceru, ka mēs to pacelsim tādā augstumā, kādu no mums prasa partija un valdība.

Jūs zināt, ka gudrs lidotājs ir konstruktora labākais draugs. Viņam, lidotājam izmēģinātājam, konstruktors pirmajam uztic savu lolojumu. Nodod pilnīgi viņa rīcībā: ņem, rīkojies, izmēģini! Un, dabiski, konstruktoram ir tiesības gaidīt precīzu un dziļu pārskatu par to, kāds tas izrādījies darbā.

Starp citu, savā laikā arī es lidoju. Tieši tas man daudz deva kā inženierim. Šodien īsts lidotājs ir arī inženieris. Tas ir biedrs, ar kuru mēs varam runāt tikai kā ar sev līdzīgu. Tāpēc mācieties, bet mēs jums apsolām, ka mēs ļoti uzmanīgi uzklausīsim jūsu aizrādījumus un vēlmes.

Pirmās mašīnas, kā jūs zināt, jau ir radītas un izmēģinātas. Pašlaik mēs izstrādājam jaunus kuģu modeļus, modifikācijas un sistēmas, kuri paredzēti cilvēka lidojumam. Un mēs gribam visu šo darbu veikt kopā ar jums visaugstākajā līmenī. Jūs taču faktiski pirmie izmēģināsit šīs mašīnas kosmosā ...

Sergejs Pavlovičs uz brīdi apklusa, lai padomātu. Zāle kāri uztvēra katru viņa vārdu. Gagarins bija pilnīgi šā apbrīnojamā cilvēka pievilcības varā. Jurijs nekad agrāk nebija domājis, ka saruna par mācīšanos var slēpt tik dziļu jēgu, kādu viņš uztvēra zinātnieka vārdos. «Ir nu gan viņam lieliskas dotības! Savaldzināja un vairs nelaiž vaļā. Un runā tā paklusi, un tas viss ir zināms. Bet kā viņu uzklausa!»

Galvenā konstruktora vērīgās, brūnās acis pārslīdēja klausītāju rindām. Viņš turpināja:

— Tagad atļaujiet pāriet pie mūsu sarunas tiešā temata.

Vispirms noskaidrosim, kas tad īsti ir kosmiskais lidojums. Ja runājam par tuvāko, ap Zemi esošo telpu, tad šajā gadījumā par kosmisko lidojumu sauc lidaparāta pietiekami ilgu lidojumu augstāk par blīvajiem atmosfēras slāņiem tādā ātrumā, kas ir vienlīdzīgs pirmajam kosmiskajam ātrumam vai ir lielāks par to. Pie tam zūd dabiskais, uz zemes esošais svars. Tas viss jums vēl būs jāizmēģina. Tieši tādam lidojumam mēs radījām šo mašīnu. Vispārējos vilcienos jūs droši vien zināt, ka tāda tipa kosmosa kuģis-pavadonis, kuru mēs pagaidām nosacīti esam nosaukuši nesējraķetes vārdā par «Vostok», ir konstruēts, izmantojot pieredzi, kuru bijām uzkrājuši, palaižot pirmos kuģus-pavadoņus. Tas ir jau esošo kuģu jauns modelis. Un tieši tas ir viens no faktoriem, kas garantē tā drošu un nevainojamu darbību. Mums nevajadzēs paļauties uz kvalitatīvi jaunu sistēmu. Manuprāt, pirmajam lidojumam tas ir ļoti svarīgs apstāklis.

Vispār gribētos jums pateikt, ka, konstruējot kuģi, mēs vadījāmies ne vien pēc tā drošības principa, bet arī ļoti pamatīgi ņēmām vērā cilvēka fizioloģiskās īpatnības un viņa darba apstākļus. Mēs centāmies lietderīgāk sadalīt funkcijas starp pilotu un mašīnu, lai maksimāli atvieglotu kuģa vadīšanu. Tāpēc, uzsākot kuģa konstruēšanu, mēs jau pašā sākumā likām tā pamatā tādu principu, lai to varētu vadīt tiklab pilnīgi automātiski visa lidojuma laikā — no starta līdz nolaišanās brīdim —, kā arī ar rokvadības sistēmu. Gluži dabiski, mēs centāmies darīt visu iespējamo, lai kuģa vadīšana būtu vienkārša, droša un ērta.

«Vostok» tipa kosmosa kuģis principā sastāv no divām galvenajām daļām: pilota kabīnes un aparātu nodalījuma. Pilota kabīnē atrodas pilota sēdeklis, iekārta dzīvības procesu nodrošināšanai, nolaišanās sistēmas, vadīšanas ierīču darbojošās daļas, aparātu indikatori utt.

Bet aparātu nodalījumā ir aparatūra, kas darbojas orbitālā lidojuma laikā, un bremzēšanas dzinējiekārta.

Tagad parunāsim par pašu lidojumu. Te nu viss ir pavisam vienkārši. — Koroļovs pasmaidīja. — Starts! Raķete paceļas gaisā, iziet orbītā. Tur pavadonis automātiski atdalās no nesējraķetes pēdējās pakāpes un sāk brīvi lidot kosmiskajā telpā. Tagad kuģis dzīvo patstāvīgu dzīvi, tas ir, bortaparatūra darbojas pēc savas, stingri noteiktas programmas. Tā dod iespēju mērīt orbītas parametrus, pārraidīt uz Zemi telemetrisko informāciju un televīzijas attēlu. Aparatūra dod iespēju uzturēt nepārtrauktus divpusējus radiosakarus, automātiski uztur kabīnē un aparātu nodalījumā noteiktu pastāvīgu siltuma režīmu un vajadzīgo spiedienu, kondicionē, bagātina ar skābekli un tīra gaisu, izpilda daudzas citas ļoti svarīgas funkcijas. Aparatūras vadīšana notiek automātiski, ar borta programmēšanas iekārtām. Bet to darbību kontrolē pilots un virszemes dienesti.

Pirmais lidojums visdrīzāk būs paredzēts vienam apriņķojumam ap Zemi. Mediķi vairāk neatļauj, lai gan kuģis var atrasties kosmosā arī daudz ilgāk nekā simt minūšu, fcas nepieciešamas, lai vienu reizi apriņķotu ap zemeslodi.. *

Bet tagad pieņemsim, ka ir izdarīts šis pirmais, cilvēcei visgrūtākais apriņķojums.

Tagad ir jānolaižas. Kuģis sāk nolaisties pēc bremzēšanas dzinēj iekārtas ieslēgšanas, kas izmaina lidojuma orbītu un ievada mūsu kuģi «Vostok» nolaišanās trajektorijā. Jūs, protams, saprotat, ka bremzēšanas dzinēj-iekārtas ieslēgšanas brīdī kuģa asij, pēc kuras uzstādīts dzinējs, jāieņem izplatījumā stingri noteikts leņķiskais stāvoklis, citādi ne par kādu nolaišanos noteiktajā rajonā nevar būt ne runas: var iznākt nolaisties citur, nekā ieplānots. Pagriezienu vajadzīgajā leņķī pret Zemi nodrošina automātiskās orientācijas sistēma.

Automātiskās orientācijas sistēma uzmeklē Sauli, «sagūsta» to, pagriež kuģi, nostāda attiecīgo asi virzienā uz Sauli un notur kuģi vajadzīgajā virzienā. Šīs sistēmas jutīgie elementi ir optiskie un žiroskopiskie devēji. Signāli no jutīgajiem elementiem nonāk elektroniskajā loģiskajā blokā, kas dod komandas reaktīvo orientācijas dzinēju vadīšanai.

Tikai tad, kad kuģa orientēšana pabeigta, ieslēdzas bremzēšanas dzinēj iekārta un sākas bremzēšana un nolaišanās pēc programmas.

Mēs esam paredzējuši arī rok vadības orientēšanu un nolaišanos ar rokvadības sistēmu. Šī sistēma sastāv no optiskā orientatora, sviras, kas nodrošina vadību pa trim kanāliem — sānsveres, tangāžas^5 un pa kursu, leņķisko ātrumu devējiem un daudziem citiem elementiem. Jāpiebilst, ka psiholoģiski jūs droši vien uzreiz nepieradīsiet pie kuģa vadīšanas ar rokvadības sistēmu, jo tā krietni atšķiras no lidmašīnas vadīšanas. Pie mums leņķisko kustību dinamiku raksturo tas, ka pārejas procesi ir ilgāki un ka nav dabiskās slāpēšanas. Vēlāk jūs paši sapratīsit, kāpēc tas notiek.

Daudz interesanta es jums varētu pastāstīt par optisko orientatoru, par «Globusu», gaismas tablo, dažādiem asprātīgiem devējiem, indikatoriem un sistēmām. Bet es negribētu, lai mana pārruna pārvērstos par instruktāžu ...

Tālāk, kad ieslēgta bremzēšanas dzinējiekārta, sāk darboties nolaišanās sistēma. Kosmonauts var nolaisties kopā ar kuģi, sēžot kabīnē, vai katapultēties kopā ar sēdekli un nolaisties ar izpletni.

Tāda ļoti vispārējos vilcienos ir kuģa uzbūves shēma un tā lidojuma kontūras.

Ko lai vēl jums saku? Kuģis ir apgādāts ar ļoti sarežģītu, ļoti izturīgu, ļoti kompaktu un ļoti precīzu iekārtu. Piemēra dēļ pastāstīšu jums par tādu gandrīz yai «visvienkāršāko» agregātu, kāds ir pilota sēdeklis. Šis sēdeklis ir samērā neliels, mazliet lielāks par parasto lidmašīnas sēdekli. Un tomēr sēdeklī, pareizāk sakot, tā korpusā, ir iemontētas daudzas sistēmas: izpletņu sistēmas, katapultēšanās un pirotehniskās sistēmas, visu to piederumu līdzņemamais avārijas krājums, kas var ieva-jadzēties pilotam pēc nolaišanās. Tur īpašā mīkstā konteinerā ir ūdens un pārtika, laiva, aptieciņa, signalizācijas un sakaru līdzekļi un pat makšķerēšanas piederumi. Tātad nav ko baidīties ne no poliem, ne tropiem, ne no okeāna. Sēdeklī ir arī izpletņa skābekļa aparāts un vēl daudz dažādu ierīču un automātu.

Tāds, lūk, ir tikai viens kuģa agregāts. Bet tādu kuģī nav mazums. Taču pašlaik nav nekādas vajadzības par

lo visu sīki stāstīt: labāk vienu reizi redzēt nekā simt reizes dzirdēt. Es domāju, ka jūs visi tos ne vien redzēsiet, bet ari krietni ar tiem pastrādāsiet.

Mēs pašlaik jau beidzam būvēt un montēt izmēģinājuma paraugu, tā ka laipni lūdzu: atbrauciet pie mums, tā sakot, ne tikai paskatīties, bet arī aptaustīt ar rokām. Krievs taču acīm vien netic, viņš mīl katrā ziņā ar rokām aptaustīt...

Daudz dažādu interesantu lietu todien kosmonautiem pastāstīja Galvenais konstruktors. Viņš sīki atbildēja uz visiem jautājumiem, minēja ļoti interesantus skaitļus, kuri attiecas uz kuģi un nesējraķeti, mazliet pastāstīja par tām grūtībām, ar kādām nācās sastapties tā radītājiem, bet galvenais — apsolīja atbraukt pie viņiem. Ju-riju, burtiski, pārsteidza viss dzirdētais — viņš uzzināja tik daudz jauna, bet vēl vairāk izjuta un saprata.

Drīz viņi atkal tikās ar S. Koroļovu — šoreiz Centrā. Arī šī tikšanās palika atmiņā visiem nākamajiem kosmonautiem, bet jo sevišķi Komarovam, kura liktenis ap šo laiku jau bija izlemts: viņš palika kolektīvā.

Piektā ncdaļa

Esi sveicināta, Zeme! — Neaizmirstamie brīži. — Pasaules galvaspilsētas sturmē Gžatsku.—Pēdējo mēnešu un dienu hronika. — Domas vientulības kamerā. — Kosmonauta dzīvesbiedre. — Tikšanās ar nākotni. — Eksāmeni un treniņi. — «Vienmēr būt cilvēkiem, komunistiem!» — Naktī Sarkanajā laukumā. — Pirms

starta.

Jurijs stāv tikko uzartā, mitrā tīrumā. Klusums. Apbrīnojams klusums visapkārt. Tikai tālumā klusi rūc traktors. Tepat blakus ir krūmāji, kas aizsedz gravas nogāzes, mazliet tālāk — meža jaunaudzīte.

Zeme! Cik iepriecinoša ir atkalredzēšanās ar tevi!

Jurijs nesteigdamies apsēžas uz nokaltušas zāles pudura un lēnām sāk atraisīt piesprādzēšanās sistēmas jostas, pēc tam ar grūtībām noņem hermētisko ķiveri. Novelk no galvas balto ķiveres pasegu, noslauka ar to seju un dziļi ieelpo valgano pavasara gaisu. Smaržo pēc zemes, pēc satrunējušām lapām, smaržo pēc dzīvības.

Jurijs paskatās uz pelēkajām debesīm ar zemu peldošiem mākoņiem. «600—700 metru,» viņš pēc acumēra novērtē to attālumu no zemes. Jurijam grūti ticēt, ka viņš ir atgriezies no nepieredzētā ceļojuma kosmosā apkārt Zemei. Viņš jūt vieglu nespēku. «No kā tad tas — no pārdzīvotā sasprindzinājuma vai no prieka?» Viņš paskatās visapkārt, atvelk vaļā rāvējslēdzēju. Atkal dziļi, atviegloti ievelk elpu, ieelpo reibinošo pavasara gaisu.

Viņu pārņem nevaldāms prieka uzplūdums — viņš ir dzīvs! Viņš ir izpildījis uzdevumu!

Bet tad viņš pamana kādu sievieti, kas, pielikusi plaukstu pie pieres virs acīm, vērīgi raugās viņā. Viņai blakus stāv maza meitenīte. Sieviete skatās nelaipni un nenāk klāt. «Viņas droši vien neko nezina: visu dienu rosās pa tīrumu,» nodomāja Jurijs. «Viņas nevar saprast, kas es esmu. Varbūt domā, ka esmu kaut kāds jauns Pauerss?» Un, plati pasmaidījis par šo dīvaino domu, viņš devās tieši pie sievietes. Viņa stāvēja nekustīgi uzartajā laukā un aplūkoja viņu ar neslēptu neuzticību. Jurijs nožēloja, ka bija noņēmis un atstājis pie kuģa hermētisko ķiveri, uz kuras ir četri sarkani burti: «PSRS».

Jurijs smaidīja. Sirsnīgi, priecīgi. Viņš gāja un domāja, ko teikt šai sievietei. Bet, kad bija pienācis pavisam tuvu, pateica vienkārši un sirsnīgi:

— Es esmu savējais! Padomju cilvēks!

Sieviete, vēl arvien neuzticēdamās, sniedza viņam roku.

— Anna Tahtarova.

— Bet kāds ir jūsu tēvvārds?

— Anna Akimovna.

— Bet mani sauc Jurijs. Jurijs Aleksejevičs Gagarins, Padomju Armijas virsnieks, lidotājs, — viņš braši noziņoja.

Taču viņas neuzticība neizzuda, un Jurijs jau gribēja vilkt ārā no kabatas dokumentus.

Pēkšņi Tahtarova pasmaidīja.

— Mans dēls Josifs arī dien armijā, — teica Anna Akimovna un pēc tam piebilda: — Ko tad jūs, dēliņ, tā lidojat? Tā jau var arī Volgā iekrist.

Jurijs sāka smieties.

— Teicami lidojam! Bet šajā tērpā man pat no Volgas nav ko baidīties.

Mazliet atjēgusies, Anna Akimovna pajautāja:

— Droši vien esi nomocījies lidojumā, varbūt gribi pieniņu padzerties? Man te ir pavisam auksts pieniņš...

— Paldies, — teica Jurijs. — Ēst un dzert negribas. Bet telefonu gan man vajadzētu ...

— Telefons mums ir valdē. Tas ir 3 kilometrus no šejienes, Smelovkā. Varbūt aiziet iejūgt zirgu?

Jurijs nepaguva atbildēt. Viņš ieraudzīja cilvēkus, kuri skrēja pie viņa tieši pāri laukam. Viņi bija pārliecināti, ka notikusi avārija, un brīnījās par oranžo kombinezonu. Tādus vēl nebija gadījies redzēt.

— Vai jūs gadījumā neesat Gagarins? — pārsteigts par savu atjautību, pēkšņi pajautāja viens no traktoristiem.

— Tas pats vien ir...

— Kā tad tā? Pļe mums lauka nometnē tikko ziņoja, ka jūs lidojat pār Āfriku ...

— Ziņoja droši vien pa radio. Iznāk, ka darbiņu darām ātri, bet vārdus sakām lēni. Kamēr šis un tas... Kamēr uzraksta... Vārdu sakot, es esmu Gagarins. Padomju Savienības pilsonis, lidotājs kosmonauts.

Viņš ar visiem sasveicinājās, iepazinās. Visi viņu apsveica. Kad apkampieni un apsveikumi bija beigušies, viņš pajautāja:

— Vai jums nav automašīna? Man jāpaziņo, ka esmu nolaidies.

Kāds aizskrēja uz kolhozu pēc automašīnas. Bet Gagarins sāka vilkt nost oranži sarkano kombinezonu.

— Nu, biedri, kam tā vairāk spēka, palīdziet man novilkt šo spectērpu!

Visi metās palīgā. Bet pārģērbties viņš nepaguva. Uz lauka strauji apstājās automašīna. No tās izlēca cilvēki un sāka cieši apskaut Gagarinu. Kāds no viņiem teica:

— Apsveicam jūs, biedri major!

«Vai tik neesmu pārklausījies? Nē, majors. Droši vien ārpus kārtas piešķīruši dienesta pakāpi un par to ziņojuši pa radio.»

— Paldies par sagaidīšanu! — atvadoties uzsauca Gagarins un iekāpa automašīnā.

Tālāk notikumi risinājās tādā ātrumā, kuru var nosaukt tikai par kosmisko. Uz tīrumu, kur nolaidās kuģis «Vostok», atlidoja sagaidīšanas grupas helikopters.

Vēlāk Juri jam nodeva īsu, acīmredzot steigā rakstītu zīmīti, kura viņu dziļi saviļņoja ar savu sirsnīgo vienkāršību. Rokraksts bija ļoti pazīstams un mīļš:

«Mīļais Jura! Es, Galočka un Aļonka apsveicam tevi. Mēs ļoti priecājamies un esam laimīgas, ka tu esi sveiks un vesels atgriezies no kosmosa. Gaidām tevi drīzāk mājās. Cieši apskaujam un skūpstām tevi, mūsu mīļais kosmonaut!

Tava Vaļa.»

«Tātad arī mājās viss ir kārtībā,» nodomāja Jurijs un pilnīgi nomierinājās. No tūkstošiem kilometru attāluma Vaļa bija sasniegusi viņu. «Viņa visa ir šajā vēstulē, itin visa!» Jurijs pasmaidīja.

Bet šajā laikā Vissavienības radio pārraidīja TĀSS ziņojumu, kuru ar tādu sasprindzinātu uzmanību, ar tādu satraukumu gaidīja visa planēta. Šķita, diktors tik tikko spēj valdīt savu prieku, kad viņš lasīja TĀSS ziņojumu:

«Par cilvēka sekmīgu atgriešanos no pirmā kosmiskā lidojuma.

Pēc tam kad sekmīgi bija pabeigti paredzētie pētījumi un izpildīta lidojuma programma, 1961. gada 12. aprīlī, pulksten 10.55 pēc Maskavas laika, padomju kosmosa kuģis «Vostok» laimīgi nolaidās noteiktajā Padomju Savienības rajonā.

Lidotājs kosmonauts majors Gagarins teica: «Lūdzu

ziņot partijai un valdībai, ka nolaišanās norisēja normāli, jūtos labi, man nav nekādu traumu, nedz sasitumu.»

Cilvēka lidojums kosmiskajā telpā paver cilvēcei grandiozas perspektīvas kosmosa iekarošanā.»

Bet Jurijs to nedzirdēja, jo viņš jau bija Kuibiševā pie tiešā valdības telefona.

Daudz patīkamu brīžu Jurijs piedzīvoja tagad šeit, uz zemes. Gan ārsti, gan kosmonauti, gan ģenerālis Kama-ņins jau bija paguvuši atlidot. Jurijs un Hermanis cieši apkampās un saskūpstījās.

— Nu, kā ir, vai esi apmierināts?

Šajā pašā savrupmājā, kas bija speciāli sagatavota medicīniskajām apskatēm pēc lidojuma, atpūtai, sarunām ar zinātniekiem un žurnālistiem, Jurijs tikās ar Sergeju Koroļovu.

— Tu vēl jautā! Protams, esmu apmierināts! Lai gan brīžiem bija pagrūti. Vēlāk visu sīkāk pastāstīšu.

Ārsti viņus iesēdināja mašīnā. Jurijam vajadzēja atpūsties. Kosmonautu namiņā Volgas krastā viņš nomazgājās zem dušas, labi paēda un uzspēlēja biljardu.

— Apsveicu, Jura! Liels paldies tev! — aizkustināts teica akadēmiķis, cieši apskaudams lidotāju.

— Jums paldies, Sergej Pavlovič, ko tad es...

— Ko tad viņš?! Ko tad viņš! Tu pavēri cilvēkiem, visai cilvēcei ceļu uz kosmosu! Lūk, ko! — jautri teica Koroļovs, draudzīgi uzsitot Jurijam uz pleca. — Tagad mēs palidosim! Un vēl kā palidosim!

Viņi abi bija laimīgi. Abiem staroja acis, mazliet nogurušas, bet neslēpta prieka pilnas.

— Nu, tagad ejam, ejam. Un, kā norunājām, pastāstīsi man visu līdz pēdējam sīkumam, visu, visu... No pirmās līdz pēdējai sekundei. Griezās pamatīgi? Mēs jau arī sākām ausīties... Labi, visu pēc kārtas. Būsim pacietīgi... Visu iegaumēji?

— Pat šo to pierakstīju.

— Tu tiešām esi malacis, brašs zēns! Ļauj man vēlreiz tevi labi apskatīt. Piekusi?

— Mazliet. Un visvairāk šeit, uz zemes...

— Un tomēr vajadzēs papūlēties zinātnes labā, bet pēc tam varēsim atpūsties. Es arī sen neesmu bijis atvaļinājumā. Pats zini, cik daudz bija darba. Ejam.

Un viņi iegāja blakus istabā, kur viņus gaidīja speciālo konstruktoru biroju vadītāji, vadošie konstruktori, inženieri un zinātnieki.

Sporta komisārs I. Borisenko apsveica Juriju ar trim kosmiskajiem rekordiem — absolūtiem PSRS un pasaules rekordiem lidojuma ilgumā, maksimālajā augstumā un maksimālā svara pacelšanā, atzīmējot, ka rekordi būs absolūti visās jomās, jo acīmredzot tos uzskatīs par pirmrekordiem, nosakot cilvēces turpmākos panākumus kosmosa apgūšanā.

— Ko lai saku, ja jau rekordi, tad rekordi. Lai to mums būtu vēl vairāk, — teica Gagarins. — Starp citu, kur īsti es nolaidos?

— Pie Smelovkas ciema Saratovas apgabala Terno-vas rajonā, tas ir apmēram trīsdesmit kilometru no En-gelsas pilsētas.

Pulksten 11.45 Vissavienības radio paziņoja, ka pa Centrālo televīziju tiks parādīta Jurija Gagarina ģīmetne.

Pulksten 12 televizoru ekrānos uz raķetes fona parādījās pirmā kosmonauta smaidošā seja, jauna, atklāta, labsirdīga, vienkārša, vīrišķīga un gudra. Apbrīnojami krieviska un apbrīnojami pievilcīga.

Rakstnieks Konstantins Paustovskis apsēdās pie rakstāmmašīnas. Viņš tikai ar grūtībām spēja valdīt saviļņojumu: pa radio skanēja balss no kosmosa. Paustovskis rakstīja:

«Cilvēces dzīve sadalās milzīgos laikposmos, daudzu laikmetu savienojumos. Bet tad pēkšņi šajā Zemes laika plūsmā rodas kaut kas satraucoši jauns, dzimst tas lielais notikums, no kura cilvēki uzsāk jaunu laika skaitīšanu uz savas vecās un tomēr labās Zemes.

1961. gada 12. aprīlī cilvēces dzīvē sākās jauna ēra. Vienkāršs krievu cilvēks ar lielisku uzvārdu — majors Gagarins atgriezās no kosmosa.

1961. gada 12. aprīlis ir ne vien mūsu skaidrā un cildenā nacionālā lepnuma diena, bet arī visas domājošās cilvēces lepnuma diena ...

Miljardiem siržu tagad pukst sasprindzināti un satraukti. Visas domas tagad pievērstas vīrišķīgā cilvēka liktenim — minūti pirms tam viņu gandrīz neviens nepazina ... Mūsu paaudze ir laimīga paaudze. Tā ir pārdzīvojusi lielas mokas un uzvaras un piedzīvojusi to brīdi, kad sākusies jauna dižena ēra. Tā ir laimīga... tāpēc, ka tās priekšstatam par pasaules diženumu pievienojusies vēl viena iezīme — drosmīgs, mierīgs, pārliecinošs cilvēka lidojums kosmosā.»

2

... Bet šajā laikā Gžatsku sturmēja pasaules galvaspilsētas. Telefona centrāle, pasts un telegrāfs ar pūlēm tika galā ar apsveikumu plūdiem. Un apsveikumi pienāca uz vienu adresi: Ļeņingradas ielā 47, Gagariniem.

Šajā mājā nupat speciāli ievilka telefonu, un tagad tas zvanīja bez mitas. Tikko bija beigusies saruna ar Berlīni, kad sākās saruna ar Maskavu, pēc tam vārdu ņēma Kijeva, tad Sofija. Neskaitāmi viesi pulcējās pie lieveņa, korespondenti centās iespraukties istabā. Visi lūdz fotogrāfijas, apskata Juri ja Goda rakstu, ar kuru brīvprātīgās sporta biedrības «Darba rezerves» Maskavas padome viņu bija apbalvojusi par uzvaru slēpošanas krosā. Bet pastnieki joprojām tik nes un nes pilnas somas ar telegrammām. Telegrammām uz galdiņa vairs nav vietas, un tās vienkārši sāk bērt raibā, daudzkrāsainā kaudzē uz grīdas.

Boriss tik tikko pagūst atbildēt uz jautājumiem:

— Tēvs ir darbā. Bet māte aizbrauca pie Vaļas...

— Vai tās burtnīcas uz plauktiņa ir viņa?

— Jā, šodien visi par tām jautā. Izdevās tās sameklēt, — mazliet vainīgi paskaidro Valentīns; patiešām — kā gan viņam agrāk nebija ienācis prātā rūpīgi glabāt visu, kas atgādina par brāli? ...

Blakus istabā atrodas Gagarinu mazbērni. Arī viņus satraucis nepieredzētais cilvēku pieplūdums mājā.

Ne mazāka rosme valda arī skolā, kur mācījies Gagarins. Šeit jau uzsākta relikviju vākšana muzejam par kosmosu. Bērni atnesuši no pionieru nama lidmašīnas modeli, kuru bija izgatavojis Gagarins, sameklējuši pelnu trauku ar glītu sportistes figūriņu, kuru viņš bija atlējis, kad gatavojās kļūt par metāllējēju. Kāds bija atnesis konspektu par metalurģiju, kuru Jurijs atstājis, kad vasaras brīvlaikā bija atbraucis no Saratovas uz mājām.

Skolotājs Genadijs Ņikitins rādīja viesiem šīs pirmās vienkāršās Gagarina stūrīša relikvijas un teica, ka ar laiku Gžatskā droši vien izveidošot Pirmā kosmonauta muzeju, jo tagad taču Gžatska uz visiem laikiem esot saradojusies ar kosmosu tāpat kā Kaluga, kur jau ir izveidots Ciolkovska muzejs...

Tajā rītā Aleksejs Gagarins piecēlās agri. Paēda, izdzēra glāzi stipras tējas un kopā ar biedriem devās uz darbu: viņi būvēja laukos māju.

Pazīstamais laivinieks, kas viņus cēla pāri upei, Aleksejam Ivanovičam jautāja:

— Paklau, Ivanič, — kāda dienesta pakāpe ir tavam dēlam?

— Vecākais leitnants. Kas tad ir?

— Runā, ka kosmosā ar pavadoni esot aizlidojis cilvēks. Majors Gagarins uzvārdā, Jurijs vārdā. Es nodomāju — nez vai nav tavs dēls?

— Kur nu, manējam līdz majoram vēl ilgi jādienē...

— Varbūt kāds radinieks?

— Kas to lai zina, var jau būt radinieks. Taču man rados nav neviena majora. Bet Gagarinu pasaulē ir daudz, atliku likām. Bija pat kņazi. Laikam uzvārda brālis.

— Un tomēr tas ir patīkami.

— Un kā vēl. Mūsējais — un skat, kur aizlidojis.

Kamēr večuki nesteigdamies aprunājās, laiva ar

priekšgalu atdūrās pret mitro, piesnigušo smilti. Krastā viņi brīdi pasēdēja uz sausas siekstas, sapīpēja, vēl parunāja par cilvēku, kurš lido, un tad atvadījās. Laivinieks airēja atpakaļ uz viņu krastu, bet namdari, uzmetuši plecā savus maišeļus, devās tālāk.

Ciemā, kur viņi parasti atpūtās, tie nonāca krietni noguruši. Nolēma mazliet iekost.

— Aiztec, Mitja, pie saimnieces pēc glāzēm, — Aleksejs Ivanovičs palūdza kādu gados jaunāku biedru.

Mitja atskrēja ātri, atnesa glāzes un atkal apstiprināja pārsteidzošo ziņu:

— Aleksej Ivanovič, šķiet tomēr, ka kosmosā aizlidojis tavs dēls! Pa radio teica — majors Gagarins. Un tēvvārds arī sakrīt — Jurijs Aleksejevičs!

Aleksejs Ivanovičs arī šoreiz tam nepievērsa uzmanību.

«Lai jau būtu Gagarins. Vai mazums Gagarinu lido! Tagad jau tādi lidināšanās laiki pienākuši. Tā vien lido — šurp un turp...»

Skaļi viņš to nepateica, bet tikai cienīgi, kā jau gados vecākam vīram pieklājas, piebilda:

— Ja tas ir manējais, tad ļoti priecājos par Gagari-niem. Bet Jurka dara savu darbu, un mums jādara savējais. Ejam tālāk!

Nesteigdamies viņi devās ceļā. Sastapa pazīstamus ļaudis. Tie visi viņu apsveica.

Aleksejs Ivanovičs tikai neapmierināti atmeta ar roku

un norūca:

— Vēl ko izdomājuši! Manējais, ja gribat zināt, ir tikai vecākais leitnants. Bet tas ir majors. Un tomēr viņš ir malacis. Mūsu cilvēks!

Nonākuši galā, viņi vēlreiz uzkoda pēc nogurdinošā ceļa. Aleksejs Ivanovičs pirmais paņēma cirvi.

— Ķeramies nu pie darba.

Viņi sparīgi vēcināja cirvjus, tie skaļi šķindēja, zibēja skaidas, smaržoja pēc svaigiem sveķiem.

Viņi tikko bija iejutušies darbā, kad no kantora atskrēja ar ziņu:

— Aleksej Ivanovič! Jūs aicina pie telefona! Zvana rajona komitejas sekretārs Nikolajs Fedorenko.

— Ko tad viņam no manis ievajadzējies? — neapmierināti attrauca Aleksejs Ivanovičs un, atspiezdamies uz spieķa, gāja uz kantori. — Kavē tik darbā, bet kam tu sūdzēsies!

Klausulē atskanēja pazīstama, bet stipri satraukta balss. Fedorenko runāja reizē laipni un uzstājīgi:

— Steidzieties atpakaļ uz Gžatsku, Aleksej Ivanovič! Man pavēlēts jūs sameklēt un kopā ar visu ģimeni nogādāt uz Maskavu.

— Nikolaj Grigorjevič, es jau labprāt steigtos mājup, bet kad tad es ar savu kāju tur aizklibošu? Visapkārt neizbrienami dubļi.

— Padomju saimniecība iedos zirgu. Ar to aizbrauksiet līdz pārceltuvei. Bet viņā krastā jūs, Aleksej Ivanovič, gaidīs traktors, un tālāk es gaziku aizsūtīšu. Es būšu tur.

«Skat, kas par lietu. Pats mani gaidīs,» nodomāja Gagarins, nolicis klausuli. Dīvaini, visi par viņa dēlu —• lidotāju vien runāja. Visi viņu apsveica. Aleksejs Ivanovičs ilgi nevarēja lāgā saprast, kur īsti viņa Jurka aizlaidies, ka visi sacēluši tādu kņadu, sākuši tā skraidīt un rosīties.

Un tikai ceļā viņš sāka apjaust, kas īsti notiek:

«Jurka ir aizlidojis kaut kādā tur kosmosā, kur neviens cilvēks pirms viņa vēl nav bijis. Skat, kāds del-veris! Un nav apkaunojis. Laikam jau braši nolidojis, ja visi par to vien runā...» Sirdī modās tāds kā tēva lepnums. Viņš gan nezināja, kā īsti sauc šo neizprotamo sajūtu: gribējās izslieties taisni un izriest krūtis kā ierindā ģenerāļa priekšā, kad tevi uzslavē.

Visu saprast viņam palīdzēja traktorists, kurš sēdēja pie traktora «Belarus» stūres. Viņš sīki un saprotamā valodā paskaidroja viņam notikuma jēgu. Taču arī pēc tam Aleksejs Ivanovičs nevarēja beigt domāt, kā tas gadījies, ka tieši viņa Jurkam bija kritusi tāda apbrīnojama laime, un kā vienkāršs lauku puisis, kas nav nācis nez no kādiem mācītiem ļaudīm, pacēlies citiem ļ>āri? Viņu nebeidza mākt šaubas. Brīžiem viņš pat bija pārliecināts, ka noticis pārpratums, par kuru pagaidām viņš vēl neko nezina. Vārdu sakot, pārliecība, ka noticis pārpratums, palīdzēja viņam izturēties samērā mierīgi līdz pašām mājām.

Un tikai tad, kad viņš ieraudzīja pie lieveņa automašīnas un ļaužu pūli, kad satrauktie korespondenti ņēmās viņu iztaujāt un dīvaini zibsnīt un knikšķināt savus aparātus, viņš saprata, ka te gan nav nekāda pārpratuma. Aptvēris notikuma svarīgumu, viņš sajuta uztraukumu. Tik stipru, ka pagura kājas. Aleksejs Ivanovičs nezināja, ko kuram lai saka, kas vispirms būtu jādara. Kaut ko tādu viņš piedzīvoja pirmo reizi mūžā. Bet mājā jau dega spožas spuldzes un tarkšķēja kinokameras. Kādā brīvā mirklī Aleksejs Ivanovičs izņēma no kumodes un uzvilka zilo satīna krievu kreklu — balto viņam neizdevās sameklēt. Tagad viņš varēja pilnīgi būt to ļaužu rīcībā, kuri šodien saimniekoja viņa mājā.

No galvaspilsētas pienāca telegramma, kurā tika paziņots, ka visai ģimenei ir izsūtīta mašīna. Pulksten 11 vakarā Gžatskā patiešām atbrauca speciāls autobuss, ar kuru Gagarini aizbrauca uz Maskavu. No rīta viņi jau bija viesnīcā, kur viņus gaidīja Anna Timofejevna un Valentīna ar bērniem.

3

Tagad pastāstīsim, kas notika mēnešos un dienās pirms vēsturiskā lidojuma, par to, kā Jurijs Gagarins kļuva par pasaulē pirmo kosmonautu.

Teorētiskās un praktiskās nodarbības notika kā parasti, pamazām tās kļuva arvien spriegākas un sarežģītākas.

Turpinājās grūtais lidotāju kosmonautu veidošanas process.

Pirmajam zvaigžņu kuģa pilotam lidojuma laikā vajadzēs paciest vientulību. Vientulību bezgalīgajā, melnajā, mēmajā, nezināmajā un briesmu pilnajā Visumā.

Vai var jau iepriekš sagatavot cilvēku darbam šādos neparastos apstākļos? Izrādās, var. Un tas tiek darīts surdokamerā, vientulības kamerā jeb, kā to vēl mēdz saukt, slēgtas telpas kamerā.

... Beidzies aktīvais lidojuma posms, apstādināti dzinēji, un kuģa kabīnē ienāk kosmoss. Tas atnesis sev līdzi tūkstošiem visneparastāko sajūtu, domu un jūtu. Pirmām kārtām — klusums. Neviena skaņa neatlido no bezgalīgās tāles. Zeme arī palikusi ļoti tālu, un izzudis priekšstats par augšu un apakšu. Vientulība. Kuģa slēgtā telpa.

Grūts, cilvēkam neierasts stāvoklis. Viņš taču visu mūžu atrodas skaņu pasaulē, parastu sajūtu pasaulē. Un nu viņš ir gluži viens.

Nākamie kosmonauti dažādi panesa treniņus surdokamerā. Hermanis Titovs lasīja dzejas un zīmēja Ciolkov-ska portretu. Aleksejs Ļeonovs arī zīmēja. Tomēr vientulība viņa zīmējumiem uzspieda savu zīmogu. Uz baltajām lapām parādījās gan būdiņa, kas vientuļa stāvēja bezgalīgajā taigā, gan neliels un vientuļš burinieks satraukti bangojošas jūras vidū. Bet Valērijs Bikovskis uzzīmēja divas tenku vāceles, kas tā bija aizrunājušās, ka viņām mēles sapinās kopā.

Ārsts psihologs, kas nevienu dienu nepārtrauca savus novērojumus, pēc eksperimenta runāja ar vienu no topošajiem kosmonautiem. Visa eksperimenta laikā lidotājs bija punktuāls. Tagad viņš teica, ka esot ļoti noguris, — gribas atpūsties un negribas nekur iet. Ļoti gribas paelpot gaisu, ko elpo visi. Gribas tikties ar cilvēkiem, parunāt ar viņiem. Mācot vientulība...

Ārsts atcerējās, ka eksperimenta laikā nekas tāds netika novērots. Vaļasbrīžos kosmonauts dziedāja vai svilpoja liriskas un deju melodijas, bungoja ar pirkstiem mūzikas ritmā.

Sarunu ar ārstu lidotājs pēkšņi beidza šādiem vārdiem:

— Vai jūs, dakter, negribat pavingrināties ar mani sambo cīņā? Vajadzētu mazliet izkustināt locekļus.

Ārsts bija ar mieru: viņam ļoti gribējās sagādāt kaut kādu prieku šim lieliskajam puisim...

Pirmais surdokamerā tika pārbaudīts Valērijs Bikovskis. Klusums tur ir tāds, ka var dzirdēt, kā deniņos pulsē asinis. Režīms, darba un atpūtas mija un pastā-vlgās nodarbības — viņš pat izlaboja vienu no sistēmām — palīdzēja viņam labi panest divas nedēļas ilgo treniņu. Juri jam un visiem pārējiem viņa stāstījums par šo uz Zemes imitēto kosmisko lidojumu deva ļoti daudz. «Ja jau Valērijs to visu ir labi pacietis, arī es ar to tikšu gala!» stingri nolēma Jurijs.

Tāpēc viņš iegāja laboratorijā mierīgs un labā omā. Sasveicinājās, ielūkojās rūpju pilnajās ārstu sejās un jautaja:

— Ko lai atvedu jums no kosmosa?

— Sākumam pietiks ar labu garastāvokli, — teica kalsenais, mazliet sakumpušais ārsts Gorbovs ar šķelmīgām, bet skumjām acīm.

— Tik vien? Tas man ir tīrais nieks. Atvedīšu, cik tik vajag!

Un tad aiz Juri ja vienas pēc otrām aizvērās divas durvis. Tagad viņš palika viens. Kamera nav liela. Tajā nav nekā lieka. Lidmašīnas sēdeklis. Galds. Krēsls. Pie sienas karājas tabula ar sarkaniem un melniem cipariem. Plaukti ar papīra paciņām. Tur ir produkti. Tver-tnītē ūdens. Tieši iepretim sejai sienā ir liels iluminators, kurā acīmredzot iemontēts kinoaparāta objektīvs. «Tātad var filmēt no ārpuses,» nodomāja Jurijs.

Pa kreisi ir higrometri un termometri. Pie galda malas — gaismas tablo. Tajā zināmā secībā var iedegt sarkanu, baltu un zilu spuldzīti un tādējādi sarunāties ar eksperimentētājiem, piemēram, palūgt, lai kamerā nodzēš gaismu utt. Tieši virs galda ir sarunu sistēmas skaļrunis, bet diez vai pa to nāksies kaut ko dzirdēt: Jurijs zināja, ka tas klusēs. Toties darbosies otrs — tur, laboratorijas istabā.

Pa labi atrodas reģenerācijas sistēma, kaktos — smilškrāsā nokrāsotas divas televīzijas kameras. Tās lūkojas uz viņu ar saviem aukstajiem, zilganajiem objektīviem no augšas un mazliet leņķī, kaut kā iesānis. Jurijs zina, ka var redzēt visus kameras kaktus. Tātad ārstu skatieniem nepaies garām nepamanīts neviens sīkums.

Virs parastā pasažieru sēdekļa, kas laikam ņemts no vecas LI-2, ir fotofonostimulators — aparāts, kas atgādina kaut kādas dīvainas marsiešu acis — divas sudrabotas «lēcas» garu kātu galā. Kad sēž sēdeklī, «lēcas» atrodas pie pašām ausīm. Bet virs galvas ir lampa, līdzīga tai, ko mēdz saukt par zilo gaismu. Šis aparāts dod iespēju ar gaismas un skaņu signāliem pārbaudīt eksperimentam pakļautā cilvēka organisma fizioloģisko izturību.

Labajā pusē pie sēdekļa ir pults ar elektrodiem. Uz pults ir balta plāksnīte ar cilvēka attēlu. Tur skaidri parādīts, kur un kāds elektrods jāuzliek. Dažādas krāsas elektrodu vadi nokarājas no pults.

Paskatījies visapkārt, Jurijs paņēma no plauktiņa vati, piesūcināja to ar spirtu un noberzēja ādu, pēc tam centīgi uzlika un piesaitēja elektrodus. Viņš neviļus atcerējās Puškina dzeju:

Pie zalkšu jūras ozols zaļo,

Tam apkārt, zelta ķēdē siets,

Dien', nakti, teiksmu dzirnas maļot,

Iet mācīts runcis, zintnieks vieds.[6]

«Tagad arī es esmu tikpat kā pieķēdēts,» viņš iedomājās un pasmaidīja.

Kamerā, tāpat kā visā laboratoriju stāvā, mazliet smaržo pēc spirta.

Kad ieklausās, tad pat pulksteņa tikšķi liekas apdullinoši skaļi. Tikšķ pulkstenis, rit minūtes, bet šķiet, ka laiks ir apstājies, sastindzis.

Iekārtojies šajā nelielajā telpā, Jurijs tūlīt nodomāja, ka vislabākais līdzeklis pret garlaicību ir darbs. Viņš rūpīgi nolika uz galda grāmatu kaudzīti un nolēma sākt ar tehnisko literatūru. Daiļliteratūra vairāk noderēs, kad kļūs pavisam nelāgi ap dūšu. Viņš nešaubījās, ka pienāks tāds brīdis, kad pilnīgā vientulība un klusums kļūs pavisam neciešami.

Jurijs apsēdās pie telegrāfa atslēgas un pārraidīja pa radio pirmo ziņojumu:

«Dzīvoju lieliski! Garastāvoklis možs. Neko sevišķu nejūtu. Sāku strādāt.»

Viņš negaidīja atbildi uz savu radiogrammu. Tā ari nepienāca. «Ja ar mani kaut kas notiks, tad mani izvilks no šejienes un atdzīvinās,» nodomāja Jurijs un pasmaidīja. Viņam šķita komiski, ka viņš šeit var darīt un runāt, ko grib, bet tur ārpusē cilvēki visu redzēs un dzirdēs. Un viņš nolēma, ka tieši tāpēc viņam ir jāuzvedas tā, kā pienākas. Lai notiek kas notikdams, viņš te nosēdēs tik daudz dienu un nakšu, cik vajadzīgs. Katrā ziņā nosēdēs!

Tad pēkšņi iedegas krāsainās signālspuldzītes. Komanda pēc atšifrēšanas skan tā: «Sāciet izpildīt programmu. Sāksim strādāt ār tabulu.» Jurijs paņem rādāmo kociņu un skaļi nosauc Ciparus. Tabulā ir 49 cipari: 25 melni un 24 sarkani. Tie izvietoti nenoteiktā kombinācijā. Ātri jānosauc melnie cipari pieaugošā, bet sarkanie — dilstošā kārtībā, kombinējot šos ciparus tā, lai to kopsumma būtu 25, un turklāt vēl parādot tos ar rādāmo kociņu. Kad Jurijs strādāja ar šiem cipariem, tika ieslēgti dažādi traucēkļi — atskanēja mūzika, diktors skaļā balsi nolasīja ciparus no tādas pašas tabulas, kauca sirēna — darbojās fotofonostimulators. Jurijs lāgā nesaprata, ko īsti tas stimulēja. Pašlaik tas tikai aktīvi traucēja viņu.

Bet Gagarins strādāja nekļūdīgi: 24 — sarkans, 1 — melns, 23 — sarkans, 2 — melns...

Viņa paša balss viņam šķiet apbrīnojami dobja un sveša. «Laikam nebija nevienas kļūdas. Lai paklausās magnetofona lenti.» Beidzis strādāt ar tabulu, viņš vēlreiz rūpīgi aplūko visu savu saimniecību. Uzmanīgi klausās.

Televīzijas kameru «acis» vērīgi seko katrai viņa kustībai un darbībai. Bet viņa darbību precīzi reglamentē programma. Stingri noteiktā kārtībā mijas darbs un atpūta, precīzi noteiktā laikā jāēd un jāguļ... Viss notiek tā kā daudzdienu lidojuma laikā.

Jurijs paņem nesen iznākušo ārzemju zinātnieku rakstu krājumu. Pēdējās dienās viņam nebija laika palasīt šo grāmatu, kas ir pieblīvēta ar formulām un zīmējumiem.

— Tagad mēs to palasīsim, tas būs pat ļoti interesanti!

Jau pirmās lappuses šajā nopietnajā grāmatā izraisīja smaidu. Ievērojamais astronautikas teorētiķis K. Erike savā rakstā apgalvoja, ka Zemes mākslīgie pavadoņi ar apkalpēm varot būt raķešu būves tehnikas attīstības galamērķis šajā gadsimtā. Jurijs atcerējās Galvenā konstruktora stāstījumu par to, ka jau ir gatavs kuģis, kurā var lidot vairāki cilvēki un kurš var atrasties kosmosā daudzas diennaktis. Jurijs izdarīja atzīmi lappuses malā pie šim rindiņām un mazliet pakavējās pie nākamajām: «Katrā ziņā to radīšanas perspektīva ir loti lielā mērā atkarīga no inženieru prasmes.» — «Kas tiesa, tas tiesa!» nodomāja Jurijs un lasīja tālāk. Viņa uzmanību saistīja vieta, kur bija runa par ilgstošiem ceļojumiem kosmosā: «Droši vien šādu ilgstošu ceļojumu laikā visnepatīkamākā sajūta... būs nevis vientulība, bet gan bezpalīdzības sajūta, kuru nevarēs izkliedēt tas, ka kopā ar astronautu būs liels skaits tikpat bezpalīdzīgu ceļotāju...»

Jurijs nemanīja, ka viņš skaļā balsī polemizē ar ārzemju autoriem, bet ārsti dzirdēja viņa vārdus un redzēja viņa ironisko smaidu. Un tas viņiem patika.

Taču bija pienācis laiks pusdienot un pēc tam, mazliet vēlāk, atkal uzņemt sakarus. Jurijs nolika grāmatu sānis un paņēma tūbiņas ar pusdienām. Viņam bija jāēd kosmiskā barība, un pirmajā dienā viņam tas pat iepatikās. Pēc ēšanas viņš atkal ieslēdza rāciju un pārraidīja ziņojumu pēc vajadzīgās formas.

Saskaņā ar noteikto režīmu viņam bija jāstrādā naktī un jāguļ dienā. Sākumā tas nācās grūti, jo nebija pierasts, bet drīz vien viņš dienā aizmiga bez sevišķas piepūles.

Pirmajās trijās diennaktīs viņš neizjuta vientulības grūtumu. Tomēr viņš nevarēja nepamanīt, ka absolūtais klusums viņu stipri nomāc. Ceturtajā dienā Jurijs atcerējās kādu lekciju, kuras laikā viņiem tika pastāstīts, ka, pēc ārzemju pētnieku domām, cilvēka psihe vispār neesot spējīga izturēt ilgstošu izolāciju kosmosa kuģa ierobežotajā telpā.

«Te bez darba nevar iztikt!» nodomāja Jurijs. «Kas gan ir cilvēks, ja viņa dienu ieguvums un peļņa ir tikai ēst un gulēt? Kustonis!» rakstīja Šekspīrs. Tā ir taisnība, bet kinofilmu gan nebūtu slikti noskatīties! Tomēr ir garlaicīgi.»

Protams, viņam bija velnišķīgi grūti bez biedriem, bez sakariem ar ārpasauli, dažbrīd viņam likās, ka viss ir apnicis, bet viņš neatlaidīgi strādāja, ieslēdza rāciju, izdarīja ierakstus žurnālā, nolasīja ciparus no tabulas, un laiks it kā sāka skriet ātrāk. Laiku Jurijs konstatēja pēc kalendāra, kas bija iemontēts skaļrunī.

Pienāca brīdis sakaru seansam, un blakus telpā uzstādītais magnetofons jau sāka ierakstīt lentē pārbaudāmā mierīgo, dzīvespriecīgo balsi:

— Labrīt, biedri! Sniedzu pārskata ziņojumu. Šodien ir otrdiena, I960, gada 26. jūlijs. Pulkstenis ir četri nulle nulle. Temperatūra kamerā pēc pirmā termometra 24°, pēc otrā termometra 23°. Gaisa mitrums kamerā ir 49% pēc pirmā higrometra un 46% pēc otrā higro-metra. Pašsajūta laba. Garastāvoklis možs. Personisks sveiciens Irinai. Pārskata ziņojumu beidzu.

Dažreiz Jurijs uzsāka savdabīgu radiorotaju, mēģināja uzminēt, kā sauc laboranti, kura dežurē pie surdoka-meras, jokoja ar tehniķi Volodju. Ari šoreiz, pārraidījis pārskata ziņojumu, viņš vēl piebilda:

— Irina, es domāju, ka šodien tu dežurē. Es to ļoti ceru. Bet, ja šodien dežurē Vaļa, tad es gribu viņai pateikt, ka esmu ļoti noilgojies pēc viņas. Un vispār mani ļoti interesē — vai šodien dežurē Irina vai Vaļa?...

Skaļrunī nebija dzirdama neviena skaņa. Ārpasaule klusēja, sienas klusēja. Viņam atbildēja mēms klusums. Pilnīga vientulība. Grīda un sienas pelēkā krāsā. Galda virsma gaiši zila, apakša brūna. Kad tu sēdi un skaties uz to, tad liekas, ka tu atrodies lidmašīnā un ka zem tevis ir blīvs gaiši zila gaisa slānis. Arī linolejs, kas klāj grīdu, ir zilgani pelēks. No tā visa neviļus rodas izplatījuma, augstuma un aukstuma sajūta...

Pēkšņi Jurijam šķita, ka griesti ir pustumša alas velve un ka no pelēcīgā pakrēšļa viņam uzglūn briesmas. Kas gan šodien ar viņu notiek? Ak jā, viņš atcerējās, ka ārsti jau sen ir mēģinājuši ārstēt cilvēkus ar vientulību un alu sauso gaisu, kuram ir nemainīga temperatūra...

Kāds no rakstniekiem, laikam Balzaks, rakstīja, ka vientulība ir laba, bet katrā ziņā ir vajadzīgs kāds cilvēks, kuram varētu pateikt, ka vientulība ir laba.

Deg spuldzīte, vāji apgaismodama istabu, kas atgādina šauru kuģa kajīti. Jurijs aptausta biezo bārdu, kas viņam izaugusi pa šīm dienām, un domā par Remarka grāmatu «Trīs draugi», kuru tikko bija izlasījis. Vienmuļu, garlaicīgu dzīvi dzīvoja trīs labi draugi... Bet aiz biezām sienām kaut kur mutuļo dzīve, aug zāle, dzied putni... Viņš tos vēl dzirdēs! Tikai mazliet jāpagaida, viņš taču gatavojas... Nezin kāpēc, bez jebkāda sakara ar Remarku, Jurijs atcerējās Tolstoja «Aelitu». Mēģināja iedomāties, kāda izskatās Zeme, raugoties no malas... Kā tas tur bija aprakstīts?

«...Tumsā karājās milzīga, saules apmirdzēta ūdens lode. Okeāni likās zili, salu kontūras iezaļganas, mākoņu lauki aizsedza kādu kontinentu. Valgā lode lēni griezās. Asaras aizmigloja acis. Dvēsele, pārplūzdama asarām aiz mīlas,, lidoja pret zilganvalgo gaismas stabu. Cilvēces dzimtene! Dzīvības avots! Pasaules sirds!

Zemeslode aizsedza pusi no debess.»

Jā, ekspedīcija atgriezās no Marsa... Arī viņam būtu ļoti interesanti redzēt Zemi no tālienes.

Pēkšņi Jurijs skaidri iedomājās un gandrīz izjuta, kā būtu, ja viņa kuģis, zaudējis vadību, peldētu melnajā bezgaisa izplatījumā, kļuvis par Saules pavadoni. Uzticīgs un mūžīgs kā pati Saule, nenovēršams kā Mēness vai Zemes griešanās. Sabojājušies rezerves dzinēji, kas būtu varējuši viņu nogādāt atpakaļ uz silto, gaiši zilo planētu ar milzīgajiem okeāniem un zaļgani brūnajiem kontinentiem. Drīz, ļoti drīz beigsies skābeklis. Aparāta rādītājs lēnām tuvojās liktenīgajai svītrai. Izsisti caurumi tvertnēs, un dzīvinošā gāze izplūdusi bezgalīgajā izplatījumā. Drīz izsīks arī pārtikas krājumi. Viņam viss labi jāpārdomā un ar vēsu prātu jāapsver.

Jāšaubās, vai viņu pagūs panākt un izglābt kuģis, kas izsūtīts palīgā. Tas var nepagūt. Viņš ir viens. Biedri gājuši bojā uz tās tālās, drūmās planētas. Viņš neredz, ko rāda aparāti. Nav strāvas. Tumsa. Cik ilgi tas var turpināties?

Nolādētais vulkāns. Tas sāka darboties tik pēkšņi, ka viņi tik tikko paguva izrauties no tā ugunīgajiem skāvieniem. Jurijs skaidri redzēja liesmu jūru, dzirdēja sprādzienus degvielas nodalījumos. Kā viņiem izdevās startēt no planētas, to viņš vairs neatcerējās. Un tagad viņš ir viens, jau kuru mēnesi pilnīgi viens melnā Visuma mēmajā klusumā! Nevadāmais kuģis peld pa apļveida trajektoriju, arvien vairāk attālinoties no Zemes. Siltās, saulainās, zilgani zaļās Zemes...

Kas tā ir par vīziju, varbūt halucinācija? Varbūt, kā mēdz teikt ārsti, tas ir sensorais bads — juteklisku iespaidu trūkums?

Varbūt vainīgs ir fotofonostimulators, kas viņu uzmodinājis?

Nē! Jurijs savā bloknotā izlasīja kinorežisora Dov-ženko vārdus, kurus viņš bija teicis II Viskrievijas rakstnieku kongresā: «Es ticu, ka uzvarēs tautu brālība, ticu komunismam, bet, ja pirmajā lidojumā uz Marsu kaut kur pasaules izplatījumā ies bojā mans mīļotais brālis vai dēls, es nevienam neteikšu, ka pārvaru viņa zaudējuma sekas.»

Tad lūk, kas par lietu. Jurijs kļuva priecīgs, ka viņam izdevies saprast, kāpēc viņu tirda šādas domas un izjūtas. Viņš neteiks. Nevienam neteiks, ka surdoka-mera viņam uzmākušās šīs smagās un dīvainās vīzijas...

Lidmašīnu konstruktors Lavočkins reiz izteica interesantu domu: «Ļoti svarīgi būt neatlaidīgam un nelokāmam. Tādiem cilvēkiem viss izdodas labāk nekā vāja rakstura cilvēkiem. Cilvēks nevar izvēlēties savu ārieni, toties viņam ir iespēja izvēlēties daudz svarīgāku lietu — raksturu. Mēs varam sevi izveidot tādu, kādi mēs gribam būt...»

«Jā, griba ir griba, bet vientulība tomēr iedarbojas pamatīgi! Drīzāk pat ne vientulība, bet šis pilnīgais klusums. Šķiet, tikai devēju vadi tevi saista ar ārpasauli.» Jurijs piecēlās, atkal iededza gaismu un nolēma mazliet pa vingrot. Tas viņam vienmēr līdzēja. Pēc tam viņš nodzēsa gaismu un, sajuzdams vieglu nogurumu, ātri aizmiga, lai rīt atkal visu sāktu no gala.

Kādu rītu noberzējoties viņam nokrita uz grīdas spirta pudelīte. Spirts izlija. Sakaru seansa laikā Jurijs lūdza iedot viņam citu pudelīti ar spirtu, bet atbildi nesaņēma. «Nu ja nav, tad arī nevajag. Iztiksim bez ta.» Turpmāk viņš slapināja vati ar ūdeni un noberzējās ar mitru tamponu.

Vientulība viņu nomāca. Cik ilgi tai vēl jāturpinās, viņš nezināja. Toties ārsti jau skaidri zināja, ka arī šo pārbaudījumu viņš ir izturējis labi. Mediķu valodā secinājumi tika izteikti tā: «Izdarot eksperimentu, lai

pārbaudītu, kādu iespaidu atstāj ilgstoša uzturēšanās slēgtā telpā, J. Gagarins parādīja augstu neiropsiholo-ģiskas sfēras funkcionālo iespēju līmeni, lielu izturību pret ekstrakairinātāju — traucējumu iedarbību, izpildot noteiktās darbības, adekvātas motoriskās reakcijas uz jaunumiem, ātru orientēšanos apkārtnē, prasmi valdīt pār sevi, lielas spējas atslābināties pat īso atpūtai paredzēto pārtraukumu laikā, ātri aizmigt un pašam pamosties noteiktajā laikā, neuzrādīja jūtamas darbaspēju svārstības diennakts robežās, izpildot uzdevumus, kad neparasti tika apgriezts otrādi dienas režīms: naktī — darbs, dienā — atpūta. Vientulību panesa viegli. Noviržu no normas nebija.»

... Grūtais darbs mijās ar ne mazāk grūtiem eksāmeniem. Viens no Centra vadītājiem pēc kārtējā eksāmena pierakstīja: «Biju klāt ģeofizikas eksāmenā. Eksaminēja divi speciālisti ar pilnīgi pretējiem raksturiem. Viens bija «labiņš», otrs «āķīgs». Jaunie cilvēki ļoti ātri atrisināja taktisko uzdevumu, orientējās, pie kura iet. Apņēmīgākie biedri devās pie «āķīgā», pārējie — pie «labiņā». Ar lielu pašcieņu un mierīgi eksāmena laikā izturējās Gagarins. Gatavodamies atbildēt, kā arī eksāmena laikā daži biedri uztraucās. Starp citu, tieši šie biedri gāja pie «labiņā». Bet vienam no viņiem vajadzēja eksaminēties divas reizes.

Un tomēr pēc eksāmena pasniedzēji bija pārsteigti par savu klausītāju neatlaidību un centību, kuriem samērā īsā laikā bija izdevies apgūt šo plašo un sarežģīto vielu...»

Grūtos treniņos un pārbaudījumos auga un kaldinājās kolektīva griba, brieda kolektīvā pieredze. Vienība slīpēja gagariniskā rakstura lieliskās šķautnes. Tas arī bija saprotams: savstarpējās attiecības, kas bija izveidojušās starp kosmonautiem, bija patiesi draudzīgas, tās necieta melus un liekulību. Un katrs cilvēks, būdams spilgta individualitāte, papildināja un bagātināja citus.

Viens no ārstiem bija pierakstījis:

«... un Gagarins. Pēdējam sevišķi patīk izrādes, kur ir aktīva darbība, kur prevalē heroika, uzvaras griba un sacensības gars. Sporta spēlēs viņš ir iniciators, vadonis, komandas kapteinis. Šeit liela nozīme ir viņa gribai uzvarēt, izturībai, mērķtiecībai, kolektīva izjūtai. Iemīļotais vārds viņam ir «strādāt».

Sapulcēs ierosina lietišķus priekšlikumus. Pastāvīgi paļaujas uz sevi, uz saviem spēkiem. Paļāvība vienmēr ir stabila. Viņu ļoti grūti, faktiski nemaz nav iespējams izsist no līdzsvara. Garastāvoklis parasti ir mazliet pacilāts, droši vien tāpēc, ka viņš ļoti mīl humoru. Un tomēr viņš vienmēr ir lietišķs un apdomīgs. Viņš ir ļoti pašsavaldīgs. Treniņus panes viegli, strādā rezultatīvi. Harmoniski attīstīts.

Vaļsirdīgs. Atklātu sirdi un dvēseli. Pieklājīgs, taktisks, akurāts līdz punktualitātei. Mīl atkārtot: «Tā, kā mācīja!» Nav iedomīgs. Apmulst, ja ir gadījies «pārsālīt» savus jokus.

Jurijs ir intelektuāli ļoti attīstīts. Viņam ir lieliska atmiņa. Izceļas biedru vidū ar ļoti plašu aktīvu uzmanību, atjautību, ātru reakciju. Uzcītīgs. Rūpīgi gatavojas nodarbībām un treniņiem. Droši manipulē ar debesu mehānikas un augstākās matemātikas formulām.

Nekautrējas aizstāvēt viedokli, kuru atzīst par pareizu. Rodas iespaids, ka viņš pazīst dzīvi labāk nekā daži viņa biedri. Attiecības ar sievu maigas, biedriskas.»

Ar laiku Valentīna juta, ka dienests arvien vairāk un vairāk viņai atņem Juriju. Viņa izlikās, ka to nemana. Un tomēr dīvains nemiers brīžiem pārņēma Valentīnu, it īpaši tad, kad viņš pilnīgi negaidot uz vairakam nedēļām aizbrauca komandējumos. Viņa brīnījās arī par to, ka dažreiz viņš pārnāca no darba jau dienas vidū un tik noguris, ka tūlīt apgūlās uz dīvāna un acumirklī aizmiga.

Tagad Gagariniem bija divas mājīgas istabas. Reiz, kad pie viņiem bija sapulcējušies Jurija draugi, Valentīna pavisam nejauši dzirdēja šādu frāzi: «Belka un

Streika nolidoja tīri labi. Drīz vajadzēs kādam no mums...» Valentīna ļoti labi saprata, ka runa bija par kosmosa kuģa palaišanu, kurā lidos cilvēks.

Tagad viņai kļuva saprotamāki vārdi, kurus viņa jau bija dzirdējusi: «vientulība», «bezsvara stāvoklis», «lodīte» ... Uz brīdi viņai kļuva baigi: «Tātad kāds no viņiem ...»

Un reiz Valentīna bez aplinkiem pajautāja Jurijam, kad viņš lidos. Sākumā viņš atjokoja, bet tad, tāpat smaidīdams, teica:

— Es patiešām gatavojos lidojumam kosmosā... Uzskati, ka tu esi uzminējusi... Vārdu sakot, ja gribi, vari kaut vai šodien pagādāt sausiņus un sakravāt ceļasomu. Un neaizmirsti ielikt slēpošanas zābakus un vilnas zeķes, lai es tur nesaaukstētos...

Valentīna tā ari netika gudra, kad viņš jokoja un kad teica patiesību. Nemiers nepārgāja, bet viņa vairs neko nejautāja: «Ja negrib teikt, nevajag. Varbūt nedrīkst?»

Brīvajos brīžos viņi gāja uz kino un staigāja pa parku. Viņš spēlēja basketbolu un biljardu, auklēja meitiņu. Un joprojām bija un palika tāds kā vienmēr — smaidošs, mierīgs, nosvērts un jautrs. Biedri viņu joprojām labsirdīgi sauc par Gagaru (latv. — gārgale. Red.) Tāpat kā agrāk viņš vakaros labprātāk lasīja grāmatas, nekā skatījās televizoru. Svētkos gāja ciemos.

Nereti draugi sapulcējās arī pie Gagariniem. Jāsaka, Ļenočka bija ieviesusi savdabīgu tradīciju — «piedzina nodevu», lūdzot atnācēju: «Tēvocīt, pastāsti pasaciņu !»

Dažkārt biedri atnāca, kad Jurija vēl nebija mājās — sabiedriskie pienākumi tagad viņu bieži aizkavēja darbā.

Tā tas notika arī šoreiz. Kamēr Valentīna rosījās pa virtuvi, Ļenočka jau iekasēja «nodevu». Plecīgs glīta izskata lidotājs, ērti apsēdies uz dīvāna, nesteigdamies improvizēja:

— Reiz mūsu ciemā bija iemaldījies tīģeris. Tu zini, kāds izskatās tīģeris — tāds kā liels kaķis. Ar pūkainām ķepām, tievām ūsām, bet spalva tāda samtaina un svītraina. It kā viņš būtu uzvilcis jūrnieku kreklu. Tikai viņam viena svītra bija melna, bet otra dzeltena. Tīģeris klaiņoja un klaiņoja pa ciemu un atrada siena kaudzi — tā ir izžāvēta zāle. Viņš ēda sienu. Nebija ko darīt. Tad viņš sāka domāt: vai nevajadzētu aiziet uz mežu? Padomāja, padomāja un līksmā omā devās uz mežu. Iet un dzied dziesmiņu: «Maijpuķītes, maijpuķī-tes...»

Pēkšņi ierauga, ka viņam pretim nāk resns, resns tēvocis. Teciņus, teciņus steidzas. Tīģeris viņam saka: «Sveiki, labais tēvoci!» Bet tēvocis viņam atbild: «Vēlāk, tīģeri, vēlāk parunāsim!» Tīģeris tādu vēl nekad nebija sastapis. Viņš paskatījās uz tēvoci un nodomāja: «Cik viņš nepieklājīgs: es viņu sveicinu, bet viņš manu sveicienu neatņem!» Tīģeris pamirkšķināja ar acīm un gāja savu ceļu. Tīģeris nezināja, ka tēvocis nemaz nav nepieklājīgs, bet vienkārši ir aizmāršīgs un ļoti neva-Jigs...

Uz Ļenočku šī pasaciņa neatstāja lielu iespaidu, toties atnācēji sāka skaļi smieties: viņi uzreiz saprata, ka runa ir par kopēju paziņu.

Tagad korī ar visiem smējās arī Ļenočka. Viņa smējās skanīgiem un aizraujošiem smiekliem, tā, kā smejas viņas tēvs.

— Kas par troksni, ja kautiņa nav? — sveicinādams viesus, jautāja Jurijs. — Vēlreiz visiem kvēls svei-ciensl Vaļuša! Pavēli visiem ieņemt «kaujas pozīcijas».

...Tēja jau bija padzerta, Valentīna aizgāja uz guļamistabu apraudzīt meitiņu, sievietes par kaut ko dzīvi sarunājās ēdamistabā. Un tad viens no kosmonautiem, gaišmatains gara auguma puisis, uzsāka šo neaizmirstamo sarunu:

— Tagad jau drīz ies gaisā. Droši vien lidos Jura. Bet varbūt lidos Hermanis vai kāds cits...

— Nu, un kas tad būs? — pasmaidīja Gagarins. — Kuru sūtīs, tas lidos...

— Protams, tas nav svarīgi, kurš lidos. Galvenais ir kas cits. Tiks palaists kuģis. Droši vien viss beigsies labi, citādi nemaz nevar būt. Saprotat, kas tad notiks: pasaules slava, apsveikumi...

— Uz kuru pusi tu stūrē? — pārjautāja Boriss.

— Uz to, ka tādos apstākļos nav grūti arī no zemes atrauties: aizmirst, kam mums visiem jāpateicas, kas no mums izveidoja tos, par kuriem uzzinās visa pasaule.

— Tu mīklaini izsakies! Runā skaidrāk! — jokodams piebilda kāds cits biedrs.

— Es saprotu, par ko ir runa, puiši! — dedzīgi iesaucās Jurijs. — Runa ir par to, lai mēs pēc jebkura sasnieguma joprojām paliktu par cilvēkiem, komunistiem. Lai nekļūtu iedomīgi un augstprātīgi, lai mēs būtu tie, kas esam, bet vel labāk, ja mēs tad kļūtu vēl prasīgāki pret sevi, vēl vienkāršāki nekā agrāk. Vai es tevi pareizi esmu sapratis?

— Pilnīgi pareizi! Svarīgi, lai slava mūs nesamaitātu. Smieklīgi noraudzīties, kad vienkārši puiši, kas agrāk bija lāga zēni, piepūšas kā tītari. Zvērēsim, ka mēs nesaslimsim ar šo tītaru slimību!

— Vai jautājums ir skaidrs? — pavaicāja viens no draugiem, kuru puiši pa jokam bija iesaukuši par kultūras ministru.

— Viss ir skaidrs! — visu vietā atbildēja Jurijs. Un tas skanēja ka zvērests.

— Bet tagad paklausīsimies mūsu iemīļoto dziesmu! — Kāds no puišiem nospieda magnetofona taustiņu un samazināja skaļumu. Vladimirs Trošins sāka dziedat, un katrs no viņiem šajā dziesmā ielika savu, tikai viņam vienam saprotamu jēgu:

Kad paies gadi gari,

Ar draugiem pārspriest varēs,

Kā ceļos zvaigžņotajos Bij pirmais aplis griezts,

Kā mērķi sasniegt pratām Un tad ar acīm platām Uz savu dzimto zemi No malas skatīties.

Sākumā viņi klausījās klusēdami, bet tad sāka dziedāt līdzi.

Tā pagāja šie neaizmirstamie ģimenes vakari, kuros allaž tika pārrunāts pats galvenais. Bet galvenais bija uzdevums, kuram viņi gatavojās.

Ar Juriju bija labi, uzticami draugi. Ar tādiem mierīgi varēja dalīties jebkurās grūtībās un likstās. Grūtības bija. Dažkārt gandrīz visu nakti vajadzēja nosēdēt pie grāmatām un no rīta atkal iet uz treniņiem. Bet likstu gan nekādu sevišķu nebija.

5

Pirmā praktiskā iepazīšanās ar raķeti notika vasarā Sergeja Koroļova plašajā «saimniecībā».

Kosmonautu grupu ieveda tieši viņa kabinetā.

Gagarins ne vienu reizi vien ar lielu godbijību un cieņu domāja par Galveno konstruktoru un par tiem, kuriem, pateicoties savai gudrībai, zināšanām, dzelzs gribai, izgudrošanas spējām un milzīgajam organizatora talantam, izdevās ļoti īsā laikā radīt šādu tehniku.

Un tagad kosmonauti pa vienam ieiet ne sevišķi lielajā, bet pietiekami plašajā kabinetā. Iepretim rakstāmgaldam pie sienas karājas Ciolkovska portrets. Gar sienām izvietoti Zemes mākslīgo pavadoņu un raķešu modeļi, pie vienas sienas parastā skolas tāfele, uz kuras redzami pusnodzēsti formulu hieroglifi un grafiku līknes.

Jurijs jau kuro reizi vērīgi aplūkoja Koroļovu. Šis nelielā auguma cilvēks ar atklāto, krievam raksturīgo seju atstāja vēlīga saimnieka, tiesa, arī apņēmīga un enerģiska cilvēka iespaidu. Liela galva ar iesirmiem matiem. Plata un augsta piere. Dziļas un domīgas brūnas acis. Seju rotā gudrs, saprotošs smaids. «īsts krievu cilvēks,» nodomāja Jurijs.

Galvenajam konstruktoram bija labs garastāvoklis. Un kā lai nebūtu, ja pie viņa atkal ieradušies kosmosa kuģu nākamie komandieri! Un šie pirmie pasažieri tagad viņam iepatikās vēl vairāk. Jauni, spēcīgi, simpātiski.

Sergejs Pavlovičs ievirzīja tikšanos lietišķā, bet ļoti sirsnīgā gultnē, runāja ar viņiem kā ar līdzīgiem. Tas bija patīkami. Viņš iztaujāja kosmonautus par treniņu gaitu. Kosmonauti juta, ka Galvenais konstruktors to visu ļoti labi zina, bet viņam gribas pašam dzirdēt, kādas ir viņu personiskās sajūtas un novērtējums.

— Jūs sakāt, ka termokamerā ir tā pagrūti? Jāsvīst. Neko nevar darīt, puiši, jāpierod, lai lidojumā būtu vieglāk! Suvorovs mēdza teikt un jūs droši vien to jau agrāk esat bieži atkārtojuši: «Grūti mācībās — viegli kaujā.» Bet kauja ar kosmosu droši vien būs daudz nopietnāka nekā visas kaujas, kuras līdz šim ir izcīnījusi cilvēce: vēl nav pietiekami izpētīti «pretinieka» spēki. Skaidrs? Varu jums tikai pateikt, ka visas sistēmas ir pārbaudītas, darbojas normāli, labi darbojas. Bet nav izslēgts, ka pilotam kādu laiku vajadzēs atrasties diezgan augstas temperatūras apstākļos. Kuģim ieejot atmosfēras augšējos slāņos, apvalka temperatūra pēc aprēķiniem būs 10 tūkstoši grādu. Tomēr jūs neuztraucieties: kabīnē temperatūra tik un tā svārstīsies no 15° līdz 22°, un jūs to varēsit regulēt pēc saviem ieskatiem.

Jurijs zināja, ka meteorīti un kosmosa kuģi, ieejot atmosfēras augšējos slāņos, sakarst, bet viņš nebija gaidījis, ka līdz tādai pakāpei. Starp citu, tas nav nekāds brīnums: meteorīti taču sadeg. «Jaukas lietiņas,» nodomāja Gagarins un neviļus pasmaidīja.

Konstruktors pamanīja viņa smaidu un nākošo jautājumu uzdeva tieši viņam:

— Un kā ir centrifūgā, pamatīgi spiež?

— Centrifūgu panesam diezgan ciešami. Mēs taču esam lidotāji. Mums arī agrāk nācies paciest daudzkārtīgas pārslodzes, lai gan, protams, ne tik stipras un ne tik ilgstošas.

— Tātad nekā briesmīga nav? Tas ir labi. Vēl jo vairāk tāpēc, ka, pēc mūsu datiem, arī pārslodzes būs mazākas par tām, kuras jūs jau esat iemācījušies paciest. Kad atdalīsies nesējraķetes pakāpes, īslaicīgās pārslodzes nezin vai būs lielākas par deviņkārtīgām. Nolaižoties gan tās būs nepatīkamākas. Šajā gadījumā tās būs ilgstošākas. Bet, izejot orbītā, kad būsiet izurbušies cauri atmosfērai, tad arī būs viss — iestāsies pilnīgs miers, bezsvara stāvoklis. Starp citu, vai bezsvara stāvoklī jau esat atradušies?

— Tieši tā, Sergej Pavlovič! — visu vietā atbildēja Karpovs.

Galvenais konstruktors to jau zināja. Bet viņš zināja arī ko citu: ilgstošs bezsvara stāvoklis — tā ir pavisam cita lieta nekā bezsvara stāvoklis treniņa lidojumu laikā.

— Ka tik tas mums nesagādātu kaut kādu pārsteigumu. Vēl pat nav izpētīts, kādu iespaidu atstāj 5—10 minūšu ilgs bezsvara stāvoklis, bet jums būs jālido ilgi. Bet tā ir mediķu darīšana! Droši vien pirmo lidojumu laikā jums ar to tomēr vajadzēs mazliet pamocīties. Zinātnei vajadzīga pilnīga aina, lai zinātniekiem būtu skaidrs priekšstats, pret ko jācīnās. Vārdu sakot, pirmajiem būs grūtāk, bet pārējiem vieglāk: gan jau mēs izdomāsim, kā pārvarēt šo nulles svaru.

Nu, ko vēl lai jums saku? Protams, būs diezgan trokšņaini, kamēr iziesiet orbītā. Dzinēji ir spēcīgi. Bet troksnis — tas nav nekas salīdzinājumā ar visu pārējo. Vai ne? Jūs taču lidojāt ar reaktīvajām lidmašīnām, jūs ar troksni iebiedēt nevar! Vispār jāsaka — esam parūpējušies, lai pilots varētu strādāt normālos apstākļos. Esam pat mazliet pakarojuši ar kosmisko medicīnu. Pareizāk sakot, tā pakaroja ar mums. — Viņš iesmējās. — Tai ir sava pieeja. Viņi tik pieprasa: dodiet to un dodiet šito. Bet kā to izdarīt? Parametri ir tik stingri, ka nav pat mikronu kur iebāzt. Un tomēr mēs viņu prasības esam ņēmuši vērā. Un jūsu pretenzijas arī uzklausīsim. Jūs taču esat tehniski izglītoti cilvēki.

Vairāki kosmonauti atbalstīja Galvenā konstruktora domu.

— Tad jau ir labi! Varbūt iesim kopā apskatīt kuģi? Tur varēsit uzdot jautājumus — uz stenda visu var

labāk saskatīt. Varēsit aprunāties ar vadošo konstruktoru, ar inženieriem.

Viņi iznāca no korpusa un drīz nokļuva montāžas cehā, kas atgādina plašu, labi apgaismotu angāru. Te valdīja apbrīnojama tīrība, visi darbinieki bija tērpušies sniegbaltos virsvalkos. Jurijs to visu tūlīt pamanīja. Konstruktors, it kā būtu uzminējis, par ko viņš domā, teica:

— Liela tīrība pie mums, vai ne? Citādi nemaz nevar būt. Te vajadzīga absolūta precizitāte.

Viņi piegāja pie montāžas iecirkņa, kur uz montāžas ratiņiem gulēja milzīgs balts raķetes korpuss, kam galvgalī ar ažūra savienojumu bija piestiprināts kaut kāds smails agregāts, kas atgādināja milzīgu lielgabala šāviņu. Jurijs nodomāja: «Cik spēcīgai jābūt raķetei, lai nogādātu šo metāla milzeni kosmosā!»

Koroļovam gribējās nākamajiem kosmonautiem uzskatāmi parādīt, ka viņu darbs ir maksimāli nodrošināts pret jebkādām nejaušībām.

— Te nu ir mūsu kuģītis. Tā plūsmvirzis ir pārklāts ar baltu krāsu. Zem tās ir bieza speciāla aizsargkārta — tā ir termoizolācija, kas spēj izturēt milzīgu temperatūru. Es jau nemaz nerunāju par to, ka arī pats korpuss ir izgatavots no speciāla superkarstumizturīga tērauda. Metalurgi un ķīmiķi ir krietni strādājuši. Mēs visi esam viņiem pateicību parādā. Iesim tur!

Galvenais konstruktors aicināja nākamos kosmonautus un viņu komandieri pieiet pie kuģa pakaļgala, kur pilotus jau gaidīja inženieris izmēģinātājs un vadošais konstruktors. Koroļovs palūdza, lai viņi pastāsta nākamajiem kosmonautiem par mašīnu, bet pats aizgāja.

— Šeit skaidri redzams, kā kuģis tiek piestiprināts pie raķetes. Sakabināšanas sistēma ir ļoti droša un iedarbojas momentāni. Tā ir bremzēšanas dzinēj iekārtas sprausla. Bet te atrodas aparātu nodalījums. Kad lidojums beidzas, tas automātiski atdalās, lai samazinātos kuģa masa ...

— Sakiet, lūdzu, — vai tie ir iluminatori vai aparātu ligzdas? — jautāja viens no pilotiem.

— Tie ir iluminatori! — atbildēja konstruktors. — Kosmiskā lidojuma laikā jūs varēsit apskatīt apkārtni. Un viss būs labi redzams. Tajos ir īpaši karstumizturīgi stikli. Ļaunākā gadījumā tie tikai kļūs mazliet tumšāki.

Manuprāt, aparāti kā jau aparāti, bet vizuālie novērojumi ari vajadzīgi. Droši vien būs ļoti interesanti aplūkot mūsu mīļo, labo Zemi no tālienes? Vēl neviens no kosmosa to nav redzējis. Atklāti sakot, es jūs pat apskaužu...

Bet tagad varat paskatīties, kas tur ir iekšā! Pa šīm kāpnēm varat uzkāpt līdz jebkurai lūkai. Pagaidām vākus mēs neesam samontējuši. Tur pa kreisi ir pilota pults, pa labi — radiouztvērējs. Tieši pretim sēdeklim ir aparātu panelis. Labi apskatiet «Globusu». Tas rāda lidojuma koordinātes. Zem aparātu paneļa atrodas optiskais orientators. Tas ir maģisks aparāts, sastāv no diviem atstarojošiem spoguļiem, kas dod iespēju redzēt visu horizontu. Apskatiet sēdekli. To tikai šodien uzstādījām. Tagad jums jāpasaka — vai, tajā sēžot, ir ērti strādāt? Nu, lieniet iekšā, apskatiet. Varat pasēdēt uz sēdekļa, visu aptaustīt.

Vadošais konstruktors un inženieris atbildēja uz jautājumiem. Jurijs uzmanīgi klausījās, centās visu iegaumēt. Viņš pamanīja, ka pat Jevgeņijs Karpovs, kurš bija atbraucis šurp kopā ar viņiem, klausījās ar vislielāko uzmanību.

Jurijs atradās vistuvāk pieslienamām kāpnēm.

— Atļausit?

Viņš novilka formas svārkus un zābakus, uzkāpa pa kāpnītēm un ielīda kabīnē. Viņu pārsteidza tas, ka tā ir tik plaša. Pat plašāka nekā iznīcinātājam. Aparātu panelis, pilota pults, visa iekārta ir kompakta un glīta. Kabīnes iekšpuse bija izklāta ar baltu, mīkstu un blīvu polsterējumu, kas atgādināja čauganu apsarmojumu. Jurijs visu uzmanīgi apskatīja un aptaustīja. Bet sēdeklis?! Pat grūti ticēt, ka tajā, kā pastāstīja Galvenais konstruktors, iemontēts tik daudz komplicētu sistēmu! Jā, nebūtu slikti ar tādu kuģīti «pariņķot ap mūsu zemeslodi».

Ar godbijīgu cieņu pieskardamies jaunajiem slēdžiem un aparātiem, ieelpojot gaisu, kas smaržo pēc porolona, tehniskās eļļas, lakas un ir piesātināts ar vēl kaut kādām nepazīstamām asām smakām, Gagarins domāja par to, cik daudz strādājušas veselas rūpniecības nozares, lai radītu tādu komplicētu kuģi. Un strādnieki, veicot savus ikdienas pienākumus, droši vien vismazāk varēja iedomāties, ka viņu darbs kalpos kosmonautiem.

«Jā, lieliski strādājuši gan strādnieki, gan tehniķi, gan konstruktori! Tas ir lielākais no brīnumiem, ko radījuši cilvēki!» nodomāja Jurijs, līzdams pa lūku laukā. Viņu stipri saviļņoja šī tikšanās ar nākotni, kura jau ir tepat blakus, ar rokām taustāma.

Gagarins nolēca uz ceha flīžu grīdas un pagāja nost, lai vēlreiz labāk apskatītu raķeti un kuģi no ārpuses. Pēc izskata kabīne aizņēma samērā nelielu vietu. Tātad viss pārējais bija aparāti. Cik daudz to ir, šo kompakto bloku, kurus viņi jau redzēja uz montāžas galdiem plašajā, gaišajā cehā! Tas viss ir vienkārši apbrīnojami! Var būt, ka ar laiku visi mašīnbūves uzņēmumi kļūs tikpat precīzi, komplicēti un tīri. Un, kas zina, varbūt arī metāllējēji strādās baltos virsvalkos.

— Cik tad aparātu ir uz kuģa? Izskatās, ka pārāk maz ir indikatoru uz pults, — nedroši jautāja Jurijs.

— Gandrīz 800 kilogramu, ja runājam par svaru, bet, cik to ir, man grūti pateikt. Jāpaskatās dokumentos. Atceros tikai, ka tranzistoru uz kuģa ir ap 600, elektrisko releju, saspraudņu un pārslēdzēju — kādi pusotra tūkstoša, elektromotoru — ap 50... Kāds te esot precīzi saskaitījis. To es jums pateikšu citu reizi. Katrā ziņā uzzināšu, jo arī mani tas interesē. Bet uz pilota pults ir savienotie indikatori, tāpēc arī šķiet, ka ciparnīcu ir mazāk nekā lidmašīnā.

Šajā brīdī pie Koroļova, kas tikko kā bija atgriezies, piegāja viens no darbiniekiem. Jurijs dzirdēja tikai Sergeja Pavloviča negaidīti bargos vārdus:

— Ja nākamo reizi atnāksit pie manis ar nesagatavotu ziņojumu, paņemiet līdzi arī atlūgumu. Viss. Jūs esat brīvs. Līdz rītam sagatavojieties un pulksten 10.00 ziņojiet man.

«Izrādās, Koroļovs var būt arī valdonīgs un stingrs, viņš nemaz nav tik labiņš, kā tas var likties pirmajā mirklī,» nodomāja Jurijs un piegāja pie saviem biedriem, kuri jau grasījās iet projām no montāžas iecirkņa.

Та ja un arī turpmākajās dienās viņi nerunāja ne par ko citu kā tikai par braucienu pie Galvenā konstruktora. Un atkal Juriju pārņēma rūpju un lielas atbildības sajūta, kura izzuda tikai dažreiz mājās. «Mums uztic tik unikālu tehniku, tātad mums jādara viss, kas no mums atkarīgs, lai lidojuma laikā nepieviltu.» Viņam gribējās tūlīt pat sākt sīki izstudēt visas kuģa sistēmas un blokus, visus mehānismus un automātus... Pēc Alekseja lūguma Jurijs par to rakstīja sienas avīzē.

Tagad viņi ļoti bieži brauca uz rūpnīcu, kur tika montēti kosmosa kuģi.

Montāžas process palīdzēja kosmonautiem pamatīgi izpētīt sistēmas un mehānismus. Drīz viņi jau varēja ar tausti atrast visus blokus un mezglus. Un materiālā daļa viņiem vairs nelikās tik neaptverami sarežģīta. Uz Zemes sīki iepazīstoties ar kosmosa kuģi un raķetes aparātiem, viņi izstudēja vissīkākās detaļas, lai precīzi un dziļi izprastu fizikālos procesus, kas notiek aparātos, agregātos un sistēmās lidojuma laikā. Viņi mācījās domāt abstraktās kategorijās, lai dziļāk izprastu aparatūrā notiekošos komplicētos, neredzamos procesus. Līdztekus augstākās matemātikas un mehānikas, fizikas un elektronikas, astronomijas un bioloģijas studēšanai turpinājās arī vispusīga fiziskā un psiholoģiskā sagatavošanās.

6

Visu 1960. gada augustu un daļu septembra piloti pavadīja zem izpletņa kupola. Katru rītu, dažreiz pat vēl tumsā, viņi brauca uz aerodromu. Tagad viņiem viss šķita vienkāršāks nekā toreiz, pavasarī. Tikai uzdevumi bija mazliet sarežģītāki.

Viņi lēca lielā meža ezerā. No dažāda augstuma, dažādos laika apstākļos, izpildot visdažādākos uzdevumus.

Lēkt ūdenī — tā nav vienkārša lieta. Viens no uzdevumiem bija šāds. Kosmonautam bija jāizdara lēciens ar aizturētu izpletni. Bet, kad līdz ūdens virsmai atlikuši tikai daži metri, vajadzēja atsprādzēties no piekares sistēmas un ielēkt ūdenī bez izpletņa. Lēciena laikā stipri pieaug ķermeņa krišanas ātrums, un pilots, kas tērpies kombinezonā, ienirst ūdenī. Vajadzēja iemācīties ne vien izveicīgi pārvaldīt savu ķermeni, bet arī ar precizitāti līdz vienai sekundei skaitīt laiku un prasmīgi regulēt elpošanu. Pēc tam vajadzēja aizpeldēt līdz laivai. Tas bija grūti, bet ļoti aizraujoši. Šādu sarežģītu uzdevumu komplekss padarīja viņus izturīgākus, drošākus un spēcīgākus.

Dažreiz šie lēcieni pārvērtās par sporta spēli. Lidotāji sadalījās divās grupās, divās komandās — lēcēju komandā un sagaidītāju komandā. No rīta viena grupa sakāpa autobusā un brauca uz aerodromu, bet otra steidzās uz ezeru. Ezerā pie krasta stāvēja laivu flotile.

Bocmanis, apbruņojies ar sporta tiesneša svilpi, lepni soļoja uz laivu pusi.

— Airus ūdeni!

Airētāji spēcīgi vēzēja airus, un laivas izpeldēja no ostas. Flagmaņa laivā atradās bocmanis — «jūras vilks» un enerģiski izkliedza airēšanas komandas. Laivas, cita citu apdzīdamas, traucās uz izpletņlēcēju nolaišanās rajonu.

Laiva, kas pirmā ieradās tālā meža raga traversā, saņēma balvu. Tāpēc puiši pūlējās, cik jaudāja. Gandrīz reizē ar pēdējo laivu parādījās helikopters, kas nāca pāri koku galotnēm. Tas palika karājoties gaisā virs ezera, durvis atvērās un .. s

— Aiziet!

Pagāja viena divas minūtes, un no ūdens tika izvilkts pilnīgi slapjš kosmonauts.

Tad lēca otrs, trešais, ceturtais ...

Pēdējais no helikoptera izlēca instruktors Nikolajs Konstantinovičs.

Spēja vēja brāzma viņu parāva uz krasta pusi, un viņš noplanē uz šauras kraujas maliņas. Viena kāja viis ūdens, otra uz sauszemes. Pār ezeru pāršalc vienprātīgi smiekli. Tādu «klasisku» lēcienu piloti vēl nekad nebija redzējuši.

Viena laiva uzņem instruktoru, un tieši ezera vidū sākas mācību iztirzāšana.

— Uz krastu! — stingri nokomandē Ņikitins.

Tagad grupas apmainās lomām.

— Uz aerodromu brauks Gagarina grupa. Pārējiem — pārģērbties!

Atkal aerodroms. Atkal helikopters paceļas gaisā un uzņem kursu uz meža ezeru, atkal atskan komanda:

— Aiziet!

Izpletņu kupoli kā baltas pieneņu pūkas karājas gaisā virs ezera zaļganā ūdens spoguļa ...

Un tā tas notika gandrīz katru dienu. Protams, lēca arī uz sauszemes. Bet uzdevumi nebija vienkāršāki. Reiz bija jālec no 1600 metru augstuma, 30 sekundes aizturot izpletņa atvēršanos.

Pirmie pāri uzdevumu izpildīja normāli. Pienāca kārta lēkt Ļeonovam un Beļajevam — un pēkšņi sacēlās stiprs vējš. Viņi to pamanīja tikai tad, ka jau atradās gaisā, pareizāk sakot, pie pašas zemes, kad viņus strauji sāka nest projām no aerodroma. Piloti enerģiski pievilka štro-pes, mēģināja manevrēt, centās paātrināt nolaišanos, taču viss bija veltīgi.

Zeme. Trieciens. Rāviens sānis. Kupols velk pilotu pa zāli kādus 50 metrus ... Un tikai tad, kad vairāki cilvēki pieskrēja un uzgūlās uz izpletņiem, izdevās saplacināt kā buras piepūstos zīda kupolus.

Aleksejs nolaidās normāli, bet Pāvelam neveicās — viņam kāja atsitās pret akmeni. Sitiens bija tik stiprs, ka viņa smagajam un izturīgajam izpletņlēcēja zābakam tika norauts papēdis. Burdenko hospitālī tika uzstādīta ļoti smaga diagnoze: kreisā apakšstilba abu kaulu diafīžu slēgts šķembains spirālveida lūzums ar dislokāciju...

No operācijas Pāvels atteicās. Pusgadu viņš nogulēja hospitālī. Bet arī pēc tam ārstu spriedums bija nepielūdzams: gatavošanos kosmiskajiem lidojumiem vaja

dzēs izbeigt uz visiem laikiem!

Jurijs un viņa draugi regulāri apmeklēja vienības komandieri un uzmundrināja viņu kā mācēdami.

Pagāja vēl pusgads, un tikai tad Pāvels varēja atkal sākt strādāt. Ar milzīgu gribasspēka sasprindzinājumu viņš cīnījās par slimās kājas pilnīgu atveseļošanos. Bet cik sarežģīti tas bija! 40 dienas viņš nogulēja nekustīgi, kad viņam tika izdarīta kājas ekstensija. Kad kauli bija saauguši, izrādījās, ka lauztā kāja bija kļuvusi... mazliet garāka. Mazdūšīgam cilvēkam ar to būtu pieticis, lai kristu izmisumā. Ko lai dara? Lauzt vēlreiz kaulus vai arī izdarīt sarežģītus vingrojumus, lai mazliet sablīvētu tos?

20 dienas Pāvels katru dienu vairākas stundas stāvēja ar divām 16 kilogramu hantelēm, kas bija piesietas pie slimās kājas, lai panāktu kaulu sablīvēšanos. Bet arī tas vēl nebija viss. Kad viņš atlaba, ārsti sāka runāt par psihisko traumu, kuras dēļ viņam būšot grūti atsākt lēcienus ar izpletni. Ja izpletņlēcējs piezemēšanās brīdī kaut vai instinktīvi mazliet salieks agrāk lauzto kāju, viņš gandrīz neapšaubāmi salauzīs otru kāju...

Bet pēc visa pārdzīvotā Pāvelam un Jurijam likās, ka tās nav visnopietnākās bažas. Viņi domāja, ka tās nebūs grūti izkliedēt jau pirmajā lēcienā .. .

... Regulārie lēcieni tā norūdīja nākamos kosmonautus, ieaudzināja viņos tādu prasmi rīkoties ar savu ķermeni, ka Ņikitins ne bez lepnuma teica:

— Ar Juriju, Hermani un Borisu es varu kaut vai tūlīt piedalīties jebkurās starptautiskās meistarsacīkstēs. Bet pārējiem pagaidām vēl pietrūkst plastiskuma, nav īstas precizitātes lēciena izpildē. Lai gan visi jau lec droši un diezgan labi.

— Vēl mazliet, un drīz mēs sāksim strādāt gaisā kā balerīnas uz skatuves, — piebilda Gagarins.

Pie Jurija formas svārkiem parādījās krūšu nozīmīte — mazs izpletnitis ar ciparu 50.

Kosmodromā, rūpnīcās un institūtos nākamie kosmonauti nebija pasīvi vērotāji. Viņi bija klāt montāžas darbos un deva padomus, pārbaudīja, kā darbojas dažādas sistēmas. Zinātnieki, konstruktori, inženieri un strādnieki uzmanīgi uzklausīja pilotu aizrādījumus un dažreiz pat pārtaisīja jau gatavus mezglus.

Jurijs zināja, ka gigantiskajā nesējraķetē, kas var nogādāt orbītā arī daudz smagākus kuģus, ir it kā sapresēta visa modernās tehnikas varenība, vispilnīgākais, ko var dot šīsdienas rūpniecība un zinātne. Bet tas, ko viņš uzzināja un ieraudzīja, ne vien pārsteidza viņu, bet arī lika noliekt galvu cilvēka prāta, izgudrošanas spēju un prasmes priekšā.

Tagad viņam un arī viņa biedriem teorētiskajās nodarbībās vairs nebija tik grūti. Un tomēr vajadzēja pamatīgi gatavoties.

Mācību korpusa auditorijās valda klusums. Notiek nodarbības. «Veču» grupā pārbauda zināšanas. Izsauc Juriju.

— Klausītāj Gagarin, lūdzu, pastāstiet par nesējraķetes «Vostok» principiālo shēmu un galvenajām rakstur-liknēm! — saka pasniedzējs.

Gagarins enerģiski pieiet pie tāfeles, nostājas shēmas priekšā un paņem rādāmo kociņu.

— Trīspakāpju raķete «Vostok» sastāv no sešiem galvenajiem blokiem un galvgaļa plūsmvirža, kas pasargā

к iмм no aerodinamiskām slodzēm ieskriešanās laikā un l.iļ.i brīdī, kad kuģis tiek ievadīts orbītā. Pirmā un otrā pakāpe sastāv no centrālā bloka un četriem sānu blokiem, kur ir attiecīgi izvietoti: centrā dzinējs RD-108 un sānos četri dzinēji RD-107, kurus darbina ar petroleju un šķidro skābekli. Trešajai pakāpei ir savs dzinējs. Visu sešu dzinēju summārais vilcējspēks ir 600 tonnas ar lietderīgo jaudu lidojuma laikā apmēram 20 miljonu zirgspēku.

Nesējraķetes kopgarums ir 38 metri, maksimālais diametrs — 10,3 metri. Centrālā korpusa garums — 28, diametrs apmēram 3 metri. Trešās pakāpes garums — 10 metri, tās diametrs — 2,58 metri. Sistēmas svars kopā ar kuģi, degvielu un kosmonautu ...

— Labi, Gagarin. Parādiet uz shēmas pilotāžas dzinējus — centrālā korpusa nonijus!

— Tagad paātrinātāju saspraudņu vietas! . ..

Un atkal rādāmais kociņš uz shēmas nekļūdīgi parāda šīs vietas.

— Parādiet, kur atrodas plūsmvirži nonijiem, ko baro tas pats turbosūknis, kurš baro galvenos dzinējus!

Arī to nav grūti izdarīt, lai gan šim jautājumam ir savs zemteksts. Jurijs parāda.

Pasniedzējs ir apmierināts. Tas nav nekāds brīnums: Jurijs un Aleksejs Ļeonovs ne vien sīki izstudējuši shēmu, bet abi to uzzīmēja pēc atmiņas. Pēc tam viņi ilgi pārbaudīja viens otru, rasēja tabulas, risināja formulas.

Tā Jurijs bieži gatavojās nodarbībām.

Nākamo kosmonautu dzīve ar katru dienu kļuva dinamiskāka. Viņi ielūkojās tajās tālēs, kuras tiem arvien vairāk un vairāk atklājās zinātnieku stāstījumos.

Pienāca laiks, un sākās droši vien visinteresantākais un visaizraujošākais treniņu posms — darbs skafandrā un darbināmā kuģa maketā. Inženieri bija izgatavojuši stendu-trenažieri. Tā bija īstā kuģa precīza kopija ar komplicētām elektroniskām modulējošām ierīcēm, kas deva iespēju radīt dažādus, reizēm gluži negaidītus lidojuma apstākļus. Tehniķis instruktors varēja radīt gan «avarijas» situāciju, gan izslēgt jebkuru sistēmu, gan parādīt iluminatorā, ka kuģis «krīt» uz Zemi vai «aiziet» kosmosā. Pilotam vajadzēja pilnīgi apgūt visus

aparatus un sistēmas, visus sakaru kanalus un vadības līdzekļus.

Un, jo vairāk Jurijs iepazinās ar kuģi, jo neparastāki bija viņa iespaidi: viņa acis mašīna kļuva arvien vienkāršāka un reizē arī sarežģītāka. Elektroniskie bloki, dublētās un trīskāršotās sistēmas, visi mehānismi un agregāti atklāja viņam savas jaunās īpašības, par kurām agrāk viņam bija tikai nojauta un kuras pats savām acīm ieraudzīja tikai tagad.

Tieši tad nodarbībās par materiālo daļu Jurijs pirmo reizi ieraudzīja arī «kosmonauta bruņas» — kombinezonu, skafandru, veļu no viegla, higiēniska auduma, zamšādas garos zābakus ar biezu zoli, zeķes un cimdus.

Gribējās drīzāk to visu uzvilkt un pamēģināt, kā var šādā tērpā strādāt un kustēties. Un beidzot atskanēja ilgi gaidītā pavēle:

— Gagarin, uz kuģi!

Jurijam palīdzēja apģērbties, un viņš pa lūku ielīda kuģī.

Strādāt vajadzēja stingri pēc programmas. Bet programmā bija paredzēti gan radiosakari, gan tablo un aparātu rādījumu ierakstīšana bortžurnālā un magnetofona lentē, gan novērojumi pa optisko orientatoru un iluminatoriem, gan orientēšanās pēc «Globusa» un aparātiem, gan pāreja no rok vadības uz automātisko vadību, gan daudz kas cits ...

Reiz uz nodarbībām bija atbraucis Aviācijas galvenais maršals K. Veršiņins. Viņš ienāca tajā brīdī, kad Jurijs strādāja kuģī. Gagarins juta, ka ārpusē kaut kas ir noticis. Paskatījies pa atvērto lūku, Jurijs pamanīja Veršiņina sirmo galvu. Galvassegas telefona austiņās joprojām atskanēja instruktora mierīgie jautājumi.

Jurijs darīja visu, kas viņam bija jādara, skaidri un precīzi atbildēja uz visiem jautājumiem, secīgi un ātri izpildīja visas komandas. Viņš bez kļūdīšanās momentāni uzmeklēja vajadzīgās pogas un slēdžus, uz gaismas tablo skaidri tika fiksēti arvien jauni un jauni stāvokļi, kuros «nokļuvis» kuģis. Brīžiem instruktors radīja grūtas un negaidītas situācijas, kuras nezin vai var gadīties lidojuma laikā, bet Jurijs tikai kādu sekundes daļu padomāja un pēc tam izpildīja no «Zemes» saņemto komandu.

— Objekta orientēšanu pabeidzu. Gatavojos bremzēšanas dzinēj iekārtas ieslēgšanai!

— Labi, jūs esat brīvs, Gagarin! — atbild «Zeme».

Jurijs pievelkas pie metāla apmales un izlien pa lūku.

— Nāciet šurp, lūdzu! — saka Veršiņins. — Jūs diezgan labi pazīstat kuģi. Bet tas jāpazīst vēl labāk. No tā ir atkarīgs, cik sekmīgs būs cilvēka pirmais lidojums kosmosā, — teica maršals. — Es gribētu, lai jūs visi, biedri klausītāji, pievērstu sevišķu uzmanību refleksu un praktisko iemaņu noslīpēšanai. Tas pašlaik ir galvenais, jo teorētiskās zināšanas jums ir pietiekamas. Tagad jums jāiemācās strādāt kuģī, kā mēdz teikt, ar aizvērtām acīm ...

Un drīz vien ārsti, kas novēroja kosmonautus, jau varēja atzīmēt sekojošo: «Nodarbību laikā, kuras notiek stendā-trenažierī — kuģa kabīnē —, ļoti reljefi var novērot uzmanības apjomu, atmiņas kapacitāti, uztveres asumu un konsekvenci darbā ar kuģa armatūru, indikatoriem un vadības ierīcēm.

Ļoti zīmīgi ir ziņojumi un visa abpusējo radiosakaru norise. Daudziem pilotiem ir raksturīgi, ka viņi prot ziņot lakoniski, skaidri, precīzi un ātri, bet krasi izceļas Jurijs Gagarins un Hermanis Titovs.

Jurijs un Hermanis strādā precīzāk par vienu otru skaitļošanas mašīnu.»

7

Bija silta, sniegaina ziema. Meteoroloģiskās ziņas šai dienai bija labas. Sniega sega bieza. Vējš ļoti lēns. Bet Jurijam un Pāvelam lēcieni ar izpletni šajā dienā bija sevišķi: Pāvels Beļajevs lēca pirmo reizi pēc smagās traumas. Jurijs speciāli bija atlidojis uz pilsētu pie Volgas kopā ar Beļajevu, lai palīdzētu Pāvelam pārvarēt psiholoģisko barjeru. Pirmo reizi viņi lēca divatā. Un te nu daba atkal bija nolēmusi pārbaudīt Pāvela izturību. Tikko viņi bija izlēkuši no lidmašīnas, sāka pūst ļoti stiprs vējš. Uzreiz kļuva skaidrs, ka viņiem neizdosies nokļūt līdz aerodromam...

Abi izpletņlēcēji enerģiski strādāja ar štropēm, bet vējš viņus nesa dzelzceļa stigas virzienā, aiz kuras bija elektrības pārvades līnija un kokapstrādes rūpnīcas teritorija, kas bija pieblīvēta ar baļķiem ...

Uz zemes un gaisā ar sasprindzinātu uzmanību sekoja diviem kupoliem, ko aizsedza sniega virpuļi. Tos mētāja no vienas puses uz otru un neatvairāmi nesa uz rūpnīcas pusi.

Sanitārā apvidus mašīna taisnā virzienā aiztraucās uz rūpnīcas teritoriju. No sudrabainās sniega segas pirmais iznira Gagarina spēcīgais augums. Viņš stāvēja pie pašas dzelzceļa stigas un lika kopā izpletni. Ieraudzījis apvidus mašīnu, Jurijs pacēla un pavicināja roku — viss normāli.

Mašīna aiztraucās garām. «Kas noticis ar Beļa-jevu?» — viena doma satrauca visus.

— Pārlidoja stigai... Pārlidoja arī pāri vadiem .. Nolaidīsies rūpnīcas teritorijā! Piedod gāzi!

Apvidus mašīna strauji iedrāzās rūpnīcas pagalmā un nobremzēja. Pāvels, it kā nekas nebūtu noticis, stāvēja uz neliela šķūņa lēzenā jumta un vilka štropes ...

Bija vajadzīga milzīga pašsavaldīšanās, precīzs acumērs un drosme, lai no gaisa izraudzītos laukumu starp haotiski saveltiem baļķiem un tik stiprā vējā nolaistos tieši tur.

— Un jūs gribējāt atskaitīt mani no vienības, — viņš atgādināja ārstam.

Pēc tam Pāvels izdarīja vēl sešus ieskaites lēcienus, turklāt visus izpildīja uz «teicami».

Gribasspēks un gara stiprums, pašsavaldīšanās un meistarība deva Beļajevam iespēju atgriezties kosmosa iekarotāju ierindā.

Skaidrajos ziemas vakaros, lūkojoties samtaini zilajās debesīs, kur mirdzēja, mirgoja un blāvi spīdēja zvaigznes, Jurijs bieži iedomājās, ka viņš it kā stāv Visuma krastā. Bezgalīgā galaktiku un zvaigžņu sistēmu pasaule ar savām planētām viņam vairs nelikās tik tāla un noslēpumaina.

Arī šajā vakarā, iznācis no caurlaides telpas, viņš vispirms paskatījās uz debesīm.

Darba diena bija beigusies. Bet Jurijam atkal ienāca prātā tas, par ko viņš pēdējā laikā nereti domāja. Viņš droši vien varētu nolasīt veselu lekciju par kosmosa pētījumu mērķiem un uzdevumiem.

Pagriezis seju pret salto vēju, viņš soļoja pa nosnigušo šoseju. Aiz pelēkajiem priežu stumbriem laistījās daudzstāvu korpusu ugunis.

Gagarins pat nepamanīja, ka viņu panāca autobuss. Viņš apsēdās Uz sānu sēdekļa un, atvēris biezu kladi, sāka pārlasīt lekciju pierakstus. Parīt būs eksāmeni, tāpēc nedrīkst zaudēt ne minūti.

Un tepat jau ir viņa mājas. No šosejas caur mežiņu līdz tām ir tikai minūtes gājiens. Viegliem soļiem uzskrējis pa kāpnēm, viņš atvēra durvis.

Dzīvoklī valdīja klusums. Valentīna un Ļenočka jau gulēja. Valentīna pēdējā laikā ļoti ātri nogura: viņa gaidīja otru bērnu. Jurijs klusi noģērbās un nomazgājās ar aukstu ūdeni. Viņš maigi paskatījās uz savu meitiņu, ieklausījās viņas vienmērīgajā elpošanā un sakārtoja sedziņu. Jau vairākas dienas viņš nebija dzirdējis bērna mīļo čivināšanu, jo nāca mājās vēlu.

Uz galda blakus ievīstītai tējkannai viņš ieraudzīja zīmīti, kurā bija rakstīts: «Jurok, vakariņas ir uz plīts. Katrā ziņā uzsildi un paēd.»

Viņš klusi atvēra ledusskapi, izņēma šķiņķi, paņēma maizi, ielēja sev stipru tēju un paēda. Pēc tam uzgrieza modinātāju uz pulksten 6 un apsēdās pie galda.

Virtuvē pilēja krāns. «Atkal esmu aizmirsis apmainīt blīvi, nekad nav laika!» iesmējās Jurijs un izlika uz galda grāmatas un burtnīcas. Viņš gatavojās kārtējam eksāmenam ...

Notikumi, cits par citu ievērojamāks, mijās tik strauji, ka Gagarins, aizņemts pastāvīgajos treniņos un mācībās, tik tikko paguva tos apjēgt.

Dzīves temps pieauga kā sniega lavīna.

1960. gada 1. decembrī orbītā ap Zemi tika ievadīts trešais kuģis-pavadonis, kurā lidoja četrkājainie kosmonauti — suņi Muška un Pčolka. Raķete startēja normāli. Viss norisa teicami. Kosmonautu grupa jau gatavojās lidot uz nolaišanās rajonu. Bet tad noskaidrojās, ka nolaišanās nebija notikusi pa aprēķināto trajektoriju un kuģis, iegājis blīvajos atmosfēras slāņos, sadedzis.

Sergejs Pavlovičs, kurš kuģa palaišanas dienās bija ļoti mazrunīgs, sadrūma. Viņš jau zināja neveiksmes cēloņus, bet iekšēji ilgi nevarēja ar to samierināties. Viens no tiem, kurus viņš mīlīgi sauca par «ērglēniem», gaidīja komandu «aiziet», bet viņš nevarēja to dot.

Un visnepatīkamākais bija tas, ka kosmonauti kļuva par neveiksmes aculieciniekiem. Tieši tas visvairāk apbēdināja Koroļovu. «Vai viņi ticēs, ka šī neveiksme ir atsevišķs gadījums, nevis likumsakarība? Pirms tam taču jau tika palaisti kuģi un viss norisēja teicami... Kā viņiem to visu lai izskaidro, kā lai viņus nomierina?»

Bet pilotus nevajadzēja mierināt. Pāvels Beļajevs piegāja pie Galvenā konstruktora un pieskārās viņa plecam.

— Nav vērts uztraukties, Sergej Pavlovič. Mēs visu ļoti labi saprotam. Tehnika paliek tehnika. Pat ar pārbaudītām, sen līdz pilnībai uzlabotām lidmašīnām tā mēdz notikt, bet šī taču ir sevišķa mašīna... Un galvenais — tādi lidošanas apstākļi. Jūs par mums neuztraucieties, ja vajadzēs, mēs paši pārņemsim vadību. Nosēdināsim precīzi noteiktajā kvadrātā, varbūt tikai mazliet vēlāk... Tā ka nav ko uztraukties.

Koroļovs pacēla galvu. Viņa acis mazliet atmaiga.

— Paldies par labajiem vārdiem ...

Viņi bezgalīgi ticēja viens otram, un neveiksmes nevarēja iedragāt šo ticību.

4. februārī tika palaists Zemes mākslīgais pavadonis, kas svēra 6483 kilogramus. 12. februārī no šī pavadoņa Venēras virzienā startēja automātiska starpplanētu stacija.

Bet kosmonautu kolektīva dzīve joprojām risēja intensīvi, un kā virpulis tā nesa Juriju uz pašu straumes vidu.

1961. gada 28. februārī pārskata un vēlēšanu sapulcē komunisti ievēlēja Juriju Gagarinu par partijas biroja locekli. Ar to jaunajam komunistam tika parādīta liela uzticība.

Un nu jau aiz muguras bija desmitiem eksāmenu un ieskaišu. Arī šos pārbaudījumus Gagarins bija izturējis godam. Viņa vidējā atzīme bija 4,9. Tas nozīmēja, ka gandrīz visus eksāmenus viņš bija nokārtojis ar atzīmi 5.

Tajās dienās, kad Valentīna gaidīja otra bērna nākšanu pasaulē, Anna Timofejevna atbrauca pie vedeklas. Tikai pirms mēneša Jurijs bija viesojies pie vecākiem < -/«ilskā, bet tagad mātes vērīgā acs pamanīja viņā kaut I īdas gandrīz netveramas pārmaiņas. Vai nu atturīgāks, vai arī nopietnāks bija kļuvis viņas Jurijs. Māte zināja, ka viņš sekmīgi kārto vienu eksāmenu pēc otra, bet nezināja, kas tie ir par eksāmeniem. Viņa pat nedomāja, kāpēc presē arvien biežāk parādās ziņojumi, ka nav vairs aiz kalniem tas laiks, kad notiks cilvēka pirmais lidojums kosmosā, ka jau ir izmēģināta šādam lidojumam vajadzīgā kabīne. Tiesa gan, izlasījusi par to, viņa vakarā pie vakariņu galda izteicās šādi:

— Gan jau atradīsies kāds muļķis, kas lidos uz šo pekli ar to kuģi-pavadoni...

Jurijs mazliet vilcinājās ar atbildi, tad pasmaidīja un teica:

— Kāpēc muļķis? Muļķi kosmosā nesūtīs. Tas ir pārāk dārgs prieks. Un ko gan viņš varētu dot zinātnei? Visticamāk, ka tur sūtīs gudru un drosmīgu cilvēku, jo, protams, tas ir risks: neviens tur vēl nav bijis, bet tā ir ļoti svarīga un vajadzīga lieta.

Viņš to pateica tik vienkārši un autoritatīvi, ka māte vairs neko nejautāja. Viņa nepamanīja ne to, ka šī nejauši pateiktā replika bija aizskārusi Juriju, ne arī to, cik ikdienišķs tagad tas viss viņam bija.

7. martā Valentīna dzemdēja otru meitu.

9. martā startēja ceturtais kosmosa kuģis-pavadonis, un šis notikums Jurijam bija kā dāvana dzimšanas dienā.

Arvien vairāk tuvojās arī tas starts, kuram viņi gatavojās ...

8

Laiks ritēja. Pienāca valsts eksāmenu dienas. Ko lai saka, kosmonauti uztraucās, un tā laikam uztraucas ikviens. Konsultācijas mijās ar apgūtās vielas atkārtošanu. Klausītāji, kā jau tas mēdz būt, eksaminēja cits citu, zīmēja shēmas un risināja formulas, centās atcerēties visu, kas daudzajos mācību mēnešos bija apgūts šajā savdabīgajā kosmonautikas universitātē. Viņi zināja, ka lielās Valsts komisijas sastāvā būs izcili speciālisti, ievērojami zinātnieki un pieredzējuši lidotāji — cilvēki, kuri dāsni dalījās ar viņiem savās zināšanās un pieredzē.

Tagad pilotiem būs jāparāda, cik dziļi viņi apguvuši mācību vielu. Vakar viņi kārtoja eksāmenu par kuģa materiālo daļu. Šodien bija jākārto viņu jaunajā dzīvē pirmais un droši vien arī vēsturē pirmais kosmiskais eksāmens. Vakar Jurijs atbildēja pēdējais. Toties šodien viņam vienam no pirmajiem pateica:

— Ej, Gagarin! Tagad tava kārta.

Jurijs enerģiski atvēra durvis un brašu soli devās pie garā galda.

— Biedri komisijas priekšsēdētāj, klausītājs vecākais leitnants Gagarins ieradies kārtot valsts eksāmenu.

— Ņemiet biļeti!

— Vienpadsmitā.

— Gatavojieties!

Jurijs apsēdās pie galda un uzmanīgi izlasīja biļeti. «Pirmais jautājums. Cieta ķermeņa mehānikas pamatlikumi.» Sāka atcerēties. «Trīs Ņūtona likumi. Sevišķi trešais. To nedrīkst aizmirst. Šie likumi ir bāze reaktīvās kustības teorijas radīšanai. Tālāk — Ciolkovskis...» Pārdomājis pirmo jautājumu, Jurijs sāka bez steigas pierakstīt sīku atbildes plānu. Tagad vajadzēja izrisināt formulas. Šeit pie galda to bija vieglāk izdarīt nekā pie tāfeles, un Jurijs risināja vienu formulu pēc otras, turklāt pārdomājot, kā labāk pāriet no pirmajām, vienkāršākajām formulām uz citām, sarežģītākām. Pēc tam viņš tikpat rūpīgi sagatavoja atbildes uz pārējiem jautājumiem, bet, kad tāfele atbrīvojās, piegāja pie tās, lai uzrakstītu visas formulas un uzzīmētu zīmējumus. Aprēķiniem tur tik tikko pietika vietas. Tiklīdz Jurijs tāfeles stūrī bija uzrakstījis pēdējo formulu, pienāca viņa kārta atbildēt.

Sevišķi plaši viņš runāja par Ņūtona trešā likuma nozīmi, kurš deva Ciolkovskim iespēju izdarīt praktiskus secinājumus par raķešu dzinēju izmantošanu kosmiskās telpas iekarošanai. Jurijs uz visiem laikiem bija iegaumējis precīzos formulējumus un tagad nekļūdīgi tos atstāstīja.

— Kosmiskā raķete ir bezspārnu aparāts, ko iedarbina saspiesto gāzu izplūdes reakcijas spēks. Saskaņā ar Ņūtona trešo likumu divi ķermeņi iedarbojas viens uz otru ar spēkiem, kas ir skaitliski vienādi un pretēji vērsti. Tātad saspiestās gāzes, izplūstot no raķešu dzinēja ar lielu spēku atpakaļ, ar tādu pašu spēku virzīs raķeti uz priekšu. Atdeve jeb kustības impulss dod iespēju pacelt raķeti, izvadīt to orbītā ārpus atmosfēras un ievirzīt kosmiskajā telpā. Bet šajā gadījumā nepieciešams, lai gāzu izplūšanas ātrums būtu šāds...

Un Jurijs atkal pievērsās tāfelei, parādīja Ciolkovska formulas un izdarīja aprēķinus. Viņš runāja skaidri un pārliecinoši. Visu, kas attiecas uz mehānikas likumiem, viņš zināja sevišķi labi un stāstīja plaši.

Un tomēr papildu jautājumu bija ļoti daudz. Komisijas locekļiem bija vistiešākais sakars ar nākamo lidojumu, un viņi gribēja pilnīgi pārliecināties, kā klausītājs Gagarins tam ir teorētiski sagatavojies.

Viņam uzdeva arvien jaunus jautājumus, lūdza izdarīt aprēķinus un izrisināt papildu formulas. Gagarins atbildēja nevainojami.

— liekam jums atzīmi «pieci ar krustu», — teica komisijas priekšsēdētājs. — Bet ņemiet vērā, ka tas ir avanss. Galvenais eksāmens vēl tikai būs...

Jurijs zināja, ka galvenā eksāmena diena tuvojas.

Jā, tagad tā bija ļoti tuvu. Sagatavošanās gāja uz beigām. Visa grupa jau bija sekmīgi nokārtojusi valsts eksāmenus. Juriju iecēla par vienības vecāko. Kļuva zināms, ka S. Koroļovs apstiprināts par Valsts komisijas priekšsēdētāja vietnieku un lidojuma tehnisko vadītāju.

Šajās pavasara dienās kosmonauti atkal viesojās pie akadēmiķa Koroļova. Šoreiz viņa divstāvu mūra mājā kādā no klusajām galvaspilsētas šķērsielām. Māja atrodas aiz zaļa žoga. Ap to ir zinātnieka paša stādīts dārzs. Dārzā aug rozes un ābeles. Bet tagad redzami tikai kailie koku zari un klusās egles, kas aug rindā gar žogu kā pie Kremļa sienas. Smagais, mitrais un pelēcīgais sniegs notīrīts, rozes, kas tikko saredzamas aiz sniega kupenām, ieziemotas zem caurspīdīga konusveida seguma. Jurijs visu uzmanīgi apskata — ne velti mēdz teikt, ka lietas var ļoti daudz pastāstīt par savu saimnieku.

Zinātnieks sagaidīja kosmonautus priekštelpā, kur viņi novilka virsdrēbes. Tad Sergejs Pavlovičs tos iepazīstināja ar sievu, un visi pa koka kāpnēm uzkāpa otrajā stāvā, kur atradās kabinets.

Lidotāji atveda Koroļovam bronzas skulptūru — jaunekli, kas palaiž raķeti. Šī G. Postņikova skulptūra ļoti iepatikās Sergejam Pavlovičam.

Uz galdiņa, virs kura karājās Kurčatova, Ciolkovska un Vavilova portreti, atradās rīta pasts — laikrakstu, žurnālu un vēstuļu kaudzīte. Virs durvīm, kas ved uz kabinetu, liels panno, kur redzama Mēness otrās puses panorāma, ko nofotografējusi padomju automātiskā stacija.

Kabinetā ir masīva rakstāmpults ar aizslēdzamu žalūziju, grāmatu skapji un klubkrēsli. Pie sienas karājas septiņu izcilu padomju zinātnieku fotoattēls. Blakus Kurčatovam stāv Koroļovs.

— Septiņas zinātnes zvaigznes. īsts Lielais Lācis, — smaidīdams teica Gagarins.

Sergejs Pavlovičs iesmējās.

Vienā no skapjiem bija divi globusi — Mēness un Zemes. Uz Zemes globusa uzraksts: «Nosūtu tev, Sergej, šo «lodīti» un ļoti ceru, ka mums abiem izdosies savām acīm ieraudzīt īsto Zemi tādā pašā lielumā.» Zem uzraksta raķešu dzinēju radītāja paraksts.

Viņi ilgi pārrunāja tuvākā laikā veicamos darbus un plānus.

Sajās dienās Gagarins un viņa biedri bija uz pieņemšanu arī pie Aviācijas galvenā maršala K. Veršiņina. Runa galvenokārt bija par to, kādai jābūt PSRS lidotāja kosmonauta krūšu nozīmei. Viņi apskatīja skices, visu pārrunāja, un tad kāds piebilda:

— Bet vispār vajadzētu padomāt arī par stūrmaņa kosmonauta nozīmi.

Kāds ģenerālis vēl piebilda:

— Un arī par inženiera kosmonauta nozīmi.

— Saki vēl — arī par stjuartes kosmonautes nozīmi!

Visi iesmējās.

— Kas tad te tik smieklīgs? — teica maršals. — Pienāks laiks, kad uz kosmosa kuģiem būs vajadzīgas arī stjuartes, tāpat kā tagad uz IL-18.

Jurijs neviļus nodomāja, ka tiešām pienāks laiks, kad pasažieri sāks lidot kosmosā pa ballistisku trajektoriju, jo tā taču būs ātrāk! Bet tehnikas progress ir neatgriezenisks — tā attīstīsies gan kvantitatīvi, gan kvalitatīvi. Ierastie jēdzieni ātri mainās.

Gagarins atcerējās kapteini Poludņicinu, kurš bija dienējis kaimiņu daļā. Reiz viņam uzdeva izmēģināt lidmašīnu maksimālos augstumos, un lidotājs meistarīgi pārsniedza robežu, kura agrāk tika uzskatīta par nepārvaramu. Ja no esošās tehnikas var izspiest tik daudz, tad ko lai saka par principiāli jauno tehniku, pie kuras strādā zinātnieki? Domās turpinot šo monologu, Jurijs uz papīra lapiņas skicēja raketoplānu, kas pārvadās pasažierus pa trasi Zeme—kosmoss—Zeme. Bet vienmēr iznāca parastās raķetes «Vostok» kontūras ar līdz pēdējam sīkumam pazīstamajām trim pakāpēm un kuģi augšgalā ...

«Jā, taisnība bija Gorkijam, kurš teica, ka mēs dzīvojam tādā laikmetā, kad attālums no visneprātīgākās fantāzijas līdz pilnīgi reālai īstenībai samazinās neiedomājamā ātrumā,» nodomāja Jurijs.

Bet Baikonuras stepes kosmodromā jau tuvojās nobeigumam raķetes un piektā kuģa montāža, tika savestas kārtībā un noregulētas sakaru un izziņošanas sistēmas. Šai kontrolpalaišanai vajadzēja parādīt, kādā mērā tehnika ir gatava pirmajam cilvēka lidojumam. Bija paredzēts, ka palaišanas brīdī būs klāt visa kosmonautu grupa.

Neilgi pirms tam komisija izraudzīja kandidātus lidojumam. Kurš no viņiem lidos ar pirmo pilotējamo kuģi, vēl nebija zināms.

Un tagad viņi lido uz kosmodromu, lai būtu klāt pēdējā izmēģinājuma palaišanā.

.. . Viņus atkal pārsteidza kosmodroma nepieredzētie mērogi un sarežģītā tehnika. Tālu stepē, prom no pilsētām un apdzīvotajām vietām, bija uzcelts mazs ciemats ar labiem ceļiem un teicamām kapitālām ēkām. Papeles, strūklakas, divstāvu mājas ar šīfera jumtu...

Šeit, komandējumā, Juriju panāca ilgi gaidītā vēstule no Valentīnas.

«Sveiks, dārgais Jurok! Pie mums viss iet normāli, tāpēc neuztraucies. Tiesa gan, man ir mazliet pagrūti, bet tas nekas. Meitiņa jūtas normāli, viņa ir tūkstoškārt mierīgāka, nekā bija Ļena. Ļoti ilgojos pēc tevis, Jurok. Ļoti gribas tevi redzēt, parunāt ar tevi. Tas laikam arī ir viss. Uz redzēšanos. Mīļi, mīļi skūpstu tevi. Ar sveicienu Vaļa, mamma, Ļena, Gaļinka.»

Jurijam to nodeva uz starta. Gatavošanās gāja uz beigām. Tuvojās satraucošas minūtes. Pēkšņi kāds teica:

— Sadegs, žēl...

Jurijs kļuva uzmanīgs.

— Kas sadegs?

— Antena sadegs! — teica kāds tehniķis, un visi sāka smieties.

Jurijs saprata, ka viņi joko, un ari viņš sāka smieties.

Nē, nekā sevišķi briesmīga nebija šajā jau pierastajā palaišanas ainā. Tikai spoža liesma un dārdoņa, spēcīgo dzinēju vienmērīga, apdullinoša rēkoņa.

— Nu ko, droši vien mēs drīz tā pavadīsim kādu no mums, — teica Hermanis, skatīdamies uz televizora zilo ekrānu. — Varbūt tevi, Jurik!

— Kāpēc mani? Varbūt tevi. Neviens to pagaidām nezina. Bet vispār interesanti... — viņš nepabeidza teikumu, par kaut ko aizdomājies.

Raķete strauji traucās augšup zilajās pavasara debesīs. Tagad viņiem bija skaidrs, ka izšķirošais solis kosmosa iekarošanā vairs nebūs ilgi jāgaida.

Protams, ne Jurijs, ne viņa draugi nezināja, cik sīvas kaujas notika pirmsstarta dienās, cik dedzīgi strīdējās zinātnieki un inženieri, kāds prāta un gribasspēka sasprindzinājums bija vajadzīgs, ar kādiem spēcīgiem un pārliecinošiem argumentiem operēja tie, kas aizstāvēja cilvēka lidojumus kosmosā. Pat tad, kad praktiski viss bija sagatavots, lai palaistu pirmo kuģi, kurā atradīsies cilvēks, vēl arvien atskanēja skaļas balsis par bezsvara stāvokli kā nāvējošu faktoru, par to, ka kabīne varot zaudēt hermētiskumu, par skafandru, kas varot pietiekami neaizsargāt pret palielinātu radiāciju, par to, ka esot nepieciešams uzstādīt otru bremzēšanas dzinēj-iekārtu ...

Šī cīņa prasīja no Koroļova un viņa domubiedriem daudz spēka. Protams, būtu bijis labi, ja viņi paši ne par ko nešaubītos. Bet šaubas bija. Un tās neradīja ne raķete, ne kuģis, jo tos izgatavoja sērijveidā un ne vienu reizi vien tie bija pārbaudīti kosmosā. Biedēja cilvēkam patiesi neierastie kosmiskā lidojuma faktori. Un te nu nedrīkstēja neuzklausīt to cilvēku balsis, kuri šajos jautājumos tika uzskatīti par autoritāti.

Vienā no pēdējām «kaujām» Valsts komisijas sēdē Sergeju Pavloviču atbalstīja Kosmonautikas teorētiķis. Viņa runa bija ironijas pilna, dedzīga un, šķita, gluži sveša šim mierīgajam, pagausajam sirmajam zinātniekam, kura balss parasti skanēja klusi, rāmi un pat vienmuļi.

— Mūsu rīcībā esošās ziņas par kosmisko iedarbību faktoriem pagaidām tiešām vēl ir nepietiekamas un pretrunīgas, — viņš teica. — Tikai cilvēks, kurš kosmosā būs gan izmēģinātājs, gan izmēģināmais, — es to uzsveru! — varēs atbildēt uz visiem mūsu jautājumiem. Pirmais lidojums, bez šaubām, ir saistīts ar zināmu un pilnīgi pamatotu risku. Bet vai tad tieši tā nav īstas zinātnes īpašība? Vai tad mēs drīkstētu bērnam, kas jau sācis staigāt, sasiet kājas un likt sēdēt? Ļeņins teica, ka tadas cīņas, kurā jau iepriekš zināmas visas izredzes, pasaulē nemēdz būt.

Mēs atrodamies uz dzīvās šūnas noslēpumu atklāšanas sliekšņa, vēl vairāk — mēs esam uz tās robežas, no kuras sāksim mācīties vadīt šos procesus. Mēs esam uz kodoltermiskās reakcijas pakļaušanas sliekšņa. Vai tad te drīkstam apstāties?!

Tik tiešām — šajās dienās gan zinātnieki, gan Valsts komisija pieņēma revolucionārus lēmumus.

27. marta Anna Timofejevna aizbrauca uz Gžatsku. Pavadot viņu, Jurijs teica:

— Drīz es atkal aizlidošu. Komandējumā .. .

— Tālu?

— Tālu.

Mātes sirds notrīsēja. Kā zibens prātā iešāvās doma: «Uz Kubu!» Tajās dienās laikraksti ziņoja par notikumiem tālajā salā. «Te nu bija, izmācīja un tagad sūtīs karā...» Māte bija pilnīgi pārliecināta, ka notiks tieši tā. Un viņa vairs neko nejautāja. Viņai tāpat viss bija skaidrs . ..

28. martā PSRS Zinātņu akadēmijas konferenču zālē sapulcējās daudz padomju un ārzemju preses, radio un televīzijas pārstāvju. Šeit notika preses konference, veltīta dažiem rezultātiem, kurus bija devuši ar padomju kosmosa kuģiem-pavadoņiem izdarītie pētījumi. Tajā runāja pazīstami padomju zinātnes darbinieki. Viņi pastāstīja žurnālistiem par problēmām, kuras tiek risinātas ar kosmisko raķešu palīdzību, par to, kā jutušies izmēģinājuma dzīvnieki tālo ceļojumu laikā, un par turpmāko pētījumu plāniem. Pirmajās rindās sēdēja visi kosmonauti. Bet tikai reti kāds to zālē zināja.

Preses konferenci atklāja PSRS Zinātņu akadēmijas viceprezidents Aleksandrs Topčijevs.

— Cilvēka lidojums kosmosā tuvojas, — teica Topčijevs. — Protams, šis lidojums tiks izdarīts tad, kad mēs būsim pilnīgi pārliecināti, ka pirmais kosmonauts dzīvs un vesels laimīgi atgriezīsies uz Zemes. Tāpēc mēs galveno uzmanību koncentrējam uz to daudzo bioloģisko objektu izpēti, kuri ir lidojuši ar kuģiem-pavado-ņiem, kā arī uz savdabīgo apstākļu pētīšanu starpplanētu telpā...

Padomju speciālisti daudzreiz izmēģināja hermētisko kabīni un ierīces, kas tajā uztur normālu temperatūru, gaisa sastāvu un atmosfēras spiedienu. Visu šo ierīču darbības drošība tika pārbaudīta ar izmēģinājuma dzīvniekiem kosmosā. Un jāsaka, visi izmēģinājumi ir devuši pozitīvus rezultātus.

Pēc tam vārdu deva pazīstamajam padomju biologam akadēmiķim N. Sisakjanam.

— Katrs jauns eksperiments ar kuģiem-pavadoņiem tuvina mūs fundamentāli svarīgam notikumam — cilvēka lidojumam kosmosā ...

Laboranti ienesa zālē četrkājainos kosmonautus. Kad parādījās dzīvnieki, kuri ir atradušies ārpus Zemes atmosfēras, zāli pārņēma rosība. Tarkšķēja kinokameras, iedegās jupiteri. Troksnis apslāpēja zinātniskā līdzstrādnieka balsi — viņš paskaidroja, ka šeit pārstāvēta to izmēģinājumu dzīvnieku saime, kuri ir lidojuši ar kuģiem-pavadoņiem. Belka un Streika atradušās otrajā kuģī, kurš laimīgi atgriezies uz Zemes augustā. Černuška un Zvjozdočka bija kosmiskā ceļojumā gluži nesen — martā.

Žurnālisti sevišķi interesējās par kucēniem — Strel-kas pēcnācējiem. Tiem bija tikai četri mēneši, bet viņi jau pārauguši māti.

— Padomju mākslīgo Zemes pavadoņu un raķešu lidojumi, — preses konferencē teica profesors V. Parins, — parādīja visai pasaulei, ka padomju zinātnieki un in-/<'nieri spīdoši atrisinājuši vairākas sarežģītas kosmiskās Iripas apgūšanas problēmas.

Vairāku kosmosa kuģu laimīga nolaišanās paredzētajā RSRS rajonā rada pārliecību, ka nav vairs tālu arī pirmais cilvēka lidojums kosmosā.

9

Drīz pēc viņu atgriešanās no kosmodroma uz Centru atveda kuģi, kas nesen bija izgājis caur kosmosa uguni un aukstumu. Tas bija pilnīgi saglabājies. Tikai neiedomājami augstajā temperatūrā apsvilušais apšuvums liecināja par grūtajiem pārbaudījumiem, kurus kuģis bija godam izturējis. Piloti bija novērojuši tā startu, daži redzējuši tā nolaišanos, un visiem bija ļoti patīkami ieraudzīt savu veco paziņu sveiku un veselu.

Tagad nodarbības bija vēl produktīvākas nekā uz stenda-trenažiera: tas tomēr bija īsts kuģis!

Jurijam vajadzēja izmēģināt kuģī arī skafandru. Tas ilga vairākas stundas. Bija jāpārbauda, kā darbojas skafandra barošanas sistēma, kā jūtas cilvēks, atrodoties stundām ilgi šajā tērpā.

Sākumā Jurijs strādāja bez steigas, ērti iekārtojies kabīnē. Tad atpūtas brīdī nodziedāja dziesmu «Maijpuķī-tes» un atkal klusēdams nosēdēja vairākas nogurdinošas stundas. Pēc tam, sajutis izsalkumu, viņš pārraidīja: «Atnesiet desiņas un ūdeni!»

Visi pasmaidīja. Kāds aizgāja pēc sviestmaizēm un limonādes. Atvēra lūku. Jurijs atbīdīja hermētiskās ķiveres sejsegu un aši notiesāja vakariņas.

— Tagad var arī pagulēt. Kāpēc kazaks ir tik brangs? Kā paēd, tā liekas uz auss! Skaidrs? Vārdu sakot, tāpat kā surdokamerā. Ar jūsu atļauju es pasludinu kluso stundu. Arlabunakti.

Lūku aizvēra. Jurijs ērti iekārtojās uz sēdekļa un aizmiga ...

Skafandrs sekmīgi izturēja pirmo pārbaudījumu uz Zemes apstākļos, kas bija tuvi «kaujas» apstākļiem. Pārbaudi izturēja arī Gagarins.

Vēlāk arī pārējiem pilotiem vajadzēja kādu laiku pabūt skafandrā, lai gan jāteic, ka ne visiem šī nodarbība bija pa prātam. Katrā ziņā ne jau katrs šo pārbaudījumu izturēja ar tādu nesatricināmu mieru kā Jurijs.

Bet skafandra konstruktori un inženieri bija apmierināti ar pēdējo pārbaužu un treniņu rezultātiem: tērps bija ērts, drošs un samērā viegls. Tādā skafandrā varēja dzīvot un strādāt daudzas diennaktis . ..

Un tad Jurijs uzzināja, ka viņš laikam būšot pirmo kandidātu skaitā. Gagarinu pārņēma lepnums, nepacietība un reizē arī apvaldīta un saspringta gatavība.

Viņu lūdza padomāt un tikai tad dot galīgo atbildi. Bet Jurijs tūlīt atbildēja:

— Protams, esmu ar mieru! Tāpat kā visi mani biedri. Pateicos par uzticību. Centīšos to attaisnot.

... Bija pienākusi pēdējā diena, kuru Jurijs pavadīja ģimenes lokā.

Tovakar viņi ar Valentīnu agrāk nolika meitiņas gulēt un pēc vakariņām ilgi runājās. Valentīna saprata, pareizāk sakot, nojauta, kurp brauks viņas Jurijs. Un arī Jurijam jau bija grūti noslēpt, ka viņš ir cieši saistīts ar gatavošanos kosmiskajam lidojumam. Valentīna pajautāja, vai viņa biedri neapvainosies, ja viņam būtu lemts lidot pirmajam. Jurijs pilnīgi atklāti atbildēja:

— Vēl nemaz skaidri nav zināms, kurš īsti būs pirmais. Bet ļoti iespējams, ka arī man tur drīz vien vajadzēs būt...

Valentīna saprata, ka tas jau ir izlemts un ka to vairs nevar novērst. Viņai notrīsēja lūpas. Viņa nolaida skropstas. Jurijs saprata viņas noskaņojumu. Bet ko gan viņš varēja teikt? Valentīna saņēmās un skumji pasmaidīja. Un Jurijs šajā smaidā izlasīja visu viņas pārdzīvojumu sarežģīto gammu — tur bija gan lepnums, gan bažas par viņu, gan sievišķīgs apmulsums, gan liela, rūpju pilna mīlestība.

Tajā naktī viņi runāja par daudz ko, un šķita — nevar vien visu pārrunāt.

No rīta viņš apskatīja sakravātās mantas — vai tik nav kaut kas aizmirsts! — tad pāršķirstīja fotogrāfiju albumus, kas stāvēja uz galdiņa.

Te viņš ir vēl pavisam maziņš, īsās bikšelēs, skrien uz upi. Te viņš savu skolasbiedru vidū. Te arodskolā.

Un te ir vēl viena fotogrāfija: viņš no lidmašīnas māj ar roku, lūdz atļauju startēt. ..

Starp fotogrāfijām bija arī tā, kuru viņš bija uzdāvinājis sievai, kad viņa atbrauca uz ziemeļiem. Toreiz

viņš uzrakstīja:

«Manai Vaļai, dārgai, karsti mīļotajai... Lai šī fotogrāfija tev palīdz sargāt mūsu mūžīgo, visu uzvarošo

mīlestību.»

Blakus istabā pamodās un sāka raudāt Gaļinka. Jurijs aizvēra albumu un piegāja pie bērniem. Viņš apmainīja autiņus, un mazā Galočka atkal bezrūpīgi aizmiga. Tagad viņš to prata izdarīt diezgan labi, bet toreiz, kad bija piedzimusi Aļonka, viņš ilgi neuzdrošinājās paņemt viņu rokās, jo baidījās, ka nenomet zemē.

No veikala pārnāca Valentīna. Bija laiks atvadīties. Jurijs noskūpstīja meitiņas, cieši apskāva sievu. Viņa neslēpa savu uztraukumu.

— Pēc starta, tikko būs iespējams, atsūti telegrammu ...

Jurijs pasmaidīja.

— Viss būs labi, Vaļuša. Par to tu uzzināsi arī bez telegrammas.

Aiz loga atskanēja mašīnas signāls. Viņš noskūpstīja sievu un gāja uz durvju pusi. Durvīs apstājās. Valentīna mazliet pacēla viņa cepuri un maigi noglāstīja viņa augsto pieri.

— Viss būs labi, Jurok, vai ne? Tu man apsoli?

.. . Pirms izbraukšanas uz starta vietu kosmonautu vienībā notika partijas sapulce.

Jurijs nezināja, ka uzvaras laurus iegūs viņš. Lai notiek tas, kam jānotiek! Ja teiks: «Gagarins!» — viņš ir gatavs un ir ar mieru.

Viņš ir gatavs, kaut gan labi zina, ka pirmais lidojums tomēr ir bīstams vienādojums ar daudziem nezināmiem. Šo nezināmo vietā pirmajam kosmonautam vajadzēs dot zinātnei skaitļus un faktus. Bet Jurijs nedomāja par savu dzīvību — viņš pilnīgi paļāvās uz tehniku, kuru Dzimtene viņiem uzticējusi. Un, ja nu vajadzēs, — esiet droši! — vecākais leitnants Gagarins nepievils. Viņš darīs visu, lai teicami izpildītu lidojumu un visu programmu.

Šādā garā Jurijs runāja arī partijas sapulcē.

Protokolā tika īsi atzīmēts:

«Gagarins. Lepojas ar to, ka iekļuvis pirmo kosmonautu skaitā. Apsola partijai, ka cienīgi izpildīs atbildīgo valdības uzdevumu. Pievienojas Zinātniskās pētniecības institūta, Speciālā konstruktoru biroja un rūpnīcu kolektīviem, kuri lidojumu veltī PSKP XXII kongresam.»

Aiz šīm skopajām rindiņām slēpjas liels saviļņojums, milzīgs lepnums par tautu, kas padarījusi iespējamu pirmo lidojumu kosmosā, dziļa cieņa pret cilvēkiem, kuri nodevuši pilota rokās nepieredzētu tehniku, uzticības zvērests lietai, kurai viņš sevi veltījis.

Starts tuvojās. Sagatavošanās tika veikta rūpīgi un sīki. Izdarīts tika viss, ko varēja iedomāties un paredzēt. Tagad Juri jam un viņa biedriem, kuri bija izraudzīti pirmajam lidojumam, vajadzēja institūtā ierakstīt magnetofona lentē viņu paziņojuma tekstu presei un radio. Šajā dokumentā pilnīgi, precīzi un īsi bija izteiktas viņu domas un jūtas, kas viņus bija pārņēmušas jau tagad. Ikviens no viņiem it kā parakstījās zem tā vēsturiskajiem vārdiem, jo ikviens skaidri iedomājās saviļņojošos pirmsstarta mirkļus.

Pirmo reizi viņi uzrunāja cilvēkus visās zemēs un kontinentos, tuvos un nepazīstamos cilvēkus. Kosmonauts, cilvēces sūtnis Visumā, pirmais ceļa cirtējs sestajā okeānā, ieguva uz to tiesības. Bet cik dīvaini viņi jutās šajā jaunajā, neparastajā lomā!

Jurijs apsēdās pie mikrofona, viņš ļoti skaidri iedomājās, ka jau atrodas kosmodromā.

«Dārgie draugi, tuvie un nepazīstamie, tautieši, cilvēki visās zemēs un kontinentos!» viņš teica, cenšoties apvaldīt uztraukumu. «Pēc dažām minūtēm varens kosmosa kuģis mani pacels tālajos Visuma plašumos. Ko varu jums teikt pēdējā brīdī pirms starta? Visa mana dzīve man pašlaik šķiet kā brīnišķīgs mirklis. Viss, kas agrāk piedzīvots un paveikts, ir piedzīvots un paveikts šā brīža dēļ. Paši saprotat, ir ļoti grūti tikt skaidrībā par savām jūtām tagad, kad ļoti tuva pārbaudījuma stunda, kam mēs gatavojāmies ilgi un aizrautīgi. Nez vai tagad ir vērts runāt par to, ko es izjutu, kad man uzticēja veikt šo vēsturē pirmo lidojumu. Vai prieku? Nē, tas nebija tikai prieks. Lepnumu? Nē, tas nebija tikai lepnums. Es izjutu lielu laimi. Būt pirmajam kosmosā, doties vēl nepiedzīvotā divkaujā ar dabu — vai tas nav sapņu kalngals?

Taču tūlīt man ienāca prātā, cik milzīga atbildība gulstas uz maniem pleciem. Pirmajam veikt to, par ko sapņojušas neskaitāmas cilvēku paaudzes, pirmajam izcirst ceļu uz kosmosu. *. Sakiet, vai ir vēl kāds sarežģītāks uzdevums par to, kas jā veic man! Tā nav atbildība tikai viena cilvēka priekšā, ne arī desmitiem cilvēku, ne vesela kolektīva priekšā. Tā ir atbildība visas padomju tautas, visas cilvēces, tās tagadnes un nākotnes priekšā. Un, ja es tomēr esmu izšķīries doties šai lidojumā, tad tikai tāpēc, ka esmu komunists, ka man acu priekšā ir manu tautiešu — padomju cilvēku nepieredzētas varonības paraugi. Es zinu, ka sasprindzināšu visu savu gribu, lai veiktu šo uzdevumu pēc iespējas labāk. Izprazdams, cik tas ir atbildīgs, darīšu visu, kas manos spēkos, lai izpildītu Komunistiskās partijas un padomju tautas uzdevumu.

Vai es esmu laimīgs tagad, kad dodos lidojumā kosmosā? Protams, esmu. Visos laikos un laikmetos cilvēkiem visaugstākā laime taču ir bijusi piedalīties jaunos atklājumos.

Man gribas veltīt šo pirmo kosmisko lidojumu komunistiskās sabiedrības cilvēkiem, sabiedrības, kurā jau iesoļo mūsu padomju tauta un kurā, es esmu pārliecināts, iesoļos visi cilvēki pasaulē.

Tagad līdz startam atlikušas vairs tikai dažas minūtes. Jums, dārgie draugi, es saku uz redzēšanos, kā vienmēr saka cits citam cilvēki, dodamies tālā ceļā. Kā gribētos apskaut jūs visus, pazīstamus un nepazīstamus, tālus un tuvus!

Uz drīzu redzēšanos!»

Jurijs nodomāja, ka šis ieraksts ir kā zvērests, it kā uzticības zvērests lietai, par kuru viņi visi ir gatavi ziedot dzīvību. Pazīstamiem radiožurnālistiem, kas šeit bija klāt, viņš teica: «Nu, tagad jau ir viss.»

Tajā pašā dienā vēlu vakarā viņš kopā ar biedriem aizbrauca uz Sarkano laukumu. Gagarins lēni soļoja gar majestātisko Kremļa sienu. Viņš devās uz Mauzoleju, un zilās egles sagaidīja viņu ar klusu zaru šalkoņu. Garām gāja cilvēki. Šķita, arī viņi ir mazliet satraukti. Neviens no viņiem nezināja, kādā reisā viņu sūta

Dzimtene. Viņš bija gan šaubu, gan lepnuma, gan cerību pilns.

Gagarins nolūkojās uz tievo pīlādzīti, kas aug pie pašas sienas. Viņa skatiens kavējas pie melnajām plāksnēm ar revolucionāru, mūsu zemes labāko cilvēku vārdiem.

Pie Mauzoleja notiek sardzes maiņa. Svinīgi sojo kareivji. Jurijs ilgi stāv pie Mauzoleja. Viņam ienāk prātā Majakovska dzejolis:

Tad mēness

akmeņiem

niķeli pārklāj,

un durkļi

niknāk

asmeņus

slej,

un

tā kā grāmatas grēdā kārtotas, — viņa

mauzolejs.[7]

Jurijam grūti šķirties no Maskavas, lai gan viņš tic, ka viss beigsies labi. Un tomēr viņš nezina, vai vēl kādreiz tāpat kā tagad stāvēs pie Mauzoleja. Bet viņam tik ļoti gribas kaut reizi vēl atnākt šurp!

Pār krēslaino Sarkano laukumu aukstajā gaisā plūst kurantu skaņas. Diženas, mierīgas, uzmundrinošas. Jurijs pieliek roku pie cepures un pagriezies enerģiski soļo uz autobusu.

Tajā dienā viņš uzzināja aptuveno palaišanas datumu.

10

... Naktī bija snidzis. Sniega sanesumi, vietumis sapūsti strēlēs, vietumis kā viegli šķidrauti klāj šosejas melno asfaltu. Siltāka laika gaidās stingst rēgaini koku pudurīši. Apsarmojušās priedes majestātiski raugās zilajās debesīs, kuras jau skārusi rītausmas atblāzma. Mežā mēmi skan tuvā un nenovēršamā pavasara melodija. Ziemas drūmās krāsas vēl slapstās zilajā eglājā,

kas vietvietām sniedzas līdz pašai ārpilsētas šosejai. Bet slaidie, nokarenie bērzi jau sajūt pavasari. To stumbrus sārto lecošās saules stari, un tie šķiet sulu pierietējuši. Krievzemes daba kā uz atvadām stāv parādes ierindā un izrāda Jurijam un viņa draugiem savas brīnumainās krāsas, savas neatkārtojamās, pavasarīgās rīta blāzmas apmirdzētās ainavas, savus mežus un uzkalniņus, klusus, domīgus, sniegainus un tīrus...

Mašīnu virkne trauc pa šoseju. Bet tikai reti kāds aplūko garām zibošās ainavas. Te zaķis sakustina kuplu egles zaru un no tā ar klusu švīkoņu noslīd zilgana, čaugana sniega pika, te vāvere loba čiekuru un uz sniega paklāja birst brūnās plāksnītes, te dzenis sparīgi kaļ apsē. Bet visi šie tuvie un mīļie dabasskati, kas allaž aizkustinājuši un iepriecinājuši Juriju, tagad viņam aizslīd garām nepamanīti, jo visu viņa būtni pārņēmušas ceļa jūtis. Ainavas te ir pazīstamas, un nav laika tīksmināties par to, kas vienmēr jauns un neparasts, kas ir bezgalīgs savā daudzveidībā un reibinoši skaists.

— Laika prognozi nākamajai nedēļai sola labu. Šeit mūs pavada saule. Cerēsim, ka arī tur būs labs laiks, — teica Pāvels, nevērīgi skatoties pa logu.

— Diemžēl meteorologi laika apstākļus neveido. Ja vien varētu, tad mēs viņiem pasūtītu tādu laiciņu...

— Un viņi krietni pacenstos!...

Jautrajās, nenozīmīgajās replikās strāvoja saviļņojums.

Aerodromā viņus jau gaidīja. Lidmašīnas bija piekrautas. Viss rūpīgi pārbaudīts. Neviens nebija nokavējis. Uz kosmodromu lidoja ārsti, kinooperatori, dažu grupu vadītāji un kosmonauti.

Baikonura sagaidīja atbraucējus ar siltu un saulainu laiku, gandrīz vasarīgām, skaidrām un sausām debesīm.

Dienas nogale aizritēja nodarbībās un pārrunās ar speciālistiem. Neviens no kosmonautiem vēl precīzi nezināja, kurš ir kandidāts pirmajam lidojumam. Tikai aptuveni bija zināms kuģa palaišanas laiks.

Nākamajā dienā svarīgākais notikums bija paplašināta tehniskā apspriede, kuru vadīja Koroļovs. Tajā piedalījās visi galvenie konstruktori, speciālisti dzinēju un degvielas, sakaru, vadības un daudzo lidojuma nodrošināšanas sistēmu jautājumos. Katrs no šiem cilvēkiem pārstāvēja daudzu tūkstošu zinātnieku, inženieru un strādnieku kolektīvus. Valsts komisijas priekšsēdētājs uz apspriedi atbrauca tieši no aerodroma.

Pēc plašu un lietišķu ziņojumu noklausīšanās un vispusīgas apspriešanas tika galīgi saskaņots kosmonauta uzdevums viena apriņķojuma lidojumā. Tika parakstīts šis nepieredzētais, cilvēces vēsturē pirmais dokuments.

Nikolajs Kamaņins sava ilggadīgā dienesta laikā aviācijā bija parakstījis neskaitāmus lidojumu uzdevumus. Bet šoreiz pieredzējušais lidotājs gribot negribot uztraucās: pirmais lidojuma uzdevums kosmosa kuģa komandierim!

Kosmonauti pa to laiku turpināja treniņus, sporta nodarbības, sīki noslīpēja visu lidojuma gaitu.

8. aprīļa rītā notika Valsts komisijas sēde. Komisija noklausījās vairākus ziņojumus, viens no tiem bija ģenerāļa Kamaņina ziņojums par kandidātiem pirmajam lidojumam. Nikolajs Kamaņins Gaisa Kara Spēku virspavēlniecības vārdā izvirzīja par kandidātu Juriju Ga-garinu un par viņa dublieri Hermani Titovu. Komisija vienbalsīgi piekrita šim priekšlikumam.

Gagarins un Titovs vēl nezināja, ka izraudzīti ir viņi. Viņi turpināja iepazīties ar kuģi: kopā ar inženieriem pārbaudīja sistēmas, automātu darbību, sarunājās pa radio.

Pēc komisijas sēdes, kurā galīgi tika izraudzīti kandidāti, Nikolajs Kamaņins nevarēja izšķirties — teikt vai neteikt kosmonautiem un, ja teikt, tad kā un kad: abi taču bija vienādā mērā sagatavojušies un abi — par to viņš nešaubījās — sekmīgi var veikt lidojumu. Lieta ir tā, ka komisijā sadūrās divi viedokļi: vieni domāja, ka jau iepriekš jāpasaka kosmonautiem, lai viņi varētu pierast pie sava jaunā stāvokļa; citi uzskatīja, ka labāk to darīt īsi pirms lidojuma, lai dublieris nezaudētu možumu un neatslābinātos.

Nikolajs Kamaņins, būdams atklāts un noteikts cilvēks, uzskatīja, ka Gagarinam un Titovam viss jāzina, jo līdz startam bija atlikušas trīs dienas, bet kuģa komandieris ir un paliek komandieris, un, ja viņš zina, ka jālido viņam, tad gatavojas pavisam citādi. Tomēr nemaz nebija tik vienkārši abiem pateikt, ka izvēle ir izdarīta. Un turklāt gandrīz galīga izvēle. Grūti, tāpēc ka viņš tos abus vienādi un tēvišķīgi skarbi mīlēja; jāsaka gan, tāpat kā visus pārējos — gan tos, kas pašlaik bija Baikonurā, Kazahijas stepju sirdi, gan tos, kas atradās tālu no šejienes.

Aizlidojot no Maskavas, Nikolajs Kamaņins bija paņēmis līdzi visu, kas vajadzīgs, lai spēlētu badmintonu. Piloti ātri apguva šo viņiem jauno spēli un aizrautīgi sacentās laukumā. Svētdien, 9. aprīlī, Kamaņins kopā ar Gagarinu spēlēja pret Titovu un vēl vienu kosmonautu. Sacensība risinājās ļoti straujā tempā un beidzās ar rezultātu 16:5 pirmā pāra labā. Nezin kāpēc tieši šis apstāklis palīdzēja Nikolajam Kamaņinam pieņemt galīgo lēmumu. Viņš bija pārliecināts, ka Jurijam un Hermanim ir pietiekami liels gribasspēks, lai turētos, kā nākas.

Kad kosmonauti pēc spēles bija mazliet atpūtušies, viņš tos aicināja pie sevis. Sākumā viņi runāja par treniņu gaitu, par darbu uz kuģa, bet pēc tam ļoti vienkārši, cenšoties saglabāt ikdienišķu toni, viņš teica:

— Komisija nolēma, ka lidos Gagarins. Par rezervistu sagatavot Titovu. Apsveicu jūs, biedri!

Jurijs nevarēja apvaldīt savu prieku. Lūpu kaktiņi savilkās smaidā. Hermaņa sejā pavīdēja vilšanās ēna. Bet to tūlīt nomainīja plats, draudzīgs smaids.

— Nu ko, apsveicu tevi, Jura, dod ķepu!

— Tas ir patīkami, protams. Bet tu, Hermani, nenokar degunu: drīz pienāks arī tavs starts.

— Līdz rītam esat brīvi, — ne bez atvieglojuma noteica ģenerālis.

11

Bet kosmodromā tajā laikā viss gāja savu gaitu. Notika plānveidīga un rūpīga gatavošanās lidojumam.

Sergejs Koroļovs un Valsts komisijas priekšsēdētājs jau agri no rīta ieradās vienā no montāžas kompleksa cehiem. Šeit tuvojās nobeigumam pēdējie darbi, kas bija saistīti ar kosmosa kuģa savienošanu ar raķeti.

Varenais piecu dzinēju saišķis ar savām daudzajām acīm raudzījās uz ceha aizvērto vārtu pusi. Laiku pa laikam, kad tika atvērtas durvis, uzpūta lēns vējiņš un saplivināja daudzkrāsainās signāllentes, kuras karājās pie raķetes agregātiem un mezgliem. Tās tiks noņemtas pēc pēdējās pārbaudes uz starta pozīcijas. Nelielo manevrēšanas dīzeļlokomotīvi nepacietīgi drebināja dzinējs, kas darbojās ar maziem apgriezieniem.

Kosmosa kuģa sagatavošana tika veikta precīzi pēc grafika. Nebija ne steigas, ne nervozēšanas, ne liekas skraidīšanas. Tikai saspringta uzmanība un tas apvaldītais saviļņojums, kas tajās dienās bija pārņēmis visus kosmodroma ļaudis.

Galvenā konstruktora vietnieks Leonīds Voskresen-skis, kurš vadīja montāžu, ziņoja, ka pabeigti raķetes un kuģa savienošanas darbi.

Un tad bez trokšņa atvērās metāla vārti. Pa sliedēm lēni un svinīgi sāka ripot platforma. Saulē zeltaini iemirdzējās no karstumizturīga sakausējuma izgatavoto sprauslu gali. Garām aizslīdēja baltais, slaidais raķetes korpuss, ar plastikātu aizsegtais kuģis, kas paslēpies zem plūsmvirža. Sastāva galā tusnīja dīzeļlokomotīve.

Kuģis devās uz starta pozīciju.

Par notikumiem, kas risinājās tieši pirms palaišanas, Nikolajs Kamaņins savā dienasgrāmatā stāsta šādi:

«10. aprīlis. Līdz startam tagad atlikušas ne vairs dienas, bet stundas ...

Pulksten 11 no rīta Valsts komisijas locekļi, zinātnieki un konstruktori tikās ar kosmonautu grupu. Tā bija nākamo kosmosa kuģu kapteiņu oficiāla priekšā-stādīšana draudzīgā atmosfērā tiem, kuri gatavo lidojumu.

Pirmais runāja S. Koroļovs:

— Dārgie biedri! Nav pagājuši pat četri gadi kopš pirmā Zemes mākslīgā pavadoņa palaišanas, bet mēs jau esam gatavi pirmajam cilvēka lidojumam kosmosā. Šeit ir grupa kosmonautu, no kuriem katrs ir gatavs izdarīt lidojumu. Nolemts, ka pirmais lidos Gagarins. Pēc viņa lidos citi — netālā nākotnē, pat vēl šogad. Mēs esam paredzējuši jaunus lidojumus, kas būs interesanti zinātnei... Mēs esam cieši pārliecināti, ka pašreizējais lidojums ir labi sagatavots un ka tas būs sekmīgs. Labas sekmes jums, Jurij Aleksejevič!

— Partija un valdība sekoja mūsu darbam un vadīja to, lai sekmīgi tiktu sagatavots pirmais cilvēka lidojums kosmosā, — teica Valsts komisijas priekšsēdētājs. — Šodien kosmosa kuģis «Vostok» ir uz starta. Divi tā priekšgājēji martā divas reizes apstiprināja mūsu gatavību sūtīt cilvēku kosmiskajā telpā...

Jurijs Gagarins un Hermanis Titovs sirsnīgi pateicās par parādīto uzticību. Kā mīļus dēlus klātesošie gatavojās izvadīt kosmosa pionierus tālajā zvaigžņu ceļā.

Bet vakarā notika Valsts komisijas svinīgā sēde, kas bija veltīta kuģa «Vostok» palaišanai. Galvenais kon-slruktors ziņoja, ka kuģis ir sagatavots. Protokolā ierak-•lija komisijas lēmumu: «Apstiprināt b. S. Koroļova priekšlikumu izdarīt pasaulē pirmo kosmosa kuģa «Vostok» lidojumu ar kosmonautu 1961. gada 12. aprīlī.»

Otrs lēmums, kas tika pieņemts pēc mana ziņojuma, bija šāds: apstiprināt par pirmo lidotāju kosmonautu Gagarinu Juriju Aleksejeviču, par rezerves lidotāju kosmonautu Titovu Hermani Stepanoviču.

Šī sēde notika kādā kosmodroma telpā, un to uzņēma kinooperatori, bet visu, kas tajā tika runāts, ierakstīja magnetofona lentē.

11. aprīlis. Pēdējā diena pirms starta.

No rīta bijām starta laukumā. Visa raķetes kompleksa pārbaude parādīja, ka viss ir kārtībā. S. Koroļovs lūdza biežāk informēt viņu par kosmonautu pašsajūtu un garastāvokli.

— Vai uztraucaties par viņiem?

Uz manu jautājumu viņš tūlīt neatbildēja. Acīmredzot te izpaudās viņa paradums nemētāties ar tukšām, neapdomātām frāzēm.

— Un kā jūs domājat? Cilvēks taču lidos kosmosā, mūsu — padomju cilvēks. Jurijs.

Brīdi klusējis, viņš piebilda:

— Es taču jau sen viņu pazīstu. Esmu pieradis, iemīlējis kā dēlu. Viņš man kļuvis tuvs, tuvs manai sirdij.

Tādu sirsnīgu atklātību no Galvenā konstruktora, parasti nosvērtā, atturīgā un lietišķā cilvēka, nebiju gaidījis.

Pulkstenis rāda 13.00. Starta laukumā Gagarins tiekas ar palaišanas apkalpi. Vairāki desmiti cilvēku sapulcējušies, lai paskatītos uz pirmo kosmonautu un paklausītos, ko viņš saka. Jurijs vispirms sirsnīgi pateicās klātesošajiem par viņu veikumu palaišanas sagatavošanā, apsolīja, ka darīs visu, kas viņa spēkos, lai lidojums izvērstos par mūsu zemes — komunisma cēlājas triumfu.

Pēc mītiņa ēdām pusdienas. Kosmonautiem tās nebija tādas kā uz Zemes, bet kosmiskas. Kopā ar kosmonautiem nogaršojām kosmisko pusdienu ēdienus — skābeņu biezeni ar gaļu, gaļas pastēti un šokolādes mērci. To visu baudījām no tūbiņām, no kurām katra svēra

160 gramus. Gardēžiem šie ēdieni lielu baudu nesagādātu, bet barojoši tie ir katrā ziņā.

Jurijs jutās lieliski. Ārsts pārbaudīja viņa organisma stāvokli: asinsspiediens 115/60, pulss 64, temperatūra 36,8°.

Vakaru atkal pavadījam sava namiņā. Pirms stundas Juri jam piestiprināja devējus, lai pierakstītu organisma fizioloģiskās funkcijas. Šī operācija ilga vairāk nekā stundu, un, lai tā kosmonautu pārāk nenogurdinātu, tika ieslēgts magnetofons. Jurijs lūdza vairāk atskaņot krievu tautasdziesmas. Viņam tās ir ļoti mīļas.

Pēc tam mēs apsēdāmies, lai precizētu rītdienas darba kārtību, sākot ar piecelšanos — piecos trīsdesmit. Viss bija iedalīts pa minūtēm: rīta rosme, tualete, brokastis, medicīniskā apskate, skafandra uzvilkšana un pārbaude, izbraukšana uz starta vietu un pat atvadīšanās.

Precizējām reglamentu. Es nenocietos un pajautāju Juri jam:

— Starp mums runājot, kad tu uzzināji, ka lidosi tieši tu?

— Es visu laiku uzskatīju, ka manas un Hermaņa izredzes lidot ir vienādas, un tikai tad, kad jūs mums paziņojāt komisijas lēmumu, es sāku ticēt, ka man ir laimējies pirmajam lidot kosmosā. — Jurijs apklusa, bet pēc tam pēkšņi turpināja: — Zināt, Nikolaj Petro-vič, es laikam neesmu gluži normāls cilvēks.

— Kāpēc?

— Ļoti vienkārši. Rīt jādodas lidojumā. Tādā lidojumā! Bet es nemaz neuztraucos. Nu ne drusciņ neuztraucos. Vai tad tā drīkst?

— Tas ir lieliski, Jura! Priecājos par tevi. Vēlu labu nakti.»

Pirms vakariņām Jurijs pasēdēja pie lieveņa, mēģinādams atcerēties pašus galvenos pēdējo dienu notikumus. Domas saistījās tikai pie vakardienas tikšanās ar Koroļovu, kas gaidāmajam lidojumam laikam bija vissvarīgākā. Tas notika tad, kad viņi abi kopā uzbrauca ar liftu uz apkalpes fermu augšējo platformu.

Jau liftā Jurijs pamanīja, ka Koroļova brūnās acis aizsedz gurdi, puspievērti plakstiņi. Viņš it kā domās vērīgi aplūkoja katru raķetes bloku un agregātu. Cik daudz reižu jau bija apskatīti visi šie mezgli un aparāti! Viņš tos redzēja jau tad, kad tie vēl bija shema-

11 ski uzzīmēti pirmajās skicēs, pēc tam uz vatmaņpa-pira, tad uz pauspapīra... Viņš tiem pieskārās ar savām rokām cehā un laboratorijā, uz izmēģināšanas stenda un kosmodromā. Viņš atcerējās no galvas visus mezglus un shēmas, un tomēr tagad viņš uztraucās, un Jurijs to juta.

Jurijs pasmaidīja, lai gan šobrīd arī viņš bija satraukts. Viņš pasmaidīja, lai Galvenajam konstruktoram būtu vieglāk izvadīt viņu šajā nepieredzētajā lidojumā.

Jurijs nezināja, vai Koroļovs zina, ka viņš, Gagarins, jau sen un nelokāmi tic padomju tehnikai, tic cilvēkiem, kuri to rada, un nemaz nedomā, ka tehnika var pievilt. Viņš ir nelokāmi pārliecināts, ka viss būs labi.

Turijs atcerējās, ka gluži nesen kosmonauti bija pie Sergeja Pavloviča mājās un ka namatēvs uzdāvināja viņam un viņa draugiem mazus sudraba piecskaldnīšus no Mēness vimpeļa.

Jurijs to atcerējās, un viņa lūpas atkal savilkās smaidā.

Un nu jau viņi ir uz augšējās platformas, gandrīz četrdesmit metru augstumā. Viņi brīdi stāvēja klusēdami uz lifta platformas un tad pa nelielām kāpnītēm uzkāpa pie kuģa.

— Jūs esat laimes luteklis, Jura, jūs pirmais redzēsiet Zemi no tāda augstuma... Tas droši vien būs skaisti. Paskatieties, cik brīnišķīga ir stepe — nav tai ne gala, ne malas, bet ko gan no turienes varēs redzēt? Un paraugieties, kā zied magones. Stepe kļuvusi pat sarkanīga... Atklāti sakot, es jūs apskaužu. Kādreiz taču arī es lidoju ...

— Kā lai es to nesaprastu, Sergej Pavlovič? Un kā vēl saprotu! Bet jums arī te, uz Zemes, ir pietiekami daudz, ko darīt.

— Tā nu ir... Parunāsim tagad par lietu. Negribu jūs maldināt. Jūsu lidojums saistīts ar risku, turklāt diezgan lielu risku. Jūs to zināt. Pacelšanās un nolaišanās laikā nebūs viegli. Bez tam vēl tas bezsvara stāvoklis un varbūt vēl kaut kas, ko mēs nezinām un par ko sunīši mums nepastāstīja. Man vislielākās bažas rada bezsvara stāvoklis un radiācija. Lai nu kā, bet jūs taču būsit lielā augstumā aiz atmosfēras. Tu taču to visu zini ne sliktāk par mani, — pēkšņi pārejot uz «tu»,

turpināja Korojovs, — tagad es tev gribu teikt tikai vienu: lai kas ari notiktu, mēs nekavējoties veltīsim tev visus mūsu saprāta spēkus.

Uz starta neaizmirsti par sarkano sviru. Kuģis un raķete mani neuztrauc tā kā paši lidojuma faktori. Manuprāt, mašīna ir izdevusies. Daudz gadu lido. Motoriņi ir sērijveida. Telemetrija noslīpēta. Starp citu, mūsu biedri ir saskaitījuši, ka izdarīti gandrīz tūkstoš kuģa mezglu un agregātu izmēģinājumi. Tomēr tikai tu to izmēģināsi lidojumā. Bet, kad būsi izmēģinājis, tad pastāstīsi. Un visu sīki jo sīki. Visu par katru sistēmu. Mums tas ļoti, ļoti vajadzīgs. Ir jau gatavi vairāki kuģi «Vostok». Un sākam jau taisīt vēl interesantākus kuģus. Tāpēc mums ļoti svarīgi zināt tavas domas. Un par raķeti arī. Mūs interesē, kā tu izturēsi pārslodzes, vibrācijas, troksni un tā tālāk. Jā, pievērs uzmanību tablo un indikatoriem, pavēro, kā tie izturēsies. Pārbaudi «Globusu». Vispār — strādā pēc programmas. Manuprāt, tur nekas svarīgs nav izlaists. Bet galvenais — iegaumē un, ja varēsi un pagūsi, pieraksti. Katru švīkoņu, katru troksnīti. Sevišķi seko aparātu nodalījumam un spiedienam orientācijas sistēmās. Ja kritīsies, nekavējoties ziņo. Velns viņu zina kas var gadīties, varbūt iebelž kāds akmentiņš ... Var kaut kas ieķīlēties vai sākties noplūde... Saproti?

— Es visu saprotu, Sergej Pavlovič, un visu izdarīšu. Jūs neuztraucieties. Viss būs labi. Es par to esmu pilnīgi pārliecināts.

... Gagarins spilgti atcerējās šo ainu, visu sarunu. Viņš piespieda sevi visu atcerēties līdz pēdējam sīkumam, visus zinātnieka padomus un norādījumus, visu, kas viņu interesē. Atcerējās — un raizes izgaisa.

Jurijs izspēlēja ar Hermani divas biljarda partijas un nemaz nemanīja, ka pienācis vakariņu laiks. Vakariņu laikā pie viņiem ienāca ārsts. Pilnīgi bez trokšņa griezās magnetofona spoles, klusi skanēja dzīvespriecīgs, nomierinošs blūzs. Risinājās mierīgas un ikdienišķas sarunas. Runāja par visu ko, izņemot lidojumu. «Par lidojumu — ne pušplēsta vārda» — tā bija stingri pavēlējis ārsts. Bet ārsts tagad bija viņu galvenais komandieris.

Karpovs laiski ēda kotleti, bet kosmonauti labprāt baudīja kosmiskos ēdienus — gaļas želeju un melleņu želeju. Dzēra karstu tēju.

Pašā vakariņu vidū pie viņiem ienāca Koroļovs. Galvenais konstruktors apjautājās, kāda ir ēstgriba un, kad kosmonauti atbildēja, ka lieliska, teica:

— Tas ir labi. Lidojuma laikā būs vajadzīgi spēki. Pārslodzītes un vēl šis tas... Es tomēr domāju, ka lidojums jums nemaz nebūs tik grūts. Jūs taču esat pieraduši pie visa tā, kas jūs sagaida. Bet drīz mēs uzbūvēsim tādus kuģus, ka kosmosā varēs lidot ar arodbiedrības ceļazīmi. Nopērc arodbiedrības komitejā ceļazīmi — un lūdzu . .. Nu labi, netraucēšu jūs. Jums taču tagad jārīkojas stingri pēc programmas!

Koroļovs aizgāja. Jurijs paskatījās pulkstenī: bez desmit minūtēm desmit.

—•' Un tagad iesim uz procedūriņu, — smaidot aicināja ārsts.

Gagarins zināja, par ko runāja ārsts. Viņš atkal izmērīja Jurijam asinsspiedienu — tas bija 115/75, temperatūra 36,7°, pulss 64.

— Tagad, zēni, laiks gulēt.

— Lūdzu, Jevgeņij Anatoļjevič, — padevīgi atbildēja

Jurijs un devās uz guļamistabu. .

Blakus esošajā gultā apgūlās Hermanis Titovs. Ārsts viņus nosauca par kosmiskajiem brāļiem: viņi tik tiešām izskatījās kā dvīņubrāļi. Pēdējās dienās viņi bija vienādi ģērbušies, ēda vienus un tos pašus ēdienus un dzīvoja nešķirami.

Durvis atvērās, un istabā ienāca Karpovs.

— Vai jums nav jāpalīdz aizmigt?

— Tabletes nav vajadzīgas, tūlīt aizmigsim paši, — atbildēja Jurijs un pasmaidīja. Viņam patiešām ļoti gribējās gulēt, un viņš bija pārliecināts, ka tūlīt aizmigs.

— Aizmigsim, aizmigsim, neuztraucieties, — piebilda Hermanis.

— Nu tad arlabunakti, — teica Karpovs un klusi aizvēra durvis.

Jurijs un Hermanis tiešām ātri aizmiga.

Jevgeņijs Anatoļjevičs vairākas reizes ielūkojās guļamistabā. Kosmonauti bija cieši aizmiguši. Bet viņš bija nobažījies par viņiem! Viņu pašu traucēja automašīnas, kas strauji aiztraucās gan uz starta laukumu, gan uz ciematu, traucēja tālās skaņas, kas nāca no montāžas ceha, katrs šīs pavasara nakts troksnītis. Sauso zaru brīkšķi, sausās zāles čaboņa — viss viņu satrauca,

padarīja uzmanīgu. Viņam nekad pat prātā nebija ienācis, ka viņš varētu tā uztraukties. Viņš centās lēniem, vienmērīgiem soļiem staigāt ap māju, vērīgi ieklausījās nakts klusumā. Viss bija klusu un mierīgi.

Pulksten 3 naktī namiņā atkal ienāca Koroļovs. Arī Sergejs Pavlovičs ielūkojās guļamistabā un pēc tam uz pirkstgaliem aizgāja. Viņš saklausīja tikai vienmērīgu, tik tikko dzirdamu kosmosa kapteiņu elpošanu.**

Pulksten 5 un 30 minūtēs no rīta ārsts uzmanīgi pieskārās Juri ja plecam.

— Laiks celties, Jura.

Jurijs pagriezās un atvēra acis.

— Jāceļas? Lūdzu!

Arī Hermanis pamodās un teica:

— Atveriet vēdlodziņus un sagatavojiet paklājiņus!

Karpovs neievēroja šo joku un jautāja:

— Kā labi gulējāt, zēni?

— Labi gulējām. Tā, kā mūs mācīja, — atjokoja Jurijs un sāka ģērbties.

Namiņa saimniece Klaudija Akimovna atnesa un ielika vāzē tikko saplūktu tulpju pušķi. Šī uzmanības zīme aizkustināja gan pilotus, gan ārstu. Jurijs toreiz nezināja, ka šīs pavecās sievietes dēls arī bijis lidotājs un gājis bojā frontē un ka viņa saprot, ko nozīmē izvadīt lidojumā, debesīs...

Sākās lielā diena, 12. aprīlis, diena, kurai bija lemts kļūt vēsturiskai.

OTRĀ DAĻA

.

Pirmā nodaļa

Tad, lūk, kāds ir Gagarins! — Piecu kontinentu prese un radio saka: «Malacis!» — Maskava sagaida varoni. — Lielā pieņemšana Kremlī. — Nepieredzēts triumfs. — Dzimtene salutē Jurijam. — «Es domāju, ka padomju kosmonauti drīz aizlidos arī uz citām planētām!» — Pirmie riņķojumi pa Zemes orbītu. — Tikšanās...

Tikšanās...

13. aprīļa rītā Jurija Gagarina dzīvē sākās jauns, sarežģīts posms. Tik ierastās nodarbības un treniņus pēkšņi nomainīja kaut kas neierasts un grūts — reprezentācija. Jurijs nekad agrāk nebija domājis par to, cik smagu nastu uzliek slava, un tagad viņam vajadzēja pie tās pierast.

Pēc rīta rosmes un brokastīm pulksten desmitos sākās paplašināta speciālistu apspriede, kurā Jurijs sīki informēja, kā bija norisējis lidojums, pastāstīja par savām izjūtām, sīki ziņoja par to, kā bija darbojušās visas sistēmas un ierīces. Pazīstamo cilvēku vidū viņš jutās brīvi, par visu stāstīja raiti, atklāti un nepiespiesti.

Pēc apspriedes bija paredzēta pirmā tikšanās ar korespondentiem.

... Nelielā parkā kraujā Volgas krastā ir divstāvu mūra savrupmāja. Tur notiek Valsts komisijas sēde, kur apkopo pirmos lidojuma rezultātus. Sēde krietni ieilgusi, bet korespondenti deg nepacietībā drīzāk redzēt slaveno majoru. Vēl vajadzēs uzrakstīt un šodien nodot saviem laikrakstiem interviju un fotoattēlus.

Žurnālisti ar nepacietību raugās uz durvīm, šad tad palūkojas pa logu, kur aiz kokiem redzama Volga un pelēkas debesis, kurās ātri peld zemi mākoņi. Naktī uz-snigušais sniegs pārklājis atkusušās vietas. Šur tur no sniega izlīdusi nobrūnējusi zāle, kas izskatās kā saru kušķīši.

Un tad nelielajā, baltajā mājā, kur gaida žurnālisti, ienāk Jurijs Gagarins, Hermanis Titovs, ģenerālis Ka-maņins un pulkvedis Karpovs.

Jurijs smaida, sveicinādams korespondentus, paceļ rokas, un visus neviļus pārsteidz mundrums un spirgtums, ko izstaro viņa seja. It kā vakar nemaz nebūtu bijis šo nepieredzēto pārbaudījumu.

— Biedri, lūdzu, neaizkavējiet ilgi, — saka ģenerālis. — Jūsu rīcībā ir desmit minūtes.

— Fotografējiet, bet nemokiet, — piebilst ārsts.

Korespondentiem jautājumi jau sen sagatavoti, un Jurijs ātri uz tiem atbild.

— Kādas ir debesis tur, kosmosā? — jautā žurnālisti.

— Tumšas, biedri, ļoti tumšas.

— Pastāstiet, ko jūs izjutāt pirms lidojuma!

— Es biju ļoti laimīgs un priecīgs, ka šis lidojums uzticēts man. Piepildījās taču mans viskvēlākais sapnis!

— Par ko jūs domājāt, kad kosmosa kuģis sāka uzņemt ātrumu, kāds vajadzīgs iziešanai orbītā?

— Vai zināt, visas jūtas bija vērstas uz to, lai pēc iespējas precīzāk, pēc iespējas pilnīgāk veiktu darbu. Visā maršrutā darba bija daudz. Gan tad, kad lidoju pa orbītu, gan tad, kad laidos lejā, lai nosēstos noteiktajā vietā. Viss šis lidojums bija darbs.

— Un kāda izskatījās Zeme, kad kosmosa kuģis pārgāja no Zemes ēnas puses uz dienas pusi?

— Vispirms parādās spilgta, oranža josla. Tad tā ļoti vienmērīgi, nemanāmi pāriet mums visiem pazīstamajā gaiši zilajā krāsā un pēc tam atkal tumši violetos un gandrīz melnos toņos. Krāsu gammas aina nav aprakstāma. Tā ilgi paliks atmiņā ...

— Kā jūs panesāt bezsvara stāvokli un pārslodzes?

— Pārslodzes? Lūk, te es esmu, skatieties! Sasitumu nav, uztūkumu arī nav. Kustību koordinācija bezsvara stāvoklī saglabājās pilnīgi. Bezsvara stāvoklī es mēģināju rakstīt. Izdevās labi. Tikai planšeti vajadzēja pieturēt ar roku, citādi, tā vien skaties, aizpeldēs. Rokraksts ir tāds pats kā uz Zemes, parastajos apstākļos. Šajā laikā es strādāju arī ar aparātiem, starp citu, uzturēju radiosakarus ar Zemi, gan izmantojot telegrāfa atslēgu, gan mikrofonu. Iznāca labi.

— Bet vai jums izdevās pabrokastot kosmosā?

— Izdevās. Es ēdu un dzēru. Bezsvara stāvoklis to itin nemaz netraucēja. Apetīte kosmosā, jāsaka, ir kosmiska, nevis tāda kā uz Zemes.

— Kā notika parēja no bezsvara stāvokļa uz gravitāciju?

— Tikpat vienmērīgi. Te karājos gaisā virs pilota sēdekļa, te jau sēdēju tajā ...

Viņš runā mierīgi, īsi un precīzi, bet, galvenais, vienkārši un skaidri, it kā stāstītu nevis par lidojumu ap zemeslodi kosmosā, bet par parastu lidojumu ar iznīcinātāju. Žurnālisti uzmanīgi klausās, baidīdamies palaist garām kaut vienu vārdu. Pildspalvas ātri slīd pa papīru. Zibsnī zibspuldzes. Zibšņi ir tik spilgti, ka dažreiz Ju-rijam pat jāpiemiedz acis. Atbildot uz jautājumu, viņš mirkli padomā un tikai tad sāk runāt. Dažreiz, veidojot teikumu, viņš meklē piemērotākos vārdus, citreiz pats sevi izlabo, šo to precizēdams un papildinādams.

Jurijs brīžiem arī pajoko, izsaka draudzīgu komplimentu vienam vai otram laikrakstam. Un korespondentus arvien vairāk valdzina viņa apbrīnojami patīkamā izturēšanās, viņa dabiskums un vienkāršība. Visa viņa būtība it kā pauž: «Kāds nu esmu, tāds esmu.» Bet pats pie sevis nodomā, ka pagaidām saskare ar presi viņam nesagādā sevišķas rūpes: «Tikai precīzi, skaidri un bez steigas jāpasaka tas, ko tu domā. Un, ja korespondenti gribēs vēl kaut ko pajautāt, tad arī pajautās.»

Pirmā preses konference neturpinās ilgi.

«Bet kas un kā būs tālāk?» — šis jautājums ļoti satrauc Juriju: vajadzētu pagūt sagatavoties. Tiesa gan, Nikolajs Kamaņins vispārējos vilcienos zina gaidāmo programmu, bet skaidrs ir viens — tagad būs jārunā daudz un bieži. Tas nozīmē, ka jāseko tam, ko tu saki. Neko darīt, būs jāpierod arī pie šīm neparastajām — Zemes «pārslodzēm» ...

No saviem biedriem un korespondentiem, kā arī no rīta laikrakstiem un radiopārraidēm Jurijs uzzināja, cik daudz pasaulē runā par viņu un par viņa lidojumu. Lasot un dzirdot, ko par viņu saka, Jurijs jutās neveikli, bet vēlāk sāka domāt, ka pareizāk būtu runāt par daudzu cilvēku uzvaru un varoņdarbu, par mūsu iekārtas, mūsu zinātnes un tehnikas triumfu. Viņš taču zināja, ka galvenais bija nevis veikt šo varoņdarbu, bet gan to nodrošināt, padarīt iespējamu. Galu galā tas, ka lidoja viņš, ir gandrīz kā laimests loterijā. Tikpat labi varēja lidot Hermanis, Andrijans, Aleksejs un abi Pāveli,

Boriss un visi pārējie no kosmonautu vienības. Un katrs būtu izpildījis savu pienākumu līdz galam. Tātad kosmonauts te nav galvenais. Tas Jurijam bija pilnīgi skaidrs.

2

Šajā laikā visu piecu kontinentu prese rosīgi komentēja vēsturisko notikumu planētas dzīvē.

Par Gagarinu jau bija iespiesti desmitiem tūkstošu vārdu, turklāt raksti un komentāri bija pilni ar tādiem izteicieniem kā «jaunais Kolumbs», «cilvēks, kurš bija aizlidojis uz zvaigznēm», «izcirtis ceļu uz nākotni», «padarījis gadsimtiem ilgos sapņus par īstenību», «spīdošs varoņdarbs, kas ieies vēsturē kā viens no izcilākajiem sasniegumiem». Laikrakstā «New York Post» blakus Gagarina fotoattēlam lieliem burtiem bija iespiests: «Viņš ir malacis!»

Laikraksts «New York Herald Tribune» gandrīz visas savas pirmās vienpadsmit lappuses veltīja cilvēka lidojumam kosmosā. Ar virsrakstu «Simpātiskais krievu kosmiskais ceļotājs ir divu bērnu tēvs» laikraksts publicēja Juri ja biogrāfiju.

Laikrakstā «New York Times» bija iespiesta J. Gagarina lidojuma shēma un īsa biogrāfija, kas sākās ar vārdiem: «Kāds uzņēmīgs padomju aģentūras TĀSS korespondents izmantoja faktu, ka Maskavā ir ap 1200 cilvēku, kuru uzvārds ir Gagarins. Varbūt nav neviena tipiskāka tagadējās padomju sabiedrības pārstāvja kā pasaulē pirmais kosmonauts majors Jurijs Aleksejevičs Gagarins.»

Tomēr atradās arī tādi cilvēki, kas uzskatīja, ka Gagarins nav tipisks Padomju zemes cilvēks, ka viņš cēlies no krievu kņaziem, kuri savu mūža atlikušo daļu aizvada ārzemēs. Reitera aģentūras korespondents ziņoja no Ņujorkas: divi krievu izcelsmes amerikāņi apgalvo, ka kosmonauts Jurijs Gagarins nav cēlies no proletāriešiem.

Jurijam pastāstīja par sensāciju laikrakstā «Daily News», kas saviem lasītājiem ziņoja, ka Gagarins esot nevis galdnieka dēls, bet gan «boļševiku nošautā krievu kņaza mazdēls». Kāds cits pasaciņu autors apgalvoja: < Gagarina vecmāmiņa bijusi kņaza Mihaila Gagarina sieva. Viņam piederējušas milzīgas muižas Maskavas un : >moļenskas apkaimē.»

Sākumā Jurijs sirsnīgi pasmējās par aplamo izdomājumu, bet, kad saprata, kādēļ amerikāņu preses saimniekiem ievajadzējies tā samelst, cieši nolēma pie pirmās izdevības publiski atspēkot šos melus.

Laikraksts «Daily Worker» redakcijas rakstā atzīmēja, ka Padomju Savienības sasniegumiem jākļūst par politisku mācību Anglijai. «Gagarina karjera, tāpat kā miljoniem viņa tautiešu karjera Padomju Savienībā, parādīja, kādi milzīgi talanti nāk no strādnieku šķiras, kura atbrīvojusies no kapitālistiskās ekspluatācijas ...»

ASV prezidents Kenedijs atsūtīja uz Maskavu telegrammu:

«Savienoto Valstu tauta kopā ar Padomju Savienības tautu priecājas par astronauta sekmīgo lidojumu, kas ļāva cilvēkam pirmo reizi nokļūt kosmosā. Mēs apsveicam jūs, padomju zinātniekus un inženierus, kas padarījuši iespējamu šo sasniegumu. No sirds novēlu, lai savos turpmākajos centienos izzināt kosmosu mūsu zemes varētu strādāt kopīgi un gūtu jo lielu labumu cilvēcei.»

Tādās pašās domās bija arī citu valstu vadītāji.

Džavaharlals Neru rakstīja: «Šai cilvēka uzvarai pār dabu jāliek cilvēkiem arvien vairāk domāt par to, cik aplam ir kurināt karus uz mūsu mazās planētas.»

Francijas Republikas prezidents ģenerālis Saris de Golls rakstīja: «Padomju zinātnieku un astronautu panākumi dara godu Eiropai un cilvēcei...»

Lielbritānijas premjerministrs Harolds Makmillans atzīmēja: «Tas ir vēsturisks notikums ...»

Bet Jurijs vēl nebija lasījis visus šos izteikumus. Viņš bija aizņemts ar ļoti svarīgu darbu — tūlīt pēc lidojuma uzmeta tēzes savam pārskata ziņojumam. Tajā viņam vajadzēja apkopot pašu galveno.

Summārie medicīniski bioloģiskie secinājumi bija šādi:

cilvēks var normāli panest pusotras stundas ilga kosmiskā lidojuma faktorus;

sistēmas, kas garantē cilvēka dzīvības procesu norisi un viņu drošību šādā lidojumā, darbojas nevainojami;

kosmonauta pašsajūtas kontrole un reģistrācija lidojuma laikā ir apmierinoša;

kosmonautu atlases un sagatavošanas sistēma ir pietiekami efektīva un principiāli pareiza.

Ne mazāk vērtīgus secinājumus viņš izdarīja par kuģa un nesējraķetes, sakaru, vadības un nolaišanās sistēmu darbību.

Un galveno secinājumu nebija grūti izdarīt: cilvēks var lidot kosmosā, var tur strādāt.

Pabeidzis rakstīt ziņojumu, Jurijs sevišķi dziļi izprata, kāds milzīgs dārgums viņam tika uzticēts. īpaši pateicīgs viņš bija kuģa «Vostok» radītājiem. Šīs divas dienas Gagarinam nedeva mieru doma, ka viņš ir šeit, Pievol-gas zemē, kur bija uzaudzis, bet vēl nav ticies ne ar vienu no tiem., kas viņu iemācīja lidot, kas pirmo reizi par viņu rakstīja laikrakstā «Zarja molodjoži»... 2ēl, ka uz tikšanos ar žurnālistiem netika aicināts neviens no šī laikraksta darbiniekiem: pirmā uzslava taču ir kā svētīgs lietus sējumiem . . . Jurijs pārmeta sev, ka nebija padomājis par to. Tagad viņu pārņēma viena vēlēšanās: ja jau viņš ir šeit, tad jāpateicas tiem cilvēkiem, kuri pirmie viņam bija devuši spārnus. Viņš par to ieminējās Kamaņinam.

Pirms aizlidošanas uz Maskavu Jurijs tikās ar savu pirmo instruktoru. Abi lidotāji ļoti priecājās par šo tikšanos.

— Paldies, Dmitrij Pavlovič, ka iemācījāt lidot, — teica Jurijs un cieši paspieda instruktoram roku. — Bez pirmā lidojuma nebūtu bijis arī šis . . .

— Redzi, nu, Jura, pareizi es teicu: «Spārni aug lidojot.» Paskat, kādi spārni tev tagad izauguši! — Mar-tjanovs pasniedza Gagarinam veselu kaudzi jaunāko laikrakstu.

— Tikko iznākuši? Tā tik ir dāvana! — teica Jurijs un tūlīt sāka tos šķirstīt. Ar neslēptu izbrīnu un labpatiku viņš lasīja vārdus, kurus tikai vakar bija teicis laikrakstu «Pravda» un «Izvestija» korespondentiem.

Martjanovs ar interesi vēroja viņa reakciju. Jurijs ilgi aplūkoja Valentīnas fotogrāfiju «Komsomolkā». V. Peskovs to bija uzņēmis brīdī, kad pa radio ziņoja par nolaišanos un kad īstenībā viss jau bija aiz muguras...

— fr nu gan viņai bijuši pārdzīvojumi! ... Varu iedomāties, kas ar viņu tobrīd notika! — Jurijs iesaucās. Un patiešām attēlā bija skaidri redzams, cik ļoti uztraukusies un apmulsusi bija viņa sieva, divu bērnu māte...

Martjanovs vēroja Gagarina sejas izteiksmi un neva-n‘ja vien nobrīnīties, cik loti tā mainījās atkarībā no tā, ko Jurijs lasīja. Šķita, viņš ir aizmirsis, ka istabā ir citi cilvēki. Bet Gagarins to nebija aizmirsis.

— Tātad spārni aug lidojot? — viņš smaidīdams jautāja.

— Aug, Jura! — Martjanovs neatcerējās, bet varbūt nezināja viņa tēvvārdu un tāpēc jutās mazliet neveikli.

— Nu tad vajag lidot. Es domāju, ka lidošanas apmācībām jāieņem svarīga vieta mūsu turpmākajā darbā. Tas palīdz attīstīt gan pašsavaldīšanos, gan reakciju, gan attapību. Vajadzīgi ne tikai lidojumi bezsvara stāvoklī. Mums ļoti svarīga ir arī pilotēšana. — Un pēkšņi viņš sāka runāt par to, kas nevarēja viņu neaizkustināt, par tikko izlasīto: — Ir nu gan sarakstījuši! Arī māti nav aizmirsuši. Un cik ātri tas izdarīts ,..

3

Droši vien miljoniem ļaužu 14. aprīlī interesēja, kā jūtas cilvēks, kas ir bijis neizpētītajā kosmosā. Maskavieši ar milzīgu nepacietību gaidīja brīdi, kad drosmīgais puisis, kuru visi jau bija iemīlējuši pēc fotogrāfijām, atlidos uz galvaspilsētu.

Galvaspilsēta posās viņu sagaidīt. Jau iepriekšējā dienā ar karogiem, plakātiem, portretiem un sarkaniem transparentiem greznotajā Maskavā valdīja liela rosme, skanēja daudzbalsīgas ļaužu čalas un mūzika: ielu krustojumos drūzmējās ļaužu pūļi. Autobusi, automašīnas un taksometri steidzās Ļeņina prospekta virzienā — uz Vnukovu.

...Jurijs pamodās agri. Paskatījās pa logu. Viņš pārsteigts ieraudzīja, ka naktī atkal snidzis un krēslainais mežs ietērpies subrabotā ziemas rotā. Aiz meža lēca saule.

«Šodien atkal būšu Maskavā » viņš domāja. «Mājinieki droši vien būs noraizējušies... Nezin kā jūtas māte? Kā viņiem tur, Gžatskā, klājas?» No pārdomām Juriju iztraucēja kāda balss, kas atskanēja lejā pie ieejas durvīm. «Droši vien atkal korespondenti,» viņš nodomāja un sāka mazgāties.

... Pirms aizbraukšanas uz aerodromu viņš aizgāja uz nogāzi, kas bija apaugusi ar skraju mežu un sīkiem krūmiņiem. No kraujas pavērās varens skats uz Volgu, kas bija piebriedusi palu gaidās un gatava kuru katru brīdi salauzt un nomest čaganās ledus bruņas. Gaiss bija svaigs, vēdīja ūdens un sauso lapu smarža, tas spirdzinošais un reibinošais pavasara aromāts, ko viņš atceras un mīl jau kopš bērnības. Toreiz tas solīja drīzu ledus iešanu, pavasara strautiņu urdzēšanu un peldēšanos upītē. Tagad šie saviļņojošie pavasara vēstneši arī solīja pārmaiņas.

Gribējās ilgi stāvēt vienam šeit, uz plašās sniegotās kraujas, kur izkurtējušā sniega kārtiņai vietvietām spraucās cauri izkaltusī pērnā zāle, kur uzkalniņos bija samanāmi atkusušie lāsumi, kur varēja tik viegli un mierīgi elpot; gribējās atbrīvoties no iespaidu nastas, atpūsties, padomāt, sakopot domas. Jurijs dziļi ieelpoja gaisu, kas bija vēss un tīrs kā ūdens stepes ezeros viņā krastā, kur pletās plašas pļavas.

«Prāts nespēj aptvert Krieviju, un mēri parastie tai neder,» viņš atcerējās Tjutčeva vārdus. «Kas tiesa, tas tiesa. Kaut gan tas laikam teikts gandrīz pirms simt gadiem.» Dzimtā zeme bija kļuvusi vēl neaptveramāka un skaistāka savā pastāvīgajā atjaunotnē, savā rāmajā rītausmas diženumā, savā krieviskajā plašumā, vienkāršībā un atturīgajā maigumā.

«Cik labi, velns lai parauj! Taču ir jāiet. Gaida,» Jurijs nodomāja un devās uz mašīnu. Viņš pasmaidīja, jo notvēra sevi pie domas, ka atkal kontrolē savas jūtas, gluži tāpat kā lidojuma laikā. Tīksminādamies par upes skaistumu, viņš pat nepamanīja, ka kāds korespondents, kas turpat netālu stāvēja, viņu nofotografēja.

... Uz Maskavu Jurijs lidoja ar lidmašīnu IL-18, kuras numurs bija 75717. Tās apkalpe pasniedza viņam nelielu velti — savas lidmašīnas modeli. Jurijs bija aizkustināts. Apsēdies sēdeklī, viņš paskatījās uz gaismas tablo un smaidīdams izlasīja: «Nesmēķēt. Sasprādzēt drošības jostas!» Viņš to bez ierunām izpildīja: kārtībai jābūt!

— l\4ēs lidosim 7 tūkstoši metru augstumā. Mūsu ātrums — 650 kilometru stundā, — saka stjuarte un, nespēdama ieturēt parasto toni, sirsnīgi smaida. Arī Jurijs smaida — atturīgi, tik tikko manāmi, vienīgi ar lūpu kaktiņiem.

Lidmašīnas komandieris Boriss Bugajevs viegli pacēla mašīnu gaisā. Aiz iluminatoriem kā balti vates kalni peldēja mākoņi. Salonā bija dzirdamas ceļabiedru sarunas. Korespondenti atkal gatavojās intervijai, taču atvērās pilotu kabīnes durvis, un komandieris, godbijīgi pieliecies pie Gagarina, jautāja:

— Vai negribat pasēdēt pie stūres, Jurij Aleksejevič?

Tas bija patīkams pārsteigums. Jurijs sarosījās un zēniskā vaļsirdībā atbildēja:

— Ļoti labprāt! Tas man tīk vairāk par visu pasaulē.

Pašlaik tas viņam patiešām sagādāja sevišķu, ne ar

ko nesalīdzināmu baudu, lai gan viņš, protams, zināja, ka tā ir reisa lidmašīna, ka ešelons noteikts stingri un ka mašīnu vada autopilots. Bet gaidāmais prieks bija īpaši patīkams arī tāpēc, ka viņš vēl nekad nebija vadījis IL-18 un viņam ļoti gribējās paturēt rokās balto, ragaino stūri, pavērot aparātus, kur mirgoja zaļas uguntiņas, un paklausīties, kas dzirdams austiņās.

Ēterā notika kaut kas nepieredzēts — visi laikraksti lūdza Jurijam interviju. Radists tik tikko spēja no tiem atvairīties; viņam bija jāuztur sakari ar lidostu.

Jurijs drīz atgriezās savā vietā, mazliet uzkoda un, kamēr Maskava vēl bija tālu, atbildēja uz korespondentu jautājumiem.

Galvaspilsētas tuvumā pēkšņi no mākoņiem iznira septiņas kaujas lidmašīnas. Jurijs redzēja, kā tās izdarīja virāžas, bet pēc tam izkārtojās pa divām pie katra spārna un trīs lidmašīnas aiz muguras. Viņš pieplaka pie iluminatora un ilgi māja pilotiem ar roku. Pēc tam uz papīra lapiņas ātri uzrakstīja: «Draugiem iznīcinātāju lidotājiem. Kvēls sveiciens! Jurijs Gagarins.» Viņš paaicināja stjuarti un sacīja:

— Ja tas jūs neapgrūtina, palūdziet radistu, lai viņš pārraida puišiem no eskorta.

Stjuarte aizgāja, un Jurijs atkal pievērsās iluminatoram. Pēc brītiņa iznīcinātāji kā pēc komandas visi reizē mazliet pašūpoja spārnus. Gagarins pasmaidīja — radists strādā ātri.

Tad laineris krasi samazināja augstumu. Mākoņu plaisās pazibēja Piemaskavas meži un ciemati. Lejā parādījās Maskava. Lidmašīna apmeta piašu loku virs pilsētas. Kremlis. Ielās kā skudriņas kustas cilvēki. Ļaužu pūļi. Tos var labi saskatīt. Karogi. Jurijs ir satraukts. Viņš nebija cerējis to visu ieraudzīt. Bet lidmašīna jau ir pagriezusies un lido Vnukovas virzienā. Atkal lidmašīna taisa apli. Pašūpojuši spārnus, projām aizlido iznicinātāji. Vēl dažas minūtes, un zem lidmašīnas riteņiem jau zib no pelēkām sešstūrainām betona plāksnēm izveidotais skrejceļš, ko sašvīkājušas riepas.

— Atlidojām. Esam mājās!

Māte un tēvs cieši skatās uz iluminatoriem, pēc tam uz trapu un atvērtajām durvīm. «Kāpēc viņš nenāk ārā? Lidmašīna ir klāt, bet cilvēks nerādās. Varbūt viņš ir sakropļots? Varbūt iznesīs tikai urnu uz sarkana spilvena?» domā Aleksejs Ivanovičs.

— Kas noticis? Kāpēc viņš nenāk ārā? — viņš bažīgi pajautāja.

Un tūlīt viņš izdzirda blakus stāvošās sievietes mierīgo, labsirdīgo balsi:

— Neuztraucieties, viņš iznāks tieši pulksten 13. Redziet, viņam noklāts sarkans celiņš. Nevienam tāds vēl nav klāts. Jūsu dēlam parādīts liels gods. Viss notiek, kā paredzēts. Tur jau viņš nāk!

Tiešām — tikko sieviete ir beigusi runāt, Jurijs mundrs, sveiks un vesels ātri noskrien pa trapu un brašā solī nāk uz viņu pusi. Spēlē orķestris.

Aleksejam Ivanovičam sāk grauzt acis, varbūt no aukstuma vai no vēja. Arī māte ar lakatiņa stūri notrauc asaru.

Jurijs ātri soļo pa sarkano celiņu, kas ved tieši uz tribīni. Sākumā viņš redz tikai cilvēkus, lidostu un sarkano transparentu uz fasādes. Tur rakstīts: «Gods un slava biedram Gagarinam, kosmosa apgūšanas pionierim!» Viņš to acumirklī izlasa un tūlīt pārstāj domāt par visu, izņemot ziņojumu. Viņš soļo braši, stingru soli, cenšoties skatīties tikai uz priekšu. Bet tad viņa skatiens pamana mīļas, pazīstamas sejas. Valentīna pelēkā cepurītē un kažociņā .. . māte . .. tēvs . .. Labi, ka viņus atveduši ...

Celiņš šķiet bezgalīgs. Šā «simtmetru slavas celiņa» vidū viņam atraisās kurpes saite. Jurijs pasmaida un nopūties braši soļo tālāk.

Apstājies pie partijas un valdības vadītājiem, viņš pieliek roku pie cepures un ziņo:

— Ar prieku jums ziņoju, ka Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas un Padomju valdības uzdevums izpildīts.

Cilvēces vēsturē pirmais lidojums ar padomju kosmosa kuģi «Vostok» 12. aprīlī sekmīgi veikts.

Visi kuģa aparāti un iekārta darbojās precīzi un nevainojami.

Jūtos lieliski.

Esmu gatavs izpildīt jebkuru jaunu mūsu partijas un valdības uzdevumu. .Majors Gagarins.

Partijas un valdības vadītāji sirsnīgi apskauj Juriju. Visi ir aizkustināti. Daudziem acis kļuvušas miklas. Pār aerodromu, kur iestājies dziļš klusums, diženi skan Padomju Savienības valsts himna. Dārd artilērijas salūts.

Pie Gagarina pieskrien bērni un pasniedz viņam ziedus. Juriju apsveic diplomāti, kas Maskavā pārstāv savas valstis.

Kopā ar partijas un valdības vadītājiem Jurijs iet gar ļaužu pārpildīto lidostas peronu. Zibsnī zibspuldzes, tarkšķ kinokameras. Gagarinam pretim sniedzas tūkstošiem roku, skan sajūsmas saucieni. Jurijs iekāpj vaļējā automašīnā, kas greznota ar sarkanu rožu vītnēm.

Gara mašīnu virkne virzās uz Maskavu. Blakus pirmajai mašīnai, neatpaliekot ne soli, brauc motociklistu eskorts.

Tas viss Juri jam šķiet nereāls un pasakains, bezgala svinīgs. Nekā tamlīdzīga viņš nekad vēl nebija piedzīvojis. Un, protams, nevarēja pat iedomāties, ka viņu sagaidīs ar tādu godu.

Viņu pārsteidz priecīgi satraukto ļaužu ciešās rindas, kas stāv gar visu divdesmit piecus kilometrus garo šoseju no Vnukovas līdz Maskavai.

It kā gribēdama šo vispārējo prieku padarīt vēl skaistāku, vēl košāku, parādās saule. Krāšņāks kļūst egļu un priežu zaļums, spīguļo ūdens ceļmalas grāvjos, sudrabaini viz gar šoseju augošo bērzu stumbri. Pland sarkanie karogi un karodziņi. Jurijs izbrīnījies skatās uz saviem portretiem, uz svētku rotājumu ielās.

Valentīna to visu jau bija redzējusi, braucot uz aerodromu, bet tagad arī viņa brīnās par to, cik daudz cilvēku sapulcējies visapkārt.

Mašīnas lēni un svinīgi pārbrauc pār tiltu un caur Borovicas vārtiem iebrauc Kremlī. Te spīd saule un valda klusums. Bet pie Kremļa sienām sapulcējušies milzīgi ļaužu bari. Skan mūzika, dzirdamas tūkstošiem saviļņotu maskaviešu skaļās balsis, saplūzdamas vienā nepārtrauktā sanoņā.

*.. Tajā laikā, kad kortežs virzījās uz Kremli, no Maskavas viņa gala uz pilsētas centru devās kosmonautu vienība. Sākumā viņi brauca ar dienesta autobusu, bet drīz vien to vajadzēja pamest, jo tālāk braukt vairs nebija iespējams: ļaužu ielās saradās arvien vairāk. Tālāk viņi gāja kājām.

Kosmonauti negaidīja, ka darbdienā ielās sapulcēsies tik neparasti daudz cilvēku, gluži kā vislielākajos svētkos: priecīgu, saviļņotu ļaužu kolonnas, karogi, orķestri. Arī viņus pārņēma nevaldāma līksme, un viņi bezrūpīgi smējās un dziedāja, bet, jo tuvāk viņi nāca centram, jo nopietnāki kļuva: līdz mītiņa sākumam bija atlikušas tikai dažas minūtes, taču viņi virzījās uz priekšu arvien lēnāk. Kirova ielas vidū lidotāji vairs nemaz netika uz priekšu. Viņi apstājās, ļaužu pūļa ieskauti.

— Nav laika! — iesaucās Aleksejs. — Jāsteidzas.

— Steidzies vai nesteidzies, tālu netiksi. Būs jāiet kopā ar ļaužu plūsmu, — apdomīgi piebilda Andrijans.

— Tad mēs nokavēsim!

— Biedri, atļaujiet mums iet, — ar grūtībām spraucoties caur ļaužu burzmu, apņēmīgi teica Valērijs. — Atļaujiet, mēs esam kosmonauti!

Šie izmisumā teiktie vārdi atstāja iespaidu, bet ne tādu, kādu bija gaidījis runātājs.

— Nepūt pīlītes! Šodien visi ir kosmonauti! Visiem jātiek uz laukumu!

Tad Grigorijs vairs neizturēja.

— Pāvel, parādi viņiem dokumentus! Tu esi tuvāk, bet es nevaru pat roku pacelt.

— Te laikam nekādi dokumenti nelīdzēs... — diplomātiski atbildēja Pāvels.

— Kā nu nelīdzēs, mums taču ir ielūgumi uz tribīni!

Kādam ienāca prātā parādīt ielūgumu, un cilvēki

mazliet saspiedās, lai palaistu viņus garām.

— Tas nu bija vēl viens treniņš, — jautri teica Jevgeņijs, kad viņi bija izspraukušies caur pūli.

Viņi nokļuva laukumā pēdējā brīdī.

... Daudz saviļņojošu notikumu ir pieredzējusi Padomju Savienības galvaspilsēta. Tā sagaidīja čeļuskinie-šus un papaņiniešus, Čkalovu un Gromovu, tā sagaidīja karavīrus uzvarētājus, kuri pie Mauzoleja pakājes nometa sagrauto hitleriešu armiju karogus.

Bet šī priecīgā sagaidīšana nebija līdzīga iepriekšējām. Galvaspilsēta sagaidīja pasaulē pirmo kosmonautu!

Un Jurijs Gagarins atkal ir Sarkanajā laukumā. Pagājusi mazliet vairāk nekā nedēļa kopš tās nakts, kad viņš pēdējo reizi bija šeit. Bet tagad viņš atkal atgriezies šajā vietā, kas ir dārga ikvienam padomju cilvēkam.

Netālu no kosmonautiem stāvēja daži viņiem pazīstami cilvēki. Bet lielākā daļa klātesošo varēja tikai nojaust, kas ir šie spēcīgie, mazliet satrauktie sārtvaidži lidotāji... Un šī nojauta apstiprinājās, kad Aleksejs, apsveicot Gagarinu, skaļi uzsauca:

— Sveiki, Jura!

Gagarins spēji pagriezās uz to pusi, kur bija atskanējusi pazīstamā balss, un pacēla abas rokas, viņa sejā atplauka plats smaids. Viņš kaut ko pateica saviem kaimiņiem tribīnē un pamāja ar galvu uz savu draugu pusi. Bet vēl gluži nesen, I960, gada novembrī, arī viņš bija atnācis šurp ar tādu pašu ielūgumu. Un tagad Jurijs jau ir Mauzoleja tribīnē. Tas viss ir gluži kā brīnums!

Viņš nekad nevarēja iedomāties, ka stāvēs blakus partijas un valdības vadītājiem Mauzoleja tribīnē. Viņam tiek dots vārds. Gagarins pieiet pie mikrofona.

— Dārgie tautieši! Biedri partijas un valdības vadītāji! — viņš saka. — Vispirms atļaujiet sirsnīgi pateikties mūsu mīļotās Komunistiskās partijas Centrālajai Komitejai, Padomju valdībai, visai padomju tautai, ka man, vienkāršam padomju lidotājam, tika parādīta tik liela uzticība un uzdots atbildīgāis uzdevums veikt pirmo lidojumu kosmosā.

.. . Man gribas no visas sirds pateikties mūsu zinātniekiem, inženieriem un tehniķiem, visiem padomju strādniekiem, kas radījuši tādu kosmosa kuģi, ar ko var droši atklāt kosmiskās telpas noslēpumus. Atļaujiet pateikties arī visiem biedriem un visam kolektīvam, kas mani gatavoja lidojumam kosmosā.

Atskan skaļi aplausi. Pagaidījis, kamēr tie apklust, Jurijs turpina:

— Esmu pārliecināts, ka arī visi mani draugi lidotāji kosmonauti ir gatavi jebkurā brīdī doties lidojumā ap mūsu planētu.

Atkal atskan ilgi aplausi.

— Var droši teikt, — turpina Jurijs, — ka mēs ar saviem padomju kosmosa kuģiem veiksim arī vēl tālākus maršrutus. Esmu bezgala priecīgs, ka mana mīļotā Tēvzeme pasaulē pirmā veikusi šo lidojumu un izgājusi kosmosā. Pirmā lidmašīna, pirmais pavadonis, pirmais kosmosa kuģis un pirmais lidojums kosmosā — tie ir atsevišķi posmi dižajā ceļā, ko mana Dzimtene nogājusi, izzinādama dabas noslēpumus. Uz šo mērķi mūsu tautu vedusi un droši ved mūsu mīļotā Komunistiskā partija.

Vētrainās ovācijas gandrīz nemaz neļauj viņam runāt. Bet Jurijs turpina:

— Savu pirmo lidojumu kosmosā mēs veltījām Padomju Savienības Komunistiskās partijas XXII kongresam.

.. . Sirmais Sarkanais laukums sen nebija pieredzējis tādu sajūsmas uzbangojumu, tik vienotu jūtu izpausmi.

Kad darbaļaužu gājiens bija apmēram pusē, kosmonautu grupa nokāpa no tribīnes un aizsoļoja gar Mauzoleju. Pēkšņi Jurijs ieraudzīja, ka virs kolonnas uzlido gaisā viens no lidotājiem. «Hermani met gaisā! Tas tik ir joks! ...»

To pamanīja arī tribīnē.

— Mūsu biedri uzurrā otro kosmonautu — Hermani Titovu, — samulsis paskaidroja Jurijs.

— Vai viņam nenoreibs galva?

— Nē... viņš ir stiprs puisis! — noteikti atbildēja Jurijs, sapratis jautājuma apslēpto jēgu.

Bet gar Kremli, gar Mauzoleju nemitīgi gāja demonstranti. Pār kolonnām pavasara vējš plandīja karogus, skopā saule apmirdzēja kosmonauta portretus un partijas un valdības vadītāju portretus. Tie bija īsti visas tautas svētki.

No Sarkanā laukuma radiokorespondenti pa vadiem raidīja operatīvas reportāžas un vēstis par notikumiem mūsu zemē uz Valsts universālveikala ēku, kura atro-«l.is iepretim Mauzolejam. Tās bija neskaitāmas mūsu lautas atsauksmes, mūsu Dzimtenes izcilu cilvēku iztei-< ieni, vēstis no ārzemēm. No šejienes, no Sarkanā laukuma, notika radioreportāža par svētkiem. Cita pēc citas šajā raidījumā iesaistījās daudzas balsis.

«Runā Kaluga! Kosmonautikas pamatlicēja Konstantīna Ciolkovska pilsēta. Pilsēta gavilē jau trešo dienu. Karogi... Ciolkovska un Gagarina portreti... Padomju zinātnes diženais varoņdarbs it kā atjauninājis veco Ka-lugu. Spīd saule... Ielās cilvēku masas, daudz jauniešu.

— Mēs, — turpināja korespondenti, — tikko bijām mājiņā, kur dzīvoja Konstantins Ciolkovskis, un runājām ar viņa meitu Mariju Konstantinovnu.

— Pirms daudziem gadiem, — viņa stāsta, — mēs, vēl bērni būdami, kā pasaku klausījāmies tēva stāstījumu par cilvēku lidojumu kosmosā. Mans tēvs teica: «Par vienu esmu pilnīgi pārliecināts: kosmosa kuģi pirmā palaidīs Padomju Savienība!» Un tā tas arī ir noticis. «Jūs redzēsit, katrā ziņā redzēsit tos, kuri lidos ar raķeti. Es tam ticu. Ticu tāpēc, ka valdība un partija loti daudz uzmanības veltī zinātnei un tehnikai.»

Tagad es atkal un atkal atceros tēva vārdus, dzirdu viņa balsi (skan magnetofona lentē ierakstītā izcilā zinātnieka balss): «...Tagad, biedri, es esmu pilnīgi pārliecināts par to, ka arī otrs mans sapnis — starpplanētu ceļojumi, kurus esmu teorētiski pamatojis, piepildīsies.

Četrdesmit gadus es strādāju, lai radītu reaktīvo dzinēju, un domāju, ka pastaiga pa Marsu sāksies tikai pēc daudziem gadsimtiem. Bet termiņi mainās. Es ticu, ka daudzi no jums piedzīvos pirmo ceļojumu ārpus atmosfēras.

... Varoņi un drosminieki iemīs pirmās trases: Zeme— Mēness orbīta, Zeme—Marsa orbīta un vēl tālāk: Maskava—Mēness, Kaluga—Marss ...»

Kā dzīvs Ciolkovskis runāja ar tautu šajā svinīgajā dienā! Un viņa pareģojums tagad skanēja sevišķi pārliecinoši.

... Vairākas stundas turpinājās tautas gaviļu demonstrācija, demonstrācija par godu mūsu zinātnes un tehnikas nepieredzētajai uzvarai.

Tās pašas dienas vakarā Kremlī notika liela pieņemšana par godu pirmajam lidotājam kosmonautam.

Uz balta marmora kāpnēm, kuras bija noklātas ar sarkanu paklāju, gar malām stāvēja arodskolu audzēkņi, suvorovieši, jaunieši un jaunietes spilgtos pavasara tērpos. Meitenes kaisīja Juri ja ceļā ziedus. Vēl nekad viņš nebija tā staigājis pa ziediem!

Lielās Kremļa pils Georgija zāle bija milzīgo lustru gaismas pielieta. Šeit bija sapulcējušies mūsu Dzimtenes labākie ļaudis, lai sirsnīgi apsveiktu savas tautas slaveno dēlu — Zemes pirmo kosmonautu Juriju Gagarinu.

Zālē bija maršali, zinātnieki, lauku darba cilvēki, rakstnieki, strādnieki, konstruktori, visi, kas ar savu darbu, talantu un pūlēm bija sagatavojuši šo lielo uzvaru, kuru atzīmēja mūsu tauta. Šeit bija ieradušies arī vēstnieki, ārzemju viesi, ārzemju preses un aģentūru pārstāvji. Ieradušies, lai godinātu padomju tautas varonīgo dēlu, lai godinātu viņa varoņdarbu, lai godinātu partiju, kura lauž cilvēcei ceļu uz nākotni.

Lielajā Kremļa pilī tika svinēta kosmosa ēras dzimšanas diena cilvēces vēsturē.

Uz skatuves uznāk PSRS Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētājs L. Brežņevs, PSRS Augstākās Padomes Prezidija sekretārs M. Georgadze un Jurijs Gagarins.

M. Georgadze nolasa PSRS Augstākās Padomes Prezidija 1961. gada 14. aprīļa dekrētu par Padomju Savienības Varoņa nosaukuma piešķiršanu pasaulē pirmajam padomju lidotājam kosmonautam majoram J. Gagarinam.

«Par varoņdarbu,» tajā teikts, «par pirmo lidojumu kosmosā, kas vairojis mūsu sociālistiskās Dzimtenes slavu, par vīrišķību, drošsirdību, bezbailību un pašaizliedzīgu kalpošanu padomju tautai, komunismam un visas cilvēces progresam pasaulē pirmajam lidotājam kosmonautam majoram Jurijam Gagarinam piešķirt Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, pasniedzot Ļeņina ordeni un medaļu «Zelta Zvaigzne», un uzstādīt Maskavā bronzā lietu Varoņa krūšutēlu.»

Zāli pāršalc aplausi. Kad tie apklusuši, pie kosmonauta pieiet Leonīds Brežņevs.

— Dārgais Jurij Aleksejevič, — viņš saka, — man ir liels prieks izpildīt šo patīkamo uzdevumu — pasniegt jums Padomju Savienības augstāko apbalvojumu —

Ļeņina ordeni un Padomju Savienības Varoņa Zelta

Zvaigzni.

Jūs esat izdarījis neparastu, lielu varoņdarbu. Jūs veicāt pirmo lidojumu kosmosā. Šis varoņdarbs simbolizē to gaišo un cēlo, ko padomju tautai nes komunisms. Tāpēc visa padomju tauta šodien sumina jūs, sumina mūsu Komunistisko partiju, kas ved mūsu tautu uz komunismu. Sumina mūsu zinātniekus, inženierus un strādniekus, kuri radījuši tik lielisku kuģi.

Centrālās Komitejas vārdā, Padomju valdības un Augstākās Padomes Prezidija vārdā sirsnīgi apsveicu jūs, novēlu jums labu veselību, laimi un jaunus panākumus jūsu lieliskajā dzīves ceļā.

Atļaujiet man paspiest jūsu roku!

Visu klātesošo vētrainiem aplausiem skanot, Leonīds Brežņevs piesprauž pasaulē pirmajam kosmonautam pie krūtīm Ļeņina ordeni un Padomju Savienības Varoņa Zelta Zvaigzni.

L. Brežņevs apskauj Gagarinu un pēc krievu paražas trīs reizes noskūpsta viņu.

Pie mikrofona Jurijs Gagarins. Viņš ir satraukts, bet cenšas runāt skaidri un mierīgi.

— Esmu ļoti aizkustināts par uzmanību, ko man veltī mūsu partija, valdība un visa padomju tauta. Es pateicos partijai, mūsu Padomju valdībai un varonīgajai padomju tautai par mana darba augsto novērtējumu.

Atļaujiet apliecināt mūsu mīļotajai partijai, mūsu valdībai un visai padomju tautai, ka esmu gatavs izpildīt jebkuru jaunu uzdevumu, ko man uzticēs tauta, partija un valdība. Kalpoju Padomju Savienībai!

Aplausi neļauj viņam runāt.

Valdības locekļi nofotografējas kopā ar Gagarinu ģimeni, un pēc tam visi apsēžas pie svētku galdiem. Skan svinīgi tosti. Kā atbalss tiem dārd salūta zalves.

Pasaule godina pirmo padomju kosmonautu Juriju Gagarinu. Aplausi domāti viņam. Bet tie domāti arī tiem, kuri atrodas šajā zālē. Tie domāti visai tautai.

... Kosmonautiem galdi bija klāti istabā, kas atrodas blakus spožajai Georgija zālei. Netālu no viņiem sēdēja zinātnieki, konstruktori un ārsti.

Pēc vairākiem tostiem Pāvels, Boriss un Vladimirs piecēlās no galda un devās uz skatuvi, kur bija partijas un valdības vadītāji, kur sēdēja Jurijs.

— Mēs, Juri ja biedri, gribam kopā ar viņu nofotografēties. Vai drīkst?

— Kāpēc gan ne, protams, drīkst! Nāciet šurp, Jurij Aleksejevič! Nāciet tuvāk, pašā vidiņā. Šodien jūs esat mūsu galvenais varonis.

Pēc tam sāka raisīties sirsnīgas, draudzīgas pārrunas. Visiem bija lielisks garastāvoklis. Kosmonautiem izzuda pirmo mirkļu biklums. Viņiem šķita, ka jau daudzus gadus ir pavisam tuvu pazīstami ar tiem, kuri izlemj vissarežģītākos tautas dzīves jautājumus, kuri risina lielas starptautiskas problēmas. Šajās pārrunās valdīja apbrīnojama vienkāršība un sirsnīgums.

Pieņemšanas beigās pie Jurija piegāja skaista, melnmataina meitene un svinīgi teica:

— Dārgais Jurij Aleksejevič, atļaujiet man sieviešu un arī visa mūsu kolektīva vārdā un uzdevumā jūs cieši apskaut un noskūpstīt! — Un, neļaudama Jurijam atbildēt, viņa enerģiski apskāva un noskūpstīja viņu.

Aleksejs Ivanovičs to pamanīja un smiedamies kaut ko pateica Valentīnai. Jurijs uztvēra sievas šķelmīgo skatienu un, nelaižot vaļā meiteni, teica:

— Vaļuša, neuztraucies! Es to daru kosmonautu vārdā un uzdevumā!

Viņš cieši noskūpstīja meiteni, kura aiz pārsteiguma galīgi apmulsa. Tas notika dažās sekundēs. Meitene nosarka un aizskrēja, bet tie, kas redzēja šo ainu, pasmaidīja.

Pēc tam atkal tika runāts par kosmosa pētījumiem, par gatavošanos lidojumiem, par jaunumiem mūsu zemes un ārzemju tehnikā . .. Sevišķi sirsnīgi vārdi tika veltīti Gagarinam.

Boriss Poļevojs uzdāvināja viņam savu grāmatu «Stāsts par īstu cilvēku» — Jurija iemīļoto grāmatu — un uz titullapas plašā rokrakstā uzrakstīja: «Visīstākajam no visīstākajiem cilvēkiem Jurijam Gagarinam ar mīlestību un cieņu Boriss Poļevojs. 1961. g. 14. aprīlī.»

5

Šajās dienās izveidojās kosmisko tikšanos rituāls: Sarkanais laukums, preses konference zinātniekiem un žurnālistiem, «Zvaigžņu stafete» un «Zvaigžņu zilā uguntiņa» televīzijā, daudz ieplānotu un vēl vairāk neieplā-notu tikšanos, braucieni uz uzņēmumiem, kur izgatavo raķetes un kosmosa kuģus. Un visur bezgalīgi apsveikumi, visur, atbildot uz tiem, kaut kas jāsaka. Bet, ko lai saka, ja viss jau pateikts daudzajās sarunās ar zinātniekiem, ārstiem un darba biedriem? Jurijs juta, ka viņam draud briesmas kļūt par iekaltu runu bezrūpīgu teicēju. No tā viņš visvairāk baidījās. Tas viņu uztrauca.

12. aprīlī Gagarina vārdu ierakstīja VĻKJS CK Goda grāmatā, un, kad viņam pasniedza nozīmi «Par teicamu darbu komjaunatnē», Jurijs smaidot, bet gluži nopietni teica: «Tā tagad ir jāattaisno. Darba būs vairāk...» Vēlāk, būdams VĻKJS CK loceklis, viņš ne vienu reizi vien runāja komjaunatnes kongresos un konferencēs, brauca komandējumos VĻKJS CK uzdevumā.

15. aprīlī radio pārraidē «Pasaka kļuvusi par īstenību» tika pārraidīts paziņojums, ko Jurijs Gagarins sniedza pirms lidojuma.

Neilgi pirms lidojuma viņš atkal bija lasījis Sent-Ekzi-perī darbus. Kosmodromā un arī tagad viņam neviļus ienāca prātā rakstnieka vārdi: «Ja es atgriezīšos dzīvs no šā «nepateicīgā, bet nepieciešamā darba», man radīsies tikai viens jautājums: ko var, ko vajag pateikt cilvēkiem?» Cik precīzi šis rakstnieks izvirzījis jautājumu! Taisnību sakot, par to Jurijs rakstīja Valentīnai atvadu vēstulē, kuru viņš katram gadījumam pirms lidojuma bija ielicis savā koferi pašā apakšā. Protams, viņa darbu nevar nosaukt par nepateicīgu. Bet vēl pirms dažām dienām neviens taču nezināja, kā beigsies lidojums...

Un tagad viņam radies tāds pats jautājums: ko var un ko vajag pateikt cilvēkiem? Apsverot atbildi, Jurijs nolēma katru savu runu rūpīgi apdomāt. Jāpastāsta viss, kā bija, bet, kā mēdz teikt, «ne visu var šaut ārā, kas uz mēles». Galvenais — nedrīkst aizmirst pastāstīt par savām izjūtām, saviem iespaidiem un pārdzīvojumiem visos lidojuma posmos. Par to atliku likām var stāstīt stundu vai pat divas. .. Un nav ko baidīties. Galu galā viņam ir pietiekami daudz veselā saprāta, lai nesarunātu muļķības. Pedagogi viņu savā laikā uzslavēja, Ko-roļovs nekad nav rājis, vai gan viņš netiks galā ar buržuāziskajiem žurnālistiem?

15. aprīlī PSRS Zinātņu akadēmija un Ārlietu ministrija sarīkoja Zinātnieku namā preses konferenci. Uz to tika uzaicināti padomju un ārzemju preses pārstāvji, diplomātiskais korpuss, ievērojami zinātnieki un Maskavas sabiedrisko organizāciju pārstāvji. Zālē sapulcējās ap tūkstoš cilvēku.

Šeit bija arī tie, par kuriem kāds dzejnieks, kas labi pazina nākamos kosmosa kuģu komandierus, bija teicis:

No svešiem skatieniem sargāti,

Stingrā uzskaitē turēti,

Laborants, zinātnieks, draugs Viņus vienkārši vārdā sauc.

Viņi klusi sarunājas, vēroja cilvēkus, uztraucas par Juriju.

Preses konferenci atklāja PSRS Zinātņu akadēmijas prezidents akadēmiķis A. Ņesmejanovs. Viņš pastāstīja par kosmonautu sagatavošanas sistēmu, par kuģi, lidojumu, tā zinātnisko nozīmi un pasniedza Gagarinam Ciolkovska zelta medaļu.

Kad vārdu deva Jurijam Gagarinam, visi piecēlās un sarīkoja vētrainas ovācijas. Viņam ilgi neļāva runāt, bet, kad aplausi norima, Jurijs pateica to, par ko bija domājis jau Saratovā:

— Dārgie biedri, godājamie viesi!

Daudzi interesējas par manu biogrāfiju. Kā es lasīju laikrakstā, Amerikas Savienotajās Valstīs atradušies cilvēki, kņazu Gagarinu attāli radinieki, kas domā, ka es esot kaut kāds viņu radinieks. Taču man jāsagādā viņiem vilšanās. Es esmu vienkāršs padomju cilvēks. Esmu dzimis 1934. gada 9. martā kolhoznieka ģimenē. Dzimšanas vieta — Smoļenskas apgabals, Gžatskas rajons. Starp maniem radiniekiem nekādu kņazu un dižciltīgu cilvēku nav bijis, un par tādiem nekad nekā neesmu dzirdējis. Mani vecāki pirms revolūcijas bija trūcīgi zemnieki. Mans vectēvs arī bija trūcīgs zemnieks, un nekādu kņazu starp mums nav. Es izsaku nožēlu šiem dižciltīgajiem «radiniekiem», taču man viņiem jāsagādā vilšanās.

Zālē atskanēja jautri smiekli un aplausi. Jurijs smējās kopā ar visiem. Bet pēc tam viņš sīki pastāstīja, kā bija norisējis lidojums. Gagarins teica:

— Esmu ļoti pateicīgs mūsu padomju konstruktoriem, inženieriem un tehniķiem, visai padomju darbatautai, kas radījuši šo lielisko kosmosa kuģi «Vostok», tā lielisko iekārtu, lielisko, spēcīgo nesējraķeti, kas dod iespēju pacelt orbītā tik milzīgus kuģus.

Esmu bezgala priecīgs, ka mana mīļotā Tēvzeme pirmā cilvēces vēsturē izlauzusi ceļu uz kosmosu. Pirmā lidmašīna, pirmais pavadonis, pirmais kosmosa kuģis un pirmais cilvēka lidojums kosmosā — tie ir posmi manas Dzimtenes dižajā ceļā uz dabas noslēpumu atklāšanu. Uz šo mērķi mūsu tautu vedusi un droši ved ļe-ņiniskā Komunistiskā partija.

Savu runu viņš beidza šādiem vārdiem:

— Lidot mēs domājam daudz, droši un pa īstam iekarot kosmisko telpu. Vienmēr esam priecājušies un priecāsimies par panākumiem zinātnes attīstībā citās zemēs, priecāsimies apsveikt kosmosā citu zemju kosmonautus. Mēs viņiem novēlam panākumus kosmosa apgūšanā miera labā un gribam sadarboties ar viņiem kosmiskās telpas izmantošanā mierlaika vajadzībām.

Es vēl gribu daudz lidot kosmosā. Lidot man patīk. Gribu aizlidot uz Venēru, uz Marsu.

Aplausi atskanēja gandrīz pēc katra teikuma.

Pēc zinātnieku N. Sisakjana, V. Parina un J. Fjodo-rova runām vajadzēja atbildēt uz jautājumiem. Uz dažiem jautājumiem atbildēja A. Ņesmejanovs, pēc tam Gagarins. Jautājumi bija dažādi. Starp citu, Jurijam jautāja, vai tiks publicēti Zemes virsmas attēli, kas uzņemti no kosmosa kuģa «Vostok».

Gagarins. Kosmosa kuģī «Vostok» nebija neviena fotoaparāta vai fotografēšanas ierīces. Nekādi uzņēmumi netika izdarīti, un tāpēc nav ko publicēt.

Jautājums. Kad jums paziņoja, ka jūs esat pirmais kandidāts lidojumam kosmosā?

Gagarins. To man paziņoja laikus.

Jurija atbilde izraisīja zālē smieklus. Tika uzdoti arī «āķīgi» jautājumi.

Tā, piemēram, Jurijam jautāja, vai viņš iepriekš ir lidojis ballistiskajās raķetēs.

Gagarins. Nē, neesmu lidojis.

Jautājums. Ja jūs, ģimenes cilvēku, divu bērnu tēvu, sūtīja kosmiskajā lidojumā, tātad valdība un jūs bijāt pārliecināti, ka lidojums beigsies laimīgi?

Gagarins. Es gribētu vārda «sūtīja» vietā likt vārdu «uzticēja». Un es esmu ļoti priecīgs un lepns, ka tieši man uzticēja šo lidojumu. Bet par to, ka viss darbosies bez kļūmēm un lidojums norisēs sekmīgi, neviens nešaubījās — ne valdība, ne zinātnieki, ne inženieri un arī es ne.

Gagarinam uzdeva arī tādu jautājumu: vai viņam bija talismans, un vai viņš ņēma līdzi lidojumā tuvinieku fotogrāfijas?

Gagarins. Es neticu ne labām, ne sliktām zīmēm, talismaniem un tamlīdzīgām lietām. Fotogrāfijas es līdzi neņēmu, jo biju cieši pārliecināts, ka atgriezīšos uz Zemes un ieraudzīšu tuviniekus.

Atbildot uz jautājumu par savām izjūtām pēc atgriešanās no kosmosa uz dzimtās zemes, Jurijs Gagarins teica:

— Grūti vārdos izteikt to, ko es jutu, — tas ir prieks, lepnums, laime, ka veikts kosmiskais lidojums, ka izpildīts man uzticētais uzdevums. Šo laimes izjūtu dod apziņa, ka lidojums veikts Padomju Savienībā, ka progresīvā padomju zinātne spērusi vēl soli uz priekšu.

Jautājums. Kāda ir jūsu alga, un vai esat saņēmis speciālu atalgojumu par lidojumu?

Gagarins. Alga man, tāpat kā visiem padomju cilvēkiem, ir pilnīgi pietiekama, lai apmierinātu visas savas vajadzības. Man piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums. Tas ir visaugstākais apbalvojums mūsu zemē.

Jautājums. Vai jūs domājat, ka lidosit kosmosā otrreiz, vai arī tas būs kāds cits cilvēks?

Gagarins. Es jau ziņoju, ka esmu gatavs veikt jebkuru jaunu partijas, valdības un tautas doto uzdevumu. Es būšu priecīgs un pateicīgs, ja man uzticēs otru lidojumu. Taču pie mums daudzi vēlas doties šādos lidojumos.

Preses konference ilga divas stundas. Tā parādīja Ju-rijam un viņa biedriem, ka šo viņam neparasto pārbaudījumu Gagarins izturēja godam.

Pēc tam notika pārrunas Centrā, tikai daudz profesionālākā plāksnē. Jurijs stāstīja un atbildēja sīki, pēc labākās sirdsapziņas, tikpat apzinīgi, kā darīja visu, kas viņam tika uzticēts, bet jautājumi nebeidzās. Jurijs neviļus nodomāja, cik īsus ierakstus viņš izdarījis lidojuma bortžurnālā, un teica:

— Bortžurnālā pierakstiet visu sīki jo sīki. Katra rindiņa ir ļoti vērtīga. Es tagad nožēloju, ka pārāk maz paguvu pierakstīt. Dažreiz var uzmest kaut vai dažus vārdus, kaut vai vienu teikumu, lai pēc tam atcerētos... Tas noderēs gan zinātniekiem, gan jums pašiem.

— Varbūt vajadzētu ne tikai pierakstīt, bet arī uzņemt kinofilmā? Uzstādīt kameru, tādu kā kinoložme-tēju, un lai strādā, bet pēc tam atliks tikai komentēt to, kas ir uzņemts, — ierosināja Pāvels Beļajevs.

— Tā, protams, ir vērtīga doma, tomēr tas būs lieks svars...

— Bet kuģis taču ar laiku kļūs plašāks un raķete spēcīgāka. Vajadzētu parunāt ar konstruktoriem. Teleka-meras taču jau ir uzstādītas ...

— Skaidrs ir viens: jāmācās filmēt!

Sarunā iejaucās kāds ārsts:

— Nomocīsit Juriju. Laiks beigt. Kosmosā viņam nebija tādu pārslodžu kā tagad.

— Nekas, izturēs. Lidojis viņš ir, lai tad dalās pieredzē ar biedriem! Svēts pienākums!

— Jura, man piedzimusi meita! — iesaucās Ļeonovs, sastapis Gagarinu Centra gaitenī.

— Apsveicu, Ļoša! Veicas gan mums ar meitām. Bet, ek, kā vajadzētu dēlu — būtu dzimtas turpinātājs. Meita izies pie vīra, un uzvārds būs cits... Bet tā ir tikai lirika. Kā noritēja dzemdības, kā jūtas Sveta un meitiņa?

— Viss ir normāli. Sveta jūtas labi un arī meitiņa!

— Vai vārdu jau esat izdomājuši?

— Tici vai netici, bet par godu tavam lidojumam, par godu mūsu uzvarai mēs viņu nosaucām par Viktoriju. Cildens vārds, vai ne? Meitenīte normāla — sibīriete. Matiņi arī ir. Un, iedomājies tikai, sarkani!

— Nu, to vēl nevar zināt, kādi būs vēlāk.

— Tā arī pasaki Vaļušai, ka par godu tavam lidojumam. Tā mēs abi ar Svētu esam nolēmuši.

— Katrā ziņā pateikšu. Bet pagaidām apsveicu. Savā un Vaļas vārdā. Ņem vērā, meitiņa — tas ir maigums. Tātad Sveta ir sev pasniegusi velti. Meita vienmēr ir tuvāka mātei. Tātad būs Vika? Lai viņu vienmēr pavada uzvaras!

Jurijs cieši apskāva Alekseju un noskūpstīja uz vaiga. Viņš taču zināja, ko nozīmē kļūt par tēvu. Gan prieks, gan rūpes! Augs kopā ar Galočku, un tas ir pat ļoti labi.

— Dāvanas palieku parādā!

6

Gagarinam tika izdarītas pēdējās medicīniskās pārbaudes pēc lidojuma, kad piezvanīja Kamaņins.

— Jura, gatavojies! Rīt no rīta lidosim uz Prāgu. Tevi ielūdz CKP CK.

— Skaidrs, Nikolaj Petrovič. Es jūs sapratu.

Tagad Gagarinam ļoti gribējās redzēt pasauli savām

acīm, tuvumā, paceļot pa dažādām valstīm, kuras viņš bija redzējis tikai no kosmiska augstuma.

No daudzām valstīm jau sāka pienākt ielūgumi.

...Viņš lidoja ar satiksmes lidmašīnu TU-104. Salonā bija daudz jauniešu, studentu no Ēģiptes un Čehoslo-vakijas, tūristi, kas lidoja uz Romu.

Tiklīdz viņi ieraudzīja Gagarinu, tūlīt sākās pārrunas, bira jautājumi. Daudzi Jurijam lūdza autogrāfus. Vienu autogrāfu Jurijs uzrakstīja ar sevišķu labpatiku — Itālijas komunistu laikrakstam «L'Uni/a».

Lidmašīnas komandieris Padomju Savienības Varonis Pāvels Mihailovs aicināja viņu pilotu kabīnē.

Jurijs iegāja.

— Jurij Aleksejevič, mēs tūlīt lidosim pāri Gžatskai. Tagad šī pilsēta būs slavena ar to, ka tur dzimis pasaulē pirmais kosmonauts. Paskatieties lejā! Mēs tuvojamies. Varbūt varēsit saskatīt. Skatieties tur, pa trasi!

— Redzu, paldies! Cik tā no šejienes izskatās maziņa! Pazibēja un pazuda!

— Pēc četrām minūtēm lidosim pār Voločeku — admirāļa Nahimova bijušo muižu. Pavisam netālu no tās, Dņepraš līkumā, ir Kameņeca, feldmaršala Kutuzova muiža, bet kādus divdesmit kilometrus sānis — Aleksandra Gribojedova muiža.

— Jums, Pāvel Mihailovič, vajadzētu strādāt par gaisa ekskursiju vadītāju! Kā jūs to visu tik sīki zināt?

— Dzimtā puse. Tikko pārlidojām manu sādžiņu. To sauc par Griškovu.

— Tas ir lieliski! Jūs arī esat smoļenskietis? Tātad spārnotie novadnieki satikušies gaisā — nevis kaut kur, bet tieši virs dzimtajām vietām!

— Tā iznāk.

Mihailovs piedāvāja Gagarinam pilotēt lidmašīnu, mazliet mulsi piebilzdams:

— To gan nedrīkst darīt. Bet domāju, ka jūsu kvalifikācija ļauj lidot ar tādu mašīnu. Ja varējāt lidot ar kosmosa kuģi «Vostok», tad spēsit arī ar šo TU palidot, tā ir lieliska un pārbaudīta mašīna. To jums pats dievs vēlējis. Neesat mēģinājis?

— Pagaidām vēl ne.

— Nu labi. Tad nu tagad pamēģiniet. Sēdieties otrā pilota vietā, bet, ja vajadzēs, — es palabošu.

— Ar lielāko prieku! TU ir pārāka par IL-18 — gan aparātu panelis labāks, gan pārredzamība lielāka, gan vadīšana vieglāka... Ceru, ka jūs neapvainosities, ja teikšu, ka raķete tomēr ir labāka par vislabāko lidmašīnu, pat reaktīvo! — smiedamies teica Jurijs.

— Ko tur apvainoties, Jurij Aleksejevič, tas pats par sevi saprotams! Kas tad mums par ātrumu — astoņpadsmit kilometru minūtē!... Visas šīs vietas Smoļenskas apgabalā, par kurām es jums stāstīju, atrodas piecdesmit kilometru rādiusā, bet tās pazibēja kā kaleidoskopā. Ko tad lai saka par kosmosa kuģi, no tā laikam pat kontinentus nevar lāga apskatīt, tik ātri tie pazib?

— Tā nu gluži nav. Aizpeld. Gandrīz būtu pateicis — zem spārna. Peld. Tur, kur mākoņu nav, viss ir redzams. Gandrīz tāpat kā no jūsu lidmašīnas, kad skaidrā laikā lidojat pienācīgā augstumā ...

Mihailovs uzdāvināja Jurijam savu grāmatu «10 000 stundas gaisā», ierakstot tajā šādus vārdus: «No visas sirds atmiņai par pirmo braucienu uz ārzemēm no lidotāja — novadnieka.»

Cehoslovakijas radio lūdza Gagarinu no lidmašīnas pateikt dažus vārdus šīs republikas tautām un atbildēt uz nedaudziem jautājumiem.

Bortradists savienoja Juriju ar Prāgu, un kosmonauts nodiktēja sekojošo:

— Es lidoju uz Cehoslovakiju, izjuzdams visdziļāko saviļņojumu; šķiet, ka pašlaik uztraucos vairāk nekā kosmiskajā lidojumā: man bija izdevība aplidot apkārt zemeslodei, bet uz ārzemēm es dodos pirmo reizi.

Izrādījās, ka arī Prāgā valdīja satraukums: tikko lidmašīna bija pieripojusi pie lidostas, to ielenca liels ļaužu pūlis. Cilvēki ar karogiem un ziediem rokās. Ru-zas aerodromu pāršalca ovācijas, atskanēja mūzika un jūsmīgi saucieni. Grūti izteikt jūtas, kas pārņēma tos, kuri sagaidīja, un tos, kurus sagaidīja. Tā bija ne tikai sajūsma un cieņas apliecinājums vien, tas bija kaut kas nesalīdzināmi lielāks, kaut kas neparasts, negaidīts. Tūkstošiem cilvēku vienoja mīlestības un pateicības jūtas. Līdzīgi pirms septiņpadsmit gadiem šeit sagaidīja karavīrus atbrīvotājus, brāļus, kuri izglāba čehus un slovakus no fašisma jūga.

Jurijs stāvēja uz trapa un nekādi nevarēja nokāpt lejā. Arī viņš bija gatavs apskaut un noskūpstīt visus uzreiz — visu pūli, kas sniedza viņam pretim simtiem draudzīgu roku. Jurijs juta, ka viņa acis aizmiglo asaras, prieka pilnas aizkustinājuma asaras.

Sirds satraukti pukstēja arī Nikolajam Kamaņinam. Viņš bija Prāgā 1945. gada maijā. Tajās dienās viņa korpusam bija jānogriež hitleriešiem atkāpšanās ceļš uz rietumiem. Par šā kaujas uzdevuma izpildīšanu Augstākā virspavēlniecība izteica ar trijiem ordeņiem apbalvotajam ģenerāļa Kamaņina triecienaviācijas korpusam divdesmit sesto pateicību. Pirms brauciena Kama-ņins Juri jam bija stāstījis par šo tikšanos ar Prāgu... Tagad viņa atmiņā atkal uzpeldēja šīs tālās dienas un par tām ļoti gribējās pastāstīt tieši Juri jam. Bet vai tad tas viņu pašlaik varēja interesēt? Ģenerālis redzēja, cik satraukts ir Gagarins.

Tiklīdz kosmonauts bija nokāpis uz zemes, cilvēki metās pie viņa un nelaida vairs ne no vietas. Politbiroja locekļi, Čehoslovakijas valdības vadītāji, saķērušies rokās un izveidojuši dzīvu nožogojumu, palīdzēja Gagarinam ieiet lidostas ēkā un pēc tam nokļūt līdz automašīnai.

«Pirmie iespaidi ir vislabākie,» mēdz teikt francūži. Jurijam Čehoslovakijā tie bija patiesi pārsteidzoši.

Visā ceļā no aerodroma līdz rezidencei stāvēja cilvēki ar ceriņu pušķiem rokās.

— Visus ceriņus aplauzuši. Uz Maija svētkiem nekas nebūs palicis pāri, — jokoja Jurijs.

Un tad notika pirmais mītiņš mašīnbūves rūpnīcā «ČKD—Staļingrada», Gagarins teica pirmo runu ārzemju draugiem.

Šajā mītiņā strādnieki uzdāvināja Jurijam lielu bronzas metāllējēja skulptūru. Uzzinājuši Jurija biogrāfiju, viņi to bija naktī izgatavojuši.

— Šī velte man ir sevišķi dārga, — teica Gagarins, — jo, lai kur man būtu lemts aizlidot ar kosmosa kuģi — uz Mēnesi, Marsu vai citu planētu, savā sirdī es vienmēr būšu un palikšu strādnieks, jūsu šķiras biedrs!

Vakarā kosmonauts piedzīvoja vēl vienu patīkamu pārsteigumu: viņu uzlūdza noskatīties izrādi «Irkutskas stāsts», ar kuru Prāgā viesojās vahtangovieši.

Starpbrīdī Jurijs aktieriem teica:

— Paldies par skaisto izrādi. Es jau sen gribēju to noskatīties, bet nevarēju dabūt biļetes. Ja nebūtu lidojuma kosmosā un jūs neatbrauktu šurp, es tā arī neredzētu «Irkutskas stāstu».

No rīta namā, kur bija apmeties Jurijs un biedri, kas viņu pavadīja, viesistaba tika sanesta pilna ar veltēm. Laikraksts «Rude Prāvo» publicēja ziņojumu, ka Jurijam Gagarinam piešķirts Čehoslovakijas Sociālistiskās Republikas Sociālistiskā Darba Varoņa goda nosaukums, pasniedzot Zelta Zvaigzni. Gagarins bija dziļi aizkustināts, viņš samulsis teica:

— Tas ir apbalvojums visai mūsu tautai!

Stare Mestas rātsnama goda viesu grāmatā viņš ierakstīja:

«Mēs esam sabiedrotie uz mūžu mūžiem. Mūsu zemju komunistisko partiju vadībā mēs uzcelsim komunismu un nosargāsim vispārējo mieru.»

Ap pusdienas laiku tika paredzēta svinīga apbalvojuma pasniegšanas ceremonija. Pirms tam bija ieplānots apmeklēt mūsu vēstniecību un žurnāla «Probļemi mira i sociaļizma» redakciju...

Uzturēdamies Prāgā, Jurijs uzrakstīja rakstu «Rude Prāvo» 1. maija numuram. 1. maijā tas tika publicēts arī laikrakstā «Pravda» ar nosaukumu «Kvēlas mīlestības un draudzības jūtas».

«... Skaistā Zelta Prāga mani sagaidīja sirsnīgi un viesmīlīgi. Apbēra ar ziediem, apveltīja ar simtiem smaidu un sirsnīgiem rokasspiedieniem... Ar milzīgu saviļņojumu saņēmu Zelta Zvaigzni, visaugstāko apbalvojumu, kāds nodibināts brālīgajā Čehoslovakijā. Un es ļoti priecājos, ka reizē ar mani šis godpilnais nosaukums tika piešķirts trim labākajiem Čehoslovakijas Sociālistiskās Republikas tautas saimniecības darbiniekiem ... kuri guvuši lieliskus panākumus sociālisma celtniecībā...

Man bija izdevība apmeklēt vienu no jūsu zemes lielākajām mašīnbūves rūpnīcām «ČKD—Staļingrada», tikties tur ar strādniekiem, inženieriem un tehniķiem. Man bija prieks redzēt un dzirdēt, ka šī rūpnīca ražo daudz teicamas kvalitātes produkcijas, ka daļa šīs produkcijas tiek sūtīta uz Padomju Savienību un citām sociālistiskajām valstīm.

Es visu mūžu atcerēšos braucienu uz Prāgu, viesmīlīgo, sirsnīgo uzņemšanu, ko man, Padomju Savienības pilsonim, parādīja Čehoslovakijas tauta... Un man ir bezgalīgi liels prieks, ka aiz savas mīļotās zemes robežām es pirmo reizi nokļuvu tik viesmīlīgā zemē, kāda ir Čehoslovakija, tik sirsnīgas tautas vidū, kāda ir Čehoslovakijas tauta, kas mani sagaidīja kā savu dēlu. Paldies jums, dārgie Čehoslovakijas draugi un biedri, par to uzmanību un mīlestību, ko jūs man veltījāt... Es uz visiem laikiem esmu atstājis Zelta Prāgā daļiņu savas sirds.»

$ā pirmā ārzemju brauciena laikā Jurijs izdarīja ne mazums svarīgu secinājumu, viņš saprata, ka tagad viņam jāapgūst diplomātiskā etiķete.

Viņš bez sevišķām pūlēm iemācījās, kā jāuzvedas svinīgu pusdienu un pieņemšanu laikā. Jaunā misija viņam uzlika par pienākumu visu zināt un prast, jo viņš pārstāvēja varenu lielvalsti.

Iedzimtais takts, dabiskums, pašcieņa un savaldība palīdzēja Juri jam ātri orientēties, lai kur un kas viņu pieņemtu. Sākumā viņu darīja piesardzīgu tas apstāklis, ka pieņemšanās uz galda bija daudz nažu, dakšiņu, karošu,, glāžu un glāzīšu. Viņš vēroja, ko dara vēstnieks, vecākie biedri un diplomāti. Centās vērīgi ieklausīties, par ko visapkārt runā. Nesteidzās ēst un nepārtrauca savus sarunu biedrus. Dzēra pēc iespējas mazāk, aizbildinādamies, ka viņam jāievēro stingrs režīms. Kad Juri jam bija jāuzsauc tosts, viņš rūpīgi apdomāja, kas un kā viņam jāsaka. Un viss iznāca gluži labi.

.. Tūlīt pēc Pirmā Maija svētkiem visa kosmonautu vienība kopā ar sievām un bērniem aizlidoja uz Sočiem atpūsties. Viņus izvietoja sanatorijas «Rossija» filiālē, vasarnīcā, kas saucas «Iveinaja». Bambusu birzītes, puķu dobes, papeļu alejas un glāsainā, kaut arī pavēsā jūra — tas viss radīja labu garastāvokli. Taču pilnīgas atpūtas Jurijam šeit nebija. Viņš tikās ar žurnālistiem un citiem cilvēkiem, diktēja savas piezīmes «Ceļš uz kosmosu», lasīja jau salikto nodaļu slejas. Tikko viņš bija sācis tā īsti atpūsties — doties ekskursijās, izbraukt jūrā, kad vasarnīcā «Iveinaja» ieradās Nikolajs Kamanins un paziņoja, ka jābrauc uz Bulgāriju. Ceļam Ju-rijs saposās ātri. Kosmonauti sagatavoja Gagarinam suvenīrus. Valentīna, kas ar savu mazo meitiņu palika Sočos, iedeva Jurijam līdzi dažus spilgtus galvas lakatiņus, teikdama: «Tie domāti visskaistākajām bulgāru meitenēm...»

IL-14 aizlidoja no Adleras un samērā nelielā augstumā lidoja pār Rumāniju uz Bulgāriju. Tikko lidmašīna šķērsoja Bulgārijas robežu, ap to izkārtojās bulgāru iznīcinātāju goda eskorts.

Sofija sirsnīgi un viesmīlīgi sagaidīja padomju viesus.

— Jūsu personā, — aerodromā teica Todors Živkovs, — mēs no visas sirds kvēli apsveicam lielo un neuzvaramo brālīgo padomju tautu, kura pasaulei devusi Ļeņinu, Gorkiju un Ciolkovski, tautu, kura visām pasaules tautām izcirtusi ceļu uz mieru un komunismu.

Gar visu trasi no aerodroma līdz pilsētai stāvēja daudz ļaužu, bija redzami plakāti ar uzrakstiem krievu valodā un portreti. Lidlauks atradās pavisam netālu no Sofijas, brauciens ilga kādas desmit minūtes vai pat vēl mazāk. Zaļos laukus, kas pletās ap aerodromu, tūlīt aiz tilta nomainīja zaļas alejas.

Visur bija sapulcējušies slaidu, melnacainu vīriešu, sieviešu un bērnu bari: gar visu ceļu, jauno un veco kvartālu ielās. Viņi kaut ko kliedza, māja ar rokām un meta ziedus. Jurijs tos ķēra, un uz mašīnas sēdekļa sakrājās vesela kaudze ziedu. Dažus viņš meta atpakaļ pūlī. Apsveikuma vārdus bija grūti sadzirdēt, bet saucienus «Na zdravije!» viņš saklausīja skaidri. Viņš jau zināja, ka tas nozīmē «Lai dzīvo!». Vējā plīvoja trīskrāsaini un sarkani karogi.

Tas viss ātri aizslīdēja gar mašīnu. Mazliet sānis ceriņkrāsas dūmakā tinās Vitoša kalni. Svētku noskaņojums Juriju neatstāja kopš pirmajiem mirkļiem bulgāru zemē.

Sofija. Mājīga, simpātiska, ne visai liela pilsēta ar bruģētām ielām un laukumiem. Aleksandra Ņevska katedrāle vakaros tika apgaismota ar daudzkrāsainiem prožektoriem un diženi izcēlās uz zilo dienvidu debesu fona. Baltais Georgija Dimitrova mauzolejs, uz kuru tāpat bija vērsti prožektori, likās izgaismots no iekšpuses. Pie ieejas kā sastinguši stāvēja sargkareivji tradicionālajos sarkanajos formas tērpos... «Katrā ziņā jāatnāk šurp,» Jurijs nodomāja.

No rīta viņi aizbrauca uz Plovdivu, neatkārtojami gleznainu pilsētu ar interesantu vēsturi un sarkaniem kārniņu jumtiem starp zaļajiem uzkalniem. Plovdiva ir neoficiāla Trāķijas zemienes galvaspilsēta. Tā ir ļoti sena pilsēta. Seši galvenie uzkalni kādreiz bija apjozti ar augstām sienām. Vēl tagad šeit redzamas cietokšņa vārtu drupas. Bulgārijā nav citu pilsētu, kur vēl tā būtu saglabājušies nacionālās atmodas perioda gleznainie arhitektūras ansambļi kā Plovdivas vecpilsētā. Šauras, bruģētas ieliņas, no lieliem akmeņiem mūrētas mājas, vecbulgāru erkeri un velves, kas pārkārušās pār sānieliņām, koka vārti ar senlaicīgiem apkalumiem un lielām kalto naglu galviņām. Un tas viss slīgst kuplos parku zaļumos, kuri plešas uzkalnos un tāpēc it kā peld virs pilsētas.

Jurijam parādīja starptautisko gadatirgu pilsētiņu, aizveda uz Atbrīvotāju pakalnu. Tur, blakus piemineklim, kas uzcelts krievu karavīriem, kuri krita kaujās par bulgāru tautas atbrīvošanu 1877.—1878. gadā, paceļas monumentāls padomju karavīra tēls. Bulgārijā to mīlīgi iesaukuši par Aļošu.

Jurijs piegāja pie pieminekļa un tā pakājē nolika lielu sarkanu rožu pušķi.

Vakarā Gagarins atgriezās Sofijā. Šeit viņam, pirmajam no ārvalstu pilsoņiem, pasniedza Georgija Dimitrova ordeni un Bulgārijas Tautas Republikas Sociālistiskā Darba Varoņa Zelta Zvaigzni.

Nākamajā dienā Jurijs piedalījās Izglītības dienas svinībās. Tie ir slāvu rakstības svētki, kurus Bulgārijā svinīgi atzīmē. Jurijs stāvēja mauzoleja tribīnē, bet garām izrotātās kolonnās soļoja tūkstošiem Sofijas iedzīvotāju.

Pēc tam Gagarins devās braucienā pa Bulgāriju. Viņš apmeklēja Plevenu, apskatīja tās parkus, ielas un pieminekļus. Pilsētas centrā diženi paceļas mauzolejs 1877. gadā kritušajiem krievu karavīriem. Šeit Juri jam kā piemiņas velti pasniedza lapiņu ar tekstu, kas iegravēts pieminekļa memoriālajā plāksnē. Šis teksts saviļņoja Gagarinu, jo vārdi skanēja kā zvērests saglabāt abu tautu mūžīgo draudzību: «Viņi — neaptverami plašās

krievu zemes varoņi, kurus iedvesmoja brālīgas jūtas pret paverdzināto bulgāru tautu, pārgāja slāvu lielo upi Donavu, ienāca bulgāru zemē, sagrāva ienaidnieka karapūļus — sarāva piecus gadsimtus ilgās verdzības važas... Viņi atdeva visdārgāko — savu dzīvību par bulgāru tautas vislielāko laimi — par tās brīvību. Atbrīvotā bulgāru tauta, apliecinot mūžīgo pateicību, kas nāk no sirds dziļumiem, uzcēla viņiem šo templi — brīvības pieminekli.»

No Plevenas viņi devās uz Šipku. Mašīnas traucās pa zaļo Kazanlikas ieleju gar mazām, baltām pilsētiņām, gar ciemiem, kuri Jurijam tik ļoti atgādināja Krievijas dienvidus. Un visur bija pieminekļi krievu karavīriem — atbrīvotājiem. Sevišķi pasakaina Gagarinam šķita ar smalkiem apgleznojumiem izrotātā baznīca piemineklis Šipkas ciemā, kas atrodas Stoļetova kalna zaļajās nogāzēs. Baznīca laistījās visās varavīksnes krāsās, un tās zeltītie griezumi un kupoli mirdzēja saulē. No baznīcas gludā, zilgani pelēkā šoseja ar baltajām apmalēm, vīdamās kā serpentīns, veda uz kalnu pāreju. Šeit pa labi no ceļa plešas Šipkas nacionālais parks, kur starp pieminekļiem kā čūskas izlocījušies kaļķakmenī izcirstie ierakumi, stāv lielgabali un piramīdās saliktas lielgaballodes... Bulgāru lauva no pieminekļa raugās uz to pusi, no kuras kādreiz bija atnākuši jani-čāri...

No augstienes pavērās lielisks skats uz Kazanlikas ieleju — rožu ieleju. Kalni bija ietīti zaļganā dūmakā, kā dzīvsudrabs pie apvāršņa mirdzēja Georgija Dimitrova ūdenskrātuves josliņa ...

— Stara Zagora un Plevena ir pilsētas, kur uzlies-

moja pasaulē pirmā sacelšanās pret fašismu, — Jūlijam stāstīja vecais komunists un partizāns Dimitrs Grib-čevs. — Tā sākās tieši šajos ciemos. Starp citu, Pleve-nas cietumā pirmo reizi izlasīju Ciolkovska grāmatu par lidojumiem kosmosā. Vai tad toreiz varēju iedomāties, ka tieši šeit sastapšu pirmo kosmonautu...

Gagarins apmeklēja arī Vārnu, pilsētu ar interesantu vēsturi. Uz Juriju lielu iespaidu atstāja seno romiešu celtnes, it īpaši romiešu termu — pirts ēku drupas. Tiešām jābrīnās, kā tās tik labi saglabājušās... Jurijs tikās ar Vārnās kuģubūvētājiem, pārnakšņoja lieliskajā Melnās jūras kūrortā «Zelta smiltis» un pēc tam atkal devās uz Sofiju.

No Sofijas Jurijs atgriezās Sočos: atvaļinājums ir un paliek atvaļinājums, un tas jāizmanto līdz galam.

Šajās dienās pie viņiem uz vasarnīcu «Iveinaja» atbrauca S. Koroļovs. Te notika šāda saruna:

— Sergej Pavlovič, jau sen gribēju ar jums aprunāties: ko tālāk darīt, memuārus, vai, sākt rakstīt?

— Un ko jūs par to domājat, Jura? — akadēmiķis atjautāja.

— Nezinu. Droši vien būs vēl citi lidojumi, bet arī lidos citi. Viņi taču ir sagatavojušies... Kad es biju lidotājs, tad viss bija skaidrs: katru dienu vajadzēja lidot. Gāju kā uz darbu...

— Kādas ir jūsu domas un ierosinājumi.. Ķ

— Protams, gribu vēlreiz lidot kosmosā.

— Neiebilstu. Bet ikvienā jaunā lidojumā būs jāizpilda cits — daudz sarežģītāks uzdevums. Būs vajadzīgs laiks, pacietība un zināšanas.

— Saprotu. Jāmācās.

— Būtu labi, ja jūs iestātos Kara inženieru akadēmijā. Es pats jaunībā sapņoju par mācīšanos Žukovska Gaisa kara akadēmijā. Jūs droši vien ievērojāt, ka Ko-marovam un Beļajevam ir ļoti stabilas un plašas inže-nierzināšanas. Tieši akadēmija viņiem tās deva. Nav nejaušība, ka biedri ar visiem sarežģītajiem jautājumiem griežas pie viņiem. Un kā viņi atbild nodarbībās? Ko?

— Tas taisnība.

— Redzat nu! Starp citu, jau sen gribēju jums pajautāt: kāda izglītība ir jūsu sievai, šķiet, ka viņa ir mediķe?

— Pagaidām mediķe ar vidējo izglītību. Viņai vajadzētu iestāties institūtā — kaut vai pēc gada, kad meita paaugsies. Pašlaik viņa to baro ar krūti.

— Mana Nataša, kas, starp citu, ir jūsu gados, arī ir mediķe. Labi, par turpmākajām mācībām es parunāšu ar Nikolaju Petroviču. Domāju, ka jūsu biedri sevišķi nepretosies... — Sergejs Pavlovičs iesmējās.

Sarunu ar ģenerāli Kamaņinu Koroļovs uzsāka aplinkus:

— Gagarinā laimīgā kārtā apvienotas tādas īpašības kā analītisks prāts un ārkārtīga darba mīlestība. Ja vien slava viņu nesamaitās — bet es esmu pārliecināts, ka tas nenotiks, — kā arī ja viņš iegūs labu izglītību... — Koroļovs izdarīja nelielu pauzi, — tad mēs vēl dzirdēsim viņa vārdu visizcilāko zinātnieku vidū. Viņš ir ļoti neatlaidīgs puisis, ārkārtīgi disciplinēts un ar lielu gribasspēku.

— Redzat,. Sergej Pavlovič, mēs tieši domājam ieteikt viņam un citiem nākamajiem kosmonautiem iestāties akadēmijā...

— Tas ir ļoti labi. Jūs esat aizsteidzies man priekšā. Tikai jāparūpējas, lai sagatavošanās lidojumiem tiktu saprātīgi savienota ar mācībām. Un, protams, arī ar atpūtu un sportu. Varbūt varētu pat izkārtot tā, lai vienu dienu notiktu mācības akadēmijā, otru dienu nodarbības Centrā... Domāju, ka to nebūtu grūti izdarīt.

— Ziņošu par jūsu priekšlikumu Gaisa Kara Spēku vadībai.

— Ļoti labi.

Tajā pašā dienā S. Koroļovs runāja ar kosmonautiem par otro un turpmākajiem lidojumiem.

Sočos cita pēc citas sekoja vizītes, ielūgumi un tikšanās ar darbaļaudīm. Šeit Jurijs tikās ar N. Anoščenko, cilvēku, kuram ar padomju gaisa flotes pavēli bija piešķirts pirmā sarkanā pilota — gaisa kuģotāja nosaukums. Runājot ar šo cilvēku, kas nodzīvojis spilgtu mūžu, Jurijs pirmo reizi skaidri saprata, cik garu un leģendāru ceļu nostaigājusi mūsu aviācija no pirmajiem fārmaniem līdz pirmajam kosmosa kuģim «Vostok».

Jurijs apmeklēja kūrorta parku «Rivjera». Tur Draudzības laukumā viņš iestādīja mūžzaļo magnoliju.

Apmeklējot Nikolaja Ostrovska muzeju, lidotājs kosmonauts goda viesu grāmatā ierakstīja: «Tādus cilvēkus neaizmirst. N. Ostrovska dzīve vienmēr būs kā spoža bāka mūsu jaunatnei.»

Pēdējās Sočos pavadītajās dienās Jurijs apmeklēja televīzijas studiju. Tur Jurijam parādīja kinokadrus, kurus viņš bija uzņēmis kūrortā ar čehu draugu dāvināto kinokameru.

Saviļņojoša bija tikšanās pilsētas teātrī, kur bija sapulcējušies partijas, padomju, arodbiedrību, komjaunatnes un citu sabiedrisko organizāciju pārstāvji. Kosmonauts pastāstīja par savu lidojumu, par savu draugu dzīvi, nodeva padomju cilvēkiem sveicienus no Bulgārijas un Cehoslovakijas darbaļaudīm.

Pirms izlidošanas uz Maskavu Jurijs pirmo reizi mūžā redzēja, kā aiz kutera, šķeļot viļņus, ar ūdensslēpēm traucas peldbiksītēs tērpies melnīgsnējs brūni iededzis puisis. Jurijs ilgi viņu vēroja no krasta. Šķita, ka tik viegli un graciozi slīdēt var bez kādām pūlēm. Jurijam radās vēlēšanās pamēģināt pašam.

Tajā pašā dienā Gagarins iepazinās ar ūdensslēpotā-jiem. Instruktāža ilgst dažas minūtes, un nu jau kuteris, ierēkdamies ar saviem diviem motoriem un sacēlis gaisā priekšgalu, aiztraucas no muliņa. Jurijs noslīd lejā, tik tikko notur līdzsvaru un tūlīt sajūt viļņu un gaisa elastīgu pretestību. Kuteris, pakāpeniski palielinot ātrumu, traucas uz priekšu. Jurijs sasprindzis līdz pēdējam: viņš ar visu ķermeni, ar katru muskuli sajūt viļņu triecienus. Kosmonautu pārņēmusi tikai viena doma — noturēt līdzsvaru, nepakrist. Viņš stingri satvēris troses rokturi, slēpes viegli slīd pa ūdeni. Sāk sāpēt muskuļi. Gan kāju, gan roku, gan vēdera. Kaut kas tāds ar viņu vēl nekad nav gadījies. Neviens treniņš, neviena sporta spēle nav radījusi tādu sasprindzinājumu. Dīvaini! Jurijs pat nemēģina analizēt savu pašsajūtu, kā bija pieradis to darīt treniņu laikā, — viņš ir vienas vienīgas domas varā: nepakrist pagriezienā, noturēties uz viļņa, nepiedzīvot kaunu. Sāpes muskuļos kļūst neciešamas. Jurijs pat lāgā negrib ticēt, ka viņa «supertrenētais» ķermenis nespēj izturēt šo pārbaudījumu. Tas viss šķiet nereāli, un tomēr viņš lūdz braukt uz krastu.

Par spīti visam, Jurijs izjuta ne ar ko nesalīdzināmu prieku. Viņš bija izturējis pilnīgi jaunu, negaidīti skaistu pārbaudījumu! Slodze visām muskuļu grupām! Kosmonautam bija patīkami, ka viņš noturējies kājās un nav iekritis ūdenī. Jurijs domāja par to, ka slēpošana ar ūdensslēpēm jāiekļauj kosmonautu sagatavošanas programmā. Un vispār vajadzētu pievērst mūsu jaunatnes uzmanību šim sporta veidam, izveidot ūdens-slēpošanas sporta federāciju.

Šīs domas ļoti drīz pārvērtās konkrētos darbos...

Mēnesi pēc lidojuma Jurijs uzrakstīja «Pravdai» nelielu rakstu, kurā visiem sirsnīgi pateicās par apsveikumiem un novēlējumiem.

«Kosmiskā lidojuma sekmīga īstenošana,» viņš rakstīja, «kļuva iespējama sociālistiskās iekārtas lielo uzvaru rezultātā, tāpēc uzskatu, ka man adresētie apsveikumi pirmām kārtām pienākas padomju tautai, mūsu valdībai un mīļotajai Komunistiskajai partijai.»

Otru noda|a

Gāgai ini draugus neaizmirst. — Ministrs stāsta... — «Katrā ziņā jāiet tāiāk...» — Smoļenskas vietas... — Noliekt galvu Cioikovska priekšā. — Kuģa «Voshod» dzimšana. — Somija. — Brokastis pie Viņas Majestātes. — Kinozvaigžņu apkampienos. — Pacēlusies no drupām.

Gagarins vēl atpūtās Sočos, kad Francijas aviācijas rūpniecības uzņēmēju apvienība anulēja savu ielūgumu majoram Juri jam Gagarinam 31. maijā, Kosmosa dienā, apmeklēt Franciju.

Tas notika toreiz, sešdesmit pirmajā gadā. Aizsteidzoties notikumiem priekšā, piebildīsim, ka Jurijs Gagarins ne vienu reizi vien apmeklēs Franciju.

1963. gadā Starptautiskās astronautikas federācijas XIV kongresā viņam pasniedza zelta medaļu un Gala-bēra prēmiju. Rūpnieks Anrī Galabērs jau 1957. gadā pēc padomju pirmā Zemes mākslīgā pavadoņa palaišanas nodibināja šo prēmiju, ko piešķir par izcilu ieguldījumu astronautikas attīstībā.,*

1965. gada 9. jūnijā Jurijs atkal lidoja uz Parīzi padomju delegācijas sastāvā sakarā ar 26. Starptautisko aviācijas un kosmonautikas izstādi.

Jurijs apmeklēja Parīzi vēl trešo reizi. Tas notika 1967. gada septembrī, kad viņš ieradās Francijā VĻKJS CK delegācijas sastāvā.

Jāteic, ka Parīze un Francija, zeme, kur notika pirmā Lielā revolūcija, viņam ļoti iepatikās. Muzejs Marī-Ro-zas ielā, kastaņkoki Staļingradas ielā, Jurija Gagarina iela... Vai tad to var aizmirst? Un Francijas komunisti, jaunie un veterāni? Tikšanās ar viņiem bija atklātas, patiesas sajūsmas, mīlestības un smalkā franču humora pilnas.

Starp daudzajām veltēm, kuras Jurijs atveda uz Dzimteni, viena laikam gan bija visdārgākā. Tā bija «Komunāla medaļa», kuru Gagarinam pasniedza Moriss To-rēzs FKP Centrālajā Komitejā. Kad 1871. gadā tika pasludināta Parīzes Komūna, divsimt tūkstoši parīziešu, galvenokārt strādnieki, izveidoja divsimt Nacionālās gvardes bataljonus. Tās vadība nolēma atliet vairākus desmitus medaļu, lai apbalvotu visizcilākos no tiem, kuri, kā izteicās K. Markss, sturmēja debesis. Šīs medaļas tika pasniegtas visvaronīgākajiem no varonīgākajiem. Vēl bija palikusi tikai viena medaļa. Kā svēta relikvija tā glabājās Francijas Komunistiskās partijas Centrālajā Komitejā. Un 1963. gadā to pasniedza komunistam Gagarinam, kosmosa pirmiekarotājam.

Atgriezies no atvaļinājuma, Gagarins uzzināja, ka Maskavas pilsētas padomes izpildkomiteja pieņēmusi lēmumu piešķirt viņa ģimenei mēbelētu četristabu dzīvokli Kutuzova prospektā. Jurijam vajadzēja aprunāties ar sievu. Bet viņš aprunājās ne tikai ar Valentīnu vien. Viņš šo jautājumu vispusīgi pārsprieda arī ar biedriem. Visi kā viens viņam sacīja: ja dod, tad ņem. Taču Jurijs atcerējās vārdus, ko bija teicis īsi pirms starta: «Vienmēr palieciet skaidri kā kristāls, vienoti.» Nē, viņš nevar atrauties no draugiem, no treniņiem. Lai gan volga, ko Jurijam bija dāvinājusi valdība, saīsināja attālumus, viņš negribēja atsvešināties no biedriem. Turklāt arī tagad viņam nebija slikts dzīvoklis. Jurijam bija pat mazs kabinets. Tiesa gan, pēc Ga-ļinas piedzimšanas kļuva šaurāk, bet tas bija pagaidām: netālu no Centra bija uzsākta lielu jaunu namu būve.

Jurijs atteicās no dzīvokļa Kutuzova prospektā un palika savās divās istabās — 25. nama 57. dzīvoklī.

Tieši uz šejieni pie viņiem viesos pēkšņi atbrauca Vdovini. Pret šo ģimeni Jurijs un Valentīna izjuta gandrīz vai radniecības jūtas. Sākumā grūtā un nepierastā dzīve ziemeļos, kad viņam un Valentīnai tik ļoti bija vajadzīgs draudzīgs atbalsts, padoms un palīdzība, tuvināja abas ģimenes.

Jurijs atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja drukns cilvēks civilapģērbā, ar platmali galvā. Jurijs viņu uzreiz pat nepazina, bet atnācējam blakus stāvēja Maša, Marija Saveļjevna...

— Sveiks, biedri kosmonaut!

— Borja! Tas tik ir pārsteigums! Lai nu ko, bet tevi gan necerēju ieraudzīt! Tikai pēc acīm tevi pazinu...

— Vai tad esmu novecojis?

— Ne jau tāpēc. Neesmu radis tevi redzēt civil-tērpā...

— Jura, kas ir atnācis? — no virtuves jautāja Valentīna.

— Uzmini!

— Loša un Sveta?

— Neparko neuzminēsi!

— Nemaz necentīšos uzminēt. Es jau eju.

— Nāc vien, nāc! Kad ieraudzīsi, pielūko, ka nepakrīti!

Valentīna neticēja savām acīm.

— Ko tad mēs te stāvam? — apskaudami un skūpstīdami viesus, teica namatēvs un namamāte. — Nāciet iekšā, jūtieties kā mājās, kā ziemeļos! Ļenočka, paskaties, kas pie mums atbraukuši!

— Tagad mēs dzīvojam Kalugā. Tikko Borja demobilizējās, mēs tūlīt pārcēlāmies uz turieni. Gandrīz vai tāpat kā tu — tuvāk kosmosam. Borja māca jaunatni lidot.

— Bet kā tu uzzināji mūsu adresi?

— «Pravdas» redakcijā pateica.

— Vaļuša, sarūpē pusdienas!

— Esmu jau par to padomājusi, bet vispirms parādīsim viesiem Caločku. Viņi taču to vēl nemaz nav redzējuši.

Un sākās pārrunas, kavēšanās atmiņās. Runāja cits caur citu, atbildes apsteidza jautājumus, un gandrīz katrs teikums sākās ar vārdiem «vai atceries».

— Borja, vai tu dzejoļus vēl raksti?

— Ko nu vairs par dzeju, kad jānoņemas ar prozu..?

— Vai atceries, kā mēs dziedājām kori?

Marija Saveļjevna palīdzēja Valentīnai uzklāt galdu, bet vīrieši kavējās atmiņās. Likās — pagājuši tikai daži gadi, bet viņu dzīvē, it sevišķi Jurijam, ir bijis tik daudz notikumu. Abiem bija, ko atcerēties un stāstīt. Vai tad vēstulēs varēja izklāstīt visu to, kas piepildīja viņu dzīvi šajā laikā, un vai drīkstēja uzticēt papīram visu, ko viņi gribēja viens otram pateikt?! Jurijs stāstīja par treniņiem un lidojumu, par pieņemšanu Kremlī un braucieniem. Vdovini savukārt pastāstīja par kopīgajiem paziņām, par tagadējo dzīvi, sievietes atcerējās tās dienas, kad Valentīna atbrauca uz garnizonu — gluži nepieredzējusi, nepraša saimniekošanā, gandrīz vēl skuķēns. Atcerējās, kā piedzima Aļonka, atcerējās daudz ko, kas viņiem bija iespiedies atmiņā un kļuvis dārgs...

Viņi bez mitas runāja arī pie pusdienu galda. Ļena jau bija paguvusi pastaigāties, bet viņi vēl arvien runāja un runāja. Svētdiena jau tuvojās novakarei. Boriss paskatījās pulkstenī.

— Vajag arī godu prast, mums jābrauc. Tagad tev vairs nav laika noņemties ar viesiem, tu tagad esi ievērojams cilvēks, valstsvīrs.

— Kā tu vari tā teikt, Borja? Vai tad tu neredzi, ka Gagarini, kādi bija, tādi arī palikuši, — pārmetoši sacīja Marija Saveļjevna.

— Patiešām, ko vēl neteiksi! Vai tad tu mūs esi sastapis pirmo reizi, vai varbūt ir manāmas kaut kādas pārmaiņas? — aizvainoti teica Jurijs. — Mēs nemaināmies, it īpaši attiecībās ar draugiem.

— Tā tas nebija domāts, vienkārši tev acīmredzot tagad ir daudz vairāk visādu pienākumu un rūpju, — cenšoties izlīdzināt neveiklo situāciju, taisnojās Boriss.

— Pienākumi ir pienākumi, bet tu man pāri nedari. Tagad iesim pastaigāties, bet Vaļa mums uzklās gultas. Pārnakšņosit pie mums! Skaidrs? Mēs jūs nekur nelaidīsim.

Silts maija vējiņš šalca priežu galotnēs, smaržoja pēc pavasara plaukuma, debesīs iemirdzējās pirmās zvaigznes. Bet viņi staigāja pa pieklusušo ciematu, uzdodami viens otram jautājumus, kavēdamies atmiņās... Šīs bezgalīgās pārrunas turpinājās arī naktī, kad viņi kur kurais bija apgūlušies — viens saliekamajā gultā, otrs uz mazā dīvāna Jurija kabinetā. Viņi aizmiga tikai rīta pusē.

— Kad jums būs mazliet brīva laika, vispirms atbrauciet pie mums, — teica Marija Saveļjevna, atvadoties apskaudama Gagarinus.

— Katrā ziņā aizbrauksim uz Kalugu. Apmeklēsim Ciolkovska memoriālo māju un tad noteikti apciemosim arī jūs. Starp citu, tur liks pamatus Kosmonautikas muzejam. Domāju, tas ir ļoti piemērots iegansts apciemojumam. Šajā notikumā katrā ziņā jāpiedalās. Tātad katrā ziņā aizbrauksim. Varbūt pat kopā ar Vaļu, lai gan viņai ir pagrūti atstāt meitiņu ... Es gan noteikti aizbraukšu. Tātad gaidiet... Jūs mums esat kaut kas vairāk nekā dažam labam radinieki...

2

... Vēsts par lidojumu kosmosā saviļņoja visus, kas pazina un atcerējās Juriju. Pienāca vēstules no Gžatskas, Orenburgas un Saratovas. Sajūsmas pilnu vēstuli atsūtīja arī Anatolijs Iļjašenko, kas tagad lidoja Kazahijā. «Ak tu, Jurka, nemiera gars,» viņš rakstīja, «kad tu brauci prom, vai atceries, es tev teicu: gatavojies stur-mēšanai! Es biju pārliecināts, ka tavs vārds aizskanēs pa visu pasauli... Ne velti taču mēs esam komunisti, mums var uzticēt jebkuru darbu, ja priekšā skaidri redzams mērķis...»

Jurijs Gagarins neaizmirsa vecos draugus. Tiekoties ar kādu pazīstamu žurnālistu, viņš allaž mēdza pajautāt: «Kā klājas mūsu ziemeļniekiem?»

Viņš uzskatīja sevi par ziemeļnieku un, gluži dabiski, tiklīdz radās brīvs brītiņš, vispirms aizrakstīja vēstuli uz savu veco pulku: «Dārgie draugi, pulka biedri! Es bieži atceros jūs, savus biedrus un komandierus. Jūs man daudz devāt pulkā un eskadriļā. Protams, toreiz es vēl tikko biju sācis iet to ceļu, kas mani aizveda uz kosmosu. Bet šo lielo ceļu man palīdzēja nostaigāt mani komandieri un dienesta biedri, labi draugi un paziņas, kuru atbalstu es jūtu arī tagad. Mīliet, dārgie draugi, mūsu Padomju Dzimtenes debesis, sargājiet tās kā vissvētāko! Spiežu jūsu rokas. Joprojām jūsu Gagarins.»

Lai kā Jurijs bija noslogots ar mācībām, darbu un treniņiem, vēlāk viņš atrada laiku, lai aizbrauktu pie saviem bijušajiem dienesta biedriem.

Sākumā Gagarins mazliet brīnījās, kāpēc tuvi biedri un pat nepazīstami cilvēki savās vēstulēs lūdz, lai viņš nekļūst iedomīgs... «Kāpēc slavai un iedomībai katrā ziņā jāiet blakus?» viņš prātoja. «Vai tad tiešām iedomība ir tik raksturīga visiem tiem cilvēkiem, kurus skārusi slava?» Taču vēl vairāk viņu pārsteidza tā neatlaidība, ar kādu vēstulēs tika atkārtots šis nepatīkamais vārds.

Jurijs cītīgi kontrolēja savus vārdus un rīcību, savu izturēšanos. Viņš nepieļāva pat domu, ka kāds patiešām varētu pārmest viņam iedomību.

Un visiem, kas Juriju bija pazinuši pirms lidojuma, viņš joprojām palika tāds pats kā agrāk. Bet tiem, kuri ar Juriju iepazinās pirmo reizi, viņš bija tieši tāds, kādu to iepazina visa pasaule no pirmajām korespondencēm, televīzijas pārraidēm, preses konferencēm un sanāksmēm, kuru ar katru dienu kļuva arvien vairāk.

Šādās reizēs viņš allaž nenogurstoši runāja par visas tautas un partijas varoņdarbu kosmiskā lidojuma sagatavošanā. Jurijs atcerējās Koroļova novēlējumus pirms lidojuma un seno norunu ar biedriem, gandrīz zvērestu: lai kādu slavu viņi iemantotu, palikt tādiem pašiem, kādi viņi bijuši agrāk, neatrauties no zemes. Jurijs saprata, ka no iedomības var glābt tikai darbs, vispārējā kultūras līmeņa paaugstināšana, turpmākās spraigās mācības. Un visiem spēkiem viņš pūlējās ieiet agrākajās darba sliedēs. Bet tikšanās, braucieni, milzīgie vēstuļu, ielūgumu, apbalvojumu un dāvanu plūdi nesamazinājās un nebeidzās. Tas viss prasīja spēkus un laiku. Bet tieši laika viņam tagad nepietika ...

Vienā no pirmajām vasaras dienām Centru apmeklēja aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals R. Maļinovskis.

Uz tikšanos bija ieradušies arī aviācijas maršals S. Rudenko, ģenerāļi A. Ritovs, N. Kamaņins un citi vadītāji.

Gaisa Kara Spēku virspavēlnieks К. Veršiņins stādīja priekšā kosmonautus. Pēc tam viņi apskatīja Centru, laboratorijas, mācību klases un sporta laukumus.

Pie vakariņu galda sākās brīvas, vaļsirdīgas pārrunas.

Runāja zinātnieki, metodiķi, ārsti, inženieri un nākamie kosmonauti. Runāja par to, kas vēl jāpaveic, lai sagatavotu jaunus lidojumus, izteica pretenzijas atsevišķiem resoriem un organizācijām, kuras dažkārt novilcina dažādu saimniecisku jautājumu atrisināšanu. Geor-gijs Šoņins runāja par to, ka vajag palielināt lidošanas apmācību apjomu, citādi zūd daudzas praktiskās iemaņas un grūti izjust mašīnu lidojuma laikā.

— Saprotiet mūs, biedri maršal, mēs taču esam lidotāji! Bet lidotājiem ir jālido. Un vēl gribu teikt dažus vārdus par mūsu sporta bāzi. Tā īsti neatbilst prasībām ...

Ar ministru runāja par jauniem stendiem-trenažieriem un par vismodernāko laboratoriju iekārtu, kas ātrāk jāizstrādā un jāuzstāda. Pieminēja amerikāņu astronautu sagatavošanas īpatnības. Skāra arī jautājumu par mācīšanos akadēmijā; lai gan tas jau bija izlemts, taču vajadzēja precizēt, kā, nesamazinot prasības, mācības sekmīgāk saskaņot ar gatavošanos lidojumiem.

Visu domas bija pievērstas nākotnei — Centra attīstībai, turpmākajai kosmonautu sagatavošanai.

Jurijs uzsvēra, ka padarīts patiešām daudz, bet nekādā gadījumā nedrīkst apmierināties ar sasniegto.

— Mums tagad ir īstais laiks atcerēties Vladimira Iļjiča Ļeņina vārdus, ka katrā ziņā jāiet tālāk, katrā ziņā jāsasniedz vairāk, katrā ziņā jāpāriet no vieglākiem uzdevumiem pie grūtākiem.

Ministrs redzēja, cik uzmanīgi klātesošie uzklausīja katru runātāju, kā viņi pierakstīja ierosinājumus un aizrādījumus. Spriežot pēc Maļinovska sejas izteiksmes, viņam patika kosmonauti, to dedzīgā vēlēšanās paveikt pēc iespējas vairāk un pēc iespējas īsākā laikā. Ministra platā, atklātā seja pauda nopietnību un mieru, bet acīs bija vērojama dzīva interese un sasprindzināta uzmanība.

Kad vakariņas tuvojās beigām, Maļinovskis apkopoja kolektīvo pārrunu rezultātus:

— Mūsu šīsdienas sarunas man patika. Manuprāt, visi biedri runāja atklāti un, tas ir sevišķi svarīgi, — lietpratīgi. Es gribu uzsvērt, ka mūsu zeme traucas kosmosā ne jau sensāciju vai ārišķīgas slavas dēļ, bet gan zinātnes labā, tas ir, visas cilvēces labā.

Pirmie kosmonauti tika izraudzīti no kara lidotāju vidus. Taču tagad kosmonautu vidū ir ari zinātnieki un civilpersonas. Tas vēlreiz pierāda, ka mēs uz kosmosu tiecamies miermīlīgos nolūkos.

Jurijs raudzījās uz maršalu un uzmanīgi pētīja ordeņu lentīšu platās rindas pie viņa krūtīm. Jurijs mēģināja atcerēties, kas tie par ordeņiem un par ko tie saņemti. Bet Maļinovskis turpināja izvērst domu par to, cik daudz mūsu zinātnes vēsturē paveikuši karavīri.

— Atcerieties Makarova, Lazareva, Prževaļska, Bē-ringa, Laptevu, Arseņjeva vārdus... Viņi visi devuši savu ieguldījumu dzimtās zemes bagātību pētīšanā, un viņi visi bija karavīri. Tātad ne jau tas ir noteicošais. Cik daudz reižu, izrādās, tieši karavīri ir dzinuši pirmo vagu vienā vai otrā zinātnes nozarē, un zinātne no tā nekļuva sliktāka... Sevišķi patīkami ir tas, ka mūsu cilvēki, kas nēsā uzplečus, ne tikai nestāv sānis no pasaules progresa maģistrāles — viņi iet avangardā. Bet tieši šis apstāklis mums uzliek sarežģītus pienākumus. Nepietiek ar enerģisku raksturu un dzelzs nervien vien. Jūsu vadītājiem sevišķa uzmanība jāpievērš tam, lai ieaudzinātu stingru idejisko rūdījumu, plašu garīgo pasauli, augstu morālo pārliecību. Biedrs Gagarins šeit pilnīgi pareizi runāja par tiem jaunajiem pārbaudījumiem, kas jūs visus vēl sagaida. Būs gan braucieni, gan preses konferences. Bez stingra morālā pamata nebūs iespējami ne tikai nākamie sarežģītie lidojumi — nebūs iespējams ari veikt darbu, kas jūs gaida. Šeit tika izteikts ne mazums pamatotu un lietišķu priekšlikumu. Mūsu biedri noteikti centīsies īstenot ikvienu no tiem, kurā ir kaut neliels racionāls kodols. Man atliek tikai novēlēt jums visvisādus panākumus tajā grūtajā ceļā, kuru jūs esat izvēlējušies.

Pēc tam notika koncerts, kurā īpaši pacilāti skanēja gan «Piemaskavas vakari», gan «Četrpadsmit minūtes līdz startam». Dziesmas iesāka Pāvels Popovičs, kurš bija ne mazumu pūlējies, lai noorganizētu pašdarbību.

Kad vakars beidzās un visi devās mājup, kāds nedroši iejautājās:

— Un kas būs tālāk?

Jurijs tūlīt neatbildēja, ari viņš par to domāja.

— Tālāk būs jauni — vēl sarežģītāki lidojumi. Bet tas nav galvenais. Ir jāsaprot viens: mums, kosmonautiem, jābūt gataviem šiem lidojumiem. Jāmācās. Turklāt loti nopietni.

Uz ārpilsētas šosejas, kas gāja caur mežu, valdīja klusums. Palaikam aiz priedēm, reizēm svilpdams un klaudzēdams, aiztraucās elektriskais vilciens, spokaini mirdzēja ciemata ugunis. Lidotāji lēni soļoja pa šoseju... Sievietes bezrūpīgi smējās un tērzēja, bet kosmonauti vēl pārdomāja šo tikšanos.

— Jura, paklau — vai es pārāk neuzmācos ministram ar tām lidošanas apmācībām? — norūpējies jautāja Šo-ņins.

— Varbūt tā izklausījās gan, bet būtībā tev ir taisnība: tās mums ļoti vajadzīgas. Vai ne, Hermani?

— Nevaru iedomāties dzīvi bez lidojumiem. Starp citu, Nikolajs Petrovičs taču ir ļoti aizņemts cilvēks un tomēr atrod laiku palidot. Lidotājs bez debesīm ir kā zivs bez ūdens ... Vēl vairāk, mums jāpanāk, lai būtu stingrs grafiks, lai nevajadzētu diedelēt no citiem žēlastību un tērēt laiku ceļam. Galvenais nav nolidoto stundu skaits. Es domāju, ka varbūt pat vajadzētu izdarīt speciālus izmēģinājuma lidojumus. Faktiski mēs visi esam izmēģinātāji. Kosmosa kuģi taču būs jauni..s

— Volodja, ko tu par to saki?

— Sergejs Pavlovičs mums to vien atgādina, ka ikviens jauns lidojums būs sarežģītāks par iepriekšējo. Citādi nemaz nevar būt. Bet kosmosa kuģis tā pati lidmašīna vien ir . .. — Visi sāka smieties. — Par ko jūs smejaties? Es domāju — vadīšanas ziņā. Stūre ir gan tur, gan te. Tātad lidojumi mums vajadzīgi kā gaiss. Amerikāņi, piemēram, nepārtraukti lido ar iznīcinātājiem. Viņi nolidojuši gandrīz vai divus tūkstošus stundu katrs. Un, starp citu, viņiem ir doktoru un bakalauru grādi.

— Well, well! — noteica Andrijans. — Pagaidi tikai, pabeigsim akadēmiju un jūs abus ar Pāvelu panāksim un apsteigsim!

— Puiši, nu jau jūs atkal par darbu vien runājat! — uzsauca Svetlana Ļeonova. — Vai nevarat iet lēnāk? Mēs netiekam jums līdzi.

— Klausos, samazināt apgriezienus!

Un lidotāji sāka iet lēnāk.

*— Volodja, mēs runājām par stendiem un trenažie-riem, — teica Leonovs, — bet mums jāpadomā ari par to, ka biežāk jālido bezsvara stāvoklī. Jurijs to panesa normāli, bet velns viņu zina kā būs ilgstošu lidojumu laikā? ... Otrais lidojums ilgs diennakti... Varbūt ir kaut kāda robeža? Stundu cilvēks var izturēt, bet pēc tam varbūt var rasties vestibulārie traucējumi — un programma netiks izpildīta. Bezsvara stāvoklis ir tumša lieta. Jūs visu laiku runājat par lidmašīnām, bet es — par paraboliskiem «uzkalniņiem»... Tas ir ļoti svarīgi!

— Pareizi, Ļoša, arī tas ir vajadzīgs. Mums nepietiek ar pārbaudes lidojumiem vien, vajag vairāk treniņli-dojumu. Un ar sarežģītu programmu. Tie varētu ilgt pat vairākas stundas. Dabūs izkratīties, varbūt šis tas noskaidrosies, — piebilda Bikovskis.

— Atī par lēkšanu ar izpletni nedrīkst aizmirst. Ne velti Ņikitins teica, cik tas ir svarīgi, lai noslīpētu koordināciju, lai iemācītos valdīt pār savu ķermeni. Mums vēl šoziem jāpatrenējas izpletņlēkšanā. Kad akadēmijā būs brīvdienas, tad arī tiksim pie lēkšanas, — teica Hermanis.

— Labi, draugi! Pataupīsim to visu partijas sapulcei. Tur varēsim izspriest. Citādi būsim visu izrunājuši un aizmirsīsim, — teica Pāvels, it kā apkopodams sarunas rezultātus.

Kosmonauti saprata, cik svarīgas bija tikko beigušās pārrunas, tomēr tās vēl domās turpinājās. Tā bija it kā apstāšanās pirms jauna lēciena neizpētītajā, kura kontūras jau skaidri iezīmējās, bet precīzs siluets vēl visos sīkumos nebija redzams ...

Visi zināja, ka pirmais svarīgais posms ir noiets un ka tagad sākas nākošais, vēl grūtāks un ilgstošāks.

3

Laiks izdarīja savas korekcijas mācību saturā. Lidotājiem nolasīja lekciju par jaunumiem kosmonautu atlases un sagatavošanas sistēmā Amerikas Savienotajās Valstīs. Tagad, pēc pirmā lidojuma, šī lekcija kolektīvā izraisīja ilgas profesionālas pārrunas, to rūpīgi analizēja un iztirzāja.

Lai gan daudz kas bija līdzīgs tam, kas notika pie viņiem, šis tas tomēr tika darīts citādi. Arī Amerikas Savienotajās Valstīs nākamajam kosmonautam izvirzīja ļoti stingras prasības.

Veloergometrs, vibrostends, šūpuļgalds, centrifūga, ķīmiskā kamera, termobarokamera, surdokamera un daudz kas cits atšķiras ar parametriem, slodzēm un uzdevumiem. Ar sportu ASV nākamie kosmonauti var nodarboties pēc savas izvēles, bet akvalangisms, lēkšana ūdenī, vispār visi peldēšanas veidi viņiem bija obligāti, tāpat kā prasme izdzīvot tuksneša apstākļos. Tas bija izskaidrojams ar to, ka kapsulas var nolaisties ūdenī vai grūti pieejamās vietās.

Rezultātā bija izraudzīti septiņi piloti. Viņus gatavoja astoņpadsmit mēnešus.

Mūsu kosmonauti nepalaida garām nevienu izdevību uzzināt kaut vismazākos sīkumus par astronautu sagatavošanu Amerikas Savienotajās Valstīs, noskatījās dokumentālās filmas, studēja izgriezumus no laikrakstiem, žurnālu rakstus, referātus un daudz dažādu citu materiālu un dokumentu. Gluži dabisks nolūks bija pārņemt visu derīgo, vajadzīgo, vērtīgo, bagātināt un koriģēt savu mācību programmu, papildināt ar to, kas varētu būt palaists garām. Bet tādu garām palaistu sīkumu praktiski nebija, kaut gan viņi uzzināja diezgan daudz noderīga. Lai varētu lasīt speciālos ārzemju izdevumus, Jurijs nopietni sāka mācīties angļu valodu.

Jūnijā Kalugas apgabala komiteja un apgabala izpildkomiteja ielūdza Gagarinu uz K. Ciolkovska jaunā muzeja pamatu likšanu.

Jurijs priecājās par šo ielūgumu, jo viņš jau sen gribēja pabūt tur, kur dzīvojis un radoši strādājis izcilais ārpusatmosfēras lidojumu teorijas pamatlicējs, kā arī tikties ar viņa radiniekiem un pie viena paviesoties pie Vdoviniem. Tas bija jo patīkamāk tāpēc, ka Jurijs zināja: viņam piešķirts Kalugas goda pilsoņa nosaukums.

Tieši no aerodroma mašīnu kortežs devās uz Ciolkovska parku. Jurijs nolika ziedu vainagu uz zinātnieka kapa. Uz zīda lentes zelta burtiem bija rakstīts: «Raķešu lidojumu pamatlicējam K. Ciolkovskim no pirmā kosmonauta J. Gagarina.»

Pēc tam parkā svinīgi lika pamatakmeni nākamajam muzejam. Uz ķieģeļiem uzmanīgi uzstādīja marmora plāksni ar uzrakstu:

«Šeit uzcels K. Ciolkovska muzeju. Pirmo akmeni nākamajam muzejam 1961. gada 13. jūnijā ielicis lidotājs kosmonauts Padomju Savienības Varonis Kalugas goda

pilsonis J. Gagarins.»

Ļeņina laukumā notika mītiņš. Tribīnē kopā ar J. Ga-garinn uznāca ģenerālis Kamaņins, pilsētas un apgabalā partijas un padomju organizāciju vadītāji.

Pilsētas darbaļaužu deputātu padomes izpildkomitejas priekšsēdētājs G. Daņilovs pasniedza viesim Kalugas goda pilsoņa diplomu.

— Centīšos būt labs kalugietis, — atbildēja Jurijs.

Gagarins runāja par K. Ciolkovska zinātniskajiem darbiem, pateicās par sirsnīgo uzņemšanu, nodeva kvēlu sveicienu no saviem draugiem kosmonautiem.

Kā jau Jurijs bija nodomājis, viņš Kalugā tikās ar Vdoviniem un arī ar Ciolkovska radiniekiem.

Labs tas parāds, kas atdots. Tāpēc Jurijs tajās dienās apmeklēja arī Orenburgu.

135. fotogrāfija skolas absolventu — Padomju Savienības Varoņu galerijā bija viņa portrets.

— Vai tu, Jurij Aleksejevič, varēji iedomāties, ka arī tava fotogrāfija būs šajā galerijā? — viņam jautāja instruktors Jadkars Akbulatovs.

— Protams, nevarēju iedomāties. Bet šeit ir vēl daudz brīvu vietu, un kurš gan šodien var pateikt, kādu cilvēku portreti te vēl parādīsies. Kā teikts dziesmā: «Kad Dzimtene pavēl mums varoņiem būt, pie mums tad ikviens par varoni kļūst...»

Šos vārdus viņš vēlreiz atkārtoja mītiņā, pareizāk sakot, tiekoties ar kursantiem tajā pašā aktu zālē, kur Lielā Oktobra 40. gadadienas priekšvakarā viņam pasniedza virsnieka uzplečus un diplomu ...

Šeit gandrīz nekas nebija mainījies. Tikai kursantu acis, kas ar lepnumu un sajūsmu raudzījās uz viņu, bija neparasti vērīgas. Viņam tik ļoti gribējās, lai šie puiši nedomātu, ka kosmiskajos lidojumos var doties tikai izredzētie. Tāpēc viņš runāja ļoti atklāti, tā, kā mēdz runāt ar mīļiem un tuviem cilvēkiem. Šeit patiešām

daudz kas viņam bija ļoti mīļš un tuvs. Arī Jurijs pats varēja būt viens no šīs skolas lidotājiem instruktoriem.

Stāstot par lidojumu, Jurijs īpašu uzmanību pievērsa mācībām, treniņlidojumiem, sporta nodarbībām. Kosmonauts neaizmirsa pastāstīt, cik viņam grūti gāja dzinēju teorijā, kā viņu tirdīja Rezņikovs... Un tas Juriju tūlīt kaut kā tuvināja auditorijai, kurai pirmajos mirkļos viņš šķita nevis kā tās pašas skolas absolvents, bet gandrīz vai kā atnācējs no kaut kādas citas — augstākas pasaules. Taču izrādījās, ka kosmonauts ir tāds pats kā viņi, «apcirptie», — grēcīgs, jautrs, gluži parasts cilvēks. Ar aizturētu elpu noklausījušies viņa stāstījumu, puiši pēc tam aplaudēja tik skaļi, ka šķita — lielajos logos trīc stikli.

Orenburgā Jurijs paciemojās arī pie radiniekiem.

Starp daudzajām tikšanās reizēm tajās vasaras dienās Jurijam sevišķi iespiedās atmiņā viena no tām. 15. jūnijā viņš kopā ar pazīstamiem korespondentiem aizbrauca uz kādu Piemaskavas sanatoriju, kur ārstējās ASV Komunistiskās partijas Nacionālās komitejas goda priekšsēdētājs Viljams Z. Fosters. Viņš bija smagi un nedziedināmi slims.

Juriju ieveda plašā palātā. Uz augsta pagalvja pilnīgi nekustīgi gulēja slimības izvārdzināts cilvēks, kura seju Gagarins jau bija redzējis fotogrāfijās. Tikai acīs vēl bija saglabājies dzīvs mirdzums.

Viņi sasveicinājās.

— Tieši tādu es jūs biju iedomājies, — teica Fosters, kad Jurijs uzmanīgi bija apsēdies blakus un nezināja, par ko lai sāk runāt. Taču viņš drīz atvēra savu suvenīru — lielu fotoalbumu par padomju kosmiskajiem pētījumiem. Viņš sāka rādīt Fosteram fotogrāfijas un komentēja tās. Tā starp slimnieku, viņa ģimenes locekļiem un viesiem pati no sevis sāka raisīties saruna.

— Bet ko lai es jums dāvinu, Jurij? Dāvināšu jums to, kas zināmā mērā ir visas manas dzīves rezultāts. — Un Fosters palūdza kādu no saviem tuviniekiem atnest viņam grāmatas. Jurijs to saprata, lai gan viņi runāja angliski.

*— Lūdzu, tās es dāvinu jums, — teica Fosters.

Jurijs izlasīja uz vākiem: «Triju Internacionāļu vēsture» — krievu valodā un «Amerikas Savienoto Valstu

Komunistiskās partijas vēsture» — angļu valodā.

— Liels, liels paldies! Es cītīgi mācos angļu valodu un drīz pats varēšu izlasīt jūsu grāmatu par Amerikas komunistiem.

Jurijs runāja, bet viņam sāpēs sažņaudzās sirds, raugoties uz šo izdziestošo cilvēku, kura dzīve un cīņa bija spilgts paraugs tam, kā jākalpo savai tautai. Jurijs bija vienlaikus gan apbēdināts, gan aizkustināts.

— Pastāstiet, lūdzu, par savu lidojumu — kāda bija jūsu pašsajūta, ko jūs novērojāt?

Jurijs to darīja labprāt. Viņš, kā parasti, stāstīja ļoti sīki. Pēc tam nepiespiesti un plaši atbildēja uz jautājumiem. Viņam gribējās uzmundrināt slimnieku, iedvest tam enerģiju un cerību.

— Jūs patiešām esat jauna tipa cilvēks, kuru izaudzinājusi PSKP. Nav nekāds brīnums, ka jūs jau paguvusi iepazīt un iemīlēt amerikāņu tauta. Miljoniem amerikāņu gaida, kad jūs atbrauksit pie mums, uz mūsu zemi, un nav nekādu šaubu, ka tāds brauciens kalpos mieram, nostiprinās savstarpējo saprašanos starp mūsu tautām un valstīm, — teica Fosters.

— Es ar lielāko prieku apmeklēšu Amerikas Savienotās Valstis. Esmu pārliecināts, ka es uz turieni aizbraukšu.

Ārsti Jurijam atgādināja, ka saruna ir ieilgusi, un viņam nācās atvadīties.

— Novēlu jums lielus panākumus, Jurij Gagarin, — teica Fosters.

-— Bet jums es novēlu labu veselību. Tas ir pats galvenais. Un laimi.

Jurijs vēl ilgi atradās šīs sarunas iespaidā. Par to viņš domāja gan ceļā uz mājām, gan arī vēlāk. Par šo tikšanos viņš bieži stāstīja citiem.

4

Sestdien, 17. jūnijā, Jurijam beidzot izdevās piepildīt vēl vienu senlolotu vēlēšanos — pirmo reizi pēc lidojuma aizbraukt uz Gžatsku.

Tēvs un māte dzīvoja jaunā mājiņā, ko viņiem bija dāvinājusi Padomju valdība. Pie mājas bija iestādīts neliels augļu dārzs. To visu dažās dienās paguva izdarīt celtnieki, kas bija speciāli ieradušies, kad Anna Timotej evna un Aleksejs Ivanovičs Maskavā viesojās pie dēla.

Jau ceļā uz mājām Jurijs ieraudzīja pie daudzām ēkām izkārtus valsts karogus, transparentus pie namu fasādēm un šķērsām pāri ielām, kā arī savus portretus. Tas viņu aizkustināja: uzzinājuši, ka viņš atbrauks, sagatavojušies. Bet Ļeņingradas ielā viņu gaidīja daudz ļaužu. Starp tiem viņš pamanīja savu kaimiņu Sergeju Ignatovu, kas dienēja flotē.

— Sveiciens Baltijai! — uzsauca Gagarins.

— Sveiciens kosmosam!

Tikko atvērās automašīnas durvis, pazīstami un nepazīstami ļaudis steidzās pie Jurija. Apkampieni bija tik dedzīgi un sirsnīgi, ka Gagarins bija spiests tos apvaldīt.

— Ja ikviens no jums mani tik stipri apskaus, baidos, vai pat mans spēcīgais organisms izturēs!

Jaunā māja atradās pāri ielai pretim vecajai. Ļaužu bara pavadīts, Jurijs vispirms devās uz savu veco māju, kuru viņš pazina kopš bērnības. Daudz dažādu atmiņu atausa, kad viņš pārkāpa pār slieksni. Pat tapetes bija tās pašas vecās — dzeltenas ar puķītēm. Tagad šeit dzīvoja viņa māsa Zoja ar savu vīru Dmitriju. Šeit Jurijs bija pirms gada uz Borisa kāzām.

Tāpat čīkstēja grīdas dēļi, tāpat čīkstēja durvis... Te viss bija mīļš, pazīstams līdz pēdējam sīkumam. Tika nolemts šeit rītvakar ielūgt viesus.

Svētdien rītausmā Jurijs ar draugiem aizbrauca uz Gžatu. Makšķerēšana, svaigie pīrāgi, ar kuriem viņu cienāja sādžās, iespēja ar basām kājām pastaigāt pa zāli, izpeldēties, pasēdēt pie ugunskura — tas viss pēc lidojuma un pieņemšanām bija pasakaini skaisti.

Šajā dienā Gagarins apmeklēja daudzus rajona ciemus. Subotņiku ciemā Juriju pacienāja ar šāgada pirmo medu.

Līstot lietum, viņi kravas automašīnā atgriezās Gžatskā. Pa ceļam viņi dziedāja.

Vakarā, kad visa ģimene atkal bija sapulcējusies pie vakariņu galda, pa radio pārraidīja PSRS Augstākās Padomes Prezidija dekrētu par apbalvojumu piešķiršanu strādniekiem, konstruktoriem, zinātniekiem un inženiertehniskajiem darbiniekiem, kuriem ir īpaši nopelni, īstenojot pasaulē pirmo cilvēka lidojumu kosmosā. Jurijs tūlīt pieteica sarunu ar Maskavu, ar «Pravdu». Savienoja ātri.

— Tikko pa radio dzirdēju patīkamu jaunumu. Nevarēju atturēties un piezvanīju jums... Ja nav par vēlu, sagatavosim nelielu rakstu avīzei. Man gribas apsveikt visus biedrus, viņi taču ir izcilā notikuma galvenie varoņi.

Un Gagarins nodiktēja pateicības pilnu, saviļņojošu apsveikuma vēstuli, kas bija adresēta visiem šiem cilvēkiem, visiem, kam padomju tautai jāpateicas par savām uzvarām kosmosa apgūšanā. Seši tūkstoši deviņi simti divdesmit četri cilvēki, vairāki zinātniskās pētniecības institūti, rūpnīcas un konstruktoru biroji tika apbalvoti ar Padomju Savienības ordeņiem un medaļām! Bet apbalvoja taču labākos no labākajiem. Otru zelta medaļu «Sirpis un āmurs» saņēma septiņi izcili padomju zinātnieki un konstruktori — Sociālistiskā Darba Varoņi. Deviņdesmit pieciem vadošajiem konstruktoriem, vadošajiem darbiniekiem, zinātniekiem un strādniekiem piešķīra šo augsto nosaukumu. Jurijs vēl nezināja, ka starp apbalvotajiem ir arī Centra laborante Valentīna Gagarina.

Pirmdienas rītā viņš apmeklēja savu dzimto Klušinas ciemu. Visā ceļā no Gžatskas viņu sirsnīgi sagaidīja novadnieki. Padomju saimniecībā «Prečistoje», kur todien notika apgabala ziemeļu rajonu lopkopības darbinieku seminārs, Gagarins pastāstīja par lidojumu, atbildēja uz daudzajiem jautājumiem Garastāvoklis viņam bija lielisks.

Un nu kosmonauts ir Klušinā. Viņa krustmāte Anna Grigorjevna Sidorova, jau paveca sieviete, sagaidīja Ju-riju ar asarām acis.

— Juročka, no kuras pasaules tu īsti esi ieradies?!

— No šīs pasaules, Annas tant, citas nemaz nav, Katrā ziņā es to neesmu redzējis, — skūpstīdams viņu, atbildēja kosmonauts.

Ap pusdienas laiku Jurijs atgriezās Gžatskā un apmeklēja savu skolu. Viņu sveica skolas pūtēju orķestris.

Jurijam sevišķi patīkami bija dzirdēt pazīstamo tauri, kuru viņš pats kādreiz bija pūtis.

Mītiņu atklāja skolas direktore Rimma Fedorenko. Apsveikuma runu teica Ļevs Bespalovs. Ari viena no vecākajām skolotājām Iraida Troicka runāja par Juriju. Skolnieces deklamēja dzejoļus. Gagarins novēlēja skolēniem sekmes mācībās un teica:

— Esiet zinātkāri, skatieties uz visu, kas ir ap jums, plašāk, nekā pastāstīts mācību grāmatās. Jāzina gan ķīmija, gan fizika un, protams, arī ģeogrāfija. Citādi, ja jūs lidosit pār zemi, varat apmaldīties. Tehniskās zināšanas ir sevišķi vajadzīgas. Bez tām nevar iztikt. Daudzi no jums sapņo par kosmiskajiem lidojumiem. Iegaumējiet, ka pirmām kārtām ir jābūt cilvēkam, īstam padomju cilvēkam. Bet tas nozīmē, ka daudz jāzina, jābūt neatlaidīgam sava mērķa sasniegšanā, jāmīl sava Dzimtene un sava tauta.

Gagarins apmeklēja arī skolas muzeju, kur viesu grāmatā ierakstīja: «Ar lielu prieku apmeklēju savu mīļoto skolu. Sirsnīgs paldies visiem skolotājiem par viņu darbu ... Novēlu visam skolas kolektīvam lielus jo lielus panākumus padomju jaunās paaudzes mācīšanā un audzināšanā!»

Pirms mītiņa Jurijs domāja, kā labāk pastāstīt par kosmosa tehnikas radītājiem, par tiem daudzajiem cilvēkiem, kuri, neviena nepazīti, pašaizliedzīgi strādā. To ir vesels leģions. Viņš teica:

— Ja sapulcinātu vienkopus visus kuģa «Vostok» radītājus, tad mūsu Gžatska viņiem būtu par mazu. Redziet, kāpēc es uzsveru, ka šo varoņdarbu ir veikusi visa padomju tauta, komunistu partija.

Trīs Gžatskā pavadītās dienas uz ilgu laiku atstāja patīkamas atmiņas. Makšķerēšana rīta agrumā, bezrūpīga līksme pļavā, dziedāšana pie ugunskura, radinieki un bērnības draugi, kas vienmēr bija ap Juriju, palīdzēja viņam atgūt pilnīgas atraisītības un možuma sajūtu.

5

Pēc atgriešanās Maskavā Jurijs kopā ar biedriem vēlreiz apmeklēja viņiem jau pazīstamo divstāvu māju, viesojās pie Korcļova. Šeit gandrīz nekas nebija mainījies. Tikai bronzas skulptūra — viņu dāvana — bija ieguvusi pastāvīgu vietu.

Šoreiz zinātnieks atkal, bet daudz sīkāk nekā pavasarī, runāja par tuvākajām perspektīvām kosmosa pētīšanā, par jauniem kosmosa kuģiem. Runa bija par kuģa «Vostok» modernizāciju un par kuģi «Voshod».

— Jūs, protams, ļoti interesē jautājums: kas tad īsti notiks tālāk? Vispārējos vilcienos tas jums zināms,, bet ir vēl daudz sīkumu, kurus jums gribētos uzzināt jau šodien. Vai tiesa? Kādi būs kuģi, un kādi būs lidojumi?

Tehnika nestāv uz vietas, tā nepārtraukti pilnveidojas. Šajā ziņā taisnība bija Igo, kurš teica, ka virzoties uz priekšu, zinātne nemitīgi koriģē sevi, ka zinātne ir kāpnes. Tehnika arī. Tiek atklāti un izmantoti arvien jauni materiāli, tātad rodas arī jaunas iespējas. Pirmais lidojums mums deva ļoti daudz interesanta gan tīri tehniskajā, gan vispārteorētiskajā plāksnē. Mēs praksē pārbaudījām, vai mūsu koncepcijas, mūsu konstruktīvie risinājumi ir pareizi vai nepareizi. Laimīgā kārtā galvenajos vilcienos tie izrādījās pareizi, mūsu prognozes attaisnojās. Tāpēc kuģa «Vostok» vispārējo shēmu neesam mainījuši. Kuģis savu ir padarījis un vēl daudz paveiks tuvākajā laikā. Vienīgi piebildīšu, ka kuģī «Vostok-2» būs mazliet citāda reģenerācijas sistēma: citāds bloka sastāvs un aktīvāki ķīmiski'e reaģenti. Sakarnieki lūdza sīkāk izpētīt apstākļus attēlu pārraidīšanai pa televīziju, tāpēc mēs atradām iespēju uzstādīt divas televīzijas sistēmas — platjoslu un šaurjoslu. Attiecīgus papildinājumus un izmaiņas mēs izdarīsim pēc katra lidojuma, ievērojot lidojuma uzdevuma īpatnības, lai gan, kā teica tas pats Igo, mākslas šedevrs tiek radīts uz mūžiem. Dante nenoliedz Homēru.

Koroļovs pasmaidīja par savu analoģiju un turpināja:

— Tagad ir izstrādāta jauna nesējraķete. Tas mums deva iespēju principā atrisināt jautājumu par jaunu — daudzvietīgu kuģi, kas būs pietiekami liels, lai paceltu trīs cilvēkus, veselu apkalpi, un nodrošinātu viņiem dzīvības procesu norisei nepieciešamos apstākļus, turklāt kosmonautiem nebūs skafandru, lai būtu vieglāk strādāt. Skafandrs ierobežo kustības, un sakiet, ko gribat, bet hermētiskajā ķiverē cilvēks laikam jūtas kā ūdenslīdējs. Vai ne? Mums izdevās padarīt kuģi spēcīgāku. Mēs to vēl labāk pārbaudīsim, bet, manuprāt, hermētiskums būs ļoti drošs. Kuģis «Voshod», lai gan tā principiālā shēma tikai mazliet palielināta salīdzinājumā ar kuģi «Vostok», sagādāja mums ne mazums pūļu. Dzīvības procesu nodrošināšanas sistēmu jaudu taču vajadzēja it kā trīskāršot, gluži dabiski, ne pārāk palielinot to apmērus un svaru. Bez tam, lai būtu pilnīga drošība, mēs uzstādījām kuģī otru bremzēšanas dzinēj iekārtu. Tas nozīmē — lielāks tilpums un arī svars. Turklāt mēs pārdomājām sistēmu, kas padara kuģi nenogremdējamu, garantē noturību uz ūdens. Ja pie tā visa vēl pieskaita jauno orientācijas sistēmu, kurai ātruma vektora virzienu nosaka jonu ierīces, jaunos sēdekļus ar maināmu leņķi un precīziem ložementiem, jaunās sakaru un televīzijas sistēmas un daudz dažādu citu sīkumu, tad jums būs skaidrs, kas tur ir palicis no kuģa «Vostok».

Koroļovs atkal pasmaidīja, kosmonauti iesmējās.

— Vārdu sakot, uzbūvējām jaunu, ērtu un drošu kuģīti. Tagad jums atklāšu kādu noslēpumu: mums jau ir izgatavoti vēl pilnīgāka — sērijas «Sojuz» kuģa rasējumi un daļēji arī novilkumi uz pauspapīra. Kamēr kuģis vēl nav izgatavots no metāla, es nemīlu par to runāt. Teikšu tikai to, ka mums jāstrādā ar perspektīvu, ielūkojoties tālu nākotnē. Es gribētu, lai arī jūs tā gatavotos, domājot par aizvien sarežģītākiem lidojumiem, kuri jūs gaida ne tikai rīt, bet arī parīt. Es saprotu, ka bezgala mokoši ir ilgi gaidīt sava likteņa izlemšanu — ir vajadzīga pacietība. Dzelzs pacietība. Mēs no savas puses darīsim visu, lai šī pacietīgā gaidīšana nebūtu veltīga.

Koroļova sieva Ņina Ivanovna atnesa tēju. Tagad, to dzerot, sāka birt jautājumi. Visvairāk jautājumu uzdeva Hermanis Titovs. Visi bija pārliecināti, ka tieši viņu sūtīs otrajā lidojumā, un, pats par sevi saprotams, neviens netraucēja Hermanim jautāt, kas viņu interesēja. Hermanis lieliski pārzināja kuģi. Vēl vairāk, pēdējo izgatavošanas darbu periodā, jau pirms pirmā lidojuma, viņš ierosināja dažus lietišķus priekšlikumus atsevišķos konstruktīvos risinājumos. Koroļovs toreiz atzinīgi novērtēja šos priekšlikumus un tagad uzmanīgi klausījās, ko saka Hermanis.

Pēc tam parunāja par mācībām, par jaunajiem trena-žieriem un vēlu vakarā šķīrās, kā vienmēr apmierināti ar šīs viesmīlīgās mājas namatēvu.

Braucienu starplaikos Jurijs intensīvi atbildēja uz daudzajām vēstulēm un telegrammām. Reizēm viņš sarīkoja «palielinātās ieguves dienas», kā mēdz teikt ogļrači un kā viņš pats tagad sauca šādas dienas. Tādās dienās viņš ātri sašķiroja pastu un ķērās pie atbilžu rakstīšanas. 26. jūnijā Gagarins uzrakstīja atbildi sava bijušā industriālā tehnikuma audzēkņiem. Vēstulē, starp citu, viņš rakstīja: «... Jūs rakstāt, lai es nekļūstu lepns. Kālab lai lepotos? Vai tad maz varoņdarbu ir paveikts? Un to būs vēl vairāk. Ja katrs sāks celt degunu gaisā, kas tad strādās?»

Viņš vēl satraukti pārdzīvoja pirmo tikšanos, braucienu un runu iespaidus, bet Ārlietu ministrijas dienesti joprojām apsvēra no dažādām valstīm saņemtos ielūgumus. To darīja ar saprātīgu konsekvenci. Pēc iepazīšanās ar brālīgajām Čehosiovakijas un Bulgārijas tautām Gagarinu gaidīja viņa dzīves ceļā pirmā kapitālistiskā valsts — Somija.

6

29. jūnijā viņš aizbrauca uz Somiju, lai piedalītos biedrības «Somija-PSRS» gadskārtējos vasaras svētkos. Svētkiem bija jānotiek Kemi pilsētā. Gagarins ar lielu prieku brauca uz šo ziemeļu zemi, nojauzdams, ka redzēs vietas, kas ir līdzīgas tām, kur viņš dienēja. «Skarba daba, skarba zeme, skarbi cilvēki,» domāja Jurijs.

Tikko vilciens sāka braukt, kļuva zināms, ka tajā atrodas Vjetnamas Demokrātiskās Republikas valdības delegācija ar republikas premjerministru Fain Van Dongu priekšgalā. Uzzinājis, ka ar šo vilcienu brauc arī Gagarins, Fam Van Dongs ielūdza viņu pie sevis vagonā.

— Vēsti par jūsu lielisko lidojumu kosmosā, — teica Fam Van Dongs, — mēs saņēmām tieši tajā brīdī, kad pie mums notika Nacionālās sapulces sēde. Mēs pārtraucām sēdi un paziņojām šo jaunumu visiem deputātiem. Mēs apsveicām Padomju Savienības uzvaru un jūsu izcilo varoņdarbu, Jurij Aleksejevič.

— Jums būs daudz jābraukā pa dažādām zemēm, — turpināja Fam Van Dongs. — Ļoti labi, ka šo zemju

Iedzīvotāji varēs tikties ar jums un jūsu personā apsveikt Padomju Savienību ar šo sasniegumu. Vjetnamiešu tauta ir labs padomju tautas draugs. Ja jūs pie mums atbrauktu, mēs ar prieku jūs sveiktu savā zemē — un ne tikai mēs, bet arī Dienvidvjetnamas tauta.

Sarunas nobeigumā Gagarins uzdāvināja Fam Van Dongam savu fotogrāfiju.

Fam Van Dongs un VjDR valdības delegācijas locekļi novēlēja padomju lidotājam kosmonautam labu veselību un jaunus lielus panākumus.

... Un nu jau vilciens brauc pa somu zemi. Katrā stacijā vētraina sagaidīšana.

Piecas dienas viesojoties Somijā, Gagarins apmeklēja vairākas pilsētas, tikās ar ļoti daudziem cilvēkiem. Vēlāk viņš mēģināja atcerēties visas apmeklētās pilsētas un tikšanās: Helsinki, Hemēnlinna, Tampere, Turku, Oulu, Kemi... Lidmašīnas, automobiļi un vilcieni viņu vadāja pa kalnāju, gleznaino mežu un tūkstošu ezeru zemi. Glītas, tīras pilsētas un ciemati. Daudz kuteru un jahtu ezeros.

Pirms lidojuma Jurijs domāja, ka pēc tam būs jātiekas ar cilvēkiem, dažās pilsētās notiks mītiņi, būs jādodas tālos braucienos. Bet viņam nebija ne prātā ienācis, cik daudz tikšanos būs, cik kupli būs mītiņi un cik nogurdinoši būs braucieni.

Visi, kas bija sapulcējušies, lai viņu redzētu, gribēja dzirdēt kaut ko sevišķu, neparastu, jo viņš taču bija pirmais cilvēks, kas ir lidojis uz tālo zvaigžņu pasauli. Bet ko gan neparastu viņš varēja tiem pateikt? Jurijs rūpīgi pārdomāja katru savu runu, un to saturs mainījās atkarībā no auditorijas. Tiesa gan, viņš drīz vien saprata, ka visus interesēja galvenais: pats lidojums, kā cilvēks jūtas kosmosā, raķete un kuģis. Visu, ko drīkstēja, Jurijs labprāt pastāstīja. Viņš centās runāt vienkārši un saprotami, sadalīja savu runu tā, lai būtu vieglāk tulkot. Vārdu sakot, Gagarins diezgan ātri apguva runāšanas mākslu.

Gan stāstījuma kompozīcija, gan tā atsevišķās daļas veidojās pašas no sevis, un Jurijam bija viegli runāt. Katru reizi viņa runās parādījās kaut kas jauns, pat visvairāk «noslīpētajā» daļā — stāstījumā par lidojumu viņš iepina kaut ko tādu, kas varētu interesēt tieši konkrēto klausītāju grupu. Auditorija parasti simpatizēja viņam, un visgrūtākie — pirmie teikumi veidojās dabiski, bez jebkādas piepūles, lai gan par tiem viņam dažkārt bija jādomā visvairāk. Sarežģītus uzvārdus un nosaukumus viņš pierakstīja, dažreiz uzmeta plānu, bet drīz vien viņš arī no tā atteicās: atmiņa viņu nebija ne reizi pievīlusi, bet fakti un nosaukumi, kurus viņš nejauši uzzināja, braucot mašīnā vai pilsētas apskates laikā, dabiski un organiski paši iekļāvās viņa runās. Un tas padarīja viņa stāstījumu sevišķi saprotamu un tīkamu klausītājiem.

Vēlāk Jurijs pasmaidīja, atcerēdamies savas bažas pirms pirmajām runām un apmulsumu, ieraugot milzīgos ļaužu pūļus. Bet visvairāk viņam palīdzēja iedzimtais sabiedriskums, «kontaktēšanās spējas», kā mēdza teikt ārsti psihologi, prasme bez sevišķām pūlēm iegūt jebkuras auditorijas simpātijas. Pietika pasmaidīt, pateikt pirmos teikumus, un viņš jau bija «savs cilvēks» visiem šiem svešajiem ļaudīm. Juriju patīkami pārsteidza tas, ka arī Somija šajā ziņā nebija izņēmums. Jurijs viesojās Tamperē. Šeit viņš apmeklēja 19. namu Hallituskatu ielā, kur atrodas Ļeņina muzejs. Te 1905. gadā notika slavenā KSDSP Tammerforsas konference.

Tirdzniecības laukumā bija sapulcējies daudz ļaužu. Jurijs nevarēja nepateikt viņiem kaut vai dažus vārdus. Viņš piegāja pie mikrofona:

— Esmu pirmo reizi atbraucis uz jūsu zemi. Pirmo reizi esmu Tamperē. Bet šīs pilsētas nosaukumu es pazīstu kopš bērnības, kopš skolas gadiem: šeit dzīvoja un strādāja lielais Ļeņins. Mani iepriecina tas, ka jūs rūpīgi glabājat viņa piemiņu.

Pēc ekspozīcijas apskates Jurijs apmeklētāju grāmatā ierakstīja: «Esmu aizkustināts par to gādību, kādu somu tauta veltī Padomju valsts dibinātāja piemiņai. J. Gagarins.»

Kemi pilsētā Jurijs runāja masu mītiņā. Pēc tam, pirms -aizbraukšanas uz Turku, viņš aizlidoja uz Helsinkiem, kur notika preses konference ar somu un ārzemju korespondentiem.

Bet visneaizmirstamākais notikums kosmonautam bija tikšanās ar somu komunistiem, kurā viņam Somijas Komunistiskās partijas CK vārdā pasniedza partijas Zelta nozīmi. Bija ari citas, ļoti sirsnīgas, pat dedzīgas tikšanās, kuras pilnīgi izkliedēja viņa priekšstatus par somu ziemeļniecisko vēsumu.

Tieši par to Jurijs domāja lidmašīnā atceļā uz Maskavu.

Divus mēnešus pēc kuģa «Vostok» lidojuma zinātniekiem, konstruktoriem un inženieriem, kuriem bija vislielākie nopelni, Kremlī pasniedza valdības apbalvojumus.

PSRS Augstākās Padomes Prezidija sekretārs Mihails Georgadze nolasa dekrētu:

— Par sevišķiem nopelniem raķešu tehnikas attīstīšanā, pasaulē pirmā pilotējamā kosmosa kuģa «Vostok» radīšanā un sekmīgā palaišanā ar cilvēku tajā apbalvot Sociālistiskā Darba Varoni Sergeju Koroļovu ar otro zelta medaļu «Sirpis un āmurs».

Sergejs Koroļovs pieceļas no krēsla un pieiet pie prezidija. L. Brežņevs cieši paspiež viņam roku un saka:

— Man ir liels prieks pasniegt jums otro Zelta Zvaigzni. No visas sirds apsveicu jūs, Sergej Pavlovič!

— Paldies, liels paldies, Leonīd Iļjič! Es darīšu visu, lai attaisnotu šo augsto Dzimtenes apbalvojumu. Visu, kas ir manos spēkos.

Tajā pašā dienā Jurijs un viņa draugi vēlreiz sirsnīgi apsveica Sergeju Koroļovu un citus pazīstamus zinātniekus un inženierus ar augstajiem apbalvojumiem.

7

Bet 11. jūlijā Juriju sagaidīja Londona. Atreferējumi presē palīdzēja atainot šīs vizītes norisi. Lūk, ko par Gagarina uzturēšanos Albionas zemē rakstīja laikraksta «Izvestija» speciālkorespondents V. Osipovs:

«... Attaisnojās laikraksta «Daily Mail» prognoze, ka «publika pārtvers padomju kosmonauta uzņemšanu no oficiālajām rokām». Pēc vispārēja atzinuma Lielbritānijas galvaspilsēta pēdējās paaudzes laikā nav pieredzējusi nekā tamlīdzīga, lai gan tā ir sagaidījusi nevis desmitiem, bet simtiem izcilu viesu no visas pasaules.

Izbraucis no Londonas centrālā aerodroma, kur nolaidās TU-104 ar padomju viesiem un kur Gagarinu Viņas Majestātes karalienes vārdā apsveica Lielbritānijas valdības pārstāvji, padomju kosmonauts nokļuva dzīvā londoniešu koridorā. Pie viņa jaunā vaļējā, sudrabainā automobiļa «Rolls-Roys» bija piestiprināta numura zīme «J. G.-l» — «Jurijs Gagarins — pirmais». Pazīstami žurnālisti man vēlāk pastāstīja, ka speciāla numura zīme līdz šim tikusi izgatavota tikai ^ vienu reizi — sakarā ar jaunā ASV prezidenta Kenedija ierašanos Londonā.

...Padomju Savienības rūpniecības izstādē, kas notika «Earls Court» izstāžu zālē, allaž pulcējas daudz ļaužu. Bet šajā dienā tur bija īsta cilvēku jūra. Pulksten trijos bija paredzēta Juri ja Gagarina preses konference. Bet demonstrācijas zāle otrajā stāvā varēja uzņemt tikai tūkstoš cilvēku. Tur ielaida tikai preses pārstāvjus, kam bija ielūgumi.

Zibspuldžu uzliesmojumu gaismā majors Gagarins atbildēja uz jautājumiem.

— Kas ir grūtāk — lidot kosmosā vai paciest lidojuma sekas tādas popularitātes veidā?

— Nav viegli ne viens, ne otrs, — smaidot atbildēja Gagarins. — Bet, ja jūs tā īsti gribat zināt, aizlidojiet uz kosmosu un novērtējiet paši...

Preses konference beidzās. Uz skatuves uznāca Karaliskās starpplanētu biedrības prezidents Maks vels un pasniedza Gagarinam speciāli atlietu Lielo zelta medaļu.

Laikraksts «Evening Standard», summējot savus iespaidus par Londonas viesi, rakstīja: «Šis majors Gagarins ir neparasts cilvēks visādā ziņā. «Earls Court» zālē mēs viņu redzējām gan kā diplomātu un romantiķi, gan kā astronautu... Protams, kā vienmēr preses konferencēs, tur uzdeva nodrāztus propagandistiskus jautājumus. Bet viņš ar tiem tika galā tikpat meistarīgi kā ar sarežģīto aparatūru sava vēsturiskā lidojuma laikā. Tas bija viņa triumfs. Tas bija Gagarina kā cilvēka un Gagarina kā astronauta triumfs.»

Tāds bija pirmās dienas rezultāts.

Bet šodien Juriju Gagarinu sagaidīs Mančestra. Viņš turp izlidos pulksten 9 no rīta.

... Pirmais, ko mēs ieraudzījām pa stāvvietā piebraukušās lidmašīnas iluminatoriem, bija lieli, dzelteni plakāti ar uzrakstu krievu valodā: «Mančestra sveic jūsr Jurij!» Pēc tam — dažus dučus fotoreportieru un televīzijas reportieru pie trapa, simtiem satrauktu, šurpu turpu skraidelējošu (lai labāk varētu apskatīt pasaulē pirmo kosmonautu) mančestriešu ar pilsētas lordmēru priekšgalā.

Tikai pēc tam mēs'pamanījām, ka līst lietus.

Bet kas gan ir lietus salīdzinājumā ar Britānijas strādnieku centra iedzīvotāju — mančestriešu viesmīlību!

... Freds Holingvorss, 60 gadus vecais metāllējēju arodbiedrības prezidents, manāmi uztraukts, atklāja tikšanos:

— Mēs lepojamies ar to, ka Jurijs Gagarins agrāk bija strādnieks, mēs lepojamies ar to, ka viņš sāka savu karjeru kā metāllējējs, tāpat kā visi mani draugi, kas atrodas šajā zālē. Mēs ar prieku ievēlējām Gagarinu par mūsu arodbiedrības goda biedru.

F. Holingvorss pasniedza Gagarinam goda rakstu angļu un krievu valodā sakarā ar viņa ievēlēšanu par «arodbiedrības biedru numurs viens». Un pēc tam, uzrunājot padomju kosmonautu kā «brāli Juriju» (tā šeit visi arodbiedrības biedri uzrunā savus kolēģus — biedrus), piesprauda pie viņa formas svārku atloka par godu pirmajam kosmonautam speciāli atlietu zelta medaļu ar uzrakstu: «Mēs kopā atliesim labāku pasauli.»

Pēc pusstundas «brāli Juriju Gagarinu», metāllējēju arodbiedrības goda biedru, jau sveica tūkstošiem viņa kolēģu sabiedrības «Associated Electrical Engineering» rūpnīcā «Tretford Park Works». Jurijs teica, ka viņš ļoti priecājas par šo tikšanos ar angļu strādniekiem un lepojas ar to, ka var uzskatīt sevi par metāllējēju. Viņš izteica pārliecību, ka pienāks laiks, kad dažādu valstu kosmonauti satiksies starpplanētu stacijās kā draugi un kolēģi. «Kosmosā visiem pietiek vietas. Gan krieviem, gan amerikāņiem, gan angļiem.»

Mašīnas spraucās caur pūli uz Mančestras mēriju gliemeža gaitā.

Pieņemšanas laikā atkal runāja Jurijs Gagarins:

— Maskavā mēs pazīstam Mančestru no skolas sola, zinām par tās strādniekiem, zinām par tās sportistiem, kuri ir bijuši pie mums. Man bija sevišķi patīkami šeit tikties ar seru Bernardu Lovelu, «Geodrall-Bank» radioteleskopa direktoru. Viņš ar saviem kolēģiem palīdz mūsu zinātniekiem novērot zemes mākslīgos pavadoņus un kosmosa kuģus. Mēs ceram, ka tāda laba sadarbība attīstīsies arī turpmāk.

Pēc tam viņš atkal atgriezās Londonā.

Ja var ticēt maniem paziņām žurnālistiem, tad «vienīgā vieta, kur policistiem izdevās daudzmaz kontrolēt situāciju», bija Vaitholla — valdības iestāžu un Britā-nijas admiralitātes kvartāls, kur majoru Gagarinu bija ielūdzis Lielbritānijas premjerministrs Makmillans. Bet arī tur pēc pulksten trim vairs nevarēja nekur izspraukties. Arī tur Gagarina mašīnā iesvieda lielu puķu pušķi. Arī tur visu nomāca saucieni: «Jurij!», «Jurij, bravo!». Tikai uz dažām minūtēm pūlis apklusa un sastinga svinīgā klusumā. Padomju Savienības Varonis majors Gagarins, pasaulē pirmais kosmonauts, izkāpa no mašīnas, lai noliktu pie «Cenotaph» — monumenta britu kareivjiem un virsniekiem, kas krituši divos pasaules karos, — purpursarkanu rožu vainagu. Vainagu greznoja lente ar uzrakstu: «No majora Jurij a Gagarina». Viņš dažus soļus atkāpās, militāri sveicināja un ar klusuma brīdi godināja visu to cilvēku piemiņu, kuriem nebija lemts nodzīvot līdz tai dienai, kad cilvēks ielauzās kosmosā.

Jurijs Gagarins pusstundu uzturējās Britānijas admiralitātē — Makmillana rezidencē. Viņš pasniedza premjerministram savu grāmatu «Ceļš uz kosmosu» ar autogrāfu. Harolds Makmillans uzdāvināja padomju varonim angļu meistaru darinātu sudraba paplāti. 67 gadus vecais britu premjerministrs pavadīja 27 gadus veco kosmonautu līdz mašīnai un sirsnīgi atvadījās no viņa.

•— Kāds jums šķiet majors Gagarins? — vēlāk tika jautāts Makmillanam.

— Brīnišķīgs, brīnišķīgs... Lielisks cilvēks! Mūsu tikšanās bija ļoti patīkama.»

14. jūlijā J. Gagarinu ielūdza brokastīs Viņas Majestāte Lielbritānijas karaliene Elizabete II.

«Pravdas» speciālkorespondenti N. Deņisovs un

S. Borzenko par šo vizīti rakstīja:

«... — Kā jums patīk Londona un tās iedzīvotāji? — padomju viesiem jautāja karaliene.

— Līdz šim par angļiem es spriedu pēc Dikensa un Golsvertija romāniem, — atbildēja Gagarins. — Es vienmēr domāju, ka viņi ir noslēgti, nesatricināmi mierīgi.

Bet šeit mēs sastapām smaidīgus cilvēkus ar dedzīgām sirdīm.

— Jums taisnība, — piebilda Elizabete. — Forsaitu pie mums kļūst arvien mazāk un mazāk. Citi laiki — citi tikumi...

Kopš pirmajiem vizītes mirkļiem Bakingemas pilī bija brīva, nepiespiesta atmosfēra. Godīgi sakot, viens no tās galvenajiem cēloņiem bija Gagarina prasme brīvi un ar cieņu izturēties jebkurā situācijā.

Mēs uzturējāmies Bakingemas pilī vairāk nekā divas stundas. Atvadoties no Gagarina, karaliene ar sievišķīgu ziņkāri jautāja:

— Vai Padomju Savienībā kosmosā lidos sieviete?

— Katrā ziņā, — atbildēja Jurijs Aleksejevičs, — pie mums taču ir pilnīga līdztiesība, un sievietes dara visu to pašu, ko vīrieši.»

Pie teiktā vēl jāpiebilst, ka saskaņā ar angļu tradīcijām ārzemju viesu audience pie monarha ir augstākais pagodinājums.

Pēc tam Gagarins PSRS vēstnieka A. Soldatova pavadībā devās uz Haigeitas kapiem — pie Kārļa Marksa kapa. Jurijs nolika pie Marksa pieminekļa pakājes vainagu ar sarkanām un baltām neļķēm. Uz vainaga lentes krievu un angļu valodā bija uzrakstīts: «No majora Juri ja Gagarina.»

Vakarā padomju vēstniecībā notika Anglijas un PSRS draudzības biedrības pārstāvju sirsnīga tikšanās ar padomju varoni.

— Fantasti parasti iztēlo kosmonautus par kaut kādiem pārcilvēkiem, ne šīs zemes varoņiem. Es esmu parasts cilvēks, — šajā vakarā teica viesis, — un, ja esmu ieguvis popularitāti, kāpēc gan man vajadzētu kļūt citādam? Pie mums Padomju Savienībā tādu pazīstamu cilvēku ir daudz. Varoņa Zvaigznei, kuru esmu saņēmis, ir 11 175. numurs. Tas nozīmē, ka pirms manis jau 11 174 cilvēki paveikuši varoņdarbus.

Kamēr Jurijs viesojās Anglijā, Maskavā pilnā metienā iznāca viņa piezīmes, kuras bija nodiktējis Jurijs un sagatavojuši iespiešanai žurnālisti N. Deņisovs un S. Borzenko. Tās bija apvienotas grāmatā «Ceļš uz kosmosu». Darba procesā Jurijs tās vairākas reizes pārla-sija, precizēja un laboja tekstu. No pirmajiem eksemplāriem gaiši zilā apvākā Jurijs tūlīt paņēma desmit grāmatas un ar ierakstu pasniedza saviem tuvākajiem draugiem. Andrijanam viņš ierakstīja: «Dārgajam draugam — atmiņai par mūsu lielisko darbu, gatavošanos pirmajam kosmiskajam lidojumam un tā īstenošanu. Novēlu Tev vislaimīgākos un vislabākos kosmiskos lidojumus, vienmēr atgriezties uz mūsu mīļās Zemes sveikam un veselam. Neviena planēta taču mūs negaida tā. kā šī dārgā planēta, ko sauc par Zemi. Gagarins. 15.07.61.»

8

Pēc atlidošanas no Londonas Gagarins saņēma ielūgumu uz Maskavas kinofestivālu. Jurijs mazliet nokavēja preses konferences sākumu un ienāca zālē, kad tā bija līdz pēdējai iespējai pārpildīta. Sacēlās neiedomājams troksnis, kad kosmonauts gāja pa PSRS Kultūras ministrijas sēžu zāles eju.

Kultūras ministre J. Furceva iepazīstināja klātesošos ar Juriju Gagarinu un teica, ka viņš ir gatavs atbildēt uz jautājumiem.

Pirmo jautājumu uzdeva Džina Lolobridžida:

— Kur jums patīk labāk — uz Zemes vai kosmosā?

— Es esmu Zemes cilvēks, man uz Zemes ir labāk.

— Ceru, ka jūs atbrauksit uz Āfriku, — teica ēģiptiešu aktrise Fatina Hamama, — un tad jūs redzēsit vairāk nekā pa jūsu kosmosa kuģa iluminatoru. Ikviens afrikānis jūs gaida ar nepacietību un priecāsies par šo tikšanos.

— Atbraukšu, kad ielūgs.

— Vai popularitātes slogs ir smags? — atkal jautāja Džina Lolobridžida.

— Ļoti. Tikpat smags kā zemeslode...

— Ar ko jūs gribētu, lai jūs salīdzina: ar Ikaru vai

Kolumbu?

— Domāju, ka tas būtu pārlieku. Uzskatīšu par pietiekamu to, ko par mani teiks mana tauta.

— Vai jūs vēl lidosit kosmosā?

— Domāju, ka lidošu. Bet es negribu būt monopolists šajā ziņā. Lai mani draugi arī kļūst par kosmonautiem.

Kad preses konference beidzās un Jurijs rakstīja au-» togrāfus, abas burvīgās kinozvaigznes viņu apskāva un noskūpstīja.

Vakarā, ieraudzījusi šo ainu pa televīziju, Valentīna it kā jokodamās, bet tomēr tīri sievišķīgi viņam jautāja:

— Jura, saki godīgi: vai tu mani mīli?

— Mana mīlestība ir kā gredzens: tai nav gala. — Jurijs apskāva un noskūpstīja sievu.

Viņš, kā vienmēr, bija patiess. Taču Juriju mazliet uztrauca šī saruna: acīmredzot viņš sācis Valentīnai veltīt mazāk uzmanības. Braucieni, aizņemtība... Viņa pie tā vēl nebija pieradusi. Bet varbūt viņš tiešām ir devis kaut kādu pamatu? Agrāk viņš par to neko daudz nedomāja, jo mīlēja viegli un dabiski, tā, kā elpoja. Vienu viņš zināja noteikti: mīlestība, kuru aptumšo

savstarpēji pārmetumi, tāpat kā nevajadzīgu zvērestu apgrūtināta mīlestība, ir kā smags slogs, kas velk uz leju. Jurijs bija redzējis tādas ģimenes, kas dzīvoja vienos skandālos. Viņš nespēja saprast, kā tā var dzīvot. Un kāpēc tā jādzīvo? Viņi ar Valentīnu it kā papildināja viens otru. Sadalīja savā Starpā pienākumus, viens otram palīdzēja visās lietās. Kā gan citādi? Un it kā nekas nav mainījies viņu attiecībās. Tiesa gan, viņš kļuvis arvien nevaļīgāks. Jurijs vairs nevarēja pats tikt galā ar saņemtajām vēstulēm, un viņam bija vajadzīga palīdzība, lai sašķirotu pastu un atbildētu uz vēstulēm un telegrammām, kas sākumā pienāca simtiem, bet vēlāk tūkstošiem un desmitiem tūkstošiem. Viņam vajadzēja rūpīgi apsvērt, kā organizēt savu darbu, savu laiku. Iespaidu maiņa bija tik strauja, ikdienas programma tik piesātināta un darbs tik intensīvs, ka par atpūtu nebija ko domāt. Tikai kādu stundiņu, paretam pusi dienas viņš varēja veltīt sev un savai ģimenei. Un tas viņu satrauca. Gagarini bija pieraduši visu dalīt uz pusēm — gan priekus, gan bēdas. Bet tagad Jurijs juta, ka dzīves virpulis ierauj viņu straumē, arvien vairāk atrauj no ģimenes. Protams, Valentīna visu saprata. Viņa redzēja, ka tagad Jurijs gandrīz nemaz vairs nepieder sev, taču Valentīna, dabiski, gribēja, lai vīrs velta uzmanību arī viņai. Tomēr ne sievai, ne arī kādam citam Jurijs nedrīkstēja stāstīt, ko viņš dara no agra rīta līdz vēlai naktij laikposmos starp braucieniem.

Jurijs un viņa biedri gatavoja nākamo lidojumu vēl nozīmīgāku par pirmo. Zinātniekus interesēja, vai cilvēka organisms var normāli panest ilgstošu bezsvara stāvokli, vai šādos apstākļos saglabājas darbaspējas. Inženieri dega nepacietībā pēc plašākas programmas pārbaudīt modificēto kuģi, it īpaši rokvadības sistēmu un daudz ko citu, ko nevarēja izmēģināt pirmā lidojuma laikā.

Visi bija pārliecināti, ka šajā lidojumā dosies Hermanis. Viņš un Andrijans bija gatavi startam, abi bija vienādi sagatavojušies lidojumam. Kurš no viņiem lidos šoreiz, to galīgi izlems Valsts komisija. Taču visi bija pārliecināti, ka lidos Titovs. Nebija nejaušība, ka par pirmā lidojuma sekmīgu īstenošanu viņš tika apbalvots ar Ļeņina ordeni. Visi viņam palīdzēja sagatavoties, kā vien varēja.

Hermanis gatavojās. Viņš noslīpēja lidojuma uzdevumu kosmosa kuģa kabīnē, turpināja treniņus.

Jurijs gandrīz visu laiku bija kopā ar Hermani. Un tikai braucieni atrāva Juriju no šā darba, kas tagad bija vissvarīgākais.

9

Vēl spilgti atmiņā bija Anglijā gūtie iespaidi, kad jau vajadzēja braukt uz Poliju.

Varšavas neatkārtojamo savdabīgumu Jurijs ievēroja jau no pirmajiem uzturēšanās brīžiem šajā pilsētā, kura vārda pilnā nozīmē bija pacēlusies no pelniem un drupām.

— Bargajās dienās, kad notika antifašistiskā sacelšanās, mūsu galvaspilsētu noslaucīja no zemes virsas. Bija palikuši tikai akmeņi, ķieģeļu šķembas un kaili ēku mūri. Ļaudis teic, ka tagad Varšava kļuvusi vēl skaistāka, nekā bija agrāk, — paskaidroja poļu draugi.

Jurijs skatījās visapkārt un neticēja savām acīm: «Kā to visu varēja radīt no jauna? Gan šīs viduslaiku tirgotāju un amatnieku mājas ar zeliīto kliņģeri vai sudraba zābaku izkārtnes vietā, gan šos skaistos tiltus pār Vislu, gan šīs vecpilsētas ieliņas, kuras atgādina Ander-sena pasaku valstību?»

Juri jam parādīja arī jaunos kvartālus — namus no stikla un betona un veselus dzīvojamo namu masīvus, kas izauguši tautas varas septiņpadsmit gados. Pie daudziem namiem Jurijs ievēroja piemiņas plāksnes un bareljefus, kas bija rotāti ziediem, svētbilžu lampiņām un baltsarkanām lentēm. «Šeit krituši poļi cīņā pret fašismu. Tā ir varoņu piemiņa,» paskaidroja varša-vieši.

Tikko cilvēki Juriju pazina, tūdaļ pūlis ielenca mašīnu, tā ka nebija iespējams pabraukt. Vienā vietā jaunieši ne tikai cieši apstāja limuzīnu, bet pat mēģināja to pacelt, lai nestu uz rokām: pacelt neizdevās, bet viņi to tik stipri šūpoja, ka Jurijs jutās kā uz «šūpuļgalda» treniņu laikā. Vēlāk, svinīgo vakariņu laikā Belvederas pilī, viņš ar humoru pastāstīja šo epizodi blakus sēdošajiem poļu biedriem, un viņi sāka smieties...

Visu nakti vilciens veda Juriju uz Silēzijas rūpniecības rajonu. Pēc tam ap simt kilometru Jurijs nobrauca ar mašīnu, apstājoties pilsētās, pie šahtām un rūpnīcām. Vairāk nekā miljons silēziešu tajā dienā tikās ar Gaga-rinu. Visa mašīna bija pilnum pilna ar dažādiem, bet vienlīdz rūpīgi darinātiem suvenīriem un veltēm. Kombaini un lampiņas, vagonetes un kalnraču kapļi — tas viss bija izgatavots miniatūrā, ar uzrakstiem...

Visu laiku lija lietus. Jurijs stāvēja vaļējā mašīnā un izmirka, kā mēdz teikt, līdz pēdējai vīlītei. Bet arī milzīgi ļaužu pūļi stāvēja lietū un gaidīja tikšanos ar viņu. Gar šoseju gandrīz nepārtraukti stiepās viena vienīga pilsēta, kas sastāv no atsevišķiem rūpnīcu ciematiem, kuri saplūduši vienkopus. Tikai retumis šosejai pietuvojās nelieli lauciņi un koku puduri, kurus atkal nomainīja raktuvju torņi un rūpnīcu skursteņi. Tik lielu rūpniecības rajonu Jurijs vēl nekad nebija redzējis, un viņš ar interesi aplūkoja rūpnīcu korpusu kontūras, mēģinādams uzminēt, gar kādām rūpnīcām viņi brauc, pēc tam viņš precizēdams jautāja, pārbaudīja sevi. Un viņš reti kļūdījās: metalurģiskās, ķīmiskās, mašīnbūves rūpnīcas...

Kad viņi bija atgriezušies Katovicē, ausīs vēl arvien skanēja pūtēju orķestru skaņas un līksmā mītiņu kņada, acu priekšā ņirbēja ar zeltu un sudrabu izšūtie melnie ogļraču mundieri un daudzkrāsainie spalvu pušķi pie cepurēm.

Bet no rīta bija jālido uz Zelona Guru, lai piedalītos jaunatnes svētkos, un vakarā jāatgriežas Varšavā, kur Jurijam bija jārunā televīzijā un jāpiedalās lielā pieņemšanā par godu Polijas Atdzimšanas svētkiem.

No turienes Jurijs uz dažām stundām atgriezās Maskavā un pēc tam atkal devās garā, gandrīz pusmēnesi ilgā braucienā pa Kubu, Brazīliju un Kanādu.

Programmu karuselis griezās arvien straujāk, arvien parastāka kļuva viesošanās dažādās valstīs, jau vieglāk bija panesama laika joslu un iespaidu maiņa, tomēr nogurums lika sevi manīt — tas viss prasīja pārāk lielu un, galvenais, neparastu piepūli.

Trešā nodaļa

Kubas lietus... — Brazīlija un Brazilja. — «Es nezinu — ko vēl lai jautāju senjorain Gagarinam?...» — Ciemos pie S. Itena. — Pa paralēliem kuisiem ... — Turpat, pte Volgas. — Ar Valentīnu pa Donavu. — «Mums patīk Indija.» — «Lanka». — Sirsnīga uzņemšana vēsajā Kabulā.

Lidojums uz Amerikas kontinentu nebija grūts — sarežģīts šķita vienīgi pats komandējums, kuram viņš gatavojās patiesībā tikai lidmašīnā. Pēc Polijas apmeklējuma nogurums bija mazliet pārgājis, palikušas tikai patīkamas atmiņas no sirsnīgajām tikšanās reizēm. Jurijs atcerējās salūta zalves un krāšņo uguņošanu Zelona Gurā, sarunu ar orenburgieti I. Krjučkovu, viņa jautājumus un stāstījumu, atcerējās Orenburgu, lauka aerodromu Urālas krastā... Bet vajadzēja noskaņot sevi uz citu vilni.

Kāds žurnālists bija paņēmis līdzi aprakstus par Kubu. Tie ļoti noderēja. Par šo zemi Jurijs zināja mazāk nekā par Eiropas valstīm, ko pirms viņa bija apmeklējuši daži paziņas. Tomēr ne palasīt, ne parunāt, kā pienākas, ar draugiem par Kubu viņš nepaguva. Tikko viņš bija iedziļinājies lasīšanā, jau lidmašīna nolaidās Islandē, amerikāņu aviācijas bāzē Keflavikā. Te bija jāstāv veselu stundu. Pilnīgi pietiekami, lai aizbrauktu uz pilsētu un kaut vai pavirši apskatītu šo neredzēto zemi. Bet programmā tas nebija paredzēts. Bija ieplānota tikai tikšanās aerodromā, kur sapulcējās tūkstošiem karavīru un civiliedzīvotāju. Tad lidmašīnā iekāpa divi kanādiešu lidotāji, un tā uzņēma kursu uz Gan-deru, kas atrodas Ņūfaundlendas salā.

Jau otro reizi viņš lido pāri šim okeānam. Tiesa gan, pa dažādām trasēm. Toreiz šajā puslodē bija nakts. Taču dienas gaismā okeāns, arī no kosmiskā lidojuma augstuma, droši vien izskatās gandrīz tāds pats kā tagad. Toreiz Jurijs to šķērsoja kādās divdesmit minūtēs vai pat vēl ātrāk. Tagad lejā aizpeld dažādas valstis, un šķiet, ka lidmašīna ir sastingusi starp debesīm un ūdeni un nekust ne no vietas ...

Jurijs domāja par visu to un nemaz nemanīja, ka bija sācis snaust — gan laika joslu maiņa, gan pēdējo dienu nogurdinošie braucieni, gan steidzīgā pošanās ceļam tomēr lika sevi manīt. Pēkšņi salonā atskanēja otrā pilota balss:

— Lido mūsu TU-114! Atgriežas no izmēģinājuma brauciena uz Ameriku. Skatieties pa labi no borta mazliet augstāk nekā mēs ...

Jurijs acumirklī pagriezās uz iluminatora pusi. Uz mirdzošās debess fona viņš ieraudzīja pienbaltu inversijas trasi un pēc tam arī skaidru pašas lidmašīnas siluetu. Jā, tas bija TU. To grūti sajaukt ar citu lidmašīnu.

Jurijs iedomājās par Tupoļevu, pēc tam par Koro-ļovu, atcerējās Galvenā konstruktora stāstījumu, kā viņš aizstāvējis diplomdarbu Tupoļeva vadībā, kā strādājis ar Tupoļevu savas konstruktora karjeras pašā sākumā Tas v:;ss nezin kāpēc pievērsa Jurija domas mājām, Valentīnai, meitiņām.

— Sveiciens no mums Dzimtenei! — teica Jurijs, ar skatienu pavadīdams lidmašīnu, un atkal iegrima lasīšanā.

Viņam aiz muguras runāja par Plaijahironu. Aprēķināja, ka šodien aprit tieši simt dienu kopš tā laika notikumu sākuma. Jurijs atcerējās, kā toreiz māte domāja. ka viņu sūta uz tālo Kubu aizstāvēt revolūciju...

Salonā ienāca lidmašīnas komandieris Ivans Gruba.

— Lidojam Floridas traversā. Tā ir pa labi no borta. Ešelons 10 000.

Jurijs paskatījās pa iluminatoru. Reto mākoņu starpās vizuļoja ūdens — zaļgani zils, dzidrs...

— Lejā ir Kārību jūra, — teica Gruba.

— Jura, laiks pārģērbties, — atgādināja Kamanins. — Tur droši vien ir neiedomājams karstums.

— Ja jau jāpārģērbjas, tad jāpārģērbjas.

— Havanā ir silts. Saņēmām meteoroloģiskās ziņas. Trīsdesmit grādu, — piebilda Gruba.

Jurijs noņēma no pakaramā sniegbaltus formas svārkus, tādas pašas bikses un kurpes un sāka pielāgot formas cepurei balto pārvalku, kas bija speciāli pašūts šim braucienam.

Lejā zem lidmašīnas spārna vīdēja sarkanīga krastmala. Palmu birzis, šosejas, pludmales, jūras krasta bangu sudrabainā josla — tas viss bija skaidri redzams. Kuba!

Lidmašīna samazināja augstumu. Jurijs nepamanīja, ka iluminatoros satumsa: viņš bija pārāk aizņemts ar pošanos un gatavošanos. Bet satumsa negaidīti ātri. Milzīgs mākonis aizsedza Havanu. Kad lidmašīna jau bija nosēdusies un sāka ripot pa celiņu, gar kuru stāvēja tautas milicijas goda sardze, — nodārdēja pērkona grāvieni, nošķīla zibens, un sāka gāzt tik stiprs lietus, kādu Jurijs pat nevarēja iedomāties. Lietus kā blīva, melna siena norobežoja lidmašīnu no lidostas. Un tomēr aiz spokaini ņirbošās lietus straumes uz ēkas gaišā fona varēja samanīt milzīgu pūli. IL-18 lēni ripoja arvien tuvāk un tuvāk stāvvietai. Nu jau pa iluminatoru varēja saskatīt atsevišķu cilvēku augumus un sejas. Cilvēki mierīgi stāvēja lietū.

Piebrauca traps. Atvērās durvis. Zibens uzliesmojumā Jurijs ieraudzīja, ka tautas milicijas goda sardzes priekšā stāv Fidels Kastro, Osvaldo Dortikoss, Ernesto Če Gevara un Rauls Roa ...

Kāds pasniedza Juri jam apmetni, bet viņš to nepaņēma un devās uz durvīm.

— Jāiet, — aiz muguras uzmundrināja Kamaņins, un Jurijs stingru soli izgāja uz trapa.

Lietus tūdaļ caurcaurēm izmērcēja formas svārkus un kreklu. Ūdens šaltis lieca Gagarinu pie zemes, bet viņš gāja uz lidostas ēku, kur lietū stāvēja republikas vadītāji.

Caur pērkona dārdiem un ūdens šalkoņu tik tikko varēja dzirdēt PSRS un Kubas himnu skaņas, bet Jurijs gāja. Gāja, ne ar ko nerēķinādamies, kamēr nokļuva Kubas biedru draudzīgajos apskāvienos.

— Viva, Gagarin! — skanēja pāri visam lidlaukam.

— Pati debess jums salutē! — teica Fidels, iepazīstinot Juriju ar sagaidītājiem.

Un nu jau kortežs strauji devās uz Havanu. Visā astoņpadsmit kilometru garajā ceļā lietū stāvēja cilvēki.

Drīz vien lietus pārgāja tikpat negaidīti, kā bija sācies.

Nelielajā savrupmājā, ko ierādīja viesiem, Jurijs vēl nebija paguvis pārģērbties, kad strauji ienāca Kastro. Vispirms^ viņš izgrieza ūdeni no beretes un jautrā balsī atvainojās par kosmisko lietusgāzi.

— Jā, ļoti spēcīgi kapāja. To pat nevar nosaukt par lietu, — teica Jurijs. — Es tādu lietusgāzi vēl nekad nebiju redzējis.

Gagarina ierašanās dienā — 26. jūlijā — pagāja gads kopš Fidela Kastro un viņa biedru drosmīgā uzbrukuma Monkadas kazarmām, kas iezīmēja bruņotās cīņas sākumu pret Batistas režīmu.

So dienu svinēja visa zeme. Sevišķi spēcīgu iespaidu uz Juriju atstāja svētki Revolūcijas laukumā. Sešas stundas ilga fizkultūriešu gājiens. Sporta sacensības, tautas dejas un dziedāšana, kurā piedalījās tūkstošiem cilvēku, — tas viss bija ļoti skaisti un svinīgi. Bet sevišķi Gagarinu saviļņoja kolonna, kurā soļoja pieci simti karognesēju, nesdami sociālistiskās sadraudzības valstu karogus. Kad kolonna iesoļoja laukumā, orķestri sāka spēlēt «Internacionāli», un tiem pievienojās gandrīz vai miljons balsu. Dziedāja visi, kas atradās laukumā. Tas bija tik iespaidīgi, ka Jurijs sajuta tādu kā kamolu kaklā...

Nākamajā dienā šis laukums kļuva par grandioza mītiņa arēnu. Arī tik milzīgu ļaužu pūli Jurijs nekad vēl nebija redzējis.

Pēc mītiņa atklāšanas Osvaldo Dortikoss nolasīja republikas ministru padomes lēmumu par Jurija Gagarina apbalvošanu ar tikko nodibināto ordeni «Playa Gi-ron». Ar šo ordeni turpmāk apbalvos tos, kam ir izcili nopelni cīņā par brīvību un neatkarību, par mieru un cilvēces progresu. Saņemot ordeni, Jurijs teica:

— Apbalvošanu ar šo ordeni es pirmām kārtām uzskatu par Padomju Savienības un Kubas nesatricināmās draudzības izpausmi, par padomju tautas nopelnu atzīšanu cīņā par mieru. Visi divi simti divdesmit miljoni padomju cilvēku ir patiesi un uzticami kubiešu tautas draugi.

Tikšanās ar kubiešiem, ilgas sarunas ar Fidelu un viņa biedriem, lekcija un atbildes uz jautājumiem Havanas universitātē, tikšanās ar Kubas arodorganizācijām, pieņemšanas un atkal uzstāšanās... Un tas viss — milzīgā karstumā. Un katru reizi vairākas stundas no vietas. Un tā no agra rīta līdz vēlai naktij. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka pat Jurijs jutās noguris. Fidels Kastro to pamanīja un ieteica nedaudz grozīt programmu. Tā Gagarins un personas kas viņu pavadīja, nokļuva kūrortā Atlantijas okeāna piekrastē. Vairākas stundas viņi uzturējās Vanadēro pludmalē, kur atrodas starptautiskais atpūtas nams «International». Tās bija atpūtas stundas pirms jauna lidojuma gandrīz gar visu Amerikas kontinentu.

Bet tad viņi uz laiku šķīrās no Kubas un aizlidoja uz Brazīliju, pa ceļam nolaizdamies nelielajā Kirasao salā.

2

Brazilja, jaunā valsts galvaspilsēta, pavisam nesen izaugusi sarkanīgajā tuksnešainajā plakankalnē. īsa apmaiņa ar runām, intervija, degvielas iepildīšana, un lidmašīna uzņēma kursu uz Riodežaneiro.

No lielā augstuma skaidri bija redzams okeāns, uguņu laistīšanās un pēc tam plaša atblāzma, pat krasta bangas, kas apskalo Kapalcabanas pludmali. Pēdējais pagrieziens, un lidmašīna sāka laisties lejup.

Lai gan bija vēla nakts, Galeonas aerodromā un ielās bija sapulcējies daudz ļaužu. Kādā vietā policija ar ūdens strūklu no ugunsdzēsēju šļūtenēm izklīdināja ļaužu pūli, kas bija aizsprostojis tiltu. Visā trasē atskanēja apdullinoši petardu sprādzieni, ar kuriem Brazīlijā mēdz sagaidīt godājamus viesus. Un tā tas notika gandrīz līdz pašai villai, kur izvietoja visu grupu.

Pie vakariņu galda turpinājās neatlaidīgi preses darbinieku uzbrukumi, uzliesmoja zibspuldzes, nebeidzamā virknē' izstiepās autogrāfu tīkotāji, tika uzdoti daudzi jautājumi. Divas dienas un trīs naktis, ko bija paredzēts pavadīt Riodežaneiro, bija sadalītas pa minūtei: tikšanās, pieņemšanas, vizītes, preses konferences, lekcijas.

Tikšanās studentu klubā Flaja Flamingo bulvārī bija neliekuļota un sirsnīga, tā turpinājās arī uz ielas, kur liels ļaužu pūlis bija aizpildījis visu krastmalu un apturējis transporta kustību... Tikšanās ar strādniekiem metalurgu klubā, kas beidzās ar «Internacionāles» dziedāšanu ... Tikšanās un preses konference Brazīlijas izdevēju asociācijā. Zālē bija vairāk nekā divi simti cilvēku, kuri pārstāvēja daudzu valstu presi, radio un televīziju. Jurijam uzdeva daudz dažādu jautājumu. Un viņš atbildēja atklāti, skaidri un saprotami.

— Ar ko izskaidrojams jūsu dzīvesprieks?

— Ar to, ka es mīlu dzīvi. Esmu jauns, man ir tikai divdesmit septiņi gadi. Dzīve pie mums Padomju Savienībā ir laba un būs vēl labāka. Kāpēc gan lai es nebūtu dzīvespriecīgs?

— Vai jūs uzskatāt, ka jūsu lidojums kosmosā ir tikai PSRS uzvara?

— Kosmosa apgūšana, protams, pirmām kārtām ir padomju zinātnes un tehnikas panākums. Taču šo panākumu padomju cilvēki guvuši visas cilvēces interesēs.

— Kā tieši jūs varat veicināt mieru?

— Viens cilvēks neko nevar panākt visai mūsu planētai tik svarīgā lietā kā cīņa par mieru. Tajā jāpiedalās visu zemju tautas masām. Tikai tad kara mākoņi tiks izkliedēti uz visiem laikiem.

— Es nezinu, ko vēl lai jautāju senjoram Gagarinam. Uz jebkuru jautājumu viņš atbild lieliski, — preses konferences nobeigumā teica viens no Brazīlijas preses veterāniem — de Itaraji.

Šajā zemē Jurijs sevišķi asi izjuta, ka ap viņu tika taisīta lielā politika. Gan viņiem ierādītā attālā villa, gan bezgalīgās, pilnīgi negaidītās pieņemšanas, kas dažkārt nomainīja ieplānotās tikšanās ar strādniekiem un jaunatni, gan glaimīgās runas, kuras viņš bija spiests noklausīties tā vietā, lai runātu pats, runātu par mieru un draudzību, par nepieciešamību nodibināt diplomātiskās attiecības starp Brazīliju un PSRS, par padomju cilvēku darbu kosmosa apgūšanā, par padomju dzīvi,— tā visa bija smalka un sarežģīta politika.

Un tomēr jau pirmie kontakti ar vienkāršajiem brazīliešiem liecināja, ka viņi mīl Padomju zemi un, apliecinot Jurijam savas jūtas, dedzīgi sveic viņa Dzimteni, uzvarējušā sociālisma zemi. Tieši par to kosmonautam stāstīja rakstnieks Žoržs Amadu un viņa dzīvesbiedre, kad viņi kuterī vizinājās pa Rio līci īsi pirms aizlidošanas uz Sanpaulu.

Jurijam ļoti gribējās pabūt šai debesskrāpju un rūpnīcu pilsētā, darbarūķu pilsētā, kur no četriem miljoniem iedzīvotāju gandrīz puse ir strādnieki. Šī pilsēta dod ap septiņdesmit procentu Brazīlijas rūpniecības produkcijas. «Ja jau jāuzstājas un jārunā, tad labāk to darīt strādnieku auditorijā,» domāja Jurijs. Bet acīmredzot tieši to negribēja cilvēki, kas viņu bija ielūguši apmeklēt šo «brīvās pasaules valsti». Aerodromā Gaga-rinu sagaidīja policija, oficiālās personas un pavisam nedaudz reportieru. Uzturēšanos pilsētā pēkšņi saīsināja līdz vienai diennaktij, bet tikšanās ar darbaļaužu masām stadionā tik tikko neizjuka, jo pa pilsētas radio «aiz pārpratuma» paziņoja nepareizu atklāšanas laiku. Tikšanās sākās agrāk, nekā bija paredzēts.

Stadionā Gagarinu apsveica Astronautikas un kosmosa pētniecības institūta prezidents Flavio Pereira. Šo institūtu nodibināja Sanpaulu pirms dažiem mēnešiem. Juriju ievēlēja par tā goda locekli. Pēc tam institūta vārdā pilsētas mērs Prestess Maija pasniedza J. Gaga-rinam diplomu par viņa apbalvošanu ar medaļu «Kosmosa pionieris», kura tika nodibināta neilgi pirms viņa atbraukšanas. Kosmonauts pastāstīja par savu lidojumu un padomju zinātnes sasniegumiem. Stadionā ne vienu reizi vien atskanēja summējumi par godu PSRS un Brazīlijas draudzībai.

Jurijam atmiņā palika brokastis, ko sarīkoja Brazīlijas žurnālisti, kas bija sabraukuši Sanpaulu. Temperamentīgie, sirsnīgie, zinātkārie un enerģiskie žurnālisti Juriju bērtin apbēra ar jautājumiem. Gagarins runāja atklāti un dedzīgi — to prasīja situācija, tā draudzības un savstarpējās saprašanās atmosfēra, kas valdīja šajās brokastīs. Tika skarti visnegaidītākie temati. Jurijs pēc jautājumiem sprieda, cik maz šie cilvēki zina par mūsu zemi uri cik ļoti viņi grib zināt vairāk. Un viņš labprāt pastāstīja visu, ko varēja.

Un vēl viņam atmiņā iespiedās vienkārša divstāvu savrupmāja Sanpaulu klusajā Freija Kaneka ielā. Masīvas durvis, ļoti maza halle. Pa kreisi ieeja viesistabā, pa labi — ēdamistabā. Tieši pretim — kāpnes. Cīkstošās koka kāpnes, kas ved uz otro stāvu, kur atrodas bibliotēka un atpūtas istabas... Tūkstošiem tādu pašu savrupmāju ir Sanpaulu, Riodežaneiro un citās Brazīlijas pilsētās. Bet šī māja nav gluži parasta tāpēc, ka bibliotēkā viņš ieraudzīja plauktus ar uzrakstiem: «Corkijs», «Majakovskis», «Padomju dramaturģija» ... Bet lielajā viesistabā bija milzīgs stends ar krāsainām Maskavas, Ļeņingradas, Zaporožjes, Tbilisi un citu padomju pilsētu fotogrāfijām... Šajā Freija Kaneka ielas mājā atrodas Brazīlijas un PSRS kultūras sakaru biedrības valde.

No Sanpaulu viņi atgriezās galvaspilsētā. Brazilja atgādināja drosmīgu arhitektūras eksperimentu. Tur bija kubveida, kausveida un apgāztas puslodes formas nami. Betons, stikls, asfalts un nedaudz apstādījumu. Drīzāk gan klaji laukumi, ap kuriem tik tikko iezīmējas ielas ar mašīnu virknēm uz brauktuvēm un abstraktām skulptūrām zālāju vidū.

Dīvainu svešādu iespaidu atstāja šī pilsēta uz Juriju un visiem, kas viņu pavadīja. Lai gan arhitektu un celtnieku meklējumi neapšaubāmi bija interesanti. Iemiesot betonā tādas drosmīgas formas — tas vien laikam nebija tik viegli. Taču no celtnēm, lai cik tās bija neparastas, dvesa racionālisms. Atklāti sakot, pilsēta Jurijam ne visai patika, bet brazīliešiem viņš to negribēja teikt — tā tomēr ir galvaspilsēta. Ja viņiem patīk, lai dzīvo vien tādā. Tā viņu pašu darīšana. Interesants bija kas cits: iecere uzcelt klajā vietā nevis parastu pilsētu, bet gan valsts galvaspilsētu. Uzcelt dažos gados. Taisnās, platās ielas nekur nekrustojas, ietvju tikpat kā nav — viss būvēts ar tādu aprēķinu, ka cilvēki pārvietosies ar automobiļiem. Vērienīgi. Namiem milzīgi logi — stikla plaknes gandrīz pa visu sienu. Acīmredzot rēķinoties ar gaisa kondicionēšanu. Vārdu sakot — interesanti, tāpēc ka tas viss ir neredzēts. Vienīgais, kas viņam iepatikās, bija plašie prospekti un laukumi. Neko neteiksi, būvēts ar rezervi. Un, kad laukumos starp namiem ierīkos parkus un zaļas esplanādes, izbūvēs baseinus un uzcels pieminekļus, tad varbūt būs tīri labi. Nākotne parādīs, cik moderna pilsēta kļūs pēc kāda laika...

— Apmēram tādu daži fantasti iztēlo nākotnes pilsētu» Man gan pagaidām negribētos dzīvot šajā pilsētā, — teica Jurijs brazīliešiem, kas viņu pavadīja, kad tie tomēr sāka neatlaidīgi interesēties, kādu iespaidu uz viņu atsējusi Brazīlijas galvaspilsēta. — Es mīlu dabu, zaļumus, omulību pat pilsētā.

Galvaspilsētā, Plano Alto pilī, padomju kosmonautu pieņēma Brazīlijas prezidents 2anio Kvadross. Pēc sarunas prezidents aicināja Juriju uz zāli, kur bija sapulcējušies Brazīlijas laikrakstu, radio un televīzijas žurnālisti. Kvadross pasniedza kosmonautam ordeni «Par nopelniem gaisa kuģošanā». Uzrunājot J. Gagarinu, prezidents teica:

— Jūsu ekselence pavēra cilvēcei jaunu zināšanu jomu. Esmu pārliecināts, ka tas veicinās labāku savstarpējo saprašanos starp cilvēkiem un stiprinās mieru. Mēs visi, lai kur mēs būtu un neatkarīgi no tā, pie kādas nācijas un kontinenta mēs piederam, esam sajūsmināti par jūsu ekselenci. Brazīlijas valdība, apbalvojot jūs, vēlas apliecināt savu atzinību un sajūsmu par jūsu izcilo sasniegumu zinātnē, kas padarīja slavenus jūs, krievu tautu un valdību. Novēlu jums laimi.

«Jūsu ekselence» — tā Juriju uzrunāja pirmo reizi mūžā. Viņam izklausījās mazliet ērmoti to dzirdēt, bet viņš sev teica: «Arī pie tā pieradīsim! Tas nav pats grūtākais...»

Vēlu naktī, pēc Nacionālā kongresa, Aviācijas ministrijas un Valdības nama apmeklēšanas, Gagarins un personas, kas viņu pavadīja, savā uzticamajā lidmašīnā ĪL atkal devās uz Kubu, lai no turienes lidotu tālāk uz Kanādu.

Rītausma uz zemes ir gandrīz tāda pati kā kosmosā. Tieši tāds salīdzinājums Jurijam ienāca prātā, kad viņš ieraudzīja saullēktu. Tāda pati spilgti oranža josla pie apvāršņa, un šķiet, ka pret samtaini melnajām debesīm tūlīt uzplauks varavīksne. Mākoņus virs tās iekrāso sārta atblāzma. Tiem cauri pēkšņi izspraucas spilgts gaismas kūlis, kas acu priekšā pārvēršas par spožu saules segmentu. Tomēr tas viss notiek daudz lēnāk nekā kosmosā un tāpēc ir neparastāks. Pie paša iluminatora deg Saifle, tikpat kā liesma martenkrāsnī. Varbūt tā liekas tāpēc, ka gaiss ir dzidrs, bet varbūt tāpēc, ka viņi lido gandrīz gar ekvatoru.

Nolaišanās Kirasao, pārnakšņošana jau pazīstamajā Villemštates pilsētas viesnīcā, kas atgādina kuģi, ar istabām, kuras sauc par kajītēm, un logiem iluminatoru veidā. Un atkal cels uz ziemeļiem.

Šoreiz Havana viņus sagaidīja ar skaistu laiku un tādu sirsnību, ar kādu sagaida ne vien vecus paziņas, bet arī mīļus cilvēkus.

Fidels Kastro viņus gaidīja tajā pašā ārpilsētas mājā, kur viņi bija apmetušies pirmo reizi. Pēc brokastīm visi aizbrauca viesos pie padomju māksliniekiem, kas bija atbraukuši uz Havanu no Meksikas, dienu pavadīja kopā, bet vakarā Kastro ielūdza visus padomju biedrus uz draudzīgām vakariņām nelielā mākslinieku kafejnīcā.

Tas bija patīkams vakars, kas norisēja gluži kā ģimenes lokā. Uzstājās mākslinieki. Ģitāru skaņu, bungu rīboņas un marakasu un kastaņešu klakšķu pavadījumā klātesošie līksmi dziedāja līdzi māksliniekiem.

Tieši blakus viņu galdam ogļu pannā cepās gaļa. Aprasojušās glāzēs apelsīnu un citronu zeltainajā sulā peldēja ledus gabaliņi, kā biezs tējas uzlējums laistījās rums, mutuļoja zili cigāru dūmi, tasītēs kūpēja kafija... Un valdīja tāda nepiespiesta jautrība, ka Jurijs neviļus nodomāja: cik labi būtu, ja visi cilvēki uz zemes tā varētu atpūsties, temperamentīgi priecāties par dzīvi, ja viņiem nebūtu jārūpējas par maizes kumosu un nebūtu nekādu karu.

Pēc Brazīlijas, neraugoties uz neparastajiem apstākļiem un to, ka visapkārt skanēja spāniešu valoda, viņš šeit jutās kā mājās, jo te valdīja vienkāršība, patiesums un sirsnība.

Tikai vēlu naktī visi kopā aizbrauca uz aerodromu. Kastro uzlika Juri ja dāvināto vasaras formas cepuri un pasniedza Gagarinam savu bereti. Viņš uzmanīgi apskatīja lidmašīnu, pasniedza visiem veltes un tad atvadījās.

— Muchas grades, Fidel! — atvadoties aizkustināti teica Jurijs. — Liels paldies jums visiem par uzņemšanu, par visu ...

Aizlidošanas dienā Kubā pienāca laikraksti ar jaunās partijas Programmas projektu, kas jāpieņem PSKP XXII kongresam. Vēstniecības darbinieki atveda dažus laikraksta numurus uz aerodromu. Tagad lidmašīnā visi lasīja šo dokumentu. Miegs nevienam nenāca, lai gan bija vēla nakts. Jurijs iesnaudās tikai rīta pusē, gandrīz pirms pašas nolaišanās Halifaksā, un pamodās no grūdiena, kad riteņi skāra zemi.

Lidostā viņus sagaidīja Sairuss Itons ar ģimeni un žurnālisti, kuri palūdza Juriju īsi atbildēt uz viņu jautājumiem.

Preses minikonference notika tieši lidostas ēkā. Un mašīnu virkne jau traucās pa šoseju starp laukiem un koku puduriem uz Paguošu, kas ir pazīstama ar to, ka te konferences rīko kodolieroču aizliegšanas un vispārējās atbruņošanās piekritēji.

Divsimt kilometrus mašīnas nobrauca nepilnās pusotrās stundās. Ceļš veda gar fermām, gar priežu siliem, bērzu birztalām, gar laukiem ar labības kūļiem un gar upītēm, kas aizaugušas ar meldriem un grīšļiem. Laiks bija saulains, bet pēc Brazīlijas un Kubas te šķita pavēsi. Un Jurijs sajuta kaut ko tik mīļu, tuvu un ierastu, it kā viņš būtu netālu no Maskavas, nevis aiz trejdeviņām zemēm. Varbūt noguruma, varbūt ceļā gūto iespaidu ietekmē viņu pārņēma neizsakāms maigums, atceroties savas Dzimtenes mežus un āres; viņš pēkšņi piemirsa, kur atrodas un kurp brauc, piemirsa pat mītiņu, kurā viņam pēc stundas būs jārunā.

Nikolajs Kamaņins iztraucēja viņu no pārdomām, un viņi sāka apspriest, ko Juri jam teikt, uzrunājot ievērojamus rūpniekus, zinātniekus un sabiedriskos darbiniekus, kas sapulcējušies Paguošas konferenču ierosinātāja un organizētāja Sairuša ītona dzimtenē.

Nogriezušās no šosejas, mašīnas brauca arvien dziļāk mežā, un tad plašā norā pie mājas, ap kuru kuploja sirmi ozoli, Jurijs ieraudzīja lielu ļaužu pūli.

Padomju viesus šeit gaidīja. Tiklīdz viņi izkāpa no mašīnām, pūtēju orķestris sāka spēlēt Kanādas himnu — melodisku un skaistu. Pēc tam gluži negaidīti atskanēja Internacionāle. Jurijs, ieraudzījis pret viņiem pavērstos mikrofonus un televīzijas kameras, saprata, ka mītiņu pārraida pa radio un televīziju. Tas viņu iepriecināja: lai Kanāda un varbūt arī Amerika paklausās proletāriešu himnu — komunistu partijas himnu.

Tie, kas runāja mītiņā, atzinīgi izteicās par padomju zinātnes sasniegumiem, apsveica Juriju ar viņa lidojumu, augstu novērtēja to, ko PSRS veic visā pasaulē miera interesēs. Mītiņā runāja piecpadsmit cilvēku.

Pēc tam vārdu deva Gagarin am. Jurijs runāja par mieru.

Vēlu vakarā pēc preses konferences viņi atkal devās Haiifaksas virzienā, uz Sairuša ītona fermu. Kad, ērti iekārtojušies plašajā mājā, viņi jau laidās snaudā, īto-nam piezvanīja no pilsētas un paziņoja, ka Krievijā palaists otrs kosmosa kuģis, kurā lido cilvēks. To pilotē Gaisa Kara Spēku majors Hermanis Titovs. Fermas īpašnieks saprata, ka viesiem tā būs bezgala priecīga ziņa, un viņš tos pamodināja. Nu tik sākās klapatas: jāuzņem sakari ar Maskavu, jāpošas ceļā, radio ziņojumi zibenīgi jāpārtulko krievu valodā. Jurijs izteica vēlēšanos apsveikt Hermani ar lidojumu. Rūpnieka ģimene kā varēdama palīdzēja viesiem. Viņi ilgi apdomāja apsveikuma tekstu un adresi, līdz beidzot N. Kamaņins noteica:

— Raksti vienkārši: «Kosmosā. Titovam.» Noteikti saņems!

Jurijs paņēma bloknotu un pildspalvu un sāka rakstīt: «Dārgais Hermani! Ar sirdi un dvēseli esmu ar Tevi. Apskauju Tevi, draugs. Sirsnīgi skūpstu. Ar satraukumu sekoju Tavam lidojumam. Esmu pārliecināts, ka Tavs lidojums, kas atnesīs jaunu slavu mūsu Dzimtenei, padomju tautai, beigsies sekmīgi. Uz drīzu redzēšanos. Gagarins.»

Telegrammu nosūtīja, mantas sakravāja, un pienāca laiks braukt uz aerodromu. Pēc programmas gan bija paredzēts vēl vienu dienu atpūsties villā, bet vai tagad vairs varēja kavēties šeit?

Gagarins jau pirms sava brauciena zināja kuģa palaišanas laiku, un tomēr viņu pārņēma satraukums. Un arī nepacietība, kuru gandrīz nebija iespējams apvaldīt, kad kļuva zināms par Hermaņa lidojumu. Juriju nomāca doma, ka viņš atrodas pārāk tālu no Volgas, no nolaišanās vietas, — gandrīz vai planētas otrā pusē, — un var nokavēt Titova finišu. Tālab šī drudžainā pošanās. Un jāteic: skubināms nebija neviens, viss notika ātri it kā pats no sevis. Tikai laika apstākļi nekam nederēja: mākoņi peldēja pavisam zemu, klājās migla. Taču šādos laika apstākļos pacelšanās gaisā nav pats grūtākais.

Bet nu jau viņi atkal ir Halifaksā. Lidlauks. Atvadīšanās no ītona un citiem kanādiešu draugiem.

Lidmašīna iznira no mākoņiem, atmirdzēja saule. Tagad visas domas bija pievērstas Hermaņa lidojumam.

Kā viņam tur klājas? Piloti tvēra Maskavas radio, nesa zīmītes ar saņemtajām ziņām.

Gagarins «Pravdai» gatavoja rakstu par sava drauga lidojumu kosmosā. Tad mazliet atpūtās un drīz atkal turpināja strādāt. Domājot par Hermani, Jurijs pārdzīvoja visus viņa lidojuma posmus, kuru programma viņam bija zināma līdz pēdējam sīkumam: gan atpūta orbītā, gan kosmiskās pusdienas, gan vestibulārie testi, gan kinofilmu uzņemšana... Tuvojās kosmosa kuģa «Vostok-2» nolaišanās laiks, un šie brīži sevišķi satrauca Gagarinu. Viņš labi atcerējās, kā pats bija lidojis uguns mutulī, kā sprakšķēja korpusa aizsargkārta, kā nodzeltēja iluminatoru stikli... Jurijs zināja, cik sarežģīta un bīstama ir nolaišanās no orbītas, cik liktenīga var būt pat visniecīgākā kļūda aprēķinos, nosakot grādus, minūtes un pat sekundes brīdī, kad ieslēdz orientācijas sistēmas un bremzēšanas dzinēj iekārtu.

IL-18 un «Vostok-2» dažādā augstumā un ar dažādu ātrumu lidoja no rietumiem pa paralēliem kursiem pretim saulei. Jurijs un viņa biedri gluži neviļus meklēja debesīs mirdzošo kosmosa kuģa punktiņu, bet kur nu to atradīsi bezgalīgajā sestajā okeānā, turklāt vēl dienā? ... Pēc kartes viņi atzīmēja kosmosa kuģa «Vos-tok-2» orbītu ...

Vnukovas lidostā viņi nolaidās gandrīz tajā pašā laikā, kad kosmosa kuģis «Vostok-2» piezemējās Sara-tovas apkaimē. Nu jau bija skaidrs, ka viss ir kārtībā. Tagad drīzāk jānokārto darīšanas Maskavā un jālido turp.

3

.. . Jurijs tikās ar Hermani abiem jau pazīstamajā divstāvu mājā Volgas krastā. Tikai tagad bieza lapotne sedza kokus un zaļā augusta zāle bija izaugusi gandrīz vai līdz ceļiem, vējā šūpojās pelēcīgās skaras, apslēpdamas kumelītes un noziedējušās pienenes ...

Te vfņam viss atgādināja pirmās dienas pēc lidojuma. Te viņš gulēja, te viņu šinelī tērpušos nofotografēja laikrakstam «Komsomoļskaja pravda», te viņš sniedza ziņojumu, bet tur notika pirmā preses konference... Tagad māja nezin kāpēc izskatījās mazāka un patīkamāka, laikam tāpēc, ka lapu zaļums aizsedza sienu krāsu. Un ari Volga bija citāda — mīlīgāka, plašāka.

Un krastmalas zeltainā smilts. Toreiz bija sniegs un tajā vīdēja pirmie atkusušie, brūnganie lāsumi...

Apmēram simt dienu šķir vienu lidojumu no otra, bet * cik milzīgs solis sperts uz priekšu! Septiņpadsmit saullēktus Hermanis sagaidīja vienā diennaktī, ko viņš pavadīja kosmosā; tas nozīmē, ka septiņpadsmit reizes pieaugusi pētījumu intensitāte lidojuma laikā. Tas ir kā dziļš arums pēc pirmā izmēģinājuma. Tā šajā kosmosa līdumā būs arī turpmāk...

Jurijs pārlūkoja kosmosa kuģa «Vostok-2» bortžur-nālu ar ciļņoto PSRS ģerboni uz baltā vāka un Hermaņa zīmējumiem tekstā. Tā vairs nebija planšete kā toreiz viņam, bet gan īsts bortžurnāls. Viņš lasīja ierakstus, kas bija izdarīti viņa drauga skaidri salasāmajā rokrakstā, un domāja par to, cik daudz lidojumu vēl notiks: Hermanis ir pierādījis galveno — arī ilgstošs bezsvara stāvoklis nav šķērslis darbam kosmosā. Tomēr vesela diennakts tur jau ir pavadīta!

— Tu saki, nomocījies?

— Jā, bija pagrūti, sevišķi beigās. Varbūt tā man ir individuāla sajūta un citi vieglāk izturēs bezsvara stāvokli un griešanos.

— Tā laikam ir. Atceries, ka lidojumos bezsvara stāvoklī ārsti konstatēja vienībā trīs izturības grupas. Vai ne? Bet fakts ir tāds, ka cilvēks var lidot arī diennakti, un tas jau ir milzīgs solis uz priekšu. Iesim labāk uz Volgas krastu, pastāstīšu par braucieniem. Bet par lidojumu parunāsim rīt. Lai iespaidi mazliet aprimst. Un tev arī derētu izklaidēties, jo vēlāk atpūsties nedabūsi.

Krēsloja. Pie mēļajām debesīm pār Aizvolgas stepi plaiksnījās rūsa. Pretī vēsmoja neparasts spirgtums. Dzīves spirgtums. Un viņi abi atkal sajuta, cik daudz tas viņiem nozīmē.

Velkonītis stūma pa Volgu vairākas sakabinātas, ar kokmateriāliem piekrautas liellaivas.

— To laikam sauc par karavānu. Interesanti, vai ne? Parādība jauna, bet nosaukums vecais...

— Arī mūsu darbā ir tāpat. Piemēram, kosmosa kuģis.. . Starp citu, Koroļovs man reiz teica, ka viņš šo terminu pirmo reizi esot ieraudzījis Ciolkovska darbā. Un ievēro — nevis raķete vai aparāts, bet kuģis. Zināt-

nieks skatījās tālu nākotnē — jau toreiz viņš redzēja kuģus. Kosmosa vilcieni arī ir tādas pašas daudzpakāpju raķetes. Vai tas nav sastāvs no vairākiem vagoniem? Gan sakabe ir, gan arī iet cits aiz cita ... Tikai tie ir kosmiski... Iznāk, ka daudzi vecie vārdi precīzāk apzīmē jēdzienus.

— Starp citu, es namiņā uzkāru tavu portretu — lai tas kļūst par tradīciju, un koki arī jau ir divi...

Abi pastaigājās, pasēdēja uz terases. Ieturēja vakariņas. Hermanis gāja gulēt bet Jurijs vēl ilgi stāstīja draugiem par pēdējo braucienu, par Poliju, Brazīliju un Kubu.

Nākamo dienu viņš pavadīja kopā ar Titovu. Tā tika veltīta speciālistiem, žurnālistiem, ārstiem un darbaļaužu pārstāvjiem, kas bija atbraukuši godināt otro kosmonautu.

No rīta notika Hermaņa pirmā preses konference. Kosmonauts izskatījās mundrs, daudz labāk nekā iepriekšējā dienā. Viņš izturējās brīvi, dabiski, atbildēja uz jautājumiem izsmeļoši un precīzi. Jurijs iedomājās sevi viņa vietā. Viņš gluži tāpat bija sēdējis šai zālē un zibspuldžu gaismā, kinokamerām klusi dūcot, pirmo reizi mūžā sarunājies ar preses pārstāvjiem. Toreiz žurnālistu bija mazāk un jautājumi bija pavisam negaidīti. Tagad Hermanim ir vieglāk, jo ir zināms, kas viņus interesē.

«Labi, Hermani!» domā Jurijs, ieklausījies biedra stāstījumā. Juriju daudz kas saista Titova stāstījumā, un ir daudz kā pavisam jauna: ilgstošais bezsvara stāvoklis, miegs, rokvadība... Jurijs sēž blakus Hermanim pie liela, apaļa galda zem palmas un uzmanīgi ieklausās, ko stāsta draugs.

— Vadīt kuģi ir viegli un patīkami, to var orientēt jebkurā stāvoklī... Es jutos kā kuģa saimnieks. Kuģis klausīja manai gribai, manām rokām.

«Ek, ja varētu pamēģināt! Nevis uz trenažiera, bet tur...» neviļus nodomāja Jurijs. «Rokvadībai ir nākotne — tā ir kā maģistrāle, kā plats ceļš, bez kura nevarēs iztikt. Manevrēt un strādāt kosmosā bez tās nebūs iespējams, lai cik strauji attīstītos automātika .. .»

— Kā jūs gulējāt kosmosā un kādus sapņus redzējāt? — jautāja viens no žurnālistiem.

— Es vienmēr guļu labi un sapņus neredzu; nav laika sapņot — miegs domāts atpūtai. Lidojuma laikā es labi

izgulējos. Tiesa, nebija tur pēļu gultas, bet izgulēties varēja ...

Jurijs smējās kopā ar pārējiem.

Apmēram pēc stundas saruna ar žurnālistiem beidzās: režīms ir režīms.

Hermanim vajadzēja uzrakstīt vispusīgu ziņojumu par lidojumu, paēst pusdienas un atpūsties.

Bet vakarā, kad norima kņada, ko bija sacēlis gaidāmais lidojums uz Maskavu, viesu apmeklējumi un sarunas ar zinātniekiem un ārstiem, Hermanis un Jurijs nepamanīti izgāja no mājas un atkal devās uz Volgu.

— Atgulsimies. Zālē ir tik labi pavārtīties, — ierosināja Hermanis, noplūkdams smilgu.

Viņi apgūlās biezajā zālē, kas smaržoja pēc timiāna un piparmētrām. Pēdējās dienās abi bija krietni noguruši, gribējās padomāt, pabūt vienatnē, tuvāk pie dabas.

Volga bija svinpelēka, vakara gaisā dvašoja valgs dzestrums. Virs ūdens cēlās tikko saredzama migla. Tā vēl neklājās vāliem, kā rītos, bet plānām, caurspīdīgām kārtām, mazliet aizsedzot Aizvolgas tāles, kur koši mirdzēja saule.

— Gandrīz kā dzimtajā pusē. Te ir skaisti, — teica Jurijs.

— Man arī patīk. Bet rīt sāksies cita dzīve.

— Var teikt, ka tie ir tavi pēdējie brīvie brīži. Un spēkarats tad sāks griezties ar drausmīgu spēku ...

— Vai šorīt es labi atbildēju korespondentiem?

— Man patika. Galvenais — jāsaka tas, ko jūti. Un to tu proti. Tev ļoti tēlaini iznāk: «Zeme ir kā nelīdzens maizes klaips ...» Kaut es varētu tā iemācīties! Tas tev laikam no tēva.

— Jā, tēvs man ir ļoti labs ... Atceroties viņu, tā vien velk uz Sibīriju. Taigā zied puķes... Ciedri zilgo... Akmeņu upes plūst no kalniem ...

— Labi gan. Bet pastāsti par lidojumu!

— Kas tur ko stāstīt? Viss pateikts šorīt.

— Pastāsti par pašu galveno, kas sevišķi palicis atmiņā. Kā tev veicās rokvadība... Viss pārējais man apmēram ir skaidrs.

— Sākumā uzmanīgi pamēģināju, tā, kā mūs mācīja. Mazlietiņ pabīdīju. Kuģis reaģēja, paklausīgi mainīja orientāciju, vienmērīgi pagriezās. Ļoti gribējās pavilkt vadības rokturi uz sevi; šķita: vajag tikai mazliet stiprāk pavilkt, un — aiziet uz citu planētu! Šo sajūtu ne ar ko nevaru salīdzināt. No septītā līdz divpadsmitajam riņķojumam vajadzēja gulēt. Vissmieklīgākais bija ar rokām: netiku gudrs, kur tās lai liek — gaisā vien karājās. Bāzu tās aiz siksnām, spiedu pie sāniem, bet, kad pamodos, tās atkal karājās. Jāsaka — tīrais negals ar šo bezsvara stāvokli! Sajūta nebija sevišķi patīkama. īpaši tad, kad straujāk pakustināju galvu. Mazliet šķebināja. Vienīgais glābiņš — darbs un skābums no tūbiņām. Pēc izgulēšanās kļuva vieglāk, lidojot pa «uzkalniņu», nekad nekā tamlīdzīga nebija. Pat ne uz to pusi. Ne jūrā, ne centrifūgā, ne lidmašīnā, ne automašīnā man nekad nekļuva nelabi. Bet te es dabūju gandrīz vai jūras slimību. Iespējams, ka cēlonis bija kuģa griešanās ap garenisko asi. Nemanot uzkrājās otolītu pārslodze...

— Vai pilsētas redzēji?

— Virs Dienvidamerikas, manuprāt, bija kaut kāda blāzma. Tā laikam bija Riodežaneiro. Tāda izstiepusies gar krastu. Tūlīt atcerējos tevi. Bet tu taču zini, kā tur ir: vēl neesi paguvis apskatīt, kad jau pazib garām ... Vispār — mākoņi traucēja. Redzēju laukus, kad lidoju pāri mūsu zemei. Starp zaļajiem laukiem izdalās kvadrāti. Bet zvaigznes kosmosā nemirgo. Mēnesi redzēju divas reizes. Spīd tā, kā Gogolis ir aprakstījis, it kā tas būtu Hamburgā izgatavots. Ari diena un nakts mainās strauji. Iespaids tāds, it kā būtu iebraucis ar mašīnu tunelī, bet diena uzaust tā, it kā teātrī ar reostatu iedegtu lustras... Bet kāpēc es tev to stāstu? Tu jau pats to esi redzējis.

— Un kā ar nolaišanos? Vai bija mazliet nepatīkami, kad sāka degt un sprakšķēt?

— Jā, bija, lai gan tu brīdināji. It īpaši, kad iluminatori sāka dzeltēt un pārklāties ar baltu apsūbējumu. Es aizlaidnes neaiztaisīju. Un liesmas, jāsaka, bija šausmīgas ... Brīžiem šķita, ka tūdaļ izšķīdīs stikli. Taču darbs njo tā novērsa uzmanību. Nolaišanās ir visnepatīkamākā. Un ne tik daudz pārslodžu dēļ, kā no domas, ka kaut kas var notikt ar kuģi... Bet viss gāja kā pēc notīm. Pirms nolaišanās komandām Koroļovs mani uzmundrināja. Mēs abi parunājāmies. Jā, bija vēl viens piedzīvojums. Es katapultējos. Lidoju. Viss ļoti labi.

Skatos — lejā vilciens. Vējš nes tieši turp. Domāju — tā tik vēl trūka, lai es nosēstos uz vagona jumta... Tomēr viss beidzās labi. Izglāba vējš — aizpūta mani uz rugaini. Bet kuģītis nokrita pie pašas dzelzceļa stigas.

Vakariņu laika Hermanis vairāk klusēja. Acīmredzot pārdomāja gaidāmo grūto dienu. Tikai paretam viņš parunājās ar Andrijanu un ar ārstu.

Jurijs centās viņu netraucēt. Viņš ļoti labi atcerējās savu nākamo dienu pēc lidojuma, kad vienu nogurumu nomainīja otrs, kad vēl nebija norimis neparastais uztraukums, bet jau nelūgtas piezagās domas par mājām, par ģimeni, taču tām nedrīkstēja ļauties, jo atkal bija vajadzīga pilnīga koncentrēšanās, pašanalīze un iekšēja organizētība — jāatskaitās tautai. Viss bija izplānots pa stundām, un no tā nebija kur sprukt. Vajadzēja pierast pie zemes pārslodzēm. Protams, Hermanim būs vieglāk, jo taka jau ir iemīta un «protokols» noslīpēts. Un tomēr viņam tā ir pirmā reize — pēc pilnīgas slepenības dzīve cilvēku ierauj ļaužu okeānā — tikšanos, braucienu, pieņemšanu un godināšanu virpulī.

Gaiss istabā bija smacīgs. Hermanis aizgāja gulēt, bet pārējie nespēja sekot viņa priekšzīmei: pēdējo notikumu iespaidā prātā nāca dažādas domas.. .

Viņi runāja par amerikāņu astronautu lidojumiem, par rītdienas lidojumu uz Maskavu, kur Hermanim bija jāierodas dienu vēlāk, par savām ikdienas rūpēm, pastāstīja par jaunumiem Centrā, un Jurijs atkal atcerējās savu braucienu, kas tikko bija beidzies. Pēc desmit dienām viņu gaidīja jauns ceļojums — uz Ungāriju. Pirmo reizi kopā ar Valentīnu. Ja jau ar Valentīnu, tad arī ar Gaļinočku, kuru pagaidām vēl nevarēja atstāt bez mātes. Un Juriju tas ļoti iepriecināja, jo Valentīna bija pelnījusi būt kopā ar viņu.

Nākamajā rītā kosmonauti aizlidoja uz Maskavu, lai sagaidītu Hermani jau Vnukovā.

Pēc. mītiņa Sarkanajā laukumā, pieņemšanas Kremlī un preses konferences Jurijs kopā ar Hermani un citiem puišiem pēc tradīcijas atkal apmeklēja Koroļova plašo saimniecību.

Tur notika mītiņš. Titovs pastāstīja par savu lidojumu, pateicās kuģa būvētāju kolektīvam un citiem, pasniedza Koroļovam un visam kolektīvam kuģa «Vos-tok-2» bortžurnālu, kurā, starp citu, bija ierakstīti šādi

vārdi: «Mūsu raķetes ir varenas. Un kosmisko lidojumu slava vienādā mērā jādala starp kosmonautiem un tiem, kas raķetes rada, sagatavo ceļam un palaiž.»

Pēc mītiņa kosmonauti sarunājās ar Koroļovu. Viņš atzīmēja, ka nākošie lidojumi būs vēl sarežģītāki un ka tiem rūpīgi jāgatavojas, jo būs vajadzīgi ne vien lidotāji, bet arī zinātnieki un inženieri. Uz jautājumu, vai lidos arī sievietes, Koroļovs atbildēja apstiprinoši.

4

Uz Ungārijas Tautas Republiku Jurijs devās pusotras nedēļas pēc Hermaņa Titova lidojuma. Viņi lidoja ar IL-14. Pēc Bulgārijas brauciena Jurijs nebija lidojis ar šo lidmašīnu, un viņš ļoti bažījās par to, kā Valentīna un meitiņa izturēs ilgo ceļojumu un daudzās nolaišanās. Vēl jo vairāk tāpēc, ka meteorologi solīja ceļā mākoņainu laiku un vairākas pērkona negaisa joslas.

Lidoja ilgi. Mākoņos viņus kratīja. Valentīna un mazulīte diezgan labi pacieta gaisa bedres un, mazliet nogurušas, iemiga.

Feriheģes aerodromā bija sapulcējies milzīgs ļaužu pūlis. Ziedu pušķi, karogi, transparenti, mūzika, apsveikumu saucieni — tas viss radīja lielu svētku iespaidu.

— Vai tevi visur tā sagaidīja? — jautāja Valentīna.

— Apmēram. Bet šeit, manuprāt, jūs ar Gaļinočku esat uzmanības centrā, — atbildēja Jurijs, paskatījies uz korespondentiem, kuri fotografēja Valentīnu ar meitiņu uz rokām.

Pēc mītiņa lidostā viņi devās uz Budapeštu. Virs mašīnu korteža lidoja helikopteri, iedzīvotāji pa namu logiem meta ziedu pušķus. Tas Juri jam atgādināja sagaidīšanu Bulgārijā.

Aiz Donavas tilta mašīnas uzbrauca kalnā. Tikko viņi bija iekārtojušies ierādītajā namā, kad saskaņā ar programmu vajadzēja braukt uz pieņemšanu pie valsts galvas Jštvana Dobi.

Republikas vadītāji pieņēma Juriju Gagarinu un viņa dzīvesbiedri vienā no visskaistākajām parlamenta zālēm, pēc tam bija pusdienas un vēlāk — mītiņš.

Tas notika Varoņu laukumā, pie karaļa Arpada pieminekļa — tā cilvēka pieminekļa, kurš pirms tūkstoš gadiem sapulcināja ungārus un atveda uz šejieni, uz apsolīto zemi Donavas krastā.

Tāpat kā aerodromā, Jurijs galvenokārt runāja par Hermaņa Titova lidojumu, jo viņš saprata, ka cilvēki tieši no viņa grib dzirdēt par kuģa «Vostok-2» lidojumu. Juri ja profesionālais vērtējums interesēja visus. Un stāstīt par otru ir vieglāk nekā par sevi.

Pēc tam sākās apsveikumi un godināšana. Runāja strādnieki, pastnieki, jaunieši. Saņemot veltes, Jurijs parakstīja un pasniedza ungāru draugiem pavisam nesen uzņemtās fotogrāfijas, kur bija redzami viņš un Hermanis.

Dienas beigās ungāru biedri ielūdza padomju viesus uz stadionu, kur notika uzreiz divas starptautiskas sacensības.

Bet nākamajā rītā sākās straujš brauciens pa Ungāriju. Šķērsojuši vairākus nelielus ciematus un vienu no visvecākajām Ungārijas pilsētām — Peču, viņi iebrauca jaunajā ogļraču pilsētā Komlo, kas atzīmēja savu desmito gadadienu. Gan pa ceļam daudzās pilsētās, gan arī šeit Jurijam bija jārunā mītiņos. Viņš runāja par Konstitūcijas dienu, ko atzīmēja Ungārijā, par abu tautu draudzību, par padomju kosmonautikas panākumiem, par kuģa «Vostok-2» lidojumu.

Atpakaļ uz Budapeštu viņi brauca ar vilcienu. Viņus gaidīja arī nelielās stacijās lauku rajonos. Zemnieki svinēja tradicionālos svētkus — Jaunās maizes dienu, un Jurijs šeit bija visvairāk gaidītais viesis.

Jurijam palika atmiņā arī vizināšanās pa Donavu žurnālistu sabiedrībā. Vakarā notika valdības rīkotā pieņemšana parlamenta Kupola zālē. Šeit Jurijam Ga-garinam pasniedza pirmās pakāpes Ungārijas Tautas Republikas Karoga ordeni ar dimantiem. Šis vakars beidzās vēlu. Nākamajā dienā bija paredzēts izlidot uz Dzimteni.

Tikai trīs dienas Gagarini viesojās brālīgajā Ungārijā, bet iespaidu bija ļoti daudz. Sevišķi Valentīnai.

Viņa ar smaidu atcerējās, kā Budapeštā bija lūgusi, lai viņu ņem līdzi braucienā pa Ungāriju, bet nebija pie kā atstāt Galočku. Taču viss beidzās labi, un Valentīna jutās ļoti apmierināta, ka bija devusies šajā braucienā.

Tik skaistas vietas, kādas ir Ungārijas kalnos, viņa vēl nekad nebija redzējusi. Bet tikšanās un pieņemšanas savā ziņā ari bija interesantas. Valentīna atcerējās, cik sirsnīgi par viņu rūpējās vieglās rūpniecības ministre Joževne Nadja, simpātiska, enerģiska sieviete, un Jā-noša Kadara dzīvesbiedre Marija. Arī citas sievietes rūpējās par viņu un viņas meitiņu.

5

Pēc atgriešanās Maskavā viņi tūlīt aizbrauca uz Krimu un atpūtās Forosā. No turienes Jurijs pēc Melnās jūras flotes jūrnieku ielūguma aizbrauca uz Sevastopoli. Kopā ar viņu brauca Hermanis Titovs un citi kosmonauti.

Pēc tikšanās ar jūrniekiem viņi uzbrauca Sapuna kalnā. Jurijs apskatīja panorāmu un tai blakus izstādītos lielgabalus, tankus un pašgājējus lielgabalus. Šeit Juriju neatlaidīgi vajāja viena doma — cik daudz cilvēku te ziedojuši savu dzīvību par viņa brīvību, par viņa laimi, par viņa lidojumu.

Jurijs gandrīz mehāniski rakstīja atsauksmju grāmatā par sevastoņoliešu varoņdarbu. Viņš domāja par mūsu Dzimtenes milzīgajiem upuriem cīņā pret fašismu. Ierakumiem izvagotās, klinšainās kalnu nogāzes klāja sausa, saules svelmē izkaltusi zāle, tālumā pie Balaklavas vizošā jūras zilgme un pats šis kalns viņā modināja skumjas domas.

Pašlaik viņš domāja par mūsu tautas grūti izcīnīto uzvaru pār fašismu. Kādu vīrišķību un upurus prasījis šis varoņdarbs! ...

Bija palikušas tikai dažas atvaļinājuma dienas. Jurijs jau zināja, ka viņš un Hermanis ir ievēlēti par partijas XXII kongresa delegātiem.

Agrāk Gagarins nebija bijis Krimā, un viņam šeit patika viss. It sevišķi tas, ka bija izdevies šurp atbraukt kopā ar ģimeni. Valentīnu bija mazliet nogurdinājis brauciens uz Ungāriju: viņas klusajā un mierīgajā dzīvē tas bija pirmais ceļojums. Un tagad abi kopīgi izbaudīja atpūtu, sauli un jūru.

Ūdens jūrā vēl bija silts. Tumšzaļo ciprešu smailes šķēla agrā Krimas rudens apzeltīto lapotni. Viņi dzēra sauso vīnu, ēda augļus, dalījās ar Hermani savās visapslēptākajās domās. Jūra vienmēr noskaņo uz to. Viņi kopā ar Alekseju un Pāvelu peldēja ar akvalangiem, traucās ar ūdensslēpēm no Forosas līdz Gurzufai, devās ekskursijās uz pilīm, muzejiem un uz rezervātu. Aizbrauca uz Aipetri... Dažreiz, neviena nepazīti, viņi pasēdēja nelielos restorānos. Vārdu sakot, tā bija īsta atpūta. Taču vajadzēja atgriezties Maskavā ...

... Gagarins paguva atbraukt tieši tajā dienā, kad kongresā runāja Hermanis. Titovs pastāstīja, ka viņš pēc partijas stāža esot visjaunākais kongresa delegāts, jo viņu uzņēma partijā pēc kuģa «Vostok-2» nolaišanās noteiktajā mūsu zemes rajonā. Hermanis sīki pastāstīja par savu lidojumu, par tā nozīmi.

Kongresā pieņemtajā Komunistiskās partijas programmā tika ierakstīti šādi vārdi: «Strauji attīstīsies tālāk jaunākā reaktīvā tehnika, vispirms gaisa transportā, kā arī kosmosa telpas apgūšanā.» — «Kosmonautika var un tai vajag izdarīt cilvēkiem lielu pakalpojumu — atklāt jaunas pasaules, dot iespēju veidot laika apstākļus, nodibināt ātrākus sakarus ar visiem Zemes nostūriem. Un tā jau ir sākusi šo darbu,» domāja Jurijs.

Pēc kongresa dzīve ievirzījās parastajās sliedēs. Sākās mācības akadēmijā. Visi, arī Jurijs tās gaidīja ar nepacietību, jo mācīties bija interesanti: būs atkal jauns zināšanu un prasību līmenis.

1961. gada 28. novembrī Jurijs no Vnukovas kopā ar Valentīnu un dažiem biedriem aizlidoja uz Indiju, Cei-lonu un Afganistānu. Viņus pavadīja šo valstu diplomāti un draugi.

.. . Deli pilsētā, Palamas aerodromā, viņi nolaidās nākamās dienas vidū. Juriju iesēdināja ziediem greznotā automašīnā, aplika viņam ap kaklu rožu vītnes, un kortežs devās uz Indijas premjerministra Džavaharlala Neru rezidenci.

Neru laipni uzņēma viesus, ilgi izjautāja Gagarinu un Valentīnu par lidojumu, par darbu, par bērniem, pēc tam viņi izgāja dārzā, kur uzstādīta bronzas skulptūra

«Kosmosa iekarošana».

Nākamā diena sākās ar Mahatmas Gandija kremācijas vietas — Radžghatas apmeklējumu. Šī vieta indiešiem ir svēta. Gagarins tur nolika vainagu. Uz melnās granīta plāksnes memoriālajā ansamblī Gandija vārda nav. Tur iegravēti vienīgi viņa vārdi: «Ir patiesība!» Tas atstāj milzīgu iespaidu.

No visām tikšanās reizēm un pieņemšanām Juri jam sevišķi palika atmiņā Deli universitātes un galvaspilsētas aerokluba apmeklējums, kur notika aviācijas svētki.

Vakaru pirms brauciena pa Indiju viņi pavadīja padomju vēstniecībā. Pēc pieņemšanas viesiem parādīja filmu par Gagarina lidojumu. Arī Jurijs pats jau kuro reizi ar interesi noskatījās šo filmu, atkal domās pārdzīvoja visu, kas bija noticis aprīlī.

Viņš skatījās uz ekrānu un domāja par to, cik daudz notikumu bijis viņa dzīvē tik īsā laikā — braucieni uz dažādām valstīm, piedalīšanās partijas kongresa darbā, mācību sākums akadēmijā. Un tagad viņš ir šeit, tālajā Indijā, un turpat netālu sēž Neru, un ekrāna atblāzma krīt uz viņa melnīgsnējo seju un uz baltās kongresiešu cepurītes. Liekas pat neticami. Tik tālu no Maskavas, no lidojuma dienas, it kā citā pasaulē. Jurijs iedomājās, kādu iespaidu tas viss atstāj uz Valentīnu, un pasmaidīja: ja jau pēc Ungārijas apmeklējuma viņa nekādi nevarēja atjēgties, kas notiks tagad?

Tumsā viņš sataustīja Valentīnas roku un noglāstīja to. Valentīna pagrieza uz viņa pusi galvu, pasmaidīja, bet tūlīt vēl vērīgāk sāka skatīties uz ekrānu, kur pašlaik bija redzami filmas pēdējie kadri.. .

Brauciens pa Indiju sākās 1. decembrī. Maršruta garums bija gandrīz pieci tūkstoši kilometru: Laknava, Bombeja, Kalkuta, Haidarabada, neskaitot nelielas apdzīvotas vietas, kas bija šajā ceļā. Un tas viss redzēts vienā nedēļā.

Sabiedriskajā pieņemšanā Laknavā, kādas tiek rīkotas tikai par godu visievērojamākiem viesiem, Jurijam pasniedza balto kongresiešu cepurīti, kuras Indijā valkā tikai viscienījamākie cilvēki — Nacionālā kongresa līderi; turpat universitātē viņam pasniedza goda diplomu, kas apliecina, ka viņš uz visu mūžu ievēlēts par Kosmosa pētnieku kluba biedru, bet Indijas un Padomju Savienības kultūras sakaru biedrībā — Gandija krūšutēlu.

Jurijam palika atmiņā Bombejā, viesnīcā «Tadž Ma-hal», sarīkotā preses konference, kurā piedalījās vairāk nekā trīs simti žurnālistu. Viņu vidū bija arī indiešu rakstnieks Hodža Ahmads Abass, ar kuru Jurijs nesen bija iepazinies Maskavā. Gagarins bija tērpies savos baltajos formas svārkos un teniskreklā bez kaklasaites un jutās sevišķi brīvi un viegli. Uz jautājumiem viņš atbildēja izsmeļoši un ar humoru.

Kad pēc preses konferences Jurijs kāpa mašīnā, viņam parādīja milzīgu memoriālo arku ar uzrakstu «Indijas vārti», kura atrodas pretī viesnīcai jūras līča krastā.

— Šī arka, kā stāsta leģenda, uzcelta tajā vietā, kur mūsu zemē izkāpa Anglijas karalis Džordžs IV, — paskaidroja jaunais indiešu lidotājs Šukula, kas Juriju pavadīja. — Angļi cerēja, ka šī arka gadsimtiem kalpos kā viņu kundzības simbols. Bet taisnība bija Marksam, kurš teica, ka vēsture atkārtojas kā farss: tieši caur šo arku Indiju atstāja pēdējais angļu kareivis, kad mūsu zeme kļuva par neatkarīgu valsti.

Vakarā Jurijs un Valentīna apmeklēja vienu no lielākajām kinostudijām. Kad viņi piebrauca pie tās, tad ieraudzīja, ka dārzs un uzņemšanas paviljoni, kas slīga zaļumos, ir spilgti iluminēti, bet virs spožajām spuldzītēm mirdzēja transparents: «Esiet sveicināts, major Ju-rij Gagarin!» Viss izskatijās ārkārtīgi svinīgi arī ēkas iekšpusē. Juriju un Valentīnu aizveda uz skatuvi, kuras dziļumā bija masīva zelta Būdas statuja, un lūdza pateikt dažus vārdus. Jurijs īsi pastāstīja par savu lidojumu, par piedalīšanos filmu «Pirmais ceļojums uz zvaigznēm» un «Atkal uz zvaigznēm» uzņemšanā un nobeigumā novēlēja indiešu kinomeistariem mirdzēt tikpat spilgti, kā mirdz zvaigznes kosmosā. Šeit viņš iepazinās ar daudziem filmu varoņiem. Viņu iepazīstināja ar Radžu Kāpuru, Namiņu un citiem.

No kinostudijas līdz rezidencei bija apmēram pusstundas brauciens. Gagarins jau sen bija pamanījis, ka leitnantam Šukulam ir laba balss, un palūdza, lai viņš ceļā kaut ko nodzied. Šukula sāka dziedāt dziesmu «Piemas-kavas vakari» un, kad bija beidzis, pajautāja, ko nozīmē krievu vārds «iskosa». Jurijs ātri atbildēja:

— Kad meitene ir neapmierināta, viņa, nepagriežot galvu, greizi paskatās iesānis. Tā. — Un viņš draiski parādīja, kā skatās meitene.

Visi sāka smieties, un pēc tam jau kopā atkal nodziedāja šo iemīļoto dziesmu.

No Bombejas apmeklējuma Jurijam sevišķi palika atmiņā draudzīgās vakariņas pie Indijas un Padomju

Savienības kultūras sakaru biedrības prezidenta Dr. Ba-ligi viņa nelielajā dzīvoklī ceturtajā stāvā. Jurijam iespiedās atmiņā arī jogu skolas apmeklējums un treniņu sistēma, kas viņu ļoti ieinteresēja. «Ja atmetam jogu mistiskos mērķus un idejas, tad viņu metodiku daudzējādā ziņā varētu izmantot, jo viņi tomēr sasniedz ļoti interesantus rezultātus... Ne velti jogu sistēma ir ieviesta Indijas armijā,» nodomāja Jurijs.

3. decembrī IL-18 uzņēma kursu uz Kalkutu — pilsētu, kurā dzīvo septiņi miljoni iedzīvotāju. Braucot gar kādu rūpnīcu, Jurijs ieraudzīja sarkanu trasparentu ar uzrakstu krievu valodā: «Mūsu rūpnīcas strādnieki sveic majoru Gagarinu!»

Padomju ģenerālkonsulātā notika preses konference. Tāpat kā visās iepriekšējās tikšanās reizēs, Jurijs stāstīja par savu lidojumu, par Hermaņa Titova lidojumu. Katru reizi Jurijs savā stāstījumā neviļus iepina kaut ko jaunu, kādu sīkumu, un notikums uzreiz ieguva spilgtāku nokrāsu, kļuva skaidrāks un saprotamāks. Acīmredzot iespaidiem, tāpat kā labam vīnam, ir jānostāvas, lai tie kļūtu stiprāki.

— Kad kuģis «Vostok», atgriežoties uz Zemes, iegāja augšējos atmosfēras slāņos, šķita — ap mani plosās liesmas un es atrodos milzīga sārta centrā, — teica Jurijs, papildinot savu stāstījumu ar žestiem. Pēc godbijīgā klusuma, kas valdīja zālē, viņš juta, ka klātesošie sapratuši viņa vārdus, lai gan tie vēl nav pārtulkoti, ka viņi ļoti skaidri apjauš, ko izjūt cilvēks, nokļūstot tādā neparastā situācijā. Pildspalvas ātri slīd pa bloknotu lapām, un bez mitas griežas magnetofonu spoles, lai jau šodien cilvēkiem varētu pastāstīt patiesību par viņa lidojumu. Stāstot Jurijs atcerējās amerikāņu žurnālu «Man». Vienā no pēdējiem numuriem tas apšaubīja faktu, ka noticis kuģa «Vostok» lidojums. Šo žurnālu speciāli izplatīja Bombejā tajās dienās, kad tur viesojās Gagarins. Tāpēc Jurijs centās atcerēties savu lidojumu līdz pēdējam sīkumam, kas bija zināms tikai viņam un Titovam, jo Jurijs un Hermanis bija pirmie cilvēld, kuri to varēja pamanīt.. .

Atbildot uz amerikāņu žurnāla izlēcienu, kāds vietējais žurnālists citēja gudru indiešu parunu: «Ja Gangā samestu dubļus, tās diženums nemazinātos.»

— Mums patīk Indija, — teica Gagarins preses konferencē.

— Bet jūs patīkat Indijai, — viņam atbildēja indiešu

draugi.

— Sakiet — vai pirms lidojuma kosmosā Gagarins tāpat smaidīja? — kāds pajautāja ģenerālim Kamaņinam.

— Šis smaids viņam ir iedzimts, — atbildēja ģenerālis. — Tas ir mūsu tautas smaids, ko šodien redz visa Indija.

Un atkal tikšanās: stadionā, starptautiskajā klubā, pie lidotājiem.

Sevišķi sirsnīga bija tikšanās vienā no pilsētas vislielākajām zālēm «Mahalžati sadan». Sievietes ietērpa Valentīnu spilgtā sari, kvēpināja viņai un Jurijam vīraku un korī krievu valodā nodziedāja dziesmu «Varen plaša mana zeme dzimtā» ...

Lidojums no Kalkutas līdz Haidarabadai ilgst apmēram divarpus stundu. Cauri dzidrajam, svelmainajam gaisam lejā labi var saskatīt saulē izdegušos līdzenumus, rīsa laukus, palmām apaugušos uzkalnus ...

Un nu jau Gagarins ir Andrapradešas štatā.

— Zirgos, brālīši! — nokomandē Jurijs, atverot mašīnas durvis.

Tikai viena nedēļa paredzēta Indijai, bet jāapmeklē daudzas vietas, jātiekas ar miljoniem cilvēku, jāapskata pēc iespējas vairāk. Bet tas nozīmē, ka mazāk jāguļ, nav laika atpūsties, jāstrādā nepārtraukti.

Dažreiz vakarā, aizvēris acis un mēģinādams iemigt, Jurijs centās izslēgties, aizmirsties. Taču viņa skatienam slīdēja garām bezgalīgas cilvēku virknes. Viņi kaut ko sauca, skandēja, māja ar rokām. Un viņu balsīs viņš dzirdēja sajūsmu, bet viņu melnās acis, kas raudzījās uz viņu, dega sajūsmā ...

No rīta Jurijs teica Kamaņinam:

— Nikolaj Petrovič, es saprotu, ka visi šie cilvēki manī saskata kaut ko lielāku, nekā patiesībā ir, un šis lielums ir mana Dzimtene, Padomju Savienība, mūsu cīņa par mieru, par visu tautu draudzību, par labāku dzīvi katram cilvēkam šeit, uz zemes. Pareizi?

— Viss ir pareizi, Jurij. Tādā garā arī runā.

Iepazīšanās ar Haidarabadu sākās ar slaveno Osmana

universitāti, pie kuras laukumā bija sapulcējies milzīgs studentu un mācību spēku pūlis. Jurijs stāstīja par lidojumu, runāja par mieru un draudzību, nodeva Indijas studentiem sveicienu no padomju jaunatnes.

Pēc tam viņi aizbrauca uz pili «Divan Devi», kur iekārtots muzejs «Salar Džang». To dibinājis viens no Indijas bagātākajiem cilvēkiem — Salars Džangs Bahadurs, kas visu mūžu vāca ieročus un paklājus, senas miniatūras un grāmatas, tautas daiļamatniecības un māj-ražotāju izstrādājumus.

Šeit viņi redzēja daudz interesanta: bronzas traukus un paklāju, kas austs no diegiem, kuri izgatavoti no ziloņkaula, ieročus ar briljantiem un mājsaimniecības piederumus ar ļoti smalkiem kalumiem, senlaicīgus apģērbus un retus korāna eksemplārus, visvisādus juvelieru izstrādājumus un rotaslietas... Valentīnai sevišķi iepatikās marmora statuja. Izskatījās, ka tā klāta ar caurspīdīgu muslīnu.

Viesi vēl tuvāk iepazinās ar Indijas pagātni, kad apskatīja seno Golkondas cietoksni, kas celts XIII gadsimtā netālu no dimantu raktuvēm. Cietoksnis stāvēja uz augstas kalna nogāzes. Jābrīnās, kā cilvēki, kas dzīvoja pirms septiņiem gadsimtiem, varēja tur uzcelt nepieejamus bastionus un torņus. Šajā cietoksnī, kas sargāja milzīgas Indijas bagātības, bija ūdensvads un savdabīgs telefons — atbalss, kas no vārtiem aizskanēja pa visu pili...

Pēc tam viņi devās uz Ceilonu^8, ko tās iedzīvotāji dēvē par Spīdošo — «Lanka».

6

Lidmašīna lidoja uz dienvidiem Kolombo virzienā. Pa kreisi pletās bezgalīgi plašas zaļas palmu birzis, kas mijās ar tējas plantācijām un rīsa laukiem, bet pa labi aiz šauras, zeltainas pludmales josliņas, ko apskaloja mirdzošas krasta bangas, laistījās pelēcīgi zaļganais Indijas okeāns, kas pie apvāršņa kļuva zilgans un saplūda ar tādām pašām pelēcīgām debesīm. Šur tur okeāns bija tumši zils, un tā dziļumu varēja nojaust pēc spilgtās indigo krāsas. No augšas bija redzami krokaini, putojoši ņirbu vilnīši. Lidmašīna lēni samazināja augstumu.

Iluminatoros arvien skaidrāk bija redzamas slaidās ko-kospalmas, no kuru augļiem kopš senseniem laikiem pārtiek vietējie iedzīvotāji. Un nu jau zem šasijas ņirbēja lidlauka betona skrejceļš.

«Esi sveicināta, Ceilona! Tējas, kaučuka, urāna, grafīta un kokosriekstu zeme!»

Pirmais, ko Jurijs ieraudzīja, kāpdams lejā pa trapu, bija daudzie karogi, starp kuriem ne mazums bija sarkanā krāsā ar sirpi un āmuru.

Vizīte pie salas ģenerālgubernatora. Pēc tam bija paredzēts masu mītiņš Neatkarības laukumā, bet to izjauca pēkšņā tropiskā lietusgāze. Vakarā — pieņemšana pie Ceilonas premjerministres Sirimavo Bandaranaikes, plašas pārrunas ar viņu un citiem valsts vadītājiem.

8. decembrī — brauciens uz dienvidiem gar okeāna piekrasti, tikšanās nelielās pilsētās. Kādā vietā mašīnām ceļu aizšķērsoja aizsargbarjera. Šeit notika improvizēts mītiņš. Kad tas bija beidzies, barjera tika atvērta, bet neviens vilciens nebrauca. Jurijs pasmaidīja. «Skat, kādi viltnieki!» Patiešām, šajā mazajā miestiņā viņi nebūtu apstājušies, būtu traukušies tālāk, bet tagad iznāca neparedzēta tikšanās!

Pēcpusdienā viņi iebrauca Gailē, kas ir Dienvidu provinces centrs. Viņi ātri apskatīja fortu, kas saglabājies no Portugāles un Holandes kundzības laikiem. Pa ceļam redzēja darba ziloņus, kas stiepa baļķus, zvejnieku laivas — katamaranus, budistu mūkus. Un atkal notika mītiņi un bija jāteic runas.

Šā brauciena laikā Juri jam vajadzēja runāt divdesmit trīs reizes. Traucoties pa nokaitēto Ceilonas zemi, gandrīz piecsimt kilometru viņš stāvēja vaļējā mašīnā zem svelmainiem saules stariem, karsto putekļu apvējots. Tā tas turpinājās nepārtraukti septiņpadsmit stundas. Pa Koiombo ielām šoferis Solomons de Silva brauca, cik vien ātri iespējams, un brīžiem Juri jam radās bažas, kaut tikai aiz noguruma šoferis neiesnaustos pie stūres. Tāpēc pasažieri, pārvarēdami nogurumu, visu laiku tērzēja ar šoferi. Kāds aiz neuzmanības pateica, ka de Silvām ir krievu braukšanas stils. Tas acīmredzot viņu tik ļoti iedvesmoja, ka viņš nolēma parādīt ne tikai krievu, bet arī kosmisko stilu. Automobiļu lukturu gaismā zibēja palmu stumbri, pagriezienos čirkstēja un uz visām pusēm lidoja oļi, naktsputni spurdza gandrīz no pašas riteņu apakšas ...

No rīta sākās jauns maršruts — uz Kandi, kas atrodas salas centrā. Apmēram divdesmit kilometrus no Ko-lombo atrodas bijušā premjerministra Solomona. Banda-ranaikes kaps. Jurijs nolika uz tā vainagu, brīdi paka-vejas pie akmens kapa, domādams par to, cik lielus upurus ir nesusi šī tauta un citas tautas cīņā par savu neatkarību.

Ceļš līčločiem vijās kalnup. Mašīnas vairākas reizes apstājās, jo pasažieri gribēja paskatīties, kā aug banāni un ananasi, kā ziloņu dzinēji peldina savus ziloņus. Neviļus raisās sarunas, notiek apmaiņa ar suvenīriem, sākas fotografēšanās.

Kandi priekšpilsētā Peradenijā plešas milzīgs botāniskais dārzs, kas ierīkots 1821. gadā. Grūti bija pretoties vilinājumam to apmeklēt, gribējās ātrāk paslēpties tā ēnā no svelmainās tropiskās saules. Šeit savākti augi no visiem kontinentiem. Gar gleznainām puķu dobēm stiepjas simtgadīgu palmu alejas, bambusa birzis, slaidi eikalipti. Šeit Juriju palūdza iestādīt kociņu

Kandi atrodas nelielā ieplakā starp lēzeniem kalniem, kas Juri jam atgādināja Bulgāriju. Pilsētā ir mākslīgs ezers ar saliņu vidū. Ezera krastos dzīvo milzīgi bruņurupuči.

Šeit notika liels mītiņš. Apskatīt pilsētu viņi nepaguva, tikai ar mašīnu apbrauca ap ezeru un devās atceļā.

Kolombo notika pieņemšana, ko par godu Gagarinam rīkoja Ceilonas izglītības un radiofona ministrs.

No rīta viņi atkal devās braucienā pa Ceiionu. Šoreiz jau ar Ceilonas gaisa kara spēku četrmotoru lidmašīnu.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm viņi nolaidās Anura-dapurā, kas dibināta piektajā gadsimtā pirms mūsu ēras, — bijušajā salas galvaspilsētā, kura tagad ir apūdeņojamās zemkopības centrs. Sirmā senatne te runāja ar tagadni granīta drupu valodā. Jurijam un viņa ceļabiedriem parādīja kādreizējās deviņstāvu Bronzas pils drupas, kur katrā stāvā bija simt istabu, un vairākus senlaicīgus tempļus.

Mītiņā Jurijs pārliecinājās, ka pilsētas iedzīvotāji domā ne tikai par pagātni: laukumā, kur viņi tikās ar

Juriju, bija uzstādīts kosmiskās raķetes makets ar uzrakstu: ««Vostok-3»f 1962. gads».

Pēc mītiņa viņi lidoja vēl četrdesmit piecas minūtes, un viņu acu priekšā pavērās Džafnas panorāma. Šajā pilsētā Juri jam visvairāk atmiņā iespiedās pieņemšana, kurā bija klāt vietējā garnizona virsnieki, iedeguši, melnmataini puiši, pa lielākai daļai viņa vienaudži. Pie galda norisa dzīvas sarunas — cilvēki dažādu valstu karavīru formas tērpos labi saprata viens otru, kaut gan viņi sarunājās ar tulku palīdzību. Pieņemšanas beigās visi kopā nofotografējās un apmainījās ar veltēm. Starp tām, kuras saņēma Jurijs, bija mākslinieciskiem griezumiem rotāts un lakots spieķis no palmas koka. Tā augšgalā bija miniatūrs Gagarina portrets un virs tā medaljonā vēl smalkāks uzraksts: «Izogiz»[9]. Acīmredzot koktēlnieks bija to visu kopējis no atklātnes cik vien var tuvu oriģinālam. Kāds no biedriem, jau sēžot mašīnā, parādīja Jurijam šo uzrakstu, un abi pasmējās.

— Neko neteiksi, ļoti centīgs meistars!

Atceļā uz Kolombo lidotāji aicināja Gagarinu apsēsties pilota sēdeklī. Jurijs ar prieku paņēma rokās lidmašīnas stūri, uzlika kājas uz pedāļiem un droši sāka vadīt viņam nepazīstamo lidmašīnu. Lai gan mākoņi bija zemu un trase sveša, lidmašīnu viņš vadīja ļoti brīvi. Jurijam pietika ar to, ka viņš iepazinās ar aparātu izvietojumu uz vadības pults un saņēma no stūrmaņa ziņas par kursu, par vēju un citus norādījumus.

Vakarā notika liela pieņemšana padomju vēstniecībā, bet nākamajā rītā bija paredzēta pēdējā «joņošana» pa pilsētu. Tā Jurijs jokodamies nosauca steidzīgo braukšanu ,pa ievērojamām vietām, kuras viņi vēl nebija paguvuši apskatīt. Budistu universitātē viņš runāja mītiņā un iestādīja dārzā kociņu. Pēc tam viņi devās uz zooloģisko dārzu. Eksotiskie putni un dažnedažādi pērtiķi, čūskas un krokodili tur dzīvoja gandrīz vai dabiskajos apstākļos, un bija ļoti interesanti tos novērot. It sevišķi visus uzjautrināja dresēti ziloņi, kurus publikai rādīja trīs vīri. Ko tik visu neizrādīja šie milzeņi. Tie dejoja, tvēra ar snuķi un cēla gaisā savu dresētāju, savijuši savus snuķus, gāja rotaļās, stāvēja uz vienas kājas un izlikās, ka ir gatavi ar kāju sašķaidīt uz zemes gulošo dzinēju, te atkal dejodami nēsāja viņu uz saviem ilkņiem. Jurijs un Valentīna priecājās kā bērni, reizēm viņi šausmās sastinga, bet reizēm smējās līdz asarām, vērodami milzīgo, pēc skata tik neveiklo dzīvnieku amizantās izdarības.

12. decembrī pulksten 6 no rīta visa grupa jau bija kājās^ viņus gaidīja grūta diena. Pulksten 8 lidmašīna pacēlās gaisā un devās uz ziemeļiem — pāri Indijai uz Afganistānu.

Viņi lidoja visu dienu. Debesis vēl bija gaišas, bet tumsa, kā vienmēr kalnos, tuvojās ātri. Ieplakā, kur atrodas Kabula, jau krēsloja. Nolaisties vajadzēja vēl ar gaismu, jo ir grūti manevrēt starp augstām kalnu grēdām, ja slikti zina aerodroma pieejas.

Lidostā pūta auksts vējš, kas ķērās pie kauliem. Iespējams, tas šķita tik negants pēc tropiskā karstuma. Viņi uzvilka mēteļus.

Juriju sagaidīja izglītības ministrs Dr. Popols, kurš bija viņu ielūdzis apmeklēt Afganistānu, sabiedrības pārstāvji, Afganistānā strādājošie padomju speciālisti un tūkstošiem iedzīvotāju ielās un laukumos.

Vakarā notika oficiālā pieņemšana, bet nākamajā rītā Jurijs nolika vainagu pie valdošās dinastijas dibinātāja, varonīgā cīnītāja par valsts neatkarību Muhameda Na-diršaha mauzoleja. Goda sardze pie ieejas mauzolejā salutēja PSRS kosmonautam. Jurijs nolika vainagu pie kolonnas «Istiklal», kas tika uzcelta 1919. gadā par (godu afgāņu tautas uzvarām cīņā par neatkarību. Gagarins atcerējās, ka V. I. Ļeņins pirmais no pasaules valstsvīriem bija draudzīgi sniedzis afgāņiem roku. Par to Jurijs runāja pilsētas mītiņā un audiencē pie karaļa Muhameda Zahiršaha viņa pilī «Gulhana». Karalis ne vienu reizi vien bija apmeklējis objektus, kas tika celti ar Padomju Savienības palīdzību, un labi izteicās par mūsu speciālistiem. Sarunas laikā viņš uzsvēra, ka afgāņu tauta ir ļoti pateicīga lielajam Ļeņinam par atbalstu, ko viņš tai sniedzis cīņā par dzimtenes neatkarību.

Sirsnīgas bija tikšanās ar universitātes studentiem un kara akadēmijas klausītājiem. Bet sevišķi sirsnīga bija

tikšanas kinoteātrī «Kabula» ar tautiešiem, kas strādā ja šajā zemē.

Juri jam parādīja Kabulas muzeju, kur glabājas dažādi interesanti eksponāti: akmens plāksnēs iekalti senraksti, Balhā, Baminā un Ba gramā izdarīto izrakumu materiāli, apģērbu un mājturības priekšmetu paraugi, monētu un miniatūru kolekcijas, marmora skulptūras, — dažām bija vairāk nekā četri tūkstoši gadu.

Restorānā, kas atrodas Kargas ūdenskrātuves krastā, premjerministrs sarīkoja pusdienas par godu Gagarinam un viņa dzīvesbiedrei. Pusdienās nesauca tradicionālos tostus, neteica runas, toties valdīja ļoti draudzīga un sirsnīga atmosfēra.

No Kabulas viņi aizlidoja Valentīnas dzimšanas dienā. Žurnālisti bija padzirdējuši par šīm ģimenes svinībām un apsveica Cagarinus.

15. decembrī agri no rīta IL-18 startēja no Bagramas aerodroma un uzņēma kursu uz Taškentu. Lejā, mākoņos tītas, rēgojās Hindukuša kalnu sniegotās virsotnes. Pēc neilga laika bija klāt arī mīļotā dzimtā zeme!

Lai gan par Gagarina ierašanos taškentieši iepriekš neko nezināja, tomēr cilvēki sapulcējās ielās un sirsnīgi sveica varoni, jo viņi bija ieraudzējuši vaļēju automašīnu ar kosmonautiem un citas mašīnas, kas brauca no aerodroma uz Djurmeņas apmetni, kur parasti uzturas goda viesi.

Vakarā Ališera Navoji teātri Jurijs pastāstīja tašken-tiešiem par savu ļidojumu un ārzemju braucieniem.

Tikai pa trim Āzijas valstīm vien — Indiju, Ceilonu un Afganistānu Gagarins sešpadsmit dienās bija nobraucis apmēram divdesmittūkstoš kilometru, turklāt kopumā apmēram pusotras diennaktis viņš atradās gaisā...

Maskavā viņi ielidoja vēlu naktī, bet jau nākamajā rītā Gagarins no biedriem uzzināja, ko tie bija mācījušies akadēmijā pēdējās divās nedēļās, un ķērās pie konspektiem un mācību grāmatām. Viņam pat nebija laika draugiem pastāstīt par braucienu un izdalīt suvenīrus ...

Jaunā — 1962. gada priekšvakarā Jurijs pa telefonu piezvanīja uz Saratovu. Viņu palūdza pateikt dažus vārdus, kuri radiofonā tiks ierakstīti magnetofona lentē. Jurijs nodiktēja:

«... Tik ievērojamā mana mūža dienā pirmais cilvēks, kas mani sagaidīja pēc atgriešanās no kosmosa, bija Anna Tahtarova. Paklanos jums līdz zemei, Anna Akimovna. Nododiet sveicienu savai mazmeitiņai Ritai. Paldies par apsveikumu. Nosūtīju jums vēstuli. Droši vien jūs to jau esat saņēmusi.

Bet tagad griežos pie jums, Saraiovas aerokluba lidotāji un kursanti. Daudzkārt jau esmu runājis par to, ka pie jums es pirmo reizi iepazinos ar priecīgo, ne ar ko nesalīdzināmo izjūtu lidojumā. Tādi notikumi paliek atmiņā uz visu mūžu. Tiem, kas man palīdzēja pirmo reizi pacelties debesīs, esmu ļoti pateicīgs. Kas to lai zina, varbūt tieši jums, viesmīlīgajiem saratoviešiem, vēl ne vienu reizi vien būs lemts sagaidīt kosmosa kuģu pilotus? Bet jauni lidojumi, kā mēdz teikt, nav aiz kalniem. Ja man atkal būs lemts piezemēties uz brīnišķīgās Sa-ratovas zemes, tad neliedziet man savu tradicionālo vol-dzinieku viesmīlību. Bet pagaidām uz redzēšanos, draugi! Uz drīzu tikšanos!»

Ceturtā nodaļa

Piramīdu zemē un pie Asuānas. — «Cilvēks no kosmosa ir mūsu vidū!» — Ciemos pie planiatora. — Egejas jūras krastā. — Vienību papildina sievietes. — Ievēlējuši smoļenskieši. — «Mani sauc Rosļakovs.» — «lai plaukst miera puķes!» — «Ir vajadzīgs spēksl» — Paša + Andrjuša = 4 500 000 kilometru. — «Jūs esat pirmais cilvēks, kurš pavizinājies ar debesu autobusu.»

Jaunais gads, eglīšu svecītēm mirdzot un vīna glāzēm šķindot, soļoja pa mūsu zemi. Bet Jurijs sēdēja savā mazajā kabinetā pie grāmatām un aprēķiniem, shēmām un konspektiem: bija cītīgi jāmācās. Vēl jo vairāk tāpēc, ka sesiju vajadzēja pabeigt ātrāk — mēneša _beigās bija paredzēts vēl viens garš brauciens —• uz Āfriku.

Protams, gan eglīti, gan dāvanas meitiņām un Valentīnai, gan biļetes uz Jaungada izrādēm Ļenai — to visu viņš sagādāja jau iepriekš. Un ari eglīti, kā vienmēr, viņš greznoja kopā ar Valentīnu un meitiņām. Taču Jaungads nav nekādi svētki, ja tevi māc rūpes. Bet rūpes bija vienas — neizgāzties pirmajā sesijā. «Labs sākums ir puse no uzvaras,» mēdz teikt franči. Jurijs zināja: kā uzsāksi mācības, tā tās ari turpināsies. Gagarins nemīlēja nekādas atlaides. Ja jau nosūtīja uz akadēmiju, tad jāpiespiežas, nedrīkst krist kaunā. Kā nekā majors, kosmonauts ...

Visas pēdējās dienas pirms Jaungada Jurijs gandrīz nemaz neizgāja no mājām. Mācības pārtrauca, tikai lai pavingrotu un paēstu pusdienas. Sevišķi grūti viņam gāja ar augstāko matemātiku. Skolā bija citādi — skolotāja vēl nebija paguvusi uzrakstīt uzdevumu, bet viņam atbilde jau gatava. Tagad šī zinātne lāgā nepadevās! «Grāmata ir grāmata, bet smadzenes ir jākustina,» Jurijs sev teica un atkal ķērās pie logaritmiskā lineāla, pārbaudīja sevi. Dažreiz viņš juta, ka viņam galva kūp. Tad Jurijs piecēlās no galda un pavingroja pie atvērta vēdlodziņa. Vai arī aizgāja uz vannasistabu un noskalojās zem aukstas dušas... Tas prasīja kādas desmit minūtes, toties mundruma pietika vēl daudzām stundām.

Sekmīgi nokārtotā sesija jau bija garām, un Juriju gaidīja jauna nepazīstama zeme — Āfrika.

Šī lielā ceļojuma maršrutā pirmā bija Ēģipte.

Kad IL-18 nolaidās Kairā Almazas aerodromā, Jurijs ieraudzīja ierindā nostādītu godasardzi. Braucienu taču organizēja pēc bruņoto spēku virspavēlniecības ielūguma ...

Bet tālāk viss norisa gandrīz tāpat kā citās zemēs. Vaļēja mašīna, cilvēku jūra zem siltās saules, un tikai vide citāda — diženā Nīla, dzeltenīgi sarkanīgais tuksnesis, dūmakā tītās zilganpelēkās piramīdas un minaretu smailes, kas sniedzas pretim debesīm. Un visur kupli zaļumi... janvārī...

Māja «E1 Giza», kur dažas dienas bija jādzīvo visai delegācijai, atradās Nīlas krastā. Šeit, pārskatot rīta laikrakstus, Jurijs ieraudzīja komiskus zīmējumus, kas bija veltīti viņa vizītei. Te pie piramīdām viņš spiež ķepu senajai sfinksai, te ar olīvkoka zaru māj sveicienus ēģiptiešiem. Tā tam droši vien ir jābūt: ne velti viņa braucienus visā pasaulē sauc par draudzības vizītēm!

Lai gan tuvojās vakars un visi bija mazliet noguruši no lidojuma, tomēr jau šajā dienā pēc programmas bija paredzētas vairākas vizītes un pieņemšanas, kā ari prezidenta pils «E1 Cubba» apskate.

Kad satumsa un krastmalā iedegās spožas spuldzes, un visa Kaira laistījās gaismas reklāmu ugunīs, virsnieku klubā sākās pieņemšana par godu padomju viesim. Tā sākās neparasti. Padomju viesus aicināja ienākt iekšējā pagalmā, kas drīzāk atgādināja laukumu. Orķestrim skanot, šeit ilgi maršēja muzikanti melnos parādes tērpos, demonstrējot sarežģītus ierindas pārkārtojumus. Jurijam paskaidroja, ka šis paradums esot palicis no angļu kolonizatoru valdīšanas laikiem — tā maršē skotu strēlnieki.

— Skaista ieraša, neko neteiksi. Būtu labi, ja pēc kolonizatoriem paliktu tikai šādas parašas, nevis trūcīga ekonomika, — teica Gagarins.

Vakariņas pasniedza ar paklājiem drapētā zālē, kas izskatījās pēc lielas telts. Visi sēdēja pie zemiem galdiņiem. Pieņemšanu rīkoja Ēģiptes gaisa kara spēku pavēlnieks — aviācijas maršals, tāpēc nebija brīnums, ka šeit ielūgti diplomātiskā korpusa militārie pārstāvji — to valstu virsnieki, ģenerāļi un admirāļi, ar kurām Ēģipte uzturēja diplomātiskās attiecības. Raugoties uz spožajiem uzplečiem, ordeņiem un akselbantēm, Jurijam sametās raibs gar acīm. Viņš šeit bija gandrīz vai visjaunākais pēc dienesta pakāpes. Bet Gagarins jau bija iemācījies neapjukt jebkurā sabiedrībā. Tāpēc, kad daudzie atašeji izteica vēlēšanos nofotografēties kopā ar viņu, Jurijs teica:

— Ar vislielāko prieku. Bet ar vienu noteikumu. Pēc zināma laika, kad būs parakstīta vienošanās par vispārēju un pilnīgu atbruņošanos, sapulcēsimies atkal apmēram tādā pašā kompānijā Maskavā, Vašingtonā vai Parīzē un nofotografēsimies vēlreiz. Bet tikai bez uzplečiem un epoletēm. Kā visi miermīlīgi cilvēki, civil-tērpā ... Es uzsaucu tostu par mieru!

Tikko bija pārtulkoti viņa vārdi, militārie atašeji, piekrītoši mājot, pacēla glāzes ar šampanieti un vienprātīgi atbalstīja padomju kosmonautu.

Visas pasaules militārpersonām Gagarins izvirzīja kaujiniecisku uzdevumu — atbruņojieties! — apmēram tā rakstīja Kairas laikraksti, humoristiskā garā komentējot šo interesanto epizodi.

No rīta viņi aizlidoja uz nelielo pilsētiņu Bilbeisu, kur atrodas koledža, kas sagatavo kara lidotājus. Šeit notika gaisa parāde. Jaunie ēģiptieši lidoja nevainojami. Augstākā pilotāža ļoti mazā augstumā, dažāda tipa lidmašīnu un eskadriļu lidojumi un, beidzot, sarežģīts grupveida lidojums, kad spožajās debesīs lidmašīnas ierakstīja divus burtus — «J» un «G». Paskaidrojumus viesiem sniedza jaunākais no prezidenta septiņiem brāļiem — iznicinātāja lidotājs Huseins Abdels Nasers, kas diezgan labi runāja krieviski. Katrā ziņā lidotāji ļoti labi saprata viens otru. Juriju mazliet samulsināja pēdējais grupveida lidojums, ko veica viņam par godu, — kaut ko tādu viņš vēl nekad nebija redzējis.

Pēc tam notika kursantu parāde un skolas apskate. Jurijs atstāja ierakstu apmeklētāju grāmatā, novēlēdams jaunajiem lidotājiem lielus panākumus un labus lidojumus. Tad viņi izlidoja uz Portsaldu.

No reproduktoriem, kas bija uzstādīti ielās, skanēja marši. Iedzīvotājus informēja, pa kādām vietām pašlaik brauc kosmonauts. Pieņemšana pie gubernatora, vainaga nolikšana pie obeliska Izraēlas agresijas upuriem, muzeja un stadiona apmeklēšana, vizīte Suecas kanāla pārvaldē, vizināšanās ar kuteri un svinīgas pusdienas — ļoti daudz notikumu dažās stundās, kamēr viņi uzturējās pilsētā ...

Tuvojās pērkona negaiss, bet Kairā bija paredzēta ļoti noslogota programma — bija jāsteidzas uz aerodromu. Galvaspilsētā Jurijam vajadzēja nolasīt lekciju universitātē, bija paredzēta arī saruna televīzijas studijā un Tautas teātra apmeklējums, kur savu mākslu rādīja pazīstamais tautas deju ansamblis «Reda».

Nākamās dienas rīts Jurijam sākās ar slavenā Kairas torņa apmeklējumu. No tā pavērās skats uz pilsētu, piramīdām un uz tālēm aiz Nīlas.

Šeit Gagarinu sagaidīja žurnālisti, un notika neieplā-nota preses konference, ko ierakstīja magnetofona lentē un pēc tam pārraidīja pa radio.

— Kādu talismanu jūs ņēmāt līdzi lidojumā? — sarunas beigās jautāja radiokomentators.

— Esmu optimists, neesmu māņticīgs un nekādiem talismaniem neticu. Bet man jāatzīstas, ka kuģī «Vostok» tomēr bija talismans, un man jāteic, ka tas bija vislabākais pasaulē. Tas bija dokuments, kas apliecināja, ka esmu Padomju Savienības pilsonis. Ar tādu talismanu nekur nevar pazust.

... Automašīnas apstājās skatu laukumā pie piramīdām, kuras Jurijs jau bija paguvis labi apskatīt no torņa.

— Neko neteiksi — varena celtne. Tas patiešām ir viens no pasaules brīnumiem. Grūti pat iedomāties, kā to varēja uzcelt senatnē, kad nebija ne celtņu, ne mašīnu akmens zāģēšanai...

Jurijs visu laiku knipsēja ar savu «Eksaktu», lai būtu ko parādīt Valentīnai, meitiņām un kosmonautiem, kuriem viņš vienmēr atskaitījās par saviem braucieniem.

Heopsa piramīdas apskate sākās ar nokāpšanu tās ģeometriskajā centrā, pēc tam piramīdu skrējēji demonstrēja savu mākslu, ātri uzskrienot līdz piramīdas virsotnei un noskrienot lejā. Jurijs uzņēma laiku: trīsdesmit astoņus gadus vecais Hefnauji to paveica astoņās minūtēs. Bet akmens bluķi taču bija apmēram pusotra metra biezi. Jā, skrējējam vajadzīga ļoti liela meistarība! Lai nopelnītu, viņš vairākas reizes dienā dodas šādos ceļojumos zem Ēģiptes saules svelošajiem stariem.

Apskates rīkotāji nožēloja, ka viņš bija atbraucis dienā, jo vakaros, kad sfinksa un piramīdas speciāli tiek apgaismotas, šeit sākas īsta izrāde ar mūziku, skaļruņiem un gaismas rotaļām... Tie, kas to bija redzējuši, teica, ka tas esot neaizmirstams skats.

Tajā pašā dienā Gagarins apmeklēja Kairas nacionālo muzeju, kur savākts vairāk nekā tūkstoš eksponātu, to vidū ap trīsdesmit lieliski saglabājušos mūmiju, faraonu sarkofāgi ar zelta un sudraba inkrustāciju, senie papirusi, dažādas rotaslietas... Saviļņoja doma, ka kopš tiem laikiem jau aizritējuši desmitiem gadsimtu, tūkstošiem gadu, ka cilvēki kādreiz ir radījuši neredzēti skaistus darinājumus un tie ir saglabājušies līdz mūsdienām . „ *r

Heluānas valsts tekstilfabrikā viņu iepazīstināja ar ražošanu, viņš aprunājās ar strādniekiem, bet kādā plašā un gaišā telpā tikās ar māksliniekiem. Gagarins apstājās pie kāda galda, pie kura strādāja skaista, melnacaina meitene.

— Mākslinieci sauc Hurija, viņai ir deviņpadsmit gadu, nesen viņa beidza tēlotājas mākslas fakultāti un pašlaik izstrādā skici audumam, kuru paredzēts nosaukt par «Kosmosu». Tas ir viņas pirmais patstāvīgais darbs, un viņa ļoti uztraucas, — paskaidroja tulks.

— Ja jau «Kosmoss», tad jāapskata.

Uz vatmaņpapīra loksnēm ar krāsainu tušu bija uzzīmētas oreola joslas, kuras Jurijs bija redzējis ap zemi.

— Veiksmīgi uztverts, tikai šim violetajam tonim, manuprāt, jābūt mazliet sulīgākam, tumšākam...

Meitene lūdza, lai viņai palīdz, un Jurijs, sev par brīnumu, paņēma otiņu un sajauca krāsu. Viņš gribēja uzvilkt svītriņu kaut kur malā, lai nesabojātu viņas darbu, bet jaunā māksliniece parādīja, kur īsti ir jāpastiprina tonis. Jurijs tomēr pamēģināja uz atsevišķas lapas un pēc tam, pārliecinājies, ka krāsa izvēlēta pareizi, ievilka skicē dažas svītras ...

— Tagad parakstieties, un es esmu pārliecināta, ka šis audums gūs ievērību, jo jūs taču esat mans līdzautors. — Tas tika teikts tik valdzinoši, ka Jurijs neviļus iebāza roku kabatā, lai paņemtu pildspalvu.

Vairākas stundas viņš pavadīja šajā un kaimiņu uzņēmumā, kur izgatavoja šujmašīnas. Tās bija brīnišķīgas stundas. Jurijs jau sen bija pamanījis, ka tikšanās ar strādniekiem viņam ir sevišķi patīkamas, pat ja viņi runā dažādās valodās.

Dienas otrajā pusē Gagarins piedalījās Ēģiptes jaunatnes festivāla atklāšanā. Jurijs ieradās valdības tribīnē, greznojies ar republikas augstāko apbalvojumu — «Nīlas Kaklarotu». Šo ordeni Ēģiptes prezidents viņam piešķīra kā atzinību par lielajiem nopelniem cilvēces labā.

Stadions ilgi sumināja viesi, pēc tam notika apmaiņa ar runām. Jurijs teica:

— Cilvēkiem vislielākā laime uz zemes ir tad, ja viņi var mierīgi un raženi strādāt cilvēces labā. Tāpēc cīnīsimies kopā par to, lai kara viesulis nekad neizpostītu mūsu planētas brīnišķīgo izskatu un netraucētu visu zemju tautu mierīgo un radošo dzīvi!

Smidzināja sīks lietutiņš, bet lieliskajā, nesen uzceltajā stadionā pavērās apbrīnojami skaists skats. Fizkultūrieši dažādas krāsas tērpos izpildīja vingrojumus, bet pēc tam zaļajā laukumā izveidoja Ēģiptes un PSRS ģerboņus, Gagarina un Titova iniciāļus. Šie svētki ilga vairākas stundas.

Vakarā Kairas gubernators viesnīcā «Hilton» sarīkoja

plašu pieņemšanu.

Tajā Juri jam pasniedza pilsētas zelta atslēgu.

Vēlu vakarā arābu draugi ielūdza Gagarinu un viņa biedrus apmeklēt mūzikholu «Zem piramīdām».

— Mēs taču esam atbraukuši šurp nevis izklaidēties, bet strādāt, — kāds atgādināja vārdus, ko kādreiz bija teicis Jurijs.

Gagarins acumirklī atvairīja šo uzbrukumu:

— Savs laiks darbam, savs atpūtai! Braucam!

Viņi noskatījās koncertu. Tas bija interesants tāpēc, ka dejoja pazīstamā dejotāja Hoda Šamsa ed Dina. Viņa dejoja apmēram stundu — apbrīnojami graciozi un skaisti...

Agri no rīta viņi devās uz Asuānu. Lidmašīna lidoja virs Nīlas. Jurijs sākumā vēroja upi, skatījās uz piramīdām, kas bija redzamas tālumā, pēc tam iesnaudās.

Kad Jurijs nokāpa pa trapu, viņu gluži kā cepeškrāsnī apņēma tuksneša svelmainā elpa. «Ja jau janvārī ir tik karsti, nezin kas te notiek vasarā?» viņš nodomāja.

Jurijam pasniedza vairogu sudraba apkalumā — Asu-ānas simbolu, pēc tam galvenais eksperts I. Komzins aizveda viņu, lai parādītu hidromezgla celtniecību. Ceļā Komzins sīki pastāstīja, cik grūti te strādāt. Svelme, divpadsmitās — četrpadsmitās kategorijas gruntis, ūdens trūkums, mežu nav, zāles nav, plosās smilšu vētras... Fie daudziem objektiem viņi apstājās, izkāpa no automašīnām, un tūlīt uzsākās sarunas ar šoferiem un bul-dozeristiem, ekskavatoru vadītājiem un montētājiem. Apaļajā mājiņā, blakus dambja pamatiem, Komzins parādīja Jurijam lielu nākamās HES maketu.

No celtniecības rajona uz aerodromu ceļš gāja pa Nū-bijas tuksneša malu. Tuksnesis atgādināja Mēness ainavu, kādu to attēlo Aleksejs Ļeonovs un citi gleznotāji.

Atvadījušies no Asuānas, viņi pēc stundas nolaidās Luksorā — vienā no vissenākajām Augšēģiptes pilsētām. Šeit viss slīga zaļumos. Maigā smaragda krāsā laistījās rīsa un miežu sējumi, virs kuriem lidinājās svētie putni — ibisi. Beidzot Gagarins ar biedriem nokļuva bijušās Tēbu valsts galvaspilsētā ar seno tempļu drupām un pussagruvušiem akmens tēliem, kuri zem šāva svara grimst ar katru gadsimtu dziļāk un dziļāk sarkanīgajā, putekļainajā augsnē ...

Nākamajā rītā, pārcēlušies pāri Nīlai, viņi nonāca Faraonu ielejā. Pa ceļam nepārtraukti bija redzami milzīgi akmens bluķi ar izcirstiem seno valdnieku attēliem un izrakumi. Priekškalnēs Jurijs apskatīja Tutanhamona kapenes (šis valdnieks tika apbedīts pirms četriem tūkstošiem gadu), kā arī faraona Seti I kapenes, kas atrodas pusotra simta metru pazemē.

... Pēc tam viņi apmeklēja Aleksandriju, pilsētu, kuru pirms divtūkstoš trīssimt gadiem nodibināja Maķedonijas Aleksandrs. Uzrunājot universitātes studentus, Jurijs izteica domu, kas viņam bija ienākusi prātā dienu iepriekš, kad viņš apskatīja Asuānu, kapenes un drupas.

— Senā Ēģipte bija slavena ar faraonu piramīdām. Jaunā būs vēl plašāk pazīstama ar augsto Asuānas dambi, kas tiek celts tautas vajadzībām...

Arī šeit viņam pasniedza pilsētas zelta atslēgas. Alek-sandrijā Jurijam parādīja karaļa Paruka bijušo pili. Gubernators viņu ar mašīnu izvadāja pa visu pilsētu, kas stiepjas gar jūras piekrasti.

Nākamajā dienā viņi atgriezās Kairā. «E1 Gizā» notika atvadu preses konference.

Šeit Jurijs uzzināja par svarīgu notikumu savā dzīvē. Biedri pastāstīja, ka viņš ir izvirzīts par PSRS Augstākās Padomes deputāta kandidātu, un sirsnīgi viņu apsveica.

Sājā sakarā ēģiptiešu žurnālisti tūlīt lūdza sniegt interviju. Jurijs mazliet_ apmulsa. Lai nu ko, bet to viņš nebija gaidījis senajā Ēģiptes zemē.

— Interviju? Lūdzu, uzdodiet jautājumus.

— Ko jūs domājāt, kad uzzinājāt par jūsu kandidatūras izvirzīšanu jūsu zemes parlamenta vēlēšanām?

— Redzat, mūsu Padomju Sociālistisko Republiku Savienības Augstākā Padome nav parlaments šā vārda parastajā nozīmē. Mūsu zemē deputāts ir tautas kalps. Tautas griba ir likums ikvienam mūsu zemes, mūsu sociālistiskās Dzimtenes pilsonim. Ja jau tauta izvirza, tad man atliek tikai viens: attaisnot savu tautiešu lielo uzticību. Un es veltīšu visus spēkus tai cīņai, kurā piedalās padomju cilvēki, — cīņai par mieru, par komunismu! Tā arī uzrakstiet, norunāts?

Pēc intervijas Jurijs domāja par to, ka tagad viņam jāizvirza sev vēl stingrākas prasības. Galvenais — vai viņam pietiks spēka un zināšanu, lai veiktu tos valsts uzdevumus, kuri jārisina deputātiem. Šis jautājums viņam tagad kļuva par vienu no vissvarīgākajiem, un neparasta, nopietna grumba iegūla viņa acu kaktiņos. Taču Jurijs sevi mierināja ar to, ka pirms izvirzīšanas biedri droši vien ir domājuši, aprunājušies un, ja reiz ir izvirzījuši, tas nozīmē, ka viņi ir pārliecināti, ka viņš tiks galā ar jaunajiem pienākumiem. Bet viņš katrā ziņā pieliks visas pūles ...

Juri jam palika atmiņā arī tikšanās padomju kultūras centrā. Zālē, kas bija greznota ziedu vītnēm, sapulcējās zinātnieki, rakstnieki, skolotāji un inženieri. Viņi sirsnīgi runāja par draudzību ar Padomju Savienību, par tās nesavtīgo palīdzību arābu tautām, par padomju kosmonautiem.

Dzejnieks Abdels Rahmans el Hamisi lasīja dzejoli, kuru var pārtulkot šādi:

«Manā ciemā jautāja: vai Gagarins ir tāds pats kā mēs visi? Jā, viņš ir tāds pats kā visi cilvēki, ar divām rokām, divām kājām un jauku smaidu atklātajā krievu sejā. Viņš ir tāds pats kā mēs, tikai drosmes viņam pietiek divām pasaulēm — mūsu Zemei un Visumam.»

Juriju mazliet samulsināja šis dzejolis, bet dzejnieks viņam uzdāvināja papirusu un teica, ka par viņa varoņdarbu vajadzētu uzrakstīt vēl cildinošāk.

Nākamās dienas rītā viņi atvadījās no Ēģiptes. Tagad priekšā bija garš un grūts lidojums gandrīz pāri visai Āfrikai uz rietumiem, uz Ganu. Un bija paredzēta tikai viena nolaišanās — Tripolē.

2

Ganā, pareizāk sakot — tās galvaspilsētā Akrā, viņi nolaidās, kad jau bija tumšs. Lidmašīna apstājās, un Jurijs ieraudzīja plašu ierindu pie trapa. Viņš nodomāja, ka tur nostādīta godasardze, bet, ielūkojoties vērīgāk, saprata, ka tie ir bērni. Jā, tie bija Ganas pionieri ar kaklautiem un ar mīkstām platmalēm galvā. Viņiem bija uzticētņ padomju viesu sagaidīšana. Jurijs vēl nekad nebija redzējis tik daudz nēģerēnu vienkopus. Tie bija ļoti simpātiski sprogaini bērni. Bet viņu vadītājs apsveica Juriju krievu valodā:

Esiet sveicināti Ganā, biedri Jurij Gagarin!

Bērnu sejas bija ļoti nopietnas un svinīgas — acīmredzot viņi apzinājās, cik atbildīga ir viņiem uzticētā misija. Juri jam apsēja svītrainu pionieru kaklautu, un automašīnas devās uz pilsētu.

Šeit Gagarins nokļuva milzīgu tautas svētku centrā. Uz namiem, kokiem un šķērsām pāri ielām dega simtiem piecstaru zvaigžņu, bet cilvēki, kas stāvēja gar ietvēm, rokās turēja svecītes. Tāda šeit ir tautas paraša — apgaismot viesiem ceļu.

Akras Centrālajā laukumā prožektoru gaismā spulgoja liels plakāts ar uzrakstu krievu valodā: «Urā! Cilvēks no kosmosa ir mūsu vidū!» Pie plakāta dejoja jauniešu pulciņi.

Oficiālā pieņemšana un vakariņas notika bambusa būdā ļoti sirsnīgā atmosfērā.

No rīta viņi atkal lidoja tālāk. _Šoreiz uz Libēriju, vienu no vecākajām neatkarīgajām Āfrikas valstīm. Tur dzīvo iezemiešu ciltis un to nēģeru pēcteči, kas bija pārcēlušies šurp no Amerikas apmēram pirms gadsimta. Laikam tāpēc visur bija redzams valsts ģerbonis, kurā uz lecošas saules fona attēlota karavela, kas dodas uz palmām apaugušo krastu un uzraksts: «Mīlestība un brīvība mūs atveda šurp.»

Šo ģerboni Jurijs ievēroja, līdzko ieradās Monrovijā,

valsts galvaspilsētā.

Prezidenta Tabmena, kas ielūdza Gagarinu, šajā laikā Libērijā nebija, un Juriju pieņēma valsts sekretārs_ un pasniedza viņam augstu apbalvojumu — ordeni «Āfrikas Zvaigzne» ar platu gaišzilu lenti.

Ceremonija notika ultramodernajā viesnīcā «Ducor», no kuras logiem labi bija redzams Atlantijas okeāns, bet mazliet tuvāk — ar palmu zariem pārsegtas nabadzīgas zvejnieku būdas.

Gandrīz visu nākamo dienu aizņēma tikšanās dažādās Libērijas iestādēs un Monrovijas jaunceltņu apskate.

Juri jam deva iespēju apskatīt arī attālākus rajonus, tikties ar kalnračiem, dzelzceļa būvētājiem un kaučuka vācējiem. Ar divmotoru lidmašīnu «Dakota» Gagarins aizlidoja uz Nimbu un Bjukenenu.

Bjukenenā Jurijam parādīja lielas jūras ostas celtniecību Atlantijas okeāna piekrastē; no šejienes būvēja trīssimt kilometru garu dzelzceļu uz valsts kalnu rajoniem, uz Nimbas pilsētiņu.

Gandrīz visu dienu Jurijs viesojās pie visīstākā plan-tatora, kam piederēja vesels kaučukkoku mežs.

Misters Deniss stāstīja un rādija, kā no kokiem iegūst biezu, pienbaltu sulu un kā no tās ražo dabisko kaučuku, pēc kura ir tik liels pieprasījums Rietumos. Ju-rijs redzēja, kā plantācijas strādnieki nodod savākto kaučuku. Par pilnu spaini viņi saņēma dažas misiņa ripiņas, kurās izurbts caurums un uz kurām ir uzrakstīts: «V. Deniss. Plantācija.» Šīs ripiņas viņi varēja apmainīt pret produktiem.

«Nodod spaini — un saņem kaltētu zivi. Tā tik ir sistēma!»

Bet strādnieki, uzzinājuši, ka pie viņiem atbraucis cilvēks, kas lidojis augstāk par visiem, — tur, kur dzīvo tikai dievi, sarīkoja viņam improvizētu koncertu: dziedāja, dejoja, sita ar krokodilādu pārvilktas bungas. Juri js uzdāvināja šiem cilvēkiem dažus rakstu krājuma «Uz zvaigznēm» eksemplārus, kurus viņš tālredzīgi bija paņēmis līdzi braucienā.

Izbraukuši cauri desmitiem ciemu, kur viesim par godu mājas bija greznotas ar palmu zariem un banānu lapām — auglības simbolu, Jurijs un personas, kas viņu pavadīja, vakarā nokļuva vienā no valsts centrālajām provincēm. Šeit, tamtamiem svinīgi rībot, viņus sagaidīja vecākās kpellu cilts vadoņu padome. Juriju ievēlēja par šīs cilts goda vadoni. Viņam pasniedza šķēpu, vadoņa tērpu, kas bija šūts no plata, svītraina auduma, un viņam par godu sarīkoja lielus svētkus ar dejām un dziesmām.

Pēc svētkiem Jurijs ilgi runāja ar vecāko cilts vadoni — astoņdesmit gadus veco Basi Pambu.

Radiožurnālisti no Monrovijas ierakstīja šo sarunu magnetofona lentē. Bet kas gan tā bija par sarunu — krievu un angļu vārdu raibs mistrojums ar replikām un iestarpinājumiem dažnedažādos nigēriešu dialektos. Taču Jurijs ar viņam raksturīgo apzinīgumu vadonim paskaidroja raķetes un izpletņa uzbūvi un pastāstīja par bezsvara stāvokli.

Pēc tam viņi devās atpakaļ garajā ceļā uz Monro-viju. Visur, pat galvaspilsētā, bija daudz kontrastu. Modernas ēkas un grausti, mūsdienu automobiļi un pajūgi, kondicionētais gaiss un dubļi, reklāmu plakāti un nabadzība, pirmatnējās kopienas attiecības, katorgas darbs plantācijās un modernas lidmašīnas blakus grandiozām raktuvēm...

Un tad notika atvadu pieņemšana, pēc tam neliela, bet spraiga preses konference, un viņi devās pazīstamajā ceļā — uz Robertsvilu, kur viņus gaidīja IL-18...

Tagad trase gāja pāri Nigērijas savannām un Lībijas dzeltenajiem tuksnešiem. Jurijs nenovērsdamies skatījās pa iluminatoru. Tā taču ir Āfrika! Pirmo reizi viņš to pārlidoja daudz augstāk, tieši virs tās tika ieslēgta bremzēšanas dzinēj iekārta .. .

Viņi nolaidās Lībijas galvaspilsētā Tripolē. Apskatīja pilsētu. Pārnakšņoja. Jau ceļā uz Akru Lībijas Republikas vadītāji, kas Juriju sagaidīja aerodromā, ielūdza viņu atceļā paviesoties šeit. Un tagad viņš apskatīja pilsētu. Jūras līcī un reidā stāvēja karakuģi ar Lielbritānijas karogu ... Bet citādi viņam pilsēta kaut kā tikko jaušami atgādināja Kabulu. Tikai šeit kalnu vietā bija jūra.

Un atkal viņi devās ceļā. Zem IL-18 spārna spīguļoja Vidusjūras zilgme, mākoņu plaisām cauri vīdēja klinšainas salas .. .

Tā jau bija Grieķija — vēl vienas mūsu Zemes senākas civilizācijās šūpulis. Šeit bija paredzēts uzturēties tikai trīs dienas. Bet cik ļoti Jurijam gribējās labāk iepazīt tieši šo zemi, pakāpelēt pa tās drupām!

3

Iznācis no lidmašīnas, Jurijs ieraudzīja milzum daudz ļaužu. Visās ielās špalerās stāvēja cilvēki un sumināja Krieviju.

Grieķijas un PSRS biedrība, kas viņu bija ielūgusi, sarīkoja pusdienas visgreznākajā restorānā Egejas jūras krastā, bet vakarā notika pieņemšana. Tūkstošiem cilvēku šeit bija ieradušies, lai paspiestu roku padomju kosmonautam, lai kaut vai alegoriski apliecinātu vissirsnīgākās jūtas Padomju zemei.

Atēnās Jurijs apmeklēja Akropoli un muzeju, kur glabājas senās kultūras paraugi.

Akropoles apskates laikā Jurijam parādīja karoga kātu, no kura pirms vairāk nekā divdesmit gadiem Glezs un viņa biedrs Santoss norāvuši fašistu karogu un tā vietā pacēluši Grieķijas karogu, aicinot uz cīņu par dzimtās zemes brīvību. No Akropoles portika zilganā dūmakā labi bija saredzama Egīnas sala, kur cietumā smaka Manolis Glezs. Jurijs atcerējās, ka Prāgā kāds grieķu žurnālists viņam nodeva vēstuli no Gleza. «Vai s:s dārgais biedrs zina, ka mēs esam atbraukuši uz viņa zemi?» ar rūgtumu nodomāja Jurijs.

Šaubas izklīda, kad padomju vēstniecībā ieradās Ta-sija Gleza, Manoļa sieva, lai nodotu Gagarinam cietumā izgatavotas piemiņas veltes — no olīvkoka mākslinieciski izgrieztu lādīti, kurā glabājās no tāda paša koka izgriezts mazs burinieks. Uz lādītes bija uzraksts: «Ar mīlestību Valentīnai Gagarinai. M. Glezs. 12.02.62.»

Dienu vēlāk, kad Jurijs pa trapu kāpa lidmašīnā, kāds viņam nodeva rūpīgi satītu papīra lapiņu.

Kad Atēnas jau bija palikušas aiz muguras, Gagarins jautāja:

— Kas prot grieķu valodu? Pārtulkojiet labi ātri, — viņš palūdza laikraksta «Pravda» korespondentu N. Bra-ginu. — To man kāds iedeva. Te ir paraksts. Tā kā būtu ... Glezs!

Un kosmonauts pasniedza mazo papīra lapiņu, uz kuras bija kaut kas rakstīts sīkā, noteiktā rokrakstā.

«Dārgais Jurij Aleksejevič!» izlasīja Nikolajs Bragins. «Priecājos, ka varu Tevi, kosmosa varoni, apsveikt manas Grieķijas senajā zemē. Tu mums atvedi miera un draudzības vēstījumu, Tavā personā mēs redzam cēlu un stipru jaunās sistēmas, jaunā laikmeta cilvēku. Mēs no visas sirds Tev pateicamies par visu. Kā atbildi uz to mūsu tauta tev atdevusi savu sirdi. Un arī mēs, kas smokam viduslaiku cietumos, ar milzīgu entuziasmu apsveicam Tevi sakarā ar izcilo varoņdarbu. Lai padomju cilvēki uzlido vēl augstāk uz zvaigznēm, paverot cilvēcei jaunus gaišus apvāršņus un izcērtot drošu ceļu uz vispārēju mieru un mūsu planētas iedzīvotāju labāku nākotni! Manolis Glezs. Egīnas salas cietumā.

13. 02. 62.»

Jurijs ilgi klusēja, raudzīdamies lejā uz jūru. Pēc tam paņēma, vēstuli, saudzīgi satina to un ielika formas svārku iekškabatā.

— Cik stipri cilvēki dzīvo uz zemes! — neliekuļoti, ar tīri zēniskas skaudības pieskaņu teica Jurijs.

Nikoziju, Kipras galvaspilsētu, viņi sasniedza vēlu vakarā. Taču arī šajā laikā ielas bija ļaužu pilnas. Aiz mašīnām brauca varens brīvprātīgs PSRS kosmonauta eskorts, kurā bija simtiem motociklu un motorolleru. Visa galvaspilsēta sagaidīja Gagarinu Nikozijas centrālajā laukumā. Kiprā ziedēja mandeļkoki, smaržoja pēc pavasara.

Lukturu gaismā Jurijs ieraudzīja saucienu un gaismas uzmodinātos baložus, kuri riņķoja virs laukuma, ieraudzīja plakātus, karogus un tūkstošiem cilvēku, kas bija sapulcējušies, lai viņu redzētu.

Tikšanās un sarunas ar arhibīskapu Makariju, braucieni pa Kipras pilsētām, iepazīšanās ar sirsnīgiem un simpātiskiem cilvēkiem, kas bija pielikuši ne mazumu pūļu, lai viņa neilgā uzturēšanās salā būtu patīkama, — tas viss palika Gagarinam labā atmiņā.

4

Pa to laiku kosmonautu pilsētiņā spraigi gatavojās nākamajam — daudz ilgākam un grupveida lidojumam. Šo ļoti sarežģīto darbu, kas prasīja daudz pūļu un pacietības, visi savienoja ar mācībām akadēmijā. Jurijam un Hermanim klājās sevišķi grūti, jo daudz laika prasīja braucieni un uzstāšanās. Bet viņiem nāca talkā biedri, labprāt paskaidrodami visu, kas nebija saprotams. Tiesa gan, strādāt tik un tā vajadzēja ar lielu piepūli: vienā dienā — treniņi un nodarbības Centrā, otrā dienā — mācības akadēmijā. Visus šos mēnešus Jurijam ļoti grūti bija ievērot savu tradīciju — aktīvi atpūsties sestdienās un svētdienās, jo viņam ne visai bieži izdevās izrauties ārpus pilsētas, lai paslēpotu vai ietu kopā ar Alekseju medībās.

Nāca klāt arī jauni pienākumi — vienībā ieradās papildinājums. Un nevis parastais — šoreiz tās bija sievietes. Viņām bija jāparāda pilsētiņa, jāiepazīstina tās ar kārtību un jāiesaista nodarbībās. Lai gan viņām bija sagatavota īpaša programma, Jurijs un Hermanis uzskatīja par savu pienākumu palīdzēt viņām ātrāk iejusties jaunajos dzīves apstākļos. Fiziskās sagatavošanās programma viņām bija mazliet vieglāka nekā vīriešiem, tomēr nodarbības bija diezgan grūtas. Un arī teoriju nemaz nebija tik viegli apgūt. Sevišķi astronomiju, kosmisko tehniku un speciālās disciplīnas. Taču lielākā daļa meiteņu trenējās neatlaidīgi, viņas bieži vien pēc nodarbībām vēl palika kabinetos un sporta zāles. Programma bija spraiga.

Ne Valentīna Tereškova, ne pārējās meitenes agrāk nevarēja pat iedomāties, ka viņas nokļūs šeit. Protams, viņas visas saistīja sapnis par debesim. Visas jau bija lidojušas, lielākā daļa diezgan daudz lēkušas ar izpletni, bet tas, ko viņas ieraudzīja un uzzināja Centrā, bija jauns un aizraujošs. Jaunā dzīve, jaunais kolektīvs, jaunais darbs, kuram viņas gatavojās, pilnīgi aizrāva.

Atmosfēra Centrā bija tik draudzīga, treneri un instruktori tik cītīgi palīdzēja meitenēm, ka pēc neilga laika viņas jaunajā kolektīvā jutās jau kā savējās.

Drīz meitenes jau viesojās kosmonautu ģimenēs, iekļāvās pilsētiņas tradicionālo svētku svinēšanā, un viss iegāja normālās sliedēs. Tereškovu ievēlēja par komjaunatnes organizatori un Bikovski par viņas vietnieku.

Un, kad jaunatnācējām ierādīja dzīvokļus, viņas jutās kā septītajās debesīs.

Pēc tam kad smoļenskieši savās sapulcēs izvirzīja PSRS lidotāju kosmonautu Juriju Gagarinu par PSRS Augstākās Padomes deputāta kandidātu, Jurijs apmeklēja Smoļensku. Viņš aizbrauca uz Gžatsku, runāja sapulcēs Sičovkā un Holmžirkovskā, tikās ar saviem nākamajiem vēlētājiem. Viņš īsi pastāstīja par savu lidojumu, par H. Titova lidojumu, par mācībām, par braucieniem un katru runu beidza apmēram tā:

— Centīšos jums labi kalpot. Netaupīšu spēkus un zināšanas, lai attaisnotu jūsu uzticību.

Šis brauciens uz dzimto novadu stipri atšķīrās no pagājušā gada brauciena — toreiz Juri jam tā vien lauzās uz āru neapvaldāms, gandrīz zēnisks prieks. Bezrūpīga līksme, nepiespiestība, ko radīja tikšanās ar dzimtajām vietām... Tagad braucienam bija sevišķi nozīmīgs un lietišķs raksturs. Jurijs rūpīgi pārdomāja katru savu runu, bija nopietns. Vienīgi tāpat kā agrāk viņa sejā bieži atplaiksnījās smaids — Gagarina smaids, kuru visi tik labi pazina. Un kā gan viņš varēja nesmaidīt, kad viņa novadnieki jautāja:

— Jurij Aleksejevič, cik autogrāfu jums ir nācies uzrakstīt?

I — Vispār neesmu skaitījis, bet domāju, ka miljons

jau būs ...

Tās bija patīkamas tikšanās. Dzimtās vietas Smoļen-skas zemē! Gandrīz katru gadu viņš atbrauca šurp un vienmēr redzēja kaut ko jaunu senajā krievu zemē. Protams, tagad viņam būs vairāk darba. Galvenais, attaisnot uzticību. Bet sava dzimtā novada, savu novadnieku labā pastrādāt ir liels prieks...

Uz tikšanos ar savu kandidātu nāca, burtiski, gan veci, gan jauni. Kolhozu klubos visiem nepietika vietas, un cilvēki pulcējās ap tiem, cerēdami kaut vai no tālienes paskatīties uz savu novadnieku — varoni. Juriju tas ļoti saviļņoja. Un kā lai nesa viļņo, ja Smoļenskā sapulcē, kas notika apgabala Drāmas teātrī, uz skatuves iznāca krievu sieviete jau gados — medicīnas zinātņu doktore profesore Anna Petrjajeva un teica:

— Paldies tev, Jurij Aleksejevič, par tavu varoņdarbu, par to, ka tu padarīji slavenu mūsu zinātni un mūsu Dzimteni. Zemu noliecu galvu tavā priekšā visu māšu vārdā. — Un viņa paklanījās viņam.

Zālē iestājās neparasts klusums. Cilvēki sēdēja kā sastinguši, pilnīgi aizmirsuši, ka šādos gadījumos vajag aplaudēt... Saviļņots bija arī Jurijs. Viņš piecēlās un tāpat zemu paklanījās zālei.

Drīz pēc vēlēšanām pie viņa kabineta durvīm parādījās plāksnīte, uz kuras bija norādīts vēlētāju pieņemšanas laiks: «J. Gagarins. Mēneša otrajā un ceturtajā pirmdienā no pīkst. 17.30 līdz 18.30.»

5

Mācībās, darbā, braucienos un sanāksmēs ātri pagāja laiks, un neviens pat nepamanīja, ka jau pienākusi pirmā lidojuma gadadiena. Kosmonauti ilgi domāja, kā to labāk atzīmēt. Bet 9. aprīlī PSRS Augstākās Padomes Prezidijs pieņēma dekrētu, ar kuru, atzīmējot pirmo lidojumu kosmosā, tika nodibināti jauni visas tautas svētki — Kosmonautikas diena. Šie svētki tagad katru gadu tiks atzīmēti 12. aprīlī.

Jurijs saprata, pareizāk sakot, intuitīvi juta, ka tagad viņam aprīļa pirmā puse vienmēr būs gandrīz vai visgrūtākais periods gadā. Sakarā ar Kosmonautikas dienu vajadzēs daudz rakstīt un sevišķi bieži teikt runas.

Viņa priekšnojauta piepildījās. Sturmēšana sākās apmēram divas nedēļas pirms svētkiem un laikposmā no

9. līdz 12. aprīlim sasniedza kulmināciju. Gadījās tā, ka tieši šajās dienās pie viņa viesos atbrauca Anatolijs Rosļakovs, pulka partijas organizācijas bijušais sekretārs, viens no tiem cilvēkiem, kas viņu rekomendēja partijai. Visu šo laiku Jurijs ar viņu sarakstījās un ļoti gaidīja tikšanos. Bet, kā par spīti, tieši šajā dienā pie Gagarina atbrauca televīzijas uzņemšanas grupa un tūlīt pēc tam arī laikraksta «Pravda» korespondenti.

— Anatolij Pavlovič, pasēdi pagaidām uz dīvāna un paskaties, kā iet, kad cilvēks kļūst slavens. Bet es rūdīšu savu gribu cīņā ar popularitāti... Neko darīt, tā vajag, — mazliet vainīgs juzdamies, teica Jurijs.

Režisors acīmredzot strādāja bez iepriekš uzrakstīta scenārija un tāpēc improvizēja turpat uz vietas. Katrā istabā bija novietoti jupiteri, un vadi kā melnas čūskas vijās pa visu dzīvokli. Troksnis, kņada, rosīšanās, kinokameru tarkšķēšana un komandas: «Sagatavoties! Motoru! Sākam!» — tas viss radīja neiedomājamu jucekli. Bet .Jurijs mierīgi un pacietīgi panesa visas grūtības, tikai paretam noslaucīja sviedru lāses, kas parādījās uz pieres no spožo spuldžu svelmainās gaismas.

Rosļakovs sēdēja dīvāna kaktiņā un vēroja notiekošo. Juriju palūdza apsēsties pie galda un paņemt rokās 'logaritmisko lineālu, atvērt skapi un aplūkot suvenīrus, atkal apsēsties pie galda un sākt rakstīt... Tam vajadzēja būt kosmonauta ikdienas dzīves «kinovēroju-mam». Tieši tad Jurijs neviļus nodomāja: «Protams, būtu bijis labāk, ja visu darba dienu filmētu ar slēptu kameru, pēc tam atlasītu veiksmīgākos kadrus un samontētu filmu.»

Un pēkšņi Jurijs teica:

— Anatolij Pavlovič, apsēdies blakus, bet jūs mūs uzņemiet. Mēs kopā dienējām un ilgi neesam redzējušies.

— Šis biedrs rekomendēja Juriju Aleksejeviču partijai, — piebilda viens no «Pravdas» korespondentiem.

— Kāpēc jūs uzreiz to neteicāt?! Tas taču ir lieliski! Piedodiet, kāds ir jūsu uzvārds, Anatolij Pavlovič!?

— Mani sauc Rosļakovs ...

— Esiet tik laipns, biedri Rosļakov, pārsēdieties, lūdzu, šeit, pie galda. Mēs jūs uzņemsim ar sinhrono kameru. Mikrofonu! Sagatavot kameru! Skaņu! Stāstiet viens otram par savu dzīvi! Iepazīstiniet mūsu skatītājus ar jūsu biedru, Jurij Aleksejevič! Sagatavoties! Motoru!

Arī Jurijs improvizēja un nebija visai apmierināts ar to, ko teica. Viss iznāca sausi, un prātā ienāca tikai kaut kādas nodrāztas frāzes. Bet režisors bija sajūsmināts.

Pēc uzņemšanas Juriju palūdza dot autogrāfu. Kad uzņemšanas grupa aizbrauca, Rosļakovs teica:

— Tev nu gan ir ko turēt, Jura! Lidot laikam ir vieglāk. Tu esi sirsnīgs cilvēks: visi aizgāja apmierināti. Un nemaz neesi pārmainījies. Arī pacietība tev milzīga. Es neparko nebūtu varējis izturēt visu šo jezgu: nostājieties te, skatieties šurp, smaidiet, staigājiet pa istabu ...

— Tādi tagad man tie pienākumi. Tā vajag. Neko nevar darīt! Bet pašu galveno aizmirsu pajautāt: kad lai skates? ... Labi, to mēs uzzināsim, te viss jāuzkopj, citādi Valentīna sāks interesēties, kas un kāpēc te tā ir ārdījies. Nespēšu ne attaisnoties ...

Pie Gagariniem bieži brauca viesi: radinieki no Gžat-skas un Orenburgas, paziņas no bijušajām dienesta vietām, žurnālisti, darbabiedri. Un visiem patika viņu dzīvoklis. Uz klavierēm un televizora vienmēr bija svaigi ziedi. Grāmatas ar autoru autogrāfiem, mūsdienu gleznotāju gleznas un Ļeonova gleznas, suvenīri: poļu ogļraču lampiņa, sena ēģiptiešu bļoda, daudz dažādu figūriņu ...

Bet mazajā Jurija kabinetā ir neliels galds, dīvāns un skapis, uz tā — globuss un lidmašīnas modelis.

Šeit visus sagaidīja viesmīlīgi: Gagarini vienmēr

priecājās par viesu ierašanos. Par Rosļakova apciemojumu viņi sevišķi priecājās.

Svētku priekšvakarā sarīkoja talku, lai uzkoptu pilsētiņas teritoriju, sasauca mītiņu, bet pēc tam visi aizbrauca uz Kremļa Kongresu pili. Šeit Jurij am un Hermanim vajadzēja teikt īsas runas. «Pravdā» bija publicēts viņu raksts «Uz priekšu, vienmēr uz priekšu!». Šajā dienā viņi visi jutās kā gaviļnieki, bet jo sevišķi tika godināti kosmosa tehnikas radītāji — tie taču pirmām kārtām bija viņu svētki.

Jurijs pārlaida skatienu zālei un redzēja tur pazīstamas sejas. Tur bija Koroļovs un citi vadošie konstruktori, viņu vietnieki, rūpnīcu un cehu vadītāji.

Runājot no Kongresu pils tribīnes, Jurijs Gagarins teica:

— Mūsu Padomju Dzimtenes zemi mēdz saukt par Visuma krastu. No šā krasta arvien biežāk mūsu sar-kanzvaigžņotie kuģi dosies noslēpumainajās, plašajās kosmiskajās tālēs. Un šodien, Kosmonautikas dienā, kuru atzīmē visa mūsu tauta, man gribas visu kosmonautu vārdā pateikt sirsnīgu paldies padomju zinātniekiem, inženieriem, tehniķiem un strādniekiem, kuri ar savu pašaizliedzīgo darbu sagatavoja cilvēcei ceļu uz Visuma dzīlēm!

Viena gada laikā bija padarīts daudz. Joprojām mainījās arī kosmiskās pilsētiņas izskats, kur dzīvoja kosmonauti. Pacēlās jauni korpusi, laboratorijas un sporta laukumi. Saruna ar ministru, kas notika pirms gada, tagad īstenojās.

Tikai apmēram trīs mēnešus izdevās pavadīt mājās, kad jau atkal vajadzēja doties uz ārzemēm. Protams, katrs brauciens deva Juri jam ne mazumu novērojumu, paplašināja redzesloku, viņš jau diezgan labi runāja angliski. Un tomēr tas nebija viegls uzdevums. Spraigās programmas, tikšanās ar plašām auditorijām, straujie pārbraucieni un pārlidojumi un, galvenais, daudzās oficiālās pieņemšanas ļoti nogurdināja. Bet Jurijs saprata, cik svarīgi cilvēkiem visā pasaulē ir redzēt un dzirdēt viņu, Padomju zemes pilnvaroto pārstāvi, un tāpēc viņš brauca ar prieku. Protams, dabas dotajai zinātkārei arī vajadzēja savu gandarījumu. Jo vairāk cilvēks zina, jo vairāk viņam gribas uzzināt. Gagarins juta, ka katrs brauciens veicina viņa izaugsmi.

6

Pēc Pirmā Maija svētkiem, sekmīgi pabeidzis sesiju, Jurijs kopā ar Valentīnu un korespondentiem, kas viņus pavadīja, pēc Austrijas un PSRS biedrības ielūguma lidoja uz Vīni.

Švehates aerodromā viesus sagaidīja PSRS vēstnieks V. Avilovs, Austrijas un PSRS biedrības darbinieki ar tās prezidentu profesoru Hugo Glāzeru priekšgalā.

Automašīnā И. Glāzers pastāstīja, ka vakar vēl bijis slikts laiks, bet šodien spīd saule, un atgādināja senu austriešu parunu: «Kad eņģeļi ceļo, laiks kļūst labāks.»

— Nu kas gan mēs par eņģeļiem? Mēs esam vienkārši mirstīgie, — smaidot teica Jurijs, — un ļoti iespējams, ka jūs drīz par to pārliecināsities, jo laiks vienmēr mainās un maijā tas ir sevišķi nepastāvīgs.

10. maijā visa priekšpusdiena tika veltīta oficiālām vizītēm, dienas vidū kluba «Concordia» zālē notika preses konference, pēc tam — pilsētas apskate, televīzijas pārraide tieši no viesnīcas, bet vakarā viņi noklausījās «Aīdu» — izrādē piedalījās itāliešu dziedoņi un orķestris Herberta Karajana vadībā ...

No rīta viņi devās braucienā uz Linču Augšaustrijā. Ceļš veda gar Donavu, kas šajās maija dienās bija ļoti gleznaina. Un atkal Jurijs notvēra sevi pie domas, ka viņš nevar neatcerēties iepriekšējos braucienus. Viņš atcerējās Ungāriju, ceļojumu pa šo pašu Donavu ar kuģīti kopā ar žurnālistiem.

Atcerējās Indiju, braucienu uz botānisko dārzu. Kā gan neatgādināt Valentīnai šos patīkamos ceļojumus! Pašas no sevis atmiņā uzausa dažādas kuriozas epizodes ...

Linčā pēc oficiālām pieņemšanām un vizītēm viņi aizbrauca uz metalurģisko kombinātu «Fest», kas eksportē savu produkciju arī uz Padomju Savienību. Jurijs jau bija pieradis pie tā, ka ne mazumu jaunumu par savu dzimto zemi viņš uzzina tieši ārzemēs. Arī šeit kombināta vadītāji pastāstīja, ka viņu metalurģiskās rūpnīcas izmanto Krivoj rogas rūdu un Doņecas ogles, kuras gandrīz par vienu trešdaļu sedz to vajadzības pēc izejvielām un kurināmā. Pēc tam viņi autobusā apbraukāja rūpnīcu.

Juri jam sevišķi gribējās apmeklēt lietuvi un marten-cehu, un viņš palūdza tos parādīt. Ceļā viņš interesējās par ražošanas īpatnībām kombinātā, par strādnieku skaitu. Austriešu inženieri ar prieku atbildēja uz visiem viņa jautājumiem. Un, neraugoties uz valodas barjeru, Jurijs šeit jutās lieliski. Atausa atmiņas, viņš atcerējās Ļubercus un Ļeņingradu. Neviļus atcerējās arī Mančestru. Tagad strādnieki sagaidīja viņu šeit tikpat laipni un sirsnīgi kā toreiz tur. Sarunas raisījās pašas no

sevis, kad cilvēki uzzināja, kas ir atnācis pie viņiem cehā. Ari Jurijs nevarēja atturēties no vēlēšanās parunāties ar šiem cilvēkiem — saviem šķiras brāļiem. Viņš sevi uzskatīja par strādnieku, un pēc būtības tas arī bija, lai gan kombinezonu viņš bija apmainījis pret formas tērpu. ~ nsa

Viņam iespiedās atmiņā saruna ar veidotāju Hugo Kisleru, kurš jau piecpadsmit gadus strādāja rūpnīcā.

— Ar ko jūs blietējat veidzemi? — jautāja Jurijs.

— Ar rokām, — sekoja atbilde.

— Tas taču ir grūti, — teica Jurijs. — Vajag izmantot pneimatiku.

Veidotājs parādīja savas melnās delnas: tā ir mūsu pneimatika.

— Tas prasa spēku, — piebilda Jurijs.

— Spēks ir, — kosmonautam atbildēja veidotājs un ieteica pataustīt viņa roku muskuļus. Gagarins pataustīja, un nu jau viņi abi, austriešu strādnieks un padomju kosmonauts, smiedami pārbaudīja viens otram muskuļu spēku. Pēc tam Kislers pagriezās pret saviem biedriem un pacēla uz augšu labās rokas īkšķi — parādīja žestu, kuru saprot cilvēki visā pasaulē.

— Es arī kādreiz strādāju par veidotāju lietuves cehā, — savam sarunas biedram teica Gagarins.

Hugo sejā atplauka apmierināts smaids. Viņš pastāstīja, ka viņam esot divi bērni.

— Arī man ir divi bērni, — priecīgi teica Jurijs un tūlīt piebilda: — Cik daudz mums ir kopīga! Būsim draugi!

Veidotājs un kosmonauts cieši paspieda viens otram roku.

Pēc tam viņi runāja par visu ko.

— Gribu pajautāt jums kā kosmonautam: ko jūs jutāt lidojuma laikā?

— Droši vien to pašu, ko jūtat jūs, kad lejat metālu, — jutu atbildību par uzticēto darbu. Darbs ir darbs.

— Mēs jau tā domājām.

— Mēs jūs mazliet atrāvām no darba. Lūdzu, atvainojiet. — Gagarins pasmaidīja.

— Nav par ko. Ļoti priecājos par mūsu tikšanos un par vienkāršo, brālīgo sarunu. Paldies.

Tā patiešām bija brālīga saruna, darba cilvēku saruna.

Vakarā tautskolā Gagarins tikās ar vairākiem tūkstošiem pilsētas iedzīvotāju. Šo tikšanos pārraidīja pa radio, un tā beidzās visai negaidīti. Lidotāju skolas kursanti, kas atradās zālē, sāka dziedāt... padomju lidotāju maršu:

Tik augstāk, tik augstāk, tik augstāk Sie tērauda putni grib skriet...

Juriju aizkustināja šis pārsteigums, it sevišķi tad, kad dziesmu, kas bija pārtulkota vācu valodā, sāka dziedāt līdzi gandrīz vai puse zāles.

No Linčas viņi devās uz nelielo pilsētiņu Mauthau-zeni. Netālu no tās atradās hitleriešu nāves nometne. Te gāja bojā tūkstošiem padomju cilvēku. Šeit fašisti zvēriski nogalināja inženierkaraspēka ģenerālleitnantu ievērojamo militāro darbinieku un zinātnieku Dmitriju Karbiševu, nomocīja un iznīcināja ļoti daudz citu tautību cilvēku.

Lūk, ceļa rādītājs: «Bijusī КС nometne — 5 km.»

Aiz pilsētiņas automašīnas pa stāvu, līkumainu ceļu devās augšup kalnā. No šejienes bija redzama visa nometne. Augstas rupji tēstu akmeņu sienas, piecas dzeloņstiepļu rindas, sargtorņi ar ložmetējiem...

No iekšējā pagalma pa lēzenām kāpnēm viņi nonāca teritorijā un tūlīt ieraudzīja baltu marmora bluķi — pieminekli ģenerālim Karbiševam. Marmorā iecirsti vārdi: «Dmitrijam Karbiševam. Zinātniekam. Komunis

tam» ...

Aiz nometnes galvenajiem vārtiem ir pieminekļi bojā gājušiem. Tie uzstādīti gar «nāves taku», pa kuru ieslodzītos dzina lejā — uz akmeņlauztuvēm kalna pakājē. Uz šaurās takas esesieši grūda ieslodzītos, kuri nesa akmeņus, un viņi krita lejā. Tos, kuri brīnumainā kārtā bija palikuši dzīvi, viņi nošāva, un līķus aizvilka uz krematoriju. *,

Šeit, Mauthauzenē, viņš daudz domāja arī par fašismu. Jurijs agrāk nevarēja tik skaidri iedomāties fašisma zvērisko seju. Dziļi satriekts un nomākts viņš apskatīja barakas un gāzkameras, kas bija maskētas kā dušu telpas, akmeņlauztuvi ar mazu ezeriņu, kas

bija izveidojies katorgas darbu vietā, krematorijas krāsnis, kur sadedzināja līķus, un «anatomikumu», kur izrāva zelta zobus un novilka ādu ar tetovējumiem, nošaušanas ierīci, kur lodes ietrieca pakausī, un laukumu, kur esesieši pārvērta par ledus statuju ģenerāli Karbi-ševu, kurš tā arī nenolieca galvu hitleriešu priekšā.

Drausmīgu iespaidu atstāja tas, cik pārdomāti bija ierīkota šī cilvēku masveida iznīcināšanas fabrika, un «kārtība», kas šeit valdīja... Grantēti celiņi, apcirpti koki, glīti nokrāsotas celtnes, karceru bloks... Šausmīgi bija visu to redzēt.

Jūnijs neviļus atcerējās fašistu, kurš ābeles zarā gandrīz nožņaudza Borisu, atcerējās, kā dzina nebrīvē viņa brāli Valentīnu un māsu Zoju, un viņam kamols sakāpa kaklā. Visus — gan bijušos frontiniekus, gan jauniešus satrieca šeit, Mauthauzenē, redzētais.

«Nav iespējams, ka tas viss varētu atkārtoties! Un mēs neļausim tam atkārtoties! Kāda laime, ka mūsu tauta atbrīvoja pasauli no šā mēra,» domāja Jurijs, «patiešām, brūnais mēris, kas atnesa nāvi un mocības ...»

Apskatot nometni, Jurijs no jauna izjuta lepnumu, ka viņš valkā padomju karavīra formas tērpu. Daudz kas Čehoslovakijā, Bulgārijā un šeit, Austrijā, atgādināja par Padomju Armijas lielo atbrīvošanas misiju.

Ārzemēs Gagarins reti uzvilka civilapģērbu, kuru vienmēr ņēma līdzi, — tikai tad, kad devās pastaigā pa pilsētu, vai arī dažos citos gadījumos, kad tas patiešām bija nepieciešams... Viņš uzskatīja, ka viens no viņa pienākumiem braucienu laikā ir parādīt visām tautām uz Zemes, ka Padomju Armija ir miera armija.

Šeit, Mauthauzenē, viņš runāja par to, ka jācīnās pret fašisma atdzimšanu, ka tas atnes cilvēkiem karus, ka jācīnās par mieru un jānostiprina tautu draudzība. No miermīlīgas, pat no neitrālas politikas iegūst tautas, iegūst veseli kontinenti.

Par to viņš runāja arī Sanktpeltenē un vēlāk arī Vīnē divdesmittūkstoš cilvēku lielā mītiņā Štathallē. Mītiņu bija noorganizējusi Austrijas un PSRS biedrība, un, to noslēdzot, tika izpildīts «Padomju kosmonautu maršs», kas speciāli bija uzrakstīts sakarā ar šo tikšanos.

Pēc mītiņa Juri jam bija jābrauc pie Vīnes universitātes studentiem un mācību spēkiem. Maksimāli piesāti-

nātās dienas nogalē viņš tikās ar Austrijas komunistiem, pie kuriem viesojās PSKP delegācija.

No lita viņi devās uz Grācu, Štīrijas galvaspilsētu. Ceļā nelielās pilsētās, parasti centrālajā laukumā pie rātsnama, pulcējas cilvēki, lai apsveiktu padomju kosmonautu. Sis brauciens sakrita ar Mātes dienu, kuru šajā zemē jau sen atzīmē maija otrajā svētdienā. Jurijs un Valentīna šajos improvizētajos mītiņos, kas notika ceļā, sirsnīgi apsveica Austrijas mātes, novēlēja viņām, lai viņu bērni nekad nepieredzētu kara šausmas.

Pēdējā uzturēšanās diena Austrijā pagāja laikraksta «Volksstimme» redakcijā un grāmatnīcā, kas atradās nama pirmajā stāvā, kur Jurijs tik ilgi rakstīja autogrāfus savā grāmatā, kamēr pildspalvā izbeidzās tinte.

Pēc tam notika pieņemšana padomju vēstniecībā un — paliec sveika, Austrija!

7

Jo vairāk tika noslogotas viņa dienas, jo rūpīgāk viņš centās nošķirt galveno no mazsvarīgā, vēl stingrāk kontrolēt katru savu vārdu un rīcību. Tāpēc jo vērtīgāki viņam kļuva tie retie brīži, kas piederēja viņam pašam, — pastaigas pa mežu, medības, makšķerēšana. Gagarins bieži aprunājās ar draugiem, mēģināja iedomāties, kā vienā vai otrā gadījumā viņa vietā rīkotos Koroļovs, ko viņš teiktu, ko darītu. Ne velti Sergejs Koroļovs viņiem teica, ka jāprot analizēt, apsvērt, pārdomāt, ka jāapgūst šī prasme, kas ir tik ļoti nepieciešama izmēģinātājam. Un Jurijs attīstīja sevī šo prasmi, cītīgi rūdīja gribu, pašsavaldīšanos, pašdisciplīnu. Vārds «vajag», kas noteica viņa darbības un rīcības jēgu, viņam kļuva par viņa paša vēlēšanos dabisku paudēju un nevis par svešu, par citu cilvēku pavēli.

Gagarins sāka pienācīgi novērtēt ne tikai dienas un stundas, bet arī minūtes. Darīšanu viņam patiešām bija ļoti daudz. Lai neaizmirstu kaut ko mazāk svarīgu, viņš visu atzīmēja galda pārliekamā kalendāra lapiņās, vakarā pārdomāja visas nākamās dienas plānu, bet sestdien vai svētdien nosprauda nākamās nedēļas kontūras. Viņš mīlēja lietot vārdu «dzelžaini», jo tas atspoguļoja viņa attieksmi pret īstenību. Dzīves plānošana viņam

kļuva par stingru principu. Protams, plānu Jurijs neuzskatīja par nepārkāpjamu likumu, taču viņš centās cik varēdams neatkāpties no tā. Tas deva iespēju maksimāli sakopot spēkus galvenajā virzienā — darbam un mācībām. Dažreiz viņš ievēroja, ka braucieni atņem pārāk daudz laika, atrauj no darba, un viņš pēc iespējas sāka tos ierobežot, pārcelt, atlikt — viena svarīga lieta nedrīkst ciest otras svarīgas lietas dēļ.

Taču no braucieniem viņš nevarēja izvairīties. Jābrauc. Vēl jo vairāk tāpēc, ka braucieni bija cits par citu interesantāki: arvien jaunas valstis, jaunas tautas, jauni iespaidi.

Maija beigās Jurijs kopā ar Valentīnu aizbrauca uz Japānu. Vēlāk viņš par šo ceļojumu pastāstīja savās piezīmēs «Tikšanās Japānas salās», ko publicēja laikraksts «Pravda».

«...Tajās dienās, kuras mēs pavadījām Uzlecošās Saules zemē, kā kopš senseniem laikiem to sauc japāņi, Japānas un PSRS biedrība svinēja savu piecu gadu jubileju. Šo dienu tā sagaidīja ar ievērojamiem panākumiem daudzos pasākumos, kuru mērķis ir stiprināt un attīstīt japāņu tautas draudzīgos sakarus ar savu tuvāko kaimiņu — Padomju Savienību.

Biedrības ikdienas darbs rod dzīvu atbalsi Japānas tautas masās, tas ir tuvs miljoniem šīs zemes iedzīvotāju, kuri patiešām vēlas, lai tiktu attīstītas vislabākās kaimiņu attiecības ar Padomju Savienību...

Tieši tā — kā labus kaimiņus, kā savus sabiedrotos cīņā par mieru mūs sagaidīja japāņu tauta, kura ir piedzīvojusi atombombar dēšanu.

Cik daudz rūgtu nostāstu mums nācās dzirdēt sarunās ar Japānas vienkāršajiem ļaudīm par postošajām sekām, ko atstājuši atomuzbrukumi Hirosimai un Nagasaki un tie atombumbu izmēģinājumi, kuri tiek izdarīti netālu no Japānas salām. Grūti izteikt vārdos plašu japāņu tautas masu sašutumu par amerikāņu militāristu rīcību. Un reizē japāņu draugi ar lielu cieņu stāstīja par palīdzību, ko padomju mediķi sniedz viņu zemei cīņā ar atomuzbrukumu sekām. Tā, piemēram, tieši tajās dienās ar jaunu puisi no Tokijas apprecējās kāda

meitene no Nagasaki — Nagata Hisako, kas Padomju Savienībā bija izārstējusies no smagas slimības, kas viņu bija piemeklējusi dzimtās pilsētas atombombardē-šanas rezultātā. Es viņu apsveicu visu savu biedru vārdā.

Katru Japānā pavadīto dienu stingri reglamentēja plašā programma, kurā bija paredzētas dažādas tikšanas, lekcijas par padomju kosmonautiku, masu mītiņi, uzstāšanās pa televīziju un radio, sarunas ar zinātniekiem, plašas preses konferences ar japāņu un ārzemju žurnālistiem. Šajā programmā bija paredzētas arī manas sievas Vaļas tikšanās ar dažādu sieviešu sabiedrisko organizāciju pārstāvēm. Vienas šādas tikšanās laikā viņa parakstījās zem japāņu māšu aicinājuma pret kodolieroču izmēģinājumiem.

Jau pirmajā dienā, kad bijām atlidojuši uz Tokiju, mūs pieņēma Japānas premjerministrs На jāto Ikeda, pēc tam ārlietu ministrs Dzentaro Kosaka, kā arī valdības zinātniski tehniskās pārvaldes priekšnieks Takeo Miki...

Sirsnība, ar kādu mūs sagaidīja simtiem tūkstošu iedzīvotāju Tokijā, Osakā, Kioto, Nagojā, Titosē un Sa-poro, kuras mēs apmeklējām sava trīstūkstoš kilometru garā brauciena laikā pa Japānu, mūsos radīja ciešu pārliecību, ka japāņu tauta grib dzīvot mierā un draudzībā ar Padomju Savienību, ka Japānas darbaļaudis ir patiesi sajūsmināti par mūsu tautas panākumiem visās ekonomikas, zinātnes un kultūras nozarēs.

...Tokijā preses konferencē, kurā piedalījās trīssimt ārzemju korespondentu, kluba prezidents — amerikāņu aģentūras «Associated Press» pārstāvis — savā runā atklāti teica, ka padomju kosmosa kuģu «Vostok» un «Vostok-2» lidojumiem nekad nav bijis nekā līdzīga un ka cilvēcei, lai kādi reisi vēlāk notiktu kosmosā, uz mūžiem paliks atmiņā padomju cilvēki — Visuma plašumu apgūšanas pionieri. Jāatzīstas, ka bija patīkami dzirdēt šos vārdus no ievērojama amerikāņu žurnālista mutes, kurš objektīvi novērtēja Padomju Savienības, tās zinātnieku, inženieru un strādnieku lielo ieguldījumu kosmonautikas attīstībā...

Japāņu darbaļaudis — Japānas un PSRS biedrības biedri — mūsu brauciena laikā visādā veidā centās apliecināt Padomju Savienībai savu patiesi draudzīgo

attieksmi un savas simpātijas padomju cilvēkiem. Parasti katrs masu mītiņš — bet tie notika visās pilsētās, kuras mēs apmeklējām, — beidzās ar nelielu koncertu. Šajos koncertos tika dziedātas populāras padomju dziesmas un dejotas mūsu tautas dejas. Osakā, piemēram, šāds koncerts, kas ilga apmēram stundu, tā ari saucās — «Piemaskavas vakari». Japāņu jaunieši un jaunietes, kas bija tērpušies kolhozu traktoristu, laukkopju un slaucēju tērpos, parādīja interesantu pantomīmu un beigās aicināja mūs visus uz skatuvi, lai kopā nodziedātu «Piemaskavas vakarus». Un mēs, protams, izgājām uz skatuves un, trīsdesmit tūkstošu mītiņa dalībnieku dedzīgi atbalstīti, dziedājām, un, jāsaka, dziedājām ar lielu iedvesmu.

Japānā ir ļoti attīstīta televīzija. Tāpēc man un Vaļai pēc japāņu draugu lūguma vajadzēja vairākas reizes piedalīties televīzijas pārraidēs.

Vienā no šādām pārraidēm, kuru organizēja Tokijas televīzijas studija, kopā ar mums piedalījās daudz cilvēku — Vasedas universitātes studenti, zinātniskās ekspedīcijas dalībnieki, kas bija atgriezušies no Antarktī-das, japāņu lidotāja Tokugavas sieva (pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem viņš izdarīja Japānā pirmo lidojumu), japāņu pētniecības raķešu konstruktors profesors Itokava un... gadu vecā meitenīte Nobujo Mi-dzoguti, kas dzimusi kuģa «Vostok» lidojuma dienā.

Man no šīs televīzijas pārraides palikusi atmiņā saruna ar raķešu būvētāju profesoru Itokavu. Mēs faktiski turpinājām televīzijas studijā to sarunu, kuru bijām sākuši, tiekoties ar japāņu zinātnieku grupu. Profesors pastāstīja par viņa pētniecības raķešu izmēģinājumiem, par nodomu radīt japāņu kosmisko raķeti.

— Kad tā būs gatava, — teicu profesoram, — es ar prieku tajā lidotu kopā ar japāņu kosmonautiem...

— Tas būtu, — teica japāņu konstruktors, — lielisks ieguldījums starptautiskajā sadarbībā kosmonautikas jomā.

Starp citu, jāteic, ka domu par kopīgu zinātnisku darbu kosmiskās telpas pētīšanā ātri uztvēra japāņu draugi. Viņi to ļoti tēlaini izteica kosmiskās raķetes maketā ar uzrakstu uz borta: «Vostok» —, kas parādījās Nagojā, kad tur tika sagaidīti padomju viesi. Raķetes pilotu kabīnē bija divi manekeni: blakus padomju

kosmonautam sēdēja japāņu jauneklis skafandrā un ar hermētisko ķiveri galvā. Viņš turēja rokās plakātu ar uzrakstu: «Kopā uz kosmosu!»

Kopā uz kosmosu, kopā ar Padomju Savienību cīnīties par mieru, par kodolizmēģinājumu aizliegšanu, par vispārēju un pilnīgu atbruņošanos — šis aicinājums skaļi atskanēja visos mītiņos, visu tikšanos laikā un lielākajā daļā mūsu sarunu ar japāņu darbaļaudīm. Arī daudzajās apsveikuma vēstulēs, kuras es saņēmu no dažādām Japānas malām, bija runa par to.

... Kad mēs, atvadījušies no viesmīlīgās japāņu tautas, jau lidojām uz Maskavu, no portatīvā radiouztvērēja pēkšņi atskanēja japāņu jaunatnes sacerētā dziesma, kas mums visiem bija iepatikusies. Ar tās piedziedājuma vārdiem, kas labi izsaka Japānas tautas domas un ilgas — «Lai zied un plaukst miera puķes uz visas mūsu zaļās un bagātās planētas» — tad arī gribu beigt savu stāstījumu par braucienu uz Japānas salām.»

Sājos braucienos attīstījās arī Gagarina polemizētā ja talants, viņa prasme atvairīt jebkuru izlēcienu. Tā, piemēram, Japānā atgadījās epizode, kas pirmajā mirklī šķita nenozīmīga, bet faktiski ļoti spilgti apliecināja Jurija atjautību. Viņš nopirka savām meitiņām rotaļlietas, jo viņš vienmēr pārveda dāvanas Valentīnai, Ļe-nočkai, Galočkai, vecākiem un draugiem. Bet vakarā preses konferencē viņam kāds jautāja:

— Mēs zinām, mister Gagarin, ka jūs vedat uz mājām bērnu rotaļlietas. Vai tiešām pat jūsu bērni, pasaulē pirmā kosmonauta bērni, Padomju Savienībā nevar dabūt labas rotaļlietas?

Jurijs pasmaidīja.

— Es vienmēr pārvedu dāvanas savām meitiņām. Es ļoti gribēju arī šoreiz sagādāt viņām pārsteigumu: aizvest japāņu lelles. Ļoti žēl, ka jūs ierunājāties par manu pirkumu. Rīt par to būs rakstīts laikrakstos, un varbūt to uzzinās arī Maskavā. Pārsteiguma nebūs. Jūs sabojājāt prieku divām mazām meitenītēm.

Vienprātīgie smiekli un troksnis, kas valdīja zālē, vislabāk pierādīja, ka Gagarina polemiskais šāviens bija trāpījis tieši mērķī.

Pa to laiku dzīve Centrā gāja savu gaitu. Kosmonauti gatavojās jauniem lidojumiem. Un intensīvāk par citiem to darīja Pāvels Popovičs, Andrijans Nikolajevs un viņu dublieri. Jau bija zināma ieplānotā starta diena, un gatavošanās iegāja visspraigākajā fāzē.

Jau 1959. gadā, kad Jurijs hospitālī iepazinās un iedraudzējās ar nākamajiem kosmonautiem, šo divu biedru likteņi viņam atgādināja viņa paša likteni. Pāvels, piemēram, arī bija beidzis arodskolu un industriālo tehnikumu. Abi bija ieguvuši rūdījumu uz zemes un debesīs. Andrijans nemīlēja par to stāstīt, bet Jurijs bija izlasījis viņa personiskajā lietā, ka Nikolajevs jau tad, kad dienēja iznīcinātāju aviācijā, bija izdarījis varoņdarbu, nosēdinot lidmašīnu, kurai bija sabojājies dzinējs. Precīzs aprēķins, prasmīga pilotēšana un nenoliedzama drošsirdība izglāba gan iznīcinātāju, gan pilotu, kaut viņam bija iespēja izlēkt ar izpletni... Kad Koroļovam jautāja, kādas Nikolajeva īpašības viņš vērtē visaugstāk, Sergejs Pavlovičs atbildēja: «To, ka viņš ir mierīgs un ka uz viņu var paļauties.» Bet draugi par viņu mēdza teikt: «Andrijans nekad neuztraucas.» Un patiešām, kad viņš trenējās, kad kļuva par Titova dublieri, viņš parādīja, ka viņa nervu sistēma ir reti noturīga un stabila.

Pāvels Popovičs bija citādas dabas cilvēks — ļoti kustīgs un jautrs, mīlēja dziesmas un parasti tās uzsāka. Jurijs labi atcerējās, ka kapteinis Popovičs pirmais atbrauca uz vienību un viņam tika uzdots rūpēties par atbraukušo biedru dzīves apstākļu nokārtošanu. Tieši Pāvelu Popoviču biedri ievēlēja par vienības partijas biroja sekretāru, bet Andrijanu Nikolajevu par viņa vietnieku. Pāvels Beļajevs toreiz bija vienības komandieris, Hermanis Titovs — komjauniešu vadītājs un Jurijs Gagarins — vienības staršina. Viņi kopā nesa un izvietoja mēbeles, kopā palīdzēja ģimenes cilvēkiem iekārtoties jaunajos dzīvokļos, kopīgi pārvarēja gluži dabiskās grūtības, kas pirmajās dienās bija jūtamas vienībā sakarā ar vēl nenokārtotajiem dzīves apstākļiem. Jurijs atcerējās, ka Pāvels Popovičs reiz par sevi bija teicis: «Uz pirmajiem lēcieniem ar izpletni vadāju sevi kā valgā...» Cik grūts un neparasts viss bija sā-

kūmā! Un kā pēc tam visiem iepatikās gan treniņi, gan lēcieni, gan jaunais dienests.

Jā, tādus puišus var droši sūtīt. Viņi abi ir gatavi lidojumam.

1962. gada 12. jūlijā Gagarinu paaugstināja par apakšpulkvedi un augustā iecēla par kosmonautu vienības komandieri.

Tagad šis amats bija kļuvis grūtāks un atbildīgāks nekā toreiz, pirms pirmā lidojuma: pārvērties bija Centrs, pārvērtusies vienība, daudz sarežģītāki bija kļuvuši audzināšanas un organizatoriskie uzdevumi. «Ne mēs no darba baidāmies, ne no darba vairāmies,» pajokoja Jurijs.

Gagarinam nepiemita tā aplamā godkārība, kas apreibina aprobežotus cilvēkus, kuriem sagādā baudu savas varas un diženuma apzināšanās. Viņam daudz svarīgāk bija just, ka apkārtējie cilvēki nemaina savu attieksmi pret viņu neatkarīgi no tā, kādu amatu viņš ieņem, un no tā, vai viņš viņus uzslavē vai rāj. Viņš zināja, ka prasības, ja tās ir taisnīgas, tonis, ja tas ir patiess, vārdi, ja tie ir pārliecinoši, bet, galvenais, personiskā priekšzīme, ja tai ir vērts sekot, var panākt gandrīz visu. Viņš ironizēja par savu slavu, par savu popularitāti, labprāt atzinās, ja viņam nebija taisnība. Viņš tā bija ietrenējis savu gribu, ka šķita — tā nepazīst šķēršļu. Ja kaut kas neizdevās, viņš sev teica: «Uz kosmosu varēji aizlidot, bet ar tik vienkāršu lietu netiec galā!» — un tika galā arī ar to.

Viņš ļoti priecājās, kad viņam kā līdzīgam prasīja padomu tādi cilvēki kā Sergejs Koroļovs. Un viņš saprata: lai dotu ne vien padomus, bet vienkārši būtu cienīgs sarunu biedrs, daudz jāzina. Un Jurijs papildināja savas zināšanas, dzīvi interesējās par visu, kas nodarbināja apkārtējo cilvēku prātus, bet pirmām kārtām par visu to, kas bija viņa dzīves galvenā jēga — par kosmiskajiem jaunumiem. Un pēc visa tā vairs nepalika vietas ne dzīves sīkumiem, ne iecietībai pret savām vājībām, ne laiskumam.

Jūlija beigās VĻKJS Centrālā Komiteja lūdza J. Gagarinu piedalīties VIII Vispasaules jaunatnes un studentu festivālā Helsinkos, uzstāties Progresa, zinātnes un nākotnes dienas programmā.

— Pašlaik pagrūti atrast brīvu laiku. Lai gan, ja vajag, tad aizlidosim. Uzdevums ir uzdevums. Bet vai var ne ilgāk kā uz vienu dienu? — teica Jurijs. Viņš patiešām bija ļoti aizņemts šajās augusta dienās.

4. augustā, festivāla piektajā dienā, Jurijs atkal aizlidoja uz Somiju. Aerodromā viņu sagaidīja tūkstošiem cilvēku. Tāpat Gagarinu sagaidīja Senāta laukumā, kur viņš runāja masu mītiņā. No šejienes viņš devās viesos pie padomju delegācijas uz motorkuģi «Gruzija». Pēc tam studentu klubā pastāstīja par savu lidojumu. No turienes viņš aizbrauca uz padomju jaunatnes nacionālo klubu «Sputņik», vēlāk piedalījās preses konferencē starptautiskajā preses klubā. Starp daudzajiem jautājumiem, kurus viņam uzdeva, bija viens jautājums, kas viņu sevišķi uzjautrināja. Amerikāņu korespondentu ļoti interesēja padomju kosmonautu attieksme pret dievu.

— Personīgi es dievam neticu, bet, gluži dabiski, es negribu nevienam aizliegt tam ticēt. Varu teikt tikai vienu: kad lidoju kosmosā, es tur dievu neredzēju. Ļoti žēl, ka Helsinkos nav ieradušies mani kolēģi — amerikāņu kosmonauti Šepards, Glenns un Kārpenters. Es būtu pajautājis viņiem — vai viņi kosmosā redzējuši dievu vai ne? Varbūt viņiem palaimējās, — ironiski teica Jurijs un iesmējās.

Vakarā Gagarins aizbrauca uz balli, kas notika kādā strādnieku klubā. Šeit kubiešu studente — «skaistuma karaliene», «miss Festival» — pasniedza viņam milzīgu ziedu pušķi. Bija jārunā.

— Kad man atkal būs jānolaižas pēc kosmiskā lidojuma, man ļoti gribētos, lai piezemēšanās vieta būtu plaša stepe, kurā augtu, lūk, šādas brīnišķīgas puķes. Es pieņemu šos ziedus kā mūžīgās jaunības un draudzības simbolu.

Tā bija grūta, notikumiem bagāta diena. Bet, lai cik tas dīvaini arī nebūtu, Jurijs juta možuma uzplūdus, it kā viņš būtu kļuvis jaunāks.

Naktī IL-18 izlidoja uz Maskavu, Gagarins steidzās uz darbu, uz kosmodromu.

Kosmodroms... Šeit Jurijam jau sen viss bija labi pazīstams, lai gan viņš un viņa draugi katru reizi, šurp atbraucot, redzēja pilsētiņā un starta laukumā ne mazums jauna. Pazīstami cilvēki, pazīstams darbs, ierasts ritms, kas sagatavošanas programmā reglamentēts pa dienām un stundām.

Sergejs Koroļovs atkal viņus sagaidīja kā vecus draugus. Viņi tiešām bija kļuvuši viņam īsti draugi šajos gados, kas veltīti iemīļotajam darbam. Koroļovs viņus iepazīstināja ar jaunatnācējiem un ar jaunumiem kosmodromā, kas šeit bija parādījušies gada laikā kopš Titova lidojuma. Un sākās darbs — speciālajām nodarbībām paredzētajās telpās, vadības punktā un starta laukumā. Kā vienmēr, lidojums tika «nospēlēts» visos sīkumos. Visi dienesti darbojās stingri pēc grafika, strādāja kosmonauti un viņu dublieri: Valērijs Bikov-skis un Vladimirs Komarovs.

6. augustā piloti nolēma atzīmēt Titova starta gadadienu un ielūgt uz šiem nelielajiem «ģimenes» svētkiem Sergeju Pavloviču. Koroļovs pieņēma šo draudzīgo ielūgumu un ļoti priecājās par iespēju pavadīt pāris stundiņu ar saviem «ērglēniem». Šajā vakarā viņš bija ļoti vaļsirdīgs, pastāstīja puišiem, ko viņam nozīmē katra palaišana, cik ļoti viņš katru reizi uztraucas.

Diena vienībā, kā vienmēr, sākās ar rīta rosmi, vakars parasti beidzās ar kinofilmas noskatīšanos... Bet dienas vidū bija «pamatīga raušanās», kā izteicās viens no kosmonautiem.

Tveicīga augusta dūmaka klājās pār vēl pelēcīgi zaļo stepi. Gribējās nokļūt tuvāk pie ūdens, vēsumā. Viņiem izdevās izbrīvēt laiku arī šim nolūkam: neilgi pirms starta dienas aizbraukt makšķerēt. Visiem gribējās kaut vai uz dažām stundām izrauties no spraigā darba ritma...

11. augustā agri no rīta Valsts komisija apstiprināja lidojuma uzdevumu, iepriekš noklausījusies visu dienestu sīkus ziņojumus. Par kuģa «Vostok-3» komandieri tika apstiprināts Andrijans Nikolajevs, par dublieri — Valērijs Bikovskis.

Uz startu brauca visi kopā.

...Pulksten 11.30 atskanēja komanda: «Pacelties!» — un raķete ar trešo kosmosa kuģi «Vostok» aiztraucās skaidrajās, zilajās augusta debesis, it kā tā gribētu izskriet cauri žilbinošajai saulei, kas stāvēja gandrīz zenītā... Starta aina bija tāda pati kā parasti, tomēr tā, kā vienmēr, īpaši saviļņoja Juriju. Bet vēl vairāk, protams, Pāvelu, kurš ar neslēptu nepacietību gaidīja rītdienu.

Kad «Vostok-3» iegāja orbītā, visi no bunkurā pārcēlās uz komandpunktu.

Tas bija izvietots vairākās plašās zālēs. Shēmas, kartes un tabulas, uz kurām uzrasētas orbītu projekcijas un nosacītie apzīmējumi, tiešo sakaru telefoni, televizoru ekrāni, magnetofoni sarunu pierakstīšanai un «Globuss» — tieši tāds pats kā uz kuģa —, tas viss, jau sen pazīstams un pierasts, modināja Jurijā lepnuma jūtas. Visas aparātu un mašīnu sistēmas radītas padomju rūpnīcās, mūsu laboratorijās.

«Vostok-3» riņķoja ap Zemi, te attālinoties, te tuvojoties tai, krājot diennaktis un kilometrus. «Globuss» summē orbitālā lidojuma un planētas diennakts kustības datus, dodot iespēju jebkurā brīdī precīzi noteikt «Vostok-3» atrašanās vietas platuma un garuma grādus, izdarīto apriņķojumu skaitu un nolaišanās vietu, ja konkrētā brīdī tiktu ieslēgta bremzēšanas dzinē j iekārta.

Komandpunktā rit vienmērīgs, ritmisks darbs, ko nepārtrauc arī tad, kad kosmonauts guļ. Starp citu, arī Jurijs guļ tieši šajās stundās, bet visu pārējo laiku viņš uztur sakarus ar kuģa «Vostok» komandieri: dod komandas, atgādina programmu, uzmundrina un palīdz. Juri jam ļoti noderēja treniņi surdokamerā, kad vajadzēja ievērot ačgārnu dienas režīmu: gulēt, kad citi cilvēki ir nomodā.

Pēkšņi skaļruņos atskan vispirms dīvaina klakšķinā-šana un pēc tam skaļi smiekli. Visi, arī Jurijs, ir nesaprašanā. Nikolajevs to ātri izkliedē, paskaidrodams, ka viņš ir atradis savā planšetē ceļazīmju tabulu, kur zem ķatras zīmes ir humoristisks paraksts, izskatās, ka tas ir Valērija Bikovska roku darbs...

Kopš lidojuma sākuma Andrijana balss, kā parasti mazliet padobja, ar čuvašiem raksturīgo melodisko plūdumu, ierasti skan skaļruņos, iedvešot visiem tik apskaužamu mieru, ka varētu domāt — tā atskan nevis

no kosmosa, bet no kaimiņu pilsētas un nevis pa radio, bet pa telefonu... Katrā apriņķojumā ap Zemi Andri jans konsekventi izpilda programmu, bet neviens neaiziet no vadības punkta, lai gan dienu jau sen ir nomainījusi nakts, skaidra un zvaigžņota, tāda pati kā iepriekšējā. Visi gaida vienu no vissvarīgākajiem un visatbildīgākajiem eksperimentiem, kas netika izdarīts divos pirmajos lidojumos, — atbrīvošanos no piesprā-dzēšanās sistēmas un brīvu pārvietošanos pa kabīni...

Uz televizoru ekrāniem redzama Andrijana seja ar biezām, melnām uzacīm, lietišķa un pilnīgi mierīga, skaļruņos atskan viņa ziņojumi, precīzi un lakoniski, pat šķiet, ka tie ir gandrīz bez jebkādām emocijām, bet visi gaida ...

Zinātnieku prognozes par cilvēka izturēšanos bezsvara stāvokli nebija optimistiskas. Viņi baidījās, ka gadījumā ja kosmonauts pēc atbrīvošanās no sēdekļa pacelsies līdz kabīnes griestiem un nespēs patstāvīgi atgriezties savā darba vietā, var izveidoties ārkārtīgi sarežģīta situācija un sagādāt dažnedažādus pārsteigumus nolaišanās laikā.

Uzturēdams sakarus ar Andrijanu, Gagarins pasle-pus vēroja, cik uztraukts ir Nikitins, kurš deva Niko-lajevam pēdējos padomus, kā labāk atbrīvoties no pie-sprādzēšanās sistēmas. «Izpletņu dievs» uztraucas, bet Andrijanam ne silts, ne auksts...

— Velti uztraucaties, Nikolaj Konstantinič. Andrju-šam ir lielisks vestibulārais aparāts, un savu ķermeni telpā viņš pārvalda ļoti labi. Par viņu jūs varat neuztraukties. Viņš visu izdarīs tā, kā jūs mācījāt!... Redzat, atbrīvoja kreiso plecu, tagad labo... Paceļas no sēdekļa ... Kustības graciozākas nekā balerīnai... Redzat? Un jūs baidījāties! — Un Nikolajevam: — Malacis, Andrjuša, tu visu dari teicami. Ziņo, kā jūties!

Kad Nikolajevs ziņoja, ka viss noris labi, visi galīgi nomierinājās. Bet pēc stundas, kad pilots atkal sasprādzēja siksnas un atgūlās sēdeklī, Hermanis aizskrēja uz kosmonautu namiņu, lai paziņotu Pāvelam un Volod-jam, ka eksperiments izdevies spīdoši. Nekādu grūtību kosmonautam nebija, viņš peldēja viegli kā pūciņa, vestibulārā aparāta funkciju traucējumu nebija ... Cilvēks, zaudējis svaru, var brīvi pārvietoties pa kabīni un strādāt pārvietošanās laikā!

Bet ārsti sagaida, ka vestibulārais aparāts pēc desmit stundu ilga lidojuma nogurs un sestajā vai septītajā apriņķojumā ap Zemi kosmonauts var sākt just jūras slimības simptomus, kā tas bija Titovam... Taču kuģis jau astoto reizi aplidoja ap Zemi, bet Andrijans jutās lieliski. Pulksten 22 viņš paēda vakariņas un devās pie miera, aizbāzis rokas aiz piesprādzēšanās sistēmas siksnām ...

Tagad varēja atpūsties arī daudzi no tiem, .ķurj strādā komandpunktā. Rītdiena solījās būt veī tāka...

Pāvels Popovičs startēja 12. augustā pulksten 11.02. Tikko kuģis «Vostok-4» iegāja orbītā, Jurijs izdzirdēja Nikolajeva vārdus:

— «Ērgli»! «Ērgli»! Runā «Piekūns», kā mani dzirdat? — Un, nenogaidījis atbildi, turpināja: — Paša, dārgais, apsveicu tevi! Dzirdu lieliski.

— Paldies, Andrjuša! Paldies! Esmu šeit, tev blakus... Dzirdu tevi teicami! Redzu tavu kuģi!

— Nu tik iet vaļā! — neizturēja kāds no operatoriem, acīm redzami tēmēdams uz ziņojuma neparedzēto jūsmīgumu.

— Lai parunājas, — smaidot teica Sergejs Pavlo-vičs, — bet mēs pārbaudīsim jauno sakaru kanālu: kosmoss — kosmoss... Manuprāt, lieliska signāla caur-iešana, kā jums šķiet, Jurij Aleksejevič?

— Teicami var dzirdēt. Un bez Zemes palīdzības. Puiši labi strādā, bet jāatgādina viņiem, ka laiks sniegt ziņojumu...

— Jā, ir laiks.

— «Piekūn», runā «Ausma», sniedziet atskaites ziņojumu!

— «Ausma»! Runā «Piekūns». Viss noris teicami. Dzirdu jūs lieliski. Kabīnes parametri...

Pēc tam ziņojumu sniedza «Ērglis»:

— Novēroju mākoņos tīto Zemi. Pa labi caur iluminatoru redzu pilnīgi melnas debesis. Noskaņojums lielisks. Viss noris teicami. Uz redzēšanos uz Zemes!

— Viss ir joti labi, draugi. Apsveicam jūs! Uz redzēšanos uz Zemes! — pieskaņojoties pilotu tonim, tikpat jūsmīgi atbild Jurijs. — Turpiniet strādāt!

Uzsācis pildīt programmu, Pāvels konsultējas ar An-drijanu. Uz Zemes dzird:

— Kā tev iet, Andrej? Kā atsprādzējies?

— Drošāk, drošāk, Pavluša! Es jau esmu visu izmēģinājis. Nekā briesmīga nav. Atsprādzējies droši! Tūlīt atgrūdies! Viss būs normāli.

Pāvels ātri atsprādzējas. Acīmredzot viņš pārāk stipri bija atgrūdies un atsitās ar galvu.

— Oho! Bet lieliski gan! Kaut vai kāp ārā no kuģa!

... Lidojums turpinājās jau otro diennakti. Kuģi gan

tuvojās, gan attālinājās viens no otra. Tie mirdzēja sešu kilometru attālumā viens no otra un bija labi redzami uz radiolokatoru ekrāniem.

Grupveida lidojuma otrās dienas beigās starp svarīgiem ziņojumiem Zeme izdzirdēja no kosmosa arī šādu draudzīgu dialogu:

— Ko tu ēdi vakariņās? — jautā «Piekūns».

— To pašu, ko tu, — atbild Pāvels, — bet desertā pazelēju gabaliņu voblas.

— Voblas? Iedod ari man...

— Lai notiek, pielido tuvāk, padalīšos... — smejas Pāvels.

Kopā ar viņu smaida visi, kas atrodas vadības punktā.

Kosmonauti ziņo par saviem novērojumiem. Viņi ir pārsteigti par Mēness izskatu, kuru viņi vairākas reizes novērojuši pa iluminatoriem. Mēness nav ne tāds disks kāds redzams no Zemes, ne tāds sirpis, kādu redzēja Titovs, bet pilnīgi skaidri saskatāma lode. Turklāt lain redzams viss Mēness reljefs. Kosmonauti sniedz arī televīzijas reportāžas no kuģiem, demonstrējot, kā brīvi peld dažādi priekšmeti bezsvara stāvoklī...

Kopumā abi piloti vairāk nekā 112 reizes apriņķoja ap Zemi, nolidoja vairāk nekā 4 500000 kilometru. Pāvels Popovičs pavadīja kosmosā trīs diennaktis — 7! stundu, bet Andrijans Nikolajevs četras diennaktis — 95 stundas.

Padomju Savienība lika pamatus kolektīvam darbam kosmosā. Abi kosmonauti izpildīja milzīga apjoma darbu, pierādīja, ka ir iespējams ilgi uzturēties bezsvara stāvoklī un brīvi pārvietoties pa kabīni, iespējams uzturēt nepārtrauktus tiešus radiosakarus un ka var nolaisties precīzi noteiktajā rajonā. Protams, ar to visu vēl neaprobežojās gūtie rezultāti...

Atgriezies no kosmodroma, Jurijs augusta beigās aizbrauca uz Ļeņingradu, pilsētu, kas saistīta ar viņa darba gaitām jaunības gados. Gagarinarn bija jāpiedalās Starptautiskās studentu savienības VII kongresā un 25. augustā šeit jārunā. Jurijs cerēja, ka ar to arī beigsies viņa vizīte, varbūt vēl izdosies aiziet uz Smoļniju un paklaiņot pa pilsētu. Bet kas to deva! No rīta uz perona «Sarkano bultu» sagaidīja apgabala un pilsētas vadītāji, bet stacijas laukumā Gagarinu gaidīja tūkstošiem ļeņingradiešu...

Un tomēr uz Smoļniju viņš aizgāja. Viņu pieņēma partijas apgabala komitejas pirmais sekretārs V. Tolsti-kovs. Jurijam parādīja aktu zāli, kur tika pasludināta padomju varas uzvara, un V. I. Ļeņina istabu.

Viņa nodoms atbraukt nemanītam, paklaiņot pa krastmalām un prospektiem, apmeklēt «Vulkānu» un Ermitāžu, aiziet pie Pētera Pirmā pieminekļa izjuka... Sākās parastais darbs, pie kura viņš jau bija pieradis savu braucienu laikā. Tikai šoreiz brauciens bija nevis uz ārzemēm, bet pa dzimto zemi.

Viena no vietām, kuru viņam sevišķi gribējās redzēt, bija slavenā PSKP XXII kongresa vārdā nosauktā metālapstrādes rūpnīca.

Turbīnu būvētāji jūsmīgi sagaidīja savu viesi. Mītiņa dalībnieki pastāstīja, ka dienās, kad notika kuģa «Vos-tok-3» un «Vostok-4» lidojums, rūpnīca stājās kosmiskajā darba sardzē; viņi lūdza nodot sveicienus kosmonautiem, apsolīja strādāt vēl labāk.

Lielā turbīnu būvētāju kolektīva vārdā rūpnīcas direktors A. Gruzdevs pasniedza Jurijam Gagarinarn piemiņas velti — V. I. Ļeņina Volgas HES turbīnas darba rata modeli, kas bija izgatavots mērogā viena simtdaļa no dabiskā lieluma.

Savā atbildes runā J. Gagarins apsolīja nodot kosmonautiem Nr. 3 un Nr. 4 turbīnu būvētāju ielūgumu un pēc tam teica:

— Esmu pārliecināts, ka mani kosmosa brāļi pie pirmās izdevības apmeklēs jūsu lielisko uzņēmumu. Šeit neizgatavo kosmosa kuģu detaļas, bet kosmosa iekarošanā piedalās arī jūsu kolektīvs. Jūsu turbīnas taču dod elektroenerģiju, kura kausē metālu kuģiem pavado-

ņiem. Strādnieki pie darbgaldiem, lauku darbaļaudis — visa padomju tauta sagatavoja kuģu «Vostok» lidojumus. Nav nejaušība, ka savu darba sardzr jūs nosaucāt par kosmisko.

Pēc tam Gagarins atbildēja uz jautājumiem, sirsnīgi pateicās par viesmīlīgo uzņemšanu un novēlēja panākumus darbā.

Līdz nodarbību sākumam akadēmijā viņam vēl bija brīvs laiks, un tika nolemts to izmantot ieplānotajam braucienam uz Dāniju.

Dānijas vēstnieks, pavadot Gagarinus Maskavā, teica, ka Kopenhāgenā Jurijs Aleksejevičs un viņa dzīvesbiedre tikšot sirsnīgi sagaidīti. Atlidojis uz Dāniju, Jurijs saprata, ka tas bija teikts pārāk pieticīgi. Sagaidīšana bija jūsmīga.

Tāpat kā visās citās zemēs, ceļā no Kastrupas aerodroma līdz pilsētai stāvēja tūkstošiem iedzīvotāju un, mājot ar karodziņiem, c.ls caur citu sveica Juriju. Skolās tika pārtrauktas mācības, un glīti sapostu zēnu un meiteņu bariņi gaidīja viņu visā maršrutā, pavadīja uz velosipēdiem līdz pašām vēstniecības durvīm, pie kurām arī bija sapulcējies daudz ļaužu.

Vēstniecībā Jurijam parādīja rīta laikrakstus. Vienā no tiem — «В. T.» — pirmajā lappusē bija iespiests apsveikums krievu valodā: «Esiet sveicināti, apakšpulkvedi Jurij Gagarin! Pateicoties laikrakstiem un televīzijai, mēs Jūs jau labi pazīstam, bet būs patīkami tikties ar Jums personīgi. Jūs esat pirmais cilvēks, kurš ir pavizinājies ar debesu autobusu. Jūs bijāt novators, pionieris... Mēs ceram, ka Jūs, Jurij Gagarin, izjutīsit mūsu sirsnīgo sajūsmu un ka Jūs patīkami pavadīsit laiku mūsu zemē.»

Nākamajā dienā laikrakstā «Aktuelt» lieliem, sarkaniem burtiem bija iespiests: «Gagarins ar triumfu brauc pa Kopenhāgenu!»

Sevišķi aizkustinoša bija tikšanās ar Dānijas darbaļaudīm.

Jurijam iespiedās atmiņā viesošanās kuģu būvētavā «Burmeister og Vain», kura izpilda lielus pasūtījumus mūsu zemei. Strādnieku klubā un rūpnīcas pagalmā — visur bija daudz ļaužu. Komunists Helmers Hansens, Dānijas Komunistiskās partijas CK loceklis, apsveica

viņu strādnieku vārdā. Viris pasniedza Jurijam baltā lāča figūriņu un lūdza to novietot kosmonautu ēdnīcā, lai tā pastāvīgi atgādinātu par dāņu draugiem. Tikko Gagarins bija paguvis atbildēt, kad Hansens nokomandēja un atskanēja trīskārtīgs daudzbalsīgs «urā» par godu apakšpulkvedim Gagarinam.

Juriju ar nelielo uzņēmuma tramvaju vadāja pa kuģubūvētavas teritoriju. Cilvēki skrēja līdzi vagonam, stiepa rokas, lai paspiestu roku kosmonautam,! noņēmuši ķiveres, sveica viņu. Viņam parādīja dokus, slīpus un montāžas korpusus, kur metina un montē kuģus, kā arī sagatavošanas cehus.

Pēc tam strādnieku ēdnīcā notika mītiņš. Jurijs runāja par to, ka padomju kosmosa kuģos nav nekādu militārām vajadzībām paredzētu ierīču, ka Padomju Savienība pēta kosmisko telpu miermīlīgos nolūkos, visas cilvēces interesēs. Un gandrīz katrs teikums, tikko to paguva pārtulkot, izraisīja ilgi nerimstošu aplausu vētru.

— Mēs esam par to, lai okeāna viļņus šķeltu tikai mierlaika kuģi. Mēs esam par to, lai cilvēki lidotu kosmosā tikai miermīlīgos nolūkos. Bet diemžēl ir tādi spēki, kas grib no jauna kurt kara ugunsgrēku. Padomju tauta labi zina, kādu postu var nodarīt šāds karš. Tāpēc tā neatlaidīgi cīnās par visu tautu draudzību.

Juriju ielūdza uz Kopenhāgenas komjaunatnes konferenci, bet pēc tam viņš apmeklēja Pretošanās kustības muzeju.

6. septembrī, dienas vidū, Juriju un Valentīnu pieņēma audiencē Dānijas karalis Frederiks IX. Karalis interesējās par lidojumu, kosmonauta pašsajūtu, novērojumiem kosmosā un turpmākajiem plāniem. Tajā pašā dienā Gagarins apmeklēja Dānijas un PSRS sadarbības biedrību un viesojās pie studentiem. Dānijas astronautikas asociācija viņu uzaicināja apmeklēt nelielo pilsētiņu — Rundeskovu, kur uz neliela, ar mežu apauguša kalna atrodas Augstākās politehniskās skolas radioob-servatotija. Tā pieraksta Zemes mākslīgo pavadoņu signālus un veic daudz citu novērojumu. Jurijs noklausījās Nikolajeva un Popoviča sarunu ierakstu. Bet pēc tam kosmiskās telpas pētījumiem veltītajā izstādē viņš dzirdēja arī savu balsi, kas bija ierakstīta pa radio.

D7irdēt savu balsi šeit bija gan dīvaini, gan apbrīnojami.

Jurijam un Valentīnai patika Dānija, šī omulīgā, nelielā valsts pie Baltijas jūras vārtiem. Vai gan viņi var aizmirst daudzās tikšanās, kuras jau no agra rīta sākās tieši pie vēstniecības durvīm un pēc tam turpinājās līdz vēlai naktij, lai kur viņi parādītos! Vai gan var aizmirst, ka Kopenhāgenas iedzīvotāja Herta Rubene, uzzinājusi, ka Dānijas un PSRS sadarbības biedrībai nav kabrioleta, nodeva tās rīcībā savu automašīnu un ka viņas dēls ar to vizināja Juriju un Valentīnu visu laiku, kamēr viņi viesojās šajā zemē!

Daudz vēstuļu šajās dienās saņēma Jurijs. Vienā no tām kāds dāņu skolotājs rakstīja: «Esmu sajūsmināts par Jūsu vīrišķību un ne mazāk par Jūsu nenogurstošo darbu miera labā. Jūsu darbs šajā virzienā man ir paraugs. Un skolā, kurā es pašlaik strādāju, visiem spēkiem cenšos veicināt mūsu valstu savstarpējo saprašanos.»

Arī Jurijam sagādāja gandarījumu apziņa, ka katra viņa vizīte veicina tieši šādu savstarpējo saprašanos, palīdz stiprināt mieru. 4

Braucienu un tikšanos starplaikā viņa dzīve Centrā risēja bez pārmaiņām. Rīta rosme, pēc tam brokastis. Ja viņš nebrauca uz akadēmiju, tad piedalījās parastajās nodarbībās: apguva teoriju, piedalījās treniņos, organizēja savu biedru darbu.

Pusdienas visbiežāk viņš paēda turpat, profilaktorija ēdnīcā, bet pēc tam strādāja savā kabinetā: lasīja un rakstīja vēstules, sagatavoja dažādus dokumentus, tikās ar žurnālistiem. Tiesa gan, parasti tikšanās notika vai nu vakaros mājās, vai arī pilsētā — redakcijās.

Divas reizes mēnesī Jurijs kā deputāts pieņēma savus vēlētājus. Šajās dienās visi pārējie pienākumi un braucieni tika atlikti. Tāpat pirmajā vietā viņam vienmēr bija darbs Augstākās Padomes komisijās, piedalīšanās sesijās un komandējumi uz savu vēlēšanu apgabalu. «No deputāta vairāk prasa, tāpēc arī daudz un nopietni jāstrādā. Ja jau tauta ir ievēlējusi, tad tai ir jākalpo,» viņš mēdza teikt.

... Smoļenskas apgabala padomju saimniecības «Ba-turinskij» strādnieki J. Gagarinam atrakstīja: «Skolas

celtniecība nekust ne no vietas, bet bērniem nav kur mācīties.»

Deputāts lūdza Smojenskas apgabala Darbaļaužu deputātu padomes izpildkomiteju palīdzēt baturiniešiem. Un saņēma atbildi: «Safonovas rajona Holopovas skola tiek celta saimnieciskā kārtā. Skolas celtniecības darbu sākšanai atvēlēti 3,4 tūkstoši rubļu. Pašlaik skolas vajadzībām uzcelta guļbūves ēka ar astoņām klašu telpām. Tuvākajā laikā būvlaukumā tiks pievesti ķieģeļi. Tāmes dokumentācija būvei ir sastādīta.»

... Gžatskas slimnīcas ārsti savam deputātam sūdzējās: «Mūsu slimnīca ir maza, mēs nevaram paplašināt medicīnisko palīdzību.» J. Gagarins zvanīja apgabala organizācijām, aizrakstīja vēstuli, kurā lūdza veikt nepieciešamos pasākumus.

Pēc kāda laika no KPFSR Veselības aizsardzības ministrijas pienāca atbilde:

«... dots norādījums paātrināt slimnīcas paplašināšanas darbu tempu un nodrošināt, lai šajā gadā pilnīgi tiktu pabeigta galvenā korpusa celtniecība.

Smoļenskas apgabala veselības aizsardzības nodaļai

uzdots izdalīt slimnīcai fondus un nodrošināt, lai šajā gadā pilnīgi tiktu pabeigta galvenā korpusa celtniecība.

Smojenskas apgabala veselības aizsardzības nodaļai

uzdots piešķirt slimnīcai vienu automašīnu UAZ-450A.

Jautājums par papildu korpusa celtniecību Gžatskas

slimnīcai tiks izskatīts pēc darbu pabeigšanas pašlaik

ceļamā objektā.»

Tā ritēja dienas, veicot darbus, ko pasaule nemaz neredzēja .. K

Piektā nodaļa

«Neuztraucieties, man ticēs!» — Gatavojamies jauniem lidojumiem. — «Lidosim, kā norunājām?» — Biedrs pulkvedis. — 30 saulaini gadi. — Pirmā kosmiskā

apkalpe, — «Cilvēks izgājis atklātā kosmosā!» — Starplautiskās akadēmijas loceklis ...

Bija 1963. gada pavasaris. Kosmonautu pilsētiņā no dzegām skanēdamas krita saulē atkusušās lāstekas, zilgani vizuļoja graudainais sniegs, peļķēs atspoguļojās debesu zilgme un zaļās priedes, kas auga ap jaunajiem

daudzstāvu namiem, kuru fasādes no vienas vietas bija izraibinātas ar lodžijām.

Pavasara vējā pāri atkusušajiem zemes lāsumiem kā atrisušas matu pīnes plīvoja bērzu zari. Sniegbaltos bērzu stumbrus, kas, spītējot pēdējām salnām, gozējās zeltītajos saules staros, klāja viegls sārtums.

Zilas ēnas šķērsoja tīros, asfaltētos celiņus un dīvaini izlocījās izburbušās sniega kupenās. Gaiss bija dzidrs un silts. Un zvirbuļi laidelējās tīri kā bezsvara stāvoklī. Putni čivināja tik nebēdnīgi, līksmi un aizrautīgi, ka Jurijs neviļus pasmaidīja, noraugoties, kā tie rosās ap nomesto maizes kumosu.

Izveicīgie zvirbuļi, kas ņēma viens otram nost maizes garoziņu, ar negaidīto kontrastu uzvedināja viņu uz domu par to, cik mierīgam un pacietīgam jābūt kosmonautam, kamēr viņš sagaida norīkojumu lidot. Cik grūti būt dublierim, gaidīt, uzvilkt skafandru, uztraukties un pēc tam palikt uz Zemes... Bet dažiem puišiem to jau nācies ne vienu reizi vien pārdzīvot.

Jurijs mīlēja pavasari — šo jauko dabas atmodas laiku, kad notiek dzīvības, zaļumu, gaismas un siltuma rašanās neredzamais un noslēpumainais process. Viņam ienāca prātā Indija, kur nepazīst sniegputeņus un ziemas salu, kuram vienmēr seko šis brīnišķīgais laiks, kas ir divtik skaists tāpēc, ka tas nomaina aukstumu, no kura sprakšķ mežā koki un gurkst sniegs zem kājām... «Sestdien aizvedīšu savējos uz mežu, varbūt vēl pagūsim pēdējo reizi paslēpot... Un tad jau būs jāsāk braukāt ar velosipēdu.»

Jurijs nodomāja arī, ka drīz vajadzēs gatavot automašīnu tehniskajai apskatei: viņš sen nebija to eļļojis, bet tā visu laiku tiek lietota, un arī apakša būs jāpie-krāso, jo pa ziemu to droši vien būs stipri izēdusi sāls... Arī kuterim laiks izdarīt profilaksi. Jānomaina blīves un filtri.

Bet viņa domas arvien atgriezās pie kārtējiem darbiem. Pilnā gaitā ritēja sagatavošanās jaunam lidojumam. Meitenes jau bija apradušas ar darbu. Strādāja labi, vienmērīgi. Jurijs atcerējās, kā viņas ieradās pilsētiņā. Pirmā atbrauca Valentīna Tereškova, pēc tam pārējās. Ar koferiem un mugursomām.. . Dažas viņš bija redzējis hospitālī medicīniskās apskates laikā. Bija

sestdiena. Puiši pulcējās pie biljarda galda. Viņi atpūtas pirms rītdienas eksāmena augstākajā matemātikā.

— Laikam pienācis papildinājums, — teica Komarovs.

— Laikam gan, — droši atteica Tereškova.

— Tad iepazīsimies, — ierosināja Popovičs. — Mani sauc Pāvels. Bet tas ir visjaunākais un viskorektākais no mums — Valērijs Bikovskis, — viņš stādīja priekšā.

— Valērijs? Es par jums esmu lasījusi. Tātad jūs bijāt tas, kurš pirmais izbaudīja centrifūgu un surdoka-meru? Varbūt tagad arī viens no pirmajiem lidosit?

— Mēs bieži lidojam, bet lidot kosmosā acīmredzot vēl nav pienākusi mana kārta, es taču patiešām esmu visjaunākais. Visu laiku dodu ceļu vecākiem. Tā vien skatieties, kad apgūsiet visas gudrības, varbūt kopā iznāks lidot? Jums vajadzētu stādīties priekšā ...

— Ak, pareizi! Vaļa. Tereškova. Valentīna Vladimirovna.

— Kāpēc tad tik oficiāli? Mēs šeit visi esam draugi un biedri un parasti saucam viens otru vārdā. Mani, piemēram, sauc Ļoša, — teica Ļeonovs un sniedza roku. — Bet tas skaistais vīrietis ir 2ora Šoņins. Jūras aviācija. Ļoti ieteicu. Tiesa gan, viņš mums ir tāds kautrīgs . ..

Pamazām visi iepazinās, bet Andrijans, kurš klusēdams vēroja šo ainu, piegāja pēdējais un bez liekas runāšanas paņēma koferi.

— Tāds pasmags, droši vien hanteles esat paņēmusi līdzi?

— Nē, tur ir grāmatas.

— Ejam uz viesnīcu. Tā mums ir otrajā stāvā.

— Mēs arī pavadīsim, — teica Pāvels. — Ja jau esat atbraukusi pirmā, tad jums arī ierādīsim visskaistāko apartamentu...

Jurijs atcerējās šo ainu un neviļus pasmaidīja: «Andrjuha tāds kluss un lēnīgs, bet izrādījās vismanīgākais. Kā uzņēmās kopš pirmās dienas šefību, tā arī vairs neatkāpjas: treniņos dod padomus, kinoteātrī sēž blakus... Ļoti iespējams, ka viņa lidos kopā ar Valēriju. Skat tik, kā mēdz būt! Ja nekas nenotiks, tad tieši viņi tagad arī lidos. Ne velti viņš viņu par mā-šeli sauc...»

Jurijs atcerējās, kā viņi trijatā piedalījās komjaunatnes kongresā. Gluži dabiski, ka jaunatne sturmēja

viņu — vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš visu acu priekšā sēdēja prezidijā. Bet Tereškova un Valērijs turējās maliņā. Kad pārtraukuma laikā viņi satikās, Jurijs teica:

— Būtu palīdzējuši kaut vai autogrāfus rakstīt... Citādi visiem dzirdot pateikšu: «Skatieties, zēni, šī meitene lidos kosmosā!» Tā tik būs sensācija!

— Neviens neticēs, Jurij Aleksejevič! Visi teiks: vai tad viņa izskatās pēc kosmonautes? Viņa taču ir ļoti pāfajsta meitene!

— Neuztraucieties, man ticēs! Labi, es eju strādāt. Fizkultūriešu sveiciens!

Tā, kavēdamies pavasara uzvēdītajās domās, Jurijs nesteigdamies bija pienācis pie savas mājas. Viņš tīšuprāt bija apmetis vairākus līkumus pa pilsētiņu, jo zināja, ka šodien vairs nebūs laika uzturēties svaigā gaisā. Sakrājušās vēstules,, un rīt jāiet uz akadēmiju. Krietni jāpamācās. Rīt no rīta būs divi semināri un turklāt vēl matemātika!

Bet domas par darbu viņu neatstāja. «Vajadzētu kādam Koroļova vārdā sniegt informāciju par pēdējā laikā notikušajiem startiem. Šoziem taču tik daudz palaists: gan «Kosmosi», gan «Marss-1», drīz vien var pienākt kārta arī «Lunai-4». Un jānoformē arī Pāvela un Andri-jana brauciens uz Brazīliju, uz Starptautisko aviācijas izstādi. Lai aizbrauc, lai paplašina savu redzesloku un pēc tam mums, grēcīgajiem, pastāsta, kā tur, Sanpaulu, ļaudīm klājas...» Jurijs atcerējās savu braucienu uz šo pilsētu, preses konferenci, mītiņu stadionā un tūlīt kļuva nopietns. Jādzen projām visas liekās domas! Pašlaik viņam pats galvenais ir mācības. Skat, kādi ērgļi ierodas Centrā. Viens ir beidzis Maskavas Aviācijas institūtu, otrs akadēmiju, bet viņš pagaidām salīdzinājumā ar viņiem tāds pusmācīts vien ir. Dažs aizstāvējis disertāciju, cits adjunktūru pabeidzis, paguvuši par izmēģinātājiem pastrādāt... Nē, viņš nekādā ziņā nedrīkst atpalikt!

1963. gada pavasarī jaunais papildinājums — un it īpaši meitenes — jau bija diezgan labi sagatavots nākamajiem lidojumiem. Galvenie eksāmeni bija sekmīgi nokārtoti, un viņi pelnīti tika ielūgti Kremlī uz svinīgo sēdi, kas bija veltīta Kosmonautikas dienai. Tā notika

12. aprīļa vakarā Kongresu pilī. Viņi tur ieradās elegan-

tās kleitās un svinīgos vakara tērpos. Nākamajiem kosmonautiem neviens nepievērsa uzmanību, viņus vēl nepazina.

Klātesošie uzmanīgi noklausījās Zinātņu akadēmijas prezidenta M. Keldiša, Sociālistiskā Darba Varoņa strādnieka B. Jegorova, Maskavas Aviācijas institūta studentes T. Hodokovas un Juri ja Gagarina runas.

— Mēs, lidotāji kosmonauti, neatlaidīgi gatavojamies vēl komplicētākiem lidojumiem, spraigi mācāmies un trenējamies, — teica Jurijs.

Tajās dienās Gagarins atkal viesojās pie rakstniekiem, tika publicēti divi viņiem adresēti raksti: «Daži vārdi rakstniekiem)) un «Zvaigžņoto augstieņu poēzija». Tajos viņš runāja par literatūras audzinošo misiju, par varoņdarba koncepciju, par pozitīvā varoņa problēmu.

Visa vienība gatavojās jaunam, komplicētam startam. Centrā jau bija zināms Valsts komisijas lēmums. Tā bija sīki izstrādājusi kuģu «Vostok-5» un «Vostok-6» ilgstošo kopīgo lidojumu un izraudzījusies kuģu komandieru un dublieru kandidātus.

Sākās lidojuma uzdevuma individuāla noslīpēšana.

Jurijs un Andrijans piedalījās Fidela Kastro sagaidīšanā, kurš bija atbraucis uz Maskavu, bet pēc tam abi aizlidoja uz kosmodromu.

2

Kosmodroms sagaidīja draugus ar īstu jūnija svelmi. Stepē pūta karsti vēji, smaržoja pēc vērmelēm un smiltīm. Pilsētiņā viss bija ierasts un pazīstams. Tas pats kuplais bērnu bariņš, vēja izmēztie asfaltētie celiņi un betona šosejas, daudzstāvu mūra ēkas un filmas, ko rāda Maskavā.

Valsts komisijas sēdē pēc tās priekšsēdētāja runas ziņojumu, kā vienmēr, pirmais sniedza S. Koroļovs. N. Kamaņins paziņoja Gaisa Kara Spēku priekšlikumus par ekipāžu sastāvu. Pēc tam runāja citi sēdes dalībnieki un viņu vidū arī Jurijs Gagarins. Viņš novēlēja jaunajiem kosmonautiem sekmīgu lidojumu un laimīgu nolaišanos dzimtajā zemē.

Gluži nemanāmi aizritēja pirmsstarta dienas. Jurijs gandrīz visu laiku strādāja ar meiteņu grupu — sports,

kuģis, trenažieri, radiosakari, lidojuma uzdevuma noslīpēšana — vārdu sakot, prakses apgūšana kaujas apstākļos kosmodromā, apstākļos, kas bija maksimāli tuvināti reālam lidojumam ...

Pusnaktī pirms kuģa «Vostok-5» starta no observatorijām pienāca paziņojums «Alert!». Tas nozīmēja, ka vērojama palielināta Saules aktivitāte. Šī informācija radīja zinātniekos bažas. Tika nolemts uz dažām dienām lidojumu atlikt, kamēr pilnīgi noskaidrosies Saules darbības un radiācijas situācija. Bet izstrādāto programmu nolēma nemainīt.

Sergejs Pavlovičs pilnīgi piekrita šim viedoklim. Viņš lūdza Juriju enerģiski nodarboties ar kosmonautiem, lai viņi nenolaistu rokas.

— Pavēlēts nenokārt galvu un skatīties uz priekšu! Arī mums jārīkojas kā parunā: dari ko darīdams, apdomā galu. Tautas gudrība mums daudz ko māca ... Nodarbojies ar viņiem, Jurij Aleksejevič, liec viņiem noslīpēt lidojuma uzdevumu, lai viņi to pamatīgi zinātu. Tas nenāks par ļaunu. Un tad, tā vien skaties, arī Saule nomierināsies ...

Valērijs Bikovskis un Valentīna Tereškova vēsti par starta atlikšanu uzņēma mierīgi, treniņi, nodarbības un gatavošanās turpinājās ierastajā ritmā.

Pēc dažām dienām briesmas jau bija garām, un 14. jūnijā startēja Valērijs. Gandrīz diennakti ar nelieliem pārtraukumiem Jurijs pavadīja komandpunktā pie mikrofona, nepārtraukti uzturot sakarus ar kosmonautu. Pa to laiku startam tika pilnīgi sagatavota vēl viena raķete — ar kuģi «Vostok-6».

Vakarā pirms kuģa palaišanas Gagarins un Koroļovs devās uz kosmonautu namiņu, lai apciemotu un uzmundrinātu meitenes.

— Atpūtieties, meitenes. Rīt noteikti palaidīsim. Jūs taču esat pārgaidījušās, vai ne? Nav nekā sliktāka kā gaidīt un censties panākt. Vai nav tiesa?

— Mēs pagaidīsim, ja vajag. Esam iemācītas gaidīt. Man taču vēl ļoti ilgi būs jāgaida, — teica Valentīnas draudzene.

— Tagad laiks gulēt. Arlabunakti un saldu dusu bez sapņiem, lai rīt jūs pieceltos spirgtas un možas un būtu kā adatiņas! — atvadoties teica Jurijs un cieši paspieda meitenēm roku. — Uz drīzu redzēšanos starta laukumā!

Ir jau klāt pēdējās minūtes pirms starta.

Tereškova. Runā «Kaija». Kuģi viss ir kārtībā. Aparātu rādījumi bez pārmaiņām. Garastāvoklis možs, pašsajūta teicama, startam esmu gatava. Runā «Kaija», uztveru.

Gagarins. Es jūs sapratu. Vērojam jūs televizorā. Neizdariet pārāk enerģiskas kustības ar galvu.

Tereškova. Es jūs sapratu. . цу

Gagarins. Aiziet! Laimīgi, Vaļuša, laimīgu ceļu! Mēs visi tevi pavadām. Лб§ Jod

Valentīna startēja svētdien, 1963. gada 16. jūnijā, pulksten 12.30. Kad kuģis iegāja orbītā, Gagarins uzmundrināja Tereškovu:

— Pēc mūsu datiem mašīna iet teicami, stingri pa trajektoriju. Lidojums noris teicami. Laimīgu ceļu! Ļoti gaidām jūs uz Zemes un novēlam jums visu to labāko. Veiksmīgu lidojumu! Laimīgu ceļu!

Pēc galvgaļa plūsmvirža atdalīšanās Valentīna ar sajūsmu ziņoja:

— Runā «Kaija»! Garastāvoklis možs, pašsajūta teicama! Redzu apvārsni! Gaišzila, zila josla... Tā ir Zeme! Cik tā skaista! Viss noris teicami! Viss noris teicami!

— Piekrītu, Zeme ir skaista... Mašīna iet teicami. . . Trajektorija — aprēķinātā. Sāciet strādāt, — atgādināja Jurijs.

Un gandrīz tūlīt pat viņš izdzirda balsi no kuģa «Vos-tok-5»:

— Runā «Vanags»! Dzirdu tevi, apsveicu tevi, Vaļuša!

Darba atmosfēra, kosmodromā valdošie apstākļi tā aizrāva Gagarinu, ka viņš varēja strādāt stundām ilgi, nemaz nejūtot nogurumu, bija mierīgs, kad turēja rokā mikrofonu. Viņš jutās tā, it kā pats lidotu, atrastos tur, orbītā. Viņa skatiens pa paradumam slīdēja no pulksteņa uz lidojuma uzdevuma tekstiem, kas, divās kaudzītēs salikti, gulēja viņa priekšā. Jurijs gandrīz vārdu pa vārdam zināja šos tekstus, jo pats bija piedalījies to sastādīšanā, daudz reižu «nospēlējis» lidojumu ar biedriem, un tomēr, nepaļaudamies uz savu atmiņu, viņš sekoja tekstam un pulkstenim, ar kāsīti atzīmēja, ka darbs ir izpildīts. Viņš baidījās, ka kosmonauti var aizrunāties un palaist garām kaut ko tādu, kas jāpadara.

Viņš sasprindzināja visu savu uzmanību. No visām skaņām dzirde uztvēra tikai divas balsis, kas no orbītām skanēja skaļruņos. Jurijs bija gatavs jebkurā brīdī palīdzēt kosmonautiem, uzmundrināt viņus. Līdztekus viņš sekoja visam, kas notika komandpunkta telpās, izskatīja Koordinācijas un skaitļošanas centra datus, ieklausījās īsajās komandās un ziņojumos. Viņš ļoti spilgti izjuta, ka viņa balss ir kā dzīvības saite starp kuģiem un māti Zenūil Telemetrija ir telemetrija, operatori ir operatori, bet galvenie sakari ir viņa rokās. Grūta un mokoša viņam biija katra stunda, kad kuģis izgāja ārpus radioho-rizonta. Šie dabiskie sakaru pārtraukumi nemaz nebija tik ilgi, bet viņš nespēja rast mieru, tik tikko valdīja uztraukumu. Negribējās ne stipras tējas, ne kafijas, lai gan tagad bija iespēja atslogot sasprindzinātos nervus atslābināt muskuļus, parunāt ar biedriem, nevienu netraucējot. Nebija nekā ko darīt. Kā īsināt laiku, viņš nezināja. Atlika sēdēt un gaidīt.

Stundu pēc Tereškovas starta Jurijs sniedza interviju Vissavienības radio korespondentam:

Gagarins. Man ir ļoti patīkami izvadīt meiteni lidojumā. Mums ļoti bieži gadās tikties ar darbaļaudīm, ar sabiedriskiem darbiniekiem ārzemēs un šeit pie mums, Padomju Savienībā. Un viens no jautājumiem, kurus mums parasti uzdod, ir jautājums, vai drīz kosmosā lidos sieviete. Tagad skaistā dzimuma pārstāves beidzot ir sagaidījušas to, ka viņas pārstāvēs mūsu Valentīna. Ļoti simpātiska, skaista, patīkama meitene no strādnieču vidus. Viņa pēc pašas vēlēšanās ieradās pie mums, lai sagatavotos par kosmonauti.

Korespondents. Interesanti, Jurij Aleksejevič, kā viņa izturējās kosmonautu grupā, kā norisinājās treniņi, vai viņai bija grūti vai viegli šos treniņus izturēt?

Gagarins. Mūsu darbs ir ļoti grūts, nopietns, liels darbs, un te vajadzīga ļoti pamatīga sagatavošanās. Protams, neviens kosmonauts jums nevarētu teikt, ka treniņi bija viegli. Viņa daudz nodarbojās ar sportu, daudz mācījās, lai apgūtu teoriju, un tas deva rezultātus. Viņa ļoti labi pārzina kosmosa kuģa sistēmas, ļoti labi pazīst nesējraķeti. Teicami apguvusi kosmiskā aparāta vadīšanas jautājumus. īsi sakot, viņa ir pilntiesīga pilote, īsta kosmosa kuģa pilote kosmiskajā telpā.

Darbs pārtrauca interviju.

— Ir sakari! — skan ziņojums.

Jurijs jau gaidīja šo komandu. Mikrofons viņam ir rokā. Pirksts atrodas uz slēdža. Viņš runā mierīgi, pat ikdienišķi, kā tas pieņemts aviācijā, lietišķā tonī. Bet katrā teikumā jūtams tāds prieks, tāda dedzīga līdzdalība to biedru darbā, kuri pašlaik atrodas orbītā, ka kosmonautus uzmundrina pat viņa balss.

Jurijs jūt, ka ar katru lidojumu viņā nobriest tā tālredzīgā gudrība, kuru dažkārt sauc par intuīciju, ka viņš iemācās momentāni un nekļūdīgi noteikt visniecīgāko pārmaiņu kosmonautu garastāvoklī, skaidri iedomāties katru viņu kustību un izjūtu. Un, dzīvojot saviem biedriem līdzi, viņam ir apbrīnojami viegli strādāt, tik dabiski, it kā viņš pats būtu viņiem blakus — trešajā kuģī.

Valentīna aprunājas ar Valēriju par savu darbu, dzied viņam častuškas, kas tika sacerētas pēc viņa starta, tad abi ķeras pie kinokamerām. Jurijs seko pulkstenim un programmām. Viss notiek precīzi pēc grafika — var neko neatgādināt. Gan pēc telemetrijas rādījumiem, gan pēc balsīm, kas atskan no orbītas, gan pēc kosmonautu attēliem uz televizoru ekrāniem Gagarins un visi, kas šeit ir kopā ar viņu, redz, ka lidojums noris normāli, fizioloģisku traucējumu nav, pilotu pašsajūta ir laba.

Jurijs zināja, ka Tereškovas lidojums ieplānots vienai diennaktij, bet jau iepriekš tika noteikts: ja kosmonaute jutīsies normāli, lidojuma ilgumu varēs palielināt trīskārt. Tad abi kuģi varēs nolaisties gandrīz vienā laikā.

Kad pirmā diennakts gāja uz beigām, Koroļovs pajautāja Tereškovai, kā viņa jūtas.

— Vai mēs lidosim tā, kā norunājām? — ar jautājumu uz jautājumu atbildēja «Kaija».

Bet Jurijs zināja, ka ari iepriekšējā vienošanās Sergejam Pavlovičam no jauna jāsaskaņo ar Valsts komisiju. Tādus jautājumus vienpersoniski neizlemj. Gagari-nam ļoti gribējās, lai Valentīnai Tereškovai atļautu pavadīt orbītā vēl divas diennaktis, viņš redzēja, ka viņa varēs sekmīgi izpildīt papildu programmu. Un viņš bija priecīgs, kad viņu palūdza paziņot Tereškovai, ka Valsts komisija piekrīt lidojuma turpināšanai. Viņš ar lielu prieku paziņoja Valentīnai šo lēmumu.

Tajās dienās Maskavā, Kremlī, notika PSKP CK plēnums. Kosmonauti nosūtīja plēnuma prezidijam apsveikumu, bet Valērijs lūdza uzņemt viņu par Ļeņina partijas biedru.

Drīz tika saņemta atbilde. Plēnums novēlēja kosmonautiem sekmīgi pabeigt lidojumu, bet PSKP CK uzņēma komjaunieti Valēriju Bikovski par partijas biedru. Valentīna pirmā dzirdēja Juri ja paziņojumu par to un izsaņca Valēriju.

*** Ļoti priecājos, ka tagad kosmosā lido divi komunisti, viņa teica.

Kuģa «Vostok-5» uztvērējs bija noskaņots uz Maskavas radiovilni. Valērijs dzirdēja, cik bieži ēterā skanēja viņu vārdi. Izrādījās, ka arī Valentīna klausījās Maskavu. Viņa teica:

— Vai tu dzirdi? Bez gala tiek atkārtoti mūsu vārdi. Vai viņi nerunā pārāk daudz par mums?

Jurijam bija patīkami, ka viņi jau tagad sākuši par to domāt. Attieksme pret slavu ir ļoti svarīga.

Valērijs bija apsteidzis Valentīnu par vairāk nekā trīsdesmit apriņķojumiem. Viņš jau bija iejuties kosmosā, kad viņa vēl tikai startēja. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka Valentīna, ieraudzījusi nakts tumsā lejā zem kuģa spilgtus uzliesmojumus, mazliet apjuka.

— Virs okeāna plosās pērkona negaiss, — tūlīt paskaidroja Valērijs. — Paskaties, paskaties, cik tas ir drausmīgi! Droši vien jūrniekiem pašlaik grūti klājas. Trako stihija.

— Patiešām šausmīgi, — atbildēja Valentīna.

Sevišķi uzmanīgi Jurijs vēroja kosmonautu darbu, kad

viņi pārgāja uz rokvadību. Kuģa orientēšana telpā ir sarežģīta operācija, kura jāveic precīzi aprēķinātajā laikā. Sevišķi vērīgi Jurijs sekoja Tereškovas rīcībai. Viņš reizē ar viņu ieslēdza hronometru. Orientācija jāsāk pa tangāžas asi, pēc tam pa sānsveri un kursa asi. Valentīna viegli un prasmīgi izpildīja visas darbības, negaidot atgādinājumus no Zemes. Jurijs zināja, cik svarīgi turpmākajiem lidojumiem ir izdarīt šādus eksperimentus, jo lidojuma laikā kosmonautiem vajadzēs manevrēt pa horizontāli un pa vertikāli, mainīt orbītu un pat kustības virzienu. Gan Sergejs Pavlovičs, gan citi zinātnieki piešķīra šiem eksperimentiem sevišķu nozīmi.

Ne mazāk svarīgi bija izpildīt ari vestibulāro pārbaužu, fizioloģisko un psiholoģisko pētījumu sarežģīto kompleksu. Un arī to gaitai uzmanīgi sekoja gan Jurijs, gan ārsti. Milzīga nozīme bija vīrieša un sievietes organisma funkciju salīdzināšanai kosmiskā lidojuma faktoru iedarbības apstākļos.

... Kosmosa kuģu orbītas gāja pāri kosmodromam. Un šeit jau bija izveidojusies tāda tradīcija, ka noteiktajā stundā cilvēki izgāja uz ielas un starp zvaīģzriu miriadēm meklēja vienu, kas komētas ātrumā^H&fipi šķērsoja nakts debesis. sxp: поп/

Tonakt, kad Tereškova bija virs kosmodroma, visi izgāja ārā, lai uzmeklētu viņu debesīs. Bez kuģa «Vos-tok-6» ar neapbruņotu aci varēja redzēt arī Zemes mākslīgos pavadoņus, kuri vēl turpināja lidot. Bet saskatīt starp lidojošiem objektiem tieši kuģi «Vostok-6» nebija nemaz tik vienkārši. Vairākas reizes gan viens, gan otrs iesaucās: «Redzu!» — bet neviens neko neredzēja, izņemot mirgojošās zvaigznes melnajās nakts debesīs.

— Redzu, patiešām redzu! — iesaucās Andrijans un ar roku parādīja uz debesu sektoru, kur strauji virzījās uz priekšu viņiem neredzamās saules apmirdzētais «Kaijas» kuģis. — Kā lai Vaļu neatrod!

Jurijs neviļus nodomāja, ka arī tajā dienā, kad lidoja viņš, Amerikā cilvēki varēja naktī redzēt debesis viņa kuģi. Bet zinātnieki, kuri zināja koordinātes un laiku, varbūt arī novēroja lidojumu. Lai gan tad reti kāds zināja, ka viņš jau lido ...

«Kaijas» un «Vanaga» lidojums bija sekmīgi beidzies. Zinātnieki apstrādāja iegūtos materiālus, bet Gagarins varēja atļauties nelielu atslodzi: vasarā ir mazāk darba un vairāk laika atliek sportam, atpūtai un braucieniem.

3

Piektdienas vakarā vai sestdienas rītā automašīnas bagāžnieks ātri tiek piepildīts ar tūristu piederumiem, ar ēdamo pieblīvētām somām, bumbu, tenisa raketēm, un «Volga» uzņem kursu uz Himkiem. Bieži vien ceļojumā kopā ar Gagariniern dodas arī Ļeonovi. Un nu

jau mašīnas apstājas pie kuģu piestātnes. Mantas tiek pārnestas uz balti zilo kuteri «Družba», un tas, motoram dūcot, viļņus saceldams, atiet no muliņa.

Viņi jau sen bija izraudzījušies neapdzīvotas saliņas Piemaskavas ūdenskrātuvēs. Slūžu apkalpes pazina «Družbu», un kuteris bez kavēšanās varēja doties augšup pa kanālu.

— Piespied, Ļoša! Palielini apgriezienus, lai vējš svilpo! Citādi nepagūsim pamakšķerēt.

Kapteiņa tēlošana Juri jam sagādāja zēnisku prieku, vienalga, vai viņš šo lomu tēloja basketbolā vai uz ūdens. Strauja pretvēja brāzma apšļāc svītraino tenisa kreklu, kas izskatās pēc jūrnieku krekla. Sīkas ūdens šļakatas aprasina seju. Un viņu pārņem tāds prieks, kādu viņš izjuta toreiz, Saratovā, kad pirmo reizi vizinājās ar gliseri. Zemu, zilganu mežu ieskautās ūdenskrātuves sudrabainais spogulis žilbinoši vizuļo. Spoži spīd pusdienas saule. Lai gan ātrums ir liels, to gandrīz nejūt, vismaz ne tik ļoti, kā braucot pa kanālu. Nav nekāda bēda, ka spārnotās «Raķetes» apdzen kuteri, toties jahtas tam netiek līdzi.

— Mēs vēl paspēkosimies! Redzēsim, kurš kuru! Pagaidi tik, kad iziesim plašākos ūdeņos! Kaut tik prāmja trose vai kāds baļķis negadītos ceļā!

Gan Valentīna, gan Svetlana, gan meitenes pagriež seju pret svaigo, silto vēju, kas traucas viņiem pretim. Aleksejs viens buras pie motora. Ir laiks viņu nomainīt un Jurijs ieiet kajītē. Tagad Aleksejs stāv pie stūres un šad tad kaut ko uzsauc matrozim, kas pieskata motoru.

Laiku pa laikam viņi nomaina viens otru. Liels prieks ir turēt rokās stūri, bet vēl patīkamāk ir pagriezt kuteri pret viļņiem, kurus saceļ pretim braucošie motor-kuģi. Kutera priekšgals te iegrimst, te paceļas gaisā, un klāju apšļāc putas un šļakatas. Pasažieri, pazinuši kapteini, skandē: «Ga-ga-rin! Ga-ga-rin!» Jurijs, traucoties garām, pamāj viņiem ar roku.

Kutera smailais priekšgals šķeļ ūdeni, kas aizslīd gar tā sāniem un izveido aiz kutera viļņus. Motora dobjā rūkoņa atbalsojas zem tiltiem. «Družba» traucas pretim vakarblāzmai, turp — uz saliņas zeltaino smiltāju, kuram pāri kā zaļš mākonis klājas jauno vītolu un bērzu

maigā lapotne. Iemīļotā vieta. Jāsteidzas turp, kamēr kāds to nav aizņēmis.

Parotaļāties ar meitiņām, tēlojot robinsonus, paaušo-ties ar Alekseju, ogot un sēņot, pamakšķerēt, pajoņot ar ūdensslēpēm un pēc patikas izpeldēties — lai visu to pagūtu izdarīt, ir jāsteidzas. Kamēr uzslies teltis, savāks sausos zarus ugunskuram, nemanot uznāks nakts...

Pretvējš notrauc nogurumu no sejas, ātrums pilda ķermeni ar enerģiju. Kuteris lido kā uz spārniem.

Jurijs atceras, ka, aizbraucot no Himkiem, viņš apsolīja trenerim Viktoram Voroncovam rīt aizbraļikt 4iz Učas ūdenskrātuvi. Voroncovs bija ļoti pārsteigts, kad Gagarins palūdza pēc locijas parādīt vietu, kur viņš trenēsies. Bet kas tad te ko brīnīties! Vai tad jūras lidotājs nepazīst lociju?! Vai tad viņš neprot kuģot?! Jūras aviācijas ļaudis var visu. Viņi aizrautīgi mīl ūdeņus.

Kavējoties pārdomās un tērzējot, viņi nemaz nemanīja, cik ātri bija atbraukuši.

Puķes un zāli jau bagātīgi klāja rasa, vēstot, ka gaidāma saulaina diena. Saliņā katram savs darbs darāms. Jurijs pietauvo kuteri, sievietes sakārto saimniecību, Aleksejs uzslej telti, bet meitenes sanes žagarus. Visi strādā!

Jau sprēgādams deg ugunskurs. Zālē noklāta plastmasas plēve, uz tās segas.

Laiks vakariņot. Naktstauriņi un knišļi lidinās ap ugunskuru starp dzirksteļu kūļiem. Debesu pamalē at-blāzmo saulriets, iezīmēdams spīguļojošas joslas ūdenskrātuves gludajā spogulī. Ūdens pamazām norimst, it kā atpūzdamies no dienas kņadas, it kā būtu noguris visu dienu šūpojot viļņos neveiklās liellaivas un ātros, slaidos motorkuģus ...

Cik jauki izpeldēties saulrietā, kad gaisā jau jūtams vēsums, bet ūdens, uzsūcis zāļu un ziedu smaržu un saules siltumu, tīkami veldzē sakarsušo ķermeni. Noberzēties pēc peldes ar pūkainu dvieli, pastaigāties, iedzert karstu tēju un pēc tam ielīst mīkstā guļammaisā. Vajag izgulēties un tomēr nedrīkst nogulēt rītausmu.

Pēc divām brīvā dabā pavadītajām diennaktīm viņi jūtas varen moži — varēs atkal ar sirdi un dvēseli nodoties darbam.

Bet meitenēm šajos braucienos gūto iespaidu pietiek līdz nākamajai reizei: grūti aizmirst klaiņošanu pa ne-

apdzīvotu salu, cīkstēšanos zālienā, futbolu un ūdens-polo, rotaļāšanos smiltīs, dzīvnieku, zivju un putnu vērojumus. Bet groziņš ar sēnēm un auklā savērto asarīšu virtene ir vistīkamākās trofejas. Dažreiz šīs trofejas papildina nomedīta pīle. Un tad priekiem nav gala.

4

Valentīna Tereškova — PSRS lidotāja kosmonaute, Padomju Savienības Varone — aktīvi iesaistījās sabiedriskajā dzīvē. Jurijs un Hermanis, kā jau pieredzējuši ļaudis, visvisādi palīdzēja viņai un Valērijam Bikov-skim, dāsni dalījās savā pieredzē.

1963. gada septembra beigās un oktobra sākumā Jurijs kopā ar Valentīnu Tereškovu devās zibeņbraucienā pa vairākām valstīm. Viņi viesojās Francijā, pēc tam Meksikā, apmeklēja ANO mītni Ņujorkā un atceļā Vācijas Demokrātisko Republiku. Ceļā uz Meksiku Jurijs atkal viesojās Havanā.

Parīze. UNESCO pils. Runā J. Gagarins.

— Kungi! Veicot pirms diviem gadiem lidojumu kosmosā, centos dot savu ieguldījumu zinātnē, padarīt to bagātāku ar jauniem datiem par kosmisko telpu. Mans lidojums, tāpat kā manu draugu — padomju kosmonautu lidojumi, bija kosmiskās telpas mierīgas apgūšanas lidojums. Atļaujiet izteikt cerību, ka UNESCO savā turpmākajā darbībā arī dos ieguldījumu zinātnes tālākajā attīstībā, arī zinātnē par kosmisko telpu.

1963. gada 4. oktobrī ar virsrakstu «Par ko nerakstīja un nevarēja rakstīt «Izvestija» 1922. gada oktobrī» laikrakstā tika publicēts J. Gagarina raksts «Tie, kas sturmē debesis». Tajā kosmonauts izteica domas, kuras viņam bieži radās jau ziemeļos, mācoties marksisma-ļeņinisma universitātē, un kuras sevišķi izkristalizējās tajos gados, kad viņš mācījās akadēmijā: «Es vienmēr apbrīnoju Ļeņina visaptverošo un daudzpusīgo ģenialitāti. Apbrīnojama bija Vladimira Iļjiča spēja uzminēt jaunu, vēl tikko veidojošos ideju, teoriju un tehnikas progresa virzienu lielo nākotni. Tā tas bija ar atoma kodola fiziku un akmeņogļu apakšzemes gazificēšanu, ar konveijeru sistēmas ieviešanu ražošanā un radiofonijas attīstību.

Mes pilnīgi pamatoti lepojamies ar to, ka kosmonautika ir viena no tam problēmām, kurām Iļjičs pievērsa uzmanību.

Palīdzība, kas grūtajos sabrukuma gados pēc Ļeņina rīkojuma tika sniegta Ciolkovskim, Vladimira Iļjiča tikšanās un sarunas ar pirmo padomju raķešu būvētāju F. Canderu nav pazudušas bez pēdām: jau 1927. gadā Maskava kļuva par vietu, kur notika pirmā starptautiskā kosmonautikas izstāde. Tajā tika eksponēti Rietumeiropas un Amerikas konstruktoru projekti, bet vilsi■ atzina, ka_ visinteresantākie un visoriģinālākie bija tie, ko izstrādājuši mūsu izgudrotāji. Drosmīgs bija viņu fantāzijas lidojums! Daži izstādes padomju nodaļā eksponētie projekti, piemēram, raķete ar atomu dzinēju, pat mušu dienas ir tikai vilinošs, bet pagaidām vēl nepiepildāms sapnis.»

1963. gada rudenī Jurijs apmeklēja Krasnojarsku, kur piedalījās Sibīrijas un Tālo Austrumu jauno celtnieku salidojumā. Kosmonautu aizveda uz Divnogorsku — jauno pilsētu, kas uzcelta pie Krasnojarskas HES. Jau tad, kad Gagarins un Titovs komjaunatnes XIV kongresā klausījās kāda Sibīrijas celtnieka runu, viņi nolēma apmeklēt Sibīrijas jaunceltnes. Jurijs toreiz teica, ka, ja jau brauc, tad jābrauc uz Krasnojarsku vai uz Sajāniem. Tur uzbūvēs vislielākās hidroelektrostacijas. Tā radās doma par šo braucienu.

Tagad viņš ir dižās un aukstās Jeņisejas krastā, kuru ieskauj klintis, padarot to vēl jo straujāku un varenāku. Divnogorska plešas līdz pašai upei, it kā tā bēgtu no rudenīgās, brūngani zaļās taigas, kas mācas tai virsū. Saules apmirdzētie priežu stumbri laistās kā varš. Vējš brīvi lodā pa priežu zariem, jo tās aug atklātās vietās uz klintīm un nekas tās neaizsargā pret vēju. Bet turpat tuvumā ārda un apvērš apkārt zemi buldozeri, dūc gigantiskie pašizgāzēji, rosās ekskavatori. Kaut ko tādu Jurijs jau bija redzējis Ēģiptē, pie Asuānas. Tikai tur uz granīta klintīm neauga priedes un pilsēta bija cita, un upe bija citāda... Duļķaina, silta, dzeltena . ..

Divnbgorskā Jurijs apskatīja nākamās HES galvenās būves, apmeklēja Dmitrijenko un Smelko brigādes, kas strādāja uz dambja, paskatījās, kā uzstāda ieveidņus un iestrādā betonu. Un šis skats viņu saviļņoja. Ja Jurijs šeit uzkavētos ilgāk, tad viņš varētu vērot, kā centimetru pēc centimetra virs ūdens paceļas monolītie dambja balsti, kā paceļas pati stacijas ēka... Bet tik īsā laikā stiegrojumu un dēļu savijumā to visu nevar pamanīt. Dūc celtņi, plūst betona java, strādā vibratori .. . Jurijs ar labpatiku noskatījās, kā rosās betonētāji un montētāji. Šie vienkāršie, pat kautrīgie puiši un meitenes ar javu notrieptajās brezenta jakās ļoti apmulsa, kad kāds tos uzaicināja nofotografēties kopā ar kosmonautu! Bet kas tur ko kautrēties — viņu rokas šeit^rpie Jeņisejas, veica lielu, nepieredzētu darbu.

Pie dambja Juri jam pasniedza vēstuli. Tajā bija teikts: «Mēs, kompleksā betonētāju brigāde, kas strādā Galveno būvju pārvaldē, kura ceļ HES ēku, savā sapulcē nolēmām ieskaitīt Jūs par savas brigādes locekli un apņemamies arī par Jums izpildīt mēneša normu par 120 procentiem un Jums pienākošos darba algu iemaksāt Miera fondā...» Tā bija Ivana Goļeva brigādes vēstule.

Cik daudz šādu vēstuļu Jurijs saņēma no ogļračiem un celtniekiem, no metālistiem un metalurgiem! Viņš labi saprata, ka šajās saistībās izteiktā apņemšanās teicami strādāt nav tikai vienkārši vārdi. Strādāt arī viņa vietā. To viņš saprata arī agrāk. Bet tieši tagad un tieši šī vēstule viņu sevišķi dziļi saviļņoja, jo tik liela mēroga jaunceltnē viņš ļoti skaidri ieraudzīja, ko šeit nozīmē katrs plāna procents ...

Nākamajā dienā salidojumā Krasnojarskā Jurijs nolasīja šo vēstuli. Pastāstīja par savu tikšanos un iespaidiem, izteica jaunajiem celtniekiem visdziļāko pateicību par viņu darbu, jo arī tas ir ieguldījums kosmiskās telpas apgūšanā. Jurijs runāja par būvdarbu kvalitāti, par trūkumiem celtnieku darbā, par to, ka jāizpilda valsts plāni, ka neatlaidīgi jāmācās, lai varētu pilnīgi apgūt visjaunāko tehniku, ko saņem jaunceltnes...

Viņš vēl ilgi atcerējās tikšanos Krasnojarskā un braucienu uz Divnogorsku. Zeltaino rudeni taigā, jaunceltnes vērienu un dižo Jeņiseju aizmirst nav iespējams ...

Oktobra svētku priekšvakarā Andrijans un Valentīna nosvinēja kāzas. Jurijs ar savu sievu bija liecinieki no līgavas puses, Valērijs ar savu sievu, arī Valentīnu, —• no līgavaiņa puses. Tās bija pirmās kosmiskās kāzas...

— Mana māte mēdz teikt: ar labu sievu bēda ir pus-bēda un prieks ir divkāršs prieks, — teica Gagarins, pasniedzot Tereškovai baltu gladiolu pušķi.

1963. gada 8. decembrī J. Gagarinu paaugstināja par pulkvedi. Šo notikumu draugi atzīmēja ļoti vienkārši, ģimenes lokā.

Šajās dienās starp simtiem citu vēstuļu Jurijs Aleksej evičs saņēma vēstuli no Kanādas, no Irvinga Lazara. Tajā bija teikts:

• • r

У1 С* cl D

«Dārgais Gagarina kungs!

Es ļoti ceru, ka, neraugoties uz lielo nevaļu, Jūs atradīsiet laiku atbildēt jauneklim, kurš vēlētos saņemt no Jums padomu.

Ko Jūs ieteiktu piecpadsmit gadus vecam jauneklim, kurš atrodas dzīves krustcelēs un gatavojas pieņemt sev svarīgu lēmumu? Šādā laikā loti gribētos saņemt no Jums padomu, pieredzējuša cilvēka padomu, kurš dzīvo jaunā zemē.

Lūk, mans pirmais jautājums. Ja personiskās intereses prasa, lai es melotu (pieņemsim, ka ir radusies tāda situācija), vai vajadzētu melot pretēji principiem vai arī jāsaka patiesība?

Tālāk. Iznāk tā, ka spējīgu cilvēku ir vairāk nekā vietu, kur viņi varētu parādīt savas spējas. No tā izriet secinājums, ka, lai gūtu panākumus, «jāpārgriež citam rīkle». Vai Jūs uzskatāt, ka tas ir pareizi, un, ja tas tā ir, tad vai tas ir taisnīgi?

Un beidzot — kā Jūs domājat, ja nosprauž sev mērķi un neatlaidīgi strādā, vai var gūt panākumus vai arī ir nepieciešama veiksme?

Man ir neērti atņemt Jums daudz laika, bet gribētos vēl uzzināt — ko, pēc Jūsu domām, nozīmē panākumi?

Ceru, ka Jūs man parādīsiet godu un atbildēsiet uz šiem jautājumiem jebkurā Jums ērtā veidā. Man, 15 gadus vecam jauneklim, būtu ļoti derīgi saņemt no Jums padomu.

Ar cieņu Irvings Lazars. Monreāla, Kanāda.»

Un Gagarins atbildēja:

«Mans jaunais kanādiešu draugs!

Es daudz domāju par Tavu vēstuli. Man patīk, ka Tu interesējies par tādiem nopietniem jautājumiem. No tā, kā Tu pats uz tiem atbildēsi, manuprāt, daudzējādā ziņā būs atkarīgs Tavs tālākais liktenis.

Tā varbūt zini, ka mūsu zemē mēs viens otru uzrunājam ar vārdu «biedri». Un kopš bērnības esmu pieradis pie tā, ka ap mani vienmēr ir bijuši biedri un draugi. Kad man bija astoņi gadi, es iestājos jauno pionieru organizācijā. Šajā organizācijā mēs nodarbojāmies ar sportu, devāmies pirmajos pārgājienos, gulējām mežā teltīs, mācījāmies iekurt ugunskuru ar vienu sērkociņu. Un viens no galvenajiem baušļiem, kuru es uz visu mūžu esmu iegaumējis šajos gados, ir biedriskums. Pagāja gadi, es iestājos jaunatnes organizācijā — komjaunatnē un pēc tam arī Komunistiskajā partijā. Šajās organizācijās biedriskuma bauslis ir galvenais princips.

Šos ievadvārdus es uzrakstīju, Irving, lai Tu labāk varētu saprast manas atbildes.

Tu jautā — vai vajag melot, ja to prasa personiskās intereses? Nē, Irving, es domāju ka jābūt godīgam un vienmēr jāsaka tas, ko Tu patiešām domā. Tad Tu pats cienīsi sevi un citi cienīs Tevi. Es domāju, ka drosmīgs un stiprs cilvēks, īsts vīrietis var būt tikai patiess cilvēks. Tas, kas melo, nekļūs par īstu draugu, viņam nekad nevarēs uzticēties. Un, ja man būs lemts kādreiz startēt ar raķeti kosmosā divatā, tad mans biedrs būs cilvēks, kurš nekad nesamelos personiskā labuma dēļ.

Arī uz otro jautājumu es atbildēšu noraidoši, Irving. Nav taisnība, ka vietu, kur cilvēks var parādīt savas spējas, ir mazāk nekā spējīgu cilvēku. Katrā ziņā manā zemē tas tā nav. Mēs vērtējam cilvēku pēc tā, cik viņš ir ierosmes bagāts, cik enerģiski viņš strādā. Manuprāt, katrā darbā galvenais ir strādāt radoši, prast ieviest tajā kaut ko jaunu, savu. Un tad tev ir nodrošināti panākumi, tad tu iegūsi to vietu, kuru esi cienīgs ieņemt, kur tu labāk varēsi parādīt savas spējas.

Bet attiecībā uz to, ka «jāpārgriež citam rīkle», jāteic, ka tādā gadījumā uzvarēs vienmēr tas, kuram stiprāka dūre vai vairāk naudas. Bet tad, kā Tu pats saproti, labu vietu ieņems cilvēki, kuri nebūt nav tās cienīgi. «Princips» pārgriezt otram rīkli ir necilvēcisks.

Es ticu veiksmei, Irving, tāpat kā ticu ari saprātīgam riskam. Veiksmi katrā ziņā gūs tas, kurš neatlaidīgi strādā, cenšoties sasniegt savu mērķi.

Bet man gribētos uzsvērt divas lietas. Mērķim, kuru Tu sev spraud, jābūt cienīgam, lai to censtos sasniegt. Un, otrkārt, ap Tevi katrā ziņā jābūt biedriem. Viņi Tev palīdzēs, ja Tu pēkšņi nolaidīsi rokas un gribēsi atteikties no sava mērķa. Viņi dalīsies ar Tevi arī uzvaras priekā, jo, ja Tu esi viens, tad nekādi panākumi Tevi nepadarīs laimīgu.

Drīz pienāks jaunais — 1964. gads. Šajā gadā Tu, Irving, kļūsi 16 gadus vecs. Manā zemē šādā vecumā cilvēks tiek uzskatīts gandrīz par pieaugušu. Un es gribu, lai Tavā turpmākajā dzīvē, kas vairs nebūs bērna dzīve, Irving, Tev nekad nevajadzētu melot un lai Tev vienmēr veiktos.

Jurijs Gagarins, PSRS lidotājs kosmonauts.»

Pirms Jaungada Jurijs deva interviju Vissavienības radio korespondentam:

GagGrins. Protams, 1963. gadā visneaizmirstamākais notikums bija kosmosa kuģu «Vost.ok-5» un «Vostok-6» starti 14. un 16. jūnijā un to laimīga atgriešanās uz Zemes.

Mūsu draudzīgo kosmonautu saimi kuplinājuši vēl divi cilvēki, kuri ir bijuši kosmosā — Valērijs un Vaļa. Es ļoti priecājos par Valērija un Valentīnas lidojumu. Mēs, padomju cilvēki, taču esam audzināti kolektīvisma garā. Tā mazliet ir tāda kā laikrakstu frāze. Bet es ar to gribu teikt, ka vienam vienmēr ir grūti. Tāpēc jūs pat nevarat iedomāties, kā es priecājos katru reizi, kad kāds no maniem jaunajiem biedriem paceļas debesu augstumos.

Visā visumā 1963. gads bija labs gads. Gribētos, lai

1964. būtu vēl labāks.

Korespondents. Un kādi ir jūsu plāni nākamajā gadā?

Gagarins. Plāni mums ir ļoti lieli. Mūsu devīze ir — uz priekšu un augstāk! Mēs gribam lidot vēl tālāk, vēl augstāk, izpildīt vēl sarežģītākus lidojumus, kuriem mēs gatavojamies un gatavosimies. Esmu pārliecināts, ka nākotnē kosmoss apveltīs Zemi ar milzīgām bagātībām.

5

1964. gada janvāris. Notika VĻKJS CK IV plēnums, kas bija veltīts komjaunatnes lomai tautas saimniecības ķimizācijā. Gagarins runāja šajā plēnumā.

^ . i. Ķīmiju mūsu zemē var salīdzināt ar spēcīgas kosmosa raķetes jaunas pakāpes ieslēgšanu, — viņš teica. — Palaižot padomju kosmosa kuģus, šis uzdevums tika sekmīgi atrisināts, pateicoties zinātnieku, inženieru, tehniķu un strādnieku radošam, pašaizliedzīgam darbam. Nevienā no posmiem nebija nekādas kļūmes, un pasaule kļuva par padomju tautas jaunu lielisķu uzvaru aculiecinieci.

Un, lūk, tagad katra no lielās ķīmijas divsimt jaunceltnēm, katrs ķīmiskās rūpniecības uzņēmums, kas izgatavo minerālmēslus vai mākslīgo šķiedru, ir tādi paši posmi.

... Mēs, kosmonauti, sakarā ar mūsu profesijas raksturu varbūt agrāk nekā jebkurš cits saskaramies ar ķīmiju tās brīnumainajā izpausmē. Minēsim, piemēram, degvielu, kas dzen mūsu raķetes, sakausējumus un metālu, no kura tās izgatavotas, minēsim skafandrus, īpašo kosmisko barību un vēl daudzus tūkstošus lielu un mazu lietu, kas ir ap cilvēku, kurš strādā kosmosā...

Mēs šodien pieņemam darba norīkojumu, kuru mums, jaunajiem, uzticējusi Komunistiskā partija. Lai to sekmīgi izpildītu, vajadzīga stingra organizētība, nepieredzēti strauji tempi...

«Četrpadsmit minūtes līdz startam» atstātas kosmonautiem — pazīstamās dziesmas varoņiem. Jums, ķīmiskās rūpniecības gigantu cēlājiem, nav tādas laika rezerves. Lai ikviens aiziet no šīs zāles, skaidri izpratis to, ka mēs nevaram, nedrīkstam zaudēt nevienu minūti mūsu lielajā miera un laimes kaldināšanas ceļā!

Februārī pulkvedis J. Gagarins tika iecelts jaunā amatā. Viņš kļuva par Centra priekšnieka vietnieku lidošanas un kosmiskajā sagatavošanā. Andrijans Niko-lajevs kļuva par vienības komandieri. Abiem tagad bija vairāk darba.

Bet pavasari Gagarins kopā ar Bikovski apmeklēja Skandināviju.

7. martā Juriju gaidīja patīkams pārsteigums: laikraksta «Krasnaja zvezda» korespondents piezvanīja uz Stokholmu un lūdza paaicināt pie telefona Gagarinu.

— Jurij Aleksej evič, jūsu draugi kosmonauti, laikraksta «Krasnaja zvezda» redakcijas kolektīvs un tā daudzie lasītāji sirsnīgi apsveic jūs trīsdesmitajā dzimšanas dienā, — viņš teica.

— Paldies, liels paldies. Esmu ļoti aizkustināts par jūsu uzmanību. Man ir patīkami dzirdēt balsi no Dzimtenes. Izsakiet redakcijas kolektīvam un visiem laikraksta lasītājiem manu pateicību par apsveikumu. Bet maniem draugiem kosmonautiem to pasakiet pa telefonu.

— Labi, rīt piezvanīsim. (Saruna notika pulksten 11 vakarā.)

— Lūdzu jūs to izdarīt nevis rīt, bet šodien, — teica Gagarins. — Apsveiciet manā un Valērija vārdā visas sievietes un it īpaši Vaļu Nikolajevu-Tereškovu sakarā ar Starptautisko sieviešu dienu — 8. martu.

— Paldies. Katrā ziņā apsveiksim. Kā jūs jūtaties, kādi ir iespaidi no tikšanās ar Zviedrijas tautu?

— Jūtamies lieliski. Šodien atgriezāmies no interesantiem braucieniem pa Zviedrijas pilsētām. Bija daudz jauku un sirsnīgu tikšanos. Zviedri ļoti interesējas par dzīvi mūsu zemē, par tās panākumiem kosmosa apgūšanā. Tikko kā beidzās kārtējā tikšanās ar Stokholmas sabiedrisko organizāciju pārstāvjiem, kuru organizēja biedrību «Zviedrija-PSRS» savienība pilsētas rātsnamā. Šī tikšanās, tāpat kā visas iepriekšējās, notika sevišķi draudzīgā atmosfērā.

Savu trīsdesmito dzimšanas dienu Jurijs nosvinēja Norvēģijā. Iepriekšējā dienā laikrakstā «Krasnaja zvezda» tika publicēta kosmonautu apsveikuma vēstule ar virsrakstu «Daži vārdi par mūsu draugu». Tajā V. Nikolajeva-Tereškova, H. Titovs, A. Nikolajevs, V. Bikovskis un P. Popovičs rakstīja:

«30 gadi cilvēka dzīvē nav ilgs laiks. Taču jebkura pilsoņa vietu sabiedrībā mērī nevis ar nodzīvoto gadu skaitu, bet ar to, ko viņš šīs sabiedrības labā ir darījis, kādu ieguldījumu devis tās attīstībā. No šā viedokļa 1 stunda un 48 minūtes, kuras Л. Gagarins pavadīja kosmosā, atsver veselu laikmetu. Tas ir tāpēc, ka viņš pirmais izpētīja neizpētīto, pirmais atklāja ceļu uz zvaigznēm. Viņš izdarīja Dzimtenes labā tādu darbu, kura slava nemūžam nezudīs. Viņš vairoja tās lepnumu un slavu, pacēla tās prestižu pasaules sabiedriskās domas acīs nesasniedzamā augstumā. Padomju tauta, visa cilvēce lepojas ar J. Gagarina varoņdarbu. Viņš, Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pilsonis, tēlaini runājot kļuva par Visuma pirmo pilsoni.

Jurijs Gagarins ir it kā sakopojis visu to labo, kas raksturīgs mūsu varonīgajai paaudzei. Viņa varoņdarbs ir visas padomju tautas nemirstīgs varoņdarbs, Komunistiskās partijas uzvarošo ideju triumfs, partijas, kuras biedrs viņš ir, uzvarējušā sociālisma zemes panākumu spilgts izpaudums.

Mēs, lidotāji kosmonauti, esam Jurijam Aleksejevi-čam sevišķi pateicīgi. Un ne tikai tāpēc, ka viņš atklājis mums ceļu Visumā, dalījies ar mums savā unikālajā pieredzē, palīdzējis sagatavoties lidojumiem. Mēs cienām mūsu Juriju par to, ka viņš, iegūdams popularitāti visā pasaulē, ir palicis tāds pats vienkāršs, apburošs un pieticīgs biedrs, kādu mēs viņu pazinām agrāk. Jurijs ar mums dalās ne sevišķi vieglās kosmonauta profesijas priekos un grūtībās, uzcītīgi mācās akadēmijā, tāpat kā citi piedalās treniņos, kā komandieris ir iejūtīgs un rūpējas par biedriem.

Mūsu draugam un komandierim apritējuši trīsdesmit saulaini gadi. Viņš tāpat kā agrāk ir spēka, mundruma un neizsmeļamā gagariniskā optimisma pilns. Novēlam viņam ilgu mūžu, labu veselību un jaunus lielus panākumus viņa atklātajā grūtajā ceļā uz zvaigznēm.»

Šo vēstuli Jurijs izlasīja tikai pēc atgriešanās mājās. Tā viņu aizkustināja: ir taču patīkami, ka draugi par tevi tā runā.

6

Pēc kopīgā brauciena pa Skandināviju Jurijam un Valērijam bija krietni jāpapūlas, lai iedzītu to, kas bija nokavēts akadēmijā. Nebija nemaz tik daudz dienu pagājis, bet biedri bija tikuši tālu uz priekšu. Ar tādām zinātnēm kā augstākā matemātika, elektronika un dzinēja teorija nevar jokot: stundu nokavēsi, mēnesi pazaudēsi! Tigranu Melkumovu, zinātņu doktoru, ne velti sauc par Tigranu. «Par tīģeri un viņa zinātni briesmīgāka zvēra nav » ļoti trāpīgi izteicās viens no biedriem. Ar dzinējiem Gagarins tika vieglāk galā nekā ar abstraktajām zinātnēm. Matemātikā, piemēram, pie Švei-kina, četrinieku ļoti vienkārši var dabūt. Un Jurijs piezvanīja Hermanim, palūdza konspektus. Viņi ilgi kopā mācījās, rēķināja vienādojumus un iztirzāja teorēmas. «Cik labi, ka man mājās ir savs konsultants, citādi ar tiem braucieniem būtu pavisam dimbā,» smējās Jurijs. Šajā brīdī atskanēja telefona zvans: pie Hermaņa atbraucis Georgijs Mosolovs. Vajadzēs uz kādu laiciņu nolikt grāmatas pie malas. Viņiem ir, ko parunāt ar seno draugu — slavenu lidotāju izmēģinātāju, pasaules rekordistu aviosportā.

Eksāmeni nenovēršami tuvojās, bet Jurijs nebija radis saņemt četriniekus. No malas vērojot, varēja domāt, ka labas atzīmes viņam krīt kā no gaisa, ka viņam nav tā jāpūlas kā, piemēram, Andrijanam ar angļu valodu. Bet tā tas izskatījās tikai no malas, — lai tiktu pie piecnieka, bija jāveic katorgas darbs. Tā tas ir bijis vienmēr, tā tas bija arī tagad — akadēmijā.

8. aprīlī Jurijs aizbrauca uz Jaroslavļu, kur piedalījās komjaunatnes aktīva sapulcē.

Neilgi pirms Kosmonautikas dienas pie Gagariniem viesos atbrauca Leonīds Vasiļjevs, Jurija bijušais posma komandieris un pulka biedrs. Viņi sen nebija tikušies. Taču abi bija tādās domās, ka viņi nav sevišķi mainījušies. Kā jau vienmēr šādos gadījumos, sarunas risinājās pārmaiņus gan par pagātni, gan par tagadni. Viņi atcerējās savus biedrus, lidojumus, dažādus notikumus pulkā. Ar veciem draugiem Jurijs jutās sevišķi brīvi, viņam gribējās paaušoties, pasmieties.

— Ko mēs visu laiku par pagātni vien runājam! Būtu labāk par sevi ko pastāstījis, Jurij Aleksejevič!

— Darbs, braucieni. Ko lai stāstu?... Es labāk šo to parādīšu. — Un Jurijs atnesa veselu kaudzi fotoalbumu. — Te, lūk, daudzas valstis ir jūsu rīcībā! Visgleznainākie pasaules skati un jūsu padevīgais kalps uz to fona. Bet te ir kongresi un konferences. Tas ir partijas XXII kongress. Te arī es esmu redzams. Bet tas ir komjau-

natnes XIV kongress. Lai gan neesmu vairs tajā vecumā, taču sirdi vēl esmu jauns. Es biju Maskavas organizācijas delegāts. Nesu VĻKJS karogu. Agrāk ir necerēju šo karogu kādreiz redzēt. Bet man pat uzticēja to nest. Šeit es saku «spilgtu un saturīgu runu» Vispasaules kongresā par vispārēju atbruņošanos un mieru. Te viesojos pie pionieriem «Artekā». Vārdu sakot, jūsu nebēdnis ir visur pabijis...

— Stāsta, ka tev esot daudz apbalvojumu. Dažreiz gadās kādu fotoattēlu redzēt... Būtu parādījis...

— To var. Te man ir vesels muzejs ordeņu. Ir ļoti reti. Ar tiem tikai prezidentus un karaļus apbalvojot... Bet es tos piespraužu, kad jāizdara kāds uzņēmums fo-tohronikai, un arī tikai tad, ja ļoti palūdz.

— Tā nu nevajadzētu, Jurij Aleksejevič! Tu taču esi nopelnījis visus šos apbalvojumus.

ne?

— Var jau būt, ka esmu nopelnījis. Tikai ne jau es viens, bet visa mūsu tauta, kas to visu paveica. Bez tautas palīdzības mēs ar tevi tālu neaizlidotu!... Varbūt tikai tā kā djaks Krjakutnijs ar gaisa balonu vai Ivaško ar paštaisītiem spārniem no zvanu torņa... Vai

— Pareizi, nav ko teikt. Tomēr pastāsti, kas tie par apbalvojumiem. Tie gandrīz visi ir nepazīstami...

— Tā ir Čehoslovakijas Sociālistiskā Darba Varoņa Zelta Zvaigzne. Tā ir Bulgārijas Zelta Zvaigzne un Ge-orgija Dimitrova ordenis. Tas ir VjDR Darba Varoņa ordenis. Tas ir pirmās pakāpes Polijas Grīnvaldes krusts. Tas ir Kārļa Marksa ordenis — VDR apbalvojums. Lūk, Ungārijas Karoga ordenis, pirmās pakāpes ar dimantiem. Bet tas ir Kubas ordenis «Piaya Giron».

Bet šo skaisto_ ordeni sauc par «Nīlas Kaklarotu». To man pasniedza Ēģiptē. Tas ir Brazīlijas ordenis, augstākais apbalvojums gaisa kara spēku virsniekiem, tā ir Indonēzijas Republikas Zvaigzne, bet tas ir Libērijas

! ordenis — «Āfrikas Zvaigznes Lielās Lentes» ordenis. Te ir medaļas un goda zīmes. To ir daudz. Bet tās ir lentes un diplomi, kurus man pasniedza sakarā ar ievē-

!1 ēšanu par dažādu pilsētu goda pilsoni. Te ir gan mūsējie, gan bulgāru, gan franču... Redzi, gandrīz visās valodās. Bet tās ir pilsētu atslēgas. Nekādi nevaru saņemties nodot tās muzejam — vienmēr aizmirstu paņemt līdzi uz darbu.

Nu labi. Pietiks lielīties! Tās visas ir relikvijas. Bet mums vajag kāpināt jaudu, kā mēdz teikt, virzīties uz priekšu un augstāk!

— Jā, spārni mums izkaldināti uz goda! Starp citu, vai mēs kādreiz redzēsim tavu kuģi?

— Nevis kādreiz, bet, kā apgalvo, pēc gada makets

tikšot eksponēts Vissavienības tautas saimniecības sasniegumu izstādē. Precīza kopija dabiskajā lieļņmā. To pat mazliet apkvēpināšot. .-,fq

— Kāpēc makets? nu j?i

— Kuģis «Vostok» ir vēsturiska vērtība. To zinātnieki vēl ilgi pētīs «zem mikroskopa». Mēģinās noskaidrot, kā ir iznācis, ka tas aizlidoja kosmosā un atgriezās atpakaļ. Es, protams, jokoju. Iesim labāk pusdienot. Redzi — Valentīna jau stāv durvīs. Dabūsim nogaršot aļņa cepeti. Gandrīz tāda pati garša kā mūsu briežu gaļai, tikai tā ir saldāka. Medību trofeja. Pēc licences! Bet pēc tam parādīšu tev filmu. Pagaidām gan bez skaņas. Skaņas čukstēšu tev pie auss, lai netraucētu skatītājus, kuriem šī kinoizrāde jau līdz kaklam apnikusi. Paklausīsimies mūziku. Vai šāda programma ir pieņemama? Bet atmiņu vakara otro daļu pārcelsim uz rītdienu, vai esi ar mieru?

Starp citu, jebkurā vizītē jāietilpst arī kultūras programmai. Lūk, tādā garā tad mēs arī turpināsim «kultūras programmu», kamēr būsim viesi galīgi nomocījuši. Bet tagad pie galda, pie galda!... Nu, Gorjačeva, stiep šurp mums boršču kūpošu!

Valentīna atbildēja tādā pašā garā:

— Esmu jau aizmirsusi, kad biju Gorjačeva..?

Apkopojot aprīlī darba rezultātus kosmosā, Jurijs kādā no saviem rakstiem atzīmēja:

«...Ja summējam visu, kas izdarīts pēdējos gados, tad atklāsies spilgta padomju cilvēka veikumu aina... Mēs esam redzējuši Mēness otru pusi, esam nogādājuši uz Mēnesi mūsu vimpeli. Pateicoties lieliskai aparatūrai, kuru pacēla kosmosā pasaulē visspēcīgākās raķetes, mēs esam izzinājuši daudzus Visuma noslēpumus. Mūsu automātiskās starpplanētu stacijas ir bijušas Marsa un Venēras apkaimē, mēs esam uzjļģvinājuši Saulei mākslīgu planētu, radījuši pirmo manevrējošo kosmosa aparātu «Poļot-l»f ar spēcīgas nesējraķetes palīdzību esam ievadījuši augstās orbītās uzreiz divas zinātniskās stacijas «Elektrons-1» un «Elektrons-2». Un cik daudz citu lielisku eksperimentu ir izdarījuši mūsu zinātnieki kosmosā!

Padomju tautas panākumi ir likumsakarīgi. Tos nodrošinājusi Komunistiskās partijas un Padomju valdības pastāvīgā gādība par zinātnes uzplaukumu mūsu zemē... Piepildās lielā Ļeņina pareģojums par zinātnes, tehnikas un kultūras pārveidojošo lomu sabiedrības attīstībā.»0^

Žurnāla «Molodoj kommuņist» 1964. gada aprīļa numurā Gagarins publicēja aprakstu «Divreiz augšāmcēlies» par savu draugu lidotāju izmēģinātāju Padomju Savienības Varoni Georgiju Mosolovu, ļoti vīrišķīgu cilvēku ar augstu pienākuma apziņu. Jurijs ļoti spilgti pastāstīja par sava biedra varoņdarbu, uzsvēra rakstura iezīmes, kas tuvas arī viņam pašam: mērķtiecību, uzticību savam darbam, pašaizliedzību, degsmi radošos meklējumos. Savu aprakstu Gagarins beidza ar publicistisku vispārinājumu, kuru tāpat caurstrāvoja ne mazums personiskā: «Tagad, kad es rakstu šīs rindas, cilvēks, kas divreiz augšāmcēlies, atkal strādā kopā ar inženieriem un konstruktoriem. Atkal diskutē par literatūru un mākslu. Trenējas, nodarbojas ar sportu, gatavojas lidotāju medicīniskās komisijas apskatei. Nepietiek tikai laika.

Dzīvība ir uzvarējusi nāvi, taču nevis bioloģiskas eksistences vārdā, nevis lai elpotu, ēstu un dzertu, bet gan radoša darba vārdā, Dzimtenes mīlestības vārdā.

Manuprāt, varonim ir ļoti grūti savā ikdienas dzīvē būt paveiktā varoņdarba līmenī. Apkārtējie cilvēki grib redzēt varoni kā neparastu cilvēku, ne tādu, kādi ir visi. Arī žurnālisti viņā neatlaidīgi meklē neparasta cilvēka īpašības: ko viņš lasa, kādas dziesmas mīl, kā staigā un pat kā viņš guļ. Bet varonis ir cilvēks, tāds pats kā visi citi. Un tomēr ne tāds. Tas ir cilvēks ar sevišķu, augstāku pienākuma apziņu, uzticību lielam mērķim.

Katrā cilvēka darbības veidā un tātad arī katrā profesijā un katra cilvēka dzīvē ir tāda augstiene, kuru var saukĻ' par varoņdarbu. Cilvēks, kas iekarojis šo augstiēnņ kļūst par varoni...»

?

Vienībā pašas no sevis izveidojās tradīcijas. Kādreiz tajā vietā, kur tagad atrodas Centrs, bija tikai neliela meža sargbūda. Ar laiku mežā blakus jaunajiem korpusiem tika ierīkots peldbaseins. Tieši tāpēc arī radās kosmonautu iesvētīšanas tradīcija. Reiz puiši nolēma sarīkot svētkus par godu mītiskajam jūras dievam Neplānam.

Katram jaunatnācējam vajadzēja izturēt pārbaudījumu. Vienam lika lēkt no torņa, otram — ienirt baseina vienā pusē un iznirt otrā, trešo sašūpoja aiz rokām un kājām un iemeta «jūras dzelmē». So svētku dvēsele, viens no pirmajiem organizētājiem bija Gagarins. Un nebija nekāds brīnums, ka šeit visi aizmirsa gan rangus un dienesta pakāpes, gan apbalvojumus un titulus.

Arī sodīšanai šeit izmantoja ūdeni. Par nokavēšanos uz dzimšanas dienas svinībām pienācās auksta duša. Reiz ari Juri jam viesos pie Ļeonova vajadzēja izbaudīt aukstu dušu: tradīcija paliek tradīcija.

Augusta otrajā pusē Jurijs Gagarins VĻKJS CK uzdevumā aizbrauca uz Uzbekiju. 20. augustā šeit atklāja Vissavienības jauno mehanizatoru apspriedi. Lai piedalītos tajā, uz Taškentu bija atbraukuši astoņi simti kokvilnas novākšanas mašīnu vadītāju.

Neilgi pirms kuģa «Voshod-i» lidojuma visa vienība atbrauca uz institūtu pie S. Koro-ova. Viņš pastāstīja par kuģa īpatnībām, par starpkameru iziešanai atklātā kosmosā un uzaicināja Alekseju Ļeonovu mēģināt pastrādāt šim nolūkam paredzētajā skafandrā.

Skafandra uzvilkšana prasīja ilgu laiku. Aleksejs uztraucās, un Jurijs to juta — bez sagatavošanās bija jādod atzinums par iespēju izpildīt šo jauno sarežģīto uzdevumu. Iziešana kosmosā būs nākamā lidojuma galvenais uzdevums.

Vajadzēja strādāt visu acu priekšā. Tas it kā būtu pavisam vienkārši — ieiet, iziet, ieiet. Taču, jau iedomājoties vien, kāpēc Sergejs Pavlovičs bija nolēmis to izmēģināt, Juriju pārņēma satraukums. Jau priekšlikuma un izvēles pēkšņums liecināja par daudz ko: Korcļovs it kā gribēja parādīt, ka ikviens no vienības vetēuāniem ir gatavs un var izpildīt šo lidojumu.

Aleksejs precīzi un droši veica izmēģinājumus, deva vispusīgu atzinumu. Visi bija pārliecināti, ka viņš ir viens no reālajiem kandidātiem. Otrs bija Pāvels Beļa-jevs. Drīz šo secinājumu apstiprināja oficiāls lēmums. Un, kad pēc viņu augumiem sāka ģipsī atliet sēdekļu ložementus un pēc precīziem mēriem izgatavot jaunus — sarežģītākus skafandrus, šaubas pilnīgi izgaisa. 2ēl, ka Pāvels.,тцд Aleksejs nevarēs būt klāt kuģa «Voshod-1» starta brīdī, jo tagad viņiem ir pārāk daudz darba, gatavojoties savam lidojumam.

Galvenais konstruktors pieprasīja, lai nākamajā apkalpē būtu arī zinātnieks — fiziķis, speciālists kuģu sistēmu jautājumos. Sergejs Koroļovs apgalvoja, ka tagad pat vecumam un veselības stāvoklim nebūšot gandrīz nekādas nozīmes kuģa «Voshod» lidojumā, jo tā sistēmas ir ļoti drošas un tas nosēdīsies lēni. Nebūs vajadzīgi pat skafandri un katapultēšanās ierīces .. *

... Konstantins Feoktistovs tūlīt ieguva Juri ja simpātijas. Jurijs jau agrāk bija viņu redzējis, bija klausījies viņa lekciju kursu par mainīgas masas ķermeņa mehāniku. Bet sevišķu iespaidu uz viņu atstāja iepazīšanās ar Feoktistova personisko lietu. Vienā no raksturojumiem bija teikts, ka viņš, būdams vēl zēns, dienās, kad notika kaujas par Voroņežu, atradies izlūku vadā. Viņš ne vienu reizi vien zem mīnmetēju un ložmetēju uguns gājis uz ienaidnieka aizmuguri un ieguvis vērtīgas ziņas. Juriju sevišķi saviļņoja šāds teikums: «1942. gada augustā nokļuva ienaidnieka rokās, uz viņu šāva gesta-povieši. Viņam ir lodes ievainojuma rēta kaklā, bet viņam izdevās aizbēgt...»

Vēlāk Jurijs vairākas reizes mēģināja izjautāt Feok-tistovam sīkāk par šiem notikumiem, bet saruna nekādi neizdevās: tā novirzījās uz zinātniskām un tehniskām problēmām, uz projektēšanas un konstrukciju izstrādāšanas jautājumiem, kosmisko sistēmu drošības principiem un daudz ko citu, kas tagad Juriju sevišķi interesēja sakarā ar mācībām akadēmijā. Konstantins Petro-vičs dāsni dalījās ar viņu savās zināšanās.

Jurijs priecājās, ka vienība tiek papildināta ar šādiem cilvēkie®. Un viņš visiem spēkiem pūlējās palīdzēt Feoktistovam un citiem biedriem ātrāk un bez lielām

grūtībām iziet speciālās izmeklēšanas, treniņu un nodarbību ērkšķaino ceļu. Jāsaka, Feoktistovs, lai gan viņam nebija īpašas fiziskās sagatavotības un nebija sporta klases nevienā sporta veidā, ātri iejutās treniņos gan kamerās, gan uz stendiem. Bet, kas attiecas uz teorētiskajām zināšanām, tad šeit ar viņu tikai ar grūtībām varēja sacensties Komarovs, Beļajevs un vēl viens otrs no jaunatnācējiem. >i3j

Sergejs Pavlovičs nebija kļūdījies, ieteikdamas viņu ieskaitīt kosmonautu vienībā. r^i n-

Reiz piloti uzsāka pārrunas par ticību tehnikai, par tās drošību.

Ļeonovs teica:

— Ja kāds šaubās par tehniku, tad tam ir jāaiziet no aviācijas. Un no kosmonautikas arī. Bez ticības tā lieta nevar iet. Iedodiet labam aviācijas skolas kursantam baļķi un pasakiet, ka ar to var lidot, un kursants lidos, jo viņš absolūti ticēs tehnikai.

— Aleksejs Arhipovičs manī rada sajūsmu ar savu pārliecību, lai gan, manuprāt, viņa viedoklis ir diezgan apstrīdams, — smaidot iebilda Feoktistovs. — Ticība, protams, ir vajadzīga, bet tā ir vērtīga tikai tad, ja tā balstās uz zināšanām.

— Es tikai saasināju savu domu, lai uzsvērtu, cik svarīgi ir ticēt, jo bez tā mēs nevaram iztikt.

— Nu tas jau pats par sevi saprotams ... — piebilda Gagarins. — Kost ja mums aktīvi palīdzēs eksakto zinātņu jomā. Norunāts?

— Ar drausmīgu spēku!

Negaidot izdzirduši no Feoktistova Juri ja iemīļoto izteicienu, visi sāka skaļi smieties.

Jā, viņi jau sen zināja, ka «Voshod» ir tik pilnīgs kuģis, ka kosmonauti — bet viņu patiešām būs trīs — lidos bez skafandriem, hermētiskajām ķiverēm un speciālajiem apaviem. Jurijs un viņa biedri pat bija redzējuši jauno formas tērpu: vilnas krekli, sporta bikses un zamšādas kurpes ...

Tagad pats kuģis tiks galā ar kosmiskā lidojuma sarežģītajiem faktoriem, no kuriem agrāk aizsargāja skafandrs. Cik gan milzīgs ceļš bija jānoiet tehniķai, lai tumšajos Bezgalības plašumos cilvēks varētu justies

droši un pat apģērbies būtu kā mājās. Tas viss, bez šaubām, bija ne tikai konstruktoru, bet arī ārstu nopelns.

Starp citu, par ārstiem... Psiholoģijas laboratorijas jauno darbinieku Borisu Jegorovu, medicīnas institūta studentu, Jurijs atcerējās jau kopš tām dienām, kad pats piedalījās pirmajos treniņos Kosmiskās medicīnas institūtā. Viņš strādāja Nikolaja Gurovska vadībā pie profesorā Fjodora Gorbova. Vēlāk Gagarins tikās ar Borisu arī izpletņlēkšanas treniņos, kad gandrīz vienlaikus ar kosmonautiem arī ārsti mācījās lēkt ar izpletni, lai gadījumā, kad pilots neveiksmīgi piezemējies grūti pieejamā vietā, varētu operatīvi sniegt viņam medicīnisko palīdzību.

Un Jurijs nebrīnījās, kad drīz pēc sava lidojuma viņš starp jaunpienākušajiem Centrā ieraudzīja arī Borisu Jegorovu, ārstu, ārstu dēlu ...

Komarovs, Feoktistovs, Jegorovs un viņu dublieri cītīgi gatavojās jaunajam lidojumam. Sagatavošanas darbos bija iesaistījies viss Centrs.

Mazliet vēlāk Jurijs žurnāla «Aviācijā i kosmonav-tika» speciālizdevumā rakstīja:

«Mēs sapulcējāmies aerodromā. Viss bija pārbaudīts, lidmašīnas mūs gaidīja ...

Vēroju savus biedrus, gribu izdarīt visu, lai viņi būtu mierīgi, pārliecināti par panākumiem. Lūk, Volodja Komarovs. Es viņu pazīstu jau sen, kopš pirmajām dienām, kad sākām strādāt kosmonautu grupā. Būdams aviācijas inženieris, bet pirms tam — lidotājs, viņš daudzējādā ziņā palīdzēja visiem kosmonautiem laika posmā, kad notika gatavošanās lidojumiem. Pašlaik viņš lietišķi sarunājas ar Andrijanu Nikolajevu. Pieeju pie viņiem un painteresējos par sarunas tematu. Izrādās, Volodju interesē jautājumi par Dienvidslāvijas tautu dzīvi. Andri-jans Grigorjevičs šajās dienās bija viesojies Dienvidslāvijā un vēl nebija paguvis visos sīkumos pastāstīt par braucienā gūtajiem iespaidiem.

Tas ir labi: ja šādā brīdī notiek pārrunas par blakus tematu, tad tas nozīmē, ka viss ir kārtībā — kosmonauti noskaņoti darbam. Starp citu, Volodja ir pieradis pie lidojumiem uz kosmodromu. Viņš taču ne vienu reizi vMft ir lidojis turp sagatavoto kosmonautu kopējā grupā; no kuriem neviens nezināja, kurš īsti ieņems

m

vietu kuģa kabīnē. Arī tagad viņš lido turp kā kandidāts: galīgi viss noskaidrosies tur, kosmodromā.»

Par Vladimiru Komarovu Jurijs uzrakstīja laikrakstam «Izvestija» speciālu rakstu. Tas tā arī saucās: «Daži vārdi par zvaigžņu kuģa komandieri.» Tajā J. Gagarins rakstīja:

«... Pildot savus dienesta pienākumus, man ne reizi vien nācies pārlasīt virsnieka V. Komarova personisko lietu. Tagad gribu citēt dažas rindiņas no dokumentiem, jo tās, kaut arī skopi, taču spilgti parāda Volgas rakstura dažādās īpašības, viņa attieksmi pret dzīvi.

Viņš mācījās Maskavas speciālajā skolā. To beidza 1945. gadā. Tajā pašā gadā viņš iestājās lidotāju pirm-apmācības skolā, kas atradās Sasovā. Un jau pēc gada dokumentā par viņu teikts: «... rāda priekšzīmi mācībās un disciplīnā. Mierīgs, izturēts, enerģisks... Vada grupas komsorgs, rotas biroja loceklis...»

Un dažas rindiņas no Zukovska Gaisa kara akadēmijas klausītāja raksturojuma (1959. g.): «Kārtējo mācību vielu apguva cītīgi un sistemātiski. Ir ļoti punktuāls uzdevumu izpildē...»

Beidzot, dažas rindiņas no dokumenta, kas tika uzrakstīts tad, kad V. Komarovs jau bija kļuvis par kosmonautu: «... Rāda priekšzīmi citiem ... Biedru vidū iemantojis pelnītu lietišķu autoritāti...»

Ieraksts izdarīts 1962. gadā. Šo dokumentu parakstīju es. Parakstīju pilnīgi droši, jo zināju, ka Volodja tieši tāds arī ir. Tolaik V. Komarovs sāka enerģiski gatavoties kā Pāvela Popoviča dublieris. Mums, kosmonautiem, izraudzīšana par dublieri nozīmē ļoti daudz. Pirmām kārtām ar to tiek atzīts, ka tu esi pilnīgi un absolūti gatavs lidojumam. Tā tas bija arī ai Volodju.

Bet jau pēc tam, kad Popovičs bija atgriezies uz Zemes un visa grupa no jauna sāka strādāt savu parasto darbu, ar Volodju atgadījās nelaime. Kad notika parastais treniņš centrifūgā, ārsti viņa kardiogrammā pēkšņi konstatēja ekstrasistoli. Vienkārši izsakoties, tas ir sirds ritma traucējums.

Parasta cilvēka dzīvē tas būtu notikums bez bēdīgām sekām. Ieraudzījuši ekstrasistoli kosmonauta kardiogrammā, ārsti uztraucās ne pa jokam ... foņ

Viņam tūlīt aizliedza piedalīties treniņos. Kad pienāca laiks startēt V. Bikovskim un V. Tereškovai, viņā neaizbrauca uz kosmodromu kā mēs visi.

Volodja Komarovs turējās, cik varēja. Viņš negribēja parādīt, cik viņam grūti. Draugi viņu saprata. Neuzmācās ar saviem mierinājumiem. Kopā ar viņu vīrišķīgi juta līdzi viņa bēdām. Domāju, ka ikviens var saprast, kā Volodjam bija ap sirdi, kad mēs aizlidojām uz kos-modroiņu. Vai viņš mūs sagaidīs?

Bet nenolaida rokas un nolēma pierādīt, ka ir

vesels, ;ķ#): viņam ir tiesības ieņemt vietu kosmosa kuģa kabīnē.

Viņš panāca to, ka hospitālī ļoti rūpīgi pārbaudīja viņa organismu. Izrādījās, ka viss ir kārtībā. Viņa sirds bija vesela. Bet nolādētā ekstrasistole vēl arvien rēgojās ārstu acu priekšā, un viņi neteica: «Jā».

Volodja aizgāja atvaļinājumā. Pēc atpūtas viņš vēlreiz aizgāja uz izmeklēšanu. Atkal viss it kā būtu labi, bet ārsti klusē. Tad viņš aizbrauca uz Ļeņingradu — pie ievērojama speciālista, profesora Molčanova. Zinātnieks iedvesa viņam cerību. Bet ārstu komisijai ar to vēl nepietika.

Volodja nepadevās. Viņš griezās pie vairākiem medicīnas zinātnes spīdekļiem. Karaspēka daļas vadība viņam palīdzēja sapulcināt komisiju «augstākajā līmenī». Šī komisija pateica: «Jā! Vladimirs Komarovs var būt kosmonauts.»

Kuģī «Voshod» blakus komandierim V. Komarovam ir divi speciālisti: tehnisko zinātņu kandidāts K. Feok-listovs un ārsts B. Jegorovs. Esmu pārliecināts, ka strādāt tāda komandiera vadībā viņiem ir viegli un patīkami.

Vladimirs Komarovs ir komunists ar divpadsmit gadu stāžu. Bet komunista īpašības taču nemērī tikai ar stāžu. Volodjas lietpratība un rakstura īpašības — gan tās, kuras šeit minēju, gan tās, kuras nevarēju minēt, — man atļauj apgalvot, ka kosmosa kuģa «Voshod» komandieris ir komunists, ar kuru var lepoties partija, visa mūsu tauta!»

Pirms starta, kā vienmēr, kosmodromā spraigi risēja darbi, notika lidojuma laikā veicamo pienākumu rūpīgs mēģinājums, treniņi kabīnē un tikšanās ar starta komandu. Tagad kosmonautu namiņš jau bija kļuvis par šauru šai saliedētajai brigādei.

Ietērps, kuru uzvilks apkalpe, bija praktisks. Vieglie vilnas krekli dos iespēju ārstam Borisam Jegorovam tieši kuģī ērti veikt medicīniskās apskates, mērīt asinsspiedienu, izdarīt analīzes, daudz dažādu citu pārbaužu. Bez tam viņam būs jāseko gaisa stāvoklim kabīnē, jākontrolē, kāds tajā ir skābekļa saturs, kāds ir gaisa mitrums, temperatūra un spiediens. Konstantinam Fepte'fīstovam vajadzēs rūpēties par kuģa tehniku, tā aparātihrfiļ orientācijas sistēmām un orientēšanu, lidojuma trajektorijas aprēķiniem, fizikāliem pētījumiem un novērojumiem. Arī komandierim būs jā veic daudz dažādu uzdevumu, jāvada kuģis un jāuztur sakari.

Un, lai gan šeit, kosmodromā, katrā palaišanas reizē visiem daudz kas jau bija ierasts, pazīstams pat tiem pilotiem, kuri paši vēl nebija lidojuši, bet bija daudz reižu izvadījuši lidojumos citus, nevienu — ne Koroļovu, ne viņa līdzstrādniekus un līdzgaitniekus, ne Gagarinu —■ nepameta izjūta, ka šis starts ir principiāli jauns. Šis lidojums nebija plānots ilgam laikam — tikai vienai diennaktij. Bet pirmo reizi kosmosā devās uzreiz trīs speciālisti, pirmo reizi kaujas apstākļos ar cilvēkiem tika izmēģināta jauna nesējraķete un jauns kuģis ar apkalpi, kas būs apģērbusies tā kā uz Zemes...

Šis jauninājums radīja nemieru, bet vienam otram pat šaubas. Koroļovs, tāpat kā pārējie galvenie konstruktori, zināja, ka katra palaišana izmaksā ļoti dārgi. Tāpēc katra lidojuma programmai jābūt maksimāli piesātinātai, tajā katrā ziņā jāizstrādā principiāli jaunas problēmas un tehniskie risinājumi. Un tieši tas viņu satrauca. Lēnas nosēšanās sistēmu pirmo reizi bija paredzēts pārbaudīt reālā lidojumā ar cilvēkiem. Tehniskajos risinājumos bija daudz drosmīga, bet bez drosmes un aprēķināta riska nevar iztikt. Nevar. Sarežģīta bija arī kuģa jaunā vadības sistēma, kas deva iespēju izdarīt tā orientāciju un stabilizāciju pat tajos orbītas iecirkņos, kurus neapgaismo Saule. Uz Zemes tā darbojās nevainojami, bet kā būs kosmosā? Vai būs viegli vadīt jauno kuģi, vai nebūs negaidītas kļūmes? Pirmo reizi taču lidojums notiks rudenī.

Un tomēr neviens neizrādīja savu satraukumū^ im bažas. Bet par pašiem kosmonautiem jāsaka, ka "M^ii vispār neuztraucās. Un pat viņu apģērbā bija kaut kas neparasti ikdienišķs. Ietērpšanās nebija tik sarežģīta kā iepriekšējos lidojumos un, gluži dabiski, neaizņēma daudz laika. Tikai devēju uzlīmēšana tāpat kā līdz šim prasīja daudz pūļu un pacietības, un arī medicīniskā pārbaude pirms starta bija tikpat stingra un rūpīga. Tomēr kosmonautiem pirms starta vēl bija atlicis nedaudz laika, Īgi parunātu ar Sergeju Pavloviču, Gagarinu un Nikolgl^l Bet tālāk viss jau gāja pēc precīzas programmiņas bija sadalīta pa minūtēm.

1 f r

8

Kā vienmēr, pēc degvielas iepildīšanas raķete mazliet kūpēja, kā vienmēr, mierīgi strādāja starta vīri, kā vienmēr, atvirzījās fermas, atvirzījās kabeļa un iepildīšanas masti, un tieši pulksten 10.30 Jurijs ļoti mierīgā balsī, it kā konstatējot nodeva kuģim komandu:

— Dodam startu.

— Es jūs sapratu. Pulkstenis ir 10.30. Tiek dots starts, — tikpat koncentrēti un mierīgi viņam atbild Vladimirs Komarovs.

Atnācis šurp jau ilgi pirms starta, Jurijs veselu diennakti neizgāja no komandpunkta. Kā vienmēr, viņš uztur sakarus ar kuģi, seko programmas izpildei, ir ļoti svarīgs loceklis komplicētajā ķēdē, kas savieno apkalpi ar Zemi... Un atkal lidojuma ritmā pukst sirds. Atkal viņš domās ir kopā ar tiem trim, kas atrodas orbītā. Un viņa sarunās pa radio piloti saklausa protokoliska-jās frāzēs jaunas uzvaras svinīgās notis, uzvaras, kas tiek kaldināta lidojumā. To izcīna ar viņu piedalīšanos, tas ir viņu kopīgs varoņdarbs, viņu un Gagarina. Viņi to zina, bet ne vārda neteiks par to — ne lidojuma laikā, ne vēlāk.

Rit parastais spraigais darbs. Ir noteikts ritms. Ir programma. Lidojums. Darbs kā jau darbs, kā visiem cilvēkiem, arī tiem, kas atrodas kosmosā.

Pēc ziņojumiem un atsauksmēm, kas tiek saņemtas kosmodromā, Jurijs vēl skaidrāk izjūt, cik dižens ir šis darb^r kas tiek veikts viņa acu priekšā un ar viņa tiešu līdzdalību. Bet viņš nedrīkst atrauties no darba, nedrīkst nodarboties ar atsauksmju lasīšanu un ārzemju prognožu iztirzāšanu. Viņš strādā tāpat kā visi, kas īsteno šo lidojumu. Tikai starta komanda atpūšas. Tagad, kad spraigās pirmsstarta minūtes, stundas un dienas jau ir garām, starta vīri dzīvo līdzi lidojumam, interesējas, kā tur klājas tiem trim. Viņu vidū ir Komarovs, kuru šeit jau sen iepazinuši un iemīlējuši, nopietnais un sirsnīgais, mierīgais un mazrunīgais, ..-vienkāršais, ar dzīves gudrību apveltītais cilvēks. Apakšpulkvedis, kuru visi biedri vienkārši sauc par Volotijin

«Rubīns» kosmosā strādā lieliski. Stingri pēc programmas. Viņa ziņojumi ir precīzi un lakoniski. Kuģis paklausīgi izpilda viņa gribu. Katrs apkalpes loceklis dara savu darbu, un Jurijs ar lielu prieku pa televizoru vēro un pēc ziņojumiem no kosmosa seko šā kolektīva saskaņotajam darbam. Jā, Sergejam Pavlovičam bija taisnība, kad viņš ieteica iekļaut apkalpes sastāvā arī zinātniekus. Šāds cilvēks taču piecus, sešus vai pat vairāk gadu mācās, pēc tam strādā, specializējas. Viņam pētnieka iemaņas ir tikpat attīstītas kā kosmonautam vestibulārais aparāts. Bet to nevar iemācīties treniņu laikā. Sīki jāpazīst sava nozare. Ne velti mēdz teikt, ka mūsu gadsimts — bez visa pārējā — ir specializācijas gadsimts.

Uz televizoru ekrāniem redzama sēdeklī guļoša Feok-tistova smaidošā seja.

Sergejs Pavlovičs paņem no Jurija mikrofonu:

— Vai neesat noguris, Konstantin Petrovič?

— Nē. Es vienkārši nostiprinājos sēdeklī, lai atrastos televīzijas kameras redzes laukā.

— Un kur tad ir bezsvara stāvoklis?

— Lūdzu. — Un Feoktistovs izlaiž no rokām kāda aparāta futrāli, kas sāk lēni peldēt pa kabīni.

— Neredzu Borisu Borisoviču ...

— Dakteris ir man blakus. Pašlaik viņš mierīgi guļ. Saskaņā ar programmu tagad ir viņa kārta gulēt, lai gan Maskavas televīzijas diktors tikko apgalvoja, ka Je-gorovs ir nomodā un plati smaida.

Sergejs Pavlovičs jautā Feoktistovam:

— Kā izpildāt programmu?

— Viss noris normāli. Laiks skrien ātri, darba

daudz. ifiV

— Nu ko, vajadzēs strādāt virsstundas. Tikai par virsstundām nemaksāsim. To ņemiet vērā.

— Esmu gatavs pastrādāt uz sabiedriskiem pamatiem.

Protams, katrs lidojums būs pirmais, pārbaudes un izmēģinājuma lidojums, katrā lidojumā vienmēr piedalīsies piloti, bet ir pienākusi kārta ari zinātniekiem, kurus tagad arvien biežāk pacels orbītā ar visu viņu sarežģīto saimniecību. Tā, piemēram, Jegorovs ir paņēmis līdzi gan mēģenes, gan Franka adatu, gan indikatorus un tabulas. Astronomi un astrofiziķi ņems līdzi orbītā savus teleskopus, kosmisko daļiņu skaitītājus, Vilsona kameras, bet, tā vien skaties, tie vēl pieprasīs, lai uz orbītu ap Zemi nogādā kaut kādu paātrinātāju. Jaunajos Zemes mākslīgajos pavadoņos un orbitālajās stacijās taču ir uzstādīti smagi aparāti. Būtu gluži dabiski, ja kopā ar tiem paceltu arī zinātniekus. Šī doma lika Juri jam neviļus pasmaidīt, jo viņš iedomājās, kā tas būtu, ja kosmosā atrastos radioteleskops vai sinhrofazo-trons ...

Koroļova balss iztraucēja viņu no pārdomām.

— Sekojiet programmai. Lieta tuvojas kodai. Vai jūs zināt, kas tas ir?

— Tas ir kaut kas mūzikā...

— Tieši tā. «Aste», «nobeigums» tulkojumā no latīņu vai itāliešu valodas. Skaņdarba beigu daļa. To parasti izpilda vesels ansamblis ...

— Skaidrs, Sergej Pavlovič! Bet līdz kodai vēl ir atlikuši divi apriņķojumi.. .

— Toties visatbildīgākie. Un, kas to lai zina, viņi var vēl palūgt atļauju turpināt lidojumu, tāds mājiens jau tika dots... Patīk taču lidot un gribas padarīt pēc iespējas vairāk? ... Vai ne?

— Kā jūs to zināt?

— Jūs pats man teicāt. Un pārējie arī. Es to ļoti labi saprotu. Ne katru dienu cilvēks atrodas orbītā. Dažiem varbūt tikai vienu reizi būs tāda iespēja... Protams, gribas tur pabūt ilgāk ...

Kā vienmēr, Koroļovam bija pilnīga taisnība. «Vos-hod-1» nolidoja vairāk nekā pusmiljonu kilometru. Tas atradās virs Sibīrijas, kad Sergejs Pavlovičs, atkal paņēmis no Juri ja mikrofonu, uzdeva kuģa komandierim savu pā£$sto jautājumu:

— Vai esat gatavi izpildīt programmas beigu daļu?

Un viņš dzirdēja tādu atbildi, kādu bija gaidījis:

— Apkalpe ir gatava... Bet mēs gribētu lidojumu turpināt...

— Jūs sapratu, bet mums nebija tādas norunas...

— Mēs redzējām daudz interesanta. Mūsu bortzināt-niekam gribētos paplašināt novērojumus ...

Sarunā iesaistījās arī Feoktistovs, paļaudamies uz savu pazīšanos ar Galveno konstruktoru. Kā atbildi viņš dzirdēja Šekspīra vārdus:

— «Jā, Horacij, bet nebrīnies par daudz. ļxr debesīs un zemē tādas lietas, ko tava zinātne pat nesapņo...» — Sergejs Pavlovičs acīm redzami bija apmierināts ar savu atbildi, jo viņš smaidīja... Bet lēmums bija pieņemts jau agrāk, un tāpēc viņa balss tūlīt ieskanējās nopietni un pat stingri: — Un tomēr mēs izpildīsim programmu!

— Ļoti žēl... Jūs sapratām. Esam gatavi rīkoties pēc programmas, — noziņoja Komarovs.

— Vēlam sekmes! Uz drīzu redzēšanos uz dzimtās Zemes!

Sākās visspraigākās minūtes, gaidot piezemēšanos. «Voshod-1» tuvojas aprēķinātajai vietai, kur jāieslēdz bremzēšanas dzinēj iekārtas. Visā trasē iestājas klusums. Klusums valda arī lidojuma vadības punkta telpās. Vienīgi hronometri nemitīgi dzen savus rādītājus pa apaļajām, bezjūtīgajām ciparnīcām, nemitīgi tuvojas visiem visgrūtākās nolaišanās minūtes.

Un nu jau skan īsas un precīzas komandas.

Tiek apstiprināta to saņemšana.

Ziņojumi no orbītas.

Operatoru beigu ziņojumi.

Visas komandas tiek precīzi izpildītas. Kuģis ir nostabilizēts un orientēts. Bremzēšanas dzinēj iekārtas ieslēgušās noteiktajā laikā un nostrādājušas aprēķināto laiku. Aparātu nodalījums atdalījies.

— Antenas sadeg. Viss ir labi! Viss ir normāli, — ziņo Komarovs.

Kā jau tam vajadzēja būt, sakari pārtrūkst. Lokatori ir uzmeklējuši un vada kuģi. Operatori ziņo koordinātes. Noteiktajos kvadrātos gaisā riņķo helikopteri, lidmašīnu motori ir iesildīti. Viss notiek, kā pņredzēts programmā,

Tad beidzot atskan ilgi gaidītie un visiepriecinošākie vārdi:

— Redzu kuģi «Voshod»! Redzu kuģi «Voshod»! Dodos turp. Izpletņi atvērusies. Kuģis tuvojas Zemei.

Paiet vēl dažas minūtes, un patruļlidmašīnas komandieris ziņo:

— Kuģis piezemējies. Redzu apkalpi. Viņi aizdedzina signālpatronas. Sāku nolaisties, citādi tie tur var vēl nosalt:..( Šeit snieg slapjš sniegs.

Radiokorespondents, izmantojot nelielo darba pārtraukumu, ieraksta lentē īsu interviju.

Gagarins. Pirms dažām minūtēm mums ziņoja, ka kosmonauti ir nolaidušies, nolaidušies laimīgi, ir dzīvi, veseli, mundri un priecīgi.

Korespondents. Atceros, ko mēs izjutām, kad jūs pēc atgriešanās no kosmosa izkāpāt uz Zemes...

Gagarins. Tās izjūtas vienkārši nav iespējams pastāstīt! Tas ir milzīgs, aizkustinošs prieks, ka pēc grūta, ļoti liela, smaga un spraiga darba atkal esi atgriezies uz Zemes.

Protams, ikviens no mums, arī es, gribētu būt viņu vietā, gribētu veikt šo kosmisko lidojumu. Bet es domāju, ka pienāks laiks, kad mēs vēl lidosim un tikpat priecīgi atgriezīsimies uz mūsu mīļotās Zemes...

Tātad viņi atkal ir uz Zemes! Tūlīt atslābst sasprindzinājums, kas valdījis pēdējās stundās. Un, lai gan sirds dziļumos pēc inerces vēl saglabājas nelielas bažas par apkalpi, tomēr absolūti visu sānis atbīda prieks, gavilējošs prieks, apzinoties, ka arī šis lidojums sekmīgi pabeigts. Jurijs ļoti skaidri iedomājas, kā Volodja izlien pa lūku, nesteigdamies apiet ap kuģi, droši vien pāris reižu ar roku uzsit pa apšuvumu un kaut ko pasaka apmēram tā: «Labi pastrādāji, draugs! Paldies.»

Jegorovs, protams, tūlīt pat sāk taustīt pulsu un tirdīt draugus: «Elpo, neelpo...» Pēc tam ne visai labprāt ķeras pie rācijas. Bet prātīgais Kostja nesteidzas izlīst no kuģa — jāsagatavo evakuācijai aparāti. Un kāpēc lai steigtos izlīst aukstumā ... Gan jau pagūs. Jurijs tik skaidri iedomājās savu draugu rīcību, ka bija pilnīgi pārliecināts — tieši tā viss noticis. Vēlāk viņš nemaz nebrīnījās, ka apmēram tā arī tiešām viss bija norisējis. Komartf& pastāstīja, ka neviens no viņiem nebija jutis ne mazāko atsitienu pret zemi nosēšanās brīdī. Tikai Feoktistovs pirmais bija dzirdējis, ka zem kuģa sāk švīkstēt izkaltušie rugāji — vējš bija piepūtīs izpletņus kā buras un stiepa kuģi pa nesen nokopto tīrumu. Feoktistovs pirmais iesaucies: «Nosēdāmies!» Komandieris atšāvis izpletņus un izkāpis no kuģa, apskatījis tā apdegušos sānus. Pēc tam visi trīs ilgi meklējuši mazo bedrīti gruntī — kuģa «Voshod» pirmo saskares punktu ar Zemi...

Bet tālāk notika tas pats, kas jau bija noticis četras reizes: Sarkanais laukums, Kremlis un Varoņu Zelta Zvaigznes. Šoreiz — trīs uzreiz.

9

Vēl nebija pabālējuši iespaidi, ko atstājis kuģa «Voshod-1» lidojums, vēl prese, radio un kino tam veltīja daudz uzmanības, bet Centrā, rūpnīcās un intitūtos jau tuvojās nobeigumam kuģa «Voshod-2» radīšanas darbi. Gagarins ļoti aktīvi piedalījās jaunā — vēl nozīmīgākā kosmiskā reisa sagatavošanā. Tiesa gan, 1965. gada janvārī, kad iestājās neliels darba pārtraukums, Jurijs aizbrauca uz Saratovu. Beidzot viņam izdevās īstenot savu seno vēlēšanos un izmantot ielūgumu.

Viņš tikās ar sava industriālā tehnikuma studentiem, ar DOSAAF aktīvistiem un Ļeņina rajona jaunajiem strādniekiem.

Daudz apkārtējo ciemu iedzīvotāju bija sapulcējies piezemēšanās rajonā, kur bija atbraucis Jurijs. Viņš kolhozniekiem pastāstīja par savu draugu — kosmonautu dzīvi un mācībām.

Tajā laikā kuģa «Voshod-2» apkalpe izdarīja nakts lidojumus. Nakts pirmajā pusē — ar iznīcinātājiem, bet otrajā pusē — ar IL-14, lai izpētītu debesis naktī. Puiši strādāja ar sekstantu, orientējās, izdarīja stūrmaņaprē-ķinus.

Kad kosmodromā tika demonstrēta jaunā tehnika, Jurijs kopā ar Valsts komisijas locekļiem novēroja kosmonauta iziešanu pa starpkameru, kas pirms tam jau bija noslīpēta lidojumos bezsvara stāvoklī skafandrā un īstā kuģī.

Kad skafandrs bija pilnīgi gatavs, Ļeonovs pārtraukumā starp treniņiem pats uzkrāsoja uz hermētiskās ķiveres «PSRS».

Alekseju un Pāvelu, skafandros tērpušos, pacēla ba-rokamerā līdz trīsdesmit sešu kilometru augstumam, radot gandrīz kosmisku vakuumu, izdarīja pārbaudījumus ūdenī un daudz citu sarežģītu treniņu un pārbaudījumu.

Pienāca marts. Šajās dienās Sergejs Koroļovs akadēmiķim Blagonravovam atzinās: «Pat tad, kad šķiet, ka viss ir pārbaudīts, vēl paliek zināma daļa riska, un tas nedod mieru.»

Jā, katrs lidojums atņēma kosmosa kuģu Galvenajam konstruktoram daļu dzīves. 7. martā viņš sievai rakstīja: «Mēs cenšamies visu darīt bez steigas, pamatīgi. Mūsu devīze ir saudzēt cilvēkus. Lai dievs dod mums spēkus un prasmi to vienmēr sasniegt, lai gan, starp citu, tas ir pret dzīves izzināšanas likumu. Un tomēr es ticu labākajam, kaut gan visas manas pūles, mans saprāts un pieredze ir vērsti uz to, lai paredzētu, iepriekš uzminētu tieši to sliktāko, kas mums uzglūn ik uz soļa, kuru mēs speram neizpētītajā ...»

Bet Ļeonovam pirms starta viņš teica:

— Tu tur pārāk negudro, tikai izej un atgriezies kuģī! Novēlu tev saulainu ceļavēju! — Un, uzrunājot abus pilotus, piebilda: — Mani dārgie ērglēni! Zinātnei ir vajadzīgs nopietns eksperiments. Ja kosmosā gadīsies kaut kādas kļūmes — necentieties uzstādīt rekordus, bet pieņemiet pareizus lēmumus.

Sakarus ar kuģi uztur Jurijs Gagarins. Uz ekrāna redzama Pāvela Beļajeva seja.

— Kā jūs jūtaties? Kā strādā mašīna? — jautā Gagarins.

— Teicami. Pārslodzes pieaug lēnām. Raķete, var teikt, ir mīlīga.

— Pie mums viss ir teicami, — ziņo Zeme.

— Un arī mums viss ir teicami, — tādā pašā tonī «Ausmai» atbild Beļajevs. — Redzam Zemi, debesis pilnīgi melnas...

— Kad iziesim kosmosā, tad par visu tiksim skaidrībā, — smiedamies saka Ļeonovs.

«Voshod-2» izgāja orbītā un sāka vienu riņķojumu

pēc otra ...

Komandpunktā skaidri dzirdamas kosmonautu savstarpējās sarunas. Jurijs nepārtraukti seko pilotu darbam. Vissaviļņojošākās minūtes sākās pirmā riņķojuma beigās, kad kuģis, pārlidojis Horna ragu, nonāca virs Āfrikas...

Bet vēl pirms tam, atsprādzējuši piesprādzēšanās jostas, abi kosmonauti sāk izpildīt galveno uzdevumu. Be-ļajevs palīdz Ļeonovam uzlikt uz muguras somu ar saspiestu gaisu. Aleksejs pārbauda elpošanas maisījuma padevi, kontrolē skafandra sistēmas. Beļajevs pārbauda starpkameru un aparātus, ar kuriem novēro kosmonauta stāvokli, pēc tam — orientācijas sistēmu. Abi noslēdz hermētisko ķiveru sejsegus, uzvelk hermētiskos cimdus un apskata viens otru.

Vērojot pa televizoru visus šos sagatavošanās darbjis, Juri jam ienāk prātā Ciolkovska vārdi no grāmatas «Ārpus Zemes»: «Jūs, protams, zināt, ka, izlidojot no raķetes, jūs trauksieties tādā virzienā, kādā būsiet atgrūdies izlidošanas brīdī. Pats jūs vairs apstāties nevarēsiet. Jūs varēsiet ceļot vairākus gadus, kamēr atkal sastapsiet raķeti. Pa šo laiku un pat daudz agrāk jūs nomirsiet badā vai pat vēl agrāk noslāpsiet skābekļa trūkuma dēļ.»

Galvā zib tikai viena doma, kas dedzina apziņu: falle! Bet kosmonauti visu dara bez steigas un piestiprina to ļoti rūpīgi. Ziņo. Tas nomierina. Beļajevs nesteigdamies pārbauda sakarus ar Ļeonovu.

— Nu, aiziet, Aļoša! — ar šādiem vārdiem Beļajevs lēnām pastumj Arhipiču uz starpkameras pusi.

Aleksejs pamāj ar roku un uzmanīgi, ar galvu pa priekšu izpeld pa kameras lūku.

— Runā «Dimants-2». Vietu starpkamerā esmu ieņēmis, — saka Ļeonovs.

Lūka aizveras.

— Pārņemu vadību, — Zeme dzird Ļeonova balsi.

— Sapratu, — atbild Jurijs.

— Ziņoju: «Dimants-2» atrodas starpkamerā. Starpkameras vāks aizvērts. Viss notiek pēc plāna. Viss notiek pēc grafika. Pašsajūta teicama.

Skaļruņos skan Pāvela Beļajeva mazliet dobjā balss. Jurijs viņu nepārtrauc, tikai paretam īsi apstiprina: «Es jūs sapratu,» — lai nenovērstu un neizkliedētu uzmanību.

— Sākam strādāt.

— Esmu gatavs, — atbild Ļeonovs.

Jurijs |oti labi iedomājas, cik sasprindzināti Beļajevs seko aparātam, kas kontrolē spiediena izmaiņas kamerā. Tas ātri pazeminās, izlīdzinās ar spiedienu aiz borta. Beja jevs pagriež kuģi tādā stāvoklī, lai saule apgaismotu Alekseju.

— Atveru! — Jurijs dzird komandiera balsi.

Uz kuģa televizora ekrāna droši vien redzams, ka Ļeonovs steidzas izbāzt galvu ārpus starpkameras. Jurijs izdarīja šādu secinājumu, dzirdot Beļajeva frāzi:

— Starpkameras lūka atvērta. Sagatavoties iziešanai. Pagaidi... Vēl nav īstais laiks . . . Iziesi tā, kā noteikts: virs Melnās jūras. Nesteidzies, Ļoša, dari tā, kā mācīja. Nesteidzies.

— Iziešanai esmu gatavs. Atrodos pie lūkas malas. Pašsajūta teicama. Lejā redzu mākoņus, jūru un Kaukāza kalnu grēdu. Nupat tikai pārlidojām. Sāku izpildīt uzdevumu.

Gagarins. Ļoša, noņem vāciņu no kinokameras objektīva! Noņem vāciņu no kinokameras objektīva!

Ļeonovs. Noņemu, noņēmu vāciņu!

Gagarins. Sapratu.

Ļeonovs. Redzu, redzu debesis. Debesis.. . Redzu Zemi...

Beļajevs. «Pavasari»! «Ausma»! Runā «Dimants»! «Pavasari»! «Ausma»! Runā «Dimants»! Cilvēks izgājis kosmiskajā telpā! Cilvēks izgājis kosmiskajā telpā! Viņš brīvi peld. Runā «Dimants»! Uztveru.

— «Dimant» , es jūs sapratu. Dzirdu labi. Runājiet mazliet klusāk. Apsveicu ar iziešanu kosmosā!

— Paldies!

Jurijs redzēja, ka Aleksejs ne tikai noņem vāciņu, bet arī ar prieku to aizmet kosmosā.

— «Dimant-2» runā «Ausma-1» — ko tu novēro?

— Kaukāzu! Kaukāzu! Lejā redzu Kaukāzu...

— Runā «Ausma-1». «Dimant-2»! Kādi ir darba apstākļi?

— Apstākļi normāli! Sāku attālināties no kuģa! ...

Ļeonovs tā kliedz, ka mikrofonos rodas troksnis no

pārslodzes un daži vārdi nav skaidri sadzirdami. Vēlreiz viņam jāatgādina, lai runā klusāk, bet kas to deva! Sajūsmu grūti apvaldīt. Viņš tik vētraini reaģē uz visu, ko redz un jūt brīvajā peldējumā, ka Juri jam neviļus pielīp viņa sajūsma.

— Skatieties, viņš pagriezās, izpleta rokas, peld! — neizturēja kāds no tiem, kuri bija vadības punktā.

Koroļovs paņem mikrofonu.

— Apsveicu ar iziešanu kosmosā. — Un tūlīt saka klātesošajiem: — Pirmie soļi ārpus kuģa sperti!

Desmit minūtes Ļeonovs lidinās atklātajā kosmosā. Komandpunktā visi sapulcējušies ap televizoru. Zemes vizuāla novērošana no kosmiskās telpas turpinās sekmīgi. Zeme uzmanīgi klausās reportāžu tieši no sestā okeāna — visbezgalīgākā okeāna.

Tieši pēc desmit minūtēm Jurijs dzird Beļajeva balsi:

— Ļoša, laiks atgriezties.

Bet Ļeonovs it kā nedzird komandu. To nākas vēlreiz atkārtot.

Jurijs saprot, ka Aleksejam, kurš lido piecsimt kilometru attālumā no Zemes ar ātrumu divdesmit astoņi tūkstoši kilometru stundā, negribas atgriezties kuģī, bet arī viņš ir spiests viņam to atgādināt: programma ir un paliek programma. Atgriešanās kuģī notiek pretējā secībā. Ļeonovs ar grūtībām iebīda starpkamcrā kinokameru un pēc tam iepeld pats. Un nu jau abi kosmonauti sēž savos sēdekļos. Kad visas operācijas pabeigtas, Beļajevs ziņo:

— Uzdevums kosmonautam iziet kosmiskajā telpā un atgriezties kuģī izpildīts pilnīgi. Parametri kabīnē ir normas robežās. Turpmākie darbi tiek veikti stingri pēc lidojuma programmas.

— Runā «Ausma», — saka Koroļovs. — Apsveicu jūs ar uzdevuma sekmīgu izpildi. Paldies!

Jurijs nekādi nevar atjēgties no tikko pārdzīvotajām izjūtām, it kā viņš pats būtu bijis atklātajā kosmosā. «Fantastika un nekas vairāk!» Viņš ļoti labi saprot, ko pārdzīvo viņa draugi.

Ļeonovs un Beļajevs izdara daudz dažādu novērojumu: nosaka kuģa stāvokli bez Zemes palīdzības, mērī orbītu, izdara viens otram dažādas medicīniskās pārbaudes un veic daudz ko citu.

Tālu lejā bezgalīgajā tumsā, kaut kur virs Dienvidaustrumu Āzijas, viņi redz daudz zibens uzliesmojumu, un abi domā par Vjetnamu. Šķiet, tur visu zemi pārņēmušas liesmas.

Pēkšņi viņi sastop savā ceļā Zemes mākslīgo pavadoni, kas paiet garām apmēram viena kilometra attālumā no kuģa. Ļoti labi var saskatīt pat antenas.

Naktī, kamēr kuģis riņķoja ap Zemi un piloti atpūtās, S. Koroļovs deva žurnālistiem, kas atradās kosmodromā, interviju, pareizāk sakot, sarīkoja viņiem nelielu preses konferenci. Tā daļēji tika ierakstīta lentē. • Šī lente ir viens no nedaudzajiem Sergeja Pavloviča ierakstiem, kas saglabājušies vēsturei. Viņš sāka ar komentāriem par notiekošo lidojumu.

— Pēdējos gados, kad mūsu acu priekšā noticis tik daudz lidojumu kosmosā, mēs gluži nemanot pārejam citā kvalitātē. Agrāk lidoja vienvietīgi kuģi, bet tagad lido gan trīsvietīgi, gan divvietīgi... Un es domāju, ka nekļūdīšos, ja pareģošu arī nākamo soli. Droši vien drīz radīsies jautājums, vai ir vērts tik dārgas sistēmas kā kosmosa kuģus palaist kosmosā uz dažām diennaktīm. Šķiet — tie jāpalaiž orbītā un jāatstāj tur ļoti ilgu laiku un šo kuģu apgāde ar visu nepieciešamo, kā arī apkalpes nogādāšana un apmaiņa jāizdara ar vienkāršāka tipa kosmosa aparātiem, kuriem, gluži dabiski, jābūt apgādātiem ar starpkameru sistēmām, lai tie varētu izpildīt savas funkcijas, savienojoties ar kuģiem orbītā...

Bet kāpēc jāiziet kosmosā? Es domāju, uz to var ļoti vienkārši atbildēt, ka, taisnību sakot, lidojot kosmosā, nevar tajā neiziet, tāpat kā, teiksim, peldot pa okeānu, nedrīkst baidīties pārkrist pār bortu un tāpēc nemācīties peldēt. Tātad tas ir saistīts ar veselu virkni operāciju, kuras var būt vajadzīgas, kuģiem tiekoties, un, beidzot, tajos gadījumos, kad vajadzēs kuģim kaut ko izlabot. Mēs, piemēram, nopietni domājam, ka kosmonautam, kurš iziet kosmosā, jāprot visi nepieciešamie remontdarbi, pat, teiksim, izdarīt tur vajadzīgo metināšanu un tā tālāk, un tā tālāk.

Nu un beidzot jārēķinās arī ar tādu faktoru, ka galu galā var rasties tāda situācija, kad vienam kuģim jāsniedz palīdzība otram kuģim. Bet kā to izdarīt? Kuģi taču no siltumizolācijas un tātad arī no izturības viedokļa konstrukcijas ziņā ir ļoti aizsargāti. Tas nozīmē, ka var pielidot pie kuģa un, taisnību sakot, neko neizdarīt, jo, ja to caur ieejas lūku vienkārši padarītu ne-hermētisku, tad cilvēki tur ietu bojā. Tātad jāizstrādā tāda starpkameru sistēma, tāda Sistēma dzīvības procesu nodrošināšanai un iziešanai kosmosā, kas dotu iespēju sniegt šādu palīdzību.

Te, protams, var mazliet pafantazēt, pateikt, ka, ja būs lieli kuģi, tad tie varbūt ļoti tuvu nepielidos. Tie, teiksim radiotehniski viens otru redzēs. Jāj autā... kā pāriet no viena kuģa otrā? Droši vien tomēr ne skafandrā ar individuālu, teiksim, barošanas komplektu, skābekļa vai kaut kādu citu motoriņu. Tad jau vajadzēs izgatavot kosmosa taksometrus ...

Jāsaka, cilvēka pirmā iziešana kosmosā ir ļoti liels notikums kosmosa pētījumos, es teiktu, notikums, kas pavērs ceļu plašam virzienam kosmosa aparātu izstrādāšanā un kosmosa pētīšanā.

Tas, taisnību sakot, ir viss, ko es gribēju jums pateikt.

Pa to laiku lidojums noris precīzi saskaņā ar programmu. Sakaru mezglā atrodas Tehniskais vadītājs un viņa kolēģi... Sergejs Pavlovičs paņem no Gagarina mikrofonu.

— Runā «Ausma-1». Sagatavoties lidojuma nobeiguma posmam! Saskaņā ar programmu no Zemes tiks dotas visas nepieciešamās komandas. Kā mani sapratāt?

— Runā «Dimants». Jūs sapratu. Uzsāku nobeiguma operāciju, — atbild Beļajevs.

— Šeit «Ausma-1». Rūpīgi kontrolējiet aparātu darbu! Uz drīzu tikšanos Zemes virsū! — saka Koroļovs un nodod mikrofonu Gagarinam.

Pienācis aprēķinātais laiks. Atskan nobeiguma komandas:

— Dot komandu pieci!

— Ir, dot komandu pieci!

— Komanda pieci izpildīta, — atbild operators kontrolieris.

— Dod komandu seši!

— Ir, dot komandu seši!

— Komanda ... Komanda seši... netiek izpildīta. Netiek izpildīta, Sergej Pavlovič! — apjucis un neparasti nedroši saka operators.

Uz brīdi iestājas nāves klusums. Koroļovs pieceļas no galda. Pieceļas visi, izņemot operatorus, kas strādā pie pultīm.

— Sakarus! — kliedz Koroļovs.

— Ir. Sapratu, — atbild Gagarins. Un mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, saka mikrofonā: — Runā «Ausma». Bremzēšanas dzinēj iekārtas ieslēgšanas komanda netika izpildīta. Gatavojieties otrajam nolaišanās variantam. Kā mācīja. Tūlīt Valsts komisija pateiks, kurā apli sākt nolaišanos. Kā mani sapratāt?

Kuģa «Voshod» komandieris ziņo, ka visu sapratis.

Valsts komisija pieņem lēmumu: kuģa «Voshod» komandierim Beļajevam izdarīt nolaišanos uz Zemes astoņpadsmitajā riņķojumā, izmantojot rok vadības sistēmu.

To kosmonautiem paziņo pats Koroļovs.

— Viss būs labi. Ar nepacietību gaidām jūs, — viņš saka.

Vēlāk Beļajevs pastāstīja:

«Jura lūdz paziņot dažu aparātu rādījumus. Paziņoju, īsa pauze. Pēc tam atkal atskan Gagarina balss:

— «Dimant»! «Dimant»! Runā «Ausma». Jums atļauts nolaisties, izmantojot rokvadības sistēmu, astoņpadsmitajā riņķojumā.

Tātad ir pienācis laiks, kad jārīkojas pašam kuģa komandierim!

Atbildu Zemei:

— «Ausma»! Runā «Dimants». Es jūs sapratu. Mums atļauts izdarīt nosēšanos, izmantojot rokvadības sistēmu, astoņpadsmitajā riņķojumā .. .

Pēc aprēķiniem bremzēšanas dzinēj iekārta jāieslēdz pulksten 11 un 35 minūtēs 44 sekundēs pēc Maskavas laika. Tāda pati precizitāte man jāievēro, izpildot visas pārējās operācijas. Jāsaglabā miers un jākoncentrējas.

Atkal finiša taisne. Ar rokvadības orientācijas sistēmu nostabilizēju kuģi tādā stāvoklī, kāds vajadzīgs, lai nolaistos. Aprēķinātajā laikā ieslēdzu bremzēšanas iekārtu. Tā momentāni sāk darboties. Tūlīt izbeidzas bezsvara stāvoklis un sāk pieaugt pārslodzes. Mūs iespiež sēdekļos. Pēc kāda laika no kabīnes žvadzēdams atdalās aparātu nodalījums. Mēs pamājam tam ar roku: labi pastrādāji, sveiki...

Aiz iluminatoru stikliem sāk sārtot. Kuģis ieiet atmosfērā. Sārto gaismu nomaina tādas liesmas krāsa, kāda ir domnā. Dzirdam, kā vairāku tūkstošu grādu karstumā sāk plaisāt kuģa siltumizolācija. Sākas vibrācija. Sajūta tāda, it kā tu atrastos nevis kosmosa kuģī, bet automašīnā, kura pēkšņi no gludā asfalta ir izskrējusi uz ceļa, kas bruģēts ar laukakmeņiem.

Kuģa ātrumam samazinoties līdz skaņas ātrumam, strauji samazinās arī pārslodzes. Pēc tam izjūtam parasto Zemes pievilkšanas spēku.

Lidojam caur mākoņiem. Kuģis lejā laižas stabili. Teicami strādā arī lēnas nosēšanās sistēma. Nav nekāda grūdiena. Jūtam tikai, kā zem sava smaguma kuģis iegrimst dziļā sniegā. Atveram lūku un izlecam. Sniegs līdz jostasvietai. Visapkārt milzīgas egles un bērzi. Sniegs ir ļoti tīrs. Tajā redzamas zaķu un vāveru pēdas.

Apkampjamies ar Alekseju un apsveicam viens otru ar atgriešanos uz dzimtās Zemes... Ielienu kabīnē un paņemu tur portatīvo raidītāju, lai paziņotu draugiem piezemēšanās koordinātes. Aleksejs sāk kurināt ugunskuru ...

Ugunskurs apgaismo mūs visus trīs — Ļeonovu, kuģi «Voshod-2» un mani. Neraugoties uz gadu starpību, katram, kā mēdz teikt Hermanis Titovs, ir savs ceļš uz zvaigznēm. Ikviens no mums pēdējās divdesmit četrās stundās bija spēris kosmiskajā orbītā svarīgus soļus.

Ļeonovs izgāja atklātajā kosmosā. «Voshod-2» paspīdēja ar savu starpkameru, kuru izmantojot Zemes cilvēki kādreiz izies no starpplanētu kuģa uz citas planētas virsmas.

Arī man izdevies spert savu soli cilvēka ceļā uz zvaigznēm. Pirmo reizi izdarītas tās operācijas, kuras vēlāk visu nākamo starpplanētu kuģu komandieriem kļūs par parastu parādību...»

Aleksejs Ļeonovs, analizējot lidojumu, atcerējās:

«Jau no paša sākuma mēs bijām pārliecināti, ka visu darām pareizi. Sākumā bažas radīja kas cits — psiholoģiskās barjeras pārvarēšana un iespēja veikt auksto metināšanu kosmosā.

Par psiholoģisko barjeru, kas var rasties cilvēkam, kurš pirmo reizi atstājis kuģi un nolēmis spert soli bezdibenī, rakstīja jau Konstantins Ciolkovskis. Tādu barjeru pārvar arī izpletņlēcējs, kurš pirmo reizi pamet lidmašīnu.

Mēs spriedām apmēram tā. Ar lidmašīnām esam lidojuši, ar izpletņiem esam lēkuši. Tāpēc nevar būt, ka

psiholoģiskā barjera mums varētu izrādīties par nopietnu šķērsli. Mēs esam normāli, veseli cilvēki, bet veselam cilvēkam uz visu jāreaģē kā jau veselam cilvēkam.

Kosmiskajā lidojumā iziešana kosmosā man radīja nevis bažas, bet interesi, zinātkāri. Atraušanās momentā no kuģa neradās nekādas sevišķi asas izjūtas un pārdzīvojumi. Bet tas vēl nenozīmē, ka psiholoģiskā barjera neradīsies cilvēkam, kam nav lidotāja profesijas, cilvēkam, kurš ne^ reizi nav lēcis ar izpletni. Ciolkovskis savā stāstā «Ārpus Zemes» rakstīja tieši par tādiem cilvēkiem.

Par auksto metināšanu kosmosā mums toreiz nebija pietiekamu ziņu, un daži speciālisti izteica bažas, ka metāla detaļas, kas saskaras viena ar otru, var pašas sametināties. Padomājām, kā novērst šādas nepatikšanas. Visas starpkameras metāla virsmas pārklājām ar ekranizējošu vakuuma izolāciju. Bet, lai pārbaudītu, vai kosmosā var notikt aukstā sametināšanās, es uz savu risku izdarīju šādu eksperimentu. Pirms lidojuma izgatavoju trīs metāla plāksnītes — dzelzs, misiņa un alumīnija — un savienoju tās ar bultskrūvēm. Pirms iziešanas kosmosā ieliku tās skafandra ārkabatā. Tā tās nokļuva atklātā kosmosā. Pēc lidojuma noskaidrojās, ka tās nav sametinājušās. Tad es, juzdamies kā uzvarētājs, pasniedzu plāksnītes Sergejam Pavlovičam. Viņš viltīgi piemiedza acis un teica:

— Ir nu gan eksperimentētājs autodidakts! Tās nemaz nevarēja sametināties: tās vajadzēja savienot nevis uz Zemes, bet kosmosā, turklāt tev kabatā jau nu nav nezin kāds vakuums — pats skafandrs, kaut arī nedaudz, tomēr laiž cauri gāzi.»

10

Martā kļuva zināms, ka Jurijs Gagarins un amerikāņu kosmonauts Džons Glenns ievēlēti par Starptautiskās astronautikas akadēmijas goda locekļiem. Drīz vien Juri-jam pasniedza diplomu.

Vasaras sākumā kuģa «Vostok» makets parādījās Vissavienības tautas saimniecības sasniegumu izstādes ekspozīcijā. Jurijs kopā ar K. Feoktistovu apmeklēja izstādi. Sarunā ar laikraksta «Trūd» korespondentu J. Gagarins teica:

— Tas ir ļoti simboliski, ka «Vostok» uzstādīts Vissavienības tautas saimniecības sasniegumu izstādē. Kosmosa kuģi, visi mūsu panākumi Visuma pētīšanā ir visīstākie tautsaimniecības sasniegumi. Un tas, ka tagad mana kuģa makets ir eksponēts izstādē, pēc būtības — nodots muzejā, liecina, ka mūsu kosmiskā tehnika aizgājusi tālu uz priekšu. Vienvietīgos kosmosa kuģus nomainījušas apkalpju kabīnes. Cilvēks jau ir bijis atklātā kosmosā...

1965. gada vasarā J. Gagarins, V. Komarovs, К. Fe-oktistovs un B. Jegorovs viesojās Francijā, kur apmeklēja Starptautisko aeronautikas un kosmosa izstādi. Par izstādi ļoti interesējās ne vien tie, kas saistīti ar aviāciju, bet ari visplašākās ārzemju aprindas. Francijā notika arī otrais Starptautiskais astronautikas un kosmosa filmu festivāls.

Vēlāk, atbildot uz TĀSS komentētāja jautājumiem, Jurijs Gagarins un Vladimirs Komarovs pastāstīja:

Gagarins. Parīzē Buržē aerodroms, kur tika atklāts XXVI Starptautiskais aeronautikas un kosmosa salons, šķiet, pirmo reizi visā savā vēsturē tik dāsni parādīja cilvēka ģēnija sasniegumus aviācijas un kosmiskās tehnikas attīstībā. Padomju Savienība, ASV, Francija, Itālija, Anglija un daudzas citas valstis šeit demonstrēja visjaunāko mārku lidmašīnas, dažādām vajadzībām paredzētus helikopterus, raķetes, Zemes mākslīgos pavadoņus un kosmosa kuģus. Tiesa gan, tūlīt jāpiebilst, ka tika eksponēts tikai mūsu «Vostok».

Padomju Savienības paviljons, ja tā var nosaukt plašo laukumu, kuru aerodromā aizņēma padomju lidmašīnas un helikopteri, tūlīt saistīja zinātnieku un konstruktoru uzmanību, kuri pārstāv lielās lidmašīnu būves firmas. Lielākā daļa speciālistu ļoti pazitīvi vērtē A. Tu-poļeva, O. Antonova un S. Iļjušina konstruētās lidmašīnas un M. Mija helikopterus ...

...Paviljonā, kur tika demonstrēts mūsu kosmosa pirmdzimtais, vienmēr bija daudz ļaužu, tik daudz, ka dažbrīd šķita — telpa neizturēs un sašķīdīs driskās. Trīsdesmit divus tūkstošus prospektu par kosmiskajiem eksponātiem izķēra dažās dienās. Lai atbildētu uz apmeklētāju jautājumiem, arī man bija jākļūst par konsultantu un jāpalldz mūsu ekskursiju vadītājiem.

Parīzes salona darbā piedalījās ASV astronauti Mak-divits un Vaits. Ar viņiem iepazinos 19. jūnijā vienā no pieņemšanām, ko rīkoja izstādes organizētāji. Viņi pienāca pie manis, un mēs apmainījāmies ar dažiem apsveikuma vārdiem. Pēc tam es vēlreiz uz īsu brīdi tikos ar viņiem. Bet diemžēl parunāt tajā kņadā, kas parasti valda svinīgās ceremonijās, neizdevās. Norunājām, ka atradīsim laiku, lai sīkāk parunātos. Un tikšanās ar «Gemini» apkalpi notika... Par to labāk pastāstīs pasaulē pirmās kosmiskās apkalpes komandieris Vladimirs Komarovs.

Komarovs. Šī tikšanās notika... neklātienē. Kad mēs ar Konstantinu Feoktistovu un Borisu Jegorovu atbraucām uz Parīzi, aeronautikas un kosmosa salons diemžēl jau bija slēgts. Un mēs jau arī braucām, nevis lai to apskatītu, bet lai piedalītos Starptautiskajā astronautikas un kosmosa filmu festivālā, kas notika Višī pilsētā. Starp kinofilmām manu uzmanību visvairāk saistīja ki-nodokuments par «Gemini-4» lidojumu. Tas uzņemts ar ātrumu seši kadri sekundē, un tāpēc attēlam nav vajadzīgās stabilitātes. Tomēr šī lente dod priekšstatu par varoņdarbu, ko veikuši ASV astronauti. Lūk, tā mēs iepazināmies ar amerikāņu kolēģiem.

Atgādināšu, ka padomju filmas saņēma augstākās FAI prēmijas — «Zelta spārnus».

Gagarins. Man palaimējās divas reizes apmeklēt Franciju. Arī šoreiz brauciens pa šo valsti atstāja neizdzēšamu iespaidu. Nevar, piemēram, aizmirst rūpnīcas «Renault» apmeklējumu. Sirsnīgā uzņemšana, ko mums parādīja strādnieki, kā arī daudzu pilsētu iedzīvotāji, kurās mēs bijām, vislabāk pierāda Francijas un PSRS tautu draudzīgos sakarus, kas arvien vairāk nostiprinās.

11

Vasarā atpūtas dienās, kas negadījās visai bieži, Juri js ļoti labprāt devās kopā ar draugiem vai ģimeni izbraukumos ar kuteri, automašīnu vai velosipēdiem uz apkārtējiem mežiem.

Kaut kur meža stigā zem kuplākajiem kokiem novietoja mašīnas, lai tās nesakārstu saulē, un turpat netālu iekārtoja nometni. Ja laiks bija apmācies, tad dažreiz ņēma līdzi teltis un guļammaisus.

Parasti sievas un bērni apmetās kādā ēnainā meža pļaviņā, gulēja biezajā zālē, sauļojās, spēlēja badmintonu vai rotaļājās ar bumbu, kurināja ugunskuru vai gulēja, apsegušies ar pledu, bet vīrieši devās «sirojumā» — gāja sēņot vai ogot. Dažreiz viņi brauca medībās vai makšķerēt. Tādās reizēs izbrauca jau piektdien un bērnus līdzi neņēma.

Visbiežāk viņi brauca uz vietām, kuras jau iepriekš bija izvēlējušies un izpētījuši uz kartes. Tās bija sava veida orientēšanās nodarbības apvidū. Dīvaina sajūta pārņēma Juriju, kad viņš gāja no trokšņainās pļaviņas dziļāk mežā, paretam sasaukdamies ar Volodju, Andri-janu vai Alekseju. Bet dažreiz viņš tā aizrāvās ar sēņošanu, ka pazaudēja visus orientierus, un tad sākās vispatīkamākais — brīva meklēšana. Reiz Juriju tā iejūsmināja apšu beku lasīšana, kuras cita par citu skaistākas, piebriedušas, ar biezām cepurītēm un it kā no porcelāna veidotiem kātiņiem sārtoja zaļajā zālē pie koku saknēm un celmiem, ka viņš pat nepamanīja, kā sīko apsīšu audzi nomainīja bērzu birztala, kur arī bija daudz sēņu, bet tās jau bija bērzu bekas.

Jurijs saudzīgi, lai nesamītu, nometās uz ceļa un grieza sēnes, kas bija cita par citu stingrākas. Sēnes vilināja viņu arvien dziļāk mežā. Un nu jau caur slaido priežu vainagiem slīpi krita gaismas kūļi, zem kājām mīksti iegrima dzeltenīgi brūngano skuju izveidotais slidenais un čauganais paklājs, un paugura kuplajā, samtainajā, rūsganajā zālē starp tādas pašas krāsas priežu skujām pavīdēja sviesta beku klājiens. Tīras, kā atlasītas, tikai vecākajām bekām kātiņi bija tārpu izēsti.

Bet mežs, kur uzkalniņi mainās ar šaurām lejām, aicina tālāk, turp, kur uz dzeltējošo bērzu fona zilgo, nē, gandrīz melnē malahītzaļu krūmāju un jauno eglīšu ieskautās vecās egles. Tur jābūt baravikām — skat, kur gar meža klajumu aug ozoli ar līkiem, mezglainiem zariem. Jurijs pasauca Alekseju, bet atbildes nebija. Vajadzētu iet atpakaļ, bet kur nu! Vai tad var pamest šīs pasakainās vietas, kur meža klajumā kā ērmīgas svecītes izslējušās pasakainas sārtas un ceriņkrāsas puķes, kur smaržo vasaras svelme? Mežs aicina. Sēņotāja azarts vilina vēl dziļāk mežā, kur zem ozoliem un eglēm saules apmirdzētajā zālē droši vien gozējas skaistās baravikas ar brūni iedegušām cepurītēm. Jurijs neviļus sāk soļot ātrāk un tikai tagad pamana, kā grozs novelk roku. «Kāpēc es ņēmu cūcenes un bērzlapes, turklāt ne visai jaunas, pamīkstas?» viņš domā, neapstādamies noņem jostu un izver caur groza rokturi: uz pleca nest vieglāk. «Vajag labi apskatīties,» viņam it kā saka kāda cita balss, «varbūt te nekā nav, aizmest nekad nav par vēlu. Nu, pameklēsim!» Viņš ar nūjiņu rušinās gar pašām koku saknēm, atrakņā lapas gar klajuma malu. Un, lūk, tur bariņā stāv vesela beku saime... Jurijs noņem no pleca grozu un noliek to uz palielāka ciņa. Tagad jāskatās visapkārt! Viņš jau sen izstrādājis savu metodiku. Vispirms jāpārliecinās, vai tas ir vai nav sēņu mežs; kad atrasta pirmā sēne, sīki jāapskata «katrs kvadrāts», pēc tam jāpārbauda viss «laukumiņš».

Spēj tikai muguru locīt. Sevišķi rūpīgi jāmeklē tās sēnes, kuras labi prot maskēties, — baravikas, gailenes un saldās krimildes. Tās ir ļoti viltīgas: te tās paslēpjas zālē, te ar lapiņu apsedzas, te palien zem vecas mizas gabala vai slapstās ēnā pie apsūnojuša laukakmeņa.

Kad atrastas baravikas, tad viss cits aizmirstas. Tā nav alkatība, bet azarts, tāpat kā biljardu spēlējot, kad veicas un bumbas izdodas vienu pēc otras iedzīt makos ... Jurijs vērīgi skatās visapkārt, ar nūjiņu paceļ zarus, apgriež apkārt vecas ozolu lapas, kuras dažreiz ir ļoti līdzīgas baraviku cepurītēm. Dažus soļus atkāpjas, apskata visu klajumu. Lūk, kur skaistule — deserta šķīvīša lielumā. Cepurīte nošķiebusies uz vienu pusi, saules staru apmirdzētie kātiņa sāni izskatās iedzelteni. Droši vien būs tārpu izēsta. Naža asmens mīksti ieslīd stingrajā, resnajā kātiņā, pie viena nogriežot arī blakus augošo sēni ar mazliet tievāku kātiņu. Griezuma vieta balta kā piens. Bet te jau vēl viena beka izbāzusi no biezās zāles savu samtaino, gandrīz melno cepurīti. «Meklē, Gagarin, neslinko! Vai ir gardāks uzkožamais nekā laba marinēta sēne?»

Jurijs nemaz nemanīja, kā viņš pa meža klajumiem un papardēm un zaķskābenēm piekaisītajiem eglājiem bija nonācis līdz alkšņu mežam, un devās arvien dziļāk alksnājā, kur mitrajās zemienēs auga asa zāle un kur vēl nebija nožuvusi rīta rasa un gaismas kūļos mutuļoja mitrie tvaiki, kas radīja iespaidu, it kā tie kustētos, peldētu kā dūmakaina mirāža. Biežāk un arvien tuvāk cits citam pagadījās ciņi, un nu jau zem zābakiem sāka šļakstēt mitrās dūkstis un brikšķēt kritušo bērziņu satrunējušie stumbri. Zālē un izstīdzējušajā, cietajā grīslī pazibēja un aizvijās zalktis, vairs nebija dzirdams putnu daudzbalsīgais koris, kas ar savām čalām un čivināšanu piedziedāja visu mežu... «Stāt, Gagarin! Apskaties visapkārt, padomā, kur tu esi iekūlies. Padomā,» viņš saka sev un noliek grozu uz ciņa. Tad sāk domāt un atcerēties: «Es gāju uz ziemeļiem, pēc tam pagriezos mazliet uz rietumu pusi, pie vēja izgāztās priedes, tur, uz tā uzkalniņa, nogriezos pa kreisi. Tur bija kails smilšu klajumiņš un vēl viena — četržuburu priede, tur, kur bija vecā šautuve. Nesteidzies: grozs ir gandrīz pilns. Pulkstenis ir divi. Kājas kļuvušas tādas pasmagas. Tatad kādus kilometrus piecpadsmit būšu nostaigājis ...» Jurijs skatās uz koku stumbriem, uz vainagiem un celmiem. Nosaka, kādā virzienā iet saule, un uzceļ grozu plecā. «Atradīsim. Interesanti, kā būs veicies Ļošam. Arī viņam ir labs ķēriens, kā īstam taigas medniekam. Droši vien kādu puspudu baraviku būs salasījis. Nu nekas, mēs vēl paskatīsimies, kurš kuru!»

Izvēlējies virzienu, viņš sāka soļot viegli un droši. Līdz tumsai vēl tālu. «Bet sēnes gan cita par citu labāka! Spiež plecu. Būs kādi pusotri spaiņi!» Tagad, kad maršruts ir izraudzīts, var soļot naski, pat nebēdnīgi. Kādu brīdi viņš mazliet apjuka, bet virziens bija izraudzīts, un viņš reti kļūdījās. Nu, izies no meža vienu vai divus kilometrus aiz apmetnes! Tur zīmīgākās vietas viņš iegaumēja jau tad, kad viņi brauca ar mašīnu. Tāds attālums ir tīrais sīkums. Tagad galvenais ir nenovirzīties sānis, jo labā kāja cilājas raitāk nekā kreisā. Tāpēc nepieredzējušam cilvēkam gadās riņķot pa mežu.«.

Bet acis pa paradumam pa zemi vien ložņā. Un viņš atkal noliek grozu un atkal noliecas pēc katras sēnes. Grozs pildās arvien vairāk, kā jau tam jābūt. Kad tas ir gandrīz pilns, bet ceļā arvien pagadās sēnes, Jurijs apsēžas zālē, uzmanīgi izber ieguvumu un sāk to šķi-rot, atlasīt, lai atbrīvotu vietu jaunām sēnēm. «Skat, esmu tārpainu paņēmis, bet tā ir apvītusi. Varam arī dažas cūcenes aizmest...» Un atkal viņš soļo droši un līksmi, jo tur, redz, vēja izgāztā priede, smilšainais pauguriņš un četržuburainā priede ar piekūna ligzdu. «Jānogriežas sānis. Nav vērts iet atpakaļ pa to pašu ceļu, jo tā grozu nepielasīsi.» Viņš nogriežas sānis, ložņā zem eglēm un bērziem, jo viņam nepiedienas atgriezties no tālā gājiena ar sliktām sēnēm. Kad viņš devās sēņot, Valentīna viņam nopakaļ sauca: «Nepaliec ilgi! Citādi es uztraukšos.» Jāmēģina taču atpirkties kaut vai ar labu guvumu. «Nu, mazliet pamaldījos, toties, skat, kas par sēnēm! Lietutiņš nav velti pūlējies. Sēnītes pamatīgas, tādas kā Klusina.»

Jurijs soļo dziedādams, kā vienmēr, kad ir labā omā. Viņš ir atraisījies no visa. Un ir kopā ar dabu. Tā pilnīgi pārņēmusi viņu savā varā. Acu priekšā lēkā saules zaķīši, bet sašaurinājušies redzokļi meklē zālē un starp vēja izgāztiem kokiem sēnes, nūjiņa pašķir zarus, un nazis pats griež sēni pēc sēnes. Jurijs neapstādamies apgraiza kātiņus un neskatīdamies liek sēnes grozā. Beku jau ir vairāk nekā simts — tas nav ne labi, ne slikti. Bet vismaz nav jākaunas. Paretam Jurijs atrauj skatienu no zemes, lai pārliecinātos, vai viņš iet pareizā virzienā, it kā kaut kur zemapziņā ieslēgtos programmēšanas ierīces relejs, kurš viņu ved pa kursu, un viņš sāk iet ātrāk. Patiešām viņš ir mazliet aizkavējies. Viņi droši vien gatavojas pusdienot, bet viņš vēl joprojām klaiņo. Jāsteidzas. Taču sēnes kārdina, liek apstāties, neļauj paiet garām, lai gan šeit nav tāda sēņu bagātība kā ziemeļos, kur, izgājis no mājām, grāb sēnes un mellenes vai ar lāpstu. Un tomēr šodien viņam ir paveicies!

«Tīrais negals,» domā Jurijs, «tāda kā sērga! Kas tā ir — vai alkatība? Bet vai tad var paiet garām tādām skaistulēm? Skat, kāds lēvenis mušmiru! Kā lai te baravikas nemeklē? Parasti tās aug blakus. Un te jau tās ir. Rau, cik brangas sēnes, «bumbulīši», kā teiks Ga-ločka! Nē, grēks būtu nepameklēt.» Un atkal viņš noliek grozu un rūpīgi pārmeklē tuvāko apkaimi pa «laukumiņiem» un «kvadrātiem». Cik reižu viņš jau bija sev teicis: «Diezgan», — taču zeme tur ciet, mežs aicina.

Bet nu jau tiešām ir diezgan! Jurijs, garām ejot, plūc brūklenes un mellenes un saujām ber mutē, pēc tam satin no bērza tāss turziņu, sasprauž to ar iešķeltu kociņu un sāk lasīt meitiņām ogas. Beidzot, atmetis visam ar roku, sāk soļot raitāk. «Gaida, droši vien neēd pusdienas! Raitāku soli!» Teniskrekls pies vīst, josta griež plecu, bet viņš tik soļo, spraukdamies caur zariem, priecādamies par sauli, zaļumiem un veiksmīgo sēņošanu.

Jurijs mīlēja atgriezties mājās pa citu ceļu. Arī tagad mašīna ripo, gāzelēdamās pa grambām, te kāds celmiņš pagadās zem riteņa, te ceļš ir tik izdangāts, ka kardāns šļūc pa zemi, te gadās kāda milzīga peļķe. Lukturi izrauj no nakts tumsas stabus, kokus, sīku eglāju. Līčlo* čiem vijas ratu iebrauktās sliedes.

— Nevajadzēja te braukt. Savā laikā jau Puškins bija teicis, ka drīz mums būšot labi ceļi, «paies kādi pieci simti gadu, ne vairāk», — joko Jurijs, kad jūt, ka pasažieri vairs nevar izturēt kratīšanu, bet pats domā: «Nevajadzēja te nogriezties, vajadzēja braukt apkārt, mēs jau sen būtu mājās. Ziemā Paša ielauza tiltiņu, tik tikko ncpakļuva zem ledus, un ko gan visu steigas dēļ nepiedzīvoja Hermanis, gandrīz mašīnu sadauzīja...»

Paretam viņam izdodas izbraukt ar draugiem medībās — uz Kalugas, Jaroslavļas vai Vladimiras apgabalu ...

Atpūta viņam dod varenu spēku pieplūdumu. Var atkal strādāt!

12

Rudenī Jurijs aizbrauca uz Ļuberciem, apmeklēja arodskolu, kurā viņš kādreiz mācījās. Viņš atbrauca valsts darba rezervju nodibināšanas divdesmit piektās gadadienas priekšvakarā.

Starp deviņiem izlaiduma teicamniekiem Jurijs ieraudzīja uz skolas goda plāksnes arī savu uzvārdu. Šeit viņš tika gaidīts. Gagarinam pastāstīja, ka pieci simti audzēkņu sacentās par tiesībām uzņemt viesos pirmo kosmonautu. Šo godu izcīnīja darbarīku atslēdznieku grupa.

Goda viesu grāmatā viņš ierakstīja:

«Ar prieku apmeklēju savu veco skolu. Šeit daudz kas mainījies šajos gados. Skola ir kļuvusi labāka, skaistāka, kulturālāka. Labi iekārtotajās mācību klasēs un kabinetos radīti teicami apstākļi zināšanu un profesionālo iemaņu apgūšanai. Novēlu skolas kolektīvam jaunus panākumus kadru sagatavošanā, sportā un sabiedriskajā dzīvē. J. Gagarins.»

Četrpadsmit gadu bija pagājis kopš tā laika, kad viņš pēdējo reizi noskrēja pa skolas kāpnēm, aizejot patstāvīgā dzīvē. Tagad, paraugoties atpakaļ, viņš neviļus nodomāja, ka ceļš, ko viņš ir nostaigājis, bijis pareizs.

1965. gadā Gagarini pārcēlās uz jaunu māju. Patīkamās rūpes, kas saistītas ar pārvākšanos jaunā dzīvoklī, viņam sagādāja sevišķu prieku — viņš pats nesa mēbeles, pats izplānoja interjerus, izvietoja daudzos suvenīrus un veltes (tiem vajadzēja ierīkot dzīvojamā istabā gar sienu plauktus un iestiklot tos). Viņš pabeidza to, ko nebija paguvuši pabeigt celtnieki. Vārdu sakot, viss notika tā, kā mēdz būt, kad pārceļas uz jaunu dzīvokli.

1965. gada decembrī Juri jam radās izdevība aizbraukt arī uz Murmanskas apgabalu, kur viņš bija dienējis aviācijā un kur sākās viņa patstāvīgās virsnieka gaitas... Jurijs apciemoja savu pulku, tikās ar vecajiem biedriem, viesojās pie Ziemeļu flotes jūrniekiem un zvejniekiem. Divas reizes dienā viņš uzstājās vienā no pilsētas klubiem, kur pastāstīja par saviem braucieniem un par kosmonautu sagatavošanu. Jurijs teica:

«Jau pagājis tas laiks, kad kosmonauti lidoja, lai pārbaudītu, kā viņi jūtas, kā pukst sirds, kāds ir pulss, lai pārbaudītu smadzeņu biostrāvas, iespēju strādāt bezsvara stāvoklī un citas medicīniskās būšanas. Tagad mums darba kārtībā ir svarīgāki, nopietnāki uzdevumi, kas saistīti ar lidojumiem uz citām Saules sistēmas planētām, ar lielu staciju radīšanu, kuras varēs ilgu laiku darboties kosmiskajā telpā.»

Gada beigās notika VĻKJS CK VIII plēnums, kurā apsprieda militāri patriotiskās audzināšanas jautājumus. Plašu runu šajā plēnumā teica Jurijs Gagarins. Viņš runāja par naida ieaudzināšanu pret agresoriem, pret mums svešo imperiālistu un pa verdzinātāju pasauli, par armijas dzīves atspoguļošanu literatūrā, par mūsu tautas varonības pilnās pagātnes cienīšanu, par kosmonautu tradīcijām un par daudz ko citu. Viņš arī teica: «Manuprāt, mēs vēl nepietiekami ieaudzinām cieņu pret varonības pilno pagātni, bieži vien nedomājam par pieminekļu saglabāšanu. Maskavā nojauca un neatjaunoja 1812. gadā celto Triumfa arku, nojauca Pestītāja baznīcu, kas bija uzcelta par naudu, kuru vāca visā valstī par godu uzvarai pār Napoleonu.»

Pēc neilga laika Triumfa arka, par kuru runāja Ju-rijs Gagarins, no jauna pacēlās Kutuzova prospektā...

Sestā nodaļa

Atvadīšanās no Korojova. — «Internacionāle» no kosmosa. — «Jo tuvāk mēs zvaigznēm, jo augstāks Komarova piemineklis.» — Darba dienas. — «Tāls kosmiskais sveiciens!» — Vēl viens diploms. — «Par kosmonauta profesionālo darbību.» — «Sapņot vajag vienmēr.» — 1968. gada 27. martā pulksten 10.41... — Planētas Zemes dēls.

Mācības un spraigā dzīve Centrā nevarēja grozīt izveidojušās tradīcijas. Kā vienmēr, viņi kopā sagaidīja Jauno gadu, pasniedza bērniem dāvanas un lika tiem iznēsāt Sala vectēva humoristiskās telegrammas, kuras sacerēja abi Pāveli un citi piloti. Piemēram, šādas:

Telegramma no kosmosa Marinai D.

Marina mīļā, sveicu Jaunā gadā,

Zini, šodien man ir īstens draugs Tas, kas mācībās un darbā dienas vada,

Kura stiprās rokās dzīve plaukst.

Tādus ļaudis cieņā, godā turu,

Tādus droši paņemt spēšu Līdzi ekspedīcijā jebkurā,

Katru darbu uzticēšu.

Vēlējumus sūtu,

Lai tu tāda kļūtu.

Sala vectēvs

Nogādājuši kosmonauti Gagarins un Befajevs. 1966. gada 1. janvāri.

Jā, Jaunais gads solījās būt laimīgs, bija gaidāmi jauni starti, jauni veikumi.

Runājot pa radio, J. Gagarins teica:

«Padomju programma kosmosa apgūšanai ir kompleksa. Tajā paredzēts veikt daudz dažādu eksperimentu gan uz Zemes, gan kosmosā. Tās izpildē iesaistīti tūkstošiem visdažādāko zinātnes specialitāšu pētnieku, daudzas zinātniskās iestādes, laboratorijas un rūpniecības uzņēmumi. Esmu aprēķinājis, kā auga kosmisko eksperimentu skaits, sākot ar sešdesmit pirmo gadu.

Tajā gadā mēs ievadījām orbītā sešus kosmosa objektus, bet jau nākamajā gadā — piecpadsmit, vēl pēc gada — sešpadsmit, bet sešdesmit ceturtajā gadā mūsu kosmosa floti papildināja trīsdesmit pieci lidaparāti.

Padomju kosmosa pētniekiem ļoti ražens bija 1965. gads. Kosmosa pētījumu tempu pieauguma līkne vēl straujāk gāja augšup kopš šā gada pirmajiem mēnešiem. Bet ne tikai un pat ne tik svarīga ir šīs parādības kvantitatīvā puse. Visu šo faktu uzmanīga analīze, no kuriem katrs, protams, modina lielu patstāvīgu interesi, apliecina kaut ko daudz svarīgāku.

Man šķiet — taisnība ne tuvu nav tiem, kuri uzskata mūsdienu kosmiskos veikumus tikai par posmu cilvēku zinātniskajā darbībā, tikai par zinātnes un tehnikas uzvaru. Nē, kosmosā gūtie panākumi pirmām kārtām ir mūsu tautas, marksistiski ļeņiniskā pasaules uzskata uzvara, uzvara, ko guvis materiālistiskais uzskats par dabu...»

Taču šis gads sākās traģiski. 14. janvārī pārstāja pukstēt Koroļova sirds. Jurijs zināja, ka Sergejs Pavlovičs gāja uz operāciju, bet viņš nekādi negaidīja, ka operācija tā beigsies... Koroļovs nekad nesūdzējās par savu veselību, dažreiz tikai ieņēma validolu, par ko nebija jābrīnās, ņemot vērā viņa darbu... Jā, viņš arī klepoja. Un pēkšņi kā trieciens, kā šoks: Koroļova vairs nav!

Jurijam visos sīkumos pastāstīja, kā tika izdarīta operācija un ka Koroļovam bijusi sirds mazspēja, ka ārsti to nebija gaidījuši... Bet viņš neko nedzirdēja, viņš bija kā apmāts, kad uzzināja šo vēsti. Koroļova vairs nav! Tādas bēdas visiem, visai mūsu zemei... Gagarins nolika klausuli, iekoda lūpā.

«Cik tad vecs viņš īsti bija? Pēc izskata viņam varēja dot kādus piecdesmit piecus gadus, varbūt vairāk...

Nē, decembri viņam bija dzimšanas diena... Šķiet — viņš dzimis deviņsimt sestajā... Jā, tikai piecdesmit deviņi. Viņš būtu varējis vēl ilgi dzīvot...»

Domas jaucās pa galvu. Jurijs atcerējās, kā Sergejs Pavlovičs stāstīja par saviem lidojumiem ar planieriem un lidmašīnām ar raķešu paātrinātājiem un kā reiz bija sprādzis dzinējs, ar šķembām ievainodams pilotu, bet viņš tomēr bija nosēdinājis lidmašīnu... Kā tika palaists pirmais Zemes mākslīgais pavadonis un kā taurētājs bija devis palaišanas signālu... Kā Tupoļevs viņam mācīja konstruēšanas mākslu... Jurijs atcerējās, kā viņš kopā ar Sergeju Pavloviču strādāja kosmodromā visu lidojumu laikā... Viņš izvadīja puišus un sagaidīja tos uz Zemes, var teikt, pie rokas ieveda viņus kosmosā. Cik daudz pateicības visi viņam parādā! Un arī viņš, Jurijs... Līdz pēdējam sīkumam viņš atcerējās gandrīz visas tikšanās ar šo neparasto cilvēku — institūtā, Centrā, mājās, vasarnīcā, atpūtā... Un tagad viņa vairs nav. Kā tagad viss norisēs bez viņa? Kuģa «Sojuz» būve taču jau tuvojas nobeigumam, bet galīgā pabeigšana ir viskomplicētākā šā darba daļa... Un pārējās sērijas — «Molņija», «Elektron», «Zond», «Proton» ... Viņa dēļ taču cilvēki varēja nedēļām ilgi neiziet no cehiem, viņa autoritātes un draudzīgā lūguma dēļ pat visbargākie ministri ātri atrada sakausējumus un aparātus, saīsināja termiņus un palielināja ražošanas jaudas. Tas bija tāda mēroga zinātnieks un cilvēks, kādu nav daudz. īsts krievu cilvēks, cilvēks ar milzīgu enerģiju, kurš iespēja visu. Organizators un zinātnieks. Teorētiķis un praktiķis. Koroļovs bija divkārtējs Sociālistiskā Darba Varonis un Ļeņina prēmijas laureāts. Viņa mirstīgās atliekas noteikti apbedīs Sarkanajā laukumā pie Kremļa sienas... Viņš bija radījis jaunu tautsaimniecības nozari. Protams, ne jau viens. Viņš saņēma stafeti no Ciolkovska rokām, kurš par vienu no jaunā zinātnieka pirmajiem darbiem bija teicis: «Grāmatiņa ir prātīga, saturīga un derīga ...»

Jurijs neprata un nemīlēja slēpt savas jūtas, un pašlaik viņam bija neiedomājami grūti.

17. un 18. janvārī viņš kopā ar biedriem stāvēja goda sardzē vispirms pie Koroļova šķirsta un pēc tam pie viņa urnas. Pa vaigiem viņam ritēja asaras un tik tikko valdāmas elsas sašķieba muti. Jurijs jau bija aizmirsis,

Kad bija raudājis. Viņam pat šķita, ka viņš nekad nav raudājis un neprot raudāt. Bet tagad viņš nespēja savaldīties, lai gan uz viņu skatījās tūkstošiem cilvēku...

Pēc tam Sarkanajā laukumā notika mītiņš. Pēdējais tajā runāja Gagarins. Viņš teica:

— Grūti iedomāties, ka mūsu vidū vairs nav lieliskā cilvēka, talantīgā zinātnieka un inženiera, nenogurstošā darbarūķa, dārgā Sergeja Pavloviča. Trūkst vārdu, lai pateiktu, cik dziļas ir mūsu bēdas un cik liels ir mūsu zaudējums...

Ar Sergeja Pavloviča vārdu saistīts vesels laikmets cilvēces vēsturē: pirmo Zemes mākslīgo pavadoņu palaišana, pirmie lidojumi uz Mēnesi un planētām, pirmie cilvēka lidojumi kosmiskajā telpā un cilvēka pirmā iziešana kosmosā...

Skan himna, dārd salūts, urnu ieliek nišā... Garām soļo karaspēka vienības, parādot pēdējo godu Sergejam Koroļovam...

Jurijs izgrieza no žurnāla «Ogoņok» Sergeja Pavloviča fotoattēlu un ielika to kabatas portfelī blakus apliecībai. «Lai no šīs dienas tas vienmēr ir pie manis,» viņš nolēma.

Pēc zinātnieka dzimtenē — Žitomirā noorganizētā S. Koroļova muzeja lūguma Jurijs uzrakstīja: «...Es gribētu atcerēties mūsu neseno smago zaudējumu. Mēs apbedījām vienu no Ciolkovska darba turpinātājiem, izcilo konstruktoru Sergeju Koroļovu. Mūsu tauta ļoti augstu vērtē šā cilvēka ieguldījumu kosmiskās telpas apgūšanā. Bet, kas attiecas uz mums, cilvēkiem, kuri strādāja kopā ar viņu, tad mēs viņu uzskatām ne tikai par skolotāju, bet arī par tēvu. Es ne vienu reizi vien esmu lūdzis no Sergeja Pavloviča padomu, pārrunājis ar viņu vienu vai otru problēmu. Nekad neaizmirsīšu, kā viņš mani izvadīja pirmajā kosmiskajā lidojumā...»

Janvāra beigās Jurijs aizbrauca uz Smoļensku, kur VĻKJS CK uzdevumā piedalījās komjaunatnes konferencē. Viņš apmeklēja arī Gžatsku, tikās ar vēlētājiem, risināja dažādus jautājumus partijas apgabala komitejā un apgabala izpildkomitejā.

1966. gads iegāja kosmonautikas vēsturē pirmām kārtām kā gads, kad sākās Mēness apgūšana. Tieši šajā gadā padomju zinātnieki un konstruktori pirmo reizi atrisināja divus ļoti sarežģītus zinātniski tehniskus uzdevumus: īstenoja stacijas «Luna-9» lēnu nolaišanos uz Mēness virsmas un Mēness mākslīgā pavadoņa orbītā ievadīja automātisko staciju «Luna-10». Koroļova iesāktais darbs tika sekmīgi turpināts.

1966. gada pavasarī Jurijs Gagarins bija partijas XXIII kongresa delegāts. Kopā ar viņu par kongresa delegātiem tika ievēlēti H. Titovs, A. Nikolajevs, P. Po-povičs, V. Bikovskis, V. Nikola jeva-Tereškova, V. Komarovs, P. Beļajevs un A. Ļeonovs. Jurijs sēdēja prezidijā, kad ieslēdza automātiskās starpplanētu stacijas «Luna-10» balsi, kas caur kosmosa telpu līdz Kremļa Kongresu pilij atnesa partijas himnas skaņas.

Gagarins ļoti labi saprata, cik smalks un sarežģīts darbs bija jāveic, lai no Mēness apkaimes, komplicētos aparātos pārveidodamās, atlidotu šī melodija, kas viņu tā saviļņoja...

Sēžot pieklusušajā zālē, viņš atcerējās, kā pēc kāda mītiņa Ļubercu rūpnīcā strādnieki dziedāja Internacionāli. Viņš par to rakstīja laikrakstā «Krasnaja zvezda»:

«Strādnieki bija sapulcējušies vai nu svinīgā sapulcē, vai konferencē. Uzaicināja arī mūs, pusaudžus, paklausīties, ko saka vecākie strādnieki. Un mēs klausījāmies. Un daudz spēcīgāk nekā runas mūs saviļņoja, pat jāsaka — ļoti stipri ietekmēja dziedāšana sapulces beigās. Strādnieki dziedāja partijas himnu — Internacionāli. Savā acu priekšā vēl arvien redzu gadus četrdesmit piecus vecu liela auguma strādnieku ar cietām, iesirmām ūsām un lielām, dzīslainām rokām. Viņš dziedāja varbūt ne sevišķi prasmīgi, bet ar kādu neatkārtojamu sirdsdegsmi plūda vārdi: «Mēs jaunu pasauli sev celsim...»

Kopš skolas laikiem man ir izveidojusies stingra pārliecība, ka tieši darba cilvēks, visu zemes bagātību radītājs un saimnieks, var pārveidot pasauli, kaldināt laimi. No viņiem, darba cilvēkiem, komunistiem, es mācījos, ar viņu uzskatiem salīdzināju savas domas un rīcību.

Paradums strādāt man ļoti noderēja, apgūstot kosmonauta profesiju. Un svarīgs nav tikai fiziskais rūdījums^ bet tieši strādnieka raksturs, uzticība darbam, vēlēšanās strādāt. Citiem vārdiem sakot, darbs, kas tiek darīts ar patiku, ar priecīgu gandarījumu...

Kad ieņēmu vietu kabīnē, lai dotos pirmajā ceļojumā ārpus atmosfēras, es domāju par tiem, kuru rokas bija radījušas šo mūsu gadsimta brīnumu. Šķita — cauri skafandram jūtams siltums, ko atstājušas strādnieku delnas metāla korpusā, kabīnes aparātos.

Gan pirms lidojuma, gan pēc atgriešanās no kosmosa es tikos ar inženieriem un strādniekiem. Viens no viņiem teica:

— Jūs, puiši, kaut arī augstu lidojat, tomēr neatraujieties no mums. Jūsu saknes ir šeit, uz zemes, darba-tautā.

Pareizi teikts: tieši šeit ir mūsu saknes! Un ne tikai saknes, bet arī visa serde! Tāpēc es vienmēr ar godbijību un mīlestību raugos gan uz zinātnieku, gan uz karavīru, gan us cilvēku strādnieka darba tērpā. Savās domās es allaž redzu Ļubercu rūpnīcas plecīgo strādnieku, kurš dzied Internacionāli: «Mēs jaunu pasauli sev celsim ...»»

1966. gada maijā Jurijs Gagarins piedalījās VĻKJS XV kongresa darbā. Viņam bija uzdots nodot kongresam Maskavas un Piemaskavas jaunatnes dāvanu — Mēness un tā mākslīgā pavadoņa modeli.

Toreiz maijā Jurijs Gagarins uzrunāja pionierus Sarkanajā laukumā. «Audziet par īstiem komunistiem,» viņš teica. «Labi mācieties. Ceļš uz zināšanām sākas ar reizrēķinu un pirmo diktātu. Bieži mēdz teikt, ka lidojums kosmosā ir varoņdarbs. Bet varoņdarbam jāgatavojas. Gan rīta rosmes laikā, gan sēžot skolas solā, gan pionieru nometnē.»

Uz rūpnīcas stāpeļiem tuvojās nobeigumam kuģa «So-juz» būvdarbi un izmēģināšana stendā, tika palaistas jaunas nesējraķetes. Vladimirs Komarovs un viņa draugi kuģa sakārtošanas un regulēšanas gaitā rūpīgi iepazinās ar jauno materiālo daļu.

6. jūlijā Padomju Savienībā tika ievadīta Zemes mākslīgā pavadoņa orbītā trešā «Proton» tipa kosmosa stacija. Stacijas lielais svars (vairāk nekā divpadsmit tonnu) deva iespēju uz tās uzstādīt aparatūru vairāku

fundamentālu fizikas problēmu, piemēram, superlielu enerģiju primāro kosmisko staru pētīšanai. Staciju «Proton» ievadīja orbītā ar raķetēm, kuras bija trīs reize3 spēcīgākas par kuģa «Vostok» nesējraķeti.

S. Koroļova nāve nepagausināja kosmiskās programmas īstenošanu. Mēs konsekventi, soli pa solim uzkrājām pieredzi un gājām uz priekšu.

3

Centrā atbrauca strādāt jauni cilvēki. Sarunājoties ar vienības kārtējo papildinājumu, Gagarins pastāstīja par kolektīva tradīcijām, par mācībām un darbu, par jaunajiem uzdevumiem. Viņš teica:

— Es gribētu pievērst jūsu uzmanību tādas rakstura īpašības attīstīšanai kā atjautība. Izmēģinātājam atjautība ir ļoti svarīga īpašība. Bet mēs visi zināmā mērā esam izmēģinātāji, jo vairumam no mums būs jauna mašīna vai jauna programma, kas ir gandrīz viens un tas pats.

Vārdu sakot, attīstiet sevī atjautību, analītisku domāšanu, noslīpējiet reakcijas! Bet mēs jums šajā darbā palīdzēsim. Tagad mums ir lieliski trenažieri. Un arī instruktori ir teicami.

Jums tūlīt jānoskaņo sevi tā, ka tieši jums būs jāatklāj jaunais. Vecākie biedri mums nenogurstoši atgādina arī to, ka mēs daudz ko vēl nezinām, ka mums vēl daudz kas jāsaprot, jāaptver, daudz kas jāiemācās, jāprot pilnīgi, pašaizliedzīgi ziedot sevi lietai, kurai mēs kalpojam.

Domāju, arī jums jāuzklausa šie padomi. Lidojumi ar katru reizi būs sarežģītāki — tie prasīs arvien lielāku atdevi. Un tāpēc ir jāmācās, jāuzkrāj zināšanas, jāprot tās izmantot praksē...

1967. gada priekšvakarā Centrā ieradās pazīstami žurnālisti. Bibliotēkas lasītavā tika pārrunātas kosmisko pētījumu perspektīvas. Jurijs ironizēja par korespondentu zinātkāri:

—• Tātad jūs gribat zināt, kas būs pēc ... trīsdesmit vai piecdesmit gadiem? Volodja, piemēram, līdz tam

laikam pabeigs adjunktūru, aizstāvēs doktora disertāciju, kļūs par akadēmiķi un vadīs biroju, kurā tiks konstruēti dažādi kosmiskie aparāti. Tieši viņš, jo līdz tam laikam Komarovs būs lidojis kosmosā vairāk par mums visiem. Bet es, Visuma pirmatklājējs, kā jūs mēdzat mani saukt, lai attaisnotu šo titulu, patiešām pastaigāšos «pa tālo planētu putekļainajām taciņām». Bet sešdesmit gadu vecumā otrreiz, varbūt arī trešoreiz pārslimošu cūciņu un kļūšu par Baikonuras starta laukuma pārzini. Tad Baikonura būs pionieru kosmodroms, tāpat kā tagad ir pionieru dzelzceļš, pionieru kuģniecība... Es stingri sekošu, lai jūsu mazbērni vizinātos ar raķetēm rindas kārtībā... Un lai tikai viņi pamēģina neklausīt kosmosa apgūšanas pionieri... Lūk, tā, tādā plāksnē, tādā aspektā, kā mēdz teikt Raikins.

— Jurij Aleksejevič, ko jūs pašlaik vēlētos tādu fantastiski nekosmisku? — kāds jautāja.

— Karstu vasaras sauli un turklāt vēl kausu laba kvasa.

Aleksejam Ļeonovam jautāja, vai viņš lidojuma laikā domājis par to, kas no augšas nav redzams ar neapbruņotu aci.

— Un kā vēl! Lidoju pār taigu un it kā «pievilku», domās tuvināju to sev. Domāju tā: «Ciedri šalc uz sop-kām, strauti urdz ... Droši vien jau krastos uzziedējušas sniegpulkstenītes.» Domāju par lāčiem, kuri tur lejā klaiņo, par briežiem, par visādiem meža mazuļiem. Un, protams, par putnu dziesmām. Un tad kabīnē it kā sāka smaržot pēc meža, pēc pavasara ... Kad esi tik tālu no Zemes, tad tā kļūst vēl tuvāka. Vēl mīļāks šķiet katrs zāles stiebriņš, katrs bērziņš . ..

Es šķērsoju visas dabas zonas. Redzēju tundru, taigu, stepi, tuksnesi... Vārdu sakot, visu to, par ko kādreiz atbildēju stundās un toreiz veltīgi mēģināju, tā sakot, iztēloties šo karti dabā. Tagad šī karte bija lejā dzīva.

Kādreiz droši vien izgudros tādu aparātu speciāli kosmonautiem, kuri atrodas simtiem tūkstošu kilometru attālumā no Zemes, lai viņi jebkurā brīdī varētu ielūkoties jebkurā mūsu zemes nostūrī, lai pēkšņi blakus viņiem atrastos rudzupuķes vai priežu sils ar sēnēm, ar brūklenēm, vai krauķi uz mitrās zemes. Nu, bet pagaidām to visu nesu sevī...

Kosmonauti līksmi sagaidīja Jauno gadu, Pāvels Popo-vičs pat uzrakstīja dzejoli. Viņi kārtoja eksāmenus. Centra jaunais papildinājums sekmīgi iesaistījās mācībās un darbā.

...Jurijs no Maskavas uz mājām atbrauca diezgan vēlu, kā tas pēdējā laikā bieži mēdza būt. Valentīna un meitiņas jau gulēja. Viņš klusi, baidīdamies, ka neiečīk-stas durvis, ienāca, pārģērbās, nomazgājās, iegāja virtuvē un atrada pannu un tējkannu, kas bija apsegtas ar tīriem dvieļiem. Neiededzis gaismu, iegāja ēdamistabā, paēda, padzēra stipru «polāro» tēju un tāpat pa tumsu atgriezās savā kabinetā.

Meiteņu istabā bija dzirdama vienmērīga elpošana, kas sirdī viesa siltuma, mājīguma un tīrības sajūtu. Ar visu savu būtni viņš izjuta, cik pareizi bija rakstījis Ekziperī: «Brīnumainākais nav tas, ka māja dod mums patvērumu vai siltumu... bet gan — ka tā palēnām nogulsnējusi mūsos šo maiguma devu...» Tas ir teikts ļoti precīzi un gudri.

Padomājis par visu to, Jurijs izdarīja kārtējos ierakstus dienasgrāmatā, ko viņš mēdza darīt ļoti regulāri, pēc tam pierausa sev klāt prāvu vēstuļu žūksni un sāka atvērt aploksnes: agrāk viņam neiznāca laika ar tām nodarboties. Kopš gada sākuma bez eksāmeniem akadēmijā viņam bija daudz citu rūpju: tuvojās nobeigumam jaunā kuģa «Sojuz» būvdarbi. Vladimirs Komarovs un viņa grupa rosīgi gatavojās lidojumam. Jurijs ļoti aktīvi piedalījās šajā sarežģītajā darbā. Viņš kopā ar biedriem brauca uz konstruktoru biroju, bija klāt izmēģinājuma palaišanās, palīdzēja draugiem treniņos.

4

Aprīļa sākumā gandrīz visa vienība izlidoja uz kosmodromu.

Koroļova vietnieks, kas tagad viņa vietā vadīja lidojuma tehnisko sagatavošanu un labi pazina viņus, sagaidīja tos pilsētiņā kā vecus paziņas. Viss bija gandrīz tāpat kā vienmēr.

Un 23. aprīlī ēterā atskanēja jauns TĀSS ziņojums:

«1967. gada 23. aprīlī pulksten 3.35 pēc Maskavas laika Padomju Savienībā Zemes pavadoņa orbītā ar spēcīgu nesējraķeti tika ievadīts jauns kosmosa kuģis «So-juz-1». Kosmosa kuģi «Sojuz-1» pilotē Padomju Savienības pilsonis PSRS lidotājs kosmonauts, Padomju Savienības Varonis inženierpulkvedis Vladimirs Komarovs, kas agrāk veicis kosmisko lidojumu ar kuģi «Voshod» ...»

Neilgi pirms tam, atbildot uz Vissavienības radio korespondenta apsveikumiem sakarā ar viņa apstiprināšanu par jaunā kosmosa kuģa komandieri, Vladimirs Komarovs teica:

— Es, protams, esmu ļoti priecīgs un lepojos ar to, ka man parādīta tik liela uzticība — piedalīties šā kuģa izmēģinājuma lidojumā. Kuģis ir pilnīgi jauns, es teiktu — daudz sarežģītāks nekā tie kuģi, ar kuriem lidoja mani biedri un draugi un ar kuru es lidoju pagājušo reizi kopā ar Konstantinu Feoktistovu un Borisu Jegorovu.

Sos divus gadus mēs ļoti daudz strādājām. Strādājām rūpnīcās, dažādos konstruktoru birojos un laboratorijās, vienkārši sakot, iepazināmies ar jauno tehniku. Iepazināmies ar tām sistēmām un iekārtu, kuru bija paredzēts uzstādīt šajā jaunajā kuģī. Kopā ar mani gatavojās citi biedri, kuri bija lidojuši ar kuģiem «Vostok» vai «Voshod». Sagatavošanās ne ar ko būtisku neatšķīrās: mūsu parastais darbs organizācijā, kur mēs strādājam, kur mācāmies un gatavojamies kārtējiem lidojumiem.

— Jūs sakāt, ka tas ir parasts darbs. Un tomēr jūsu profesija ir neparasta, pagaidām reta profesija...

— Es nezinu, ko lai pagaidām saku par profesiju. Kad pirmo reizi lidoja Jurijs Gagarins... Jā. Toreiz tas viss bija kaut kas neparasts. Un mēs pat uztraucāmies. Pārdzīvojām, nezinājām, kā turpmāk norisēs mūsu darbs. Bet tagad, pēc vairākiem lidojumiem ar kuģiem «Vostok» un «Voshod», kad mēs jau pilnīgi droši varam teikt, ka strādāt un dzīvot kosmiskās telpas apstākļos var, mūsu lidojumi jau zināmā mērā kļūst parasti. Un tajā pašā laikā, protams, tie ir neparasti, kā, piemēram, gaidāmais lidojums. Tas būs lidojums ar jaunu kuģi, kas ļoti atšķiras no tiem, ar kuriem jau ir lidots, gan pēc saviem uzdevumiem, gan arī pēc saviem izmēriem.

Ceru, ka pēc lidojuma mēs tiksimies, un tad es varēšu jums sīkāk pastāstīt gan par kuģi, gan par to, kādu darbu izpildīju lidojuma laikā.

Ari Jurijs zināja, ka tas nav vienkārši jauns, bet gan kvalitatīvi jauns kuģis. Tajā var lidot veselu mēnesi. Strādāt var bez skafandra, parastajā tērpā, tiesa gan, ar laringofonu un telefona austiņām. Kuģis var izdarīt manevrus kosmosā līdz 1300 kilometru kopgarumā.

Jurijs — Komarova dublieris šajā lidojumā — pavadīja Vladimiru uz apkalpes fermu augšējo platformu. Viņi sirsnīgi saskūpstījās. Paspieda viens otram roku. Apmainījās novēlējumiem. Taisnību sakot, viss jau bija pārrunāts...

Viņi atvadījās, Jurijs kāpa lejā pa kāpnēm un domāja:

«Jā, tagad atkal atliek tikai gaidīt. Protams, arī Vo-lodja bija ilgi gaidījis, sevišķi savu pirmo lidojumu. Gadījās gan trūce, gan šī ekstrasistole... Viņam ir lielisks raksturs, bet tā ir bagātība visam mūžam. Nesen viņam lika priekšā strādāt par partijas komitejas atbrīvoto sekretāru. Viņš arī tagad ir partijas komitejas loceklis. Taču viņš pateicās un atbildēja, ka no viņa kā inženiera, kā kosmonauta izmēģinātāja būšot vairāk labuma. Arī tas taču ir partijas darbs... Un vēl kāds!

Pēdējos gados kosmodromā bija ieviesies saspringts darbdienu ritms. Gandrīz katru dienu kaut kas tika palaists. Patiešām — cilvēki strādā, un tas ir viss. Bet, ja labi padomā, kas te notiek! Cik milzīgs solis tiek sperts uz priekšu ar katru lidojumu! Pat sērijā «Kosmoss». Un cik milzīgu darbu te veic! Un kā ir ar cilvēkiem? Visu darbu pabeidz viens cilvēks. Viņam tiek uzticēts viss. Un izskatās, it kā viņa dēļ viss tiktu darīts. Nē, strādā visi kopā. Un viņš veic tikai daļu no kopējā darba.»

Lejā vēl stāvēja cilvēki, uz fermām atradās starta vīri, pazīstami inženieri. Jurijs sasveicinājās. Laukumu, raķeti un kuģi apgaismoja augstos mastos uzstādīti spēcīgi prožektori, kādi mēdz būt stadionos vai lielās dzelzceļa stacijās. To stari šķēla zilo pirmsausmas tumsu, it kā kliedējot to, un tā kļuva blāvāka, sāka spīdēt kā rēgains lāzera kristāls. Kaut kur austrumos, Kazahijas stepju tālēs, ausa saule.

Apbrīnojami! Volodja dodas lidojumā tikpat kā parastajā reisā ar lidmašīnu ...

Tomēr starta aina šoreiz bija neparasti spilgta, pat pārsteidzoša. Jauna raķete. Pirmsausmas tumsa. Prožektori. Varbūt tāpēc Jurijam šķita, ka liesma ir spilgtāka, ka dārdoņa skaļāka, ka zeme tiek satricināta spēcīgāk, — to dzird un redz pat šeit, betona telpā, kas atrodas gandrīz kilometra attālumā no starta platformas ...

Visu laiku, gandrīz no skaitīšanas sākuma, Jurijs uzturēja sakarus ar kuģa «Sojuz» komandieri.

Komarova balss skanēja tieši tāpat kā pirms divarpus gadiem — skaidri un mierīgi. Un pat pazīšanās signāls bija palicis tas pats. Ziņojumi bija lakoniski un maksimāli precīzi.

Ritēja pirmās minūtes pēc starta, un Jurijs atgādināja, ka «Ausma» gaida pārskata ziņojumu, gaida kosmisko reportāžu par iziešanu orbītā.

— Runā «Rubīns», runā «Rubīns», es jūs sapratu. Viss ir labi. Pārslodzes ir nelielas, pavisam nelielas ... Plūsm-virzis atdalījies... Tūlīt atvēršu iluminatora aizlaidnes ... Debesis melnas. Gan kreisajā, gan labajā iluminatorā redzamas melnas debesis. Saule ir lejā zem manis, aizmugurē... Sāku izpildīt programmu. Ziņoju kabīnes parametrus... — vienkārši un ikdienišķi teica Vladimirs.

Nākamajās stundās viņš sīki analizēja katru lidojuma posmu, visu sistēmu darbību. Pēc programmas pārraidīja apsveikumus to valstu tautām, pār kurām viņš lidoja, ziņoja kabīnes parametrus un informēja par savu pašsajūtu, koriģēja «Globusu» un pulksteni, izdarīja daudz dažādu novērojumu un pētījumu.

Otrās dienas vidū kuģis «Sojuz» izgāja no radiore-dzamības joslas un pats kosmonauts un daudzi no tiem, kas sekoja viņa lidojumam, varēja atpūsties: kosmodromā vairums cilvēku nebija gulējuši gandrīz diennakti. Arī Jurijs aizgāja nosnausties līdz pulksten 21. Pilsētiņā lija lietus — tā šeit bija reta parādība. Stepē ziedēja tulpes un īrisi.

Pulksten 21.20 Komarovs atkal uzņēma sakarus un turpināja strādāt saskaņā ar lidojuma programmu. Viņš ziņoja, ka visas sistēmas darbojas normāli, ka viņa pašsajūta ir teicama. Sakari bija stabili. Dzirdamība ļoti laba.

24. aprīlī pulksten 4 un 50 minūtēs notika kārtējais sakaru seanss. Kuģa «Sojuz» komandieris atkal ziņoja, ka kabīnes parametri ir normas robežās, ka visas kuģa sistēmas funkcionē normāli, ziņoja par vairākiem ekspe-

Gan viņš, gan Jurijs, gan citi cilvēki zināja, ka pašlaik sākas visgrūtākais un visatbildīgākais lidojuma posms — laišanās lejā un nolaišanās ar izpletņiem. Jau bija pilnīgi apslāpēts pirmais kosmiskais ātrums, un kuģis «Sojuz» laidās lejā precīzi pa nolaišanās trajektoriju ...

rimentiem, kas izdarīti saskaņā ar kuģa izmēģināšanas programmu. Viņš izdarīja manevrēšanu, pārbaudīja mašīnas mezglu un agregātu darbu dažādos režīmos, precīzi un sīki raksturoja katru sistēmu un kuģi kopumā.

Deviņpadsmitajā riņķojumā izmēģinājumu un pētījumu programma tika pabeigta, un Komarovs saņēma norādījumu sagatavoties kuģa piezemēšanai. Tā stabilizācija, orientēšana un bremzēšanas dzinēj iekārtas ieslēgšana norisēja normāli.

— Viss noris lieliski, — ziņoja Komarovs. — Bremzēšanas dzinēj iekārta ieslēdzās precīzi. Aparātu nodalījums atdalījies. Ielidoju atmosfērā. Viss noris normāli. Pašsajūta normāla, — it kā mierinādams visus, kas atrodas uz Zemes, atkārtoja Komarovs.

Sešpadsmit līdz divdesmit minūtes, kad sadeg antenas un nav sakaru, ir visgrūtākās visiem, kas gaida uz Zemes. Antenas uzliesmoja kā salmi, saliecās, nokaita sarkanas un sadega. Liesmas pārņēma nolaižamo aparātu. Jurijs pats to bija pārdzīvojis un nu jau daudz reižu domās arvien no jauna pārdzīvoja šos brīžus katras nolaišanās laikā... «Dedz, dedz, man tik un tā klāt netiksi. Galvenais ir saglabāt mieru un pacietību,» kā teica Andrijans. No novērošanas un sekošanas punktiem ziņoja, ka viņi vada kuģi. Jurijs domās skaita, raugoties pulkstenī: 9000 metru ... 8000 ... 70^9 . .. Izsviesti izvilkšanas izpletņi. .. Tūlīt atvērsies galvenie izpletņi, un kuģis vienmērīgi nosēdīsies ...

Rit minūtes, bet meklēšanas grupa vēl neko neziņo. Kuģa piezemēšanai jau jābūt pabeigtai, taču telefoni un radio klusē. Varbūt viņi vienkārši pazaudējuši kuģi, kad tas zemu lidoja pie apvāršņa? Kas noticis?

— Atbrīvot visus kanālus! Pārbaudīt sakarus, izsaukt sekošanas posteņus!

Pārbaudīja. Viss ir normāli. Tikšķ elektriskie pulksteņi. Tik tikko dzirdami tikšķ arī hronometri. . . Visi jau sapratuši, ka kaut kas noticis, bet visi domā, ka tas ir saistīts ar rācijas un peilētāju bojājumu. Neviens negrib ticēt, ka ar kuģi būtu kaut kas atgadījies. Cik daudz reižu tas jau bija sekmīgi nosēdināts, bet tagad tajā ir kosmonauts inženieris, gandrīz vai visvairāk pieredzējušais. Ne velti viņš bija strādājis par lidotāju izmēģinātāju. «Gan jau viņš momentāni tiks skaidrībā, kas noticis...» domāja Jurijs un visi pārējie, lai gan skaļi baidījās bilst kaut vārdu — visi klausījās, pieplakuši pie skaļruņiem, klusēdami gaidīja pie tiešajiem telefoniem.

Un pēkšņi atskanēja kā bumbas sprādziens: «Ar Ko-marovu notikusi nelaime!» Štropes savijušās, sažņaugušas izpletņa kupolu, kuģis nav varējis apslāpēt ātrumu un kā akmens nokritis lejā... Tas bija noticis Oren-burgas stepē ...

Nekas tamlīdzīgs šeit vēl nekad nebija atgadījies, ja neskaita to dienu, kad pa neaprēķinātu trajektoriju aizlidoja viens no kuģiem «Vostok» ar sunīšiem... Visi bija pārliecināti, ka nekas tāds vairs nenotiks un nekādā gadījumā ar cilvēku. Un tomēr tas bija noticis...

«Volodjas vairs nav. Un neviens viņu nekad vairs neredzēs ...» domāja Jurijs, vēl nespēdams samierināties ar domu, ka draugs gājis bojā. «Nav! Nav! ...»

Asaras ritēja pa vaigiem, un viņš, lai nerādītu tās cilvēkiem, izgāja no sakaru punkta. Kosmodromā valdīja dziļš sastingums. Visi runāja čukstus. Bija pagājusi tikai viena diennakts kopš tā brīža, kad Jurijs viņu apskāva, pirms nepilnas stundas vēl bija dzirdējis viņa balsi... Un nu viņa vairs nav un nekad nebūs ... Jurijs centās ne par ko nedomāt. Nemaz nedomāt. Ļaudis apgalvo, ka jogiem tas izdodas, bet viņam neizdevās. Viņš kā kinolentes kadros redzēja ainas no Komarova pilnska-nīgās un grūtās dzīves. . . Atmiņā atausa tikšanās, sarunas, kopīgi veiktie darbi... Un skaudras sāpes sažņaudza sirdi. Bet pat šajā brīdī viņam neienāca prātā doma, ka viņš, dublieris, varēja būt Vladimira vietā: visu nomāca doma par drauga bojāeju...

Visi, kas vēl neko nezināja, pēkšņi dienā pa radio izdzirdēja skumjas melodijas, kuras nomainīja brašos maršus un svinīgās dziesmas. Pēc tam visā pasaulē kā pērkona grāviens atskanēja TĀSS ziņojums:

«Par PSRS lidotāja kosmonauta, Padomju Savienības Varoņa inženierpulkveža Vladimira Komarova bojāeju ...

... Kad bija veiktas visas ar pāreju uz nolaišanās režīmu saistītās operācijas, kuģis sekmīgi izgāja visgrūtāko un atbildīgāko bremzēšanas posmu atmosfēras blīvajos slāņos un pilnīgi apslāpēja pirmo kosmisko ātrumu.

Taču septiņu kilometru augstumā, atveroties izpletņa galvenajam kupolam, kosmosa kuģis — pēc provizoriskiem datiem, štropju savīšanās dēļ — sāka nolaisties ļoti strauji, un tas bija V. Komarova bojāejas cēlonis.

Izcilā kosmonauta... pāragrā nāve ir smags zaudējums visai padomju tautai...»

Jurijs zināja, ka ceļš uz zvaigznēm nav rozēm kaisīts, ka šajā grūtajā ceļā upuri ir nenovēršami. Tomēr viņš nekad nedomāja, ka tas notiks. Kosmosa kapsulā taču jau bija sadeguši Virdžils Grisoms, Edvards Vaits un Rodžers Čafijs. Tagad bija gājis bojā Komarovs.

Nē, mūs nesalieks lielais zaudējums, komunisti nav tie cilvēki, kas atkāpjas neveiksmes priekšā. Jurijs labi atcerējās vārdus, kurus, tiekoties ar kuģa «Voshod» apkalpi, teica L. Brežņevs: «... mēs, padomju cilvēki, neuzskatām savus kosmiskos pētījumus par pašmērķi, par kaut kādu «sacīksti». Mums dziļi svešs ir azartisku spēlmaņu gars lielajā un nopietnajā kosmiskās telpas pētīšanas un apgūšanas darbā...»

Savā laikā Jurijs centās izlasīt visu, kas literatūrā rakstīts par lidotājiem, vēlāk — par kosmonautiem. Jau tad, kad viņš vēl dienēja pulkā, viņam iepatikās A. Kuprina stāsts «Pazaudētā sirds». Kad gāja bojā draugi, viņš vienmēr atcerējās šo stāstu, it sevišķi vienu vietu tajā: «... Bet, ja bija nosities vai bīstami sakropļojies pats lidotājs, tad viņu veda uz hospitāli. Un tajā pašā stundā, kaut arī viņa līķis vēl gulēja turpat, visiem redzamā vietā, lidlaukā, visi lidotāji, kas pildīja dienestu, izstūma no angāriem vai iekāpa turpat uz lidlauka sagatavotos lidaparātos un traucās debesīs. Pieredzējušie piloti mēģināja izpildīt to uzdevumu, kas todien tika dots viņu nelaimīgajam biedram, citi centās pārspēt savus personiskos rekordus . . .

Velti būtu mēģināt noskaidrot kara aviācijas reglamenta paragrāfos, kā ieviesies tāds izaicinājums liktenim ...»

Kad Gagarins bija mazliet atguvies, viņš nolēma nekavējoties iesniegt ziņojumu par to, ka tieši viņam, vienam no Centra vadītājiem, Komarova dublierim, jāatkārto viņa lidojums. Jā, tieši viņam no jauna jāveic pilns kuģa «Sojuz-1» izmēģinājumu cikls: Juri jam nevajag speciāli gatavoties šim lidojumam — viņš teicami zina gan materiālo daļu, gan programmu, jo visus pēdējos mēnešus viņš vienmēr atradās blakus Komarovam. Gagarins bija pilnīgi pārliecināts, ka kuģis ir labs. Pilnveidot izpletņa sistēmu nav sevišķi sarežģīts darbs. Un katrā ziņā kādam vajadzēs atkārtot lidojumu, jo šo posmu apiet nevar.

Un Jurijs iesniedza ziņojumu. Viņš staigāja no viena priekšnieka pie otra, viņu nomāca tas, ka bija jācīnās par sevi. Un vēl vairāk tas, ka viņš juta, kaut arī neviens viņam to neteica, ka viņu saudzē kā dzīvu relikviju un tāpēc negrib sūtīt šajā lidojumā. Jurijs laida darbā visus argumentus, taču nekas nelīdzēja ... Un viņam bija jāpaliek uz Zemes un jānodarbojas ar tām lietām, ar kurām viņš lidz šim bija nodarbojies...

5

25. aprīļa rītā urna ar bojā gājušā varoņa pīšļiem, kas bija atvesti no Orenburgas stepes, tika novietota Padomju Armijas Centrālā nama Sarkankarogotajā zālē.

Pulksten 12 pirmie goda sardzē pie urnas stājās valdības komisijas locekļi. Tajā ir arī Gagarins.

Urna slīgst ziedos, ap to ir vainagi un lentes ... Iedomājoties vien, ka Vladimira vairs nav, sāpēs sažņaudzas sirds, grūti elpot. Jurijs paiet sānis. Viņa vietā stājas citi. Nāk karavīri, konstruktori, partijas un padomju darbinieki, sabiedriskie darbinieki.

Pulksten 12.30 goda sardzē stājas partijas un valdības vadītāji, tie, kuri daudz pūļu veltījuši mūsu zemes kosmiskās programmas organizēšanai un īstenošanai.

Cilvēki nāk un nāk. Zālē ienes arvien jaunus vainagus. Mainās goda sardze. Jurijs noskatās, bet neko neredz. Nekad vēl pēc Koroļova nāves sēras nav pārņēmušas viņu tik spēcīgi. Tas nav viņa pirmais zaudējums. Bet pirmo reizi viņu tik smagi nospiež bēdas. Jurijs nekad nebija varējis iedomāties, ka šis nopietnais puisis ar brūnajām acīm, šis sirsnīgais un atklātais cilvēks kļūs viņam tik tuvs.. ? «Cik gan smagi ap sirdi jābūt

Vaļai un bērniem, kaut kas jādara viņu labā,» Jurijs domā par Komarova ģimeni.

Skan sēru marši, skumjas, sirdi plosošas melodijas ... Smagi. Grūti, pat neiespējami samierināties ar domu, ka Volodjas vairs nav, nav Komarova, . «Rubīna» ...

26. aprīlī ap pusdienas laiku goda sardzē stājas lidotāji kosmonauti. Viņu vidū ir arī Jurijs ...

Pulksten 13 zālē paliek tikai piederīgie un tuvinieki. Jurijs neaiziet no zāles. Viņš atbalsta zem rokas Valentīnu Komarovu, kura tikai ar grūtībām var paiet — tik smags viņai ir šis brīdis ...

Sēru gājiens dodas uz pilsētas centru, uz Sarkano laukumu. Lēni virzās uz priekšu bruņutransportieris ar la-feti, kas pārklāta ar melnu krepu. Karogi noliekti. Virsnieki nes spilventiņus ar ordeņiem . . .

Pulksten 3 dienā sākās sēru mītiņš. Atklājot mītiņu, Politbiroja loceklis, PSKP CK sekretārs M. Suslovs teica, ka biedrs Komarovs bijis viens no pirmajiem padomju kosmonautiem — talantīgs kosmosa kuģu izmēģinātājs, drošsirdīgo kosmiskās telpas pētnieku izcilās plejādes loceklis... Tas, ko viņš paveicis savā neilgajā mūžā, nekad neizzudīs no padomju ļaužu atmiņas...

Zinātņu akadēmijas prezidents M. Keldišs uzsvēra, ka Vladimirs Komarovs pilnīgi izpildīja lielo un sarežģīto jaunā kuģa izmēģināšanas programmu un veica visus paredzētos zinātniskos eksperimentus. To veicot, viņš no jauna demonstrēja savas plašās zināšanas, pieredzi un stingro gribu.

Ļihačova autorūpnīcas atslēdznieks J. Karasteļins atzīmēja, ka Komarovs neilgi pirms lidojuma nosvinēja savu četrdesmito dzimšanas dienu. Strādnieka dēls Vladimirs Komarovs piecpadsmit gadu vecumā savu dzīvi saistīja ar aviāciju... Kosmosa iekarotājiem uzceltā obeliska granīta pamatnē starp padomju kosmonautu vārdiem Vladimira Komarova vārds ir iekalts divas reizes...

PSKP Maskavas pilsētas komitejas sekretārs V. Pavlovs runāja par to, cik dārgs maskaviešiem ir Vladimira Komarova vārds. Maskavā viņš ir dzimis un audzis. Šeit viņš beidza Zukovska Gaisa kara akadēmiju . . . Galvaspilsētas darbaļaudis nekad neaizmirsīs viņa varoņdarbus kosmosa apgūšanā. Varoņi nemirst. Viņi uz visiem laikiem paliek ierindā.

Gagarins runāja pēdējais:

— Grūti izteikt dziļās sēras, ko pārdzīvojam mēs, kosmonauti, tāpat kā visi padomju ļaudis, pavadot pēdējā gaitā mūsu draugu un cīņubiedru Vladimiru Komarovu. Traģiski pārtrūka šā talantīgā un vīrišķīgā cilvēka dzīves pavediens, cilvēka, kurš veltīja visus spēkus un zināšanas, visu savu sirdsdegsmi, lai kalpotu mūsu lielajai sociālistiskajai Dzimtenei, komunismam . .. Lieliskā lidotāja kosmonauta Vladimira Komarova vārds pazīstams visā pasaulē, tas cieši saistīts ar padomju tautas milzīgajiem panākumiem kosmosa apgūšanā... Kosmonauti labi pazina Volodju ne vien darbā, bet arī viņa ģimenes, tuvinieku un paziņu lokā. Mūs vienmēr apbūra viņa dzīvesprieks, optimisms, vienkāršība, sirsnīgās jūtas pret ģimeni un lielā mīlestība pret bērniem. . . Mēs vienmēr atcerēsimies tevi, mūsu dārgais Volodja, un cienīgi turpināsim darbu, kuram tu ziedoji savu spilgto, lielisko dzīvi. ..

Sēru mītiņš beidzies. Kopā ar partijas un valdības vadītājiem Jurijs nokāpj no Mauzoleja tribīnes. Viņi paceļ urnu un dodas pie Kremļa sienas. Grand artilērijas atvadu salūts. Kovārņu bars aizspurdz no sienām un kupoliem un kā melns sēru šķidrauts aizsedz debesis . ..

M. Suslovs novieto urnu nišā blakus R. Maļinovska piemiņas plāksnei. Ar tādu pašu melnu plāksni, kurā iekalts Komarova vārds, viņa dzimšanas un miršanas gads, mēnesis un diena, tiek aizklāta niša ...

17. maijā laikrakstā «Komsomoļskaja pravda» tika publicēta speciālkorespondenta Jaroslava Golovanova saruna ar Juriju Gagarinu.

— Pēc Vladimira Komarova bojāejas, — uzsākot sarunu, teica korespondents, — mūsu redakcija saņēmusi ļoti daudz vēstuļu, kurās jaunieši un jaunietes lūdz ieskaitīt viņus kosmonautu vienībā. Lūk, viena no šīm vēstulēm, kuru atsūtījusi grupa Maskavas studentu. «Atbildot uz lidotāja kosmonauta Komarova traģisko bojāeju,» raksta studenti, «mēs esam gatavi jebkurā brīdī izpildīt mūsu partijas un Padomju valdības uzdevumu. Un, ja būs vajadzīgs, lūdzam atcerēties mūs.»

Gagarins teica, ka šādas vēstules bieži pienāk arī kosmonautu vienībā. Tajās apliecināta dziļa cieņa Vladimira Komarova piemiņai, nelokāma ticība, ka viņš savu darbu, savu dzīvi ziedojis cilvēku laimei.

— Bet dažās vēstulēs, — teica korespondents, — izteikta doma, ka tagad, pēc Komarova bojāejas, varbūt cilvēku lidojumi kosmosā uz kādu laiku tiks pārtraukti.

— Lidojumus kosmosā pārtraukt nav iespējams, — atbildēja Gagarins. — Tā nav kaut kāda viena cilvēka vai pat cilvēku grupas nodarbība. Tas ir vēsturisks process, pie kura likumsakarīgi ir nonākusi cilvēce savā attīstībā. Un kosmonauti lidos. Gan jauni kosmonauti, gan tie, kas jau lidojuši. Tiklab es, kā arī mani biedri saprot, ka Vladimira Komarova bojāeja ir traģiska nejaušība. Bet, kas attiecas uz runām par aizkavēšanos, tad nemaz nav jābūt pareģim, lai saprastu, ka jauna «So-juz» tipa kuģa lidojums būs iespējams tikai tad, kad būs pilnīgi noskaidroti pirmā kuģa bojāejas cēloņi, kad tie būs novērsti un izdarīti turpmākie izmēģinājumi. Protams, tam ir vajadzīgs laiks.

Un jāiegaumē vēl tas, ka nekas cilvēkiem netiek dots par velti. Neviena uzvara pār dabu nav bijusi bez asinsizliešanas. Mēs esam sākuši izzināt telpu ap zemeslodi. Un vai tad par mūsu atklājumiem uz Zemes nav bijis jāmaksā ar lielisku cilvēku dzīvībām! Norvēģis Amundsens un anglis Skots, amerikānis de Longs un francūzis Laperūzs, mūsu ziemeļu pētnieks Georgijs Sedovs un nenogurstošais ceļotājs Aleksejs Fedčenko — cik garš ir šis dramatiskais mūsu planētas pētnieku un izzinātā ju saraksts! Cilvēki gāja bojā, bet jauni kuģi tika nolaisti no stāpeļiem, jaunas lidmašīnas izbrauca uz skrejceļa, jaunas vienības devās uz mežiem un tuksnešiem...

— Un pēdējais jautājums: par ko jūs domājāt, par ko runājāt ar saviem draugiem šajās dienās pēc Vladimira Komarova bērēm?

— Vai tad visu var izstāstīt? — teica Jurijs Gagarins. — Komarovs paveica svarīgu darbu: izmēģināja jaunu kuģi; bet viņš izdarīja arī ko citu: lika mums visiem vēl vairāk sasprindzināt uzmanību, vēl kritiskāk izturēties pret tehniku, būt vēl modrākiem, tiekoties ar nezināmo. Viņš mums parādīja, cik stāvs ir ceļš uz kosmosu. Viņa lidojums un bojāeja mums māca vīrišķību. Komarovs dzīvoja un mira kā komunists. Mēs lepojamies ar to, ka viņš bija mūsu draugs, ikviens no mums visu mūžu paturēs viņu savā atmiņā.

Mēs domājam par to, ka pienāks laiks jauniem startiem. Par jauniem lidojumiem ar jauniem kuģiem. Mēs iemācīsim kuģi «Sojuz» lidot. To es uzskatu par mūsu pienākumu, par draugu pienākumu, godinot Komarova piemiņu. Tas ir teicams, prasmīgi būvēts kuģis. Tas lidos: Mēs iesēdīsimies jaunu kuģu kabīnēs un iziesim jaunas orbītās.

Jā, ļoti pareizi «Pravdā» rakstīja Roberts Roždestven-skis:

Nervi kā stīgas dūc krūtīs,

Sirds notrīc sāpju gūstā ...

Neticami grūti

Nākotne

Gūstama!

Un tomēr,

ābeles plaukstiet! Rūcot, raķetes, ceļu meklējiet! Jo tuvāk mēs zvaigznēm, jo augstāks

Komarova

piemineklis!

6

1967. gada jūnijā Gagarins piedalījās svinībās, kas bija veltītas Komsomoļskas pie Amūras 35. gadadienai. Neilgi pirms tam viņš viesojās pie Mihaila Šolohova. Un tagad viņš atradās mūsu zemes viņā malā. Tālajos Austrumos...

Kuģi peldēja pa Amūru. Peldēja pa pilsētas dibinātāju ceļu. Pilsēta gaidīja ievērojamus viesus — varoņus, pirmatklājējus un jo sevišķi Juriju Gagarinu. Kad pielika trapu un cilvēki kuģu piestātnē un krastā viņu ieraudzīja, pūlis sadrūzmējās pie kāpnēm, gandrīz vai nospieda viesus. Atskanēja gaviļu saucieni, ļaudis skandēja viņa vārdu, spēlēja orķestri — tas viss mazliet pārsteidza Gagarinu. Atbraucēju vidū taču bija ne mazums citu mūsu zemes ievērojamo cilvēku. Viņš jau bija mazliet atradis no tādas vētrainas un masveidīgas godināšanas, taču viņu atšķirībā no daudziem citiem pazina pēc izskata un sveica ar dedzīgu sirsnību, kas raksturīga jaunībai.

Pilsēta patiešām bija jauna, tā bija jaunatnes pilsēta. Jurijs apmeklēja rūpnīcas, apskatīja platos prospektus, kas izbūvēti kādreizējā taigā, apmeklēja svētku kon-cērtu, noskatījās sporta svētkus un lāpu gājienu ... Viņam bija jāatklāj Jaunatnes nams — VĻKJS CK velte pilsētai pie Amūras. Apbrīnojamā pils, kuru rotāja ciļņi un kur kādā zālē auga bērzs, atstāja uz Juriju lielu iesp'aidu. Viņš smaidīja, kad pārgrieza lenti pie ieejas, smaidīja, kad atbildēja uz jautājumiem, smaidīja, kad piedalījās pieņemšanās un tikšanās. Un reti kāds zināja, kāda nedzīstoša brūce asiņo viņa sirdī. Tikai tuvākajiem biedriem no komjaunatnes Centrālās Komitejas viņš to pateica. Viņš nevarēja nerunāt un nedomāt par Komarova bojāeju. Šeit, šajā prieka un svētku līksmes pilnajā pilsēta, daudz asāka un neciešamāka kļuva doma par zaudēto draugu.

Jauno ražošanas pirmrindnieku salidojumā, kas notika jubilejas svinību dienās, Gagarins runāja par Komarovu, kaut arī neminēja viņa vārdu:

«Dažreiz mums jautā, kāpēc vajadzīgs tik spraigs darbs. Kāpēc mēs tā strādājam, lai gan zinām, ka tas ir pāri mūsu spēkiem? Bet vai tad cilvēki, kuriem izvirzīts svarīgs uzdevums, liels mērķis, domā par sevi, par to, kādā mērā var tikt iedragāta viņu veselība, cik daudz spēka, enerģijas un centības drīkst ieguldīt, lai viņi ne-iedragātu savu veselību? īsts cilvēks, īsts patriots, komjaunietis un komunists nekad par to nedomās. Galvenais ir izpildīt uzdevumu.

Tagad daudzi^ jautā: kāpēc mums vajadzīgi kosmiskie lidojumi, ko mēs tur atradīsim? Acīmredzot daži biedri nesaprot, ka kosmiskie lidojumi nav pašmērķis, nav sacensība par kosmosa apgūšanu, par ko daudz raksta Rietumos. Kā savā laikā gudri teica Ciolkovskis: «Kosmosa apgūšana dos labības kalnus un bezgalīgu varenību!» Mēs jau tagad redzam, cik lielus rezultātus dod kosmiskās telpas apgūšana. Radīti Zemes mākslīgie pavadoņi «Molņija», kuri nodrošina sakarus starp aus-trumu un rietumu rajoniem. Ar dažu orbītā ievadītu Zemes mākslīgo pavadoņu palīdzību var izveidot globālu sakaru sistēmu. Ar to palīdzību var izveidot arī meteoroloģisko pavadoņu sistēmu, kuri sniegs pilnīgu laika apstākļu ainu.»

Jā, tik augsta mērķa dēļ var pamatīgi pastrādāt, bet, ja vajadzēs, — ziedot dzīvību.

... Katru dienu Jurijs uzsāka ar rīta rosmi. Tā viņam bija darba sākums. Dažreiz vajadzēja izpildīt sabiedriskā instruktora pienākumus. Viņa meitiņas, sevišķi vasarā, ar lielu prieku piedalījās kosmonautu rīta rosmē, bieži vien labprāt skrēja kopā ar tēvu. Apmēram pusstundu ilga kopējie vingrojumi, bet pēc tam sākās grupu un atsevišķu pilotu individuālie treniņi — vingrojumi ar priekšmetiem un uz rīkiem. Tā Jurijs nodarbojās ne vien pats, bet palīdzēja arī kosmonautiem un pirmām kārtām tiem, kas nesen bija ieradušies vienībā.

Pēc tam visa ģimene gāja mājās, nomazgājās zem dušas un pabrokastoja. Tad Jurijs un Valentīna steidzās uz darbu, bet meitas — uz skolu un bērnudārzu.

Līdz pulksten 9 viņam vēl atlika apmēram pusstunda brīva laika. Šo laiku Gagarins izlietoja, lai precizētu kosmonautu individuālo nodarbību grafiku. «Kombinatorika» šeit bija diezgan sarežģīta: katrs strādā pēc savas programmas, bet nepieciešams, lai kopējās nodarbības sakristu visām grupām. Jurijs zvanīja uz aerodromu, pārbaudīja mašīnu gatavību un lidojumu grafiku, salīdzināja uz stendiem un trenažieriem veicamo nodarbību sarakstu, sporta nodarbību un komandu savstarpējo sacensību laiku.

Sports stabili bija iekļauts sagatavošanās sistēmā, un tam vajadzēja precīzi noteikt vietu katras grupas, katra cilvēka darbadienā. Parasti šie grafiki un saraksti tika sastādīti jau laikus, bet nekad nebija par ļaunu tos vēlreiz pārbaudīt un precizēt.

Parasti ap deviņiem Jurijs jau bija noskaidrojis visas pozīcijas. Deviņos notika īsa apspriede ar vadītājiem un instruktoriem. Pēc tam visa dienas pirmā puse pagāja, tiekoties ar cilvēkiem. Sarunas starp vadītāju un pakļautajiem, biedriem un draugiem bija īsas un lietišķas. Bieži Jurijs pats pārvērtās par pārbaudāmo. Strādāja pēc individuālas programmas uz stendiem un trenažieriem, laboratorijās un sporta zālēs. Viņš ne tikai kāri uztvēra visu jauno, bet arī labprāt dalījās ar citiem savās zināšanās. Pie viena tika risināti daudzi jautājumi par metodiku, par stendu aprīkojumu un par darba organizāciju.

Bet, lai kā izveidojās viņa darbadiena Centrā, viņš katrā ziņā izbrīvēja ne vien stundu rīta vingrošanai, bet arī pāris stundu sporta nodarbībām dienas otrā pusē.

Viņš labprāt spēlēja hokeju, basketbolu, tenisu un badmintonu vai arī vienkārši vingroja uz rīkiem.

Pēcpusdienā viņš visbiežāk veica sabiedrisko darbu: brauca uz Maskavu, pieņēma darbaļaudis, rakstīja un atbildēja uz vēstulēm. Pēdējā laikā viņam nācās strādāt uzreiz pie vairākām grāmatām un referātiem: vajadzēja kaut kā apkopot paveikto.

Ne mazumu laika Gagarinam atņēma arī Ūdensslēpo-šanas sporta federācijas vadīšana, darbs daudzās citās komisijās un organizācijās, to skaitā arī PSRS un Kubas draudzības biedrībā. Viņš strādāja savā nelielajā kabinetā, un ikviens zināja, ka pie viņa var ieiet bez pieteikšanās jebkurā laikā un jebkurā lietā.

Vakaros viņš tikās ar cilvēkiem, kuri gandrīz katru dienu viņu apmeklēja, gatavojās nodarbībām akadēmijā, brauca uz Maskavu. Paretam izdevās aiziet ar Valentīnu uz kino, teātri vai izstādi.

Un tā tas turpinājās katru dienu: treniņi, darbs, kas bija saplānots pa minūtēm, tikšanās, spraiga programma, gatavojoties nākamajam lidojumam, kuru viņš gaidīja ar nepacietību un cerību, lai gan pagaidām vēl nebija zināms, kad tas notiks.

Gagarins jau sen bija sapratis, cik daudz cilvēkam dod sporta nodarbības, cik ļoti tās palielina viņa enerģētiskos resursus, divas un pat trīs reizes palielina organisma iespējas. Viņš bija pārliecināts, ka tieši sports palīdz regulāri izturēt milzīgās slodzes, kas saistītas ar pamatdarbu, mācībām un sabiedrisko darbību. Viņš saprata arī, kāda nozīme ir stingram dienas režīmam. Ju-rijs bija pieradis jau iepriekš paredzēt, cik daudz laika vajadzēs kāda darba veikšanai. Un, lai kā arī tas būtu, viņa maksimāli noslogotais dienas grafiks viņam neradīja nekādas grūtības un gandrīz nekad neprasīja steigu un rosīšanos.

Dzīve viņam palīdzēja izstrādāt vairākus noteikumus vai, precīzāk sakot, principus, kurus viņš uzskatīja par svarīgiem ne vien sev, bet arī centās pārliecināt par to svarīgumu savus biedrus. Viņam bija pilnīgi sveša un pat derdzīga paštīksmināšanās, jebkura sava pārākuma vai izcilības izpausme.

Viņš bieži vien un visdažādākajos gadījumos mēdza teikt biedriem:

— Puiši, nemirstīgs un slavens varonis ir mūsu padomju tauta, kuru vada partija. Bet mēs esam tikai tās dēli ar Zelta Zvaigznēm pie krūtīm. Tas mums vienmēr jāatceras un jāņem vērā. Man jāsaka: kas vairs nedzird savu iekšējo balsi, kura aicina uz priekšu, lai uz bridi apstājas, lai padomā par savu dzīvi, kamēr viņš vēl nav iestidzis rutīnas un mietpilsonības purvā. Mums vienmēr jāatceras Roalda Amundsena vārdi: «Apmierinātība — tas ir jēdziens, kuru es nepazīstu.» Mēs neparko nedrīkstam ļaut sev apstāties, atslābināties, atdusēties uz lauriem. Lauru lapas pataupīsim zupai. Bet mums jāstrādā arvien vairāk un vairāk. Mūsu zeme pārāk daudz iegulda mūsu lietā, un tai ir tiesības prasīt no mums pilnīgu atdevi — un, protams, prasīt, lai mēs nebūtu augstprātīgi.

Jurijam kautrīgums bija iedzimta īpašība, tāpat kā patiesīgums, vienkāršība un atklātība. Gan pirms, gan pēc lidojuma viņš centās vienmēr palikt ēnā, izturēties pēc iespējas neuzkrītoši. Bet viņu visi uzreiz pazina, lai kur viņš būtu ieradies un lai kā viņš būtu ģērbies. Kautrīgums nav pašcieņas antipods, bet komunistam nepieciešama īpašība.

Protams, ar gadiem mainījās arī viņš. Ne velti senatnē ļaudis mēdza teikt, ka nevarot divas reizes iekāpt vienā un tai pašā ūdenī upē. Bet šīs pārmaiņas varēja manīt tikai tuvākie draugi: tagad bija vairāk rūpju, viņš bija kļuvis lietišķāks un nevaļīgāks. Turpretim visiem pārējiem viņš joprojām bija tas pats agrākais Gagarins, tāds, kāds viņš bija pirmajās dienās pēc lidojuma: joprojām viņš ar cieņu izturējās pret vecākiem cilvēkiem, ar bijību pret tēvu, mīlēja Valentīnu un meitiņas. Tikpat neatlaidīgi kā agrāk viņš papildināja savas zināšanas, vienlīdz aizrautīgi veica gan lielus, gan mazus darbus. Savas bagātīgās dabas dotības viņš izlietoja tūkstošiem dažādu ikdienišķu un parastu lietu veikšanai, izlietoja daudzu cilvēku labā, ar kuriem viņš katru dienu tikās. Slavas vīraks it nemaz nebija apreibinājis viņu, it kā filmās un grāmatās, rakstos un referātos runa nemaz nebūtu par viņu — Gagarinu.

Darba viņam bija arvien vairāk, pienākumu loks paplašinājās, bet komandējumi, kas ienesa pārmaiņas ierastajos apstākļos, kļuva arvien retāki. Toties vairākas reizes gadā viņš aizlidoja uz kosmodromu, kad tur tika kaut kas palaists. Un darbs kosmodromā viņam sagādāja vislielāko apmierinājumu.

Ar katru palaišanu auga viņa pieredze, zināšanas, bagātākas kļuva iemaņas; sagatavošanas darbu gaitā un strādājot kosmodromā viņam gadījās tikties ar interesantiem cilvēkiem, viņš uzzināja daudz jauna. Jurijs sīki izpētīja kuģus, nesējraķetes, uzmeklēšanas un sakaru līdzekļus. Un šīs zināšanas viņam lieti noderēja gan akadēmijā, gan ikdienas darbā.

7

Padomju kosmiskā programma tika īstenota konsekventi un nelokāmi. 1967. gada 18. oktobrī izcilais zinātniskais eksperiments — «Venēras-4» lidojums tuvojās nobeigumam, kad Gagarins aizlidoja uz Tālo kosmisko sakaru centru, kuru viņš ne vienu reizi vien bija apmeklējis. Šeit bija bijuši arī citi piloti, kad viņi uzturēja sakarus ar savu biedru kuģiem. Šeit metāla kārbās glabājās visu Zemes un kuģu sarunu ieraksti. Jurijs ar lielu prieku uzkavējās šajā panorāmas indikatoru pasaulē, kur deg gaiši zils pavediens un rombiņš: «Ir signāls!» — pasaulē, kur tiek uztverta telemetriskā informācija no planētām, kuras radījušas un palaidušas tālajā kosmosā cilvēka rokas; milzīgo radioantenu un parabolisko spoguļu pasaulē, kuru izskats vien iedveš grūti apvaldāmu lepnumu par planētas Zeme cilvēka varenību.

Tieši šeit, tāpat kā kosmodromā, Jurijs sevišķi asi izjuta, cik ļoti pareiza ir Gorkija poēma «Cilvēks», kuru viņš nesen bija izlasījis un no kuras pat izrakstījis savā bloknotā lieliskās rindiņas, kas viņam kļuva par savdabīgu devīzi: «Cilvēks! It kā saule viešas manās krūtīs, un tās spilgtajā gaismā, neaptverams kā pasaule, lēni, svinīgi soļo — uz priekšu! un — arvien augstāk! — traģiski daiļais Cilvēks! ... Nomaldījies Visuma tuksnešos, viens uz nelielā zemes kamola, kas ar neapjaušamu ātrumu joņo kaut kur bezgalīgā izplatījuma dzīlēs, mokpilna jautājuma — kāpēc viņš dzīvo? — tirdīts, viņš varonīgi dodas — uz priekšu! un — augstāk! — uzvaras gājienā pār visiem zemes un debess noslēpumiem.»

Gagarins nokavēja pēdējo — visizšķirošāko sakaru seansu ar staciju, kura nolaidusies uz Venēras virsmas.

— Tāls kosmiskais sveiciens! — viņš teica, ienākot operatoru telpā. — Atvainojiet par nokavēšanos: mīlā aviācija iegāza! Bet kā es steidzos! Labi, ka jūsu puiši palīdzēja: atveda šurp. Gribēju izraudzīties uz Venēras kādu ērtāku vietiņu! Kādi tur ir parametri?

— Divdesmit sešus kilometrus no virsmas temperatūra bija plus četrdesmit pēc Celsija, spiediens — viena atmosfēra. ...

— Vai attiecībā uz gāzu vides analīzi telemetrija ir atšifrēta? Kādi ir komponenti? — jau nopietnāk jautāja Jurijs vienam no inženieriem.

— Galvenais komponents ir ogļskābā gāze, ir arī skābeklis, nelieli ūdens piemaisījumi, jūtamas slāpekļa pēdas pagaidām vēl nav konstatētas...

— Vispār man kā bijušajam metāllējējam ir izredzes turp aizlidot pirmajam. Mēs pie uguns esam pieraduši ... Jā, esam jau tikuši līdz Venērai. Iedomājieties tikai! Cik tad īsti tālu līdz tai ir, laikam 78 059 050 kilometru?

— Tieši tā, Jurij Aleksejevič.

— Jā, Venēra ... Volodja gan priecātos!

— Cik bezjēdzīga nāve, cik liktenīga nejaušība! — teica kāds no palīstamajiem žurnālistiem.

— Bet vai tad jēdzīga nāve mēdz būt? Man nav gadījies tādu redzēt. Atcerieties Ņikitinu, Kostanti-niču? — cik reižu viņš nebija lēcis ar izpletni, tad sadūrās gaisā, un cilvēka vairs nav, lai gan izpletnis atvērās pilnīgi... Un Čkalovs? Tā bija kaujinieka, nevis bezjēdzīga nāve, arī Volodjas bojāeja bija varonīga... Tāds jau nu reiz ir mūsu darbs.

Kādam žurnālistam, kurš vāca materiālus par bojā gājušā kosmonauta dzīvi, bija V. Komarova vēstule, kuru viņš bija rakstījis draugam. Vēstule liecināja par tās autora apbrīnojamo mērķtiecību. Žurnālists to parādīja Gagarinam. Jurijs izlasīja:

«26. 02. 48. ... Tu raksti par laiku. Jā, Žeņa, «laiks ir ļoti ietiepīga parādība, tas nekad neapstājas, tas tikai iet un iet.» To nekādi nevar apturēt, patiešām. Un tas, ka laiks tik ātri skrien, atklāti Tev saku, Žeņa, moka mani. Es bieži sev jautāju: «Vai man izdosies paveikt savā mūžā kaut ko labu, derīgu cilvēkiem?»

... Bet laiks tik skrien un skrien... Es brīnos, Žeņa, ka laikam nav gala. Mēs vairs nebūsim starp dzīvajiem, no mums vairs nebūs palicis nekas pāri, šķirsies no dzīves miljardiem paaudžu, bet laiks tik ritēs uz priekšu ... Laiks ir bezgalīgs, un salīdzinājumā ar to cilvēka dzīve ir ļoti īsa (daļa atoma, protons salīdzinājumā ar ziloni vai valzivi). Tos pat nemaz nevar salīdzināt. Ko gan var salīdzināt ar bezgalību! ... Tik acumirklīga, tik īsa ir cilvēka dzīve! ... Vai man izdosies, pareizāk sakot, vai es pagūšu paveikt kaut kripatiņu vajadzīga, derīga darba?...»

Gagarins kādu brīdi domīgi klusēja.

— Četrdesmit astotais gads... Šī vēstule ļoti spilgti raksturo viņu, mūsu Volodju. Viņam toreiz nebija pat divdesmit gadu. «Vai man izdosies paveikt kaut ko labu, derīgu cilvēkiem?...». Viņš paguva izdarīt ļoti daudz. Ļoti daudz viņš paveica!

Stacijas «Venēra-4» sekmīgais lidojums bija zinātnieku, konstruktoru, inženieru un strādnieku lieliska velte padomju tautai svētkos.

8

Uz Lielā Oktobra 50. gadadienas svinībām ieradās ne mazums jaunatnes delegāciju. Pēc VĻKJS CK ielūguma delegāti šajās dienās apmeklēja arī Kosmonautu sagatavošanas centru.

... Bērzu aleja ... Tās sākumā paceļas piemineklis Ciolkovskim. Ceļa abās pusēs ir mozaīkas panno, Ļeņina portrets un mātes Dzimtenes obelisks.

Šajā alejā ir arī milzīgs, tumšpelēks granīta monolīts, kurā iekalti kosmosa iekarotāju vārdi...

Pēc iepriekš izstrādāta plāna Jurijs un citi kosmonauti iepazīstināja viesus ar pilsētiņu.

— Sēņu te bija atliku likām, — teica Ļeonovs, norādīdams uz daudzstāvu namiem. — Mēs šeit daudz ko esam uzcēluši ar savām rokām. Arī skolu, kuru mēs jums tūlīt parādīsim, var teikt, paši uzcēlām: cik daudz dienu mēs šeit talkās esam nostrādājuši! Tagad mums ir divas skolas. Viena nosaukta Gagarina, otra Titova vārdā. Jurijs Aleksejevičs savā skolā ir vecāku padomes loceklis. Tur mācās viņa meitiņa Ļenočka. Pirms dažām dienām šeit durvis vēra jauns kultūras nams. Arī to mēs palīdzējām celtniekiem nodot uz svētkiem.

— Starp citu, mēs tūlīt iesim turp un noskatīsimies jaunu filmu «Kosmiskās ēras 10 gadi», — teica Jurijs,

— bet vispirms ieiesim mūsu muzejā.

Kosmonauti vienmēr ar lepnumu rādīja viesiem savu muzeju. Oficiāli muzeju sauc par kaujas slavas istabu. Un tomēr tas ir īsts muzejs. Un Jurijs pilnīgi pamatoti varēja uzskatīt sevi par tā dibinātāju. Doma dibināt muzeju Gagarinam ienāca prātā Cehoslovakijā, kad viņam uzdāvināja metāllējēja figūriņu un daudz citu suvenīru.

— Mums tas ir vajadzīgs, — Gagarins teica biedriem.

— Vajadzīgs vēstures dēļ, nākamo kosmonautu apmācīšanai, jaunatnes audzināšanai.

Un par pirmo eksponātu nelielajā istabā kļuva Čeho-slovakijā dāvinātais bronzas metāllējējs.

Tagad muzejs aizņem vairākas zāles. Šeit savākts viss, kas saistīts ar kolektīva vēsturi. Starp diviem tūkstošiem eksponātu ir daudz dāvanu: no strādniekiem un zemniekiem, valstu valdību vadītājiem, no sabiedriskām organizācijām. Skulpturāls Ļeņina portrets, lidmašīnu, raķešu, starpplanētu kuģu un nākamo raketoplānu modeļi. Veltes no Ungārijas, VDR, Kubas, Brazīlijas, Cei-lonas, Indonēzijas, Zviedrijas, Anglijas, Kipras, Mon-golijas, Kanādas ...

Portugāles komunisti atsūtīja Valentīnai Nikola jevai-Tereškovai sava pagrīdes laikraksta numuru un mākslinieciski darinātas mežģīnes. Tie ceļoja pa desmitiem valstu un tikai pēc deviņiem mēnešiem nonāca Centrā. Te ir apbrīnojami smalki izstrādāts šaha galdiņš, ko dāvinājuši Sofijas komunisti, somu slēpju zābaki no kažokādas, milzīga bronzas raķete — Dž. Neru dāvana, koka vērpjamais ratiņš — velte no Beļģijas, K. Ciolkov-ska grāmatas, kas tika izdotas viņa dzīves laikā un atsūtītas kā velte no Kalugas.

Zem stikla glabājas Vladimira Komarova partijas biedra karte, par godu kosmonautiem kaldinātas zvaigžņu pilsētiņas nozīmītes un medaļas.

Turpat blakus ir retas kosmonautu fotogrāfijas un viņu personiskās mantas. Te ir Jurija Gagarina planšete. Ar gariem, izturīgiem diegiem sasieti krāsainie zīmuļi, ar kuriem Aleksejs Ļeonovs lidojuma laikā zīmēja kosmiskās ainavas.

Te ir arī dažādas atslēgas, zeltītas, bronzas, no dzelzs un tērauda kaltas, gan ļoti senas, gan arī vismodernākās. Tās tika pasniegtas Juri jam un citiem biedriem pilsētās, kuras viņi apmeklēja ārzemju braucienu laikā.

Jā, ne mazums interesanta šajā rudens dienā ārzemju draugi redzēja pilsētiņā. Atmiņai par šo tikšanos viesi iestādīja Draudzības aleju.

...Rudens un ziema bija ļoti grūti: eksāmeni un diplomdarbs akadēmijā prasīja nopietnu darbu.

Juri ja Gagarina lasītāja kartē Valentīna Komarova blakus monogrāfijām un speciālām mācību grāmatām — «Astronomija», «Dzinēji», «Zemes mākslīgie pavadoņi», «Dzīve kosmosā» u. c. — ierakstīja Ļermontova un Šev-čenko, Bloka un Mališko, Dreizera un Gorkija, Šenge-lijas un Sent-Ekziperī darbus.

1968. gada februārī, neilgi pirms Padomju Bruņoto Spēku 50. gadadienas, Jurijs saņēma vēl vienu izcil-nieka diplomu — zilu grāmatiņu ar PSRS ģerboni un numuru 042317 — par N. Žukovska Kara aviācijas inženieru akadēmijas beigšanu. Diplomā bija ierakstīts: «Piešķirta lidotāja inženiera kosmonauta kvalifikācija.»

9

Ziemā un pavasarī Jurijs strādāja pie referāta «Par kosmonauta profesionālo darbību», kas viņam bija jānolasa Vīnē ANO konferencē par kosmiskās telpas pētīšanu un izmantošanu mierlaika vajadzībām.

Par pamatu referātam viņš izmantoja domas, kuras pirmo reizi pirms gada bija izteicis rakstā «Pirms jauniem startiem». Savā referātā J. Gagarins no jauna centās izanalizēt kosmosa apgūšanas un jaunas profesijas — kosmonauta profesijas tapšanas galvenos posmus.

Juriju nodarbināja šāda problēma: pilnveidota kosmiskā tehnika, lidaparāti un cilvēks.

Gagarins uzsvēra, ka kosmonautika ir loģiska aviācijas attīstība. Nav nejaušība, ka kosmonauta izraudzīšanā un sagatavošanā daudz kas bija aizgūts no aviācijas prakses.

«Savā profesionālajā darbībā lidotājs iegūst darba pieredzi tādos apstākļos, kas ir tuvi kosmiskā lidojuma apstākļiem.

Beidzot, šai cilvēku kategorijai jau ir izstrādājušās momentānu kustību reakcijas, attīstītas orientēšanās spējas, prasme novērtēt sarežģītu lidojumu situāciju, ierobežotā laikā pieņemt pamatotu lēmumu un ātri to īstenot. Tāpēc tagad kosmonautus izraugās no lidotāju vidus. Tomēr pat vislabākie lidotāji speciāli jāsagatavo kosmiskā lidojuma veikšanai...

Lidošanas apmācībām tiek pievērsta liela uzmanība. Tās dod iespēju saglabāt labu formu, lidojumi lielā augstumā iepazīstina kosmonautu ar ārējiem apstākļiem, kas tuvi kosmiskā lidojuma apstākļiem. Augstākās pilotāžas izpildīšana dod iespēju sagatavot lidotāju darbam strauji mainīgu pārslodžu un īslaicīga bezsvara stāvokļa apstākļos, trenē vestibulāro aparātu, palīdz izstrādāt telpiskās orientācijas iemaņas. Lidojumi slēgtā kabīnē un mākoņos palīdz izstrādāt labas operatora iemaņas, prasa no pilota prasmi abstrahēties no konkrētas apkārtējās situācijas.

Tajā pašā laikā maršruta lidojumi dod iespēju noslīpēt vizuālo orientēšanos pēc zemes orientieriem. Speciāli iekārtotā lidmašīnā — astrolaboratorijā pilots apgūst astronavigāciju, attīsta prasmi orientēties pēc zvaigznēm un izdarīt astronomiskos mērījumus, novērojumus un aprēķinus. Grupas koplidojumu treniņi attīsta acumēru, ātru un precīzu reakciju uz ārējām perturbācijām, palīdz izstrādāt kosmonautiem nepieciešamās iemaņas. Tātad kosmonauti nepārtrauc sakarus ar aviāciju. Gluži otrādi, bez pastāvīgas lidošanas nevar kļūt par labu kosmonautu.»

Gagarins sīki aplūkoja atsevišķus kosmonauta sagatavošanas veidus: lēkšanu ar izpletni, kas palīdz izveidot un izstrādāt pašsavaldīšanos un disciplinētību, izturību pret lieliem nervu un emocionāliem sasprindzinājumiem asās un kritiskās situācijās; specifisko inženiertehnisko, medicīniski bioloģisko vai medicīnisko sagatavošanu, kuras mērķis ir palielināt kosmonauta organisma funkcionālās iespējas. Viņš iztirzāja visu speciālo treniņu kompleksu.

Jurijs izanalizēja arī padomju kuģu «Vostok», «Vos-hod» un «Sojuz» lidojumu rezultātus kā no kosmonautu sagatavošanas viedokļa, tā arī no kosmiskās tehnikas tālākas pilnveidošanas viedokļa.

«Par daudziem sasniegumiem, kas veicina progresu,» viņš atzīmēja referātā, «cilvēcei dārgi jāmaksā, nereti ar savu labāko dēlu dzīvību. Bet virzīšanās pa progresa ceļu nav apturama. Zinātniskā varoņdarba stafeti pārņem citi un, svēti glabājot savu biedru piemiņu, iet tālāk. Nav taču lielākas laimes kā kalpot cilvēkiem...»

Kā vienmēr, viņam gandrīz vienlaikus bija jāpadara vairāki darbi, bet darbi lāgā neveicās, kad blakus nebija Valentīnas: viņu ievietoja slimnīcā un gatavoja operācijai.

10. martā Jurijs atgriezās no kārtējā komandējuma. Valentīna zināja, kad viņš atbrauks, piezvanīja no slimnīcas un apsveica Juriju dzimšanas dienā:

— Vai dāvanu atradi?

— Atradu. Lieliska tuliete! Es to apskatīju no visām pusēm. Nav ko teikt. Izskatās, kā pēc speciāla pasūti-juma izgatavota. Un kur tu tik lielisku pārvalku dabūji? Es nevienai bisei tādu neesmu redzējis...

— Kur dabūju, tur vairs nav. Šaudies vesels!

— Liels paldies! Bet tu, Vaļuša, tur pārāk ilgi nepaliec. Veseļojies ātrāk! Citādi sezona paies, turklāt mūsu skuķēni, Profesore un Cižiks, bez tevis pavisam negarlaikojušies, arī kanārijputniņiem ir garlaicīgi, nemaz jau nerunājot par mani... Rīt būšu Maskavā un katrā ziņā aiziešu pie tevis. Skūpstu. Apkampieni būs, kad tiksimies. Fizkultūriešu sveiciens! Pēc tavas balss jūtu, ka tevi negraizīs. Uzminēju?

— Uzminēji, uzminēji... Pagaidām neoperēs, viņi saka, tāpat pāriešot...

Starp pēdējās dienās saņemtajām vēstulēm bija arī kāda no tālās Usurijskas skolēniem.

133. dzelzceļa vidusskolas audzēkņi sapņo kļūt par kosmonautiem un tāpēc jau tagad lūdz padomu, ko darīt, kā trenēties.

1968. gada 21. martā Jurijs atbildēja šīs skolas 5. klases skolēniem:

«Dārgie bērni! Es ļoti labi zinu, ka jūs gandrīz visi interesējaties par aviāciju un kosmosu un nākotnē iedomājaties sevi pie milzīga gaisa lainera stūres vai pie starpplanētu kosmosa kuģa vadības pults.

Jūs pareizi sapņojat, sapņot vienmēr vajag. Iegaumējiet, ka mūsu valsts dibinātājs V. I. Ļeņins arī prata sapņot par mūsu Dzimtenes dižo nākotni, kura mums jau kļuvusi par tagadni. Bet sapņot vien — tas ir par maz, jāprot īstenot savus sapņus, un, ja jūs gribat saistīt savu sapni ar kosmosu, nākotnē kļūt par kosmonau-

tiem, tad es varu dot tikai vienu padomu — strādājiet un vēlreiz strādājiet visu savu mūžu! Ar to es domāju, ka jums vajag labi mācīties, nevajag izvairīties no sporta nodarbībām, jāuztur dzelzs disciplīna un jāprot tai pakļauties pašiem, vienmēr jāizpilda vecāko ļaužu norādījumi.

Sūtu jums visiem, mani jaunie draugi, sirsnīgu sveicienu un novēlu, lai ātrāk piepildītos jūsu senlolotais sapnis.»

28. martā J. Gagarinam bija jārunā A. Gorkija 100. dzimšanas dienai veltītajā svinīgā sapulcē. Iepriekš sagatavotajā runas tekstā Jurijs Gagarins rakstīja:

«Gorkijs bija V. I. Ļeņina draugs. Viņš bija un ir ne vien ģeniāls krievu rakstnieks, kura daiļdarbi joprojām sagādā mums lielu baudu. Viņš ir gudrs padomdevējs, draugs. Cilvēks, kas ikvienā no mums modina labākās jūtas un centienus. Viņš mūs iedvesmo dižiem drosmīgiem centieniem. Viņa darbus bija iemīlējis padomju kosmosa kuģu izcilais konstruktors Koroļovs. Tos aizrautīgi lasīja lidotājs kosmonauts Komarovs. Gorkijs ir viens no maniem vismīļākajiem rakstniekiem.

Gan šeit, uz Zemes, gan tur, kosmosā, mēs pastāvīgi jūtam pievērstu mums lielā Gorkija gādīgi prasīgo un uzmundrinošo skatienu, dzirdam viņa iedvesmas pilnās himnas «drosmīgo neprātam», himnas «lepnajam Vētras-putnam», kas «par mākoņiem smejas». Ikvienam no maniem biedriem kosmonautiem, ikvienam no tiem padomju cilvēkiem, kuri mūs sagatavo un izvada kosmosā, sirdī mājo Gorkija Vanaga, Gorkija Vētrasputna un paša Gorkija nesatricināmais gars. viņu «ticība uzvarai» ...

Mēs esam pārliecināti arī par to, ka mūsu šīsdienas cenšanās izrauties Visuma plašumos ir tā mūsu laikmeta lielā darba organisks turpinājums, kuru visu mūžu apliecināja Gorkijs. Nav nejaušība, ka «Dziesmā par Vanagu» viņš centās saistīt ar drosmīgo neprāta ideju sapni, ka cilvēks izzinās visus pasaules noslēpumus, sapņoja par to, lai «zvīļojošie zvaigžņu raksti» mums sāktu skanēt kā «brīnišķīga atklāsmes mūzika». Ne velti, slavinot revolucionāro cīņu, viņš ar tās rezultātiem saistīja cilvēces nākotni, «kad cilvēki priecāsies cits par citu, kad ikviens būs kā zvaigzne pret otru!». Sajūsmināts par sociālistiskās celtniecības pirmajiem panākumiem Padomju zemē, Gorkijs jau toreiz pareģoja: «Cilvēki vēl dosies uz Marsu...»

Gorkijs skatījās tālu uz priekšu. Un tāpēc viņš, drosmīgo un pārgalvīgo dziesminieks, cilvēces zvaigžņu tāles dziesminieks, viens no pirmajiem prata pienācīgi novērtēt pasaules kosmonautikas tēva K. Ciolkovska drosmīgās zinātniskās ieceres, nosaukdams viņu par «brīnišķīgu cilvēku».

Ikviens no mums savā sirdī blakus Ļeņina gaišajam tēlam tikpat gaišu glabā Gorki ja tēlu.»

Šajās pavasara dienās Gagarins daudz strādāja. Pēc septiņiem mācību gadiem akadēmijā bija uzkrājies ne mazums darbu, kuriem agrāk nekādi neatlika laika. Bet ar sevišķu labpatiku viņš nodevās treniņiem un lidojumiem.

Svētdien, 24. martā, kad Valentīnai bija izdevies uz vienu dienu izrauties no slimnīcas, pie Jurija atbrauca žurnāla «Ogoņok» korespondenti. Pie Gagarina atnāca Ļeonovs un atnesa darbarīku komplektu. Jurijs paņēma savu jauno, vēl nelietoto sešu lādiņu bisi, kuru viņam dzimšanas dienā bija uzdāvinājusi Valentīna, un palielījās ar apvalku.

— Mēs ar Aļošu taisāmies doties uz pīlēm. Pamēģināsim, kā tā šauj.

— Un kam pieder mednieku trofejas, kas rotā jūsu klubu? — pajautāja korespondenti.

— Kalnu auns ir Jurija, bet mežacūka ir mana trofeja, — atbildēja Ļeonovs aizejot.

Bija pienācis laiks nofotografēties.

— Tikai ar vienu norunu! — teica Jurijs. — Pie manis viesojas brāļi, māsasdēls un sievasmāsa. Izgatavojiet mums par piemiņu ģimenes fotogrāfiju! Tūlīt mēs sakārtosimies tā, lai visu varētu ietvert platleņķa objektīvā.

Sākās rosība. Visvairāk skraidelēja meitiņas. Jurijs smējās, ņēmās ar viņām, pakutināja. Tas būtu varējis turpināties līdz bezgalībai, bet Valentīna neizturēja un sauca visus pie kārtības.

— Jurij Aleksejevič, — palūdza korespondenti, — lūdzu, uzvelciet formas tērpu ar visiem ordeņiem.

— Nav nekādas vajadzības: pēc trim dienām, trešdien, būšu pie jums redakcijā pie žurnāla «Ogoņok» apaļā galda. Apsolu, ka tad ari ieradīšos pilnā parādes tērpā. Varēsit nofotografēt.

Gagarins izgāja uz balkona. Dziļi ievilka elpu un atspiedās pret margām.

— Kāds skaistums! Skat tik, šķiet, ka bērzi jau sākuši zaļot. Mīlu pavasari. Pavasarī mani vienmēr velk uz dzimto pusi. Katrā ziņā aizbraukšu uz Gžatsku, tikko Vaļa būs mazliet atlabusi... Nedomāju, ka kāda cita planēta var būt skaistāka par mūsu Zemi... Pavasaris nāk, ceļu pavasarim!

Žurnālisti sāka atvadīties.

— Laimīgu ceļu. Trešdien redzēsimies, — teica Jurijs, uz sliekšņa spiežot viņiem roku.

Sākās pavasaris, mitrs, lietains, bet neatturams. Tas ātri nokausēja sniegu, sāka raisīt kokiem pumpurus.

25. martā Jurijs aizgāja uz izdevniecību «Molodaja gvardija», kas izdeva viņa grāmatu «Psiholoģija un kosmoss», kuru viņš bija uzrakstījis kopā ar V. Ļebedevu. Gagarins atnesa izlabotās un parakstītās slejas...

Šajā laikā viņš lasīja korektūru arī savai grāmatai «Redzu Zemi», kas bija domāta bērniem, sagatavoja grāmatas «Ceļš uz kosmosu» otro izdevumu, rakstīja rakstus APN krājumam «2017. gadā».

Un tomēr viņš centās vakaros agrāk pārnākt mājās, lai meitiņām nebūtu garlaicīgi. Bet, kā vienmēr, pavasarī darba kļuva vairāk. Jurijs atzīmēja kalendārā: «Civilistu lidojumi aeroklubā. Lidošanas apmācības. Lidošanas apmācību plānošana. Informācija.»

Pārlaidis skatienu kabinetam, viņš devās uz durvīm.

No portretiem uz viņu noraudzījās K. Ciolkovskis un S. Koroļovs. Skatiens slīdēja pār tāfeli ar formulām, pār Mēness globusu, pār grāmatu skapi, kurā glabājās grāmatas ar autoru autogrāfiem — grāmatas dažādās valodās, pazīstamu rakstnieku un iesācēju. Gandrīz katru grāmatu viņš bija izlasījis un ilgi varēja runāt par tās saturu, pastāstīt par autoru. Bet dažas tā arī nav bijis laika izlasīt. Jurijs steidzās uz mājām: jāizguļas, rīt jālido.

Trešdien, 1968. gada 27. martā, kad autobuss jau brauca ārā no profilaktorija, Jurijs atcerējās, ka ir aizmirsis paņemt līdzi aerodroma caurlaidi. Viņš palūdza apturēt autobusu. Viņu gan mēģināja atrunāt, jo Gaga-rinu taču visi pazīst, bet viņš atbildēja, ka kārtība ir un paliek kārtība, ka būtu neērti, ja kādam viņa dēļ rastos nepatikšanas. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās, un autobuss devās ceļā.

Rīts bija apmācies, bet lidot varēja. Šajā dienā pēc plāna vienā grupā bija paredzēti lidojumi, otrā grupā

— lēkšana ar izpletni. Lidmašīnas jau iepriekš bija sagatavotas. Tehniķi noņēma pārvalkus un izņēma no riteņu apakšas atturklučus. Pirmajiem bija jālido Gagari-nam un Serjoginam. Viņiem bija sagatavota lidmašīna MIG-15 ar dubulto vadību.

Pulksten 10.19 Jurijs izdzirda austiņās: «Jums starts!»

— un izbrauca ar lidmašīnu izejas pozīcijās... Lidmašīna strauji aiztraucās pa skrejceļu un pēc pusminūtes pazuda mākoņos.

Turpat blakus tika sagatavota lidmašīna Andrijanam Nikolajevam.

Gagarins sekmīgi izpildīja treniņu programmu un ziņoja komandpunktam:

— Uzdevums izpildīts, lidoju uz aerodromu. Augstums 4 tūkstoši. Attālums — 50—60 kilometru.

— Es jūs sapratu, atgriezieties, — piekrita lidojumu vadītājs.

Ļeonovs, Popovičs un Bikovskis lidlaukā gaidīja helikopteru. Pēkšņi kaut kur sānis no aerodroma viņi skaidri dzirdēja blīkšķi, kas atgādināja sprādzienu.

Viņi pat saderēja. Viens apgalvoja, ka tas ir sprādziens, divi teica, ka iznīcinātājs pārvar skaņas barjeru ...

Sprādzienu bija dzirdējuši arī aerodroma komandpunkta dienestos. Lidojumu vadītājs no jauna mēģināja sazināties ar Gagarina lidmašīnu. Tā neatbildēja, bet uz lokatoru ekrāniem vēl arvien dega zilgana zvaigznīte. Pēc tam arī tā nodzisa. Dažas minūtes ēterā un lidojumu vadītāja istabā valdīja drūms klusums, un tikai viena balss nepārtraukti izsauca Gagarina lidmašīnu.

Pēc tam atskanēja kaujas trauksme. Gaisā pacēlās lidmašīnas un helikopteri, tika papildus ieslēgti virszemes lidmašīnu meklēšanas aparāti.

Kosmonauti, kas par to neko nezināja, pārlidoja ar helikopteru mājās. Pirmais jautājums bija šāds:

— Kā veica lidojumu Gagarins un Serjogins? Mēs dzirdējām kaut kādu sprādzienu...

— Pirms divdesmit minūtēm viņiem vajadzēja beigties degvielai... Pagaidām viņu vēl nav. Varbūt viņi kaut kur nolaidušies? Uzsākta meklēšana...

Lēni vilkās smagas, neparasti smagas minūtes, no kurām katra šķita kā mūžība. Pārbaudīja lidmašīnas resursa datus. Izteica dažādus minējumus, bet helikopteri pļaujošā lidojumā jau pārmeklēja apvidu pa kvadrātiem. Visi saprata, ka kaut kas noticis, tomēr cerēja, ka lidotājus atradīs sveikus un veselus. Ir taču gadījies, ka sabojājas motors un tomēr nekas nenotiek, laimīgi nolaižas ... Bet cerības gaisa ar katru brīdi...

Viens no helikopteriem atrada mežā lidmašīnas krišanas vietu. Ģenerālpulkvedis N. Kamaņins aizlidoja turp ar vienu no pirmajiem helikopteriem, nolēca zemē un ieskrēja mežā. Viņš ieraudzīja slīpi nopļautas priežu un bērzu galotnes. Sešdesmit piecu līdz septiņdesmit grādu leņķī iznīcinātājs ar lielu ātrumu bija ietriecies mitrajā zemē netālu no mežmalas, izveidojot milzīgu bedri, kurā lēni ieplūda kūstošā sniega ūdens un gruntsūdeņi. Pērnajā zālē spīguļoja apdegušas lidmašīnas atlūzas. Tās bija izsvaidītas uz visām pusēm.

Uz katastrofas vietu skrēja cilvēki, drudžaini pašķirot krūmus, it kā vēl cerēdami sniegt palīdzību pēkšņi nelaimē nokļuvušajai apkalpei. Neviens neuzdrīkstējās domāt, ka lidotāji gājuši bojā... Izsauca sapierus. Apkalpes meklēšana no gaisa turpinājās. To pārtrauca tikai tad, kad bedrē vairāku metru dziļumā atrada pilotu mirstīgās atliekas.

Komisija konstatēja, ka Jurijs gājis bojā pulksten 10.41. Šajā brīdī bija pārstājusi pukstēt viņa sirds.

Viņam bija tikai trīsdesmit četri gadi...

10

Maksims Gorkijs reiz teica: «Kosmiskos jautājumus mēs risināsim pēc tam, kad būsim atrisinājuši sociālos. Un tos risinās ne atsevišķi savas vientulības un savas neaizsargātības izbijušies vienpatņi, bet miljoni prātu, kas būs atbrīvoti no rūpēm par maizes kumosu...»

Padomju valsts, kas pirmā uz Zemes, pateicoties Ļeņina ģēnijam un daudzmiljonu partijas gribai, atrisināja ļoti sarežģītas sociālās problēmas, pirmā iesoļoja kosmosā.

Un tā izvēlējās Gagarinu.

Dodoties savā neparastajā lidojumā, Jurijs nedomāja par slavu, nedomāja par to, ka viņa vārdā, viņam vēl dzīvam esot, tiks nosauktas ielas un kuģi, padomju saimniecības un skolas, kultūras pilis un klubi un vēlāk ari laukumi un pilsētas. Gagarins zināja, ar ko riskē, kad viņš klusēdams pacēlās lifta kabīnē uz raķetes mirdzošo virsotni, raķetes, par kuru kāds ļoti gudri bija teicis, ka tās pakājē atrodas visi pasaules civilizācijas sasniegumi.

Zinātnieki neslēpa no viņa draudošās briesmas. Taču arī viņi paši toreiz vēl lāgā nezināja, kas īsti sagaida pirmo lidotāju zvaigžņu trasē. Bet Jurijs saprata, ka kādam ir jāsāk, kādam jāizdzen pirmā vaga bezgalīgajos Visuma plašumos, un, ja jau viņš izraudzīts, tad ir laimīgs un gatavs doties neizpētītajās tālēs.

Aizlidojot kosmosā, viņš iegāja mūžībā, vismazāk domājot par to, jo viņš bija īsts savas padomju darbatau-tas dēls. Kad viņš lidoja uz kosmodromu, skatīdamies uz plašajiem tīrumiem, kas pletās lejā, viņš draugiem jautāja: «Vai sēja drīz sāksies? Man patīk atkusušās, nomelnējušās zemes smarža. Vai kāds no jums ir kādreiz aris zemi?»

Būdams strādnieka mazdēls un zemnieka dēls, viņš uz visiem laikiem bija saistīts ar zemi. Un šīs saites padarīja viņu ļoti stipru — kā Anteju.

Jā, viņš mīlēja Zemi. Viņš pirmais redzēja mūsu valgo, gaiši zilo planētu no bezgalīgajām kosmosa tālēm un iemīlēja to vēl vairāk. Viņš ne vienreiz vien to apliecināja. Un vārdi par mieru, par tautu draudzību, kad viņš tos teica, ieguva sevišķu jēgu. Viņš bija pirmais, kas vēroja Zemi no tālienes un saprata, ka mūsu nebūt ne bezgalīgi lielā planēta Zeme ir skaista, mierīga un mājīga, neraugoties uz sociālajām problēmām, kas plosa pasauli.

Lidojumā viņam bija jāattaisno trīs miljardu zemeslodes iedzīvotāju uzticība. Un viņš to attaisnoja.

Miljoniem cilvēku redzēja un augsti novērtēja viņa pievilcību, kad 1961. gada 1.2. aprīli viņš no televizoru ekrāniem iegāja katrā mājā, katrā sirdi.

Ideāli harmonisks cilvēks, apbrīnojami vienkāršs un kautrīgs, ar skaidru prātu un stipru gribu, apveltīts ar īstu krieva labsirdību un dāsnumu, šis planētas Zemes dēls, kas bija vienādi mīļš visu kontinentu cilvēkiem, kļuva par sociālistiskās Dzimtenes personificējumu, Dzimtenes, ar kuru viņš pats lepojās un kura lepojās-ar viņu.

Būdams kristālskaidrs, ļoti atklāts, principiāls un taisnīgs cilvēks, viņš lepojās ar to, ka bija komunists.

Viņa raksturā spilgti iezīmējās tādas īpašības kā nepieredzēta drošsirdība un patiesīgums, kautrīgums un gudrība, momentāna reakcija uz labo un slikto un saprātīga apdomība, līksma atklātība un nopietnība, aizrautība un ļoti augsts apzinīgums. Viņš centās būt neuzkrītošs, turēties ēnā, bet cilvēki, pazinuši Gagarinu, sumināja viņu. Un, kad miljoniem cilvēku viņu ieraudzīja un iemīlēja, tad gan draugi, gan ienaidnieki vienādā mērā izrādīja viņam cieņu.

Zemes dēls kļuva par planētas pilsoni. Mātes saviem pirmdzimtajiem deva viņa vārdu. Un ne vien mūsu zemē, bet arī visās pasaules malās. Apbalvojumi, kurus viņam piešķīra daudzas valstis, bija atzinība viņa varoņdarbam.

Tas bija gadsimta varoņdarbs, tas bija arī daudzu nākamo gadsimtu varoņdarbs, jo Jurijs Gagarins uz visiem laikiem paliks cilvēces pirmais sūtnis kosmosā un no viņa lidojuma dienas mūžīgi tiks uzskaitīti kosmiskie veikumi.

Viņš bija cilvēks ar atklātu dvēseli un dāsnu sirdi. Šā dāsnuma viņam bija tik daudz, ka tā pietika ne vien draugiem un tuviniekiem, bet arī visai planētai. Viņš apbraukāja daudzas valstis ar savas sirds mandātu un stāstīja pasaulei patiesību par Padomju zemi, par Ļeņina dzimteni. Un viņa vārdi dažkārt daudz vairāk veicināja tautu un valdību savstarpējo saprašanos nekā diplomātu ilggadējas pūles.

Viņa iemīļotais rakstnieks Antuāns de Sent-Ekziperī ir izteicis domu, ka būt cilvēkam — nozīmē just, ka tu esi par visu atbildīgs. Tieši tāds bija Gagarins — cilvēks ar ļoti izteiktu atbildības sajūtu par visu, kas notiek pasaulē.

Viņa draugs Aleksejs Ļeonovs teica:

«Es aizveru acis un redzu Juri ja seju, it kā no izturīga metāla lietu. Bet izlietu loti smalki, skaisti. Kā Kasļu meistaru izstrādājumi. Viņa seja ir ļoti dzīva. Tajā atspoguļojas vissīkākās garastāvokļa nianses, un tās ātri mainās, kā jebkuram straujas dabas cilvēkam. Bet tā mēdza būt arī necaurredzama, un tad bija grūti uzzināt, par ko viņš domā, un vēl grūtāk bija uzminēt, kāds būs viņa lēmums ...

Jurijs bija straujš. Dedzīgs darbā. Un es neatceros tādu gadījumu, kad viņš būtu bijis vienaldzīgs... Viss, kas attiecās uz mūsu darbu, viņu saviļņoja un aizkustināja. Kā bērns viņš priecājās par katru mūsu panākumu, ļoti smagi pārdzīvoja, ja radās kaut kādi šķēršļi.

Nē, viņš nebaidījās grūtību. Viņam ļoti rūpēja mūsu darbs. Ļoti! Ar savu dedzīgumu, apzinīgumu un ārkārtīgo atbildības sajūtu viņš aizrāva mūs visus. Un mēs no viņa mācījāmies.

Jurija Gagarina pasaule bija vienkārša un godīga mūsdienu cilvēka pasaule. Viņa vienkāršība izpaudās tajā apstāklī, ka viņš ne no kā neizvairījās, neierobežoja sevi ar nepieciešamību būt tādam kā visi vai nebūt tādam kā visi, un, kad viņam bija grūti, viņš neizlikās, ka viņam būtu viegli, kad viņam bija labi un līksmi ap sirdi, viņš neizlikās, ka tagad nav vietas līksmībai, bet, kad juta, ka ir izdarījis kādu aplamību, tad prata to atklāti un vaļsirdīgi atzīt...

Par viņu var daudz ko pastāstīt. Jurijs bija cilvēks ar skaidru dvēseli, bez viltības, viņš nebija intrigants, Viņš bija ļoti atklāts cilvēks...

Taču vienu gan es laikam nevarēšu pateikt. Es nevarēšu paskaidrot, kā viņš paguva paveikt veselu gubu dažādu darbu, kuri pastāvīgi gūlās uz viņa pleciem.»

Jā, viņš bija komunists, lietišķs cilvēks. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka Gagarina iemīļotais vārds bija «darbs».

Cenšanās saprast, izzināt neizpētīto, nevaldāma zinātkāre, azartiskas alkas pēc jaunā viņam bija asinīs. Ar vieglu roku viņš ķērās pie motorlaivas, sarežģīta aparāta vai «Volgas» labošanas. Viņš mīlēja meklēt, izprast mehānisma dvēseli, un, lai kāds bija bojājums, viņam patika to izlabot ar savām rokām. Dažkārt viņš sevi sauca par kosmosa melnstrādnieku, bet strādniekam jāprot visu paveikt pašam. Tādā garā viņš audzināja ari savus bērnus. Un vēl viena viņa rakstura iezīme — viņš pastāvīgi mācījās, neatlaidīgi pilnveidojās. «Cik es viņu atceros, viņš vienmēr ir mācījies,» teica Valentīna Ivanovna. «Skola, marksisma universitāte, Centrs, akadēmija ...»

Optimisms, kas no viņa staroja, viņa mierīgais gara možums balstījās uz tāda cilvēka stingru pārliecību, kurš atradis savu aicinājumu. Viņš bija mūsdienu cilvēka paraugs šā vārda augstākā — organiskā izpratnē. Viņa garīgajā pasaulē itin viegli sadzīvoja gan interese par mākslu, gan vakuuma un elektroniskās tehnikas apgūšana, gan nodarbošanās ar divdesmit sporta veidiem, gan piedalīšanās diplomātiskos rautos, kur bija jārunā angļu valodā. Viņš no visas sirds ienīda mietpilsoņa stulbo patmīlību. Tāpēc viņš uzņēmās dažādus pienākumus, citu par citu sarežģītākus. Viņš vadīja Udensslēpošanas sporta federācijas tehnisko komisiju un bija VĻKJS CK loceklis, rakstīja grāmatas un runāja pa radio, vadīja PSRS un Kubas draudzības biedrību un izpildīja grūtos deputāta un partijas uzdevumus ... Viņa prasmi sevi vadīt un plānot savu laiku neviļus pārņēma arī apkārtējie cilvēki — tie, kuri viņam bija jāvada.

Viņš smējās, kad Rietumu fantasti mēģināja iztēlot kosmonautu kā kaut kādu pārcilvēku, kā kaut ko līdzīgu Nīčes blondajam bestijam. Viņš bija parasts Zemes cilvēks, kuram nebija svešs nekas cilvēciskais.

Viņš bija ideāls mūsu laika varonis. Un kļuva par bezbailīga varoņdarba un neizsīkstošas jaunības simbolu, par cilvēces simbolu, par tās labākās daļas personificējumu.

Septiņus gadus pēc kārtas viņš izturēja nepieredzēti grūtu pārbaudījumu — slavu. Ne katram ir lemts pārdzīvot kaut ko tādu. Arī šeit viņš kļuva par pirmo. Un cilvēks ar partijas biedra karti Nr. 08909627 arī šo ļoti smago pārbaudījumu godam izturēja.

Viņš mēdza tikai pasmieties par savu slavu un popularitāti. Viņš negribēja un nevarēja būt «dzīvs piemineklis», kā pats mēdza teikt. Dzīve zem stikla kupola nebija viņa gaumē. Viņam piedāvāja mierīgu darbu. Bet cilvēks, kurš bija īstenojis Čkalova sapni, kurš bija «aprikšojis ap lodīti», nevarēja ar to vien apmierinā-ties. Viņš neatlaidīgi gatavojās lidot vēl tālāk un vēl augstāk.

Viņš mīlēja debesis, augstumu un ātrumu. Viņš pirmais redzēja Zemes debesis no kosmosa. Plāns, gaiši zils atmosfēras apvalks. Bet visapkārt — pilnīgi melna telpa. Ar dīvaini spilgtām, nemirgojošām dažādas krāsas zvaigznēm. Tās viņš nepaguva lāgā apskatīt, jo vajadzēja strādāt. Mēnesi viņš neredzēja. Iepazīšanos ar to viņš atlika uz nākamo reizi. Pirmajā vietā viņam bija programma, bet tajā nebija paredzēta lirika.

Kāpēc putni lido?

Kas ir dzimis, lai lidotu, tas nevar nelidot.

Viņš bija cilvēks no ērgļu dzimtas.

Debesis, augstums un ātrums vienmēr bija ne tikai viņa sapnis, bet arī nemainīgais mērķis, gaiss, stihija, bez kuras viņš nevarēja dzīvot. «Man ar boļševikiem ir viens ceļš — viņi tiecas uz augšu un arī es turpat,» teica K. Ciolkovskis. Jurijs Gagarins to pašu varēja teikt par sevi.

Viņš bija kosmodromā blakus saviem biedriem, kad tie atradās lidojumos. Zeme runāja ar tiem viņa balsī. Un šī balss bija kas vairāk nekā sakari. Viņa pieredze, viņa sirds dāsnums kā telemetriski signāli plūda uz orbītu, viešot ticību un možumu viņa draugu sirdīs. Un viņu slava pilnīgi pamatoti pieder arī viņam.

Viņa dzīves orbīta bija neatlaidīgi augšupejoša taisne. Par šīs taisnes apogeju kļuva lidojums. Gagarina dzīves pavediens nepārtrūka līdz ar viņa bojāeju — tas turpinās viņa biedru, viņa audzēkņu darbos un veikumos.

Ikvienam, kam ar viņu bija ciešāki sakari, ir grūti aptvert, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem. Tā vien šķiet, ka viņš kaut kur aizgājis vai aizbraucis un drīz atgriezīsies, tik ļoti nesavienojami ir jēdzieni «Gagarins» un «nāve». Kāds dzejnieks ir teicis: «Draugs nenomirst, tik pārstāj blakus būt...»

Ar Juriju Gagarinu šīs grāmatas autors pirmo reizi tikās pirms viņa lidojuma. Tas notika 1961. gadā kādā februāra vakarā. Gorkija iela Maskavā, pa kuru mēs ar draugu gājām, bija tinusies sniega šķidrautā. Biezs, mitrs sniegs virpuļoja ap laternām, klājās uz brauktuves un ietvēm, ar biezu kārtu pārsedza kuplo, apaļo liepu zarus. Jāpiebilst, ka mans draugs — medicīnas

dienesta apakšpulkvedis — bija viens no tiem, kuri izveidoja Kosmonautu sagatavošanas centru. Viņš izraudzījās daudzus lidotājus, izstrādāja pētījumu un treniņu metodiku. Starp citu, toreiz es par to zināju loti maz vai, pareizāk sakot, gandrīz neko. Zināju, ka mans draugs ir aviācijas mediķis, veic kaut kādus pētījumus, kas saistīti ar lidojumiem lielā augstumā...

Pie Maskavas pilsētas padomes ēkas mums pretim nāca kalsens vecākais leitnants, sveicināja, pieliekot roku pie cepures, un pēkšņi apstājās.

— Esiet sveicināti, biedri apakšpulkvedi! — viņš teica un paspieda pasniegto roku.

— Sveiks, Jura! — sirsnīgi sasveicinājās ārsts un iepazīstināja mūs.

Viņi apmainījās ar dažām nenozīmīgām frāzēm, un ceļi šķīrās. Es pajautāju, kas ir šis puisis.

— Viens no mūsu izmēģinātājiem, — nevērīgi atbildēja ārsts. Tas tika pateikts tik ikdienišķi, ka es šim gadījumam nepievērsu nekādu uzmanību.

Bet izrādījās, ka Jurijs šo tikšanos atcerējās. Kad mēs atkal sastapāmies, viņš mani pazina. Un iespējams, ka tieši šī tikšanās mums palīdzēja nodibināt savstarpējas uzticības attiecības.

Nav viegli attēlot šā neparastā cilvēka iekšējo pasauli; viņš tikai pirmajā mirklī šķiet līdzīgs visiem pārējiem. Un autors nekad nebūtu uzdrošinājies to darīt, ja viņa varonis ar vislielāko vaļsirdību to neatbalstītu, ja viņš tam sirsnīgi nejustu līdzi jaunrades mokās, ja viņš tam ļoti aktīvi nepalīdzētu.

Laimīgā kārtā šīs grāmatas autoram izdevās apgūt kosmisko treniņu galveno ciklu. Pētot sava varoņa diezgan grūto dzīves ceļu, autors tikās ar daudziem cilvēkiem, kas pazina Gagarinu, apmeklēja ar viņa dzīvi saistītās vietas.

Neviens nešaubījās, ka ar daudzajiem un dažādajiem darbiem piesātinātais, spilgtais mūžs būs ilgs. Parasti pa trīs lāgi vajadzēja apdomāties pirms zvanīšanas vai braukšanas pie viņa. Kaut gan viesmīlība un atsaucība jau iepriekš bija garantēta, lai cik aizņemts viņš būtu. Vai grāmatas autors drīkstēja būt uzmācīgs? Laikam drīkstēja, jo šā cilvēka iekšējā pasaule bija līdzīga planētai, kas ir labi izpētīta tikai no ārpuses... Gluži dabiski, šajā grāmatā par viņu ne tuvu nav uzrakstīts viss, ko būtu gribējies uzrakstīt.

Autors ir pārliecināts, ka viņa grāmata nebūtu tik pilnīga, bet varbūt vispār nebūtu uzrakstīta, ja viņam nepalīdzētu Jurija Gagarina piederīgie un tuvinieki, viņa biedri, draugi un audzinātāji. Tāpēc autors no visas sirds pateicas Jurija Aleksejeviča vecākiem — Annai Timofejevnai un Aleksejam Ivanovičam, varoņa sievai Valentīnai Ivanovnai, Nikolajam Kamaņinam, Jevgeņijam Karpovam un visiem pārējiem biedriem, kuri sniedza nenovērtējamu palīdzību darbā.

Trīsdesmit četri gadi — tas ir gan daudz, gan maz. Daudz autoram, kurš mēģināja dienu pa dienai izsekot Jurija Gagarina dzīvei, un ļoti maz viņa varonim, kuram dzīves spēka un izturības pietiktu vismaz simt piecdesmit gadiem.

Viņš gribēja daudz lidot. Gribēja aizlidot uz Mēnesi, Marsu un Venēru. Viņa sapņi katrā ziņā piepildīsies, jo nevar apturēt izzināšanas gaitu ceļā, kurā viņš spēra vissvarīgāko soli.

Cilvēks. Komunists. Kosmonauts. Gagarins. Šie jēdzieni ir sakausēti vienā veselā, jo Gagarins bija padomju cilvēka, īsta komunista un kosmonauta personificējums.

Un, ātceroties mūsu daudzās tikšanās un sarunas, domājot par viņu, gribu teikt visiem tiem, kas kausē tēraudu, ceļ pilsētas, audzē labību, lido kosmosā, audzina bērnus, rada jaunu pasauli, un pirmām kārtām tiem, kas tikko vēl uzsāk savu dzīves ceļu, — mācieties strādāt no Jurija Gagarina, sekojiet viņa priekšzīmei, vienmēr atcerieties viņa varoņdarbu!

1961. g. marts — 1971. g. marts

J. GAGARINA DZĪVES UN DARBĪBAS NOZĪMĪGĀKIE DATI

1934. gada 9. marts. Smoļenskas apgabala Gžatskas pilsētā dzimis Jurijs Gagarins.

1941. gada 1. septembris. Klusinās ciemā, kur pagāja J. Gagarina bērnība, Jurijs iestājas pamatskolas 1. klasē.

1945. gads. Gagarinu ģimene pārceļas uz dzīvi Gžatskā. Jurijs iestājas Gžatskas pedagoģiskās bāzes skolas 3. klasē.

1949. gada septembris. J. Gagarins pārceļas uz Maskavu un iestājas Ļubercu 10. arodskolas metālliešanas nodaļā.

1949. gada 14. decembris. VĻKJS Uhtomskas pilsētas komiteja apstiprina lēmumu par J. Gagarina uzņemšanu komjaunatnē.

1950. gada septembris. J. Gagarins, turpinādams mācīties arodskolā, iestājas Ļubercu 1. strādnieku jaunatnes skolas 7. klasē.

1951. gads. J. Gagarins ar izcilību beidz arodskolu un strādnieku jaunatnes skolu.

1951. gada 6. augusts. J. Gagarins iesniedz pieteikumu Saratovas industriālajā tehnikumā, iztur pārbaudījumus un tiek ieskaitīts metālliešanas nodaļas pirmajā kursā.

1954. gada 26. oktobris. J. Gagarins tiek apstiprināts par DOSAAF Saratovas aerokluba kursantu.

1955. gada 3. jūlijs. J. Gagarins veic pirmo patstāvīgo lidojumu ar lidmašīnu «JAK-18».

1955. gada 24. septembris. J. Gagarins sekmīgi beidz aerokluba kursus un tiek nosūtīts uz Orenburgas augstāko kara aviācijas skolu.

1957. gada novembris. J. Gagarins ar pirmo kategoriju beidz aviācijas skolu un iegūst leitnanta dienesta pakāpi. Apprecas ar Valentīnu Gorjačevu.

1957.—1959. gads. Dienests jūras aviācijas iznīcinātāju pulkā Mur-manskas apgabalā.

1959. gads. Karaspēka daļas komunisti uzņem J. Gagarinu par PSKP biedra kandidātu.

1960. gads. J. Gagarins tiek ieskaitīts kosmonautu vienībā un pārceļas uz Maskavas apgabalu.

1960. gada 16. jūnijs. J. Gagarinu uzņem par biedru Padomju Savienības Komunistiskajā partijā.

1961. gada 12. aprīlis. Kosmosa kuģis «Vostok», ko pilotē lidotājs kosmonauts majors J. Gagarins, pulksten 9.07 startē no Ualko-nuras kosmodroma un, 108 minūtēs apriņķojis ap Zemi, pulksten 10.55 nolaižas netālu no Saratovas apgabala Ternovkas

rajona Smelovkas ciema. Lidojuma un zinātnisko pētījumu programma izpildīta pilnā apjomā. Uzstādīti absolūtie pasaules kosmiskie rekordi: lidojuma ilguma rekords — 108 minūtes,

lidojuma augstuma rekords — 327 km, maksimālās kravas rekords, kura tika pacelta šajā augstumā, — 4725 kg. Cilvēks pirmo reizi iekļuva ap Zemi esošajā kosmiskajā telpā, lidojot tajā ar ātrumu 28 000 km stundā.

1961. gada 14. aprīlis. Publicēts PSRS Augstākās Padomes Prezidija dekrēts «Par Padomju Savienības Varoņa nosaukuma piešķiršanu pasaulē pirmajam padomju lidotājam kosmonautam majoram J. Gagarinam»: «Par varoņdarbu — pirmo lidojumu kosmosā, kas vairojis mūsu sociālistiskās Dzimtenes slavu, par vīrišķību, drošsirdību, bezbailību un pašaizliedzīgu kalpošanu padomju tautai, komunismam un visas cilvēces progresam pasaulē pirmajam lidotājam kosmonautam majoram Jurijam Gagarinam piešķirt Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, pasniedzot

Ļeņina ordeni un medaļu «Zelta Zvaigzne», un uzstādīt Maskavā bronzā lietu Varoņa krūšutēlu.»

Publicēts PSRS Augstākās Padomes Prezidija dekrēts par nosaukuma «PSRS lidotājs kosmonauts» piešķiršanu J. Gagarinam.

1961. gads. J. Gagarins ieskaitīts par klausītāju N. Zukovska Kara aviācijas inženieru akadēmijā.

1961. gads. J. Gagarins ievēlēts par PSKP XXII kongresa delegātu.

1962. gada 10. aprīlis. Publicēts PSRS Augstākās Padomes Prezidija

dekrēts par Kosmonautikas dienas nodibināšanu, atzīmējot

pasaulē pirmo padomju cilvēka lidojumu kosmosā.

1962. gada 12. ļūlijs. J. Gagarins paaugstināts par apakšpulkvedi.

2963. gada februāris. J. Gagarins ar izcilību beidz N. Zukovska Kara

aviācijas inženieru akadēmiju. Viņam tiek piešķirta lidotāja inženiera kosmonauta kvalifikācija.

1963. gada 8. decembris. J. Gagarins paaugstināts par pulkvedi.

1964. gada februāris. J. Gagarins iecelts par Kosmonautu sagatavošanas centra priekšnieka vietnieku.

1966. gada marts-aprīlis. J. Gagarins — PSKP XXIII kongresa delegāts.

2966. gads. J. Gagarins ievēlēts par Starptautiskās astronautikas akadēmijas goda locekli.

1968. gada 27. marts. J. Gagarins iet bojā aviācijas katastrofā Vla-dimiras apgabala Kiržačas rajona Novosjolovas ciema tuvumā, veicot treniņa lidojumu ar lidmašīnu. Apbedīts Salkanajā laukumā pie Kremļa sienas.

Lai iemūžinātu J. Gagarina piemiņu, KPFSR Augstākas Padomes Prezidijs pārdēvējis Smoļenskas apgabala Gžatskas pilsētu par Gagarina pilsētu un Gžatskas rajonu par Gagarina rajonu. Gagarina vārdā nosaukts rajons un laukums Maskavā, Sarkanka-rogotā Gaisa kara akadēmija Moņinā, PSRS Kosmonautu sagatavošanas centrs, zinātniskās pētniecības un citi kuģi, skolas, tehnikumi, kolhozi, padomju saimniecības un uzņēmumi. J. Gagarina vārds dots krāterim Mēness otrā pusē. Nodibinātas Gagarina zelta un piemiņas medaļas un stipendijas.

SATURS

I dala

PIRMĀ NODAĻA.............

Baikonuras kosmodroms. — No starta laukuma steidzina. — Galvenais konstruktors un ārsti. — Jurijs uzsāk zvaigžņu gadsimtu. — Palaišana ir sarežģīta lieta ... — Planēta Zeme vēl neko nezina. — Pirmie soļi. — Karš un miers. — Rakstura

veidošanās.

OTRA NODAĻA.............

Tad, lūk, kāds ir bezsvara stāvoklis! — Tēvzemes balsis. — Zeme no kosmiskā augstuma. — Visa planēta pieplakusi pie uztvērējiem. — Reportieri strādā. «Vienkārši pārsteidzoši!!!» — Sa-ratovas ikdiena. — Pilnā sparā. — Cilvēks iegūst spārnus. — Jauns pakāpiens. — «Kaut tik mani uzņemtu! . ..»

TREŠĀ NODAĻA.............

Kosmosa darbarūķis. — Biedrs majors. — Lidojot pār Āfriku ... — Par ko klaudzina teletaipi. — Kņada ēterā. — Valentīna uztraucas. — «Cepuri nost krievu priekšā!» — Orenburgas vakari. — Spārniņi uz uzplečiem. — Tā atnāk mīlestība. — «Dodiet darbu man grūtu!» — Ziemeļi, ziemeļi. .. — Gagarins iesniedz ziņojumu.

CETURTĀ NODAĻA............

Lielais eksperiments tuvojas nobeigumam. — Veikti 40 tūkstoši kilometru. — Optiskajā orientatorā aust kosmiskais rīts. — «Vostok» liesmu mutulī. — Spārnoto saime. — Tālajā stepes garnizonā... — Vibrostends, barokamera un... lēkšana ar aukliņu.

PIEKTĀ NODAĻA............

Esi sveicināta, Zeme! — Neaizmirstamie brīži. — Pasaules galvaspilsētas sturmē Gžatsku. — Pēdējo mēnešu un dienu hronika. — Domas vientulības kamerā. — Kosmonauta dzīvesbiedre. — Tikšanās ar nākotni. — Eksāmeni un treniņi. — «Vienmēr būt cilvēkiem, komunistiem!» — Naktī Sarkanajā laukumā. — Pirms starta.

II daļa

PIRMĀ NODAĻA.............

Tad, lūk, kāds ir Gagarins! — Piecu kontinentu prese un radio saka: «Malacis!» — Maskava sagaida varoni. — Lielā pieņemšana Kremlī. — Nepieredzēts triumfs. — Dzimtene salutē Jurijam. — «Es domāju, ka padomju kosmonauti drīz aizlidos arī uz citām planētām!» — Pirmie riņķojumi pa Zemes orbītu. — Tikšanās . .. Tikšanās . ..

OTRĀ NODAĻA.............

Cagarini draugus neaizmirst. — Ministrs stāsta... — «Katrā ziņā jāiet tālāk ...» — Smoļenskas vietas ... — Noliekt galvu Ciolkovska priekšā. — Kuģa «Voshod» dzimšana. — Somija. — Brokastis pie Viņas Majestātes. — Kinozvaigžņu apkampienos. — Pacēlusies no drupām.

TREŠĀ NODAĻA.

Kubas lietus... — Brazīlija un Brazilja — «Es nezinu — ko vēl lai jautāju senjoram Gagarinam?...» — Ciemos pie S Itona. — Pa paralēliem kursiem... — Turpat, pie Volgas. — Ar Valentīnu pa Donavu. — «Mums patīk Indija.» — «Lanka». — Sirsnīga uzņemšana vēsajā Kabulā.

CETURTĀ NODAĻA .

Piramīdu zemē un pie Asuānas. — «Cilvēks no kosmosa ir mūsu vidū!» — Ciemos pie plantatora. — Egejas jūras krastā. — Vienību papildina sievietes. — Ievēlējuši smoļenskieši. — «Mani sauc Rosļakovs.»—«Lai plaukst miera puķes!» — «Ir vajadzīgs spēks!» — Paša +Andrjuša = 4 500 000 kilometru.— «Jūs esat pirmais cilvēks, kurš pavizinājies ar debesu autobusu.»

PIEKTĀ NODAĻA

«Neuztraucieties, man ticēs!» — Gatavojamies jauniem lidojumiem. — «Lidosim, kā norunājām?» — Biedrs pulkvedis. — 30 saulaini gadi. — Pirmā kosmiskā apkalpe. — «Cilvēks izgājis atklātā kosmosā!» — Starptautiskās akadēmijas loceklis...

SESTĀ NODAĻA.............418

Atvadīšanās no Koroļova. — «Internacionāle» no kosmosa. —

«Jo tuvāk mēs zvaigznēm, jo augstāks Komarova piemineklis.» — Darba dienas. — «Tāls kosmiskais sveiciens!» — Vēl viens diploms. — «Par kosmonauta profesionālo darbību.» — «Sapņot vajag vienmēr.» — 1968. gada 27. martā pulksten 10.41 ... — Planētas Zemes dēls.

J. Gagarina dzīves un darbības nozīmīgākie dati . . . • 461

Куденко Олег Ипанович ОРБИТА ЖИЗНИ Повесть-хроника

Издательство «Авотс». Рига 1981. На латышском языке Перевел с русского Ķ. Стребейко. Художник А. Креслиньш

И Б № 39 Oļegs Kudenko DZĪVES ORBĪTA Hronikāls stāsts

Redaktore H. Zirnlte. Mākslinieciskais redaktors E. Garkevičs. Tehniskā redaktore D. Radziņa. Korektore R. Pokrotniece. Nodota salikšanai 18.08.80. Parakstīta iespiešanai 10.02.81. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 24,36 uzsk. iespiedi.; 24,98 uzsk. kr. nov. 26,68 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 1738. Cena 1 rbl. 90 kap. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 481 /Мр/12. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi:

L. Grosmans. Dostojevskis

T. Gladkovs. A. Lukins. Nikolajs Kuzņecovs

H. Pīrsons. Dikenss

N. Vnukovs. tas, kurs sevi sauca par О. Henri

I. Sokolova. No tautas tautai

T. Gladkovs. Kovpaks

J. Kalniņš. Rainis

V. Sklovskis. Eizensteins

V. Smirnova-Rakitina. Stāsts par Avicennu

B. Tartakovskis. Stāsts par skolotāju Suhomļinski

V. Ivbulis.  Rabindranats Tagore

v. Sklovskis. Ļevs Tolstojs

A. Stankevics. Dvēseles atbalss

A. Morua. Bairons

B. Volodins. Mendelis

O. Sinjorelli. Eleonora Duze

S. Apts. Tomass Manns

A. Periso. Van Goga dzīve

S. Morozovs. Johans Sebastians Bahs

R. Ostrovska. Nikolajs Ostrovskis

B. Nosiks. Šveicers

1

Pāvela Popoviča iesauka. (Аш.)

2

Svara mērīšanas norma paātrinājuma laikā. Paātrinājuma vienību 9,8 m/s^2 apzīmē ar latīņu burtu «g».

3

Šīs un turpmākās dzejas rindas atdzejojis J. Sirmbārdis.

4

Lopings — šūpoles, kas šūpojoties griežas ap savu asi. {Tulk.)

5

Tangāža — kuģa šūpošanās, zvalstīšanās. [Tulk.)

6

Atdzejojis J. Vanag3.

7

Atdzejojis J. Plaudis.

8

Šrilankas salas un valsts nosaukums līdz 1972. gadam.

9

Saīsināts Valsts tēlotājas mākslas izdevniecības nosaukums. (Tulk.)

Content

Kudenko Oļegs Dzīves orbīta

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

OTRĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

SATURS

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi:

1